Turgeņevs Ivans Sergejevičs

Kopoti raksti. Devītais sējums un Desmitais sējums

Ivans Sergejevičs Turgeņevs

Kopoti raksti. Devītais sējums un Desmitais sējums

.

ASJA

Tulkojis J. SAIVA

„Man toreiz bija divdesmit pieci gadi,“ iesāka N. N.. „kā redzat, tas būs sen pagājušu dienu stāsts. Es nule biju kļuvis brīvs un aizbraucu uz ārzemēm, nevis lai „nobeigtu savu izglītību“ kā toreiz mēdza teikt, bet vienkārši, man gribējās apskatīt šo Dieva pasauli. Es biju jauns, vesels, jautrs, naudas man netrūka, rūpju nebija vēl nekādu — es dzīvoju pēc sirds patikšanas, darīju ko gribēju, ar vārdu sakot, pārdzīvoju savus ziedu laikus. Toreiz man ne prātā nenāca, ka cilvēks nav augs un ka ilgi ziedēt tam nav ļauts. Jaunība ēd zeltītas piparkūkas un domā, ka tā ir dienišķa maize, tomēr pienāks reiz laiks, kad lūgtin lūgsies maizītes. Bet nav vērts par to runāt.

Es ceļoju bez kāda mērķa, bez plāna; apstājos visur, kur man patika un tūdaļ devos tālāk, tiklīdz sajutu vēlēšanos redzēt jaunas sejas — taisni sejas; mani interesēja tikai cilvēki; ievērojamas sapulces un interesantus pieminēkļus es nevarēju ciest, īrēta sulaiņa izskats vien jau izraisīja manī garlaicības un īgnuma sajūtas; Drēzdenes ,.Grtine Gevvelb’ē“ es gandrīz vai pazaudēju prātu. Daba uz mani atstāja ārkārtīgu iespaidu, bet es nemīlēju tā saucamo dabas skaistumu: varenus kalnus, klintis, ūdens kritumus; man patika ka tā man neuzmāktos un mani netraucētu. Bet toties atkal sejas, dzīvas cilvēku sejas, cilvēku kustības, viņu valoda, smiekli — lūk, tas bija tas, bez kā es nekādi nevarēju iztikt. Pūlī man sirds vienmēr bija viegla un līksma; es priecīgs gāju turp, kur gāja citi, kliedzu, kad citi kliedza un tanī pašā reizē es mīlēju skatīties, kā šie citi kliedz. Man patika novērot cilvēkus … kaut gan es tos pat nenovēroju, es vienkārši lūkojos viņos ar īpati līksmu, mūžam nerimstošu ziņkāri. Bet es jau atkal novirzos sānis.

Un tā tad, gadus divdesmit atpakaļ es dzīvoju nelielā Vācijas pilsētiņā Z. uz Reinas kreisā krasta. Es meklēju vientulību: jo manu sirdi pašreiz bija ievainojusi kāda jauna atraitne, ar kuru iepazinos kūrortā. Viņa bija ļoti glīta izskata, gudra, koķetēja ar visiem — arī ar mani grēcinieku; no sākuma tā mani pat pamudināja, bet vēlāk nežēlīgi ievainoja, ziedodama mani kādam sārtvaidzim, bavariešu leitenantam. Jāatzīstas, ka manas sirds rēta nebija pārāk dziļa, bet es turēju par pienākumu kādu laiku nodoties skumjām un vientulībai — ko gan visu nedara jaunībā! — un apmetos Z. pilsētiņā.

Man iepatikās šīs pilsētiņas vieta — divu augstu pakalnu piekājē, viņas vecie mūp un torņi, simtgadējās liepas, stāvais tilts pār dzidro upīti, kas ietecēja Reinā, bet pats galvenais — viņas teicamais vīns. Pa viņas šaurajām :elām vakaros, tūlīt pēc saules rieta (tas bija jūnijā) pastaigājās ļoti glītas, gaišmatainas vācietes un, satikušas ārzemnieku, patīkamā balstiņā teica: „Guten Abend!“ — dažas no viņām neaizgāja pat tad, kad pāri veco namu stāvajiem jumtiem pacēlās mēness un bruģa sīkie akmeņi reljefi atēnojās viņa mierīgo staru gaismā. Man patika tad klaiņot pa pilsētu. Šķita, ka mēness no dzidrajām debesīm vērīgi skatās uz to, un pilsēta, sajuzdama šo skalu, stāv modra, bet mierīga, visa atmirdzēdama mēness gaismā, gaismā, kas nepazīst nemiera trīsu, un tomēr klusi pacilā dvēseli. Gailis augstajā gotiskā stila zvanu tornī zvīļoja blāvā zeltā un tāda pati zelta mirga drebēja melnā upes spoguļa plūstošajā zibsnā; tievas svecītes (vācietis ir taupīgs) kautri plīvoja šaurajos logos zem šifera jumtiem; vīnogāju zari noslēpumaini cēla pāri mūfiem savu vīteņu spirāles; ēnā kaut kas paskrēja gar veco aku trīsstūrainajā laukumā; pēkšņi ieskanējās naktssarga miega māktā svilpe; labsirdīgs suns pusbalsī ieņurdējās, bet gaiss glaustin glaudās ap seju, un liepas smaržoja tik saldi, ka krūtis neviļus sāka elpot dziļāk un dziļāk un vārds „Grietiņa“'— ne īsti jautājums, ne izsauciens — lauztin lauzās pār lūpām.

Z. pilsētiņa atrodas divas verstis no Reinas. Es bieži aizstaigāju turp noskatīties uz šo vareno upi un, gan ar zināmu piespiešanos, sapņodams par viltīgo atraitni, veselām stundām nosēdēju uz akmens sola zem vientuļa milzīga oša. Mazā Madonnas statuja ar bērna sejiņu un sarkanu, zobeniem caururbtu sirdi krūtīs skumji vērās caur viņa zariem. Pretējā krastā atradās L. pilsētiņa, kas bija nedaudz lielāka par to, kufā es biju apmeties. Reiz kādā vakarā es sēdēju uz sava iemīļotā sola un skatījos gan uz upi, gan uz debesīm, gan uz vīna dārziem. Manā priekšā gaišmataini puisēni rāpaļoja gar laivu, kas bija izvilkta krastā un apgāzta ar darvoto vēderu uz augšu. Lēni braukāja kuģīši, kuru burās bija iegulis gurds vējš, zaļgani viļņi tikko paceldamies, šļakstēdami slīdēja gājām. Pēkšņi manas ausis aizsniedza mūzikas skaņas. L. pilsētiņā spēlēja valsi; kontrabass aizgūdamies dūca, neskaidri skanēja vijole, bet veikli tilināja fleita.

„Kas tas?“ jautāju es vecim, kurš, ģērbies samta vestē, kurpēs ar sprādzēm un zilās zeķēs, bija pienācis man klāt.

„Tie,“ viņš man atbildēja, iepriekš aizvirzīdams savas pīpes iemuti no viena lūpu kaktiņa otrā, „ir studenti, kas atbraukuši no B. uz komeršu.“

„Nu, noskatīsimies šo komeršu,“ es nodomāju, „bez tam vēl L. pilsētiņā neesmu bijis.“ Es uzmeklēju pārcēlāju un devos uz otru pusi.

II

Varbūt visiem nebūs zināms, kas ir komeršs. Tās ir īpatas svinīgas dzīres, kur ierodas vienas zemes vai novadniecības studenti. Komeršos gandrīz visi dalībnieki ir ģērbušies senlaicīgām tradicijām atbilstošos vācu studentu tērpos: lieli zābaki un mazas cepurītes ar noteiktu krāsu apmalēm. Studenti sava seniora jeb vecākā vadībā parasti mēdz salasīties ap pusdienu un tad dzīfo līdz rītam: dzer, dzied dziesmas—Landesvater, Gaudeamus,—pīpo un lamā filistrus; dažreiz viņi noīrē arī orķestri.

riem, augstajiem maidiņiem un izkaltušo zemi, kas no vienas vietas bija nobērta gan rupjām, gan smalkām pliena drumstalām; atplaiksnljās uz nelielas mājiņas baltās sienas ar melniem slīpiem šķērsbaļķiem un četriem gaišiem lodziņiem, mājiņa atradās pašā kalna galā un mēs pa nogāzi rāpāmies uz augšu.

„Lūk mūsu dzīves vieta!“ iesaucās Gagins, kad mēs jau tuvojāmies mājiņai: „un lūk jau saimniece nāk ar pienu. Guten Abend, Madame!… Mēs tūlīt sāksim iekost; bet vispirms,“ viņš piemetināja, „atskataities … kas par skatu!“

Skats tiešām bija brīnišķīgs. Mūsu priekšā savos zaļajos krastos Reina mirdzēja sudrabā, bet vienā vietā viņā vēl kvēloja rieta sarkanais zelts. Krastā apmetusies pilsētiņa parādīja visas savas mājas un ielas; plašā tālumā aizgula pakalnes un lauki. Lejā bija labi, bet augšā vēl labāk; mani sevišķi pārsteidza skaidrās, dziļās debesis un mirdzošais gaisa dzidrums. Svaigs un viegls tas klusi šūpojās un viļņoja, it kā juzdamies plašākā brīvē še augstumos.

„Jūs esat sev izvēlējušies lielisku dzīvokli,“ es ieminējos.

„To Asja atrada,“ atbildēja Gagins, „nu Asja,“ turpināja viņš, „sāc nu rīkoties. Liec, lai nes visu šurp. Ieturēsim vakariņas svaigā gaisā. Te var labāk dzirdēt mūziku. Vai esat ievērojuši,“ viņš piebilda, griezdamies pie manis, „ka dažs valsis tuvumā nav nekā vērts — rupjas, nodrāztas skaņas — bet no tālienes — brīnums! neatvairāmi modina jūsos visas romantiskās stīgas.

Asja (viņas īstais vārds bija Anna, bet Gagins to sauca par Asju un tādēļ atļaujiet arī man viņu tā saukt), Asja iegāja namā un drīz atgriezās kopā ar saimnieci. Viņas par abām nesa lielu paplāti ar piena podu, šķīvjiem, kafotēm, ogām, cukuru un maizi. Mēs apsēdāmies un sākām ēst vakariņas. Asja noņēma cepuri; viņas melnie, apgrieztie mati, sasukāti kā zēniem, lielām cirtām gulās tai uz kaklu un ausīm. Sākumā tā no manis vairījās, bet Gagins viņai teica:

„Asja, pietiek rauties! viņš jau nekož.“

Viņa pasmaidīja un drusku vēlāk jau pati sāka ar mani sarunāties. Neesmu redzējis kustīgāku radījumu. Nevienu mirkli viņa nesēdēja mierā: šad tad piecēlās, ieskrēja mājā un atkal atskrēja, pusbalsī dziedāja, bieži smējās, turklāt vēl īpatā veidā, likās, ka viņa nesmējās par to, ko dzirdēja, bet gan par dažādām domām, kas viņai ienāca prātā. Viņas lielās acis raudzījās taisni, gaiši un droši, bet dažreiz tā drusku piemiedza acu plakstus un tad viņas skats pēkšņi kļuva dziļš un maigs.

Mēs nopļāpājām divi stundas. Diena jau sen bija pagalam un vakars, no sākuma liesmojošs, tad dzidrs un sārts, beidzot nespodrs un bāls, klusi dzisa, pāriedams naktī, bet vēl arvien turpinājās mūsu saruna, mierīga un rāma kā gaiss, kas plūsmoja ap mums. Gagins lika atnest pudeli reinvīna; mēs to palēnām izdzērām. Vēl arvien bija dzirdama mūzika un viņas skaņas likās saldākas, maigākas; pilsētiņā un uz upes iedegās ugunis. Asja pēkšņi nolaida galvu, tā kā cirtas nokārās tai pār acīm, apklusa un nopūtās, tad pateica mums, ka gribot gulēt un iegāja mājā, tomēr es redzēju, ka viņa, neiededzinājusi sveci, vēl ilgi stāvēja pie aizvērta loga. Beidzot uzlēca mēness un pār Reinu izlija mirdzoša mēnesnīca, tad viss satumsa, pārmainījās, un pat vīns mūsu slīpētajās glāzēs sāka zvīļot noslēpumainā gaismā. Vējš aprima, it kā sakļāvis spārnus un palika kluss, no zemes pacēlās smaršīgs nakts siltums.

„Nu ir laiks!“ es iesaucos, „citādi vairs nedabūšu pārcēlāju.

„Ir laiks,“ atkārtoja Gagins.

Mēs devāmies lejup par kājceliņu. Pēkšņi aiz mums sāka birt akmeņi: mums pakaļ steidzās Asja.

„Vai tu neguli?“ jautāja viņai brālis, bet viņa neatbildējusi tam ne vārda, paskrēja gafām. Pēdējās dziestošās spulgas, ko studenti bija aizdedzinājuši viesnīcas dārzā, no apakšas apgaismoja koku lapotni, piešķirdamas tai fantastisku svētku izskatu. Mēs atradām Asju krastmalā: viņa sarunājās ar pārcēlāju. Es ielēcu laivā un atvadījos no saviem jaunajiem draugiem. Gagins solījās apmeklēt mani nākošā dienā; es paspiedu viņam roku, tad sniedzu savējo Asjai, bet viņa tikai paskatījās uz mani un pakratīja galvu, aiva atīrās un aizslīdēja pa straujo upi. Pārcēlājs, žirgts vecis, ar spēku cirta airus tumšajā ūdenī.

„Jūs iebraucāt mēness stabā, jūs to sagrāvāt!“ nosauca man pakaļ Asja.

Es paskatījos uz leju: ap laivu šūpojās tumstošu viļņu spiets.

„Sveiki!“ vēlreiz atskanēja viņas balss.

„Līdz rītam,“ tai piebalsoja Gagins.

Laiva piestāja malā. Es izkāpu un atskatījos. Uz pretējā krasta neviens vairs nebija redzams. Atkal mēness stabs kā zelta tilts stiepās pāri visai upei. It kā atvadīdamās vēl atlidoja vecā laneriešu valša skaņas. Gaginam bija taisnība: es jutu, ka visas manas sirds stīgas atsaucās uz šīs pieglaudīgās melodijas aicinājumu. Pa krēslainajiem laukiem devos uz māju, lēni ieelpodams smaršām piesātināto gaisu un pārnācu savā dzīvoklī gluži atmaidzis no bezgalīgu beztēles gaidu saldās tvīksmes. Es jutos laimīgs … Bet kādēļ es jutos laimīgs? Es nekā nevēlējos, ne par ko nedomāju … Es biju laimīgs.

Gandrīz vai smiedams aiz jautru un patīkamu sajūtu pārpilnības es likos gultā un gribēju jau aizvērt acis, kad pēkšņi man ienāca prātā, ka visu šo vakaru es ne reizi neesmu iedomājis savu nežēlīgo skaistuli. .. „Ko tas nozīmē?“ es pats sev jautāju, „vai neesmu iemīlējies?“ Un pēc šī jautājuma, liekas, es tūdaļ aizmigu, kā bērns šūpulī.

III

Otrā rītā (es biju jau atmodies, bet vēl necēlos) zem mana loga atskanēja spieķa klaudzieni un kāda balss, pēc kūjas tūdaļ pazinu Gaginu, nodziedāja:

„Vai guli tu? ar ģitāru Es tevi modināšu

Es pasteidzos viņam atdarīt durvis.

„Sveiki,“ teica Gagins ienākdams, „es jūs gan agri iztraucēju, bet paskataities, kas par rītu. Svaigums, rasa, cīruļi dzied …“

Ar saviem cirtainajiem, spīdīgajiem matiem, atsegto kaklu un sārtajiem vaigiem viņš pats bija svaigs kā rīts.

Es apģērbos; mēs izgājām dārziņā, apsēdāmies uz sola, likām pasniegt mums kafiju un sākām tērzēt. Gagins pastāstīja man savus nākotnes nodomus. Būdams turīgs cilvēks un pilnīgi neatkarīgs, viņš gribēja nodoties glezniecībai un tikai nožēloja, ka vēlu nācis pie prāta un veltīgi pazaudējis daudz laika; es arī ieminējos par saviem nodomiem, turklāt vēl uzticēju viņam manas nelaimīgās mīlas noslēpumu. Viņš mani pacietīgi uzklausīja, bet cik varēju vērot, tas ne sevišķi juta līdz manai kaislībai. Pieklājības pēc līdz ar mani pāris reižu nopūties, Gagins man lika priekšā, iet viņam līdz apskatīt tā etīdes. Es tūdaļ biju ar mieru.

Asju mēs nesatikām. Saimniece pastāstīja, ka viņa aizgājusi uz drupām. Divas verstis no L. pilsētiņas atradās kādas feodāļu pils atliekas. Gagins izlika man priekšā visus savus metus. Viņa etīdēs bija daudz dzīvības un reālisma, kaut kas brīvs un plašs, bet neviena no tām nebija nobeigta un pats zīmējums man likās paviršs un nedrošs. Es atklāti pateicu viņam savas domas.

„Jā, jā,“ piekrita viņš nopūzdamies, „jums ir taisnība: viss tas ir ļoti slikts un nenobriedis. Ko lai dara! Neesmu mācījies kā vajadzētu, bez tam arī nolādētā slaviskā izlaidība liek sevi just. Kamēr tu sapņo par darbu, tamēr arī lidinies kā ērglis, liekas, pat zemi varētu pārvietot, bet — sāc darīt, drīz vien piekūsti un tev aptrūkst spēka.“

Es sāku viņu uzmudināt, bet viņš atmeta ar roku un savācis klēpī audeklus, nometa tos uz dīvāna.

„Ja pietiks pacietības, no manis kaut kas iznāks,“ viņš caur zobiem norūca, bet ja nepietiks, palikšu — muižnieks pusaudzis. Iesim labāk uzmeklēt Asju.“

Mēs izgājām.

Ceļš uz drupām vijās pa šauras ielejas kokiem apaugušo nogāzi; ielejas dibenā tecēja strautiņš un čalodams lēkāja pa akmeņiem, it kā traukdamies drīzāk saplūst ar lielo upi, kas klusi mirdzēja aiz šķautnaino kalnu tumšās līnijas. Gagins vērsa manu uzmanību uz dažām izdevīgi apgaismotām vietām. Viņa vārdos bij saklausāms, ja arī ne gleznotājs, tad katrā ziņā mākslinieks. Drīz vien parādījās drupas. Kailas klints virsotnē pacēlās četrstūrains, gluži melns, bet vēl labi saglabājies tornis, ko no augšas uz leju bija pāršķēlusi plaisa. Tornim piegula apsūnojuši mūļri; vietvietām vijās efejas, kropli kociņi nokarājās no sirmajām ambrazūrām un iegruvušajām velvēm. Akmeņaina teciņa veda uz vārtiem, kas vēl bija labi saglabājušies. Mēs jau tuvojāmies tiem, kad pēkšņi mūsu priekšā pavīdēja sievietes stāvs, ātri pārskrēja pāri drupu lūžņai un nostājās uz mūfa ciļņa tieši virs bezdibeņa.

„Tā jau ir Asja!“ iesaucās Gagins, „lūk, kāda trakule!“

Mēs iegājām pa vārtiem un atradāmies nelielā pagalmā, kas pa pusei bija aizaudzis mežābelēm un nātrām. Uz ciļņa, tiešām, sēdēja Asja. Viņa pagriezās ar seju pret mums un iesmējās, bet nekustējās ne no vietas. Gagins padraudēja tai ar pirkstu, bet es tai skaļi pārmetu viņas neuzmanību.

„Pietiks,“ pačukstēja man Gagins, „nekaitiniet to, jūs viņu nepazīstat, citādi tā vēl uzrāpsies arī tornī. Bet lūk, jūs labāk pabrīnaties par šejieniešu sapratni.“

Es atskatījos.

Kādā stūrītī, miniatūrā dēļu kioskā novietojusies vecenīte adīja zeķi un, iesāņus caur brillēm lūkodamās, vēroja mūs. Viņa pārdeva tūristiem alu, piparkūkas un zelteri. Mēs novietojāmies uz soliņa un no smagām alvas krūzēm sākām dzert vēso alu. Asja, pievilkusi zem sevis kājas un ietinusi galvu muslīna šallē, turpināja nekustoši sēdēt; viņas graciozā figūra skaisti un reljefi atēnojās pret dzidrajām debesīm, bet es uz viņu skatījos ar ne visai draudzīgām jūtām. Jau vakar vakarā es tiku novērojis viņā kaut kādu, ne gluži dabīgu spriegumu … „Viņa mūs grib pārsteigt,“ es nodomāju, „bet priekš kam? Kas par bērnišķībām!“ It kā uzminējusi manas domas, viņa uzmeta man ātru, asu skatu, atkal iesmējās, ar pāris lēcieniem nolēca no mūļ-a un, piegājusi pie vecenītes, palūdza glāzi ūdens.

„Tu domā, ka man gribas dzert?“ ierunājās viņa, pagriezusies pret brāli, „nē, tur uz mūļ-a aug puķes, ko katrā ziņā vajaga apliet.“

Gagins viņai nekā neatbildēja, un viņa ar glāzi rokā sāka rāpties pār drupām, paretam apstādamās, un noliekusies jocīgi nopietni izlēja dažus pilienus ūdens, kas dzidri atmirdzēja saulē. Viņas kustības bija |oti piemīlīgas, bet man uz to vēl arvien bija dusmas, kaut gan es, gribot negribot, ar labpatiku vēroju viņas veiklību un vieglumu. Kādā bīstamā vietā viņa tīšām iekliedzās un sāka smieties … Man prāts kļuva vēl īgnāks.

„Tā jau kāpaļā kā kaza,“ nomurmināja pie sevis vecā, uz mirkli atstājusi mierā savu zeķi. Beidzot Asja bija iztukšojusi visu glāzi un draiskulīgi šūpodamās, atgriezās pie mums. Viņas lūpas, nāsis un uzacis viegli trīsēja savādā smīnā; bet piemiegtās, tumšās acis lūkojās pa pusei jautri, pa pusei izaicinoši.

Likās, šī seja runāja: „Jūs gan atrodat manu uzvešanos nepieklājīgu, bet viss vienalga: es zinu ka jūs manī ar labpatiku noskatāties.“

„Veikli, Asja, veikli,“ pusbalsī noteica Gagins.

Pēkšņi viņa it kā sakaunējās, nolaida savas gafās skropstas un kautrīgi apsēdās pie mums, it kā apzinoties sevi vainīgu. Es tagad pirmo reizi labi apskatīju viņas seju, vismainīgāko seju, kādu jebkad esmu redzējis. Dažus mirkļus vēlāk viņa bija kļuvusi bāla un pieņēmusi koncentrētu, gandrīz skumju izteiksmi; viņas vaibsti man likās lielāki, stingrāki un rupjāk veidoti. Meitene bija palikusi pavisam klusa. Mēs apgājām apkārt drupām (Asja mums sekoja) un priecājāmies par skatiem. Pa tam jau tuvojās pusdienas laiks. Norēķinādamies ar vecīti, Gagins paprasīja vēl krūzi alus un, pagriezies pret mani, viltīgi vaibstīdamies izsaucās:

„Uz jusu sirds damas veselību!“

„Vai viņam — vai jums ir tāda dāma?“ pēkšņi ievaicājās Asja.

„Kam gan viņas nav?“ atbildēja Gagins.

Asja brīdi kļuva domīga; viņas seja atkal pārmainījās. atkal viņā atplaiksnījās izaicinošs, gandrīz bezkaunīgs smīns.

Atceļā viņa vēl vairāk draiskājās un smējās. Nolauza gafu zaru, pārlika to pār plecu kā bisi un ap galvu apsēja šalli. Atceros, mēs pa ceļam sastapām lielu ģimeni gaišmatainu, klīrīgu angļu, viņi visi, kā pēc komandas, ar dzedru izbrīnu noskatījās Asjā savām saltajām acīm, bet viņa, it kā par spīti tiem sāka skaļi dziedāt. Pārnākusi mājās, viņa tūdaļ aizgāja savā istabā un ieradās tikai uz pusdienām, ģērbusies savā labākajā tērpā, rūpīgi safrizēta, korsetē un cimdos. Pie galda viņa izturējās ļoti pieklājīgi, gandrīz manierīgi, tikko pieskārās ēdienam un dzēra ūdeni no vīna glāzes. Acīm redzot, viņai gribējās nospēlēt man jaunu lomu — pieklājīgas, labi audzinātas jaunkundzes lomu. Gagins viņu netraucēja un bija redzams, ka viņš ir radis tai visādi izdabāt. Tikai laiku pa laikam viņš labsirdīgi paskatījās uz mani un viegli paraustīja plecus, it kā gribētu teikt: „Viņa vēl ir bērns, neņemiet nu pārāk nopietni.“ Tikko bijām ieturējuši pusdienas, Asja piecēlās, taisīja reveransu un, likdama galvā cepuri, prasīja Gaginam, vai viņa nevarētu aiziet pie Luizes kundzes.

„Vai sen jau tev gribas turp noiet?“ viņš jautāja, smaidīdams savu parasto smaidu, kūjā šoreiz izpaudās it kā apjukums. „Vai tev ar mums garlaicīgi?“

„Nē, bet es vēl vakar Luizes kundzei apsolīju to apciemot, turklāt es domāju, jums būs labāk divatā: N. kungs (viņa norādīja uz mani) tev vēl kaut ko pastāstīs.“

Asja aizgāja.

„Luizes kundze,“ iesāka Gagins, cenzdamies izvairīties no mana skata, „ir kāda šejienes bijušā birģermeistara atraitne, labsirdīga, bet maz inteliģenta vecīte. Viņa ir ļoti iemīlējusi Asju, kurai ir sevišķa patika, meklēt pazīšanos ar zemāku aprindu ļaudīm; esmu ievērojis, ka tam |i;n iemeslu arvien ir viņas lepnums. Kā redzat, viņa man ir stipri izlutināta,“ tas piebilda pēc brīža klusēšanas, „bet ko lai dara? Es nevienam nespēju uzstādīt stingras prasības un viņai jau nu pavisam nē. Pret viņu man j āb ū t piekāpīgam.“ Es brīdi klusēju. Gagins pārgāja uz cilu sarunu tēmatu. Jo vairāk es ar to iepazinos, jo vairāk tam pieķēros. Es viņu drīz vjen izpratu. Tas bija īsts krievu raksturs: taisns, godīgs, vienkāršs, bet, par nožēlošanu, drusku gļēvs, bez izturības un iekšējas kvēles. Jaunība viņā nemutuļoja, bet klusi mirdzēja. Viņš bija ļoti simpātisks, gudrs, bet es nevarēju iedomāties kas ar to notiks, kad viņš nāks vīra gados. Kļūt par mākslinieku … Bez sūrām, nemitīgām pūlēm neviens netop mākslinieks … bet pūlēties, es domāju, raudzīdamies viņa maigajā sejā un klausīdamies viņa rāmajo valodu — nē! to tu nedarīsi: tu neproti sašaurināties. Un tomēr nebija iespējams to neiemīlēt, sirds tiektin tiecās pēc viņa. Veselas četras stundas mēs pavadījām divatā, gan sēdēdami viens otram līdzās uz dīvāna, gan lēni pastaigādamies mājas priekšā un šinīs četrās stundās mēs kļuvām īsti draugi.

Saule nogāja un man bija laiks doties mājup. Asja vēl arvien neatgriezās.

„Lūk kāda viņa man patvaļnicce!“ ierunājās Gagins. „Ja vēlaties, iešu jūs pavadīt? Pa ceļam iegriezīsimies pie Luizes kundzes; es pavaicāšu, vai viņa ir tur? Līkums nav liels.“

Mēs nokāpām pilsētā un, iegriezušies šaurā, līkumainā ieliņā, apstājāmies pie kādas mājas, kas bija divu logu platumā, bet četri slāvi augsta. Otrais stāvs izvirzījās uz ielu vairāk nekā pirmais, trešais un ceturtais atkal vairāk par otru; visa māja ar saviem senlaicīgajiem griezumiem, divām resnām kolonnām apakšā, stāvo dakstiņu jumtu un knābjveidīgi izbūvēto grīzuli bēniņos, atgādināja milzīgu, pielīkušu putnu.

„Asja!“ iesaucās Gagins, „vai tu še?“

Trešajā stāvā ar troksni atvērās apgaismots lodziņš, un mēs ieraudzījām tumšmataino Asjas galviņu, aiz kuras pavīdēja vecas vācietes bezzobaini, pusakla seja.

„Jā, es še,“ atsaucās Asja, koķeti atbalstījusies elkoņiem uz palodzes, „man te ir labi. Se ņem,“ piebilda viņa, nomezdama Gaginam ģerānijas zaru, iedomājies, ka es esmu tava sirds dāma.“

Luizes kundze iesmējās.

,,N. aiziet,“ ierunājās Gagins, „viņš grib no tevis atvadīties.“

„Tiešām?“ atteica Asja, „nu tādā gadījumā dodi manu zariņu viņam, es tūlīt nākšu.“

Viņa aizcirta lodziņu un, kā likās, noskūpstīja Luizes kundzi. Gagins klusēdams pasniedza man zariņu, es tāpat klusēdams to ieliku kabatā, aizgāju līdz pārceltuvei un pārcēlos otrā pusē. Atceros, ar savādu smagumu sirdī, nekā nedomādams, gāju mājās. Pēkšņi mani pārsteidza pazīstama, stipra, bet Vācijā reti sastopama smarša. Es apstājos un ieraudzīju ceļmalā nelielu kaņepju dobi. Viņas, stepju zālēm līdzīgā smarša man tūdaļ atgādināja dzimteni un pamodināja manā dvēselē neizsakāmas ilgas pēc tās. Man gribējās ieelpot Krievijas gaisu un just zem kājām krievu zemi. „Ko es še daru, kāpēc es klīstu še svešumā starp svešiem ļaudīm?“ es iesaucos un stingais smagums, kas nospieda man sirdi, acumirklī pārvērtās kvēlās, sāpīgās alkās. Es pārnācu mājā pavisam citā gara stāvoklī nekā vakar. Es jutos gandrīz sadusmots un ilgi nevarēju apmierināties. Man pašam neizprotams īgnums mani tirdīja. Beidzot es apsēdos un atcerējies savu viltīgo atraitni (es katru dienu rnēdzu beigt ar šīs dāmas oficiālu atceri) paņēmu kādu viņas rakstītu zīmīti. Bet es to pat neatlocīju; manas domas tūdaļ ņēma citu virzienu. Es sāku domāt… domāt par Asju. Man ienāca prātā, ka mūsu sarunu laikā Gagins bija ieminējies par kaut kādām grūtībām un šķēršļiem, kas tam liedzot atgriezties Krievijā. „Vai tik tā viņam ir īsta māsa?“ es skaļi teicu.

Izģērbos, apgulos un mēģināju aizmigt, bet pēc kādas stundas jau atkal sēdēju gultā, atspiedies elkoņiem uz spilvena un no jauna domāju par šo kaprīzo meiteni un viņas piespiestiem smiekliem . .. „Viņa ir veidota kā maza Galateja Rafaela Farnezina,“ es čukstēju: „jā, un viņa nav lam māsa.“

Bet atraitnes vēstulīte mierīgi gulēja uz grīdas, balti spīdēdama mēness gaismā.

V

Nākošā rītā atkal devos uz L. Es centos sev iegalvot, ka gribu likties ar Gaginu, bet slepenībā mani vilktin vilka paskatīties, ko nu atkal darīs Asja, vai viņa tāpat kā vakar taisīs „brīnumus“. Es tos abus sastapu viesistabā, un, savādi! vai nu tādēļ, ka vakar un no rīta daudz tiku domājis par Krieviju — Asja man šoreiz likās īsta krievu meitene, jā, pavisam vienkārša meitene, gandrīz vai istabmeita. Viņa bija ģērbusies apnēsātās drēbēs, matus sasukājusi aiz ausīm un nepakustēdamās sēdēja pie loga,, izšūdama uz rāmja, klusi, kautri, it kā viņa visu mūžu nekā cita arī nebūtu darījusi. Viņa gandrīz nekā nerunāja, mierīgi skatījās uz savu darbu, un viņas sejas izteiksme bija tik nenozīmīga, ikdienišķa, ka man neviļus nāca prātā visas mūsu pašu māju Katjas un Māšas.

Lai šo līdzību vēl papildinātu, viņa pusbalsī sāka dziedāt „Māmiņ, balodīti“. Es skatījos uz viņas iedzelteno gudro sejiņu un man kaut kā tika žēl. Laiks bija brīnišķīgs. Gagins ieminējās mums, ka šodien iešot gleznot kādu dabas skatu; es jautāju tam, vai viņš atļaus man to pavadīt, vai es viņu netraucēšu?

„Gluži otrādi,“ viņš atbildēja, „jūs vēl varēsit dot man labu padomu.“

Viņš apvilka blūzi, uzlika apaļu cepuri ā la Van Dyck, paņēma padusē metus un devās ceļā, es viņam sekoju. Asja palika mājās. Aiziedams Gagins palūdza to parūpēties, lai zupa pusdienā nebūtu pārāk šķidra; Asja apsolīja ieskatīties virtuvē. Gagins aizgāja līdz mums jau pazīstamai ielejai, atsēdās uz akmens un sāka skicēt vecu, dobumainu ozolu ar žubuļ-otiem zariem. Es noguļos zālē un paņēmu grāmatu; bet neizlasīju pat divi lapas puses, arī viņš tikai sasmērēja papīru; mēs vairāk runājām un, cik varu spriest, runājām diezgan gudri un asprātīgi par to, kā tieši vajaga strādāt, no kā izvairīties, pie kā pieturēties un kāda vispār ir mūsu laiku mākslinieka nozīme. Beidzot Gagins nosprieda, ka „tam šodien nevedoties“. Viņš nogulās man līdzās un tagad svabadi raisījās mūsu jauneklīgās sarunas, tās dedzīgās, te reibinošas līksmes pilnās, te atkal domīgās, bet gandrīz vienmēr neskaidrās runas, kādās labprāt mēdz izplūst krievu cilvēks. Izrunājušies līdz apnicībai un juzdamies pilnīgi apmierināti, it kā būtu paspējuši ko lietišķu izdarīt, mēs atgriezāmies mājās. Es atradu Asju tādu pašu, kādu to atstāju, lai arī kā es centos viņu novērot, es nesaskatīju nekādas pazīmes, ka viņa tēlotu kādu iepriekš pārdomātu lomu un no koķetēšanas viņā nebija ne vēsts.

„Ahā,“ ierunājās Gagins, „nu ir uzsākusi grēku nožēlas gavēni.“

Pie vakara viņa vairāk reižu māksloti nožāvājās un agri aizgāja savā istabā. Arī es pats drīz atvadījos no Gagina un, mājās pārgājis nesapņoju vairs ne par ko: šī diena bija pagājusi mierīgā prātā.

Tomēr atceros, ka liekoties gulēt es nevilšu skaļi noteicu: „Kas par chamcleonu šī meitene!“ tad drusku padomājis, piebildu, „un tomēr tā nav viņa māsa.“

VI

Pagāja veselas divi nedēļas. Es gandrīz katru dienu apmeklēju Gaginus. Asja no manis it kā vairījās, tomēr neatļāvās sev vairs nevienas no tām draiskulībām, ar kufām tā bija mani pārsteigusi mūsu pazīšanās pirmajās dienās. Man viņa likās slepeni apbēdināta, vai apmulsusi, arī smieties viņa smējās mazāk. Es ar interesi to novēroju. Viņa diezgan veikli runāja franciski un vāciski; tomēr pēc visa kā bija redzams, ka viņa jau no bērnības nav bijusi sieviešu rokās, bet pieredzējusi savādu, neparastu audzināšanu, kūjai nebija nekā kopēja ar paša Gagina audzināšanu. Viņā, neskatoties uz tā blūzi un cepuri ā la Van Dyck, ik uz soļa bija redzams mīkstdabīgs, izlutināts lielkrievu muižnieks, bet viņa pavisam nelīdzinājās jaunkundzei, jo visās viņas kustībās bija kaut kas trauksmains: šis mežēns nesen bija ticis piepotēts, šis vīns vēl nebija rūdzis. Pēc dabas kaunīga un kautra, viņa sirdījās par šo savu kautrību un aiz nepatikas piespiesti centās būt brīva un droša, kas tai ne vienmēr izdevās. Es vairāk reizes ierunājos ar to par viņas dzīvi Krievijā, par viņas pagātni, bet viņa ne labprāt atbildēja uz maniem jautājumiem, tomēr es uzzināju, ka pirms savas aizbraukšanas uz ārzemēm viņa ilgi bija dzīvojusi sādžā. Reiz es viņu sastapu vienu pie grāmatas. Atspiedusi galvu abās rokās un iecirtuši pirkstus dziļi matos, viņa ar acīm ka rītin aprija rindas.

„Bravo!“ es iesaucos, tai pieiedams, „cik jūs čakli!“

Viņa pacēla galvu, tad stingri un nopietni manī paskatījās.

„Jūs domājat, ka es protu tikai smieties,“ viņa atbildēja un gribēja aiziet.

Es paskatījos grāmatas virsrakstu: tas bija kāds franču romāns.

„Tomēr jūsu izvēli es gan nevaru lielīt,“ es sacīju.

„Ko tur lasīt!“ viņa izsaucās un, nometusi grāmatu uz galda, piebilda: „labāk iešu patrakot,“ un izskrēja dārzā.

Tās pašas dienas vakarā es lasīju Gaginam „Hermani un Dorotēju“. Asja no sākuma tikai šaudījās ap mums, tad pēkšņi apstājās, sāka klausīties, klusi apsēdās pie manis un noklausījās līdz beigām. Nākošā dienā es to atkal nepazinu, kamēr neiedomājos, ka viņai pēkšņi ienācis prātā būt namturīgai un kārtīgai kā Dorotējai. Ar vārdu sakot, viņa man likās mīklaina bute. Ārkārtīgi patmīlīga viņa mani valdzināja arī tad, kad es uz to skaitos. Tikai par vienu lietu es arvien vairāk pārliecinājos, tas ir, ka viņa nav Gagina māsa. Viņš pret to neizturējās kā brālis, bet pārāk laipni, pārāk piekāpīgi un tomēr it kā piespiesti.

Savāds gadījums, acīm redzot, apstiprināja manas aizdomas.

Reiz vakarā, nonācis pie vīnadārza, kur dzīvoja Gagini, es atradu vārtiņus aizslēgtus. Ilgi nedomādams, sameklēju sētā kādu nobrukušu vietu, ko jau agrāk biju ievērojis, un pārlēcu otrā pusē. Netālu no šīs vietas, sānis no celiņa atradās neliela akaciju lapene; es nonācu līdz tai un gribēju jau paiet gafām … pēkšņi mani pārsteidza Asjas balss, kas ar asarām dedzīgi izrunāja sekošos vārdus: „Nē, es negribu mīlēt neviena cita, ka tikai tevi, tevi vienīgo es gribu mīlēt — mūžīgi.“

„Nu pietiek, Asja, apmierinies,“ teica Gagins: „tu zini, ka es tev ticu.“

Viņu balsis skanēja lapenē un caur pareto zaru pinumu es redzēju tos abus. Mani viņi nepamanīja.

„Tikai tevi, tevi vien,“ viņa atkārtoja, metās tam ap kaklu un raustīdamies elsās, sāka to skūpstīt un piekļāvās viņa krūtīm.

„Nu pietiek, pietiek,“ viņš atkārtoja, viegli glāstīdams tās matus.

Pāris mirkļu es paliku nekustoši stāvam … tad pēkšņi uztrūkos. Vai iet pie viņiem? Neparko! man galvā pazibēja doma. Ātriem soļiem es atgriezos pie sētas un pārlēcis tai uz ceļu, gandrīz vai skriešus devos mājup. Es smaidīdams berzēju rokas un brīnījos par šo gadījumu, kas tik negadiītā kārtā bija apstiprinājis manus minējumus (es ne brīdi nešaubījos, ka tie ir bijuši pareizi) un tomēr, sirds man ļoti sāpēja.

„Māk gan viņi izlikties,“ es nodomāju. „Bet priekš kam? Kas tiem par patiku mani muļķot! To gan no viņa nebiju gaidījis… Un cik jūtekliska izskaidrošanās!“

Es gulēju slikti un otrā rītā agri piecēlos, piestiprināju ceļa somu uz muguras, pateicu savai saimniecei, lai negaida mani šodien atpakaļ un kājām devos kalnos uz augšu gar upi, pie kuj-as atrodas Z. pilsētiņa. Šie kalni, atzarojumi no grēdas, ko sauc par Suņa muguru (Handsriick) ir ļoti interesanti ģeoloģiskā ziņā, sevišķi ievērojama ir viņu bazalt-iežu vienveidība un noslāņojums, bet man nebija prātā nodoties ģeoloģiskiem novērojumiem. Es nevarēju īsti pateikt, kas manī norisinājās, bet par vienu sajūtu biju skaidrībā — es nevēlējos tikties ar Gaginiem. Es centos sev iegalvot, ka manas pēkšņās atsalšanas vienīgais iemesls ir dusmas par viņu viltību. Kas tad viņus spieda teikties sevi par radiniekiem? Jāsaka, ka es pūlējos par tiem nedomāt; nesteigdamies klaiņoju par kalniem un ielejām; stundām ilgi sēdēju sādžu krodziņos, pļāpādams ar saimniekiem un viesiem, vai arī noguļos uz plakana sasiluša akmens un skatījos, kā peld mākoņi, jo laiks pieturējās brīnišķīgs. Tā nodarbodamies es pavadīju trīs dienas un ne bez prieka, kaut gan sirds pa laikam iesmeldzās. Manu domu noskaņa pašreiz atbilda šī apvidus mierīgai dabai. Es pilnīgi atdevos gadījuma klusai rotaļai un pārējošiem iespaidiem; gausi mainīdamies, strāvoja tie caur dvēseli un beidzot atstāja viņā vienu vispārēju kopsajūtu, kufā bija saplūdis viss, ko tiku redzējis, dzirdējis un izjutis šais trīs dienās — viss: vieglā sveķu smarša mežos, dzeņu kalšana un kliedzieni; nerimstoši čalojošie dzidrie strautiņi, ar raibajām forelēm smilšainajā dibenā; ne visai skaidrās kalnu kontūras, drūmās klintis; glītās, nelielās sādžas, ar viņu vecajiem kokiem un baznīcām, stārķi pļavās, ērtās dzirnavas ar veikli tekošiem ratiem, iedzīvotāju priecīgās sejas, viņu zilie kamzoļi un pelēkās zeķes, čīkstošie gausie vezumi, kufiem priekšā bija aizjūgti brangi zirgi, bet dažreiz arī govis; jaunie ceļotāji ar gajiem matiem un tīrie ceļi, gar kufiem bija sastādītas ābeles un ķirši…

Vēl tagad man ir patīkami atcerēties manus toreizējos iespaidus. Sveiciens tev, klusais vācu zemes stūrīt, ar

tavu pieticīgo bagatību un visur saskatāmām, čaklo roku rāmā, bet pacietīgā darba pēdām … Sveiciens tev un miers!

Es pārnācu mājās trešās dienas vakarā. Aizmirsu pasacīt, ka aiz dusmām uz Gaginiem es mēģināju sevī atdzīvināt cietsirdīgās atraitnes tēlu; bet šīs manas pūles izrādījās veltīgas. Atceros, kad es sāku sapņot par viņu, es ieraudzīju savā priekšā kādus pieci gadus vecu zemnieku meiteni, ar apaļu ziņkārīgu sejiņu un platām, nevainīgām acīm. Viņa raudzījās manī tik bērnišķīgi naivi. Sakaunējies no bērna dzidrā skata, es negribēju melot viņa klātbūtē un tūdaļ galīgi un uz visiem laikiem atvadījos no sava senākā elka.

Mājās es atradu Gagina zīmīti. Viņš brīnījās par manu negaidīto soli, pārmeta man, ka neesmu ņēmis viņu līdz un lūdza noiet pie tiem, tiklīdz atgriezīšos. Es ar nepatiku izlasīju šo zīmīti, bet jau otrā dienā devos uz L.

VIII

Gagins mani draudzīgi sagaidīja, apbērdams mani laipniem pārmetumiem; bet Asja, it kā par spīti, līdz ko ieraudzīja mani, bez kāda iemesla sāka smieties un pēc sava ieraduma, tūdaļ aizbēga. Gagins apmulsa, nomurmināja tai pakaļ, ka viņa drusku jukusi, un lūdza mani

1o atvainot. Jāatzīstas, ka ļoti noskaitos uz Asju: jau bez visa tā es nebiju diez cik labā omā, un nu atkal vēl šie nedabīgie smiekli, šīs savādās manieres. Es tomēr izlikos, it kā nekā nebūtu manījis un atstāstīju Gaginam sava neilgā ceļojuma sīkumus. Viņš atkal pastāstīja, ko darījis manas prombūtes laikā. Bet mūsu sarunas nevedās; Asja ienāca istabā un atkal aizskrēja; es beidzot pateicu, ka man ir steidzams darbs un tādēļ man laiks doties mājās. No sākuma Gagins mani lūkoja aizturēt, bet tad cieši paskatījies manī, piedāvājās mani pavadīt.

Priekšistabā Asja pēkšņi pienāca man klāt un sniedza roku; es viegli paspiedu viņas pirkstus un drusku paklanījos. Kopā ar Gaginu pārbraucām Reinu un iedami garām manam iemīļotajam osim, kufā bija novietota Madonnas statuja, apsēdāmies uz sola papriecāties par skaisto skatu. Tur nu starp mums notika interesanta saruna.

No sākuma mēs pārmainījām dažus vārdus, tad apklusām un vērojām mirdzošo upi.

„Sakait,“ pēkšņi ievaicājās Gagins, ar savu parasto smaidu sejā, „ko jūs domājat par Asju? Vai nav tiesa, viņa jums droši vien liekas drusku savāda?“

„Jā,“ es it kā šaubīdamies atbildēju. Nebiju gaidījis, ka viņš par to sāks runāt.

„Viņu vajaga labi pazīt, lai par to varētu spriest,“ viņš noteica, „sirds viņai ir ļoti laba, bet galva strauja. Grūti ar viņu saprasties. Bet nevar to vainot un, ja jūs zinātu viņas dzīves stāstu …“

„Viņas dzīves stāstu?“ es to pārtraucu, „vai tad viņa nav jūsu ..

Gagins paskatījās uz mani.

„Vai jūs tik nedomājat, ka viņa nemaz nav mana māsa? Nē,“ viņš turpināja, nepiegriezdams vērību manam apmulsumam, „viņa patiesi ir mana māsa, mana tēva meita. Uzklausait mani. Es jūtu, ka varu jums uzticēties un izstāstīšu jums visu.

Mans tēvs bija ļoti lāga cilvēks, gudrs, izglītots un — nelaimīgs. Liktenis ar viņu nebija apgājies sliktāk, kā ar daudziem citiem, bet viņš neizturēja pat pirmo liktens sitienu. Viņš apprecējās agri un aiz mīlestības, bet viņa sieva, mana māte, pārāk agri nomira, man toreiz bija seši mēneši. Tēvs mani aizveda uz sādžu, no kurienes viņš veselus divpadsmit gadus nekur neizbrauca. Viņš pats nodarbojās ar manu audzināšanu un nekad nebūtu no manis šķīries, ja vien viņa brālis, mans tēvocis, nebūtu reiz atbraucis uz mūsu sādžu. Šis tēvocis pastāvīgi dzīvoja Pēterpilī, kur ieņēma diezgan ievērojamu posteni. Tā kā mans tēvs nekādi nebija piedabūjams atstāt sādžu, tēvocis to pierunāja nodot mani viņa ziņā. Viņš tam aprādīja, ka puisēnam manos gados ir kaitīgi dzīvot pastavīgā vientulībā, ka ar tādu klusu, drūmu audzinātāju, kāds bija mans tēvs, es katrā ziņā palikšot pakaļ sava vecuma biedriem, un ka pat mans raksturs varot viegli samaitāties. Tēvs ilgi pretojās brāļa ierunām, beidzot tomēr piekāpās. Es raudāju šķiroties no tēva; es viņu mīlēju, kaut gan nekad netiku redzējis smaidu viņa sejā… bet, nokļuvis Pētcrpilī, es drīz vien aizmirsu mūsu tumšo, drūmo ligzdu. Iestājos junkurskolā un no skolas pārgāju uz gvardu pulku. Katru gadu es uz dažām nedēļām aizbraucu uz laukiem un katru gadu atradu tēvu vēl skumjāku, sevī noslēgtu, grūtsirdīgu, pat biklu. Viņš katru dienu gāja baznīcā un gandrīz bija aizmirsis runāt. Vienā šādā apciemojumā (man toreiz bija jau pāri par divdesmit gadiem) es pirmo reizi mūsu mājā ieraudzīju, kalsnēju melnacainu ap desmit gadu vecu meiteni — Asju. Tēvs teica, ka tā esot bārene un ka viņš to paņēmis savā maizē — taisni tā viņš izteicās. Es nepiegriezu viņai sevišķas vērības. Viņa bija klusa, veikla un tramīga kā zvērēns, un tiklīdz es iegāju tēva mīļākajā istabā, milzīgā drūmā istabā, kur bija mirusi mana māte un kur pat dienas laikā tika aizdegtas svecītes, viņa tūdaļ paslēpās aiz senlaicīga krēsla vai aiz grāmatu skapja. Izgadījās tā, ka nākošajos trīs vai četros gados dienesta pienākumi aizkavēja mani pabūt sādžā. No tēva es ik mēnešus saņēmu īsu vēstulīti, par Asju viņš reti kad ieminējās un arī tad tikai tā garām ejot. Viņam jau bija pāri par piecdesmit gadu, bet viņš vēl izskatījās jauns cilvēks. Iedomājaties manas šausmas: pēkšņi es, nekā nenojauzdams, saņēmu no pārvaldnieka vēstuli, kurā tas man paziņo par mana tēva grūto slimību un lūdz doties turp, cik vien ātri iespējams, ja vēl gribu no tā atvadīties. Pa kaklu pa galvu es traucos turp un atradu vēl tēvu pie dzīvības, bet viņa pēdējā stundiņa bija jau ari klāt. Mani ieraugot viņš bija ārkārtīgi priecīgs un, aptvēris mani savām izģindušajām rokām, ilgi lūkojās man acīs ar savādu: it kā pētošu, it kā lūdzošu skatu, tad, paprasījis no manis goda vārdu, ka izpildīšu viņa pēdējo vēlēšanos, viņš lika savam vecajam kambarsulainim atvest Asju. Vecais to atveda: viņa tikko turējās kājās un drebēja pie visas miesas.

„Lūk,“ ar pūlēm izdabūja pār lūpām tēvs, „novēlu tavā ziņā manu meitu — tavu māsu. Tu visu uzzināsi

110     Jēkaba,“ piebilda viņš, norādīdams uz kambarsulaini. Asja raudādama nokrita ar seju uz gultu. Pēc pus stundas mans tēvs nomira.

Es uzzināju sekošo. Asja bija mana tēva un manas mātes bijušās istabmeitas, Tatjanas, meita. Es vēl skaidri atceros šo Tatjanu, atceros viņas stalto, slaido augumu; viņas cēlskatīgo, nopietno gudro seju ar lielām melnām acīm. Viņu turēja par lepnu un nepieejamu meiteni. Cik varēju izprast no Jēkaba godprātīgajiem noklusējumiem, mans tēvs ar to bija nodibinājis sakarus dažus gadus pēc manas māmiņas nāves. Tatjana toreiz jau vairs nedzīvoja kungu namā, bet sādžā pie savas precētās māsas — muižas moderes. Mans tēvs viņai bija stipri pieķēries un pēc manas aizbraukšanas no laukiem, pat gribējis to precēt, bet viņa pati, neskatoties uz tēva vairākkārtēju lūgumu, nav bijusi ar mieru kļūt par tā sievu.

„Nelaiķe Tatjana Vasiļjevna,“ stāstīja man Jēkabs, ar atpakaļ atliektām rokām stāvēdams pie durvīm, „visās lietās bija sapratīga un negribēja jūsu tētiņam nodarīt nepatikšanas. „Kas nu es jums par sievu? Kas es par kundzi?“ tā viņa mēdza teikt un teica to manā klātbūtē. Tatjana arī negribēja apmesties pie mums, kungu namā, bet kopā ar Asju turpināja dzīvot pie savas māsas. Es bērnībā tiku redzējis Tatjanu tikai pa svētdienām, baznīcā. Apsējusies tumšu lakatiņu ar dzeltenu šalli uz pleciem, viņa arvien nostājās ļaužu pulkā loga tuvumā un pazemīgi un svinīgi lūdza Dievu, vecmodīgi, zemu klanīdamās, pie kam viņas nopietnās sejas profils reljefi atēnojās pret dzidro stiklu. Kad tēvocis mani aizveda, Asja, bija vēl tik divi gadi, bet devītajā gadā viņa pazaudēja māti.

Tikko Tatjana bija mirusi, tēvs pieņēma Asju pie sevis mājā. Viņš jau agrāk bija izteicis vēlēšanos turēt to pie sevis, bet Tatjana tam nebija piekritusi. Iedomājaties tik, kas gan norisinājās Asjas dvēselē, kad to pirmo reizi aizveda pie kunga. Vēl līdz šim laikam viņa nevar aizmirst to brīdi, kad tai pirmo reizi uzvilka zīda tērpu un

noskūpstīja rociņu. Māte, kamēr dzīvoja, turēja viņu ļoti stingri, bet pie tēva tai bija pilnīga brīvība. Viņš bija tās skolotājs un, izņemot viņu, tā cita neviena neredzēja. Viņš to nelutināja, tas ir, neloloja, bet tomēr viņš to kaislīgi mīlēja un viņai nekā neliedza: savā dvēselē viņš jutās viņas priekšā vainīgs. Asja drīz vien saprata, ka viņa māja ir galvena persona, viņa zināja, ka kungs ir — viņas tevs; bet tik pat ātri viņa izprata savu divkosīgo stāvokli; viņā ļoti stipri attīstījās patmīlība, arī neuzticība; iesakņojās slikti paradumi, bet vienkāršība pazuda. Viņa gribēja (reiz viņa pati man atzinās) piespiest visu pasauli aizmirst tās dzimtsākumu; viņa kaunējās sava kauna, kaunējās savas mātes un lepojās ar to. Jūs redzat, viņa zināja un zina daudz, ka viņas gados vēl nedrīkstētu zināt… Bet vai viņa pie tā vainīga? Jaunie spēki viņā atraisījās, asinis kūsāja, bet tuvumā nebija nevienas rokas, kas to vadītu … Visās lietās pilnīga vaļa! vai gan viegli to panest? Viņa negribēja būt sliktāka par citām jaunkundzēm un metās uz grāmatām. Kas tur gan labs varēja iznākt? Nepareizi sāktā dzīve turpināja veidoties nepareizā virzienā, bet viņas sirds netika samaitāta un prāts palika vesels. Tā lūk, es, divdesmit gadu vecs puisis, paliku ar trīspadsmit gadu vecu meiteni uz rokām! Pirmās dienas pēc tēva nāves, tiklīdz viņa izdzirda manu balsi, to jau kratīja drudzis, mani glāsti to padarīja grūtsirdīgu un tikai pamazām, palēnām viņa pie manis pierada. Taisnība, pēc tam, kad viņa pārliecinājās, ka es to patiesi atzīstu par savu māsu un esmu viņu kā māsu iemīlējis, tā kaislīgi man pieķērās, jo viņa nepazīst dalītas jūtas.

Es aizvedu to uz Pēterpili. Lai cik žēl man bija no viņas šķirties, ar to kopā dzīvot es nekādi nevarēju un novietoju to kādā no labākajām pansijām. Asja saprata mūsu šķiršanās nepieciešamību, bet sāka ar to, ka saslima un tikko nenomira. Tad viņa kļuva pacietīgāka un nodzīvoja pansijā četrus gadus, bet par spīti visām manām cerībām, arvien vēl palika tā pati kā senāk. Pansijas priekšniece man bieži par viņu žēlojās, teikdama: „Ne tai ar laipnību var pieiet, ne viņu var sodīt.“ Asja bija apdāvināta ar loti gaišu prātu, mācījās lieliski, labāk par visām, bet nekādi negribēja pielāgoties vispārīgajam līmenim, iespītējās un kļuva iecirtīga. Es nevarēju viņu pārāk vainot: viņas stāvoklī tai vajadzēja, vai nu paklausīt, vai kļūt izvairīgai. No visām savām draudzenēm viņa sirsnīgi pieķērās tikai kādai neglītai, ietramdītai, nabadzīgai meitenei. Pārējās jaunkundzes, ar kufām tā auga kopā, pa lielākai daļai bija no labām ģimenēm un Asju nemīlēja, bet tērpināja to, kā vien mācēja. Asja pret tām nepiekāpās ne par matu. Reiz ticības mācības stundā skolotājs stāstīja par netikumiem. „Glaimošana un gļēvulība ir vislielākie netikumi“, skaļi noteica Asja. Ar vārdu sakot, viņa turpināja iet pati savu ceļu. Tikai viņas manieres kļuva gludākas, kaut gan arī šinī ziņā viņa, liekas, neuzrādīja sevišķus panākumus.

Beidzot viņai palika septiņpadsmit gadu. Palikt vēl ilgāk pansijā tai vairs nebija iespējams. Es atrados diezgan neērtā stāvoklī. Pēkšņi man iešāvās prātā laba doma: iziet pensijā, aizbraukt uz vienu vai divi gadiem uz ārzemēm un ņemt Asju līdz. Domāts — darīts, un lūk, mēs ar viņu dzīvojam Reinas krastos, kur es cenšos nodarboties ar glezniecību, bet viņa… draiskājās un kā senāk pārsteidz ar visādām dīvainībām. Bet es ceru, ka jūs tagad par viņu nespriedīsit pārāk bargi, jo, kaut gan viņa izliekas, ka tai viss gluži vienalga, tomēr augstu vērtē katra cilvēka domas par to un jūsējās it sevišķi.

Un Gagins atkal pasmaidīja savu kautro smaidu. Es cieti paspiedu tam roku.

„Tomēr,“ viņš atkal ierunājās, „man ar viņu tīrais posts. „Viņa ir eksplozīva kā pulveris. Līdz šim tai vēl neviens nav paticis, bet nelaime būs, ja viņa kādu iemīlēs! Bis dažreiz pat nezinu, ko ar viņu iesākt. Priekš dažām dienām viņa kaut ko bija iedomājusies un pēkšņi sāka man iegalvot, ka es pret to esot kļuvis vēsāks nekā agrāk, ka viņa tikai mani vien mīlot un mūžīgi mani vien mīlēšot… Pie tam viņa vēl tā sāka raudāt …“

„Tad lūk kas …“ man paspruka, un es sev iekodu mēlē.

„Bet sakait man,“ es vaicāju Gaginam, — mēs viens pret otru k|uvām vaļsirdīgi, — „vai tiešām viņai līdz šim laikam vēl neviens nav iepaticies? Pēterpilī viņai taču bija izdevība sastapties ar jauniem cilvēkiem?“

„Nu, tie viņai nepavisam nepatika. Nē, Asjai vajadzīgs varonis: neikdienišķs pilvēks, vai arī skaists avju gans kalnu aizā. Bet nu gan es ar jums esmu nopļāpājis, un jūs aizkavējis,“ piebilda viņš celdamies.

„Klausaities,“ es ieminējos, „man negribas palikt mājās., iesim pie jums.“

„Bet jūsu darbs?“

Es neatbildēju nekā. Gagins labsirdīgi iesmējās un mēs atgriezāmies L .. . ā. Ieraugot pazīstamo vīna dārzu un balto mājiņu kalna galotnē, es jutu savādu saldu tīksmi, taisni saldu, it kā man kāds slepeni būtu ielējis sirdī medu. Pēc Gagina stāstījuma man kļuva pavisam viegli.

IX

Asja saņēma mūs uz mājas sliekšņa; es jau atkal gaidīju viņas parastos smieklus, bet tā iznāca mums pretī acis nolaidusi, bāla un klusa.

„Lūk te nu viņš atkal ir,“ ierunājās Gagins, „un, ievēro, viņam pašam iegribējās atnākt.“

Asja jautājošu skatu pavērās manī. Es savukārt sniedzu tai roku un šoreiz cieši paspiedu tās aukstos pirkstiņus. Man viņas kļuva ļoti žēl. Tagad es daudz ko viņā sapratu, kas mani agrāk mulsināja: viņas iekšķīgo nemieru, nemākulīgo izturēšanos, tieksmi izcelties citu acīs — viss tas man kļuva gluži skaidrs. Es palūkojos uz šo dvēseli: kāds slepens spaids to māktin māca; trauksmaini svaidījās un mulsa nepiedzīvojušā patmīlība, bet visa viņas būte tiektin tiecās pēc patiesības. Es sapratu, kādēļ šī savādā meitene mani valdzināja; viņa mani saistīja ne tik vien ar savu dabas bērna piemīlību, kas strā

voja visā viņas trauslajā ķermenī: man patika arī viņas dvēsele. Gagins sāka pārcilāt savus zīmējumus; es liku priekšā Asjai pastaigāties ar mani vīna dārzā. Viņa tūdaļ piekrita, turklāt vēl ar līksmu, gandrīz padevīgu gatavību. Mēs nokāpām līdz pusei kalnam un apsēdāmies 11/ platas radzes.

„Un jums bez mums! nebija gaj-laicīgi?“ ierunājās Asja.

„Bet vai jums bija garlaicīgi bez manis?“ es atvaicāju.

Asja iesānis uz mani paskatījās.

„Jā,“ viņa atbildēja un tūdaļ turpināja: „Vai tur kalnos ir labi? Vai tie ir augsti? Augstāki par mākoņiem? I’astāstait man, ko jūs redzējāt. Jūs brālim stāstījāt, bet rs nekā nedzirdēju.“

„Nu, jūs jau arī varējāt iziet,“ es piebildu.

„Es izgāju … tāpēc ka … bet tagad, lūk, neiešu,“ piebilda viņa un tās balss skanēja uzticīgi, laipni, „jūs šodien bijāt noskaities.“

„Es?“

„Ja, jūs.“

„Apžēlojieties, kāpēc tad?“

„Nezinu, bet jūs bijāt noskaitušies un arī aizgājāt noskaitušies. Man bija ļoti žēl, ka jūs, tā aizgājāt un es esmu tik priecīga, ka esat atkal atnākuši.“

„Arī es esmu priecīgs, ka atnācu,“ es atbildēju.

Asja savilka plecus, kā to bieži dara bērni, kad jūtas

labi.

„O, es protu nojaust,“ viņa turpināja, „agrāk es jau pēc tētiņa klepus vien otrā istabā zināju, vai viņš ir ar mani mierā, vai nē.“

Līdz tai dienai Asja vēl ne reizi nebija runājusi ar mani par savu tēvu. Tas mani pārsteidza.

„Vai jūs mīlējāt savu tētiņu,“ es ievaicājos un pēkšņi, sev par lielu nepatiku jutu, ka nosarkstu.

Viņa nekā neatbildēja un arī nosarka. Brīdi abi klusējām. Tālumā pa Reinu dūmodams peldēja kuģis. Mēs sekojām tam acīm.

„Nu kapec jūs nestāstāt?“ čukstēja Asja. „Kāpēc jūs šodien pasmējāties, tiklīdz ieraudzījāt mani?“ es ievaicājos.

„Pati nezinu. Dažreiz man gribas raudāt, bet es smejos … Netiesājiet mani… par to, ko es daru. Ak jā, cik skaista ir šī teika par Loreleju! Tā tur taču ir viņas klints? Stāsta, ka no sākuma viņa visus slīcinājusi, bet kad iemīlējusies, pati metusies ūdenī. Man patīk šī teika. Luizes kundze man stāsta visādas teikas. Luizes kundzei ir melns kaķis ar dzeltenām acīm.“

Asja pacēla galvu un papurināja cirtas.

„Ak cik man labi,“ viņa noteica.

Šinī brīdī līdz mums atlidoja saraustītas, monotonas skaņas. Simtām balsu kopīgi un vienmērīgā taktī atkārtoja lūgšanas motīvu: lejā, pa ceļu virzījās dievlūdzēju pūlis ar krustiem un baznīcu karogiem.

„Lūk, doties viņiem līdz,“ teica Asja, klausīdamās pamazām gaistošo balsu viļņojumā.

„Vai jūs esat tik dievbijīga?“

„Aiziet kaut kur tālu Dievu lūgt, uzņemties gj-ūtu varoņdarbu,“ turpināja Asja. „Bet citādi paiet dienas, dzīves aizies un ko mēs esam izdarījuši?“

„Jūs esat godkārīga,“ es piezīmēju, „gribat atstāt še kādas pēdas un negribat velti dzīvot.“

„Un vai tas ir neiespējami?“

Es tikko neatkārtoju „neiespējami“. Bet ieskatījies viņas gaišajās acīs, tikai noteicu:

„Nu, pamēģiniet.“

„Sakait,“ pēc brīža klusēšanas ierunājās Asja, un it kā ēna pārslīdēja viņas sejai, kufā atkal bija iegulis bālums, „vai jums ļoti patika tā dāma… Atceraties, mūsu iepazīšanās otrā dienā brālis drupās dzēra uz viņas veselību?“

Es iesmējos.

Jūsu brālis tikai jokoja; man nepatīk neviena dāma; vismaz tagad neviena nepatīk.“

„Bet kas jums pie sievietēm visvairāk patīk?“ galvu atpakaļ atmetusi, ar naivu ziņkārību jautāja Asja.

„Kas par savādu jautājumu!“ es iesaucos.

Asja drusku apjuka.

„Man nevajadzēja uzstādīt jums šādu jautājumu, vai nav tiesa? Atvainojiet, es esmu paradusi runāt par visu, kas vien ienāk prātā. Tādēļ arī es baidos runāt.“

„Dieva dēļ, runājiet vien un nebaidaties,“ es iesaucos, „esmu ļoti priecīgs, ka jūs reiz beigsit vairīties.“

Asja nolaida acis un iesmējās klusiem, viegliem smiekliem; šādus smieklus no viņas vēl nebiju dzirdējis.

„Nu stāstait,“ turpināja viņa, saglauzdama sava tērpa stūj-us un nostiepdama tos sev pār kājām, it kā viņa taisītos uz ilgu sēdēšanu, „nu stāstait, vai palasait kaut ko, atceraties, kā jūs mums lasījāt priekšā no Oņegina.“

Pēkšņi viņa nogrima domās.

„Kur tagad krusts, kur zaru ēna Pār manas mātes kapu dus,“ viņa pusbalsī nomurmināja.

„Puškinam ir citādi,“ es piezīmēju.

„Es gribētu būt Tatjana,“ viņa domīgi turpināja. „Nu stāstait,“ viņa mundri iesaucās.

Bet man prāts nenesās uz stāstīšanu. Es lūkojos viņā, kas mierīga un maiga sēdēja saules staru gaismā. Viss ap mums un zem mums mirdzēja līksmā priekā — zeme, ūdens un pār mums — debesis; likās, pat gaiss bija šī mirdzuma pilns.

„Paskataities, cik skaisti,“ es teicu klusinātā balsī.

„Jā, skaisti!“ viņa tikpat klusu atbildēja, neskatīdamās uz mani. „Ja mēs ar jums būtu putni — kā tad mēs paceltos, kā aizlidotu … Tā i pazustu šinī zilumā … Bet mēs neesam putni.“

„Tomēr spārni mums var izaugt,“ es iebildu.

„Kā tā?“

„Dzīvosit — redzēsit. Ir jūtas, kas paceļ mūs no zemes. Esiet bez rūpēm, būs arī jums spārni.“

„Bet vai jums tie ir bijuši?“

„Kā to lai saka… liekas, līdz šim vēl neesmu lidojis.“

Asja atkal nogrima domās, es viegli paliecos uz viņas pusi.

„Vai jūs protat valsi?“ viņa pēkšņi ievaicājās.

„Protu,“ es atbildēju mazliet pārsteigts.

„Tad iesim, iesim … Es palūgšu brāli uzspēlēt mums valsi. Iedomāsimies, ka mēs lidojam, ka mums ir izauguši spārni.“

Viņa skriešus devās uz māju. Es tāpat skriešus traucos viņai pakaļ un mirkli vēlāk neērtajā istabā mēs jau virpuļojām saldās Lanncro mūzikas taktī. Asja valsēja lieliski, ar aizrautību. Kaut kas maigs, sievišķīgs pēkšņi pavīdēja viņas jaunavīgi nopietnajā sejā. Vēl ilgi pēc tam mana roka sajuta pieskārienu viņas trauslajam ķermenim, likās, ka dzirdu tās paātrināto, tuvo elpu. Ilgi vēl stāvēja man atmiņā viņas tumšās, nekustošās, pusaizvērtās acis bālajā, bet satrauktajā sejā, ko rotaļīgi aplidoja cirtas.

X

Visa šī diena pagāja, kā labāk nevar vēlēties. Mēs līksmojāmies kā bērni. Asja bija ļoti mīļa un vienkārša. Gagins priecājās uz to skatoties. Aizgāju vēlu. Nobraucis Reinas vidū, es palūdzu pārcēlājam laist laivu uz leju pa straumi. Vecais pacēla aifus — un majestātīgā upe mūs nesa. Skatīdamies apkārt, klausīdamies un kavēdamies atmiņās, es pēkšņi sajutu sirdī slepenu nemieru … pacēlu acis uz debesīm, bet arī debesīs nebija miera: zvaigznēm piekaisītas tās kustēja, šūpojās drebēja; pievērsu skatu upes līmenim … un arī tur šinī melnajā, saltajā dzelmē šūpojās un trīsēja zvaigznes; visur šķitu redzam trauksmainu rosmi — un arī manī auga nemiers. Es atspiedos rokām uz laivas malas . .. Vēja čuksts ausīs, klusa ūdens burbuļošana laivas pakaļgalā mani uzbudināja un pat svaigā viļņu dvesma nespēja mani atvēsināt; krastā aizdziedājās lakstīgala un saindēja mani ar savas melodijas saldo indi. Asaras spiedās man acīs, bet tās nebija ne no kā radušās aizgrābtības asaras. Ko es sajutu, nebija vairs tā nesakidrā, nesen vēl izjustā, visu aptverošu vēlēšanos sajūta, kad dvēsele top plaša, skanoša un kad tai liekas, ka viņa visu saprot, visu mīl. . . Nē! manī iedegās laimes alkas. Es vēl neuzdrošinājos to saukt vārdā, bet laimes, pārmērīgas laimes — lūk kā man gribējās un lūk pēc kā es alku. Bet laiva vēl arvien peldēja, un vecais pārcēlājs, sēdēja, noliecies pār aijiem, un snauda.

XI

Nākošajā dienā dodamies pie Gaginiem es sev nevaicāju, vai mīlu Asju, bet es daudz par viņu domāju; viņas liktenis mani interesēja un es priecājos par mūsu negaidīto tuvināšanos. Es jutu, ka tikai no vakardienas esmu to izpratis; līdz tam laikam viņa no manis novērsās. Un lūk, kad beidzot man atklājās viņas būte, cik valdzinošā gaismā atmirdzēja tās tēls, cik tas man bija jauns, un cik daudz slepenu burvību viņā kautri plauka!. ..

Žirgtiem soļiem es gāju pa man pazīstamo ceļu, bieži pamezdams skatu uz balti zibošo mājiņu tālumā; ne tik vien par nākotni, es pat par rītdienu nedomāju; man bija tik neizsakāmi labi.

Asja nosarka, kad es iegāju istabā, es ievēroju, ka viņa ir atkal uzposusies, bet viņas sejas izteiksme neharmonēja ar viņas tērpu: tā bija skumja. Bet es biju atnācis tik līksms!

Man pat likās, ka viņa, pa savam paradumam, jau gribēja aizbēgt, bet saņēmās un — palika. Gaginu bija pārņēmusi tā īpatā mākslinieku kvēle un spars, kas negaidītu lēkmju veidā sagrābj diletantus, kad tie iedomājas, ka viņiem, pēc pašu izteiciena, ir izdevies „notvert dabu aiz astes“. Gluži izspūris un notašķījies krāsām, viņš stāvēja pie uzstiepta audekla un platos vēzienos vilka pa to ar oti, gandrīz nikni pamāja man ar galvu, atvirzījās un no jauna likās klāt pie gleznas. Es viņu netraucēju un apsēdos pie Asjas. Viņas tumšās acis lēnām pagriezās pret mani.

„Jūs šodien vairs neesat tada, ka vakar, es piezīmēju pēc veltīga mēģinājuma izvilināt uz viņas lūpām smaidu.

„Nē, neesmu,“ viņa lēnā, dobjā balsī atbildēja. „Bet tas nekas. Es slikti gulēju. Visu nakti domāju.“

„Par ko?“

„Ak, es par daudz ko domāju. Tas man tāds paradums jau no bērnības, no tiem laikiem, kad vēl dzīvoju pie māmiņas …“

Viņa ar pūlēm izteica šo vārdu un tad vēlreiz atkārtoja:

„Kad es dzīvoju pie māmiņas … es domāju, kādēļ gan neviens nevar zināt, kas ar viņu notiks; dažreiz redzi nelaimi tuvojamies, bet glābties nevari; un kāpēc nekad nevar teikt visu patiesību?… Tad vēl es domāju, ka nekā nezinu, ka man vajaga mācīties. Es esmu ļoti slikti audzināta, mani vajaga pāraudzināt. Es neprotu spēlēt klavieres, neprotu gleznot un pat šuvēja esmu slikta. Man nav nekādu spēju un manā sabiedrībā vajaga būt ļoti garlaicīgi.“

„Jūs esat netaisna pret sevi,“ es iebildu. „Jūs esat daudz lasījusi, esat izglītota un ar jūsu saprātu …“

„Bet vai tad es esmu gudra?“ viņa prasīja ar tik naivu ziņkāri, ka negribot iesmējos, bet viņa pat nepasmaidīja.

„Brāl, vai es esmu gudra?“ jautāja Asja Gaginam.

Viņš tai nekā neatbildēja un, bez apstāja's mainīdams otas, turpināja strādāt, augstu celdams roku.

„Es dažreiz pati nezinu, kas man ir galvā.“ tāpat domīgi turpināja Asja. „Es dažreiz pali sevis baidos, nudien. Ak, es vēlētos … Vai tas ir taisnība, ka sievietēm nevajaga daudz lasīt?“

„Daudz nē, bet…“

„Sakait, ko man vajadzētu lasīt? sakait ko man darīt? Es visu darīšu, ko jūs teiksit,“ piebilda viņa, nevainīgā uzticībā griezdamies pie manis.

Es acumirklī neapķēru, ko viņai teikt.

„Jums taču nebūs garlaicīgi ar mani?“

„Apžēlojieties,“ es iesāku .. .

„Paldies jums!“ pārtrauca mani Asja, „bet es biju domājusi, ka jums būs garlaicīgi.“

Un viņas maza, silta rociņa cieti paspieda manējo.

,,N . . .!“ šinī brīdī iesaucās Gagins, „vai šis fons nav par tumšu?“

Es piegāju pie viņa. Asja piecēlās un aizgāja.

• XII

Pēc stundas viņa atgriezās, apstājās durvīs un ar roku paaicināja mani.

„Klausaities,“ viņa teica, „ja es nomirtu, vai jums būtu manis žēl?“

„Kas jums šodien par savādām domām!“ es iesaucos. „Esmu iedomājusies, ka drīz miršu, man dažreiz liekas, ka viss, kas ir ap mani, no manis atvadās. Ir labāk mirt, nekā tā dzīvot… Ak, neskataities tā uz mani, ticiet man, es neizliekos. Citādi atkal sākšu no jums baidīties.“ „Vai tad jūs manis baidījāties?“

„Nudien neesmu vainīga, ka es tāda savāda,“ viņa atbildēja. „Redziet, es vairs pat smieties nevaru …“

Viņa joprojām palika skumja un rūpju pilna līdz vakaram. Viņā kaut kas norisinājās, ko es nesapratu. Tās skats bieži apstājās pie manis; zem šī mīklainā skata man sirds klusi sažņaudzās. Viņa likās mierīga, — bet man skatoties uz to, ļoti gribējās tai teikt, lai viņa apmierinātos. Es ar patiku viņā nolūkojos, jo saskatīju aizkustinošu maigumu viņas bālajā sejā; viņas nenoteiktās, lēnās kustībās, — bet viņai diez kādēļ likās, ka es neesmu labā omā.

„Klausaities,“ viņa teica īsi pirms manas aiziešanas, „mani moca domas, ka jūs mani turat par vieglprātīgu … Turpmāk vienmēr ticiet tam, ko es jums teikšu, tikai esiet arī jūs pret mani atklāts: es jums vienmēr teikšu patiesību, dodu jums savu goda vārdu . . .“

Šis „goda vārdu“ atkal lika man iesmieties.

„Ak nesmejaties,“ viņa dedzīgi iesaucās, „citādi teikšu jums šodien to, ko jūs man teicāt vakar: „kādēļ jūs smejuties?“ un mirkli klusējusi viņa piebilda: „Jūs vakar runājāt par spārniem, atceraties? … Spārni man ir izauguši, bet nav kurp lidot.“

„Apžēlojieties,“ es ieteicos, „jums taču visi ceļi vaļā…“

Asja man cieši paskatījās taisni acīs. „Šodien jūs par mani esat sliktās domās,“ viņa teica, sajaukusi uzacis.

„Es, sliktās domās? par jums!“

„Ko tad jūs abi tā, kā ar ūdeni aplieti,“ pārtrauca mani Gagins, „gribat, es jums uzspēlēšu valsi, tāpat kā vakar?“

„Nē, nē,“ rokas sažņaugusi, noprotestēja Asja, „šodien neparko!“

„Nu apmierinies, es jau tevi nespiežu…“

„Neparko!“ atkārtoja viņa nobālusi.

„Vai tiešam viņa mani mīl?“ es domāju tuvodamies Reinai, kas ātri ritināja tumšus viļņus.

XIII

„Vai tiešām viņa mani mīl?“ otrā dienā, tikko pamodies, es pats sev jautāju. Man negribējās pašam sevī ieskatīties. Es jutu, ka viņas tēls, šis „piespiestus smieklus smejošās meitenes tēls“, ir iespiedies manā dvēselē un ka no tā es ilgi netikšu vaļā. Es devos uz L. un paliku tur veselu dienu, bet Asju redzēju tikai uz dažiem acumirkļiem. Viņa nejutās vesela: tai sāpēja galva. Apsējusi pieri, viņa uz pāris minūtēm nonāca lejā, bāla, vājina, pusaizvērtām acīm; pasmaidīja mazliet un teica — tas pāries, tas nekas, viss pāries, vai nav tiesa? — un aizgāja. Man kļuva garlaicīgi un vientuļi-skumji; tomēr man ilgi negribējās aiziet; es atgriezos vēlu, viņas vairs neredzējis.

Nākošais rīts pagāja savādā apziņas pusmiegā. Gribēju ķerties pie darba — nevarēju; gribēju nekā nedarīt un nedomāt, arī tas neizdevās. Klaiņoju pa pilsētu, atgriezos mājās, tad atkal izgāju.

„Vai jūs esat N. kungs?“ pēkšņi man aiz muguras atskanēja bērna balss.

Es atskatījos, manā priekšā stāvēja puisēns.

„Tas jums no Anetes jaunkundzes,“ viņš teica, pasniegdams man vēstulīti.

Es attaisīju to un pazinu Asjas nevienādo, ātro rokrakstu. „Man katrā ziņā vajaga ar jums tikties,“ viņa rakstīja, „atnāciet šodien pulksten četros mūj-a kapličā, ceļmalā pie drupām. Es šodien izdarīju lielu aplamību … Dieva dēļ atnāciet, jūs uzzināsit visu . . . Sakait vēstulītes aiznesējam — jā.“

„Vai būs atbilde?“ vaicāja man puisēns.

„Saki tikai: jā,“ es atbildēju un mazais aizskrēja.

XIV

Es pārnācu savā istabā, apsēdos un nogrimu domās. Sirds man stipri pukstēja. Vairāk reizes pārlasīju Asjas vēstulīti. Paskatījos pulkstenī: pat divpadsmit vēl nebija.

Atvērās durvis un ienāca Gagins. Viņš satvēra manu roku un to cieši paspieda. Seja tam bija satumsusi. Viņš likās ļoti uzbudināts.

„Kas ar jums noticis?“ es jautāju.

Gagins paņēma krēslu un apsēdās man pretī.

„Priekš četrām dienām,“ viņš piespiesti smaidīdams un stomīdamies iesāka, „es jūs pārsteidzu ar savu stāstu; šodien pārsteigšu vēl vairāk. Ar citu es, jādomā, neuzdrošinātos … tik atklāti… Bet jūs esat cēlsirdīgs cilvēks, esat mans draugs, vai ne tā? Klausaities: mana māsa Asja ir jūs iemīlējusi.“

Es nodrebēju un piecēlos .. .

„Jūsu māsa, jus sakat. .

„Jā, jā,“ pārtrauca mani Gagins. „Es jums saku, viņa ir jukusi un arī mani padarīs traku. Tikai par laimi, viņa neprot melot — un uzticas man. Ak, kas par dvēseli šai meitenei… bet, katrā ziņā, viņa sevi pazudinās.“

„Bet jūs maldāties,“ es ierunājos.

„Nē, nemaldos. Vakar, jūs zināt, viņa gandrīz visu dienu nogulēja, nekā neēda, bet gan arī nežēlojās … Viņa nekad nežēlojas. Es neuztraucos, kaut gan pievakarē viņai bija neliels drudzis. Šodien, pulksten divos naktī mani pamodināja mūsu saimniece. Viņa saka: Ejiet pie jūsu māsas, ar viņu nav vairs labi. Es steidzos pie Asjas un atradu viņu neizģērbušos, drudzī un raudošu; galva viņai dega, zobi klabēja. ,.Kas ar tevi ir?“ es jautāju, „tu esi slima?“ Viņa metās man ap kaklu un sāka lūgt aizvest to pēc iespējas ātrāk no šejienes, ja es gribot, lai viņa paliek pie dzīvības… Es nekā nesaprotu, cenšos to apmierināt… Viņa raud vēl stiprāk … un pēkšņi caur elsām es dzirdu … Nu, ar vārdu sakot, dzirdu, ka viņa jūs mīl. Ticiet man, mēs ar jums esam prātīgi cilvēki un nevaram iedomāties, cik dziji viņa jūt, un ar kādu neticamu spēku izpaužas viņā šīs jūtas; tas viņai uznāk tik negaidīti un neatvairāmi kā negaiss. Jūs jau esat jauks cilvēks,“ turpināja Gagins, „bet kādēļ viņa jūs tā iemīlējusi, man jāatzīstas, es tiešām nesaprotu. Viņa saka, ka esot pieķērusies jums no pirmā skata. Tāpēc arī viņa nesen vēl raudāja apgalvodama, ka, izņemot mani, viņa neviena cita nemīlot un negribot mīlēt. Viņa ir iedomājusies, ka jūs to niciniet; ka jūs droši vien zināt, kas viņa ir; vēl nesen tā man prasīja, vai neesmu jums pastāstījis viņas dzīves stāstu — es, protams, teicu, ka nē; bet viņas nojauda ir taisni briesmīga. Viņa vēlas tikai vienu: aizbraukt, tūdaļ aizbraukt. Es nosēdēju pie tās līdz rītam; man bija jādod viņai vārds, ka rīt mēs še vairs nebūsim un tikai tad viņa aizmiga. Es domāju, domāju un beidzot nolēmu — parunāt ar jums. Pēc manām domām Asjai ir taisnība: vislabākais būtu — mums abiem aizbraukt no šejienes. Es to jau šodien būtu izdarījis, ja vien man neienākusi prātā kāda doma, kas mani atturēja. Var jau būt… kā to lai saka? — jums mana māsa patīk? Un ja tā, tad kādēļ man viņu vest projām? Tāpēc es, lūk, atmetis visu kaunu, nolēmu … Bez tam arī es pats šo to biju novērojis … Es nolēmu uzzināt no jums … Nabaga Gagins apmulsa. „Lūdzu mani atvainot,“ viņš piebilda, „neesmu apradis ar tādām klapatām.“

Es saņēmu viņa roku.

„Jūs gribat zināt,“ es stingrā balsī teicu, „vai man jūsu māsa patīk? — Jā, man viņa patīk..

Gagins paskatījās uz mani.

„Bet,“ viņš stomīdamies ierunājās, „jūs taču viņu neprecēsit?“

„Kā jūs varat gribēt, lai es atbildu uz šādu jautājumu? Spriediet pats, vai es varu tagad …“

„Zinu, zinu,“ pārtrauca mani Gagins, „man nav nekādas tiesības prasīt no jums atbildi un mans jautājums ir augstākā mērā nepieklājīgs … Bet ko man darīt? Ar uguni nevar jokot. Jūs nepazīstat Asju; viņa ir spējīga saslimt, aizbēgt, nolikt jums satikšanos … Cita mācētu visu apslēpt, nogaidīt — bet tikai ne viņa. Nelaime ir tā, ka ar viņu tas gadas pirmo reizi. Ja tik jūs būtu redzējuši, kā viņa šodien pie manām kājām raudāja, jūs saprastu manas bažas.“

Es kļuvu domīgs. Gagina vārdi „nolikt jums satikšanos“ man iedzēla sirdī. Man likās, ka būtu nekrietni neatbildēt atklāti uz viņa godīgo atklātību.

„Jā,“ es beidzot teicu, „jums taisnība, priekš kādas stundas es no jūsu māsas saņēmu zīmīti. Lūk viņa.“

Gagins paņēma to, ātri pārlasīja un tam rokas nolaidās uz ceļiem. Savā pārsteigumā, kas atplaiksnījās tā sejā, viņš izskatījās ļoti jocīgs, bet man prāts nenesās uz smiekliem.

„Jūs, atļaujos sev atkārtot, esat cēlsirdīgs cilvēks,“ viņš teica, „bet ko tagad darīt? Kā? viņa pati grib aizbraukt, bet raksta jums un pārmet sev nepiesardzību … un kad viņa paguvusi jums to uzrakstīt? Ko viņa grib no jums?“

Es to apmierināju un mēs sākām, cik tas nu bija iespējams, aukstasinīgi pārrunāt, ko mums tagad darīt.

Un lūk, ko mēs beidzot nolēmām: lai nenotiktu kāda nelaime, man vajadzēja iet uz šo satikšanos un godīgi izskaidroties ar Asju. Gagins apsolījās sēdēt mājās un neizrādīt, ka tam kas zināms par viņas vēstuli, bet vakarā norunājām atkal satikties.

„Es droši paļaujos uz jums,“ teica Gagins un paspieda manu roku, „saudzējiet viņu un ari mani. Bet rīt mēs tomēr aizbraucam,“ piezīmēja viņš pieceldamies, „jo jūs taču Asju neprecēsit.“

„Dodiet man laiku līdz vakaram,“ es atbildēju. „Lūdzu, bet jūs viņu neprecēsit.“

Viņš aizgāja, es nolikos uz dīvāna un aizvēru acis. Man galva griezās riņķī: pārāk daudz iespaidu pēkšņi bija vēlušies tai pāri. Es dusmojos par Gagina atklātību, dusmojos uz Asju; viņas mīlestība mani iepriecināja un arī samulsināja. Es nevarēju saprast, kas viņu dzinis visu izstāstīt brālim; mani mocīja ātras, gandrīz acumirklīgas izšķiršanās nenovēršamība.

„Apprecēt septiņpadsmit gadus vecu meiteni ar viņas raksturu, kā tas iespējams?“ teicu es pieceldamies.

XV

Noliktajā stundā es pārcēlos pāri Reinai un pirmais, ko es sastapu otrā krastā, bija tas pats zēns, kas šorīt ieradās pie manis. Viņš, acīm redzot, mani gaidīja.

„No Anetes jaunkundzes,“ viņš čukstoši teica un pasniedza man otru zīmīti.

Asja ziņoja man par mūsu satikšanās vietas maiņu.

Pēc pusotrām stundām man vajadzēja ierasties nevis kapličā, bet Luizes kundzes mājā, pieklauvēt apakšā un uziet trešajā stāvā.

„Vai atkal — jā?“ jautāja man puisēns.

„Jā,“ es atbildēju un aizgāju gar Reinas krastu. Mājās atgriezties vairs nebija laika un pa ielām klejot negribijās. Aiz pilsētas mūra atradās neliels dārzs ar bumbotavas paviljonu un dažiem alus cienītāju galdiem. Es iegriezos tur. Daži pusmūža vācieši spēlēja paviljonā; rībēdamas vēlās koka bumbas, retumis atskanēja atzinības saucieni. Glīta kalpone, saraudātām acīm, atnesa man krūzi alus. Es ieskatījos viņai sejā. Tā ātri novērsās un atgāja nost.

„Jā, jā,“ ierunājās turpat sēdošais, resns un sārtvaidzīgs pilsonis. „Mūsu Anniņa šodien ļoti bēdīga — viņas līgavainis aizgājis kapa dienestā.“

Es palūkojos uz meiču: viņa bija ierāvusies kaktiņā, atspiedusi galvu delnā un asaras viena pēc otras ritēja tai pār pirkstiem. Kāds lūdza alu, viņa atnesa tam krūzi un atkal atgriezās savā vietā. Viņas bēdas atstāja uz mani iespaidu; es sāku domāt par priekšā stāvošo satikšanos, bet manas domas bija drūmas un rūpju pilnas. Ne ar vieglu sirdi es gāju uz šo satikšanos, es negāju, lai nodotos abpusējas mīlas priekam, man vajadzēja turēt doto vārdu, izpildīt grūtu pienākumu. „Ar viņu nevar jokot,“ šie Gagina vārdi kā bultas bija iecirtušies manā dvēselē. Bet vai pirms četrām dienām laivā, ko viļņi šūpoja uz leju, es neilgojos pēc laimes? Nu viņa bija atnākusi — un es šaubījos, es to atstūmu, man vajadzēja viņu atstumt… Mani samulsināja viņas pēkšņums. Pati Asja ar viņas karsto galvu, viņas pagātne, viņas audzināšana, šī pievilcīgā, bet savādā būte — atzīstos, es baidījos no viņas. Ilgi manī cīnījās šīs jūtas. Noliktais laiks tuvojās.

„Es nevaru viņu precēt,“ beidzot nolēmu, „un viņa nekad nedabūs zināt, ka arī es to esmu mīlējis.“

Es piecēlos un, iespiedis nabaga Anniņai rokā dālderi (viņa man par to pat nepateicās), devos uz Luizes kundzes māju. Gaisā jau lidoja vakara ēnas un pāri tumšajai ielai šaura debess maliņa sarka rieta atblāzmā. Es klusi pieklauvēju; durvis tūdaļ atvērās. Es pārkāpu slieksnim un atrados pilnīgā tumsā.

„Šurp,“ teica kāda veciška balss, „jūs gaida.“ Taustīdamies es paspēru pāris soļu; kāda kaulaina roka satvēra manējo.

„Vai tā esat jūs, Luizes kundze?“ es jautāju.

„Es,“ atbildēja man tā pati balss, „es, mans skaistais jaunais cilvēk.“ Vecā pa stāvām trepēm veda mani vēl augstāk un apstājās trešā stāva trepju augšgalā. Nespodrajā gaismā, kas iespīdēja pa mazu lodziņu, es ieraudzīju birģermeistara atraitnes krunkaino seju. Viņas mazās izdzisušās acis un iekritušās lūpas savilkās viltīgi salkanā smaidā. Viņa norādīja man uz mazām durvīm. Ar krampjainu rokas kustību es tās atvēru un aizcirtu aiz sevis.

XVI

Nelielajā istabiņā, kur es iegāju, bija diezgan tumšs un es ne tik drīz ieraudzīju Asju. Ietinusies garā šallē viņa sēdēja pie loga, krēslā, aizgriezusi un gandrīz paslēpusi galvu, kā sabiedēts putniņš. Viņa elpoja ātri un drebēja pie visas miesas. Man viņas kļuva neizsakāmi žēl. Es piegāju tai klāt. Viņa pagrieza galvu vēl vairāk sānis …

„Anna Nikolajevna,“ es ierunājos.

Pēkšņi viņa izstiepās taisni, gribēja paskatīties uz mani un — nevarēja. Es satvēru viņas roku, tā bija auksta un kā nedzīva gulēja manā delnā.

„Es vēlējos …“ ierunājās Asja, mēģinādama pasmaidīt, bet viņas bālās lūpas tai neklausīja, „es gribēju … Nē, es nevaru,“ tā noteica un apklusa.

Tiešām, balss viņai aizrāvās pie katra vārda. Es apsēdos tai līdzās.

„Anna Nikolajevna,“ es atkārtoju un arī nekā vairāk nevarēju pateikt.

Iestājās klusums. Es joprojām turpināju turēt viņas roku un skatījos uz to. Viņa kā pirmāk, bija gluži sarāvusies, ar pūlēm elpoja un paklusām kožļāja apakšlūpu, lai aizturētu nevaldāmās asaras un nesāktu raudāt… Es skatījos uz to un kaut kas aizkustinoši-nevarīgs bija viņas biklajā sastingumā: it kā tā ar pūlēm būtu sasniegusi krēslu un tā i nokritusi uz tā.

Sirds man vai kusa.

„Asja,“ tikko dzirdami es teicu.

Viņa lēni pacēla uz mani acis …

Ak šis mīlošās sievietes skats, kas tevi gan var aprakstīt? Ak šīs acis — viņas jautāja, uzticējās un atdevās … Es nespēju pretoties viņu burvībai. Kā adatām durstīdama cauri visam ķermenim izstrāvoja sveloša kvēle; es noliecos un pieplaku viņas rokai…

Atskanēja dreboša skaņa līdzīga saraustītai nopūtai un es jutu, ka maniem matiem pieskaras nespēcīga, kā lapa dreboša roka. Es pacēlu galvu un ieraudzīju tās seju. Kā viņa pēkšņi bija pārvērtusies! Baiļu izteiksme no tās bija pazudusi, skats vērās kaut kur tālu, tālu un aizrāva mani sev līdz, lūpas bija pusvirus, piere balta kā marmors un cirtas, kā no vēja pūsmas, atmestas atpakaļ. Es aizmirsu visu un vilku viņu sev klāt. Padevīgi paklausīja tās roka un viss viņas ķermenis tiecās tai pakaļ, šalle noslīdēja no viņas pleciem, bet galva klusi noslīga pie manas krūts zem manām kaistošajām lūpām …

„Jūsu,“ tikko dzirdami viņa čukstēja.

Manas rokas jau slīdēja ap viņas stāvu …

Pēkšņi kā zibens man iešāvās prātā domas par Gaginu.

„Ko mēs darām!“ es iesaucos un satraukti atvirzījos atpakaļ… „Jūsu brālis … viņš taču visu zina … Viņš zina, ka es ar jums satiekos.“

Asja noslīga uz krēslu.

„Jā,“ es turpināju pieceldamies un atiedams otrā istabas stūrī. „Jūsu brālis visu zina, man to viņam vajadzēja pateikt…“

„Vajadzēja?“ viņa neskanīgi nomurmināja. Bija redzams, ka tā vēl nevarēja atjēgties un mani lāga nesaprata.

„Jā, jā,“ es atkārtoju ar savādu niknumu, „un pie tam tikai vienīgi jūs esat vainīgi, tikai jūs. Kādēļ jūs pati atklājāt mūsu noslēpumu. Kas jums lika pastāstīt visu jūsu brālim? Viņš šodien pats bija pie manis un atstāstīja jūsu sarunu ar viņu.“ Es centos neskatīties uz Asju un lieliem soļiem staigāju pa istabu. Tagad viss bija pagalam, viss, viss.

Asja piecēlās no krēsla.

„Palieciet,“ es iesaucos, „es jūs lūdzu, palieciet. Jums ir darīšana ar godīgu cilvēku, jā — ar godīgu cilvēku. Bet, Dieva dēļ, kas jūs tā ir uztraucis? Vai jūs esat ievērojuši manī kādu pārmaiņu? Bet es taču nevarēju to noslēpt jūsu brālim, kad viņš šodien atnāca pie manis.“ „Ko gan es runāju?“ domāju es pie sevis un doma, ka es esmu neģēlīgs krāpnieks, ka Gagins zina par mūsu satikšanos, ka viss ir atklāts, sakropļots un izjaukts — skanēt skanēja man galvā.

„Es brāli netiku saukusi,“ Asja nobiedēta čukstēja, „viņš pats atnāca.“

„Nu paskataities, ko jūs esat izdarījuši,“ es turpināju. „Tagad jūs gribat aizbraukt…“

,.Jā, man vajaga aizbraukt,“ viņa tāpat klusi atbildēja, „un es palūdzu jūs šurp tikai tādēļ, lai no jums atvadītos.“

„Un jūs domājat,“ es atcirtu, „ka man būs viegli no jums šķirties?“

„Bet kādēļ jūs teicāt brālim?“ nesaprašanā jautāja Asja.

„Es jums jau teicu, ka es citādi nevarēju. Ja jūs pati sevi nebūtu nodevuši…

„Es ieslēdzos savā istabā,“ viņa vientiesīgi atbildēja, ,.es nezināju, ka saimniecei ir vēl otra atslēga.“

Šī naivā taisnošanās viņas mutē šādā brīdī mani toreiz gandrīz sadusmoja… bet tagad, to atceroties, es jūtos aizgrābts.

Nabaga godīgais, sirsnīgais bērns!

„Nu lūk, tagad viss ir pagalam!“ es no jauna iesāku. „Viss. Tagad mums jāšķiras.“ Es zagšus palūkojos uz Asju … viņas seja strauji pietvīka. Es jutu, ka viņu pārņēma kauns un bailes. Pats es staigāju un runāju kā drudzī. „Jūs neļāvāt attīstīties jūtām, kas jau sāka iedegties, jūs paši izārdījāt mūsu sakaru; jums uz mani nebija uzticības un jūs šaubījāties par mani …“

Kamēr es runāju, Asja arvienu vairāk sakņupa uz l>i iekšu — pēkšņi nokrita uz ceļiem, galva tai noslīga uz lokām un asaras plūda aumaļām. Es piesteidzos tai klāt un mēģināju to piecelt, bet viņa man neļāvās. Es nevaru panest sieviešu asaras, tās redzot, es tūdaļ apjūku.

„Anna Nikolajevna, Asja,“ es atkārtoju, „Dieva dēļ, es lūdzu jūs, rimstaties .. .“ Es no jauna satvēru tās roku.

Bet man par vislielāko pārsteigumu, viņa pēkšņi uzlēca kājās, tad zibens ātrumā metās pie durvīm un pazuda …

Kad dažas minūtes vēlāk Luizes kundze ienāca istabā, es vēl arvien stāvēju istabas vidū kā zibens ķerts. Es nesapratu, kā šī satikšanās varēja tik ātri, tik muļķīgi beigties — beigties tad, kad es vēl nebiju pateicis ne simto daļu no tā, ko gribēju teikt un ko man vajadzēja teikt, kad es vēl pats nezināju, kas no tās varēja iznākt…

„Vai jaunkundze aizgāja?“ jautāja man Luizes kundze, pacēlusi savas dzeltenās uzacis līdz pašai parūkai.

Es paskatījos viņā kā muļķis un izgāju.

XVII

Izkļuvu ārā no pilsētas un devos taisni laukos. Dusmas, briesmīgas dusmas mani tirdīja. Kā gan es varēju neizprast tos iemeslus, kas bija piespieduši Asju mainīt mūsu satikšanās vietu, kā varēju nenovērtēt, ko viņai maksāja ierasties pie šīs vecenes, kāpēc viņu neaizturēju! Vienatnē ar viņu, tanī tumšajā, šaubīgajā istabā man pietika spēka un dūšas — atgrūžt to no sevis un pat izteikt tai pārmetumus . .. Bet tagad viņas tēls mani vajāja, es lūdzu viņai piedošanu; atmiņā nāca šī bālā seja, šīs kautrās, valgās acis, matu sakārtojums uz noliektā kakla, viņas galvas vieglā pieskāršanās manām krūtīm un šīs atmiņas mani dedzināja. „Jūsu“ man ausīs skanēja tās čuksts. „Es darīju pēc savas sirdsapziņas,“ es centos sev iegalvot… Meli! Vai tad tiešām es vēlējos tāda atrisināju-

ma? Vai es maz esmu spējīgs no viņas šķirties? Vai es varu to pazaudēt? „Bezprāti! Bezprāti!“ es ar niknumu atkal un atkal atkārtoju. Pa tam jau pienāca nakts. Lieliem so|iem es devos uz māju, kur dzīvoja Asja.

XVIII

Gagins iznāca man pretī.

„Vai jūs redzējāt māsu?“ viņš man jau iztālēm sauca.

„Vai viņas nav mājās?“ es jautāju.

„Nē.“

„Vai viņa nav atgriezusies?“

„Nē. Esmu vainīgs,“ turpināja Gagins: „nevarēju nociesties: pretēji mūsu norunai, aizgāju līdz kapličai, tur viņas nebija, jādomā. viņa nebija ieradusies.“

„Viņa nebija pie kapličas.“

„Un jūs to neredzējāt?“

Man vajadzēja atzīties, ka ar to esmu ticies.

„Kur?“

„Pie Luizes kundzes. Es izšķīros ar viņu pirms stundas: es biju pārliecināts, ka viņa pārnākusi mājās.“

„Pagaidīsim,“ teica Gagins.

Mēs iegājām mājā un apsēdāmies viens otram līdzās. Iestājās klusums. Mums abiem bija ļoti neveikli. Mēs pastāvīgi skatījāmies apkārt, palūkodamies šad tad uz durvīm, klausījāmies. Beidzot Gagins piecēlās.

„Tas nu ne pēc kā vairs neizskatās!“ viņš iesaucās, „man vairs nav sirdī miera. Nudien, viņa mani vēl nobeigs … iesim to meklēt.“

Mēs izgājām. Pagalmā jau bija pavisam tumšs.

„Par ko tad jūs ar viņu runājāt?“ jautāja man Gagins, uzvilkdams cepuri uz acīm.

„Es ar viņu biju kopā tikai piecas minūtes un runāju ar viņu, kā mums tas bija norunāts.“

„Vai zināt ko?“ ieminējās Gagins, „labāk iesim katrs par sevi, tā mēs drīzāk varēsim uz to uzdurties. Bet katrā gadījumā atgriežaties pēc stundas.“

Es veikliem soļiem atstāju vīna dārzu un devos uz pilsētu. Atri es apstaigāju visas ielas, ieskatījos visur, pat Luizes kundzes logos, tad atgriezos pie Reinas un skriešus devos gar krastu …

Retumis pavīdēja kāds sievietes stāvs, bet Asju nekur neredzēja. Tās vairs nebija dusmas, kas mani grauza — slepenas bailes mani tirdīja… un tās nebija tikai bailes vien … nē, es jutu nožēlu, viskvēlāko nožēlu, mīlu — jā! vismaigāko mīlu. Es lauzīju rokas, briestošajā nakts tumsā es saucu Asju, no sākuma pusbalsī, tad arvienu stiprāk un stiprāk; simtām reižu es atkārtoju, ka viņu mīlu, es zvērēju nekad vairs no viņas nešķirties. Es būtu atdevis visu pasauli, lai tikai atkal turētu viņas vēso roku, atkal dzirdētu viņas kluso balsi, atkal redzētu to savā priekšā… Viņa bija tik tuva, viņa atnāca pie manis ar aoteiktu apņemšanos, ar vispilnīgāko sirds un jūtu skaidrību. Viņa atnesa man savu svaigo jaunību … un es nevilku to pie savas krūts, es atteicos no svētlaimes redzēt, kā viņas mīļā seja būtu atplaukusi priekšā un klusā līksmē . . . Šīs domas draudēja atņemt man prātu.

„Kurp gan viņa varēja aiziet?“ Ko viņa būs izdarījusi ar sevi?“ es saucu bezspēcīga izmisuma mokās … Pēkšņi kaut kas balts pavīdēja uz paša upes krasta. Es pazinu to vietu; tur uz kāda, gadus septiņpadsmit atpakaļ noslīkuša cilvēka kapa, pa pusei zemē ieaudzis stāvēja akmens krusts ar uzrakstu. — Sirds man krūtīs apstājās pukstēt… Es pieskrēju pie krusta: baltais tēls pazuda; es iekliedzos: „Asja!“ un pats izbijos no savas balss mežonīgās skaņas

—    neviens neatsaucās … Es nolēmu iet uzzināt, vai to nav atradis Gagins.

Pa vīna dārza celiņu ātri kāpdams augšup, es ieraudzīju gaismu Asjas istabā. Tas mani zināmā mērā pārsteidza. Es piegāju pie mājas; durvis apakšā bija aizslēgtas; es pieklauvēju. Apakšējā stāvā uzmanīgi tika atvērts kāds neapgaismots lodziņš, kufā parādījās Gagina galva.

„Vai atradāt?“ es tam prasīju.

„Viņa pārnāca,“ las man čukstoši atbildēja, „viņa ir savā istabā un izģērbjas. Viss ir kārtībā.“

„Nu paldies Dievam!“ es neizsakāmā priekā iesaucos: „paldies Dievam! Tagad viss ir labi. Bet vai zināt, mums vēl kas jāpārrunā.“

„Kādā citā reizē,“ viņš atbildēja, klusi pievilkdams lodziņu, „citā reizē, bet tagad ardievu.“

„Līdz rītam,“ es teicu, „rīt visu izlemsim.“ „Ardievu,“ atkārtoja Gagins. Logs aizvērās.

Es gandrīz jau gribēju pieklauvēt pie loga. Es gribēju tūlīt teikt Gaginam, ka lūdzu viņa māsas roku. Bet bildināt šādā laikā… „Līdz rītam,“ es nodomāju, „rīt es būšu laimīgs.“

Rīt es būšu laimīgs! Laime nepazīst rītdienas, viņai nav arī vakardienas; viņa neatceras pagātnes un nedomā par nākotni; viņa pazīst tikai tagadni, un tad arī nevis dienu, bet gan — mirkli.

Neatceros, kā es nokļuvu Z … ā. Tās nebija kājas, kas mani nesa, ne laiva mani veda: man bija izauguši spārni, lieli spēcīgi spārni. Es gāju gafām krūmam, kufā dziedāja lakstīgala; es apstājos un ilgi klausījos, man šķita, tā dziedāja manai laimei, manai mīlestībai.

XX

Kad otrās dienas rītā es tuvojos pazīstamai mājiņai, mani pārsteidza sekošais: visi viņas logi bija atvērti, arī durvis bija vaļā; kaut kādi papīri mētājās pie sliekšņa un aiz durvīm parādījās kalpone ar slotu.

Es piegāju tai klāt…

„Aizbrauca!“ viņa izgrūda, pirms vēl es paguvu apvaicāties, vai Gagins mājā?

„Aizbrauca? …“ es atkārtoju … „kā tā — aizbrauca? Uz kurieni?“

„Šorīt pulksten sešos aizbrauca un nepateica kurp. Pagaidiet, jūs taču, kā liekas, esat N. kungs?“

„Jā, es esmu N.“

„Saimniecei priekš jums ir vēstule.“ Kalpone uzgāja augšā un atgriezās ar vēstuli. „Lūdzu.“

„Tas taču nevar būt… Kā tad tā? .. .“ es ierunājos. Kalpone pavērās manī trulu skatu un sāka slaucīt.

Es attaisīju vēstuli. Man rakstīja pats Gagins; no Asjas nebija ne rindiņas. Viņš iesāka ar to, ka lūdza nedusmoties uz viņu par pēkšņo aizbraukšanu; viņš bija pārliecināts, ka labi padomājis es piekritīšu viņa rīcībai. Viņš nebija varējis atrast citas izejas no stāvokļa, kas varēja kļūt neveikls un bīstams. „Vakar vakarā,“ viņš rakstīja, „kamēr mēs abi klusēdami gaidījām Asju, es nācu pie galīga slēdziena par šķiršanās nepieciešamību. Ir aizspriedumi, kurus es cienu un saprotu, ka jūs nevarat precēt Asju. Asja man visu izstāstīja, viņas miera dēļ man vajadzēja piekāpties tās neatlaidīgajam lūgumam.“ Vēstules beigās viņš izteica savu nožēlošanu, ka mūsu pazīšanās tik ātri izbeigusies; vēlēja man laimi, draudzīgi spieda man roku un lūdza mani nepūlēties to uzmeklēt.

„Kas par aizspriedumiem?“ es skaļi iesaucos, it kā viņš varētu mani dzirdēt, „kādas aplamības! Kas deva tam tiesības viņu man nolaupīt? …“ Es saķēru galvu.

Kalpone sāka skaļi saukt pēc saimnieces: viņas izbailes lika man atjēgties. Manī uzliesmoja viena doma: uzmeklēt tos, uzmeklēt, lai tas maksātu ko maksādams. No saimnieces uz uzzināju, ka pulksten sešos no rīta viņi sēdušies kuģī un aizbraukuši pa Reinu uz leju; es devos uz kantori: tur man pateica, ka viņi paņēmuši biļetes līdz Ķelnei. Gāju uz mājām ar to nolūku, lai tūdaļ sakfavātos un brauktu tiem pakaļ. Man nācās iet ga^ām Luizes kundzes mājai … Piepeši es dzirdu: kāds mani sauc. Es pacēlu galvu un ieraudzīju tās pašas istabas logā, kur vakar tikos ar Asju, birģermeistara atraitni. Viņa sauca mani, smaidīdama savu pretīgo smaidu. Es novērsos un gribēju iet gafām, bet viņa sauca man pakaļ, ka tai esot kaut kas priekš manis. Šie vārdi lika man apstāties un es iegāju viņas mājā. Kā lai attēloju savas jūtas, kad es atkal ieraudzīju to pašu istabiņu …

„Patiesību sakot,“ vecā teica, parādīdama man mazu vēstulīti, „man jums šo vajadzēja nodot tikai tai gadījumā, ja jūs paši būtu iegriezušies pie manis, bet jūs esat tāds glīts, jauns cilvēks. Ņemiet.“

Es paņēmu vēstulīti.

Uz mazas papīra strēmelītes, steigā uzmesti ar zīmuli, stāvēja šie vārdi:

„Ardievu, mēs vairs neredzēsimies. Ne aiz lepnuma es aizbraucu — nē, es citādi nevaru. Ja jūs vakar, kad es jūsu priekšā raudāju, būtu teikuši vienu vārdu, tikai vienu vārdu — es būtu palikusi. Jūs to nedarījāt. Redzams, tā ir labāk… Ardievu uz visiem laikiem!“

Vienu vārdu… Ak, es bezprātis! Šo vārdu… ar asarām acīs es to vakar vēl minēju, es izkaisīju viņu vējā, vientulīgajos laukos es to atkal un atkal atkārtoju, bet viņai es to nepateicu, es nepateicu viņai, ka es to mīlu . .. Es tad vēl nevarēju viņai to pasacīt. Kad es sastapos ar viņu tanī liktenīgajā istabā, manī vēl nebija skaidri uzaususi manas mīlas apziņa; arī tad vēl viņa nebija atmodusies, kad nejēdzīgā, mocošā klusēšanā es sēdēju kopā ar tās brāli. Ar varenu spēku viņa uzliesmoja tikai dažus acumirkļus vēlāk, kad nobiedēts no varbūtējas nelaimes, es sāku to meklēt un saukt… un tad bija jau par vēlu … Varbūt man teiks: „Bet tas taču ir neiespējami!“ Nezinu, vai tas ir iespējami — zinu tikai, ka tas ir taisnība. Asja nebūtu aizbraukusi, ja viņā būtu bijis kaut ēnas no koķetes un viņas stāvoklis nebūtu bijis maldinošs. Viņa nespēja panest to, ko kuj-a katra būtu panesusi, to es nesapratu! Pie manas pēdējās tikšanās ar Gaginu satumsušā loga priekšā, mans ļaunais ģēnijs aizturēja uz manām lūpām mīlas atzīšanos un tā pēdējs pavediens, pie kura es vēl varēju pieķerties, izslīdēja manām rokām.

Tanī pašā dienā ar sakravātu ceļa somu atgriezos L … ā un devos uz Ķelni.

Atceros, kad kuģis jau atstājās no piestātnes, un es domās atvadījos no šīm ielām, no visām šīm vietām, kufas man bija lemts mūžam paturēt atmiņā — es ieraudzīju Auniņu. Viņa sēdēja uz; sola krastā. Seja tai bija bāla, bet ne skumja. Viņai līdzās stāvēja jauns, skaists puisis un smiedamies kaut ko stāstīja, bet otrā Reinas krastā mana mazā Madonna arvien vēl tāpat skumji lūkojās no vecā oša tumšās lapotnes.

XXI

Ķelnē es sadzinu Gaginu pēdas: es uzzināju, ka viņi aizbraukuši uz Londonu, tūdaļ devos tiem pakaļ, bet Londonā visas manas pūles tos atrast bija veltīgas. Ilgi es negribēju padoties, ilgi cīnījos, tomēr beidzot man vajadzēja atsacīties no cerības jebkad tos panākt. Un es viņus tā arī vairs netiku redzējis, netiku redzējis Asju. Par Gaginu es vēl dzirdēju dažādas neskaidras baumas, bet Asja priekš manis bija un palika zudusi uz visiem laikiem. Es pat nezinu vai viņa vairs ir starp dzīvajiem. Dažus gadus vēlāk ārzemēs, tā garām ejot, es reiz dzelzceļa vagona logā pamanīju sievieti, kuras seja man spilgti atgādināja neaizmirstamos vaibstus … bet, laikam, nejauša līdzība bija mani maldinājusi. Asja manā atmiņā palika arvien vēl tā pati meitene, kādu es to pazinu mana mūža labākajās dienās, kādu es to redzēju pēdīgo reizi, kad tā bija noliekusi galvu uz zemā koka krēsla atzveltnes.

Tomēr man jāatzīstas, ka es pēc viņas nesēroju sevišķi ilgi, es pat nācu pie pārliecības, ka liktenis ir darījis labi nesavienodams mani ar Asju; es sevi apmierināju ar tām domām, ka ar šādu sievu es, droši vien, nebūtu bijis laimīgs. Es toreiz biju vēl jauns un nākotne, šī īsā, žiglā nākotne, man likās bezgalīga. Vai tas, kas bijis, es domāju, nevar vēlreiz atkārtoties, un vēl labāk, vel skaistāk? … Es iepazinos vēl ar daudzām sievietēm, bet tās jūtas, ko manī bija pamodinājusi Asja tik kvēlas, maigas un dziļas, tās vairs neatkārtojās. Nē! nevienas acis nav vairs varējušas aizvietot man tās, kuras manī reiz vērās mīlā mirdzošas; nevienai sirdij, kas piekļāvās pie manas krūts, mana sirds nav atbildējusi ar tik saldām, līksmes pilnām trīsām. Notiesāts uz bezģimenes cilvēka vientulību, vadu es savus garlaicīgos gadus; bet es glabāju kā svētumu viņas vēstulītes un sakaltušo ģerānijas ziediņu, to pašu ziediņu, ko viņa man reiz nometa pa logu. Vēl tagad no viņa nāk viegla smarša, bet roka, kas man to deva, tā roka, kuru tikai reizi man bija lemts spiests pie lūpām, varbūt jau sen dus kapā… Bet es pats — kas ir noticis ar mani? Kas no manis ir palicis pāri; no visām tām laimīgajām un trauksmes pilnajām dienām, no tām spārnotajām tieksmēm un cerībām? Tā sīkas, niecīgas zālītes smarša pārdzīvo visas cilvēka bēdas; visus viņa priekus — pārdzīvo pašu cilvēku.

Romā, 1857.

VĒSTULES

Tulkojis K. LEJNIEKS

Priekš dažiem gadiem es biju Drēzdenē. Apmetos viesnīcā. No agra rīta līdz vēlam vakaram klīzdams pa pilsētu, es neturēju par vajadzīgu iepazīties ar saviem viesnīcas kaimiņiem; beidzot gluži nejaušā kārtā man kļuva zināms, ka šinī viesnīcā atrodas kāds krievs — uz slimības gultas. Es ierados pie viņa un atradu ļoti vārgu diloņslimnieku. Drēzdene sāka man jau apnikt; es apmetos kopā ar savu jauno paziņu. Sēdēt pie slimnieka ir garlaicīgi, bet arī garlaicība dažreiz ir patīkama; pie tam, mans slimnieks nebija sevišķi nobēdājies un labprāt sarunājās ar mani. Mēs visādi centāmies nosist laiku: spēlējām divatā kārtis uz durakiem, zobojāmies par dakteri. Mans tautietis šim vācu plikpaurim stāstīja visādas blēņas par savu slimību, un dakteris arvienu teicās visu to „sen jau paredzējis“; viņš mēdīja to, kad tas brīnījās par kādu savādu, neparastu lēkmi viņa slimībā, svieda viņa zāles pa logu laukā u. t. t. Es, zināms, vairākkārt aizrādīju savam draugam, ka derētu pasaukt kādu kārtīgu ārstu, kamēr nav par vēlu, ka ar viņa slimību nevar jokoties u. t. t. Bet Aleksejs (manu paziņu sauca Alekseju Pctroviču S …) arvienu atrunājās, zobodamies par ārstiem vispār, un beidzot, kādā lietainā rudens vakarā, viņš uz maniem neatlaidīgajiem lūgumiem atbildēja tik bēdīgiem skatiem, tik skumīgi papurināja galvu un tik savādi pasmaidīja, ka es zināmā mērā pabrīnījos. Tanī pašā naktī Aleksejam palika sliktāk, un otrā dienā viņš nomira. īsi priekš nāves viņš pazaudēja savu parasto jautrību: viņš sāka nemierīgi mētāties gultā, vaidēja, raudzījās apkārt skumīgām acīm… satvēra manu roku, ar mokām izdvesa: „cik grūti tomēr ir mirt…“ viņa galva atkrita uz spilvena, un viņam sāka līt asaras. Es nezināju, ko viņam sacīt, un klusēdams sēdēju pie viņa gultas. Aleksejs tomēr drīz vien pārvarēja šo savu beidzamo nožēlošanu, kas nāca jau par vēlu … „Paklausaities,“ viņš man teica: „mūsu dakteris šodien atnāks un atradīs mani mirušu … Varu iedomāties, kādu seju viņš rādīs …“ Un mirējs vēl mēģināja viņu mēdīt, viebdams savu seju … Viņš lūdza mani visas viņa lietas aizsūtīt uz Krieviju viņa piederīgajiem, izņemot nelielu sainīti, kufu viņš uzdāvināja man par piemiņu.

Sinī sainītī atradās vēstules — kādas jaunavas vēstules Aleksejam un viņa paša, šai jaunavai rakstīto vēstuļu koncepti. Kopskaitā bija pavisam piecpadsmit vēstules. Aleksejs Petrovičs S … bija pazīstams ar Mariju Alcksandrovnu B… jau sen, kā liekas, no bērnības dienām. Aleksejam Petrovičam bija brālēns, Marijai Aleksandrovnai bija māsa. Agrākos gados viņi visi bija dzīvojuši kopā, tad izšķīrušies un ilgi nebija redzējušies; tad nejauši atkal kādā vasarā sabraukuši visi kopā sādžā, un — Alekseja brālēns iemīlējies Marijā Aleksandrovnā, pats Aleksejs viņas māsā. Pagājusi vasara, pienācis rudens; viņi atkal aizbraukuši katrs uz savu pusi. Aleksejs, būdams prātīgs cilvēks, drīz vien pārliecinājies, ka viņš patiesībā nemaz nav iemīlējies, un diezgan laimīgi šķīries no savas daiļavas; viņa brālēns vēl pāris gadus sarakstījies ar Mariju Aleksandrovnu … un tad ari viņš beidzot atjēdzies, ka nepiedodamā kārtā mānījis ir viņu, ir sevi, un arī apklusis.

Es jums, laipnais lasītāj, varētu kaut ko pastāstīt par Mariju Aleksandrovnu, bet jūs ar viņu paši iepazīsities no viņas vēstulēm. Savu pirmo vēstuli Aleksejs uzrakstījis drīz pēc viņas galīgās šķiršanās no viņa brālēna. Viņš toreiz bija atradies Pēterburgā, tad pēkšņi aizbraucis uz ārzemēm, saslimis, un tā viņš Drēzdenē nomira. Es nolēmu publicēt viņa un Marijas Aleksandrovnas vēstules, un ceru, ka lasītāji būs zināmā mērā augstsirdīgi un tāpēc vien, ka šīs nav nekādas mīlas vēstules — lai Dievs žēlīgsl Mīlas vēstules parasti lasa tikai divas personas (bet toties tūkstošreiz no vietas), bet trešai personai tās ir jau nepanesamas, varbūt izliekas pat smieklīgas.

Aleksejs Petrovičs Marijai Alekša ndrovnai.

Sv. Pēterburgā, 1840. g. 7. martā.

Mī|ā Marija Aleksandrovna!

Man liekas, ka es vēl ne reizi neesmu jums rakstījis, un tagad nu pēkšņi rakstu… Vai nav tiesa, esmu izraudzījis savādu laiku, lai jums rakstītu? Lūk, kas mani pamudināja to darīt. Mon cousin Thйodore šodien bija pie manis un, kā to lai saka… un pastāstīja man kā lielāko noslēpumu (citādi jau viņš nekā nestāsta), ka viņš iemīlējies kādā šejienes kunga meitā un šoreiz esot nodomājis katrā ziņā apprecēties un ka viņš jau spēris savu pirmo soli — bildinājis viņu! Es, protams, pasteidzos viņu gratulēt tik patīkamā gadījumā; viņš sen jau taisījās to bildināt… bet klusībā, jāatzīstas, es tomēr biju drusku pārsteigts. Kaut arī zināju, ka jūsu starpā visam beigas, tomēr man likās … Ar vārdu sakot, es biju pārsteigts. Es biju sataisījies braukt šodien ciemā, bet paliku mājās un nolēmu papļāpāties ar jums. Ja nevēlaties mani uzklausīt, variet tūdaļ iemest vēstuli ugunī. Teikšu jums, ka es gribu būt vaļsirdīgs, kaut arī jūtu, ka jums ir pilnīga tiesība uzskatīt mani par diezgan uzbāzīgu cilvēku. Tomēr ievērojiet, ka es nebūtu ņēmis spalvu rokā, ja es nezinātu, ka jūsu māsiņas nav pie jums: kā man Thйodore teica, viņa visu vasaru pavadīšot pie jūsu krustmātes, B … kundzes. Lai Dievs dod viņai visu labu!

Tā tad, lūk, kas noticis … Bet es nemēģināšu piedāvāt jums savu draudzību u. t. t., manā gaumē vispār nav svinīgas runas un „sirsnīgu“ vārdu plūdi. Sākdams rakstīt šo vēstuli, es vienkārši sekoju kādai acumirklīgai tieksmei; ja manī slēpjas kādas citas jūtas, lai tās pagaidām arī paliek apslēptas.

Necentīšos arī jūs mierināt. Mierinādami citus, cilvēki pa lielākai daļai grib drīzāk atsvabināties no neviļus radušās patmīlīgas līdzcietības sajūtas… Es varu saprast patiesu, sirsnīgu līdzjūtību … bet tādu līdzjūtību vis nemēdz pieņemt no katra cilvēka … Lūdzu, dusmo-

jieties uz mani.. . Sadusmojušies, jūs varbūt izlasīsit manu vēstuli līdz beigām.

Bet kāda man ticsība rakstīt jums, runāt par savu draudzību, par savām jūtām, par līdzjūtību? — nekādas, absolūti nekādas, tas man jāatzīst, un es palaižos vienīgi uz jūsu labsirdību.

Vai jūs zināt, ko atgādina manas vēstules ievads? Lūk ko: teiksim, kāds kungs, N. N., ierodas kādas dāmas viesistabā, kad tā viņu nemaz negaida vai varbūt gaida pavisam kādu citu … Viņš saprot, ka ieradies neīstā laikā, bet nekā vairs nevar darīt… Viņš apsēstas, sāk runāties … Dievs zina, par ko visu nerunā: par dzeju, par dabas jaukumiem, par labas izglītības nozīmi… ar vārdu sakot, muld visādas blēņas … Un tomēr, pirmās piecas minūtes jau pagājušas, viņš sēž vien tālāk; dāma padodas savam liktenim, un raugi, N. N. kungs sāk jau atgūt līdzsvaru, atņem elpu un runā mierīgi tālāk — kā prazdams.

Taču, neraugoties uz visu šo pļāpāšanu, es tomēr jūtos mazliet neveikli. Es skaidri redzu savā priekšā jūsu izbrīnījušos, mazliet pat sapīkušo seju: es jūtu, ka jums nemaz nav iespējams nedomāt, ka man ir kādi apslēpti nolūki, un tāpēc es, izdarījis šādu muļķību, kā romietis ietinos savā togā un klusēdams gaidu jūsu galīgo spriedumu …

Un proti: vai jūs man atļausit arī vēl turpmāk jums rakstīt?

Palieku jums sirsnīgi padevīgais

Aleksejs S …

II

Marija Aleksandrovna Aleksejam Petrovičam.

… nas ciemā, 1840. g. 22. martā.

Ļoti cienītais Aleksej Petrovič!

Esmu saņēmusi jūsu vēstuli un nudien nezinu, ko lai jums saku. Es varbūt neatbildētu jums nemaz, ja man neliktos, ka aiz jūsu jokiem patiesi slēpjas diezgan draudzīgas jūtas. Jūsu vēstule atstāja uz mani nepatīkamu iespaidu. Par atbildi uz jūsu „papļāpāšanos“, kā jūs sakāt, atļaujiet man arī uzstādīt jums vienu jautājumu: kādēļ jūs to darāt? Kāda daļa jums gar mani, kāda daļa man gar jums? Es nedomāju, ka jums būtu kādi ļauni nolūki… gluži otrādi, es pateicos par jūsu līdzjūtību … bet mēs esam viens otram sveši, un man, vismaz tagad, nav ne mazākās vēlēšanās tuvināties kādam cilvēkam.

Ar patiesu cieņu u. t. t.

Marija B …

III

Aleksejs Petrovičs Marijai Aleksandrovna i.

Sv. Pēterburgā, 30. martā.

Pateicos jums, Marija Aleksandrovna, ļoti pateicos par jūsu vēstuli, kaut arī tā ir ļoti sausa. Visu šo laiku es pavadīju lielā uztraukumā; divdesmit reizes dienā es domāju par jums un savu vēstuli. Jūs nevarat iedomāties, cik dzēlīgi es zobojos pats par sevi; bet tagad esmu lieliskā gara stāvoklī un glaudu sev galviņu. Marija Aleksandrovna, es taču esmu sācis sarakstīties ar jums! Atzīstieties, to jūs gan nekad nesagaidījāt pēc savas atbildes; un es pats brīnos par savu drošsirdību … lai nu notiek kas notikdams! Bet esiet mierīgi: es gribu runāt nevis par jums, bet par sevi. Nu redziet: man katrā ziņā vajadzīgs, runājot vecmodīgā stilā, izkratīt kādam savu sirdi. Man nav nekādas tiesības izraudzīties jūs par savu konfidentu

—   tas tiesa; bet dzirdiet: es neprasu, lai jūs atbildētu uz manām vēstulēm; es pat negribu zināt, vai jūs lasīsit manu „izpļāpāšanos“, bet nesūtait tikai atpakaļ manas vēstules, Dieva dēļ!

Paklausaities, es esmu pilnīgs vientulis zemes virsū. Jaunībā es dzīvoju vientulīgi, kaut arī, cik atceros, nekad necentos izlikties par Baironu; bet, pirmkārt, apstākļi, otrkārt, spēja un palika fantazēt, diezgan liela aukstasinība, lepnība, slinkums — ar vārdu sakot, daudzi un dažādi iemesli attālināja mani un ļaužu sabiedrības. Pāreja no fantazēšanas uz dzīves īstenību manī notika diezgan vēlu … varbūt pārāk vēlu, varbūt vēl šobrīd tā nav pilnīgi notikusi. Kamēr man patika kavēties pašam savā domu un jūtu pasaulē, kamēr es biju spējīgs bez kāda iemesla nodoties klusai jūsmošaani u. t. t., es nežēlojos par savu vientulību. Man nebija biedru — bija tā saucamie draugi. Dažreiz man bija vajadzīga viņu klātbūte, tāpat kā elektrības mašīnai vajadzīgs atbrīvoties no sprieguma — tas bija viss. Mīla… par šo lietu mēs pagaidām klusēsim. Bet tagad, jāatzīstas, tagad vientulība man kļūst par slogu, un tomēr es neredzu nekādas izejas no sava tagadējā stāvokļa. Es nepārmetu liktenim, vienīgi es pats esmu pie tā vainīgs, un es saņēmu pelnītu sodu. Jaunībā mani nodarbināja vienīgi mans mīļais es; savu labsirdīgo patmīlību es turēju par kautrību; es vairījos no sabiedrības — un tagad, lūk, esmu pats sev šausmīgi apnicis. Kur lai palieku? Es nemīlu neviena cilvēka; visas manas saites ar citiem cilvēkiem ir saspīlētas un neīstas; arī atmiņu man nav, jo visā savā pagājušajā dzīvē es neatrodu nekā cita, kā tikai pats sevi. Glābjiet mani: neesmu jums zvērējis dedzīgu mīlu; neesmu jūs apgrūtinājis pļāpīgu runu plūdiem; diezgan vēsi esmu pagājis jums garām, un taisni tāpēc tagad uzdrošinos griezties pie jums. (Arī jau agrāk es par to domāju, bet toreiz jūs nebijāt brīvi…). No visām manām patiesajām jūtām, priecīgām un bēdīgām, vienīgā īstā bija šī klusā, neviļus pamodusies tieksme uz jums, kas toreiz nokalta kā vientuļa vārpa nezālēs . .. Atļaujiet man kaut reizi ieskatīties citā sejā, citā dvēselē, — mana paša seja ir kļuvusi man pretīga; esmu līdzīgs cilvēkam, kas nosodīts visu mūžu pavadīt istabā ar spoguļu sienām… Es neprasu no jums nekādu jūtu atbalsi — Dieva dēļ, nē! Veltījiet man tikai klusu māsas līdzjūtību vai vismaz vienkāršu lasītāja interesi — un es būšu jums interesants, nudien.

Taču pietiks, palieku jūsu sirsnīgais draugs

A. S.

Aleksejs Petrovičs Marijai Aleksandr ovnai.

Pēterburgā, 3. aprīlī.

Jau atkal rakstu jums, kaut arī paredzu, ka bez jūsu atsaucības es drīz vien apklusīšu. Man jāatzīstas, ka jūs nevarat nesajust zināmu neuzticību pret mani. Ko lai dara? Jums varbūt ir taisnība. Agrāk es būtu jums svinīgi apgalvojis (un arī es pats sev būtu droši vien ticējis), ka kopš tā laika, kamēr mēs esam šķīrušies, esmu „attīstījies“, progresējis; ar augstsirdīgu un gandrīz vēlīgu nicināšanu es būtu atsaucies par savu pagātni, ar dedzīgu pašuzslavu es būtu atklājis jums savas tagadējās, patiesās dzīves noslēpumus… bet tagad, ticiet man, Marija Aleksandrovna, es pat kaunos atcerēties, kā kādreiz esmu dižojies un priecājies savā nekrietnajā patmīlībā. Nebīstaities: es necentīšos klāstīt jums nekādas lielas patiesības, nekādas dziļas domas; tādu patiesību un domu man nemaz nav. Es esmu tagad lāga zēns — tas ir viss. Man ir gaflaicīgi, Marija Aleksandrovna, es nomokos savā vientulībā. Lūk, tāpēc es jums rakstu . .. Man nudien liekas, ka mēs varētu saprasties …

Un taču, man nekādi nav iespējams tālāk runāt ar jums, kamēr jūs nepastiepsit man pretī savu roku, kamēr es nesaņemšu no jums vēstulīti kaut ar vienu pašu vārdiņu „jā“. — Marija Aleksandrovna, vai jūs gribat mani uzklausīt? — lūk, ko es gribu zināt.

Jūsu padevīgais A. S.

V

Marija Aleksandrovna Aleksejam Petrovičam.

… nas ciemā, 14. aprīlī.

Esat gan jūs savāds cilvēks! Nu — jā.

Marija B …

5        Turgenevs IX 65

Aleksejs Petrovičs Marijai Aleksandrovnai.

Pēterburgā, 1840. g. 2. maijā.

Urrā! Paldies, Marija Aleksandrovna, paldies. Jūs esat ļoti labsirdīga un augstsirdīga būtne.

Sākšu, kā jau solīju, stāstīt pats par sevi, un stāstīšu ar lielāko prieku, ar apetīti… Taisni tā. Itin par visu ko pasaulē var runāt ar dedzību, sajūsmu, aizrautību, bet ar apetīti tu vari runāt tikai pats par sevi.

Paklausaities, šinīs dienās man gadījās ļoti dīvaina lieta: es pirmo reizi atskatījos uz savu pagātni. Saprotiet mani: mēs visi itin bieži atceramies bijušo — nožēlodami vai kaunēdamies, vai gluži vienkārši tāpat, aiz gafa laika; bet atskatīties ar skaidru, objektīvu skatu uz visu savu pagājušo dzīvi — kā ceļa vīrs, pagriezis seju atpakaļ, noraugās no augsta kalna uz noieto ceļu — tā var atskatīties tikai zināmā vecumā… un kad tas notiek pirmo reizi, tad cilvēka sirdi pārņem auksti drebuļi. Vismaz mana sirds sāpīgi sažņaudzās. Kamēr esam jauni — t ā d s atskats nav iespējams. Bet mana jaunība ir jau pagājusi — un man tagad, tāpat kā tam ceļa vīram kalna galā, viss ir gaiši pārskatāms …

Jā, mana jaunība ir pagājusi un neatgriezīsies vairs!… Un es to visu redzu savā priekšā kā uz delnas …

Tas nav nekāds jaukais skats! Atzīšos jums, Marija Aleksandrovna, man ir pašam sevis žēl. Ak Dievs! mans Dievs! Vai tas ir iespējams, ka es pats tik lielā mērā esmu sagandējis savu dzīvi, ka es tik nežēlīgi esmu maldinājis un mocījis sevi… Tagad esmu nācis pie prāta, bet nu jau ir par vēlu. Vai jums ir gadījies glābt kādreiz mušu no zirnekļa? Ir gadījies? Tad atceraties, jūs to noliekat saulītē; spārniņi, kājiņas sarāvušās, salipušas… Cik viņa neveikli kustas, cik neveikli nopūlas sevi notīrīt!… Pēc ilgām pūlēm viņa atžirgst, sāk rāpot, cilā spārniņus . . . bet viņa vairs nebūs tik žirgta kā bijusi, bez

bēdīgi sanēdama neskraidīs vairs saulītē, te ielaizdamas pa atvērto logu vēsajā istabā, te atkal brīvi aizlaizdamās satveicētajā gaisā… Viņa vismaz pret pašas gribu ir nokļuvusi baigajos tīklos… bet es!

Es pats sev biju tāds zirneklis!

Un taču, es nevaru sevi pārāk vainot. Un sakait, lūdzami, kufš gan jebkad un jebkur ir bijis vainīgs — viens pats? Jeb, labāk sakot, mēs visi esam vainīgi, un tomēr mūs nevar vainot. Apstākļi veido mūs; tie novirza mūs pa tādu vai citādu ceļu, un tad mēs piedzīvojam savu sodu. Katram cilvēkam ir savs liktenis… Pag’, pag’! Te man nāk prātā kāds gudrs, bet patiess salīdzinājums. Kā mākoņi vispirms rodas no zemes tvaikiem, paceļas no zemes klēpja, tad paceļas tai pāri, atraujas no zemes un beidzot nes tai svētību vai postu; tā ap katru no mums, katrā no mums rodas … nu, kā to lai saka? rodas zināma stiehija, kas pēc tam nes mums postu vai svētību. Šo stiehiju es saucu par likteni … Citiem vārdiem, vienkārši sakot: katrs ir pats sava likteņa lēmējs, un katram šis liktenis kaut ko nes …

Katrs ir pats sava likteņa lēmējs — jā! .. . bet mēs pārāk daudz cenšamies par to lemt — un tā, lūk, ir mūsu nelaime! Mēs pārāk agri kļūstam apzinīgi; mēs pārāk agri sākam sevi novērot… Mums, krieviem, nav cita dzīves uzdevuma kā vienīgi savas personības izkopšana, un lūk, būdami vēl nenobrieduši bērni, mēs jau sākam veidot šo savu nelaimīgo personību! Nedabūdami no ārienes nekādas noteiktas ierosmes, nekā patiesi necienīdami, nekam īsti neticēdami, mēs varam darīt ar sevi, ko gribēdami.. . nevar taču no katra prasīt, lai tas saprastu sava prāta nevērtīgo, „tukšo vārīšanos“ … un tā pasaulē rodas atkal viens lieks kroplis, atkal viens nevērtīgs radījums, kufā ierastā patmīlība samaitā dziņu pēc īstās patiesības, kurā smieklīga vientiesība savienojas ar nožēlojamu viltību … tā rodas atkal viens no tiem radījumiem, kas savās nevarīgajās, nemierīgajās refleksijās nemūžam nesapratīs, kas ir dabiska, aktīva dzīvē, kas ir patiesas ciešanas, patiess prieks par savas pārliecības nodibināšanu … Savienodami sevī ir jaunības, ir vecuma negatīvās īpašības, mēs laupām sev arī katra trūkuma labās, attaisnojošās īpašības .. . Mēs esam neprātīgi kā bērni, bet bez bērnu sirsnīgās vientiesības; mēs esam vienaldzīgi kā sirmgalvji, bet mums trūkst sirmgalvju saprāta… Bet par to mēs esam psīchologi. Jā gan, mēs esam lieliski psīchologi! Bet mūsu psīcholoģija izvēršas patoloģijā; mūsu psīcholoģija ir — slimīga stāvokļa un slimīgas attīstības pārgudra pētīšana, gar kufu veseliem cilvēkiem nav nekādas daļas … Bet galvenais — mēs neesam vairs jauni, pašā jaunībā mēs neesam vairs jauni!

Un taču — kāpēc apsūdzēt sevi? It kā mēs paši nekad nebūtu bijuši jauni, it kā mūsos nekad nebūtu verdis un kūsājis dzīvības spēks? Arī mēs esam bijuši Arkādijā, arī mēs esam staigājuši pa tās saulainajiem klajumiem!… Vai jums ir gadījies, staigājot pa krūmāju, redzēt tumšos sienāzīšus, kas palecas jums turpat pie kājām, iečirkstēdamies paplēš savus spilgti sarkanos spārniņus, aizlaižas dažus soļus un atkal nosēstas zālē? Tā arī mūsu tumšās jaunības dienas reizēm paplētušas uz dažiem mirkļiem savus vizošos spārnus īsam lidojumam… Vai jūs atceraties mūsu klusās pastaigas vakaros, kad četratā gājām gar jūsu dārza žogu pēc kādām ilgām, sirsnīgām, dzīvām sarunām? Vai atceraties tos laimīgos mirkļus? Daba laipni saņēma mūs savā varenajā klēpī. Aizturējuši elpu, mēs it kā ienirām svētlaimības viļņos. Saules riets pēkšņi izlēja visapkārt maigu sārtumu; no debess sārtās blāzmas, no mirdzošās zemes, visapkārt, likās, vēsmoja liesmaina un spirgta jaunības elpa, savādas nemirstīgas laimes gaviļu prieks; liesmoja rieta blāzma; līdzīgi tai, klusi un kaislīgi liesmoja mūsu sajūsmas pilnās sirdis, un jauno kociņu sīkās lapiņas drebēdamas šalkoja pār mūsu galvām, it kā atbalsodamas mūsu neskaidrās nojautas un ilgas. Vai atceraties, cik tīri, cik krietni, cik uzticības pilni bija mūsu nodomi, cik cildena jūsma bija mūsu cerībās, cik lielu pilnību mēs baudījām šinī klusumā? Vai arī toreiz mēs nebijām kā vairāk vērts nekā tagad, kad dzīve mūs ir sadragājusi? Kāpēc mums bija lemts tikai paretam ieraudzīt savas ilgu zemes krastu, kāpēc nebija lemts nekad droši spert tanī savu kāju, pieskārties tam īstenībā —

,.Liet prieka asaras ka pirmām jūdam,

Kad skatīja tas apsolīto zemi?“

Sīs divas Feta strofas man atgādināja kādu citu viņa dzeju … Vai atceraties, kā mēs reiz, stāvēdami uz ce|a, ieraudzījām tālumā rožainu putekļu mākoni, ko viegls vējiņš bija pacēlis pret rieta debesīm? „Rožains mākonītis“, jūs iesākāt, un mēs visi tūdaļ apklusām un sākām klausīties:

„Rožains mākonītis Ceļas liesmodams.

Jātnieks kāds vai gājējs, —

Nava saredzams.

Raugi, tur kāds jātnieks Straujā zirgā skrien …

Draugs mans, tu, kas tālu,

Saucu tevi vien!“

Jūs apklusāt… Mēs visi nodrebējām, it kā mīlas vēsma būtu pāršalkusi mūsu sirdīm, un katru no mums — esmu par to pārliecināts — neatvairāmas ilgas sauca projām kaut kur tālē, tanī nezināmajā tālē, kur miglas plīvuri paceļas un aicina svētlaimīgu sapņu tēli. Un taču, ievērojiet, cik savādi: kāpēc gan mums bija tādas ilgas pēc tāles? Vai tad mēs nemīlējām viens otru? Vai laime nebija „tik tuva un tik droša“? Un es nupat vēl prasīju jums: kāpēc mēs nespērām kāju ilgu zemes krastā? Tāpēc ka meli nāca mums līdzi; tāpēc ka tie sagandēja mūsu labākās jūtas; tāpēc ka viss mūsos bija neīsts un mākslots; tāpēc ka mēs patiesībā nemaz nemīlējām viens otru, bet tikai centāmies mīlēt, iedomājāmies, ka mīlam . ..

Bet nu diezgan, diezgan! Kāpēc uzplēst savas brūces? Pie tam, viss tas ir pagājis un nav vairs atpakaļ atgriežams. Kas mūsu pagātnē bijis jauks, tas mani tagad aizkustinājis, un pieminēdams to jauko, es šoreiz atvados no jums. Laiks arī beigt šo garo vēstuli. Iešu ieelpot šejienes maija gaisu, kurā pēc ziemas sausā saltuma pavasaris liek sajust valganu un siltu vēsmu. Sveicinu.

Jūsu A. S.

Marija A 1 c k s a n d r o v n a Aleksejam Petrovičam.

… nas ciemā, 20. maijā.

Saņēmu jūsu vēstuli, Aleksej Petrovič, un vai jūs zināt, kādu sajūtu tā pamodināja manī? — īgnumu … jā, īgnumu … un es jums tūdaļ paskaidrošu, kāpēc taisni tāda sajūta manī pamodās. Tikai viena nelaime: man neklausa spalva, tik reti esmu rakstījusi, es neprotu īsi un skaidri izsacīt savas domas; bet jūs, es ceru, nāksit man palīgā. Jūs paši pacentīsities mani saprast: kaut tāpēc vien, lai saprastu, kāpēc esmu īgna uz jums.

Sakait man — jūs esat gudrs cilvēks — vai jūs esat kādreiz sev pajautājuši, kas ir krievu sieviete: kāds ir viņas liktenis, viņas stāvoklis sabiedrībā — ar vārdu sakot, kāda ir viņas dzīve? Es nezinu, vai jums ir bijis laika uzstādīt tādu jautājumu, nevaru iedomāties, kāda varētu būt jūsu atbilde … Sarunā es varbūt prastu izteikt jums savas domas par to, bet uz papīra diez’ vai pratīšu. Tomēr vienalga. Redziet, kas par lietu: jūs man droši vien piekritīsit, ka mēs, sievietes, vismaz tās no mums, kas neapmierinājās ar ikdienišķajām mājas rūpēm, savu galīgo izglītību iegūstam tomēr no jums — vīriešiem: jums ir stiprs un liels iespaids uz mums. Tagad skataities, ko jūs darāt ar mums. Runāsim par jaunajām skuķēm, sevišķi par tādām, kuras, tāpat kā es, dzīvo lauku vientulībā, un tādu pie mums Krievijā ir ļoti daudz. Iedomājieties tādu jaunavu. Viņas izglītība ir noslēgusies: viņa sāk dzīvot, priecāties, bet ar priekiem vien viņai nepietiek. Viņa daudz ko prasa no dzīves, viņa lasa, sapņo … par mīlu. Jūs teiksit: tikai par mīlu! . . . Pieņemsim, ka tā tas ir: bet šis vārds viņai daudz ko nozīmē. Es atkal teikšu, ka nerunāju par tādu jaunavu, kurai ir gļ'ūti un garlaicīgi domāt … Viņa sāk lūkoties, gaidīt, kad reiz atnāks tas, pēc kā ilgojas viņas sirds… Beidzot tas atnāk: viņa aizraujas, tā rokās viņa ir mīksta kā vasks. Viss — ir laime, ir

iiiila, ir domas — viss nāk tam līdzi; viss viņas nemiers aprimstas; tas izkliedē visas šaubas; no tā mutes, liekas, skan visīstākās patiesības vārdi; viņa dievina to, kaunēdamās par savu laimi, mācīdamās no viņa, mīlēdama viņu. Tanī laikā viņam ir milzīga vara pār viņu!… Ja viņš būtu varonis, viņš varētu likt tai iedegties svētās liesmās, iemācīt viņu uzupurēties, un viegli viņai būtu nest jebkādu upuri! Bet mūsu laikos jau nav varoņu… Un tomēr, viņš novirza viņu pa tādu ceļu, kāds viņam patīk; viņa nododas tam, kas viņu interesē, katrs viņa vārds ieskan viņas dvēselē: viņa vēl nezina, cik nenozīmīgi, cik tukši, cik melīgi var būt šie vārdi, cik maz nozīmes tiem piešķir tas, kas tos izrunā, un cik maz tiem var uzticēties! Šiem pirmajiem laimīgo cerību mirkļiem parasti seko — skatoties pēc apstākļiem (apstākļi arvienu vainīgi) — seko šķiršanās. Stāsta, ka esot bijuši tādi piemēri, kad divas radniecīgas dvēseles, iepazinušās viena ar otru, tūdaļ savienojušās nesaraujamām saitēm; esmu arī dzirdējusi, ka ne ikreiz tādām dvēselēm tāpēc ir viegli klājies … Bet es nerunāšu par to, ko pati neesmu redzējusi — bet ka vissīkumainākais aprēķins, visnožēlojamākā apdomība jaunekļa sirdī var mājot kopā ar viskaislīgāko neapdomību

—    to es, diemžēl, esmu pati piedzīvojusi. Tā tad, nāk šķiršanās . . . Laimīga ir tā jaunava, kura tūdaļ saprot, ka visam ir beigas, kura vairs nelolo nekādas cerības! Bet jums, drošajiem, paštaisnajiem vīriešiem, pa lielākai daļai nav ne dūšas, nedz pat gribas teikt mums patiesību… jums ir ērtāk mūs krāpt… Es tomēr gribu ticēt, ka jūs krāpjat arī paši sevi līdz ar mums … šķiršanās! Pārciest šķiršanos ir grūti, varbūt arī viegli. Ja tikai ir palikusi vesela un neaizkarta ticība tam, ko tu esi mīlējusi — tad dvēsele pārcietīs šķiršanās sāpes … Teikšu vēl vairāk: tikai viena palikusi, viņa sāk izbaudīt vientulības laimi — tā nav neauglīga, bet bagāta atmiņām un domām; tikai tad viņa sāk pazīt sevi, atmostas, iegūst spēku … tālā drauga vēstulēs viņa iegūst atbalstu; savās vēstulēs viņa varbūt pirmo reizi sāk pilnīgi izpaust savu dvēseli …

Bet kā divi cilvēki, kas sāk iet no strauta iztekas katrs gar savu krastu, sākumā var sasniegties rokām, tad tikai

dzirdēt viens otra balsi, beidzot nevar viens otru vairs pat acīm saredzēt: tā ari divi izšķīrušies cilvēki attālinājas arvienu vairāk viens no otra. Nu ko tad? jūs teiksit: viņiem, redzams, nav bijis lemts iet kopā … Bet te nu ir tā lielā starpība starp vīrieti un sievieti. Vīrietim ir ļoti viegli sākt jaunu dzīvi, nokratīt no sevis visu pagātni; sieviete to nevar. Nē, viņa nevar nokratīt savu pagātni, nevar atrauties no savas saknes — nē, tūkstoškārt nē! Un lūk, tad rodas nožēlojams un smieklīgs stāvoklis… Pamazām zaudēdama cerību un ticību sev, — bet cik tas ir grūti, to jūs nevarat pat iedomāties! — viņa nonīkst un novīst vientulībā, neatlaidīgi turēdamās pie savām atmiņām un novērsdamās no visa, ko apkārtējā dzīve viņai sniedz… Bet viņš?… Meklējiet! kur viņš ir? Un vai viņam vērts apstāties? vai viņam laika atskatīties? Viņam tas viss jau ir vairs tikai pagātne. Bet tad vēl mēdz būt ari tā: dažreiz notiek, ka viņam pēkšņi iegribas sastapties ar savu mīlas objektu, viņš tāpēc vien dodas garā ceļā, lai sastaptos ar to . . . Bet, ak Dievs! aiz kādas seklas patmīlības viņš to dara! Viņa godbijīgajā līdzcietībā, viņa it kā draudzīgos padomos, viņa augstsirdīgajās runās par pagātni skan cauri tik liela pārākuma apziņa! Viņam ir tik patīkami un omulīgi sajust ik brīdi — cik viņš ir gudrs un labs! Bet cik maz viņš sajēdz, ko viņš dara! Kā viņš pat nenoprot, kas notiek sievietes dvēselē, un kā viņš kaunas izrādīt tai līdzjūtību, ja arī viņš to noprot!.. .

Sakait, lūdzami, kur lai viņa ņem spēku visu to pārciest? Paturiet prātā arī vēl to, ka parasti tāda jaunava, kurai, par nelaimi, galvā sākusi rosināties doma, iemīlējusies un nokļuvusi vīrieša ietekmē, neviļus atsvešinājās no savas ģimenes, no paziņām. Arī jau agrāk viņu nav apmierinājusi šo ļaužu dzīve, taču viņa bija gājusi kopā ar tiem, paturēdama slepenībā savus dvēseles sapņus .. . Bet konflikts ar laiku kļūst redzams .. . Tie nespēj viņu vairs saprast, tiem rodas aizdomas par katru viņas soli… Sākumā viņa nepiegriež tam vērības, bet ar laiku, ar laiku … kad viņa paliek viena, kad tas, pēc kā viņa centusies un kura dēļ viņa upurējusi visu citu, kad debesis viņa nav aizsniegusi, bet viss tuvais, viss iespējamais ir attālinūjies — kur viņa tad lai rod atbalstu? Zobgalības, divdomības, rupjā saprāta nešpetno uzvaru viņa vēl kaut kā pārciestu … bet ko viņa lai dara, pie kā lai griežas, kad viņas pašas iekšķīgā balss sāk čukstēt, ka tiem ir bijusi taisnība, bet viņa pati ir vīlusies; ka dzīves īstenība, lai tā būtu kāda būdama, ir tomēr labāka par sapņiem, tāpat kā veselība labāka par slimību . .. kad iemīļotais darbs, iemīļotās grāmatas kļūst pretīgas, jo arī izlasīta grāmata nevar darīt laimīgu, — sakait, kur viņa tad lai atrod atbalstu? Kā lai nepagurst tādā cīņā, kā lai dzīvo un turpina dzīvot tādā tuksnesī? Vai atzīt sevi par uzvarētu un kā ubadzei izstiept roku, lai lūgtu žēlastību no vienaldzīgajiem cilvēkiem: varbūt tie neliegs savu atsaucību, bez kuras kādreiz cerēja iztikt lepnā sirds — tas vēl nebūtu nekas! bet justies smieklīgai tanī pašā mirklī, kad tev līst rūgtas-rūgtas asaras… ak! lai Dievs nedod to izbaudīt .. .

Rokas man trīc, un es visa esmu kā drudzī… Seja kvēlo. Laiks beigt… Steigšus nosūtīšu šo vēstuli, kamēr man pašai nav sameties kauns par šādu vājību. Bet, Dieva dēļ, savā atbildē jūs nesakait ne vārda — vai dzirdat, neviena līdzcietīga vārda, citādi es nerakstīšu jums vairs nekad. Saprotiet mani: es nevēlētos, lai jūs šo vēstuli uzņemtu kā nesaprastas dvēseles žēlošanos, kad tā izplūst savās ciešanās… Ak! man viss viens! Sveiki.

M.

VII

Aleksejs Petrovičs Marijai Aleksandrovnai.

Sv. Pēterburgā, 1840. g. 28. maijā.

Marija Alcksandrovna, jaukais cilvēks … jūs … iūsu vēstule beidzot atklājusi man patiesību! Mans Dievs! kādas mokas! Tu cilvēks visu laiku domā, ka esi jau sasniedzis vienkāršību, ka tu esi atmetis izlikšanos, manieres, ka tu nemelo … bet tu apskaties vērīgāk — un tu esi kļuvis gandrīz vēl sliktāks nekā bijis. Un vēl kas jāņem vērā: cilvēks pats, viens pats, nekad nenonāks līdz tādai apziņai, lai viņš nez’ kā pūlētos; viņa acs neredz viņa paša trūkumus, tāpat kā burtliča notrulinātā, acs nepamana kļūdas: vajadzīga cita, svaiga acs. Paldies jums, Marija Aleksandrovna… Jūs redzat, es runāju par sevi; par jums jau es nedrīkstu runāt… Ak, cik smieklīga man tagad izliekas mana beidzamā vēstule, ko es rakstīju tik daiļrunīgos, jūsmīgos vārdos! Es jūs sirsnīgi lūdzu, turpiniet savu dvēseles stāstu; man šķiet, ka ari jums sirds kļūs vieglāka, un man tas nāks par svētību. Ne velti paruna saka: „sievietes prāts pārāks par dažu labu prātu,“ bet sievietes sirds vēl daudz pārāka — nudien! Ja sievietes to zinātu, cik lielā mērā viņas ir krietnākas, augstsirdīgākas un gudrākas par vīriešiem — taisni gudrākas — lepnība viņas samaitātu; bet viņas, par laimi, to nezina, un nezina tāpēc, ka viņas savās domās nav paradušas pastāvīgi grozīties ap sevi vien, kā mēs, vīrieši, to darām. Viņas maz domā par sevi — tā ir viņu vājība, bet tas ir arī viņu spēks; un tas ir mūsu varas — es neteikšu: pārākuma — noslēpums. Viņas izšķiež savu dvēseli kā izšķērdīgs mantinieks svaidās ar tēva zeltu, bet mēs par katru nieku ņemam procentus. .. Kā lai viņas spēkotos ar mums? … Tie nav nekādi komplimenti, bet vienkārša, dzīvē pārbaudīta patiesība. Es jūs vēl reiz lūdzu, Marija Aleksandrovna, turpinait man rakstīt… Kaut jūs zinātu, kas viss man nāk prātā!… Bet man tagad negribas runāt, man gribas klausīties jūsu vārdos … Lai manas runas paliek turpmākam. Rakstait, rakstait.

Jūsu padevīgais A. S.

IX

Marija Aleksandrovna Aleksejam Petrovičam.

… nas ciemā, 12. jūnijā.

Es nebiju vēl lāgā paguvusi nosūtīt jums, Aleksej Petrovič, savu beidzamo vēstuli, kad jau nožēloju, ka esmu to darījusi; bet bija jau par vēlu. Bet viena lieta mani mazliet mierina: esmu pārliecināta, ka jūs būsit sapratuši kādu sen apslāpētu jūtu ietekmē tā uzrakstīta, un tāpēc piedosit man. Es toreiz pat nepārlasīju, ko biju jums sarakstījusi; atceros, sirds tik strauji pukstēja, ka spalva trīcēja manā rokā. Taču, ja es arī būtu citādi izteikusies, ja es būtu mierīgā garā pārdomājusi, ko rakstu, tomēr man šķiet, ka es nebūtu atteikusies ne no saviem vārdiem, nedz no tām jūtām, kuras es izteicu jums, kā prazdama. Šodien es esmu daudz aukstasinīgāka un protu sevi daudz labāk savaldīt…

Atceros, vēstules beigās es runāju par to, cik grūts stāvoklis ir jaunavai, kas jūtas vientuļa pat savējo vidū . .. I’ar to es vairāk nerunāšu, bet labāk pastāstīšu jums dažus sīkumus; man liekas, ka ar tiem es jums tik daudz neapnikšu.

Pirmkārt, jums jāzina, ka mani visā apkārtnē citādi nesauc kā par filozofi; sevišķi dāmas mani titulē šādā vārdā. Dažas apgalvo, ka es guļot ar latīņu grāmatu rokās un brillēm uz acīm; citas saka, ka protot izvilkt nez' kādas kubu saknes: neviena no viņām nešaubas par to, ka es paslepus valkājot vīriešu drēbes un „labrīta“ vietā sakot īsi: „Zorža Zanda!“ — un niknums uz filozofiju augtin aug. Mums ir kāds kaimiņš, gadus četrdesmit piecus vecs kungs, liels zobgalis . .. vismaz viņu dēvē par lielu zobgali. . . tam mana nelaimīgā persona ir neizsmeļams asprātību objekts. Tas stāsta par mani, ka tikko mēness parādoties pie debesīm, es no tā acis nenolaižot, un viņš pats attēlo, kā es raugoties mēnesī; pat kafiju es nedzerot ar krējumu, bet ar mēnesi, tas ir, liekot tasē krist mēness stariem. Viņš dievojas, ka es lietājot tādas frāzes kā: „tā ir viegla lieta, tāpēc ka tā ir grūta, kaut gan, no otras puses ņemot, tā ir grūta, tāpēc ka tā ir viegla…“ Tas apgalvo, ka es meklējot nez’ kādu sevišķu vārdu, arvienu tiecoties tikt „tur“ un ar komisku piktumu atkārto: „šur-tur, it nekur“. Viņš arī izplata par mani baumas, it kā es pa naktīm jādelējot turp un atpakaļ pa upes braslu un pie tam dziedot Sūberta serenādi vai vienkārši gaudojot: „Bēthoven, Bēthoven!“ Tāda es esot traka vecmeita! u. t. t., u. t. t. Viss tas, protams, tūdaļ nonāk ma

nas ausīs. Jūs varbūt pabrīnīsities par tādām lietām; bet neaizmirstiet, ka pagājuši jau četri gadi, kopš jūs bijāt mūsu pusē. Atcerieties, kā jau toreiz visi uz mums greizi skatījās.. . Tagad nu ir viņu reize. Bet tas vēl nav nekas. Man nākas dzirdēt vārdus, kas daudz sāpīgāk duras sirdī. Nemaz nerunāsim par to, ka mana nabaga māmiņa, lāga vecīte, nekādi nevar man piedot jūsu brālēna vienaldzību; bet visa mana dzīve deg vienās ugunīs, kā mana aukle saka. „Nu protams,“ es dzirdu pastāvīgi sakām: „kas nu mēs vairs tev! mēs esam vienkārši ļautiņi, mēs darām tikai tā, kā veselais prāts māca; taču padomā, cik tālu tu ar visu savu gudrību, grāmatām un savu saiešanos ar mācītiem cilvēkiem esi tikusi?“ Jūs varbūt atceraties manu māsu — ne to, pret kuru jūs kādreiz nebijāt vienaldzīgi, bet otru, vecāko, precēto. Viņas vīrs, ja atceraties, ir tāds vienkāršs, diezgan komisks cilvēciņš; jūs par viņu toreiz diezgan bieži pazobojāties. Bet viņa jūtas laimīga: viņai ir bērni, viņa mīl savu vīru, un vīrs viņu vai uz rokām nēsā … „Es esmu tāda pat kā visas citas,“ viņa man reizēm saka: „bet tu?“ Un viņai ir taisnība: es viņu apskaužu …

Un tomēr, es jūtu, tomēr es negribētu ar viņu mainīties. Lai mani saukā par filozofi, savādnieci, lai saukā, kā grib — es tomēr palikšu uzticīga līdz galam … kam?

—    kādam ideālam, vai? Jā, ideālam. Jā, es palikšu uzticīga līdz galam tam, kas pirmo reizi lika iedrebēties manai sirdij — tam, ko esmu atzinusi un atzīstu par patiesu un labu … Kaut tikai man neaptrūktu spēka, kaut tikai mans ideāls neizrādītos par nedzīvu un mēmu elku…

Ja jūs patiesi jūtat draudzību pret mani, ja jūs patiesi neesat mani aizmirsuši, tad jums jānāk man palīgā, jāizkliedē manas šaubas, jāstiprina mana ticība …

Un taču, kādu palīdzību jūs gan varētu man sniegt? „Viss ir tikai blēņas un ērmošanās,“ vakar teica mans tēvocis — jūs viņu laikam nepazīstat — tas ir atvaļināts jūrnieks, tīri prātīgs vīrs: „vīrs, bērni un pavards, rūpes par vīru un bērniem un par putras katlu — lūk, kas sievietei vajadzīgs …“ Sakait, vai viņam nav taisnība?

Un ja patiesi tā ir, kā viņš saka, tad jau es vēl varu izlabot savu pagātni, tad jau ari es vēl varu tikt uz iebrauktā ceļa. Ko tad man vēl gaidīt? uz ko cerēt? Vienā no savām vēstulēm jūs rakstījāt par jaunības spārniem. Cik bieži, cik ilgi tie mēdz būt saistīti! Bet tad pienāk laiks, kad tie salūst, un tad vairs nav iespējams pacelties pāri zemei un uzlidot padebešos. Rakstait man.

Jūsu M.

X

Aleksejs Petrovičs Marijai Aleksandrovnai.

Sv. Pēterburgā, 1840. g. 16. jūnijā.

Mīļā Marija Aleksandrovna, steidzos atbildēt uz jūsu vēstuli. Atzīstos, ka ja nebūtu … es neteikšu: darīšanas

—   jo tādu man nav — ja nebūtu tik muļķīgi pierasts pie šejienes, es aizbrauktu atkal pie jums, un tad mēs izrunātos līdz apnikumam, bet uz papīra visi vārdi iznāk tik vēsi un nedzīvi …

Marija Aleksandrovna, es jums vēl reiz atkārtošu: sievietes ir labākas par vīriešiem, un jums vajadzīgs to pierādīt. Kaut arī mēs, vīrieši, mainām savus uzskatus kā novalkātas drēbes, vai mainām tos maizes kumosa dēļ, vai arī, beidzot, ļaujam tiem aizmigt mūža miegā un tad uzceļam tiem kapa akmeni kā miroņiem, kas reiz bijuši mums mīļi, un paretam aizejam noskaitīt lūgšanu pie tiem,

—   kaut arī mēs, vīrieši, visu to darām; bet jūs, sievietes, paliekat uzticīgas sev, savam ideālam … Tas vārds esot kļuvis smieklīgs … Bet baidīties no smiekliem nozīmē — nemīlēt patiesību. Patiesi, notiek tā, ka muļķa smiekli liek pat krietniem cilvēkiem atsacīties no šā vai tā … kaut vai, piemēram, no klāt neesoša drauga aizstāvēšanas pret apvainojumiem … es pats šinī ziņā esmu grēkojis. Bet, es atkārtoju, jūs, sievietes, esat labākas par mums … Sīkūmos jūs padodaties drīzāk nekā mēs; bet sātanam acīs skatīties jūs protat labāk par mums. Ne padomu un ne palīdzību es gribu jums sniegt — neba man to darīt, un tas jums arī nemaz nav vajadzīgs; bet es gribu sniegt jums roku un sacīt: izturiet cīņu līdz galam un ziniet, ka sajūta un apziņa par godīgi izturētu cīņu ir varbūt vēl augstāka par uzvartis prieku … Uzvara nav atkarīga no mums.

Zināms, jūsu tēvocim, raugoties no zināma viedokļa, ir taisnība: ģimenes dzīve sievietei ir viss, cilas dzīves viņai nav.

Bet ko tas pierāda? Tikai jezuīti apgalvo, ka katrs līdzeklis ir labs, ja tas ved uz mērķi. Nav tiesa! nav tiesa! Lielceļa dubļos aptraipītām kājām ir necienīgi ieiet tīrā templī. Jūsu vēstules beigās ir kāda frāze, kas man nepatīk: jūs gribat likt uz iebrauktā ceļa: pielūkojiet, ka neklūpat! Pie tam — neaizmirstiet arī vēl to: pagātni izlabot nav iespējams; jūs varat nez’ kā censties, nez’ kā piespiest sevi, savai māsai līdzīga jūs tik un tā nebūsit. Jūs esat pacēlušies viņai pāri; bet jūsu dvēsele ir aizlauzta, viņai tā ir vesela. Pazemoties un noliekties pie viņas jūs varat, bet daba neatteiksies no savām tiesībām, un aizlauztās dvēseles brūce nesadzīs…

Jūs baidāties — runāsim tieši un atklāti — jūs baidāties palikt vecmeitās. Es zinu, jums ir jau divdesmit seši gadi. Patiesi, vecmeitu stāvoklis nav apskaužams: visi tik labprāt zobojas par tām; visi ar tādu zemisku prieku ievēro viņu savādības un vājības; bet ja tā uzmanīgāk aplūkosit kaut kuru noziedējušu vecpuisi — un uz to ir vērts parādīt ar pirkstu: arī viņā atradīsies kaut kas, par ko var brangi pasmieties. Bet ko lai dara? Ar varu nevar laimi iegūt. Bet nav jāaizmirst, ka nevis laime, bet cilvēka vērtība ir galvenais dzīves mērķis.

Jūs savu stāvokli aprakstāt ar lielu humoru. Es tīri labi saprotu, cik šāds stāvoklis ir bēdīgs; jūsu stāvokli var pat varbūt apzīmēt par traģisku. Bet ziniet: neba jūs vien atrodaties tādā stāvoklī: nav gandrīz neviena šālaika cilvēka, kas neatrastos tādā pat stāvoklī. Jūs teiksit, ka tāpēc jūsu stāvoklis nekļūst vieglāks; bet es tomēr domāju, ka ciest ar tūkstošiem reizē ir pavisam citādi nekā

ciesl vienam pašam. Ne egoisms te ir no svara, bet vispārīgās nepieciešamības apziņa.

Jūs teiksit: tas viss ir varbūt ļoti jauki, bet īstenībai tas neder. Bet kāpēc gan neder? Es līdz šim esmu tā domājis un, ceru, nekad citādi nedomāšu, ka viss godīgais, labais, patiesais pasaulē arvienu noder un agri vai vēlu piepildīsies, un ne tikai piepildīsies, bet piepildās jau tagad; ja tikai katrs stingri turas savā vietā, nezaudē pacietību, neiekāro neiespējamo, bet dara to, kas stāv viņa spēkos. Bet nu jau es par daudz abstrakti esmu sācis prātot. Atlikšu savas prātošanas turpinājumu līdz citai reizei; bet es negribu nolikt spalvu, cieši-cieši nepaspiedis jums roku un nenovēlējis no visas sirds jums visu labāko zemes virsū.

Jūsu A. S.

P. S. Jā, jūs teicāt, ka jums nav vairs ko gaidīt, nav uz ko cerēt; atļaujiet jautāt: kā jūs to zināt?

XI

Marija Aleksandrovna Aleksejam Petrovičam.

… nas ciemā, 1840. g. 30. jūnijā.

Aleksej Petrovič, esmu ļoti pateicīga par jūsu vēstuli! Cik daudz laba tā man atnesusi! Es redzu, jūs patiesi esat krietns un uzticams cilvēks, un tāpēc man nav ko slēpt no jums. Es ticu jums. Es zinu, ka jūs manu atklātību neizmantosit ļaunā nolūkā un neliegsit man draudzīgu padomu. Lūk, kas par lietu.

Jūs manas vēstules beigās bijāt pamanījuši kādu frāzi, kas jums nav patikusi. Redziet, ko tā nozīmē. Te mums ir kāds kaimiņš… jūsu laikā viņa te nebija, un jūs viņu neesat redzējuši. Viņš… Es varētu ar viņu apprecēties, ja es to gribētu; tas ir jauns, izglītots, turīgs cilvēks. No manu tuvinieku puses iebildumu nav; gluži otrādi, viņi — to es noteikti zinu — vēlas, lai mēs apprecētos; viņš ir krietns cilvēks un, kā liekas, mani mīl. .. bet viņš ir tik gļēvs un sekls, visas viņa vēlēšanās ir tik aprobežotas, ka es nevaru neapzināties savu pārākumu par viņu; viņš to sajūt un it kā priecājas par to, un taisni tas mani atbaida no viņa; es nevaru viņu cienīt, kaut arī viņam ir krietna sirds. Sakait, ko man darīt? Padomājiet par mani un atrakstait, kādas ir jūsu patiesās domas par šo lietu.

Bet cik ļoti pateicīga es esmu par jūsu vēstuli!… Ziniet, reizēm man uznāk tik drūmas domas … Ziniet, es biju nonākusi jau tik tālu, ka kaunējos no katras uzticīgas jūtas, — neteikšu: jūsmīgas aizraušanās, — ar īgnumu es aizvēru grāmatu, tiklīdz sastapu tanī vārdus par cerību un laimi, novērsu skatus no dzidrās debess, no koku svaigā zaļuma, no visa, kas smaidīja un priecājās. Cik gpūts bija tāds stāvoklis! Es saku: bija… tagad tā it kā vairs nav!

Nezinu, vai tas jau pagājis: bet zinu, ka ja tas vairs neatgriezīsies, tad es jums par to varēšu pateikties. Redziet, Aleksej Petrovič, cik daudz laba jūs esat man darījuši, paši varbūt to neparedzēdami! Jā, vai jūs arī zināt, ka man jūs ļoti žēl? Tagad ir pats jaukākais vasaras laiks, dienas ir tik brīnum jaukas, debess tik zila, dzidra… Itālijā tā varbūt ir vēl jaukāka, bet jūs sēžat putekļainā pilsētā, staigājat pa sakarsušu bruģi. Kas jums par prieku tur sēdēt? Būtu kaut vai uz kādu vasarnīcu vietu pārcēlušies. Stāsta, ka aiz Pēterhofas, jūjmalā, esot brīnišķīgas vietas.

Es būtu gribējusi rakstīt jums vēl vairāk, bet nav iespējams: no dārza plūst tik saldas smaršas, ka nav iespējams palikt istabā. Lieku cepuri galvā un eju pastaigāties … Līdz nākamajai reizei, labais Aleksej Petrovič.

Jūsu padevīgā M. B.

P. S. Piemirsu jums kaut ko pasacīt… iedomājieties, tas zobgalis, par kufu es jums viņreiz rakstīju — iedomājieties, tas atklāja man savu mīlestību visdedzīgākos vārdos. Sākumā es domāju, ka viņš zobojas par mani, bet viņš savu runu nobeidza ar formālu bildinājumu, — nu sakait, ko pēc visa tā nozīmē viņa zobgalības? Bet viņš ir noteikti man par vecu. Vakarnakt, viņam taisni par spīti, es mēnesnīcā nosēdos pie klavierēm, pie vaļēja loga, un spēlēju Bēthovenu. Man bija tik patīkami sajust mēness auksto mirdzumu savā sejā, ar tādu prieku es raidīju smaršām piesātinātajā nakts gaisā varenās mūzikas skaņas, kiifām cauri brīžam dzirdēju lakstīgalas pogāšanu! Sen es nebiju jutusies tik laimīga. Bet jūs tomēr atrakstait man kādu vārdu par to, ko es lūdzu vēstules sākumā: tas ir ļoti svarīgs jautājums.

XII

Aleksejs Petrovičs Marijai Aleksandrovnai.

Sv. Pēterburgā, 1840. g. 8. jūlijā.

Mīļā Marija Aleksandrovna, te būs mana atbilde pāris vārdos: ir to noziedējušo vecpuisi, ir to jauno pielūdzēju — abus pie velna! Par to pat runāt nav vērts. Ne viens, ne otrs nav jūsu cienīgs — tas tikpat kā divreiz divi ir četri. Jaunais kaimiņš varbūt ir lādzīgs cilvēks, bet Dievs ar viņu! Esmu pārliecināts, ka viņam ar jums nav itin nekā kopēja, un tad varat gan iedomāties, cik jauka būtu jūsu dzīve divatā! Un kāpēc tā jāsteidzas? Vai tas ir iespējams, ka tāda sieviete kā jūs — es negribu teikt jums komplimentus un tāpēc nebildīšu ne vārda vairāk — kā tāda sieviete nesastaptu neviena, kas neprastu viņu pienācīgi novērtēt? Nē, Marija Aleksandrovna, paklausait mani, ja jūs patiesi domājat, ka esmu jūsu draugs un ka mani padomi var jums noderēt. Bet atzīstaities, jums bija gan patīkami redzēt pie savām kājām to veco zobgali? … Es jūsu vietā būtu licis viņam visu cauru nakti skatīties mēnesī un dziedāt Bēthovena Adelaīdu.

Bet Dievs ar viņiem, ai tiem jūsu pielūdzējiem! Ne par tiem man šodien gribas ar jums runāt. Man šodien ir savāds pusīgns, pusuzbudināts gara stāvoklis, to man radījusi kāda vakar saņemta vēstule. Nosūtu jums tās norakstu. To vēstuli rakstījis kāds mans agrākais paziņa un darba biedrs, lādzīgs, bet diezgan aprobežots cilvēks. Priekš pāris gadiem viņš aizbrauca uz ārzemēm un līdz šim laikam nebija man ne reizes rakstījis. Te būs viņa vēstule. NB. Viņš ir diezgan glīts zēns.

„Cher Alexis!

Es atrodos Neapolē, sēdu pie loga savā istabā, Kjajā. Laiks ir brīnišķīgs. Sākumā ilgu laiku raudzījos uz jūfu, tad kļuvu nepacietīgs, un pēkšņi man iešāvās prātā lieliska doma: uzrakstīt tev vēstuli. Es, draudziņ, arvienu esmu domājis par tevi

—                 Dieva vārds. Tā nu man iegribējās tagad izliet tāvā klēpī savas sirds pārpilno trauku . .. apmēram tā laikam jūs mēdzat izpausties savā augstajā stilā. Bet nepacietība man, lūk, kāpēc radās. Es gaidu kādu sievieti; mēs abi kopā brauksim uz Baiju, ēdīsim austeres un apelsīnus, raudzīsimies kā tumšbrūnie gani sarkanās cepurītēs dejo tarantellu, cepināsimies saulē kā ķirzakas — ar vārdu sakot, baudīsim dzīvi visā pilnībā. Mīļais draugs, es esmu tik laimīgs, ka to pat nevar izsacīt. Ja man spalva klausītu tā kā tev — ai! kādu lielisku gleznu es notēlotu tavu acu priekšā! Bet tu jau zini, es, diemžēl, neprotu rakstīt. Šī sieviete, kuru es gaidu un kura jau vairāk kā stundu liek man pastāvīgi trīcēt un raudzīties uz durvīm, mani mīl, bet kā es viņu mīlu — to, man šķiet, pat tu ar savu veiklo spalvu nespētu aprakstīt.

Man tev jāsaka, ka es ar viņu esmu pazīstams jau trīs mēnešus, un kopš mūsu pazīšanās pirmās dienas mūsu mīla visu laiku pieaug crescendo, kā

chromatiska gamma, kāpdama arvienu augstāk un augstāk, un patlaban tā ir sasniegusi jau septītās debesis. Tas ir joks, bet patiesībā esmu neticami, ārkārtīgi ieķēries šinī sievietē. Iedomājies tikai: es jau ar viņu gandrīz nemaz nerunāju, tikai skatos acīs un smejos kā muļķis. Nosēstos viņai pie kājām, jūtu, cik tas ir muļķīgi, un tomēr es jūtos laimīgs, taisni neiespējami laimīgs. Reizēm viņa uzliek man roku uz galvas … Nu, tad, vai zini … Bet tu nemaz neesi spējīgs to saprast; tu jau esi filozofs, tāds filozofs tu esi bijis visu mūžu. Viņu sauc Ņinu, Ninetu — kā tev patīk; viņa ir kāda šejienes bagāta tirgotāja meita. Skaista kā Rafaēla eņģeļi, dedzīga kā pulveris, jautra un tik gudra, kā taisni jābrīnas, kā viņa varējusi iemīlēt mani, tādu muļķi; dzied kā putniņš, un acis —

Atvaino mani, lūdzams, domu svītra te radās gluži nejauši… Man likās, ka iečīkstas durvis … Nē, vēl nenāk tā palaidne! Tu varbūt jautāsi man, ar ko tas viss beigsies un vai es te ilgi palikšu? To, brālīt, es nezinu un arī negribu zināt. Lai iet kā iedams … Jo vai tad maz iespējams tā katru brīdi apstāties un pārdomāt…

Viņa!… Skrien augšā pa kāpnēm un dzied … Atnāca. — Nu, brālīt, paliec sveiks … Tagad vairs nav laika pie tevis kavēties. Atvaino — viņa visu vēstuli notraipīja: uzmeta uz papīra mitru puķu pušķi. Sākumā bija iedomājusies, ka es rakstu kādai sievietei; bet kad dabūja zināt, ka rakstu draugam — tad lika tevi sveicināt un apvaicāties, vai pie jums arī ziedot puķes un vai tās smaršojot? Nu, paliec sveiks … Kaut tu dzirdētu, kā skan viņas smiekli… Sudraba zvans tā neskan; un kāds maigums katrā skaņā — tā vien gribas noskūpstīt viņas kājiņas. Mēs braucam, braucam. Nedusmojies par manu neglīto rokrakstu un atceries ar skaudību savu draugu.

M …“

Vēstule patiesi bija viscauri notraipīta un sinaršoja pēc pomerances ziediem… pie papīra bija pielipušas divas ziedlapiņas. Šī vēstule mani satrauca .. . Atcerējos, ka arī es esmu reiz bijis Neapolē . . . laiks arī toreiz bija brīnišķīgs; maija mēnesis tikko bija iesācies; man tikko bija palikuši divdesmit divi gadi; bet man neviena Nineta nebija pazīstama. Es klīdu viens, tik mocošās un saldās laimes alkās, ka šīs alkas vien jau šķita pati laime esam .. . Lūk, ko nozīmē jaunība!… Atceros, reiz naktī izbraucu pavizināties pa līci. Mēs bijām divi vien: laivinieks un es … bet ko jūs domājāt? Ak, kāda nakts tā bija, kādas debesis, kādas zvaigznes, kā tās šūpojās un dzirkstīja viļņos ! ūdens liesmoja, laistījās un mirgoja ap irkļiem, visai jūfai pāri plūda smaršu viļņi — es neesmu spējīgs to aprakstīt, lai diez’ cik „daiļrunīga“ būtu mana spalva. Reidā stāvēja franču līnijkuģis. Tas blāvoja vienās ugunīs; no apgaismotajiem logiem pa tumšo jūfu aizstiepās garas sarkanas gaismas svītras. Kuģa kapteinis bija sarīkojis balli. Jautra mūzika saraustītiem viļņiem atšalca līdz manīm; it sevišķi atceros mazās fleitas vīterošanu resno tauru skaņām pa vidu; likās, it kā taurenītis lidinātos ap manu laivu. Es liku, lai laivinieks airē uz kuģi; divas reizes apbraucu tam apkārt. Logos šaudījās sieviešu tēli, virpuļodami valšu taktī… Es liku atkal laiviniekam dzīt laivu projām, tālumā, ienirties pašā nakts tumsā .. . Atceros, mūzikas skaņas vēl ilgi un neatlaidīgi dzinās man pakaļ … Beidzot tās apklusa. Es piecēlos laivā kājās un mēmās, skumīgās ilgās izstiepu savas rokas pār jūru … Ak! kā mana sirds toreiz smeldza! Cik smaga man bija mana vientulība! Ar kādu prieku es toreiz būtu atdevies viss .. . būtu atdevis sevi visu, ja būtu bijis, kam atdoties! Ar kādu rūgtumu sirdī es nokritu, paslēpu seju laivas dibenā un kā Repetilovs lūdzu, lai mani aizved kaut kur!

Bet lūk, mans draugs nekā tamlīdzīga nav izjutis. Un kāpēc tas ar’ būtu vajadzīgs? Viņš ir rīkojies daudz prātīgāk par mani. Viņš dzīvo … bet es .. . Ne velti viņš mani dēvē par filozofu … Cik savādi! arī jūs saukājot par filozofi … Kāpēc gan mums abiem tāda liksta? . . .

Es nedzīvoju … Bet kas tur vainīgs? kāpēc es sēdu tc, Pēterburgā? ko cs tc daru? ko es te nīkstu dienu pakaļ dienai? kāpēc es nevarētu aizbraukt uz sādžu? Vai mūsu stepes nav jaukas? vai tur nevar diezgan brīvi elpot? vai tur nav plašuma diezgan? Kāda vajadzība nokauties ar sapņiem, kad īstenībā laime varbūt tepat pie rokas! Nolemts! es braukšu, rītā pat, ja iespējams, aizbraukšu; braukšu uz mājām, tas ir, pie jums — tas jau viens un tas pats: no manas sādžas līdz jūsējai jau tikai divdesmit verstis. Patiesi, ko es te kvernu! Un kā man agrāk neienāca tāda doma prātā? Mīļā Marija Aleksandrovna, mēs drīz vien redzēsimies. Bet cik tas tomēr savādi, ka līdz šim man nebija ienākusi prātā tāda doma! Sen jau vajadzēja aizbraukt. Uz redzēšanos, Marija Aleksandrovna.

9. jūlijā.

Ar nolūku es devu sev divdesmit četras stundas laika pārdomāšanai, un tagad esmu galīgi nolēmis, ka palikt te man nav nekādas vajadzības. Uz ielām tik kodīgi putekļi, ka acis sāk sāpēt. Šodien pat sāku kravāties, parītu droši vien jau izbraukšu, un pēc kādām desmit dienām man būs tas priekš jūs redzēt. Es ceru, ka jūs mani uzņemsit tāpat kā pa vecam. Ak jā, jūsu māsa laikam vēl arvienu ciemojas pie krustmātes — vai nē?

Marija Aleksandrovna, atļaujiet tā cieši paspiest jūsu roku un tā sirsnīgi pasacīt: uz drīzu redzēšanos. Es jau tik un tā taisījos braukt, bet tā vēstule paātrināja manu apņemšanos. Teiksim tomēr, ka tā vēstule nekā nepierāda, teiksim pat, ka Nineta kādam citam, piemēram, man, nemaz nepatiktu, bet es tomēr braukšu; par to vairs nav nekādu šaubu. Uz redzēšanos.

Jūsu A. S.

XIII

Marija Aleksandrovna Aleksejam Petrovičam.

… nas ciemā, 1840. g., 16. jūlijā.

Jūs atbrauksit, Aleksej Petrovič, jūs drīz jau būsit pie mums — vai patiesi? Neslēpšu jums, ka šī ziņa mani ir iepriecināja, ir uztrauca … Kā būs, kad mēs satiksīmies?

Vai būs vēl tās garīgās saites, kuras, kā man liekas, jau sāka rasties mūsu starpā? Vai tās nesatrūks, kad mēs satiksimies? Nezinu, kāpēc man ir tā baigi. Es neatbildu uz jūsu beidzamās vēstules saturu, kaut arī es varētu daudz ko teikt; to atlikšu līdz tam laikam, kad tiksimies. Māmiņa ļoti priecājas, gaidīdama jūs atbraucam … Viņa zina, ka es ar jums sarakstos. Laiks ir brīnišķīgs; mēs staigāsim daudz, es jums parādīšu dažas jaukas vietiņas, kupas es pati esmu atradusi… sevišķi skaista ir kāda šaura, gara ieleja; tā iegulusies starp mežiem apaugušiem pakalniem. Tā it kā paslēpusies kalnu ielokos. Tur aizlokas mazs strautiņš, tikko spraukdamies uz priekšu pa biezo zāli un ziedu segu … Gan jūs to redzēsit. Brauciet vien: te jums varbūt nebūs garlaicīgi.

M. B.

P. S. Es domāju, ka manu māsu jūs nesastapsit: viņa joprojām ciemojas pie krustmātes. Man liekas (bet tas lai paliek starp mums), ka viņa taisās precēties ar kādu virsnieku — ļoti patīkamu jaunekli. Kādēļ jūs man atsūtījāt to vēstuli no Neapoles? Šejienes dzīve jums gluži neviļus izliksies bāla un nabadzīga, salīdzinot ar turienes krāšņumu un spožumu. Bet mademoiselle Ninetta tomēr maldās: puķes zied un smaršo — arī pie mums.

XIV

Marija Aleksandrovna Aleksejam P e t r o v i č a m.

… nas ciemā, 1941. g. janvārī.

Esmu jums jau vairākas reizes rakstījusi, Aleksej Petrovič … Jūs man neatbildat. Vai jūs vēl esat dzīvi? Jeb vai jums jau apnikusi mūsu sarakstīšanās? varbūt jūs esat atraduši daudz patīkamāku laika kavēkli nekā nomaļā apriņķa jaunkundzītes vēstules? Redzams, ka jūs bijāt mani atcerējušies tikai tā — aiz gara laika. Ja tas tā, tad novēlu jums visu labu. Ja jūs man arī šoreiz neatbildēsit, lad es jūs vairāk netraucēšu; tad man atliksies tikai nožēlot, ka es tik neapdomīgi un veltīgi atjāvu sevi izkustināt, kaut uz īsu brīdi, no sava vientulības kakta un izstiepu savu roku pretī otram cilvēkam. Man jāpaliek uz visiem laikiem savā vientulībā, jāieslēdzas tanī — tāds ir mans liktenis, visu vecmeitu liktenis. Man jāpierod pie šīs domas. Nav ko iet vairs pasaulē, nav ko ilgoties pēc svaiga gaisa, kad krūts to vairs nepanes. Par laimi, mēs patlaban esam sniega kupenēs ieputināti. Uz priekšu būšu gudrāka … Aiz gara laika nemirst, bet aiz skumjām varbūt var aiziet bojā. Ja es maldos — pierādait man to. Bet man liekas, ka es nemaldos. Lai nu kā — ardievu; novēlu jums visu labu.

M. B.

Aleksejs Petrovičs Marijai Aleksandrovna i.

Drēzdenē, 1942. g. septembrī.

Rakstu jums, mī|ā Marija Aleksandrovna, rakstu tikai tāpēc, ka man negribas nomirt, pirms neesmu no jums atvadījies, pirms neesmu jums atgādinājis sevi. Ārsti ir jau pasludinājuši man nāves spriedumu … arī es pats jūtu, ka mans mūžs ir galā. Uz mana galda zied roze; tā nebūs vēl noziedējusi, kad manis vairs nebūs. Šis salīdzinājums tomēr nav visai izdevies. Roze taču ir daudz interesantāka par mani.

Kā redzat, es atrodos ārzemēs. Jau kādi seši mēneši pagājuši, kopš es ierados Drēzdenē. Jūsu beidzamās vēstules esmu saņēmis — kauns atzīties — jau vairāk kā priekš kāda gada, dažas no tām esmu nozaudējis, un atbildējis neesmu … Kāpēc — tūliņ pastāstīšu. Bet, redzams, jūs es vienmēr esmu turējis dārgu: izņemot jūs, man ne no viena negribas atvadīties, bet varbūt arī nav vairāk neviena, no kā lai atvadītos.

Drīz pēc manas beidzamās jums rakstītās vēstules (es biju jau galīgi saposies aizbraukt uz jūsu pusi un jau iepriekš kalu visādus nākotnes plānus) nāca kāds gadījums, kas, var sacīt, stipri iespaidoja manu likteni, tik loti stipri, ka tagad, lūk, es mirstu kā šī gadījuma upuris. Tas bija tā: es aizgāju teātrī, noskatīties balletu. Balleta cienītājs nekad nebiju bijis un pret visādām aktrisēm, dziedātājām, dejotājām allaž sajutu slepenu riebumu … Bet, redzams, no sava likteņa cilvēks neizbēgs, tas arī nepazīst pats sevi un savu nākotni nevar paredzēt. Patiesībā visa dzīve sastāv no nejaušiem gadījumiem, un mēs visu mūžu nekā cita nedarām, kā tikai pielāgojamies šiem gadījumiem … Bet es, kā liekas, sāku atkal filozofēt. Vecais ieradums! Ar vārdu sakot, es iemīlējos kādā dejotājā.

Tas bija pavisam dīvaini, jo arī par skaistuli to nevarēja saukt. Tiesa, viņai bija brīnišķīgi zeltaini-pelēki mati un lielas gaišas acis, ar sapņainiem un tanī pat laikā nekautrīgiem skatiem … Kā nu es nepazīšu šo acu izteiksmi? Veselu gadu es tvīku un nīku šo acu varā! Augums viņai bija brīnišķīgs, un kad viņa dejoja savu nacionālo deju, skatītāji sita kājas un rēca aiz sajūsmas … Bet, izņemot mani, neviens, kā liekās, viņā neiemīlējās — vismaz tā neviens neiemīlējās kā es. Kopš tā mirkļa, kad es viņu ieraudzīju pirmo reizi — (ticiet vai nē, man pat tagad vajadzīgs tikai aizvērt acis, un tūdaj es redzu teātri: gandrīz tukša skatuve ar meža dekorācijām, viņa uzskrien no aizkulisēm, no labās puses, ar vīna stīgu vaiņagu galvā un tīģefa ādu pār plecu) — kopš tā liktenīgā mirk|a es piederēju viņai ar visu savu miesu un dvēseli, tā kā suns pieder savam kungam; un ja es tagad, mirdams, viņai vairs nepiederu, tad tikai tāpēc, ka viņa mani atstāja.

Patiesību sakot, viņa nekad nav sevišķi daudz par mani rūpējusies. Viņa mani tikko ievēroja, kaut arī ļoti labprāt tērēja manu naudu. Es biju viņai tikai, kā viņa pati mēdza sacīt savā lauzītajā franču mēlē, ,,oun Rousso,

boun enfan“ — un nekas vairāk. Bet es… es vairs nevarēju dzīvot nekur, kur nebija viņas; es atrāvos no visa, kas man bija dārgs, pat no savas dzimtenes, un sekoju šai sievietei visur pa pēdām.

Jūs varbūt domājat, ka viņa bija gudra? — nemaz ar’ nē! Vajadzēja tikai paskatīties uz viņas zemo pieri, vajadzēja kaut reizi redzēt viņas laisko un bezrūpīgo smaidu, lai tūdaļ pārliecinātos par viņas gara nabadzību. Un es arī nekad neiedomājos viņu par kādu neikdienišķu sievieti. Es vispār nevienu mirkli nebiju maldīgās domās par viņu; bet tas tomēr nekā nelīdzēja. Lai es domāju ko domādams viņas prombūtē — viņas tuvumā es varēju viņu tikai dievināt… Tamlīdzīgi apmāti mēdz būt vācu pasaku bruņnieki. Es nevarēju atraut acis no viņas sejas, nevarēju apnikt klausīties viņas runā, nevarēju beigt jūsmot par katru viņas kustību; nudien, arī mana elpa cilājās ar viņu vienā taktī. Lai nu kā, viņa bija labsirdīga, nemākslota, pat pārāk nemākslota, neākstījās, kā aktrises parasti mēdz ākstīties. Viņā bija daudz dzīvības, tas ir, daudz strauju dienvidniecisku asiņu, kurās laikam uzkrājusies turienes saules kvēle. Viņa gulēja deviņas stundas dienā, mīlēja labi paēst, nelasīja itin nevienas rakstu rindas, izņemot žurnālu recenzijas, kurās bija kas sacīts par viņu, un gandrīz vai vienīgās maigās jūtas visā viņas dzīvē izpaudās attiecībās pret il signore Carlino, mazo un sīko itālieti, viņas sekretāru, ar kuru viņa beidzot apprecējās. Un es, tik daudzējādā ziņā garīgi attīstīts un pārbaudīts, labi piedzīvojis cilvēks, varēju iemīlēties tādā sievietē! Kas to būtu gaidījis? Vismaz es to nekad nebiju gaidījis. Es nebiju gaidījis, ka man nāksies spēlēt tādu lomu. Es nebiju gaidījis, ka man nāksies vazāties pa mēģinājumiem, salt un garlaikoties aiz kulisēm, elpot teātra piesmakušo gaisu, būt pazīstamam ar visādiem šaubīgiem subjektiem … ko es saku — būt pazīstamam — man nācās zemoties viņu priekšā; es nebiju gaidījis, ka man nāksies valkāt dejotājas šalli, pirkt viņai jaunus cimdus un vecos tīrīt ar baltmaizi (arī to es darīju, nudien!), vest uz māju viņas buķetes, skraidīt pa žurnālistu un direktoru priekšnamiem, tērēt naudu, rīkot serenādes, salt un pārsalt, kamēr sagrauž slimība … Es nebiju gaidījis, ka dabūšu beidzot kādā vācu pilsētelē tik jocīgu palamu kā: der Kunstbarbar… Un tas viss gluži par velti, vārda pilnā nozīmē — par velti! Lūk, tāda tā lieta… Vai atceraties, kā mēs kādreiz gan sarunās, gan vēstulēs spriedelējām par mīlu, kādas fineses pārspriedām; bet praksē iznāk, ka mīlas jūtas nepavisam nav līdzīgas tām, kādas mēs viņas iedomājamies. Mīla pat nav nekāda jūtu parādība; tā ir — slimība, slimīgs stāvoklis psīchiskā un fiziskā nozīme; tā neattīstās pakāpeniski; tā nav noliedzama, no tās nav iespējams izvairīties, kaut arī tā parādās ļoti dažādos veidos: parasti tā uzbrūk cilvēkam pēkšņi, nekā neprasīdama, pret viņa gribu — uz mata tāpat kā eholēra vai drudzis … Tā sagrābj tevi, balodīt, kā vanags cālēnu, un aiznes, kur patīk, un tu veltīgi spārdies un turies pretī. .. Mīlā nav vienaldzības, nav tā saucamās brīvās dvēseļu savienības, nedz kādas citas ideālas būšanas, kādas vācu profesori izdomā aiz gara laika… Nē, mīlā viena persona ir — vergs, bet otra — pavēlnieks, un dzejnieki ne velti runā par važām, kādās mīla saista. Jā, mīla ir — važas, pie tam ļoti smagas. Vismaz es esmu nācis pie tādas pārliecības, un pie tās esmu nonācis pats savos piedzīvojumos, par šo pārliecību esmu samaksājis savu dzīvību, jo es mirstu kā vergs.

Tad ir gan bijis man liktenis, kad tā padomā! Agrajā jaunībā es katrā ziņā gribēju iekarot debesis . . . tad sāku sapņot par visas cilvēces aplaimošanu, par tēvijas labklājību; tad arī tas pagāja; es domāju tikai par to, kā iekārtot savu personīgo ģimenes dzīvi… bet kāja aizmetās aiz skudru pūļa — un es pakritu; un tagad jālien kapā … Jā, tā mums, krieviem, arvienu nobeidzas dzīves gaitas.

Un taču, laiks teikt ardievas visam tam, sen jau laiks! Lai tā dzīves nasta noveļas no manas sirds! Gribu vēl beidzamo reizi, kaut uz mirkli, izbaudīt to gaišo, kluso prieku, kas pārņem mani ar klusu mirdzumu, tiklīdz atceros jūs. Jūsu tēls man tagad ir divkārt dārgāks kļuvis … Līdz ar to man acu priekšā uzaust manas dzimtenes āres, un es sūtu ir tām, ir jums savu pēdējo sveicienu. Dzīvojiet, dzīvojiet ilgi un laimīgi un paturiet prātā vienu lielu: vai nu jūs paliksit stepes vientulībā, kur jums brīžam ir tik grūti, bet kur man tik |oti gribētos pavadīt savu beidzamo dienu, — vai jūs aiziesit citu ceļu — paturiet prātā: dzīve tikai to nepieviļ, kas par dzīvi nedomā un nekā neprasa no tās, bet mierīgi saņem, ko tā dod un ņem tās par labu. Ejiet vien uz priekšu, kamēr varat, bet kad saļims kājas, — apsēžieties ceļa malā un raugaities uz garāmgājējiem bez naida un skaudības: arī viņi necik tālu netiks! Agrāk es jums mēdzu pavisam ko citu stāstīt, bet nāve katru izmāca. Jā, kas gan pasacīs, kas ir dzīve, kas ir patiesība? Atcerieties, kurš tas bija, kas arī neatbildēja uz šo jautājumu … Ardievu, Marija Aleksandrovna, saku jums pēdējo reizi ardievu, un nepieminiet ar ļaunu nelaimīgo

Alekseju.

1856.

1855.

KLĀRA MILIČA

Tulkojis A. MEŽSĒTS

1878. gada pavasarī Maskavā, Šabolovkā, koka namiņā dzīvoja gadus divdesmit piecus vecs jauneklis, vārdā Jēkabs Aratovs. Pie viņa dzīvoja arī viņa krustmāte, vecmeita, pāri piecdesmit gadiem, viņa tēva māsa, Platoņida Ivanovna. Viņa pārzināja tā saimniecību un kārtoja viņa izdevumus, uz ko Aratovs pats pavisam nebija spējīgs. Citu radu viņam nebija. Pirms dažiem gadiem viņa tēvs, ne visai bagāts T … as guberņas muižnieciņš, bija pārcēlies uz Maskavu kopā ar viņu un Platoņidu Ivanovnu, kuļ-u, starp citu sakot, saukāja par Platošu; arī brāļa dēls viņu sauca tāpat. Atstājis laukus, kur viņi līdz tam laikam pastāvīgi bija dzīvojuši, vecais Aratovs apmetās galvas pilsētā ar nolūku, ievietot dēlu ūniversitātē, kurai pats bija viņu sagatavojis; nopirka par smiekla naudu mājiņu kādā no attālākām ielām un ierīkojās tanī ar visām savām grāmatām un „preparatiem“. Bet grāmatu un preparātu viņam bija daudz — jo viņš bija cilvēks ar zināšanām … „īsts savdabīgs savādnieks“, pēc kaimiņu vārdiem. Tie viņu pat uzskatīja par burvi-melngrāmatnieku; pat „insektu vērotāja“ palamu viņš bija dabūjis. Viņš nodarbojās ar ķīmiju, minerāloģiju, entomoloģiju, botāniku un medicīnu; ārstēja brīvprātīgos pacientus ar zālēm un paša mctalliskiem pulverīšiem, pēc Paracelsa metodes. Ar tiem pašiem pulverīšiem viņš bija novedis kapā savu jauniņo, skaisto, bet gan ļoti tieviņo sievu, kuru mīlēja kaislīgi, un no kuras viņam bija vienīgs dēls. Ar tiem pašiem metalliskiem pulverīšiem viņš krietni bija pabojājis arī dēla veselību, kuru, gluži otrādi, gribēja uzlabot, atrazdams viņa organismā anēmiju un tieksmes uz diloni, kas bija mantotas no mātes. „Melngrāmatnieka“ vārdu, starp citu sakot, viņš bija dabūjis no tā, ka uzskatīja sevi, protams, ne tiešā līnijā, par slavenā Brjusa, — kuram par

godu arī dēlam bija devis vārdu Jēkabs, — mazmazdēlu. Viņš bija kā saka, „labākais“ cilvēks, melancholiska rakstura, garlaicīgi sīks, bikls, — ar tieksmēm uz visu noslēpumaino, mistisko… Pusčukstot izteikts: — A! — bija viņa parastā izsaukšanās; viņš arī nomira ar šo izsaucienu uz lūpām, — gadus divus pēc pārcelšanās uz Maskavu.

Viņa dēls, Jēkabs, pēc izskata nelīdzinājās tēvam, kas bija nesmuks, neveikls un lempīgs; viņš vairāk atgādināja savu māti. Tie paši smalkie, tīkamie panti, tie paši mīkstie, pelnu krāsas mati, tas pats nelielais deguns ar kuprīti, tās pašas pilnīgās, bērnišķās lūpiņas — un lielās zaļganipelēkās, valgās acis ar biezajām skropstām. Bet par to pēc rakstura viņš līdzinājās tēvam; — un tēva sejai nelīdzīgajā sejā bija tēva izteiksmes atspulgs — arī rokas bija mezglainas, un iekritušas krūtis kā vecajam Aratovam, kuru, starp citu, gan diez' vai var saukt par veco, jo viņš nenodzīvoja pat līdz piecdesmit gadiem. Vēl viņam dzīvam esot Jēkabs iestājās ūniversitātē, fizikas-matēmatikas fakultātē, tomēr kuru nebeidza — ne aiz slinkuma, bet tādēļ, ka, pēc viņa ieskatiem, ūniversitātē nedabūsi vairāk zināt par to, ko var iemācīties arī mājās; un pēc diploma viņš nedzinās, jo dienestā iestāties nedomāja. Viņš vairījās no visiem biedriem, nepazinās gandrīz ne ar vienu, sevišķi izvairījās no sievietēm, un dzīvoja ļoti vientuļi, iedziļinājies grāmatās. No sievietēm viņš vairījās, kaut gan sirds viņam bija ļoti maiga un viņu valdzināja daiļums … Viņš pat iegādājās greznu angļu „kipseku“ — un — (ak, kauns!) tīksmīgi apskatīja to „greznojošo“ dažādu brīnišķo Gilnāru un Medoru attēlus .. . Bet viņu vienmēr savaldīja iedzimtā kaunība. Mājā viņš ieņēma bijušo tēva darba istabu, kas bija arī viņa guļamistaba; arī gulta viņam bija tā pati, kurā mira viņa tēvs.

Liels atbalsts visā viņa eksistencē, nešķirams biedrs un draugs viņam bija viņa krustmāte, tā Platoša, ar kuru viņš diez’ vai apmainījās desmit vārdiem dienā, bet bez kuras viņš nebija spējīgs spert ne soli. Tā bija garsejaina, garzobaina būte, bālām acīm bālajā sejā, nemainīgu, kā skumju, kā rūpju pilnu izbaiļu izteiksmi. Mūžīgi tērpusies pelēkā kleitā un pelēkā šallē, kas oda pēc kampara, viņa nedzirdamiem soļiem, kā ēna, klīda pa māju; nopū

tās, čukstēja lūgšanas — sevišķi vienu — vismīļāko, kas pastāvēja tikai no diviem vārdiem — Kungs, palīdzi! — un ļoti lietišķi rīkojās saimniecībā, taupīja katru kapeiku un visu iepirka pati. Savu brāļa dēlu viņa dievināja; pastāvīgi bažījās par viņa veselību — baidījās visa kā — ne sevis, bet viņa dēļ — un, gadījās, tiklīdz viņai kas liksies, tūliņ klusām pieies un noliks uz rakstāmgalda krūzīti krūšu tējas, vai noglaudīs viņam muguru savām mīkstajām, kā vate, rokām. Šāda gādība Jēkabu nemaz neapgrūtināja, — krūšu tēju, tomēr, viņš nedzēra, bet tikai labvēlīgiapstiprinoši pamāja ar galvu. Ar veselību, starp citu sakot, viņš arī nevarēja lielīties. Viņš bija ļoti jūtīgs, nervozs, aizdomīgs, slimoja ar sirdskaiti, dažreiz aizdusu; līdzīgi tēvam ticēja, ka dabā un cilvēka dvēselē eksistē noslēpumi, kurus dažreiz var nojaust, bet izprast — nekad; ticēja dažu spēku un plūzmu, dažreiz labvēlīgu, bet biežāk naidīgu, esamībai … un ticēja arī zinātnei, viņas augstajai nozīmei un svarīgumam. Pēdējā laikā viņš kaislīgi bija pieķēries fotogrāfijai. Viņa pie tam lietāto šķidrumu smaka ļoti uztrauca vecīti-krustmāti — atkal ne sevis, bet Jašas, viņa krūšu dēļ; bet pie visa rakstura maiguma viņā bija ne mazums ietiepības — un viņš neatlaidīgi turpināja viņam iepatikušos nodarbošanos. „Platoša“ padevās, un tikai vēl biežāk kā agrāk nopūtās un čukstēja: — Kungs, palīdzi! — raudzīdamās uz viņa jodu notrieptajiem pirkstiem.

Jēkabs, kā jau teikts, izvairījās no biedriem; tomēr ar vienu no viņiem viņš bija diezgan tuvs un bieži satikās ar to, arī pēc tam, kad šis biedrs, izstājies no universitātes, iestājās dienestā, kur gan, starp citu sakot, viņam pienākumu bija maz; tas, sakot viņa paša vārdiem, bija „pierīkojies“ Kristus-Glābēja baznīcas būvei, nekā, protams, nejēgdams arehitektūrā. Savāda lieta: šis Aratova vienīgais draugs, ģimenes vārdā Kupfers, tik tālu pārkrievojies vācietis, ka neprata ne viena vārda vāciski un pat „vācieti“ lietāja ka lamu vārdu, — šim draugam ar viņu, acīm redzot, nebija nekā kopēja. Tas melnmatains sārtvaidzis puisis, jautrulis, runātājs un liels tās pašas sieviešu sabiedrības mīļotājs, no kuras tā vairījās Aratovs. Tiesa, Kupfers bieži vien pie viņa i brokastoja, i pusdienoja —

un, būdams cilvēks ne no bagātajiem, pat aizņēmās no viņa nelielas summas; bet ne tas spieda šo izlaidīgo vācietīti cītīgi apmeklēt vienkāršo namiņu Šabolovkā. Viņam bija k|uvusi mīļa Jēkaba dvēseles šķīstība, „ideālitāte“, varbūt kā pretstats tam, ko viņš redzēja un dzirdēja katru dienu; — jeb, varbūt, pašā šinī tieksmē pēc „ideālā“ jaunekļa izteicās viņa tomēr ģermaniskās asinis. Bet Jēkabam patika Kupfera labsirdīgā vaļsirdība; un bez tam viņa stāsti par teātri, par koncertiem, par ballēm, kur viņš bija pastāvīgs apmeklētājs, — vispāri par to svešo pasauli, kufā Jēkabs neiedrošinājās ieiet, — slepeni interesēja un satrauca jauno vientuli, neradot, tomēr, viņā vēlēšanos izbaudīt visu to pašam savos personīgos piedzīvojumos. Arī Platoša cienīja Kupferu; tiesa, viņa dažreiz atrada to par daudz bezceremoniālu, bet, instinktīvi juzdama un saprazdama, kā tas no sirds pieķēries viņas dārgajam Jašam, viņa ne tikai pacieta trokšņaino viesi, bet bija tam pat labvēlīga.

II

Laikā, par kuru iet mūsu runa, Maskavā dzīvoja kāda atraitne, gruziņu kņaziene, — nenoteikta, gandrīz šaubīga persona. Viņai bija jau pie četrdesmit gadiem; jaunībā viņa laikam bija ziedējusi tanī īpatnējā austrumu skaistumā, kas tik ātri nobāl; tagad viņa lietāja i balto, i sarkano krāsu un krāsoja matus dzeltenā krāsā. Par viņu gāja dažādas, ne visai izdevīgas un ne visai skaidras tenkas; viņas vīru neviens nebija pazinis — un nevienā pilsētā viņa nedzīvoja ilgi. Ne bērnu, ne kapitāla viņai nebija; bet viņa dzīvoja atklātu dzīvi — vai nu uz parāda vai citādi; turēja, kā mēdz teikt, salonu un pieņēma diezgan jauktu sabiedrību — pa lielākai daļai jaunatni. Viņas mājās visam, sākot ar viņas pašas tualeti, mēbelēm, galdu — un beidzot ar ekipāžu un kalpotājiem — bija it kā uzspiests kads ne visai augsta labuma, kaut kā neīsta, pagaidu lietašanas zīmogs . . . bet kā pati kņaziene, tā arī viņas viesi, redzams, nekā labāka arī neprasīja. Kņaziene skaitījās mūzikas un literātūras cienītāja, aktieru un mākslinieku labvēle un atbalstītāja; un viņa arī tiešām interesējās par visiem šiem „jautājumiem“ — pat līdz sajūsmai

—    un pat sajūsmai, kas nebija viscaur liekuļota. Viņā neapšaubāmi pulsēja aistētiskā dzīsliņa. Bez tam viņa bija ļoti pieietama, laipna, bez lielības un lauzīšanās — un, kas daudziem pat neienāca ne prātā — tiešām ļoti laba, mīkstsirdīga un pretimnākoša . . . Retas īpašības — un tamdēļ jo vairāk vērtīgas — tieši tamlīdzīga veida personībās! „Tukša bāba,“ izteicās par viņu kāds gudrinieks, „bet noteikti iekļūs paradīzē! Tādēļ ka visu piedod — arī viņai viss tiks piedots!“ Par viņu vēl runāja, ka viņa, pazūdot no kādas pilsētas, vienmēr atstājot tur tikpat daudz aizdevēju, cik cilvēku, kas baudījuši viņas labdarību. Mīksta sirds liecas uz kufu pusi gribi.

Kupfers, kā tas arī bija sagaidāms, iekļuva viņas namā — un kļuva viņai tuvs — ļaunas mēles apgalvoja: pārāk tuvs cilvēks. Bet viņš pats par kņazieni vienmēr atsaucās nevien draudzīgi, bet pat ar cienību; godāja viņu par zelta sievieti — ko tur arī neteiksi! — un cieši ticēja viņas mīlai uz mākslu un viņas mākslas izpratnei! — Lūk reiz pēc pusdienas pie Aratoviem, ierunājies par kņazieni un viņas vakariem, viņš sāka pārliecināt Jēkabu kaut reiz pārtraukt savu anachoreta dzīvi un atļaut viņam, Kupferam, iepazīstināt viņu savai draudzenei. No sākuma Jēkabs i dzirdēt negribēja. — Ko tu gan domā? — beidzot iesaucās Kupfers, — par kādu iepazīstināšanu te runa? Vienkārši, paņemšu tevi tā, kā tu tagad sēdi, svārkā, un aizvedīšu tevi pie viņas uz vakaru. Tur, brāl, nekādu etiķetu nav! Tu, lūk esi i mācīts, i literātūru mīli, i mūziku (Aratovam kabinetā tiešām bija pianino, uz kura viņš paretam ņēma akordus mazajā seplimā), bet viņas namā visas šās mantas pa pilnam!. .. Arī cilvēkus tu tur satiksi simpātiskus, bez jebkādām pretenzijām! Un tad, beidzot, nevar taču tavos gados, ar tavu ārieni (Aratovs nolaida acis un atmeta ar roku), — jā, jā, ar tavu ārieni tā vairīties no sabiedrības, pasaules! Es taču nevedu tevi pie ģenerāliem! Nu, es pats nepazīstu neviena ģenerāļa! . . . Neturies pretim, balodīt! Tikumība — lieta laba, cienījama. . . Bet kādēļ tad iegrimt askētismā? Tu taču netaisies mūka dzīvei!“

Aratovs tomēr turpināja turēties pretī; bet te negaidīti Kupferam nāca palīgā Platoņida Ivanovna. Kaut viņa arī lāgā nesaprata, kas tas par tādu vārdu: askētisms, tomēr, arī atrada, ka Jašeņkam nebūtu par ļaunu izklaidēties, ļaudis paskatīt, un sevi parādīt. „Jo vairāk tādēļ,“ viņa piebilda, „ka par Fedoru Fedoroviču es esmu pārliecināta! Sliktā vietā viņš tevi nevedīs!. ..“ — „Atgādāšu viņu jums atpakaļ visā viņa nevainībā!“ iesaucās Kupfers, uz kuj-u Platoņida Ivanovna, neskatoties uz savu pārliecību, meta aizdomīgus skatienus. Aratovs nosarka līdz ausīm, bet beidza runāt pretī.

Beidzās ar to, ka nākošā dienā Kupfers aizveda viņu viesībās pie kņazienes. Bet Aratovs tur ilgi nepalika. Vispirms, viņš atrada pie viņas cilvēku divdesmit viesu, vīriešu un sieviešu, gan, teiksim, simpātisku, bet tomēr svešu; un tas viņam lika justies ļoti neērti, kaut arī sarunāties viņam nācās ļoti maz; un no tā viņš baidījās visvairāk. Otrkārt, viņam nepatika pati saimniece, kaut gan viņa to uzņēma ļoti viesmīlīgi un vienkārši. Viņam nepatika viņā viss: i izkrāsotā seja, i augstu uzsukātie mati, i aizsmakusi-saldenā balss, spiedzošie smiekli, paradums šķielēt caur pieri, pārāk lielais dekoltējums un šie pietūkušie, spīdīgie pirksti ar daudziem gredzeniem!… Kaktā ierāvies, viņš te ātri pārlaida acis pār visu viesu sejām, tās kaut kā pavisam neatšķirdams, te neatlaidīgi raudzījās uz savām kājām. Kad beidzot kāds iebraucis mākslinieks, dzērāja seju, ļoti gariem matiem un stikliņu zem ezim līdzīgi saboztās uzacs, nosēdās pie klavierēm un, atvēzējies, uzsita taustiņiem, bet ar kāju paminai, sāka bungot Lista fantaziju par Vāgnerā tēmām, Aratovs neizturēja un aizmuka, dvēselē aiznesdams neskaidru un smagu iespaidu, kuram cauri tomēr spiedās kaut kas viņam pašam nesaprotams, bet svarīgs un pat trauksmains.

Nākošā dienā Kupfcrs atnāca uz pusdienu; tomēr par vakarējo vakaru daudz nerunāja, pat nepārmeta Aratovam viņa steidzīgo aizbēgšanu, tikai nožēloja, ka viņš nesagaidījis vakariņas, pie kurām pasniegts šampanietis! (Ņižņij-Novgorodas ražojums, piemetināsim iekavās). Kupfers laikam saprata, ka velti iedomājies uzpurināt savu draugu, un ka Aratovs ir pilnīgi tanī sabiedrībā un dzīves veidā „neiederīgs“ cilvēks. Arī Aratovs no savas puses neierunājās ne par kņazieni, ne par vakarējo vakaru. Platoņida Ivanovna nezināja, priecāties par šā pirmā mēģinājuma nesekmību, vai skumt. Beidzot viņa nolēma, ka no tamlīdzīgiem izbraukumiem varētu ciest Jašas veselība un apmierinājās. Kupfers aizgāja tūliņ pēc pusdienām un nerādījās veselu nedēļu pēc tam. Ne jau tādēļ, ka viņš dusmotos uz Aratovu par savas rekomendācijas neizdošanos, — lāga puisis nebija uz to spējīgs, — bet viņš, redzams, bija atradis kādu nodarbošanos, kas prasīja visu viņa laiku, visas viņa domas, tādēļ ka arī vēlāk pie Aratoviem ieradās reti, izskatījās izklaidīgs, runāja maz un drīz vien pazuda… Aratovs turpināja dzīvot kā agrāk; tomēr kāda, ja tā var izteikties, skabarga bija iedūrusies viņam sirdī. Viņš vienmēr kaut ko centās atcerēties, pats lāgā nezinādams, ko īsti, un šis „kaut kas“ saistījās ar pie kņazienes pavadīto vakaru. Tomēr viņam nemaz negribējās atgriezties pie viņas, un pasaule, kuras daļu viņš bija redzējis tai namā, viņu atbaidīja vēl vairāk, kā jebkad. Tā pagāja nedēļas sešas.

Un lūk, kādu rītu viņa priekšā atkal stāvēja Kupfers, šoreiz mazliet samulsušu seju.

„Es zinu,“ viņš iesāka ar piespiestiem smiekliem, „ka toreizējā vizīte tev nepatika, bet es ceru, ka tu tomēr piekritīsi manam priekšlikumam … neatteiksi manam lūgumam!“

„Kas par lietu?“ jautāja Aratovs.

„Lūk, redzi,“ turpināja Kupfers, kļūdams arvien dzīvāks, „te ir kāda mākslas mīļotāju artistu biedrība, kas laiku pa laikam sarīko priekšlasījumus, koncertus, pat teātra izrādes labdarīgiem mērķiem ..

„Arī kņaziene piedalās?“ Aratovs pārtrauca.

„Kņaziene piedalās visos labos darbos, — bet las nekas. Mēs sadomājām literāriski-mūzikālu rītu … un šai rītā tu vari dzirdēt jaunavu … neparastu jaunavu! — Mēs vēl lāgā nezinām: vai viņa ir Rašēle, vai Viardo! … tādēļ ka i dzied ļoti labi, i deklamē, i tēlo . .. Talants, brālīt manu, pirmklasīgs! Saku tev bez pārspīlējumiem.

—   Tad lūk … vai tu nepaņemsi biļeti? — Pieci rubļi, ja pirmā rindā.“

„Bet no kurienes tad gadījās šī apbrīnojamā meiča?“ Aratovs jautāja.

Kupfers atņirdzās.

„To gan es nevaru pateikt… Pēdējā laikā viņa mitinās pie kņazienes. Kņaziene, tu zini, atbalsta visus tādus . .. Bet tu jau, laikam, viņu redzēji tanī vakarā.“

Aratovs nodrebēja — iekšēji, vāji… bet neteica nekā.

„Viņa pat ir spēlējusi kaut kur provincē,“ turpināja Kupfers, „un vispār, viņa radīta teātrim. Gan redzēsi pats!

„Kas viņai vārdā?“ Aratovs jautāja.

„Klāra. ..“

„Klāra?“ otrreiz pārtrauca Aratovs. „Nevar but!“

„Kādēļ nevar būt? — Klāra.. . Klāra Miļiča; tas nav īstais vārds .. . bet tā viņu sauc. Viņa dziedās Gļinkas romanci… un Čaikovski; bet pēc tam nolasīs vēstuli no „Jevgeņija Oņegina“. — Nu kā? ņemsi biļeti?“

„Bet kad tas būs?“

„Rītu … rīt pusdivos, privātā zālē, uz Ostoženkas … Es piebraukšu pēc tevis. Biļeti par pieciem rubļiem?… Te viņa … nē — tā trīs rubļu. — Lūk. Lūk ari afišiņa. — Es esmu viens no rīkotājiem.“

Aratovs iegrima domās. Šinī mirklī ienāca Platoņida Ivanovna un, palūkojusies viņam sejā, piepeši uztraucās.

„Jaša,“ viņa iesaucās, „kas tev kaiš? ko tu tāds samulsis? Fedor Fedorovič, ko jūs viņam tādu pateicāt?“

Bet Aratovs neļāva savam draugam atbildēt viņas jautājumu, un steidzīgi izrāvis viņam pastiepto biļeti, pavēlēja Platoņidai Ivanovnai tūliņ izsniegt Kupferam piecus rubļus.

Tā izbrīnījās, sāka blisināt acīm … Tomēr klusēdaina iedeva Kupfcram naudu. Jašcņka tak bija ļoti stingri viņai uzkliedzis.

„Es tev saku, brīnumu brīnums!" iesaucās Kupfers un metās uz durvīm. „Gaidi mani rīt!“

„Vai viņai melnas acis?“ vēl ieminējās Aratovs.

,.Kā ogles?“ jautri ierēcās Kupfers un nozuda. Aratovs iegāja savā istabā, bet Platoņida Ivanovna tā ir palika uz vietas, čukstot atkārtodama: „Palīdzi, Kungs! Kungs, palīdzi!“

IV

Lielā zāle privātnamā uz Ostožcnkas bija jau pusē pilna apmeklētāju, kad tur ieradās Aratovs ar Kupferu. Sinī zālē dažreiz sarīkoja teātra izrādes, bet šoreiz neredzēja ne dokarāciju, ne priekškara. „Rīta“ rīkotāji bija aprobežojušies ar to, ka vienā galā bija uzcēluši skatuvi, nostādījuši uz tās klavieres, pāris nošturu, dažus krēslus, galdu ar ūdens karafi un ar sarkanu vadmalu aizkāruši durvis, aiz kurām atradās mākslinieku rīcībā nodotā istaba. Pirmajā rindā jau sēdēja kņaziene spilgti zaļā tērpā; Aratovs tikko apsveicinājies ar viņu, novietojās attālāk no viņas. Publika bija, kā mēdz teikt, raibu raibā; lielāko tiesu skolu jaunatne. Kupfers, kā viens no rīkotājiem, ar baltu lentu pie frakas atloka, skraidīja no vienas puses uz otru, rūpējās un gādāja visiem spēkiem; kņaziene, manāmi uztraucās, lūkojās atpakaļ, raidīja uz visām pusēm smaidus, sarunājās ar kaimiņiem … ap viņu bija vienīgi vīrieši. Kā pirmais uz skatuves uznāca diloņslimīga izskata fleitists un ļoti centīgi nospļaudīja… tas ir! nosvilpoja gabaliņu — arī it kā diloņslimīgu; divi cilvēki iesaucās: bravo! Pēc tam kāds resns kungs brillēs, ļoti solida izskata un drūms, zemā basā nolasīja Ščedrina aprakstu; aplaudēja aprakstam, ne viņam, pēc tam parādījās Aratovam jau pazīstamais klaviernieks un nobungoja to pašu Lista fantaziju; klaviernieks izpelnījās izsaukšanu. Viņš klanījās, atspiedies ar roku uz krēsla atzveltnes, un pēc katras palocīšanās atmeta matus, gluži kā Lists! Beidzot, pēc diezgan ilga starpbrīža, sarkanās vadmalas aizkars pie durvīm aiz skatuves sakustējās, plaši atvērās — un parādījās Klāra Mi|iča. Zāle pildījās aplausiem. Nedrošiem so|iem viņa iznāca skatuves priekšplānā, apstājās un palika nekustīga, sakļāvusi mazliet uz priekšu pastieptās lielās, bet skaistās rokas bez cimdiem, nepalocījusies, galvu nepamājusi un nepasmaidījusi.

Viņa bija gadus deviņpadsmit veca meitene, gaļa, mazliet platiem pleciem, bet labi noaugusi. Seja — tumša, ne ēbreju, ne īsti čigānu tipa, acis — nelielas, melnas, zem biezām, gandrīz kopā saaugušām uzacīm, deguns — taisns, mazliet uzrauts, plānas lūpas ar skaistu, bet asu izliekumu, milzīga, melna — un jau redzēt var — smaga bize. Zema, nekustīga, kā akmenī cirsta piere, maziņas ausis … visa seja domīga, gandrīz cietsirdīga. Kaisls, patvaļīgs raksturs, — un diezin vai labsirdīga, diezin vai visai gudra — bet apdāvināta — bija redzams no visa.

Kādu brīdi viņa nepacēla acis, bet tad pēkšņi satraucās un pārlaida skatītāju rindām savu ciešo, bet ne visai vērīgo, it kā sevī iegrimušo skatienu … „Kādas viņai traģiskas acis!“ piezīmēja kāds aiz Aratova sēdošs sirmmatains modes āksts, ar Rēveles kokotes seju, Maskavā pazīstams darbinieks un ošķeris. Āksts bija muļķis un gribēja izteikt muļķību . .. bet izteica patiesību! Aratovs, kas no pašas Klāras parādīšanās nenolaida no viņas skata, tikai tagad atcerējās, ka viņš tiešām to bija redzējis pie kņazienes; un ne tikai redzējis, bet pat ievērojis, ka viņa vairākkārt sevišķi neatlaidīgi bija lūkojusies viņā ar savu tumšo acu ciešo skatienu. Un arī tagad … jeb tas viņam tikai tā likās: — viņa, ieraudzījusi to pirmajā rindā, it kā nopriecājās, it kā nosarka — un atkal cieši nolūkojās viņā. Pēc tam viņa, neapgriezdamās, atkāpās soļus divus uz klavieru pusi, pie kufām jau sēdēja viņas pavadītājs, garmatains ārzemnieks. Viņai bija jānodzied Gļinkas romance — „Kad iepazinu tevi…“ Viņa tūdaļ sāka dziedāt, nepārmainījusi roku stāvokli un neskatīdamās notīs.

Balss viņai bija skaļa un maiga — kontralts; vārdus viņa izrunāja skaidri un ar uzsvaru, dziedāja vienmuļi, bez niansēm, bet spēcīgu izteiksmi. „Meiča dzied ar pārliecību,“ noteica atkal tas pats āksts, kas sēdēja Aratovam aiz muguras, — un atkal viņš izteica patiesību. — Saucieni: bis! bravo! atskanēja visapkārt — bet viņa uzmeta ātru skatienu Aratovam, kufš nekliedza un neaplaudēja — viņam tās dziedāšana bija ne visai patikusi, — viegli palocījās un aizgāja, nepieņēmusi matainā pianista kliņģerī saliekto elkoni; viņu izsauca… Viņa parādījās ne tik drīz, tādiem pašiem nedrošiem soļiem piegāja klavierēm — un, iečukstējusi pāris vārdus pavadītājam, kūpam nācās sagatavoto nošu vietā uzmeklēt un nolikt sev priekšā citas, — uzsāka Čaikovska romanci: „Ne tikai tas, kas pazīst satikšanās alkas …“ Šo romanci viņa nodziedāja citādi, kā pirmo — pusbalsī, it kā piegurusi… un tikai priekšpēdīgajā pantā: „Spēs saprast, kā es ciešu,“ — viņai izrāvās skaļš, kvēls kliedziens. Pēdējo pantu: „Un kā es alkstu …“ viņa gandrīz nočukstēja, sāpīgi skumji izstiepdama pēdējo vārdu. Šī romance uz publiku atstāja mazāku iespaidu nekā Gļinkas; tomēr aplausu bija daudz … Sevišķi centās Kupfers: salicis plaukstas sevišķā veidā, līdzīgi muciņai, viņš taisīja neparasti dunošu skaņu. Kņaziene iedeva viņam lielu, izspūrušu puķu pušķi, lai viņš to nodotu dziedātājai; bet viņa it kā neredzēja Kupfera saliekto stāvu, viņa izstiepto roku ar pušķi, pagriezās un aizgāja, atkal negaidīdama pianistu, kurš uzlēca vēl steidzīgāk kā pirmo reiz, lai viņu pavadītu — un, palicis tukšā, tā atmeta matus, kā, laikam, pat pats Lists nekad nebija atmetis!

Aratovs visā dziedāšanas laikā vēroja Klāras seju. Viņam likās, ka viņas acis caur pievērtajām skropstām atkal jau bija pievērstas viņam; sevišķi viņu pārsteidza šīs sejas, pieres, uzacu nekustība — un tikai pie viņas kaislā ieklicdziena viņš pamanīja, ka starp tikko pavērtajām lūpām silti pamirdzēja rinda baltu, cieši viens pie otra nostādītu zobu. Pie viņa pienāca Kupfers.

„Nu, ko, brāl, kā tu atrodi?“ viņš jautāja, viss mirdzēdams priekā.

„Balss laba,“ Aratovs atbildēja, „bet dziedāt viņa vēl neprot, trūkst Īstās skolas.“ (Kādēļ viņš to teica un kāda viņam pašam bija jēga par „skolu“ — Dievs viņu zina!)

Kupfers izbrīnījās.

„Trūkst skolas,“ viņš atkārtoja katru vārdu atsevišķi … „Nu, tas … Viņa vēl var piemācīties. Bet par to — kāda dvēsele! Nu, bet pagaidi: paklausīsies viņu Tatjanas vēstulē.“

Viņš aizskrēja projām no Aratova — bet tas nodomāja: — Dvēsele! Ar tādu nekustīgu seju! — Viņš atrada, ka viņa ir izturas, ir kustās kā magnetizēta, kā somnambula. — Un tai pašā laikā neapšaubāmi. . . Jā! neapšaubāmi, tā skatās uz viņu.

Pa tam „rīts“ turpinājās. Atkal parādījās resnais vīrs brillēs; neraugoties uz savu nopietno ārieni, viņš sevi iedomājās komiķi — un nolasīja ainu no Gogoļa, neizsaukdams šoreiz nevienas piekrišanas zīmes. Atkal pavīdēja fleitists, atkal nodārdēja pianists; divpadsmit gadīgs zēns, sapomādēts un sacirtots, bet ar asaru pēdām uz vaigiem nočīgāja kaut kādas variācijas uz vijoles. Savādi varēja likties tas, ka starpbrīžos starp mūziku un deklamācijām no mākslinieku istabas šad un tad bija dzirdamas saraustītas mežraga skaņas, tomēr šis instruments tā i palika neizlietāts. Vēlāk noskaidrojās, ka diletants, kas bija pieteicies to spēlēt, pēdējā mirklī pirms iznākšanas publikas priekšā bija nobijies. Lūk, beidzot atkal parādījās Klāra Miļiča.

Rokā viņa turēja sējumiņu Puškina, kufā tomēr pa visu deklamācijas laiku ne reiz neieskatījās .. . Viņa redzami baiļojās: nelielā grāmatiņa viņas pirkstos trīcēja. Aratovs ievēroja arī gurdi skumjās vienaldzības izteiksmi, kas tagad bija pārņēmusi visus viņas stingros sejas vaibstus. Sākumu: — „Es rakstu jums… ko gan vēl vairāk?“ — viņa izteica ļoti vienkārši, gandrīz naīvi — un ar naīvi sirsnīgu, bezspēcīgu kustību izstiepa uz priekšu abas rokas. Pēc tam viņa sāka mazliet steigties, bet jau sākot ar vārdiem: „Cits! nē! Nevienam pasaulē es neatdotu savu sirdi!“ — viņa atguva sevi, kļuva dzīvāka — un nonākot pie vārdiem: „Un visa mana dzīve — bija uzticīgas tikšanās ar tevi ķīla,“ — viņas līdz šim diezgan dobjā balss ieskanējās jūsmīgi un droši, — bet viņas acis tikpat drosmīgi un tieši ieurbās Aratovā. Viņa turpināja ar tādu pašu aizrautību — un tikai uz beigām viņas balss atkal kļuva klusāka — un tanī, tāpat kā viņas sejā, atkal atspoguļojās agrākā gurdi skumjā vienaldzība. Pašas beigas viņa, kā saka, pavisam sasteidza, — Puškina rakstu sējumiņš piepeši izslīdēja viņai no rokas — un viņa steidzīgi aizgāja.

Publika ņēmās plaukšķināt, sparīgi izsaukt… Kāds scminārists-mazkrievs, starp citu, tik pērkonīgi bļāva: — Mjiljīč! Mjiljīč! — ka viņa kaimiņš laipni un līdzjūtīgi, palūdza viņu „saudzēt sevī nākošo protodiakonu!“ — Bet Aratovs tūliņ piecēlās un devās uz izeju. Kupfers viņu panāca . .. „Apžēlojies, kurp tad tu?“ viņš iesaucās, „gribi, es tevi iepazīstināšu ar Klāru?“ — „Nē, paldies,“ steidzīgi atteica Aratovs un gandrīz skriešus devās uz mājām.

V

Viņu satrauca savādas, viņam pašam neskaidras sajūtas. Patiesībā, Klāras deklamācija arī viņam nebija lāgā patikusi… kaut viņš arī nevarēja sev noskaidrot, kādēļ īsti? Tā viņu uztrauca, šī deklamēšana; viņam tā likās asa, neharmoniska … Tā it kā sagrāva viņā kaut ko, kā kāds varmācības akts. Un šie ciešie, neatlaidīgie, gandrīz uzbāzīgie skatieni — priekš kam tie? ko tie nozīmē? — Aratova kautrība nepielaida viņā pat ne uz mirkli domas par to, ka viņš varētu būt iepaticies šai savādajai jaunavai, būtu varējis iedvest mīlai vai kaislei līdzīgas jūtas… Un arī viņš pats nebija sev tēlojies tādu to, vēl nezināmo sievieti, to jaunavu, kurai viņš atdosies viss, kupa iemīlēs arī viņu, kļūs viņa līgava, viņa sieva .. . Viņš reti sapņoja par to; viņš bija šķīsts miesā un dvēselē; — bet tīrais šķīstais attēls, kas tādos mirkļos radās viņa iedomā, bija cita attēla iedvests; viņa nelaiķes mātes attēla iedvests, kuru viņš tikko atcerējās, bet kuras portretu viņš glabāja kā svētumu. Šo portretu diezgan nemākulīgi bija ūdens krāsām gleznojusi draudzene-kaimiņiene, bet līdzība pēc visu atsauksmēm bija pārsteidzoša. Tādam pašam maigam profilam, tādām pašām labsirdīgām, gaišām acīm, tādiem pašiem zīdainiem matiem, tādam pašam smaidam, tādai pašai skaidrai izteiksmei bija jābūt tai sievietei, tai jaunavai, kuru viņš vēl neuzdrošinājās pat gaidīt…

Bet šī melnigsnējā, tumšā, rupjiem matiem, Ūsiņām uz lūpas, šī laikam |auna, iedomīga … Čigāniete — (sliktāku izteicienu Aratovs nevarēja izdomāt) — kas viņa tam?

Un tomēr Aratovs nebija spējīgs izmest no savas galvas šo melnigsnējo čigānieti, kuras dziedāšana un deklamācija un arī pati āriene viņam nebija patikušas. Viņš nesaprata, viņš dusmojās uz sevi. Neilgi pirms tam viņš bija izlasījis Valtera Skotta romānu: „Sen-Ronānas ūdeņi“ (Pilnīgs Valtera Skotta kopotu rakstu krājums atradās viņa tēva bibliotēkā, kurš ang|u romānistā cienīja nopietnu, tikko ne zinātnisku rakstnieku). Šā romāna varone saucās Klāra Mobrai. Četrdesmito gadu dzejnieks, Krasovs, par viņu bija uzrakstījis dzejoli, kas beidzās vārdiem:

Nelaimīgā Klāra! neprātīgā Klāra!

Nelaimīgā Klāra Mobrai!

Aratovs zināja arī šo dzejoli.. . Un lūk, tagad šie vārdi viņam pastāvīgi nāca prātā .. . „Nelaimīgā Klāra! neprātīgā Klāra!…“ (Tādēļ viņš arī bija izbrīnījies, kad Kupfers nosauca Klāras Miļičas vārdu). Pat Platoša ievēroja — ne nu gluži Jēkaba noskaņojumā pārmaiņu, — viņā, īsti ņemot, nekāda pārmaiņa nebija notikusi, — bet kaut ko nelāgu viņa skatienos, viņa runā. .. Viņa uzmanīgi iztaujāja viņu par litcrārisko rītu, kuru viņš bija apmeklējis; — pačukstēja, nopūtās, palūkojās viņā no priekšas, no sāniem, no muguras — un piepeši, uzsitusi ar plaukstām sev pa gūžām, iesaucās:

„Nu, Jaša! — Es zinu, kas par lietu!“

„Kas ir?“ pārjautāja Aratovs.

„Tu laikam tanī rītā satiki kādu no tām garastēm (Platoņida Ivanovna tā saukāja visas dāmas, kas nēsāja

modernos tērpus)… Purniņš viņai kā iecukurots, — un tā laužās — tā gorās (Platoša visu to attēloja pati), un ar acīm met tādus lokus . . . (ari to viņa attēloja, vilkdama ar rādītājpirkstu gaisā lielus apļus) Tev aiz nepieraduma tā likās … bet tas jau nekas, Jaša … nnē-ē-kā nenozīmē! Jzdzer pirms nakts tējiņu … un beigas!… Kungs, palīdzi!“

Platoša apklusa un izgāja … Viņa savā mūžā laikam vēl nebija turējusi tik gap> un dedzīgu runu … bet Aratovs nodomāja: „Krustmātei tak, laikam, taisnība . .. Viss tas aiz nepieraduma … (Viņam tiešām pirmo reiz mūžā gadijās vērst uz sevi sieviešu dzimuma personas ievērību … katrā ziņā agrāk viņš kaut ko tādu nebija manījis.) Nevajag sevi lutināt.“

Un viņš ķērās pie savām grāmatām, — bet pirms gulētiešanas sadzērās liepu tēju — un gulēja visu nakti ļoti labi — pat sapņus neredzēja. Nākošā rītā viņš atkal, it kā nekas nebūtu bijis, sāka nodarboties ar fotografēšanu …

Bet pret vakaru viņa dvēseles miers atkal bija pagalam.

VI

Un proti: izsūtamais viņam atnesa sekojoša satura, nepareizu un treknu sievietes rokrakstu rakstītu zīmīti:

„Ja Jūs varat iedomāties, kas Jums raksta, un ja tas Jums nav garlaicīgi, atnākiet rītu pēc pusdienas uz Tveras bulvāri — ap pulksten pieciem — un gaidiet. Jūs neaizturēs ilgi. Bet tas ir ļoti svarīgi. Atnāciet.“

Paraksta nebija. Aratovs uzreiz uzminēja, kas bija viņa korrespondente, — un tieši tas viņā radīja sašutumu. Viņš tikko skaļi neiesaucās: „Muļķības! Tā tikai vēl trūka. Protams, es neiešu.“ Viņš tomēr lika pasaukt izsūtāmo, no kura uzzināja tikai to, ka vēstuli viņam iedevusi istabene uz ielas. Viņu atlaidis, Aratovs vēlreiz pārlasīja vēstuli, un nometa uz grīdas … Bet mazliet vēlāk pacēla un atkal pārlasīja. Otrreiz iesaucās: „Muļķības!“ tomēr vēstuli uz grīdas vairs nemeta, bet noslēpa atvilktnē. Aratovs ķērās pie savas parastās nodarbošanās, gan pie viena, gan pie otra darba, bet nekas lāga neveicās. Piepeši viņš manīja pats pie sevis, ka gaida Kupferu! Vai viņš gribēja to iztaujāt, jeb, varbūt, pat pastāstīt tam … Bet Kupfers nerādījās. Pēc tam Aratovs paņēma Puškinu, izlasīja Tatjanas vēstuli un no jauna pārliecinājās, ka tā „čigāniete“ pavisam nebija sapratusi šās vēstules īsto domu. Un šis klauns Kupfers kliedz: Rašēle! Viardo! Pēc tam viņš piegāja savam pianino, kaut kā neapzinīgi pacēla vāku, papūlējās pēc atmiņas atskaņot Čaikovska romances melodiju, bet tūliņ pat ar dusmām aizcirta vāku un iegāja pie krustmātes, viņas īpatajā, vienmēr karsti piekurinātajā istabā, ar mūžīgo piparmētru, šalfeja un cilu ārstniecības stādu smaršu un tādu daudzumu paklājiņu, grāmatu plauktiņu, soliņu, spilveniņu un dažādu mīkstu mēbeļu, ka nepieradušam cilvēkam šinī istabā bija grūti nevien apgriezties, bet pat paelpot. Platoņida Ivanovna sēdēja pie loga ar adamām adatām rokā (viņa adīja Jašeņkam kaklautu, pēc skaita trīsdesmit astoto viņa dzīvē) — un ļoti izbrīnījās. Aratovs pie viņas ienāca reti, un ja viņam kas bija vajadzīgs, tas katrreiz smalkā balstiņā iesaucās no savas darbistabas: „Krustmāt Platoša!“ Viņa tomēr apsēdināja viņu un gaidīdama viņa pirmos vārdus, sāka ausīties, lūkodamās viņā ar vienu aci caur briļļa stiklu, ar otru — pāri tam. Viņa neapjautājās par viņa veselību un nepiedāvāja viņam tēju, jo redzēja, ka viņš ienācis ne tās dēļ. Aratovs mazliet pamīņājās . .. pēc tam sāka runāt… sāka runāt par savu māti, par to, kā viņa dzīvojusi ar tēvu, un kā tēvs ar viņu iepazinies. Visu to viņš zināja ļoti labi… bet viņam gribējās runāt tieši par to. Viņam par nelaimi, Platoša pavisam neprata sarunāties, — atbildēja īsi, it ka aizdomās, ka Jaša ienācis ne tādēļ.

„Ko tad!“ viņa atkārtoja, steidzīgi, gandrīz vai ar dusmām kustinādama adatas. „Protams, lava māte bija balodītis … ista dūjiņa … Un tavs tēvs viņu mīlēja kā pienākas vīram, uzticīgi un godīgi līdz kapa malai; un viņš nemīlēja nevienu citu sievieti,“ viņa piebilda, pacēlusi balsi un noņēmusi brilles.

„Vai māte bija kautra rakstura?“ mazliet paklusējis, jautāja Aratovs.

„Protams, kautra. Kā pienākas sieviešu dzimumam. Drošās jau ieviesušās tikai pēdējā laikā.“

„Bet vai tad jūsu laikā drošo nebija?“

„Bija jau arī toreiz … kā nu nē! Bet kas? Viena otra vazaņķe, bezkauņa. Uzsprauž brunču apakšu — un tad mētājās apkārt… Kas viņai! Kāda bēda! Pagadīsies muļķītis — tas viņai taisni vajadzīgs. Bet krietni ļaudis ignorēja. Atceries, vai tu mūsu mājā tādas tiki redzējis?“

Aratovs neatbildēja nekā un atgriezās savā darbistabā. Platoņida Ivanovna noraudzījās viņam pakaļ, papurināja galvu un atkal uzlika brilles, atkal ķērās pie kaklauta … bet ne vienreiz vien nogrima domās un adatas tai izslīdēja no rokām uz ceļiem.

Bet Aratovs līdz pašai naktij — nē, nē, un tad sāk atkal, ar tādām pašām errastībāin, ar tādām pašām dusmām domāt par šo zīmīti, par „čigānieti", par noteikto satikšanos, uz kuru viņš laikam gan neies! Arī naktī tā nelika viņam miera. Viņam visu laiku rādījās viņas acis, te piemiegtas, te plaši atvērtas, ar viņu neatlaidīgo, tieši uz viņu vērsto skatienu — un šie nekustīgie sejas panti ar viņu valdonīgo izteiksmi…

Nākošā rītā viņš atkal, diezin kādēļ, arvien vēl gaidīja Kupferu; tik tikko neaizrakstīja viņam vēstuli. .. bet, starp citu sakot, nedarīja nekā… un lielāko tiesu tikai staigāja savā darba istabā. Ne uz mirkli viņš sevī nepielaida pat domu, ka ies uz šo muļķīgo „randevu“ … bet pulksten pusčetros, pēc steidzīgi norītām pusdienām, piepeši uzvilcis mēteli un uzlicis cepuri, zagžus no krustmātes, izmetās uz ielas un devās uz Tveras bulvāri.

Aratovs tur sastapa tikai nedaudz garāmgājējus. Laiks pieturējās mitrs un diezgan auksts. Viņš centās nedomāt par to, ko lai dara, piespieda sevi piegriezt vērību visiem priekšmetiem, kas gadījās ceļā un it kā pārliecināja sevi, ka arī viņš tā pat iznācis pastaigāties, kā tie garāmgājēji … Vakarējā vēstule atradās viņam krūšu kabatā un viņš pastāvīgi juta tās klātbūti. Viņš izstaigāja pāris reizes bulvāri, vērīgi lūkodamies katrā viņam tuvāk nākošā sievietes stāvā — un viņa sirds sita, sita… Viņš sajuta nogurumu un apsēdās uz soliņa. Un piepeši viņam iešāvās prātā: — nu, bet ja šī vēstule nav viņas, bet kāda cita, citas sievietes rakstīta? — Īstenībā ņemot, priekš viņa tam vajadzēja būt pilnīgi vienaldzīgi … un tomēr viņš bija spiests atzīties pats sev, ka viņš to nevēlas. — Tas taču būtu ļoti muļķīgi, — viņš nodomāja, — vēl muļķīgāk par to! — Viņu sāka pārņemt nervozs nemiers; viņam sāka salt — ne no ārpuses, bet iekšēji. Vairākas reizes viņš izvilka pulksteni no vestes kabatas, raudzījās skaitļu aplī, iebāza atpakaļ, un katru reiz aizmirsa, cik minūtes vēl atlikušās līdz pieciem. Viņam šķita, ka visi garāmgājēji uzlūkoja viņu kaut kā savādi, ar kaut kādu izsmejošu izbrīnu un ziņkāri. Pieskrēja neķītrs šunelis, apošņāja viņa kājas un sāka luncināt asti. Viņš dusmīgi uz to atvēzējās. Visvairāk viņam apnika fabrikas zēns notašķītā chalatā, kurš apsēdies uz sola bulvāra otrā pusē — te svilpodams, te kasīdamies un šūpodams kājas milzīgos cauros zābakos — bieži vien noraudzījās viņā. „Skaties, lūk,“ domāja Aratovs, „saimnieks, noteikti, gaida viņu, bet viņš, sliņķis, te dara muļķības …“

Bet šai pašā mirklī viņam izlikās, ka kāds pienācis un nostājies tuvu aiz viņa… no turienes atplūda it kā silta vēsma…

Viņš atskatījās… Viņa!

Aratovs tūliņ pazina viņu, kaut gan biezs, tumši zils plīvuris aizklāja viņas seju. Acumirklī viņš uzlēca no sola — un tā ir palika, pat vārda nevarēja izteikt. Arī

viņa klusēja. Viņš juta lielu apmulsumu … bet ari viņas apmulsums nebija mazāks: Aratovs pat caur plīvuri nevarēja neievērot, kā viņa nobāla — kā līķis. Tomēr viņa ierunājās pirmā.

„Pateicos,“ viņa iesāka saraustītā balsī, „pateicos ka atnācāt. Es necerēju …“ viņa mazliet novērsās un sāka iet pa bulvāri. Aratovs viņai sekoja.

„Jūs, varbūt, mani nosodījāt,“ viņa turpināja, galvu nepagriezdama. „Tiešām, mana rīcība ļoti savāda… Bet es esmu daudz par jums dzirdējusi… bet nē! Es … ne aiz tā iemesla… Kaut jūs zinātu!… Es tik daudz gribēju jums teikt, mans Dievs!… Bet kā to izdarīt… Kā to izdarīt!“

Aratovs gāja viņai blakus, mazliet iepakaļ. Viņš neredzēja viņas seju; viņš redzēja tikai viņas cepuri un daļu plīvura … un garu, melnu, jau apnēsātu uzpletni. Visas viņa dusmas ir uz viņu ir uz sevi piepeši atgriezās viņā atpakaļ; viss šās satikšanās, kādu izskaidrošanās pilnīgi nepazīstamu cilvēku starpā, — uz atklāta bulvāra, smieklīgums, nejēdzība — viss tas kļuva viņam nu redzams.

„Es ierados uz jūsu uzaicinājumu,“ savukārt iesāka Aratovs, „ierados, cienītā kundze (viņas pleci viegli iedrebējās — viņa nogriezās uz sānu celiņa — viņš tai sekoja) tikai tādēļ, lai noskaidrotu, lai uzzinātu, kāda savāda pārpratuma dēļ jums labpatika griezties pie manis, jums sveša cilvēka, ka… kas tikai tādēļ arī iedomājās — kā jūs izteicāties savā vēstulē, — ka viņam esot rakstījusi tieši jūs … iedomājās tādēļ, ka jums, visa literāriskā rīta laikā, labpatikās parādīt viņam par daudz… par daudz atklātu uzmanību!“

Visu šo nelielo runu Aratovs izteica tonī, kaut arī skaļā, bet cietā balsī, kādā pārbaudēs atbild ļoti jauni cilvēki priekšmetā, kuru tie labi sagatavojuši… Viņš dusmojās, viņš niknojās … Šis pats niknums arī bija atraisījis viņa, parastā laikā ne visai veiklo, mēli.

Viņa turpināja iet pa celiņu mazliet palēninātiem soļiem … Aratovs tāpat kā agrāk, gāja viņai iepakaļ un tāpat kā agrāk redzēja vienīgi šo paveco uzpletni un cepuri, ari ne visai jaunu. Viņa patmīlība cieta, iedomājoties, ka viņai lūk, tagad jādomā: — man vajadzēja tikai padot zīmi — un viņš tūliņ atskrēja! —

Aratovs klusēja … viņš gaidīja, ka tā viņam atbildēs, bet viņa neteica ne vārda.

„Esmu gatavs jūs uzklausīt,“ viņš atkal iesāka, „un būšu pat ļoti priecīgs, ja varu jums būt kaut kā noderīgs … kaut gan man, jāatzīstās, pat jābrīnas … pie manas vientuļās dzīves …“

Bet pie viņa pēdējiem vārdiem Klāra piepeši atgriezās pret viņu — un viņš ieraudzīja tik izbijušos, tik dziļi skumju seju, ar tādām lielām gaišām asarām acīs, ar tādu sāpīgi skumju izteiksmi ap pavērtajām lūpām — un šī seja bija tik daiļa, — ka viņš negribot aprāvās un pats sajuta kaut ko līdzīgu izbailēm, — nožēlām, sajūsmai.

„Ak, kādēļ. .. kādēļ jūs tā…“ viņa izteica ar neatvairāmi sirsnīgu un patiesu spēku, un cik aizkustinoši ieskanējās viņas balss! „Vai tiešām mana griešanās pie jums varēja jūs apvainot. .. vai tad tiešām jūs nekā nesapratāt? … Ak, jā! Jūs nesapratāt nekā, jūs nesapratāt, ko es jums teicu, jūs par mani iedomājāties Dievs zina ko, jūs pat nepadomājāt, ko tas man maksāja — jums aizrakstīt! … Jūs rūpējaties vienīgi par sevi, par savu cieņu, par savu mieru! … Bet vai tad es … (viņa tik stipri sažņaudza savas pie lūpām paceltās rokas, ka pirksti skaļi nokrikšķēja) Itin kā es jums būtu izteikusi kādas prasības, it kā vispirms būtu vajadzīgi paskaidrojumi… „Cienītā kundze …“, „man pat jābrīnas …“, „varu būt noderīgs …“ Ak, es neprāte! — Esmu jūsos, jūsu sejā, vīlusies!… Lūk… Jūs stāvat… Un kaut tikai vārdu! Bet jūs — ne vārda?“

Viņa lūdzās … Piepeši viņas seja piesarka — un tikpat piepeši pieņēma ļaunu pārdrošu izteiksmi.

„Kungs! cik tas muļķīgi!“ viņa piepeši iesaucās — griezīgi iesmiedamās. „Cik muļķīga mūsu satikšanās! Kāda es muļķe! … un jūs arī… Fui!“

Viņa nicīgi atmeta ar roku it kā nobīdīdama viņu no ceļa, un, pagājusi viņam garām, ātri noskrēja no bulvāra un nozuda.

Sī rokas kustība, šie apvainojošie smiekli, šis pēdējais izsauciens uzreiz atraisīja Aratovā agrāko noskaņojumu un apslāpēja tās jūtas, kas radās viņa dvēselē, kad viņa asarām acīs, pagriezās pret viņu. Viņš atkal sadusmojās

—    un tikko neuzkliedza aizejošajai jaunavai: „No jums var inzākt laba aktrise, — bet kādēļ jūs iedomājāties spēlēt komēdiju ar mani?“

Lieliem soļiem viņš atgriezās mājās un kaut arī turpināja dusmoties un pukoties visu ceļu, — tomēr tanī pašā laikā cauri visām šīm ļaunajām, naidīgajām jūtām lauzās atmiņa par brīnišķo seju, ko viņš redzēja tikai vienu mirkli… Viņš pat jautāja sev: „Kādēļ es viņai neatbildēju, kad viņa gaidīja no manis kaut vārdu?—Es nepaguvu . ..“ viņš domāja … „Viņa man neļāva izteikt šo vārdu … Un kādu vārdu es būtu teicis?“

Bet tūliņ viņš papurināja galvu un pārmetoši noteica: „Aktrisīte!“

Un atkal, tai pašā laikā, — nepiedzīvojuša, nervoza jaunekļa pašmīlībai, sākumā apvainotai, tagad it kā glaimoja tas, ka lūk kādu viņš tomēr iedvesis kaisli …

„Bet par to šai mirklī,“ viņš turpināja savas domas, „viss tas, protams, izbeigts … Man vajadzēja viņai likties smieklīgam …“

Šī doma viņam bija nepatīkama — un viņš dusmojās no jauna… ir uz viņu … ir uz sevi. Mājās atgriezies, viņš ieslēdzās savā darba istabā. Viņš nevēlējās redzēt Platošu. Lāga vecīte reizes divas piegāja viņa durvīm, pielika ausi atslēgas caurumam — un tikai nopūtās un čukstēja savu lūgšanu …

„Sācies!“ viņa domāja . .. „Un viņam vēl tikai divdesmit piektais gads… Ak, agri, agri!“

I

VIII

Visu nākošo dienu Aratovs bija ļoti nelāgā gara stāvoklī. „Kas tas ir, Jaša?“ viņam teica Platoņida Ivanovna, „tu šodien tāds izspūris?! …“ Vecītes īpatnējā valodā šis izteiciens diezgan pareizi apzīmēja Aratova morālisko sajūtu. Strādāt viņš nevarēja, un arī pats nezināja, ko gribētos. Te viņš atkal gaidīja Kupferu (viņam

bija aizdomas, ka Klāra tieši no Kupfera dabūjusi viņa adresi… un no kupa cita gan viņa varētu būt „daudz dzirdējusi“ par viņu?); te netika gudrs: vai tiešām tā izbeigsies viņa pazīšanās ar Klāru? — tad viņš iedomājās, ka viņa tam atkal atrakstīs; te atkal jautāja sev, vai viņam pašam nevajadzētu aizrakstīt vēstuli, kufā izskaidrotu visu, — jo viņš taču nevēlas lai tā paliktu par viņu sliktās domās … Bet, īsti ņemot, k o izskaidrot? — Te viņš sacēla sevī tikko ne riebumu pret viņu, pret viņas uzbāzību, nekaunību, te viņam no jauna rādījās šī neizsakāmi aizkustinošā seja un dzirdējās neatvairāmā balss, — te viņš atcerējās viņas dziedāšanu, viņas deklamāciju — un nezināja vai viņam ar savu vispārējo viņas notiesāšanu bijusi taisnība? — Ar vārdu sakot: izspūris cilvēks! Pēdīgi viņam viss tas apnika — un viņš nolēma, kā mēdz teikt, „uzņemties uz sevi“ un nosvītrot visu šo gadījumu, jo tas, bez šaubām, kavēja viņam nodarbošanos un traucēja viņa mieru. — Bet šo lēmumu izpildīt viņam nenācās tik viegli … Pagāja vairāk kā nedēļa, pirms viņš atkal iegāja vecajās sliedēs. Par laimi Kupfers nerādījās pavisam; it kā viņš pat neatrastos vairs Maskavā. Neilgi pirms „notikuma“ Aratovs bija sācis nodarboties ar gleznošanu fotogrāfiskiem mērķiem; viņš ķērās pie tās ar divkāršotu dedzību.

Tā, nemanot, ar dažām, kā ārsti saka, „recidivām lēkmēm“, kas izpaudās tā, ka viņš, par piemēru, reiz tikko neaizgāja pie kņazienes ar vizīti, — pagāja divi… pagāja trīs mēneši… un Aratovs kļuva atkal agrākais Aratovs. Tikai tur, apakšā, zem viņa dzīves virsmas, kaut kas smags un tumšs viņu pavadīja visos viņa ceļos. Tā liela, tikko uz makšķeres āķa noķerta zivs peld pa dziļas upes dibenu zem tās pašas laivas, kufā sēž zvejnieks, ar stipru makšķeres auklu rokā.

Un lūk, reiz, pārlasīdams kādu ne visai svaigu „Maskavas Ziņu“ numuru, Aratovs uzdūrās sekojošai korrespondencei:

„Ar lielām nožēlām,“ rakstīja kāds vietējais literāts no Kazaņas, „ierakstam mūsu teātra vēsturē sēru ziņu par mūsu apdāvinātās aktrises Klāras Miļičas piepešo nāvi. Viņa sava angažementa īsajā laikā bija paguvusi kļūt par mūsu izlutinātās publikas mīluli. — Mūsu nožēlas vēl dziļākas tādēļ, ka Miļiča jaunkundze patvarīgi izbeigusi savu jauno, tik daudzsološo dzīvību — ar noindēšanos. Un šī noindēšanās vēl jo šausmīgāka tādēļ, ka māksliniece iedzērusi indi pašā teātrī! Viņu tikko bija spējams aizvest uz māju, kur viņa, visiem par nožēlošanu, mira. Pilsētā klīst baumas, ka viņu pie šā drausmīgā soļa novedusi neapmierināta mīla.“

Aratovs lēnam nolika avīzes numuru uz galda. Pēc izskata viņš palika pilnīgi mierīgs… bet viņam uzreiz kaut kas iesita pa krūtīm un galvu — un pēc tam lēnām izplūda pa visiem locekļiem. Viņš piecēlās, mazliet pastāvēja uz vietas, — atkal apsēdās, atkal izlasīja šo korrespondenci. Pēc tam viņš atkal piecēlās, nogūlās gultā un, palicis rokas zem galvas, ilgi, kā apmāts, lūkojās sienā. — Sī siena pamazām atkāpās… izzuda … un viņš redzēja savā priekšā ir bulvāri zem pelēkās debess, ir viņu melnā uzpletnī.. . pēc tam atkal viņu uz skatuves … ieraudzīja viņai blakus pat pats sevi. — Tas, kas pirmajā mirklī viņam tik stipri iesitās krūtīs, tagad sāka celties … celties kaklā … Viņš gribēja atklepoties, gribēja kādu pasaukt, — bet balss neklausīja — un, viņam pašam par brīnumu, no acīm viņam sāka nevaldāmi ritēt asaras … Kas izsauca šīs asaras? 2ēlas? Nožēlošana? Vai vienkārši, nervi neizturēja piepešo satraukumu? — Viņa taču viņam nebija nekas! Vai ne tā?

„Jā! varbūt, tas vēl nav tiesa?“ viņam piepeši iešāvās galvā doma. „Jāuzzin! Bet no kā? No kņazienes? — Nē, no Kupfera… no Kupfera? Bet viņš, stāsta, neesot Maskavā? Vienalga! Vispirms pie viņa!“

Ar šīm domām galvā, Aratovs steidzīgi apģērbās, paņēma važoni un aizjoņoja pie Kupfera.

IX

Viņš gan necerēja to satikt… bet satika. Kupfers tiešām bija uz kādu laiku izbraucis no Maskavas, bet atgriezies jau kopš kādas nedēļas, un pat bija gatavojies atkal apmeklēt Aratovu. — Viņš uzņēma to ar parasto sirsnību — un gribēja sākt viņam kaut ko paskaidrot … bet Aratovs viņu tūliņ pārtrauca ar nepacietīgu jautājumu.

„Tu lasīji? — Patiesība?“

„Kas — patiesība?“ atbildēja apmulsušais Kupfers. „Par Klāru Miļič.“

Kupfera seja izteica nožēlas.

„Jā, jā, brāl, patiesība; noindējās! Tāda nelaime!“ Aratovs klusēja.

„Vai tu arī avīzē izlasīji?“ viņš beidzot jautāja, „jeb, varbūt, pats biji Kazaņā?“

„Es, tiešām, pats biju Kazaņā; mēs ar kņazieni viņu aizvedām uz turieni. — Viņa tur uzstājās uz skatuves — un guva lielus panākumus. Tikai es tur nenodzīvoju līdz pašai katastrofai… Es biju Jaroslavļā.“

„Jaroslavļā?“

„Jā. — Es pavadīju uz turieni kņazieni . .. Viņa tagad apmetās uz dzīvi Jaroslav|ā.“

„Bet vai tev pareizas ziņas?“

„Vispareizākās … no pirmajām rokām! — Kazaņā es iepazinos ar viņas ģimeni. — Bet, pagaidi, brāl. .. tevi, kā liekas, šī ziņa ļoti uztrauc? — Bet, cik atceros, Klāra tev toreiz nepatika! Velti! Bija brīnišķa meitene — tikai

—   galva! Drosmīga galva! Es ļoti skumu par viņu!“

Aratovs neteica ne vārdiņa, atslīga krēslā — un, mazliet vēlāk, palūdza Kupferu pastāstīt viņam … Viņš aprāvās.

„Ko?“ jautāja Kupfers.

„Nu .. . visu,“ ar pārtraukumu atbildēja Aratovs. „Kaut par viņas ģimeni… un pārējo. Visu, ko tik zini!“ „Vai tas tevi interesē? — Labi!“

Un Kupfers, pēc kura sejas nemaz nevarēja spriest, ka viņš tik ļoti būtu skumis par Klāru, sāka stāstīt.

No viņa vārdiem Aratovs uzzināja, ka Klāras Miļičas īstais vārds bijis Katrīne Milovidova; ka viņas tēvs, tagad jau nelaiķis, bijis zīmēšanas skolotājs Kazaņā, gleznojis sliktus portretus un kroņa parauga svētbildes, — pie tam skaitījies dzērājs un mājas tiranns … tad ta izglītots cilvēks! . .. (te Kupfers pašapmierināti iesmējās, norādīdams uz izteikto asprātību); — ka pēc viņa palikušas pirmkārt: atraitne no tirgotāju aprindām, pavisam muļķe sieviete, tieši kā no Ostrovska lugām, bet otrkārt: meita, daudz vecāka par Klāru un bez mazākās līdzības Klārai

—    ļoti gudra jaunava, tikai pārāk jūsmīga, slimīga, brīnišķa jaunava, — un attīstīta, brālīt manu! Ka viņas abas — ir atraitne, ir meita, dzīvo pietiekoši labi un bez rūpēm krietnā mājiņā, kas nopirkta no to slikto portretu un dievbilžu pārdošanas; ka Klāra… jeb Katja, kā gribi, jau no mazām dienām visus pārsteigusi ar savu apdāvinātību — bet bijusi nelokāmā, nepadevīga kapriza rakstura — un pastāvīgi ēdusies ar tēvu; ka viņai bijusi iedzimta kaisle uz teātri; savā sešpadsmitajā gadā aizbēgusi no vecāku mājas ar kādu aktrisi…

„Ar aktieri?“ pārtrauca Aratovs.

„Nē, nevis ar aktieri, bet ar aktrisi, kurai bijusi pieķērusies … Tiesa, šai aktrisei bijis labvēlis, bagāts un jau vecs kungs, muižnieks, kas tikai tādēļ neapprecējis aktrisi, ka pats bijis precējies — un arī viņa, liekas, bijusi precēta sieviete. — Tālāk Kupfers pastāstīja Aratovam, ka Klāra jau pirms atbraukšanas uz Maskavu spēlējusi un dziedājusi uz provinces skatuvēm; ka, pazaudējusi caur nāves gadījumu savu draudzeni-aktrisi (kungs arī, liekas, miris! jeb atkal atgriezies pie sievas — to Kupfers lāgā neatcerējās .. .), iepazinusies ar kņazieni, šo zelta sievieti, kuru tu, mans draugs, Jēkab Andrejič, neprati novērtēt, kā pienākas; ka, beidzot, Klārai piedāvāts angažements Kazaņā — un ka viņa to pieņēmusi, kaut gan pirms tam apgalvojusi, ka nekad vairs neatstāšot Maskavu! — Bet par to, — kā kazaņieši viņu iemīļojuši — taisni brīnums!

—   Ikkatrā izrādē — puķes un balvas! puķes un balvas! — Labības tirgotājs, pirmais dūzis guberņā, — tas pat zelta tintnīcu pasniedza!“ — Kupfers visu to stāstīja ar lielu

dedzību, neizrādīdams, tomēr, sevišķas sentimentalitātes, un pārtraukdams savu runu jautājumiem: — kam tev tas? … jeb: — ko tu ar to? — kad Aratovs, klausīdamies viņā sasprindzinātu uzmanību, prasīja arvien vairāk un vairāk sīkumu. Beidzot viss bija izteikts un Kupfers apklusa, atalgodams par pūlēm sevi ar cigāru.

„Bet kādēļ viņa noindējās?“ jautāja Aratovs. „Avīzē teikts …“

Kupfcrs izplēta rokas.

„Nu … to es nevaru pateikt… Nezinu. Bet avīze melo. Klāra uzvedās priekšzīmīgi. . . nekādas mīlināšanās … Un kur tad, pie viņas lepnības! Lepna viņa bija — kā pats sātans — un nepieejama! — Drosmīga galva! Cieta, kā akmens! Vai tu man tici — un cik tuvu es viņu pazinu, — bet viņas acīs nekad neredzēju asaru!“ „Bet es redzēju,“ nodomāja pie sevis Aratovs.

„Tikai lūk, kas,“ turpināja Kupfers, „pēdējā laikā es viņā novēroju lielu pārmaiņu: viņa kļuva tāda garlaicīga, klusē, veselām dienām no viņas vārda neizspiedīsi. Gan es viņu iztaujāju: — vai jūs kāds nav apvainojis, Katcrina Semjonovna? Tādēļ, ka pazinu viņas raksturu! apvainojumu viņa nevarēja panest! Klusē, un vairāk nekā! Pat panākumi uz skatuves viņu neiepriecināja: puķu pušķi birst plūdiem … bet viņa pat nepasmaidīs! Uz zelta tintnīcu vienreiz paskatījās — un pie malas! — Sūdzējās, ka īstas lomas, kā viņa to saprotot, viņai neviens neuzrakstīšot. Un dziedāšanu atmeta pavisam. Es, brāl, vainīgs! … toreiz pastāstīju viņai, ka tu viņas dziedāšanā neatrodi skolas. Bet tomēr … kādēļ viņa noindējās . .. nesaprotami! Un vēl kā noindējusies!…“

„Kādā lomā viņai bija vislielākie panākumi?“ Aratovam gan gribējās zināt, kādā lomā viņa uzstājusies pēdējo reizi, — bet, nezina kādēļ — jautāja citu.

„Cik atceros, Ostrovska „Gruņā“. Bet, atkārtoju tev: nekādas mīlināšanās! Tu padomā tikai vienu: viņa dzīvoja mājās, pie mātes … Zini … ir tādas tirgotāju mājas: katrā kaktā pa svētbilžu kopai un tās priekšā eļļas spuldzīte, smacīgums — nāvīgs, ož pēc skābumiem, viesistabā gar sienām tikai krēsli vieni paši, logos — ģerānijās, — bet ieradīsies viesis — saimniece ņemsies skraidīt un nopūsties! — it kā ienaidnieks uzbruktu. Kādi tur var būt romāni un mīlināšanās? Gadījās, pat mani nelaida iekšā. Viņu kalpone, spēcīga bāba, sarkanā sarafanā, nokārušamies krūtīm, nostājas priekšnamā šķērsām — un tik rēc: — kū-ur? — Nē, es galīgi nesaprotu, kādēļ viņa noindējās. Dzīvot, tā tad, apnicis,“ Kupfers filozofiski noslēdza savus spriedelējumus.

Aratovs sēdēja galvu nokāris.

„Vai tu vari man iedot šīs mājas adresi Kazaņā?“ viņš beidzot izteica.

„Varu, bet kam tev viņa vajadzīga? — Jeb tu gribi turp sūtīt kādu vēstuli?“

„Varbūt.“

„Nu, kā gribi. Tikai vecene tev neatbildēs, jo neprot ne rakstīt, ne lasīt. Bet varbūt māsa .. . O, māsa gudra! — Bet es atkal, brāl, brīnos par tevi! Agrāk kāda vienaldzība . .. bet tagad kāda uzmanība! Viss tas, mans mīļais, no vientulības!“

Aratovs uz šo piezīmi neatbildēja nekā un, dabūjis adresi Kazaņā, aizgāja.

Braucot pie Kupfera viņa sejā atspoguļojās uztraukums, izbrīns, gaidas… Tagad viņš gāja vienādā gaitā, nolaistām acīm, uz pieres uzmauktu cepuri; gandrīz katrs pretimnācējs un garāmgājējs pavadīja viņu pētošu skatienu … bet viņš garāmgājējus neievēroja… ne tā, kā toreiz uz bulvāra!…

„Nelaimīgā Klāra! neprātīgā Klāra!“ skanēja viņam dvēselē.

X

Nākošo dienu Aratovs tomēr pavadīja diezgan mierīgi. Viņš spēja pat nodoties parastajam darbam. Tikai viens gan: kā darba tā brīvā laikā viņš pastāvīgi domāja par Klāru, par to, ko viņam dienu iepriekš bija teicis Kupfers. Tiesa, arī viņa domas bija diezgan miermīlīgu rakstura. Viņam šķita, ka šī savādā jaunava interesē viņu no psīcholoģiskā viedokļa, kā kaut kas līdzīgs mīklai, pie kuras atrisināšanas vērts palauzīt galvu. — Aizbēga ar uzturāmu aktrisi, — viņš domāja, — atdevās aizbildniecībā šai kņazienei, pie kuras, liekas, arī dzīvoja — un nekādas mīlināšanās? Neticami!… Kupfers saka: lepnība! Bet, pirmkārt, mēs zinām (Aratovam vajadzēja teikt: mēs izlasījām grāmatās) .. . mēs zinām, ka lepnība

sadzīvo ar vieglprātīgu uzvešanos; un otrkārt, kā tad viņa, tāda lepna, noteica satikšanos cilvēkam, kas varēja izrādīt viņai nicināšanu, un arī izrādīja… pie tam vēl publiskā vietā… uz bulvāra! — Te Aratovs atcerējās visu skatu uz bulvāra — un viņš jautāja sev: vai viņš tiešām izrādījis Klārai nicināšanu? — Nē, — viņš nolēma … Tās bija citas jūtas … pārpratuma jūtas … galu galā neuzticības! — Nelaimīgā Klāra! — atkal atskanēja viņam galvā. — Jā, nelaimīgā, — viņš atkal nolēma… Tas ir vispareizākais vārds. — Bet ja tā — tad es esmu bijis netaisns. Viņa laikam izteicās tā, ka es to nesapratu. Zēl! — Tāda, varbūt brīnišķīga būte pagāja tik tuvu garām .. . un es neizlietāju, es atgrūdu… Nu, nekas! Vēl visa dzīve priekšā. Varbūt gadīsies vēl ne tādas vien satikšanās! — Bet kādēļ viņa izvēlējas tieši mani? — Viņš palūkojās spogulī, kuļam patlaban gāja garām. — Kas manī sevišķs? un kāds es skaistulis? — Tā, seja … kā visas sejas … Nu, arī viņa nebija nekāda skaistule. —

—     Nav jau skaistule .. . bet kāda izteiksmīga seja! Nekustīga… bet izteiksmīga! Tādu seju es vēl neesmu redzējis. Arī talants viņai ir… tas ir: bija, neapšaubāms. Mežonīgs, neattīstīts, pat rupjš… bet neapšaubāms… Arī šinī gadījumā es pret viņu biju netaisns. — Aratovs domās pārcēlās uz literāriski-mūzikālo rītu … un pats ievēroja pie sevis, ka viņš ļoti sīki atminās katru viņas nodziedāto vai teikto vārdu, katru intonāciju … Tas nebūtu noticis, ja viņai nebūtu talanta. —

—     Un tagad viss tas kapā, kur viņa pati iegrūda sevi … Bet man tur nav nekādas daļas … Es neesmu vainīgs. — Aratovam atkal ienāca prātā, ka ja viņai arī bija „kaut kas tāds“, — tad viņa uzvešanās satikšanās laikā neapšaubāmi atklātu viņai viņas vilšanos. Tādēļ jau viņa arī atvadoties iesmējās tik skarbi! — Un kur tad pierādījumi, ka viņa noindējusies aiz nelaimīgas mīlas? Tā vienīgi tik laikrakstu korrespondenli katru tamlīdzīgu miršanas gadījumu izskaidro ar nelaimīgu mīlu. Cilvēkiem ar tādu raksturu kā Klārai, dzīve viegli vien kļūst apnicīga … garlaicīga. Jā, garlaicīga. Kupferam taisnība: vienkārši „viņai bija apnicis dzīvot“.

—      Neraugoties uz panākumiem, ovācijām? — Aratovs iegrima domās. — Viņam bija pat patīkama psicholoģiskā analizē, kupai viņš nodevās. Līdz šim laikam pilnīgi svešs no katras saskāršanās ar sievietēm, viņam nevarēja pat prātā ienākt, cik liktenīga bija viņam šī sasprindzinātā sievietes dvēseles pētīšana.

„Tā tad,“ viņš turpināja savas pārdomas, „māksla viņu neapmierināja, nepiepildīja viņas dzīves tukšumu. īstie mākslinieki eksistē tikai mākslai, teātrim . „ . Viss pārējais nobāl tā priekšā, ko viņi skaita par savu uzdevumu … Viņa bija diletante!“

Te Aratovs atkal sāka domāt. „Nē, vārds „diletante“ neraksturoja viņas seju, viņas sejas un acu izteiksmi ..

Un viņa priekšā atkal uzpeldēja Klāras tēls, kas vērās viņā asarām apmiglotu skatienu, pie lūpām pacēlusi sažņaugtās rokas…

„Ak, nevajag, nevajag …“ viņš nočukstēja. „Kādē|?“ Tā pagāja visa diena. Pie pusdienām Aratovs daudz runāja ar Platošu, iztaujādams viņu par veciem laikiem, kufus tā, starp citu sakot, ir atcerējās, ir aprakstīja vāji, jo ne visai prata lietāt mēli — un, izņemot Jašu, visā savā dzīvē gandrīz nekā cita nebija vērojusi. Viņa tikai priecājās par to, ka viņš šodien, lūk kāds laipns un labiņš! — Pret vakaru Aratovs nomierinājās tik tālu, ka ar krustmāti nospēlēja vairākas partijas „savu trumpi“.

Tā pagāja diena … toties nakts!!

XI

Sākās tā labi; — viņš drīz vien aizmiga — un kad uz pirkstgaliem ienāca krustmāte, lai viņam gulošam trīskārt pārmestu krustu — to viņa darīja katru nakti, — viņš gulēja un elpoja mierīgi, kā bērns. Bet pirms rīta ausmas viņš redzēja sapni.

Viņš sapņoja, ka viņš iet pa kailu, akmeņiem nokaisītu stepi zem zemas debess. Pa akmeņu starpu vijās taciņa; viņš gāja pa to.

Piepeši viņam priekšā pacēlās kaut kas līdzīgs vieglam mākonītim. Viņš ielūkojās: mākonītis pārvērties sievietē baltā tērpā, ar gaišu jostu ap vidukli. Tā steidzās no viņa projām. Viņš neredzēja ne viņas seju ne matus … tos aizklāja gaj-š biezs plīvuris. Bet viņš noteikti gribēja to panākt un palūkoties viņai acīs. Tikai, kā viņš arī nesteidzās — tā bija veiklāka par viņu.

Uz taciņas gulēja plats, plakans, kapa plāksnei līdzīgs akmens. Tas aizsprostoja viņai ceļu. Sieviete apstājās. Aratovs pieskrēja viņai klāt. Tā pagriezās pret viņu — bet viņš tomēr neredzēja viņas acu… tās bija aizvērtas. Viņas seja bija balta balta, kā sniegs; rokas nokarājās, nekustīgi. Viņa līdzinājās statujai.

Lēnām, nevienu locekli nesaliecot, viņa atliecās atpakaļ un noslīga uz akmens plāksnes … Un, lūk, Aratovs jau guļ viņai blakus, viss izstiepies kā kapa tēls — arī viņam rokas saliktas kā mironim.

Bet te piepeši sieviete piecēlās un aizgāja nost. Aratovs arī grib piecelties … bet nevar ne pakustēties ne atliekt rokas — un tikai izmisis lūkojas viņai pakaļ.

Tad sieviete piepeši apgriezās — un viņš ieraudzīja gaišas, dzīvas acis dzīvā, bet nepazīstamā sejā. Viņa smej, viņa saukdama māj viņam ar roku … bet viņš vēl arvien nevar pakustēties.

Viņa iesmējās vēl reiz — un ātri attālinājās, jautri mādama ar galvu, uz kuj-as sārtojas sīku rožu vaiņags.

Aratovs pūlās kliegt, pūlās pārtraukt šos šausmīgos murgus …

Piepeši apkārt viss satumsa… un sieviete atgriezās pie viņa. Bet tā nav vairs tā nepazīstamā statuja… tā ir Klāra. Tā apstājās viņa priekšā, sakrustoja rokas, — un cieši, un vērīgi raugas viņā. Viņas lūpas sakniebtas — bet Aratovam liekas, ka viņš dzird vārdus:

„Ja gribi zināt, kas es esmu, brauc uz turieni!“

„Uz kurieni?“ viņš jautāja.

„Uz turieni,“ dzirdama vaidētāja atbilde. „Uz turieni!“

Aratovs uzmodās.

Viņš gultā piecēlās, aizdedza uz naktsgaldiņa stāvošo sveci, — bet necēlās augšā — un ilgi sēdēja, viss auksts, lēnām lūkodamies apkārt. Viņam šķita, ka kopš tā laika, kad viņš likās gulēt, ar viņu kaut kas noticis; ka viņā kaut kas ienācis … kaut kas paņēmis viņu savā varā. „Bet vai tad tas iespējams?“ viņš neapzinīgi čukstēja. „Vai tad ir tāda vara?“

Gultā palikt viņš nevarēja. Viņš klusām apģērbās — un līdz pat rītam nostaigāja pa darbistabu. Un — savāda lieta! Par Klāru viņš nedomāja ne mirkli — un nedomāja tādēļ, ka bija nolēmis otrā dienā braukt uz Kazaņu!

Viņš domāja vienīgi par šo braucienu, par to, kā to izdarīt, un ko ņemt līdz, — un kā viņš tur visu uzmeklēs, uzzinās un — apmierināsies. „Nebrauksi,“ viņš spriedēja pats ar sevi, „var gadīties, kļūsi ārprātīgs!“ Viņš tā baidījās, baidījās savu nervu. Viņš bija pārliecināts, ka, tiklīdz viņš tur redzēs visu to pats savām acīm, — visi māņi izklīdīs — kā šīs nakts murgs. „Un visam braucienam paies tikai nedēļa,“ viņš domāja, „kas ir nedēļa? bet citādi vaļā netiksi.“

Uzlēkusē saule apgaismoja viņa istabu, bet dienas gaisma neaizdzina viņam uzgūlušās nakts ēnas un negrozīja viņa pieņemto lēmumu.

Platošu tikko neķēra trieka, kad viņš tai paziņoja šo savu apņemšanos. Viņa pat notupās … kājas sāka grīļoties. „Kā, uz Kazaņu? kādēļ uz Kazaņu?“ viņa čukstēja izspiedusi savas jau tā aklās acis. Uzzinot, ka Jaša precēs kaimiņu maiznieci vai aizbrauc uz Ameriku, viņa neizbrīnītos nemaz vairāk. „Un uz ilgu laiku uz Kazaņu?“

„Es atgriezīšos pēc nedēļas,“ atbildēja Aratovs, stāvēdams puspagriezienā pret krustmāti, kas vēl aizvien tupēja uz grīdas.

Platoņida Ivanovna gribēja vēl runāt pretim, bet Aratovs negaidītā un neparastā veidā uzkliedza viņai.

„Es neesmu bērns,“ viņš uzkliedza un viss nobāla, lūpas sāka trīcēt un acis ļauni iemirdzējās. „Man divdesmit sestais gads, es zinu, ko daru, — es varu darīt, ko gribu!

—   Es nevienam neatļaušu … Dodait man ceļa naudu, sagatavojiet ceļa somu ar veļu un apģērbiem … un nemokait mani! — Es, Platoša, pēc nedēļas atgriezīšos,“ viņš piebilda maigākā balsī.

Platoša stenēdama piecēlās, un, vairāk nerunādama pretī, aizkūlās uz savu istabu. Jaša viņu bija sabaidījis. „Man uz pleciem nav galva,“ viņa stāstīja virtuvenei, kas viņai palīdzēja sakravāt Jašas lietas, „ne galva, — bet bišu strops … un kādas tur dzied bites — nezinu. Uz Kazaņu aizbrauc, māt’ manu, uz Kazā-aņu!“ Virtuvene, kas dienu iepriekš bija redzējusi, ka sētnieks ilgu laiku par kaut ko sarunājās ar kārtībnieku, gribēja par šo apstākli pastāstīt savai kundzei, — bet neiedrošinājās, un tikai nodomāja: — uz Kazaņu? — ka tik ne kaut kur tālāk! — Bet Platoņida Ivanovna bija tiktāl apjukusi, ka pat nečūkstēja vairs savu parasto lūgšanu. — Tādā nelaimē pat i pats Kungs Dievs vairs nespēja palīdzēt!

Tanī pašā dienā Aratovs aizbrauca uz Kazaņu.

XII

Viņš nepaguva pat lāgā iebraukt šinī pilsētā un ieņemt viesnīcā istabu, kad jau metās uzmeklēt atraitnes Milovidovas māju. Sava ceļojuma laikā viņš atradās it kā kādā sastingumā, kas tomēr necik netraucēja spert visus vajadzīgos soļus, Ņižņij-Novgorodā pārvākties no dzelzceļa uz kuģi, stacijās paēst u. t. t. Tāpat kā agrāk, viņš bija pārliecināts, ka tur viss izšķirsies — un tādēļ atvairīja no sevis visas atmiņas un prātojumus, apmierinādamies ar vienu: tās runas, sacerēšanu domās, kufā viņš izteiks Klāras Miļičas ģimenes priekšā savas atbraukšanas patieso cēloni. — Beidzot, lūk, viņš nonācis pie savas tiekšanās mērķa, liek sevi pieteikt. Viņu ielaida … ar nesaprašu un bailēm — bet ielaida.

Atraitnes Milovidovas nams patiesi izrādījās tāds, kādu to aprakstīja Kupfers, un pati atraitne pilnīgi līdzinājās vienai no Ostrovska tirgotājām, kaut arī bija ierēdņa kundze; viņas vīrs bija bijis kolēģiju asessora pakāpē. Ne bez dažām grūtībām Aratovs, vispirms atvainojies par savu iedrošināšanos, sava apmeklējuma savādību, norunāja sacerēto runu par to, ka viņam gribētos savākt visas vajadzīgās ziņas par tik agri bojā gājušo apdāvināto mākslinieci; ka viņš šinī gadījumā vadās ne no ziņkārības aiz gapa laika, bet aiz dziļas līdzjūtības viņas talantam, kura cienītājs (viņš tā i teica: cienītājs) viņš bijis, ka, beidzot, būtu grēks atstāt publiku neziņā par to, ko viņa zaudējusi

—    un kādēļ nav piepildījušās viņas cerības! — Milovidovas kundze Aratovu nepārtrauca; diezin vai viņa lāgā saprata, ko tādu viņai stāsta šis nepazīstamais viesis — un tikai mazliet ieplēta un bolīja uz viņu acis, atrazdama, tomēr, ka izskats viņam rāms, ģērbies viņš pieklājīgi — un nav nekāds blēdis — naudas nelūgs.

„Jūs to par Katju?“ viņa jautāja, tiklīdz Aratovs apklusa.

„Tieši tā … par jūsu meitu.“

„Un tādēļ jūs atbraucāt no Maskavas?“

„No Maskavas.“

„Tikai tādēļ?“

„Tādēļ.“

Milovidovas kundze piepeši uztraucās.

„Bet jūs — sacerētājs — un rakstat žurnālos?“

„Nē, es neesmu sacerētājs, — un līdz šim žurnālos neesmu rakstījis“.

Atraitne nokāra galvu. Viņa netika gudra.

„Tā tad … aiz paša gribas?“ viņa piepeši iejautājās.

Aratovs uzreiz nezināja, ko atbildēt.

„Aiz līdzjūtības, aiz cieņas pret talantu,“ viņš beidzot izrunāja.

Vārds „cieņa" patika Milovidovas kundzei.

„Nu, ko tad!“ viņa noteica ar nopūtu. „Es, kaut arī viņas māte … un ļoti sēroju pēc viņas … Un piepeši, lūk, tāda nelaime! … Bet jāsaka; nerātne viņa bija vienmēr — un tādā veidā arī beidza. Kāds kauns … Padomājiet: kā tas mātei? Lai! jau nu paldies par to, ka kristīgi apgabājām viņu…“ Milovidovas kundze pārmeta krustu. „No mazām dienām ne vienam nepadevās — vecāku namu atstāja… un beidzot — viegli teikt! — aizgāja aktierenēs! Protams, pajumti es viņai neatteicu: es viņu mīlēju! Tomēr es taču esmu māte! Ne pie svešiem tak viņai dzīvot — un lūgties! .. .“ Te atraitne apraudājās. „Un ja nu jums, kungs,“ ierunājās viņa no jauna, slaucīdama acis galvas lakatiņa stūrī, „tiešām ir tāds nodoms, un jums prātā nav nekāds negods pret mums, — bet, turpretim, gribat uzmanību parādīt — tad jūs, lūk, parunājiet ar manu otro meitiņu. Viņa jums visu izstāstīs labāk kā es… Anniņ!“ iesaucās Milovidovas kundze, „Anniņ, panāc šurp! Te, lūk, kāds kungs no Maskavas vēlas parunāties par Katju!“

Blakus istabā kaut kas noklaudzēja, bet neviens nerādījās.

„Anniņ!“ atraitne sauca no jauna, „Anna Semjonovna! nāc, tev saka!“

Durvis lēnītiņām atvērās un uz sliekšņa parādījās jaunava, ne vairs jauna, slimīga izskata — un nesmuka, — bet ļoti rāmām un skumjām acīm. Aratovs piecēlās no savas vietas viņai pretim un stādījās priekšā, pie kam atsaucās_ uz savu draugu Kupferu.

,,A! Fjodors Fjodorovičs!“ jaunava izteica klusītiņām un lēniņām apsēdās krēslā.

„Nu, parunājies, lūk, ar kungu,“ noteica Milovidovas kundze, smagi pieceldamās no savas vietas, „papūlējies, tīšām no Maskavas atbraucis, — par Katju ziņas vēlās savākt. Bet mani jūs, kungs,“ viņa piebilda griezdamās pie Aratova, „atvainojiet… Es aiziešu saimniecības darīšanās. Ar Anniņu jūs varat labi izskaidroties, — viņa jums pastāstīs arī par teātri … un visu ko. Viņa man gudriniece, izglītota: franciski runā un grāmatiņas lasa, ne sliktāk par viņas māsu — nelaiķi. Viņa jau to, var teikt, izaudzēja… Vecāka bija — nu un nodarbojās.“ Milovidovas kundze aizgāja. Palicis vienatnē ar Annu Semjonovnu, Aratovs atkārtoja savu „runu“, bet saprata no pirmā acu uzmetiena, ka viņam darīšana ar patiesi

izglītotu jaunavu, ne tirgoņa meitiņu, — izvērtās mazliet plašāks — un pielietāja citus izteicienus, bet uz beigām pats uztraucās, nosarka un sajuta, ka sirds viņam sāk dauzīties. Anna klausījās viņu klusēdama, salikusi roku uz rokas; skumjš smaids nenozuda no viņas sejas . .. rūgtas, nepārsāpējušas bēdas izteicās šinī smaidā.

„Jūs pazināt manu māsu?“ viņa jautāja Aratovam.

„Nē; patiesībā es viņu nepazinu,“ viņš atbildēja. „Redzējos ar viņu reiz dzirdēju … bet jūsu māsu vajadzēja tikai reiz redzēt un dzirdēt …“

„Jūs gribat uzrakstīt viņas biogrāfiju?" Anna atkal jautāja.

Šo vārdu Aratovs negaidīja, tomēr tūliņ atbildēja, ka

—   kādēļ gan nē? Bet galvenais, viņš gribējis iepazīstināt publiku …

Anna ar rokas mājienu apturēja viņu.

„Kādēļ to? Publika jau tā sagādāja viņai daudz bēdu; bez tam Katja tikko vēl sāka dzīvot. Bet ja jūs pats (Anna paraudzījās viņā un atkal pasmaidīja to pašu skumjo smaidu, bet jau laipnāku … viņa it kā nodomāja: jā, tu man iedves uzticību)… ja jūs pats jūtat tādu līdzdalību viņai, tad atļaujiet palūgt jūs atnākt pie mums šovakar… pēc pusdienas. Tagad es nevaru… tā piepeši… Es saņemšu spēkus … Es pamēģināšu … Ak! es viņu pārlieku mīlēju!“

Anna novērsās. Viņa tikko spēja neraudāt.

Aratovs veikli piecēlās no krēsla, pateicās par priekšlikumu, pateica, ka noteikti atnāks … noteikti! — un aizgāja, aiznesdams savā dvēselē līdz klusās balss un maigo un skumjo acu iespaidu — un degdams gaidīšanas ilgu mokās.

XIII

Aratovs tai pašā dienā atgriezās pie Milovidoviem un veselas trīs stundas sarunājās ar Annu Semjonovnu. Milovidovas kundze tūliņ pēc pusdienas — pulksten divos — likās gulēt — un „atpūtās“ līdz vakara tējai, līdz pulksten septiņiem. Aratova saruna ar Klāras māsu, taisnību sakot, nemaz nebija saruna; runāja gandrīz viņa viena pati, sākumā aizķerdamās, apjukdama, bet vēlāk izraisīdamās nevaldāmā dedzībā. Viņa, varēja redzēt, dievināja māsu. Uzticība, ko viņai iedvesa Aratovs, auga un nostiprinājās; viņa vairs nekautrējās, pat reizes divas viņa klātbūtē apraudājās. Viņai viņš likās viņas vaļsirdīgās izteikšanās un stāstījuma cienīgs … viņas pašas klusajā dzīvē nekas tāds vēl nebija gadījies. Bet viņš … viņš uzsūca katru viņas vārdu.

Viņš uzzināja lūk, ko … daudz no tā, ko protams, pilnīgi neizteica … daudz viņš papildināja pats.

Bērnībā Klāra bijusi, bez šaubām, nepatīkams bērns; arī meitene būdama viņa bijusi tikai nedaudz maigāka: patvaļīga, ātri iekaistoša, patmīlīga, viņa sevišķi nevarēja satikt ar tēvu, kufu nicināja par žūpošanu un neapdāvinātību. Viņš to juta un viņai to nepiedeva. Mūzikālās dāvanas viņā izteicās agri; bet tēvs nedeva tām ceļa, atzīdams par mākslu vienīgi gleznošanu, kupā pats bija sasniedzis tik maz, bet kas uzturēja ir viņu, ir ģimeni. Savu māti Klāra mīlēja… pavirši, kā aukli; māsu dievināja, kaut arī kāvās ar viņu un koda viņai … Tiesa, pēc tam viņa metās viņas priekšā ceļos un skūpstīja koduma vietas. Viņa visa bija — uguns, visa — kaisle, un visa — pretruna; atriebīga un laba, augstsirdīga un ļaunu pieminoša, ticēja liktenim un neticēja Dievam (šos vārdus Anna nočukstēja ar šausmām); mīlēja visu daiļu, bet pati par savu skaistumu nerūpējās, un ģērbās, kā nu gadījās; ciest nevarēja, kad viņai tuvojās jaunekļi, bet grāmatas izlasīja tikai tās lappuses, kur runa bija par mīlu; necentās patikt, nemīlēja glāstus un nekad neaizmirsa glāsta, tāpat kā neaizmirsa arī apvainojumu; baidījās nāves un nogalināja pati sevi! Dažreiz viņa mēdza teikt: „Tāda, kādu es gribu — es nesastapšu … bet citu man nevajaga!“ — „Nu, bet ja sastapsi!“ jautāja Anna. — „Sastapšu … paņemšu.“ — „Bet ja neļausies?“ — „Nu, tad… padarīšu sev galu. Tas nozīmēs, nederu.“ Klāras tēvs (viņš dažreiz dzērumā jautāja sievai: „No kā tev šis melnīgsnējais velnēns? — tikai ne no manis!“) Klāras tēvs, gribēdams dabūt viņu drīzāk no rokām nost, saderināja viņu ar jaunu, bagātu tirgonlti, lielu muļķi, no „izglītotiem“. Divas nedēļas pirms kāzām (viņai toreiz bija tikko sešpadsmit gadu) viņa piegāja klāt savam līgavainim, salikusi rokas uz krūtīm un rotaļādamās pirkstiem ap elkoņiem (viņas mīļākā poza), un piepeši, kā liks viņam par apaļo, sārto vaigu ar savu lielo, spēcīgo roku! Viņš uzlēca kājās un tik muti atplēta, — jāpiezīmē, ka viņš bija nāvīgi iemīlējies viņā… Prasa: par ko? Viņa iesmējās un aizgāja. — Es atrados turpat istabā,“ stāstīja Anna, „biju aculieciniece. Aizskrēju viņai pakaļ un saku: — Katja, apžēlojies, ko tu tā? — Bet viņa man atbild: Būtu bijis īsts cilvēks — būtu mani piekāvis, bet tas — slapja vista! Un vēl prasa: par ko? Nekā viņam no manis nebūs — mūžīgi mūžam! — Tā viņa arī neizgāja pie viņa. Drīz pēc tam viņa iepazinās ar to aktrisi un atsāja mūsu māju. Māmiņa apraudāja, bet tēvs tik noteica: — Spītīgu aitu no ganāmpulka laukā! — Un ne meklēja, ne bija. Tēvs Klāru nesaprata. Mani viņa savas bēgšanas priekšvakarā,“ piemetināja Anna, „tikko nenožņaudza savos apkampienos, vienmēr atkārtodama: — nevaru! nevaru citādi! … Sirds lūzt, bet nevaru! Mūsu būrītis mazs… pārāk šaurs spārniem! Un savam liktenim neizbēgsi . . .“

„Pēc tam,“ piezīmēja Anna, „mēs redzējāmies reti… Kad nomira tēvs, viņa atbrauca uz divām dienām, nekā neņēma no mantojuma, un nozuda atkal. Pie mums viņai bija grūti… Es to redzēju. Pēc tam viņa uz Kazaņu atbrauca jau kā aktrise.“

Aratovs sāka iztaujāt Annu par teātri, par lomām, ku^ās uzstājās Klāra, par viņas panākumiem… Anna atbildēja sīki, bet ar to pašu skumjo, kaut arī dzīvo aizrautību. Viņa pat parādīja Aratovam ģīmetni, kur Anna bija uzņemta kādas viņas lomas tērpā. Uz ģīmetnes viņa lūkojās sāņš, it kā novērsdamās no skatītājiem; lentu caurvītā resnā bize krita kā čūska uz kailās rokas. Aratovs ilgi lūkojās šajā ģīmetnē, atrada to līdzīgu, pajautāja, vai Klāra neesot uzstājusies sabiedriskos priekšlasījumos, un uzzināja, ka neesot; ka viņai bijis nepieciešams teātra, skatuves satraukums … bet uz lūpām viņam dega cits jautājums.

„Anna Semjonovna,“ viņš beidzot iesaucās ne skaļi, bet ar sevišķu spēku, „sakait, es jūs lūdzu, sakait, kādēļ viņa … kādēļ viņa nolēma spert šo drausmīgo soli? ..

Anna nolaida acis.

„Nezinu!“ viņa noteica pēc dažu mirkļu ilgas klusēšanas. „Nudien, nezinu!“ viņa steidzīgi turpināja, redzēdama, ka Aratovs izpleš rokas it kā neticēdams viņai. — „Kopš pašas atbraukšanas šurp, tiesa, viņa bija domīga, drūma. Ar viņu noteikti Maskavā bija gadījies kaut kas, ko es nevarēju uzminēt! Bet, turpretim, tanī liktenīgajā dienā viņa bija it kā … ja ne jautrāka, tad mierīgāka kā parasti. Pat man nebija nekādas priekšnojautas,“ Anna piebilda ar rūgtu smaidu, it kā sev to pārmezdama.

„Redzat,“ viņa atkal ierunājās, „Katjai it kā no dzimšanas jau bija nolemts, ka viņa būs nelaimīga. Par to viņa bija pārliecināta jau no agrām dienām. Atbalstas tā uz rokas, iegrimst domās un saka: — Man ilgi nedzīvot! — Viņai bija priekšnojautas. Iedomājaties, viņa pat jau iepriekš, dažreiz sapnī, dažreiz arī tāpat, redzēja, kas ar viņu notiks! — Nevaru dzīvot kā gribu, nevajag arī… tā arī bija viņas paruna. — Mūsu dzīvība taču mūsu rokā! — Un viņa to pierādīja!“

Anna aizklāja seju rokām un — apklusa.

„Anna Semjonovna,“ mazliet pagaidījis, iesāka Aratovs, „jūs varbūt esat dzirdējusi uz ko attiecināja avīzes ..

„Nelaimīgu mīlu?“ pārtrauca Anna, uzreiz atraudama rokas no sejas. „Tie ir meli, meli, izdoma! … Mana neskārtā, nepieejamā Katja… Katja!… un nelaimīga, atstumta mīla?!! Un es to nezinātu? … Viņā, viņā iemīlējās visi… bet viņa … Un kupu gan lai viņa te iemīlētu? Kufš no visiem šiem ļaudīm, kufš bija viņas cienīgs? Kupš būtu bijis izaudzis līdz tam godīguma, taisnības, Šķīstības, galvenais — šķīstības ideālam, kas, neskatoties uz visiem viņas trūkumiem pastāvīgi stāvēja viņas priekšā? … Viņu atstumt… viņu …“

Annai aizrāvās balss … Viņas pirksti viegli ietrīsējās. Piepeši viņa visa piesarka… piesarka aiz sašutuma, un šinī mirklī — un tikai uz mirkli — kļuva līdzīga māsai.

Aratovs gribēja sākt atvainoties.

„Paklausaities,“ atkal pārtrauca Anna,“ es noteikti gribu, lai jūs ir pats neticētu šim apmelojumam un, ja iespējams, to izkliedētu! Jūs, lūk gribat uzrakstīt par viņu rakstu, vai tā ko, lūk jums gadījums aizstāvēt viņas piemiņu! Tādē| es ar jums arī runāju tik vaļsirdīgi. Paklausaities: pēc Katjas palika viņas dienu grāmata…“

Aratovs nodrebēja.

„Dienas grāmata,“ viņš nočukstēja.

„Jā, dienas grāmata … tas ir, tikai dažas lappuses. Katja nemīlēja rakstīt… veseliem mēnešiem neierakstīja nekā… arī viņas vēstules bija tādas īsas. Bet viņa vienmēr, vienmēr bija patiesīga, viņa nekad nemeloja … Ar viņas patmīlību, un melot! Es … es jums parādīšu šo dienas grāmatu. Jūs redzēsit pats, vai viņā būtu kaut mazākais kādas nelaimīgas mīlas minējums!“

Anna steidzīgi izņēma no galda atvilktnes plānu burtnīciņu, lappušu desmit, ne vairāk, un sniedza to Aratovam. Viņš to kāri paķēra, pazina nepareizo, plašo, toreizējās bezparaksta vēstules rokrakstu, atvēra uz labu laimi, un tūliņ uzdūrās sekojošām rindām:

„Maskavā, — otrdien, … tā jūnijā. Dziedāju un deklamēju literāriskā rītā. Šodien man svarīga diena Tai jāizšķir mans liktenis. (Sie vārdi bija divreiz pasvītroti.) Es atkal redzēju …“ Te sekoja vairākas, rūpīgi nosvītrotas rindas. Un tālāk: „Nē, nē, nē!… Jāpāriet atkal uz agrāko, ja vien .. .“

Aratovs nolaida roku, kurā turēja burtnīciņu un viņa galva lēnām noslīga uz krūtīm.

„Lasait!“ iesaucās Anna. „Ko tad jūs nelasat! Izlasait no sākuma… Tur jau tikai piecām minūtēm ko lasīt, kaut šī dienas grāmata aptver veselus divus gadus. Kazaņā viņa vairs nekā netika ierakstījusi …“

Aratovs lēnām piecēlās no krēsla, un tā ir sabruka ceļos Annas priekšā.

Tā aiz izbrīna un izbailēm vienkārši vai pārakmeņojās.

„Dodiet… dodiet man šo dienu grāmatu,“ ierunājās Aratovs mirstošā balsī un izstiepa pret Annu abas rokas. „Dodiet man viņu … un ģīmetni.. . jums jau laikam ir vēl cita, — bet dienas grāmatu es jums atdošu atpakaļ. . . Bet man vajaga, vajaga …“

Viņa lūgumā, viņa pārvērstās sejas pantos bija kaut kas tik izmisis, ka tas jau līdzinājās niknumam, ciešanām … Un viņš patiesi cieta. Viņš it kā pats nebūtu varējis paredzēt, ka viņam uzbruks tāda nelaime, un aizkaitināti lūdzās žēlastību, glābšanu …

„Dodiet,“ viņš atkārtoja.

„Bet… jūs . . . jūs bijāt iemīlējies manā māsā?“ beidzot izrunāja Anna.

Aratovs turpināja stāvēt uz ceļiem.

„Es viņu redzēju tikai divas reizes . . . ticait man! … un ja mani nespiestu iemesli, kuj-us es pats lāgā nespēju ne izprast ne izskaidrot… ja pār mani nebūtu kāda vara, stiprāka par mani … es jūs nelūgtu … es nebūtu braucis šurp. Man vajaga … man nepieciešami… jūs, rau, pati teicāt, ka mans pienākums atveidot viņas tēlu!“

„Un jūs nebijāt iemīlējies māsā?“ Anna jautāja otrreiz.

Aratovs tūliņ neatbildēja — un mazliet novērsās, it kā aiz sāpēm.

„Nu, jā! biju! biju!“ es vēl tagad esmu iemīlējies…“ viņš iesaucās tik pat izmisis.

Blakus istabā k(uva dzirdami soļi.

„Pieceļaities … pieceļaities …“ steidzīgi ierunājās Anna. „Māmiņa nāk pie mums.“

Aratovs piecēlās.

„Un ņemiet dienas grāmatu un ģīmetni. Dievs ar jums! Nabaga, nabaga Katja!… Bet dienas grāmatu jūs man atdodait atpakaļ,“ viņa dzīvi piemetināja. „Un ja jūs ko uzrakstīsit, atsūtait man, noteikti . .. Dzirdait!“

Milovidovas kundzes parādīšanās atbrīvoja Aratovu no nepieciešamības atbildēt. Viņš tomēr paguva pačukstēt: „Jūs esat eņģelis! Paldies! Atsūtīšu visu, ko uzrakstīšu …“

Milovidovas kundze aiz miega neko nepamanīja. Tā Aratovs arī aizbrauca no Kazaņas ar ģīmetni svārku krūšu kabatā. Burtnīciņu viņš atdeva Annai atpakaļ, — bet, Annai nemanot, bija no tās izgriezis lapiņu, uz kūjas atradās pasvītrotie vārdi.

Atpakaļceļā uz Maskavu viņu atkal pārņēma sastingums. Kaut gan viņš paslepus priecājās, ka panācis to, pēc kā braucis, tomēr visas pārdomas par Klāru viņš atlika līdz pārbraukšanai mājās. Viņš vairāk domāja par viņas māsu Annu. „Lūk,“ viņš domāja, „brīnišķīga, simpātiskā būtne! Kāda smalka visa izpratne, kāda mīloša sirds, kāds patmīlības trūkums! Un kā tā pie mums, provincē — un vēl tādos apstākļos — uzzied tādas jaunavas! Viņa ir i slimīga, i nesmuka, un arī ne jauna, — bet kāda lieliska draudzene būtu godīgam, izglītotam cilvēkam! Viņā, lūk, vajadzētu iemīlēties! …“ Tā domāja Aratovs … bet pēc atbraukšanas Maskavā lieta pieņēma pavisam citu virzienu.

XIV

Platoņida Ivanovna neizsakāmi nopriecājās par sava brāļa dēla atgriešanos. Ko tik, ko tik viņa neizdomāja viņa prombūtnes laikā! — Vismazākais, uz Sibiriju! — viņa čukstēja, nekustīgi sēdēdama savā istabiņā; — tas vismazākais — uz vienu gadu! — Pie tam viņu baidīja vēl arī virtuvene, stāstīdama vispareizākās ziņas gan par viena, gan par otra kaimiņu jaunekļa nozušanu. Jašas pilnīgā nevainība un polītiskā uzticamība vecīti necik neapmierināja. „Tādēļ … vai tad maz! — ar fotogrāfiju darbojas… nu, i pietiek! Ņem viņu! — Un lūk, viņas Jašeņka atgriezās sveiks un vesels! Tiesa, viņa ievēroja, ka viņš kļuvis it kā vājāks un arī sejiņa iekritusi — saprotama lieta… bez uzraudzības! — bet iztaujāt viņu par tā ceļojumu — neiedrošinājās. Pie pusdienas iejautājās: „Vai Kazaņa — skaista pilsēta?“ — „Skaista!“ — „Tur, laikam, tatāri vien dzīvo?“ — „Ne jau tatāri vien.“ — „Vai chalātu no turienes neatvedi?“ — „Nē, neatvedu.“ — Ar to saruna izbeidzās.

Bet tiklīdz Aratovs atradās viens savā darba istabā,

—    viņš tūliņ sajuta, ka viņu kaut kas it kā aplver visapkārt, ka viņš atkal atrodas varā, citas dzīvības, citas būtnes varā. Kaut gan viņš tanī piepešajā satraukuma aizrautībā bija teicis Annai, ka iemīlējies Klārā, — bet tagad šis vārds viņam pašam likās neprātīgs un mežonīgs. — Nē, viņš nav iemīlējies, un kā lai arī iemīlētos mirušā, kas pat dzīva viņam nebija patikusi, un kupu viņš gandrīz jau bija aizmirsis? — Nē! bet viņš ir varā… viņas varā … viņš vairs nepieder sev. Viņš ir — paņemts. Paņemts tik tālu, ka pat nemēģina atbrīvoties ne ar sevis izsmiešanu par savu nejēdzību, ne modinot sevī ja ne pārliecību, tad, mazākais, cerību, ka viss tas pāries, ka viss tas — tikai nervi, — ne vajadzīgo pierādījumu uzmeklēšanai, — ne arī ar ko citu! — Satikšu — paņemšu, — viņš atcerējās, Annas atstāstītos, Klāras vārdus… un viņš, lūk, ir paņemts. — Bet viņa taču — mirusi? Jā; viņas miesa mirusi. .. bet dvēsele? — vai tā nav nemirstīga .. . vai viņai vajadzīgi miesīgi orgāni, lai izteiktu savu varu?

—     Lūk, magnētisms mums pierādījis dzīvas cilvēka dvēseles iespaidu uz otru dzīvu cilvēka dvēseli … Kādēļ lai šī iespaidošana neturpinātos arī pēc nāves — ja jau dvēsele paliek dzīva? — Bet kāds tam mērķis? Kas no tā var iznākt? — Bet vai mēs — vispār — izprotam, kāds mērķis visam, kas notiek ap mums? — Šādas domas tiktāl aizņēma Aratovu, ka viņš piepeši, pie tējas, ievaicājās Platošai: — vai viņa ticot dvēseles nemirstībai? — Tā no sākuma nesaprata, ko viņš īsti vaicā, — bet pēc tam pārmeta krustu un atbildēja, kā tad nu dvēselei nebūt nemirstīgai! „Nu, ja tā, vai tā pēc nāves var rīkoties?“ atkal jautāja Aratovs. Vecīte atbildēja, ka varot. .. par mums jūgt, tas ir: tikai pēc tam, kad pagājušas visas mocības — gaidot pastaro tiesu. Bet pirmās četrdesmit dienas viņa tikai lidinās ap to vietu, kur viņai pienāca nāve.

„Pirmās četrdesmit dienas?“

„Jā, bet pēc tam sākas mocības.“

Aratovs pabrīnījās par krustmātes zināšanām — un aizgāja uz savu istabu. — Un atkal viņš sajuta to pašu, — to pašu varu par sevi. — Šī vara izteicās arī tādējādi, ka viņam nepārtraukti rādījās Klāras tēls, līdz mazākajiem sīkumiem, kufus viņš viņai dzīvai esot it kā nebija ievērojis: viņš redzēja… redzēja viņas pirkstus, nagus, matu šķipsniņas uz vaigiem zem deniņiem, nelielu dzimšanas zīmīti zem kreisās acs; redzēja viņas lūpu, nāšu, uzacu kustības … un kāda viņai gaita — un kā viņa tur galvu, mazliet uz labajiem sāniem … visu viņš redzēja! — Viņš nemaz netīksminājās ap to, viņš tikai nevarēja par to nedomāt un to neredzēt Tomēr pirmajā naktī pēc atgriešanās mājās viņa tam sapņos nerādījās … viņš bija |oti noguris un gulēja kā nosists. Toties, tiklīdz viņš uzmodās, — viņa atkal ienāca viņa istabā — un tā arī tur palika — it kā saimniece; it kā ar savu labprātīgo nāvi būtu sev nopirkusi šīs tiesības, neprasīdama viņam atļaujas un nejuzdama vajadzību pēc tādas. — Viņš paņēma viņas ģīmetni un sāka to pārfotografēt, palielināt. Pēc tam viņš iedomājās to pielaikot stereoskopam. Pūļu viņam bija daudz … beidzot tas viņam izdevās. Viņš viss nodrebēja, ieraudzīdams caur stiklu stāvu, kas bija dabūjis miesīguma līdzību. Bet šis stāvs bija pelēks, it kā apputējis… un bez tam acis . .. acis vienmēr raudzījās sāņš, it kā novērsdamās. Viņš sāka ilgi, ilgi lūkoties viņās, it kā gaidīdams, ka lūk, tūliņ viņas pavērsīsies uz viņa pusi . .. viņš pat tīšām savilka savas acis šaurākas . . . bet acis palika nekustīgas, un viss stāvs pieņēma lelles izskatu. Viņš atgāja nost, atmetās krēslā, paņēma no viņas dienu grāmatas izgriezto lapiņu ar pasvītrotajiem vārdiem un nodomāja: „Iemīlējušies, lūk, kā stāsta, skūpstot mīļās rokas uzrakstītās rindiņas,,,— bet man to negribās darīt — un arī rokraksts man liekas neglīts. Bet šinī rindā — manas dzīves lēmums.“ Te viņam ienāca prātā Annai dotais solījums par rakstu. Viņš apsēdās pie galda un sāka to rakstīt; bet viņam viss iznāca tā neīsti, sausi. .. galvenais, neīsti … it kā viņš pats neticētu ne tam, ko viņš raksta, ne arī pats savām jūtām … un arī pati Klāra viņam likās nepazīstama, nesaprotama! Viņa tam nepadevās. „Nē!“ viņš nodomāja, nosviezdams spalvu, „vai nu rakstniecība vispār nav mana darīšana, jeb vēl jāpagaida!“ Viņš sāka atcerēties savu viesošanos pie Milovidoviem — un visu Annas, šīs labās, brīnišķīgās Annas stāstu … Tās izteiktais vārds „neskārtā“, piepeši pārsteidza viņu. It kā viņu kas būtu ir apdedzinājis, ir apgaismojis. „Jā,“ viņš izteica skaļi, „viņa neskārta — un es neskārts … Lūk, kas viņai deva šo varu!“

Domas par dvēseles nemirstību, par dzīvi aiz kapa atkal apmeklēja viņu. „Vai tad bībelē nav teikts: — Nāve, kur ir tavs dzelonis? — Bet Silleram: — Arī mirušiem jādzīvo! — (Auch die Toten sollen leben!) — Jeb lūk, vēl, liekas — Mickevičam: — Es mīlēšu līdz mūža beigām … un arī vēl pēc mūža beigām! — Bet kāds angļu rakstnieks teicis: — Mīla stiprāka par nāvi! — Sevišķi stipru iespaidu uz Aratovu atstāja bībeles izteiciens. — Viņam gribējās atrast vietu, kur bija šie vārdi . . . Viņam pašam bībeles nebija; viņš gāja palūgt to no Platošas. — Tā izbrīnījās, tomēr sadabūja vecu, vecu grāmatu ādas sējumā, saliektiem vākiem, misiņa aiztaisāmiem, visu nopilinātu vaskiem, — un iedeva to Aratovam. Viņš to aiznesa savā istabā — bet ilgi nevarēja atrast to izteicienu … par to viņam gadījās cits:

„Nevienam nav lielāka mīlestība ne kā šī, kad kāds savu dzīvību nodod par saviem draugiem.“ (Sv. Jāņa ev.

XV   nod. 13. p.).

„Nē tā izteikts,“ viņš nodomāja. „Vajadzēja teikt: Nevienam nav lielāka vara…

„Bet ja nu viņa savu dzīvību nodevusi pavisam ne par mani? — Ja viņa padarījusi sev galu vienīgi tādēļ, ka dzīve viņai bija apnikusi? — Ja viņa, galu galā, uz satikšanos bija atnākusi pavisam ne mīlas atklāšanas dēļ?“

Bet šinī mirklī viņam parādījās Klāra; mirklī pirms šķiršanās uz bulvāfa … Viņš atcerējās to sāpju pilno izteiksmi viņas sejā — un tās asaras, un tos vārdus: — Ak, jūs nekā nesaprotat!…

Nē, viņš nevarēja šaubīties par to, kādēļ un kufa dēļ viņa nodevusi savu dzīvību …

Tā pagāja visa šī diena līdz naktij.

Aratovs apgūlās agri, bez sevišķas vēlēšanās gulēt; bet viņš cerēja gultā rast atpūtu. Nervu sasprindzinātais stāvoklis bija atnesis viņam nogurumu, daudz vairāk nepanesamu, kā ceļa un ceļojuma fiziskais nogurums. Tomēr, cik liels arī nebija viņa nogurums, iemigt viņš nevarēja. Viņš pamēģināja lasīt… bet rindas viņam juka acu priekšā. Viņš nodzēsa sveci — un tumsa pārņēma viņa istabu. — Bet viņš turpināja gulēt bez miega, aizvērtām acīm . .. Un lūk — viņam likās, kāds tam čukst ausī. . . „Sirds puksti, asins čalas,“ viņš nodomāja. Bet čuksti pārgāja sakarīgā runā. Kāds runāja krieviski, steidzīgi, žēli un neskaidri. Nebija iespējams uztvert neviena atsevišķa vārda … Bet tā bija Klāras balss!

Aratovs atvēra acis, pacēlās, atbalstījās uz elkoņa … Balss kļuva vājāka, bet turpināja savu žēlo, steidzīgo, kā agrāk, neskaidro runu …

Tā neapšaubāmi ir Klāras balss.

Kādi pirksti vieglās arpedžijās pārlidoja pianino taustiņus … Pēc tam balss atkal sāka runāt. Kļuva dzirdamas ilgstošākas skaņas … it kā vaidi . . . vieni un tie paši. Bet tad sāka atšķirties vārdi …

„Rozes … rozes … rozes …“

„Rozes,“ čukstot atkārtoja Aratovs. „Ak tā! tās ir tās rozes, ko es sapnī redzēju ap tās sievietes galvu …“

„Rozes,“ bija dzirdams atkal.

„Vai tu tā esi?“ tāpat čukstot jautāja Aratovs.

Balss piepeši apklusa.

Aratovs pagaidīja . .. pagaidīja — un nolaida galvu uz spilvena. „Dzirdes halucinācija,“ viņš nodomāja. „Nu, bet ja… ja viņa, tiešām te, tuvumā? … Ja es viņu ieraudzītu — vai es izbītos? — Jeb nopriecātos? Varbūt, lūk par ko: tas būtu pierādījums, ka ir cita pasaule, ka dvēsele nemirstīga. — Bet tā, ja es arī kaut ko ieraudzītu — tā taču arī varētu būt redzes halucinācija.“

Viņš tomēr aizdedzina sveci — un ātru skatienu, ne bez zināmām bailēm, pārskrēja visu istabu … un neredzēja nekā neparasta. Viņš piecēlās, piegāja pie stereoskopa . . . atkal tā pati pelēkā lelle ar sāņš raugošamies acīm. Baiļu sajūtu Aratovā nomainīja dusmu sajūta. Viņš jutās it kā vīlies savās cerībās … un pašas šīs cerības likās smieklīgas. „Bet, galu galā, tas taču muļķīgi!“ viņš nomurmināja liekoties gultā un nodzēsa sveci. Atkal iestājās dziļa tumsa.

Aratovs nolēma šoreiz aizmigt… Bet viņā radās jauna sajūta. Viņam šķita, ka kāds stāv istabas vidū, netālu no viņa un tikko manāmi elpo. Viņš steidzīgi apgriezās, atvēra acis … Bet ko gan varēja saredzēt šai dziļajā tumsā? — Viņš sāka meklēt sērkociņus uz naktsgaldiņa … un piepeši viņam likās, ka kāds mīksts, beztrokšņa viesulis pārskrietu visu istabu, viņam pāri, viņam cauri — un vārds: — Es! — skaidri atskanēja viņa ausīs.

„Es!… Es!…“

Pagāja daži mirkļi pirms viņam izdevās aizdegt sveci.

Istabā atkal nebija neviena un viņš vairs nedzirdēja nekā, izņemot savas sirds saraustītos pukstus. Viņš izdzēra glāzi ūdens — un palika nekustīgs, atbalstīdams galvu uz rokas. Viņš gaidīja.

„Gaidīšu,“ viņš nodomāja. „Vai nu viss tas ir nieki… jeb viņa ir te. Viņa taču nesāks rotaļāties ar mani kā kaķis ar peli!“ Viņš gaidīja, gaidīja ilgi… tik ilgi, līdz roka, ar kuj-u viņš atbalstīja galvu, notirpa… bet neviena no agrākajām jutoņām vairs neatkārtojās. Reizes divas viņam aizkrita acis … Viņš tūliņ tās atvēra . . . viņam, mazākais, likās, ka viņš tās atvēra. Pamazām tās pievērsās durvīm un apstājās uz tām. Svece bija jau krietni apdegusi — istabā atkal kļuva tumšāks … bet durvis pustumsā baltojās kā gajš plankums. Un, lūk, šis plankums sakustējās, samazinājās, nozuda… un viņa vietā, uz durvju sliekšņa, parādījās sievietes tēls. Aratovs ielūkojās … Klāra! Un šoreiz viņa tieši raugās viņā, virzas uz viņu … Galvā viņai sarkanu rožu vaiņags .. . Viņš viss sakustējās, pacēlās …

Viņa priekšā stāvēja krustmāte naktscepurē ar lielu sarkanu lentu un baltā jakā.

„Platoša!“ viņš ar mokām izrunāja. „Vai tā esat

jūs?“ _ .,/tļ*

„Es tā esmu,“ atbildēja Platoņida Ivanovna. „Es, Jašiņka, es.“

„Kādēļ jūs atnācāt?“

„Bet tu mani uzmodināji. No sākuma visu laiku it kā vaidēji… bet pēc tam piepeši kā iekliegsies: — Glābjiet! Palīdziet!“

„Es kliedzu?“

„Jā, kliedzi — un tā aizsmakuši: — Glābjiet! — Es nodomāju: Kungs! Vai tik viņš nav slims? Tā ar ienācu. Tu vesels?“

„Pilnīgi vesels.“

,.Nu, tad tev rādījies slikts sapnis. Gribi, pakvēpināšu vīraciņu?“

Aratovs vēlreiz cieši palūkojās krustmātē — un skaļi iesmējās… Lāga vecītes stāvs naktscepurē un jakā, ar izbijušos, izstieptu seju, bija tiešām ļoti smieklīgs. Viss tas noslēpumainais, kas bija viņu apņēmis, kas viņu spieda, — visas šīs burvības izzuda uzreiz.

„Nē, Platoša, balodīt, nevajaga,“ viņš ierunājās. „Atvainojiet, lūdzu, ka negribot jūs iztraucēju. Guļiet mierīgi — un es arī aizmigšu.“

Platoņida Ivanovna pastāvēja uz vietas vēl brītiņu, parādīja uz sveci, norūca: — „kādēļ, sak’, neizdzēs … vai tālu līdz nelaimei! — un, aizejot, nevarēja atturēties kaut iztālēm viņam pārmest krustu.

Aratovs nekavējoties iemiga — un nogulēja līdz rītam. Arī piecēlās viņš labā gara stāvoklī . . . kaut gan viņam bija kaut kā žēl… Viņš jutās viegli un brīvi. „Re, kādas romantiskas padarīšanas, iedomājies tikai!“ viņš smaidīdams teica pats sev. Viņš ne reizes nepaskatījās ne stereoskopā, ne arī paša izplēstajā lapiņā. Tomēr, tūliņ pēc brokastīm devās pie Kupfera.

Kas viņu vilka turp … viņš apzinājās tikai neskaidri.

Savu sangvinisko draugu Aratovs sastapa mājās. Patērzēja mazliet ar viņu, pārmeta tam, ka tas viņus ar krustmāti pavisam aizmirstot, — noklausījās jaunas uzslavas zelta sievietei, kņazienei, no kupas Kupfers tikko bija saņēmis no Jaroslavļas naktscepurīti ,izsūtu zivju zvīņām … un piepeši, apsēdies Kupferam priekšā un lūkodamies viņam tieši acīs, paziņoja, ka izbraukājis Kazaņu.

„Tu biji Kazaņā? Kādēļ to?“

„Nu, lūk, gribēju savākt ziņas par šo .. . Klāru Miļič.“ „Par to, kas noindējās?“

„Jā.“

Kupfers pašūpoja galvu.

„Redz, kāds tu! Tu — rāmais! Nomērojis tūkstoš verstes turp un atkal šurp .. . par ko? A? Un ja tur vēl būtu kāda sieviešu interese! Tad es visu saprastu! Visu! Visādas neprātības!“ Kupfers ar roku sajauca savus matus. „Bet vienīgi lai tikai savāktu materiālus — kā to sakat jūs—mācītie vīri… Padevīgs kalps! Priekš tam pastāv statistiskā komiteja! — Nu, un kā, tu iepazinies ar vecenīti un ar māsu? Vai nav taisnība, brīnišķīga meiča!“ „Brīnišķīga,“ apstiprināja Aratovs. „Viņa man pastāstīja daudz saistoša.“

„Vai vina tev teica, kā tieši Klāra noindējusies?“

„Tas ir … kā?“

„Nu, kādā veidā?“

„Nē … Viņa vēl bija tik sarūgtināta … Es neiedrošinājos par daudz iztaujāt. Bet vai tad bijis kas sevišķs?“ „Protams, bijis. Iedomājies: viņai tanī pašā dienā bijis jāspēlē — un spēlējusi. Paņēmusi līdz uz teātri pudelīti ar indi, pirms pirmā cēliena izdzērusi — un tā nospēlējusi visu šo cēlienu. Indi iedzērusi! Kāds gribas spēks! Raksturs kāds! Un, stāsta, viņa nekad vēl nebijusi tēlojusi savu lomu ar tādu pacilātību, izjūtu, tādu dedzību! Publika, protams, nekā nenojauž, aplaudē, izsauc … Bet krītot priekškaram, — arī viņa nokritusi turpat uz skatuves. — Krampji … krampji … un pēc stundas dvēsele laukā! Bet vai tad es tev to netiku stāstījis? Arī avīzēs bija par to rakstīts!“

Aratovam piepeši rokas kļuva aukstas un krūtis ietrīsējās.

„Nē, to tu man netiki stāstījis,“ viņš beidzot izteica. „Un tu nezini, kas tā bija par lugu?“

Kupfers sāka domāt.

„Man gan minēja šo lugu … viņā parādas pievilta meitene … Laikam kāda drāma. Klāra jau drāmatiskām lomām bija dzimusi… Pati viņas āriene … Bet kurp tad tu?“ Kupfers pārtrauca pats sevi, redzot, ka Aratovs sniedzas pēc cepures.

„Nejūtos visai vesels,“ atbildēja Aratovs. „Ardievu… Pienākšu citu reiz.“

,,Ē, kāds tu, brāl, nervozs cilvēks! Paskaties pats uz sevi… Nobālis, kā māls.“

„Nejūtos vesels,“ atkārtoja Aratovs, atbrīvojās no Kupfera rokas un devās mājup. Tikai šinī mirklī viņam kļuva skaidrs, ka viņš pie Kupfera tak nācis vienīgi ar mērķi — parunāties par Klāru …

„Par neprātīgo, par nelaimīgo Klāru …“

Tomēr, pārnācis mājās, viņš atkal ātri nomierinājās — līdz zināmam mēram.

Klāras nāvi pavadošie apstākļi sākumā uz viņu atstāja satricinošu iespaidu … bet pēc tam šī spēle „ar indi iekšā“, kā izteicās Kupfers, viņam šķita esam kāda sakropļota frāze, lielīšanās — un viņš jau pūlējās nedomāt par to, baidīdamies sacelt sevī riebumam līdzīgas jūtas. Bet pie pusdienas, sēdēdams pietī Platošai, viņš piepeši atcerējās viņas parādīšanos pusnaktī; atcerējās šo īso jaku, šo naktscepuri ar augsto lentu (un priekš kam naktscepurei lenta?) visu šo smieklīgo stāvu, no kupa, kā no mašīnista svilpiena fantastiskā baletā, visas viņa parādības izšķīda pīšļos! Viņš pat piespieda Platošu atkārtot stāstu par to, kā viņa dzirdējusi viņa kliedzienu, izbijusies, uzlēkusi, nevarējusi uz reiz atrast ne savas, ne viņa durvis u. t. t. Vakarā viņš ar to paspēlēja kārtis un aizgāja uz savu istabu mazliet skumjš, bet tomēr diezgan mierīgs.

Aratovs nedomāja par nākošo nakti un nebaidījās no tās. Viņš bija pārliecināts, ka pavadīs to — kā labāk

nevajag. Laiku pa laikam viņā pamodās domas par Klāru; bet viņš tūliņ atcerējās cik „fraziski“ viņa sevi nogalinājusi un novērsās. ŠI „nejēdzība“ traucēja citas domas par viņu. Garāmejot palūkojoties stereoskopā, viņam pat likās, ka viņa tādēļ lūkojas sāņš, ka viņai ir kauns. Tieši virs stereoskopā pie sienas karājās viņa mātes portrets. Aratovs noņēma to no naglas, ilgi lūkojās viņā, noskūpstīja un saudzīgi noglabāja atvilktnē. Kādēļ viņš to darīja? Vai tādēļ, ka tam portretam nepieklājās atrasties tās sievietes tuvumā … jeb kāda cita iemesla dēļ — Aratovs neapzinājās pats. Bet mātes portrets modināja viņā atmiņas par tēvu… par tēvu, kuru viņš bija mirstošu redzējis šinī pašā istabā, šinī pašā gultā. — „Ko tu, tēvs, domā par visu šo?“ viņš domās griezās pie tā. „Tu lo saprati visu; tu arī ticēji Šillera garu pasaulei. — Dod man atbildi!“

„Tēvs man dotu atbildi — mest pie malas visas šis muļķības,“ Aratovs izrunāja skaļi un ķērās pie grāmatas. Tomēr ilgi lasīt viņš nevarēja un, sajuzdams visā miesā kaut kādu smagumu, apgūlās gultā agrāk kā parasti ar pilnīgu pārliecību, ka tūliņ aizmigs.

Tā jau nu arī gadījās šoreiz .. . bet viņa cerības uz mierīgu nakti neattaisnojās.

XVII

Pulkstenis vēl nebija paguvis nosist pusnakti, kad viņš redzēja neparastu, drausmīgu sapni.

Viņam likās, ka viņš atrodas bagātā muižnieku mājā, kuras saimnieks bija viņš. Viņš nesen nopircis šo māju ar visu, kas tai pieder. Un viņš domā: — labi, tagad ir labi, bet būs nelaime! — Viņam līdzās grozās mazs cilvēciņš, viņa pārvaldnieks; tas visu laiku smej, lokās un grib parādīt Aratovam, cik labi viss iekārtots viņa mājā un muižā. — Lūdzam, lūdzam, — viņš atkārto ķiķinādams

pie katra vārda, — palūkojieties, cik pie mums viss labklājīgi! Lūk, zirgi… kas par brīnišķiem zirgiem! — Un Aratovs redz veselu rindu milzīgu zirgu. Tie stāv steliņģos ar pakaļu pret viņu; astes un krēpes tiem brīnišķas … bet tiklīdz Aratovs paiet garām, zirgu galvas pavēršas pret viņu — un nelabi ņirdz zobus. — Labi… — domā Aratovs, — bet būs nelaime! — Lūdzam, lūdzam, — atkal atkārto pārvaldnieks, — lūdzam dārzā: paskataities, kādi mums brīnišķīgi āboli! — Āboli, tiešām, brīnišķīgi, apaļi, bet tiklīdz Aratovs paskatās uz tiem, tie sakrunkojas un krīt zemē… Būs nelaime! — viņš domā. — Bet lūk, ezers, — triec pārvaldnieks, — kāds tas zils un gludens! Un te, lūk, zelta laiviņa… Labpatiks viņā pavizināties? … viņa peldēs pati. — Nesēdīšos iekšā! — domā Aratovs, — būs nelaime! — un tomēr iesēžas laiviņā. Dibenā, čokurā sarāvusies, guļ kāda mērkaķim līdzīga būtne; ķepiņās tā tur pudelīti ar kādu tumšu šķidrumu. — Lūdzu neuztraucieties, — kliedz no krasta pārvaldnieks. — Tas nekas! Tā ir nāve! Laimīgu ceļu! — Laiva joņo ātri… bet piepeši uzdrāžas viesulis, ne tāds kā vakar, kluss, maigs — nē: melns, briesmīgs, kaucošs viesulis! — Apkārt viss sajūk — un virpuļojošās miglas vidū Aratovs redz Klāru teātļ-a tērpā; viņa paceļ pie lūpām pudelīti, dzirdami attāli: bravo! bravo! — un kāda rupja balss kliedz Aratovam ausī: — A, tu domāji, viss tas beigsies ar komēdiju? — Nē, tā ir traģēdija! traģēdija! —

Aratovs uzmodās viss trīcēdams. Istabā nebija tumšs … No kaut kurienes plūst vāja gaisma, skumji un nekustīgi apgaismodama visus priekšmetus. Aratovs netiek gudrs, no kurienes nāk šī gaisma.. . Viņš jūt tikai vienu: Klāra ir te, šinī istabā… viņš sajūt viņas klātbūti … viņš ir atkal un uz visiem laikiem viņas varā!

No viņa lūpām izraujas kliedziens: „Klāra, tu te?“

„Jā!“ skaidri atskan nekustīgi apgaismotā istabā.

Aratovs neskanīgi atkārto savu jautājumu.

„Jā!“ dzirdams no jauna.

„Tad es gribu tevi redzēt!“ viņš iesau'cas un izlec no gultas.

Dažus mirkļus viņš nostāvēja vienā vietā, mīņādams kailajām kājām auksto grīdu. Viņa skatieni klīda apkārt: „Kur tad? kur?“ čukstēja viņa lūpas …

Nekas nav ne redzams, ne dzirdams …

Viņš apskatījās — un ievēroja, ka vājā, istabu pildošā gaisma nāca no naktsspuldzītes, kas bija nolikta kaktā un aizklāta ar papīra lapu, ko, laikam, bija izdarījusi Platoša viņam guļot. Viņš pat sajuta vīrāka smaršu … arī, laikam, viņas roku darbs.

Viņš steidzīgi apģērbās.

Palikt gultā, gulēt — nebija iedomājams. Pēc tam viņš apstājās istabas vidū un’ sakrustoja rokas. — Klāras klātbūtes izjūta viņā bija stiprāka, kā jebkad.

Un lūk, viņš sāka runāt ne skaļā balsī, bet svinīgi, lēni, kā skaita burvības vārdus:

„Klāra,“ tā viņš iesāka, „ja tu tiešām esi te, ja tu mani redzi, ja tu mani dzirdi — parādies!… Ja tā vara, ko es jūtu par sevi — tiešām tava vara — parādies! Ja tu saproti, cik rūgti es nožēloju, ka nesapratu, ka atstūmu tevi — parādies! Ja tā, ko es dzirdēju, — tiešām tava balss, ja jūtas, kas pārņēmušas mani — ir mīla; ja tu tagad esi pārliecināta, ka es mīlu tevi, es, kas līdz šim nav ne mīlējis ne pazinis nevienas sievietes; — ja tu zini, ka pēc tavas nāves es esmu tevi iemīlējis kaislīgi, neatvairāmi, ja tu negribi, lai es kļūstu ārprātīgs — Klāra, parādies!“

Aratovs vēl nepaguva izteikt pēdējo vārdu, kad piepeši sajuta, kāds ātri pienāca viņam klāt, no muguras puses

—   kā toreiz uz bulvāra — un uzlika viņam uz pleca roku. Viņš apgriezās — un neredzēja neviena. Bet viņas klātbūtes izjūta kļuva tik skaidra, tik neapšaubāma, ka viņš atkal steidzīgi atskatījās …

Kas tas?! Viņa krēslā, divus soļus no viņa sēž sieviete, visa melnā. Galva mazliet noliekta sāņš, tāpat kā stereoskopā … Tā ir viņa! Tā ir Klāra! Bet kāda stingra, sāpīgi skumja seja!

Aratovs klusu noslīga ceļos.

Jā; toreiz viņam bija taisnība: viņā nebija ne baiļu, ne prieka — pat ne izbrīna… Pat sirds sāka lēnāk pukstēt. Viņā bija tikai viena atziņa, viena jūtoņa: — A! beidzot! beidzot!

„Klāra,“ viņš ierunājās vājā, bet vienādā balsī, „kādēļ tu nelūkojies manī? Es zinu, ka tā esi tu… bet es taču varu iedomāties, ka mana fantazija radījusi tēlu, līdzīgu tam… (viņš norādīja ar roku stereoskopa virzienā) Pierādi man, ka tā esi tu … Pagriezies pret mani, paskaties uz mani, Klāra!“

Klāras roka lēnām pacēlās … un atkal noslīdēja. „Klāra, Klāra! pagriezies pret mani!“

Un Klāras galva lēnām pagriezās, nolaistie plakstiņi pacēlās un viņas acu tumšie redzokļi ieurbās Aratovā.

Viņš mazliet atvirzījās atpakaļ — un izteica viņai vienu gaj-i stieptu, trīcošu: ,,A!“

Klāra cieši raudzījās viņā… bet viņas acis, viņas vaibsti paturēja agrāko, domīgi stingro, gandrīz neapmierināto izteiksmi. Tieši ar tādu izteiksmi sejā viņa parādījās uz estrādes literāriskā rīta dienā — pirms nebija ieraudzījusi Aratovu. Un tāpat, kā arī toreiz, viņa piepeši nosarka, seja atdzīvojās, skatiens iekvēlojās — un priecīgs, uzvarošs smaids atvēra viņas lūpas …

„Man ir piedots!“ iesaucās Aratovs. „Tu uzvarēji… Tad ņem jel mani! Es taču esmu tavs — un tu mana!“ Viņš metās pie viņas, viņš gribēja noskūpstīt šās smaidošās, šās uzvarošās lūpas — un viņš tās noskūpstīja; viņš sajuta viņu karsto pieskāršanos, viņš sajuta pat viņas zobu valgo vēsumu — un pustumšajā istabā atskanēja sajūsmas kliedziens.

Ieskrējusē Platoņida Ivanovna atrada viņu nesamaņā. Viņš stāvēja uz ceļiem; viņa galva gulēja uz krēsla; uz priekšu izstieptās rokas nevarīgi nokarājās; bālā seja izdvesa neizmērojamas laimes baudu.

Platoņida Ivanovna tā i nokrita viņam līdzās, apkampa viņa stāvu un murmināja: „Jaša, Jašeņka, Jašeņka!“ pamēģināja savām kaulainajām rokām atgriezt viņu pie samaņas … viņš nekustējās. Tad Platoņida Ivanovna sāka kliegt ne savā balsī. Ieskrēja kalpone. Divatā viņas kaut kā viņu pacēla, apsēdināja, sāka apslacināt ar ūdeni — un vēl no svētbildes …

Viņš nāca pie samaņas. Bet uz visu krustmātes iztaujāšanu tikai smaidīja — un vēl ar tādu svētlaimīgu seju, ka tā uztraucās vēl vairāk — un meta krustus, te viņam, tc sev .. . Aratovs beidzot atstūma viņas roku un ar to pašu svētlaimības izteiksmi sejā ierunājās:

,.Bet Platoša, kas jums ir?“

„Bet kas tad tev ir, Jašeņka?“

„Man? Es esmu laimīgs … laimīgs, Platoša … tas, lūk, man ir. Bet tagad es vēlos apgulties un gulēt.“ Viņš gribēja piecelties, — bet sajuta kājās un arī visā miesā tādu nevarību, ka bez krustmātes un kalpones palīdzības nebija spējīgs izģērbties un apgulties gultā. Toties viņš aizmiga ļoti ātri, saglabādams sejā arvien vēl to pašu svētlaimīgi jūsmīgo izteiksmi. Tikai viņa seja bija ļoti bāla.

XVIII

Kad nākošā rītā Platoņida Ivanovna ienāca pie viņa, viņš vēl arvien atradās tanī pašā stāvoklī… bet nespēks nebija pārgājis — un viņš pat atrada par labāku palikt gultā. Platoņidai Ivanovnai sevišķi nepatika viņa sejas bālums. — Kungs! kas tas ir! — viņa domāja, — asintiņas nav vairs sejā, bet no buljona atsakās, guļ un tik pasmejas — un vienmēr apgalvo, ka esot veseliņš! — Viņš atteicās arī no brokastīm. „Ko tad tu, Jaša?“ viņa tam jautāja, „nodomājis visu dienu tā i nogulēt?“ — „Un kaut arī tā!“ laipni atbildēja Aratovs. Platoņidai Ivanovnai nepatika jau pati šī laipnība. Aratovs izskatījās pēc cilvēka, kam kļuvis zināms liels, viņam ļoti patīkams noslēpums, kuru viņš rūpīgi sargā un glabā pie sevis. Viņš gaidīja nakti — ne aiz nepacietības vien, — bet aiz ziņkāres. „Un kas tad tālāk? viņš jautāja pats sev, „kas tad būs?“ — Brīnīties, nesaprast viņš jau bija beidzis. Viņš nešaubījās par to, ka nācis tiešā satiksmē ar Klāru; ka viņi viens otru mīl — arī par to viņš nešaubījās. Tikai… kas tad gan var iznākt no šādas mīlas? — Viņš atcerējās to skūpstu … un brīnišķs vēsums ātri un saldi pārskrēja par visiem locekļiem. „Ar tādu skūpstu,“ viņš nodomāja, „neapmainījās pat Romeo un Džuljetta! Bet otro dienu es izturēšu labāk … Es viņu iegūšu .. . Viņa atnāks ar sīku rožu vainagu melnajās cirtās.

„Bet kā tad tālāk? Kopā dzīvot mēs tak nevaram? Tā tad, lai varētu būt ar viņu kopā, man būs jāmirst. Vai viņa tādēļ arī tikai nenāca — un vai viņa tik negrib mani tādejādi paņemt?

„Nu, kas par to? Jāmirst — tad jāmirst. Nāve tagad mani nebaida nemaz. Mani iznīcināt viņa taču nevar! Gluži otrādi: tikai tā un tikai tur es būšu laimīgs… kā nebiju laimīgs dzīvē, un kā nebija laimīga arī viņa… Mēs taču abi — neskārti! — Ak, šis skūpsts!“

*

Platoņida Ivanovna bieži jo bieži ienāca pie Aratova istabā; netraucēja viņu jautājumiem — tikai lūkojās viņā, čukstēja, nopūtās — un izgāja atkal. — Bet, lūk, viņš atteicās arī no pusdienām … Tas jau bija pavisam jauni. Vecīte devās pēc sava paziņas, rajona ārsta, kūpam ticēja tikai tādēļ, ka tas bija nedzērājs un apprecējis vācieti. Aratovs izbrīnījās, kad viņa to atveda pie viņa, bet Platoņida Ivanovna tik neatlaidīgi sāka lūgt savu Jašeņku, atļaut Paramonam Paramoničam (tā sauca ārstu) sevi apskatīt — nu, kaut viņas dēļ! — ka Aratovs bija ar mieru. Paramons Paramoničs, pataustīja viņam pulsu, paskatījās mēli — kaut ko pajautāja — un beidzot paziņoja, ka esot nepieciešami viņu izmeklēt. Aratovs bija tādā lādzīgā gara stāvoklī, ka pieļāvās arī uz to. Ārsts delikāti atklāja viņa krūtis, delikāti paklauvēja, paklausījās, vairākkārt noņurdēja — hm, hm, — parakstīja piles un mikstūru, — bet galvenais: ieteica būt mierīgam un atturēties no stipriem iespaidiem. „Lūk kā!“ nodomāja Aratovs… „Nu, brāl, — par vēlu atģidies!“ Platoņida Ivanovna, pasniegdama uz durvju sliekšņa ārstam trīsrubļu naudas zīmi, jautāja: — Kas ir ar Jašu? Rajona ārsts, kufš, kā visi mūslaiku mediķi — sevišķi tie, kas nēsā formas tērpu, — mīlēja palielīties ar zinātniskiem terminiem, — paziņoja viņai, ka viņas brāļa dēlam esot visi nervozās kardialģijas dioptriskie simptomi, — esot arī febris. „Runā, tētiņ, tomēr vienkāršāk,“ atcirta Platoņida Ivanovna, „nebaidi ar latīnieti; neesi jau aptiekā!“ — „Sirds nav kārtībā,“ paskaidroja ārsts, „nu, un drudzītis arī…“ un atkārtoja savu padomu par mieru un atturību. „Bet briesmu taču nav?“ stingri noprasīja Platoņida Ivanovna (sak, pieraugies, neiebrauc atkal latīņos!) „Pagaidām nav paredzamas!“

Ārsts aizgāja, — bet Platoņida Ivanovna noskuma … tomēr aizsūtīja uz aptieku pēc zālēm, kuras Aratovs, neraugoties uz viņas lūgšanām, tomēr neieņēma. Viņš atteicās arī no krūšu tējas. „Un ko jūs tā uztraucaties, balodīt?“ viņš teica tai, „apgalvoju jums, es tagad esmu visveselākais un laimīgākais cilvēks visā pasaulē!“ Platoņida Ivanovna galvu vien grozīja. Pret vakaru viņam uznāca neliels karstums, bet viņš tomēr pastāvēja uz to, lai viņa nepaliktu viņa istabā, un aizietu savā istabā. Platoņida Ivanovna paklausīja, — bet neizģērbās un gulēt negāja; apsēdās krēslā — un pastāvīgi klausījās, čukstēdama savu lūgsnu.

Viņa jau gandrīz sāka snaust, kad piepeši viņu uzmodināja šausmīgs, griezīgs kliedziens. Viņa uzlēca kājās, metās uz Aratova darbistabu — un, tāpat kā vakar, atrada viņu guļot uz grīdas.

Pēc dažām stundām viņš nomira.

Viņa otro nesamaņas gadījumu pavadīja savāds apstāklis. Kad viņu pacēla un nolika gultā, viņa sažņaugtajā labajā rokā atradās neliela šķipsna melnu sievietes matu. No kurienes gadījās šie mati? Annai Semjonovnai bija tāda, pēc Klāras palikusies šķipsna, kādēļ lai viņa būtu atdevusi Aratovam šo viņai tik dārgo mantu? Varbūt viņa kaut kā to bija ielikusi dienas grāmatā un atdodot to pat nepamanīja?

Pirmsnāves murgos Aratovs sevi sauca par Romeo … pēc noindēšanās; runāja par noslēgto, par piepildīto laulību; — par to, ka viņš tagad zinot, kas ir bauda. Sevišķi šausmīgs Platošai bija brīdis, kad Aratovs, mazliet atguvis samaņu un ieraudzījis viņu ipe savas gultas, teica viņai: i „Krustmāt, ko tu raudi? — par to, ka man jāmirst? Bet

vai tad tu nezini, ka mīla stiprāka par nāvi? … Nāve! Nāve, kur ir tavs dzelons? Nevis raudāt — bet priecāties vajaga — tāpat, kā arī es priecājos ..

Un atkal mirstošā sejā pavīdēja tas svētlaimīgais smaids, no kufa nabaga vecītei kļuva tik baigi.

Buživalā, 1882. g. oktobrī.

VECI PORTRETI

Tulkojis A. MEŽSĒTS

VECI PORTRETI

No savām un citu atmiņām. [1] )

… Verstis četrdesmit no mūsu ciema daudz gadus atpakaļ savā dzimtā muižā, Suchodolā, dzīvoja manas mātes tēvocis, pensionēts gvardijas seržants un diezgan bagāts muižnieks Aleksejs Sergejičs Tjeļegins. Viņš pats nekur nemēdza izbraukt, kādēļ neapmeklēja arī mūs; bet mani divreiz gadā sūtīja pie viņa ar sveicieniem, — no sākuma audzinātāja pavadībā, bet vēlāk vienu pašu. Aleksejs Sergejičs mani vienmēr uzņēma ļoti laipni — un es ciemojos pie viņa pa trīs, četras dienas. Es viņu jau iepazinu kā veci: manā pirmajā braucienā pie viņa man, atceros, bija gadu divpadsmit, bet viņam — jau pāri septiņdesmitiem. Viņš bija dzimis vēl ķeizarienes Elizabetes laikā — viņas valdīšanas pēdējā gadā. Viņš dzīvoja viens ar savu sievu Malaņju Pavlovnu; tā bija gadus desmit jaunāka par viņu. Viņš ar to piedzīvoja divas meitas, bet tās jau sen bija izprecētas un reti apmeklēja Suchodolu. Starp viņām un viņu vecākiem bija ieskrējis melnais kaķis, un Aleksejs Sergejičs gandrīz nekad viņas nepieminēja.

Kā tagad redzu šo veclaicīgo, tiešām pilnīgi muižniecisko stepju māju. Vienstāvu, ar milzīgu mezonīnu, celta šā gadsimta sākumā no apbrīnojami resniem baļķiem, — tādus baļķus toreiz veda no Zizdras mežiem — par kuriem tagad vairs pat atmiņu nav — tā bija ļoti plaša un aptvēra daudzas istabas, taisnību sakot, diezgan zemas un tumšas; logi sienās bija izcirsti maziņi — siltuma labad. Kā parasts (pareizāk vajadzētu teikt: kā bija parasts) — saimniecības ēkas, kalpu mājas ielenca kungu namu no visām pusēm — tam piekļāvās arī neliels dārzs, pilns labu augļu koku; dzidriem āboliem un bezsēklu bumbieriem. Desmit verstes visapkārt stiepās līdzenā, trekna melnzemes stepe. Neviena augsta priekšmeta acij: ne koka, pat ne zvanu torņa; reti kur varbūt rēgojās vējdzirnavas robainiem spārniem; tiešām: īsts Suchodols! — Nama iekšienē istabas bija piepildītas vienkāršām, nesarežģītām mēbelēm; drusku neparasts likās zāles logā stāvošais verstu stabiņš ar sekojošiem uzrakstiem: „Ja tu 68 reizes apiesi šo zāli — būsi nostaigājis versti, ja noiesi 87 reizes no viesistabas ārējā kakta līdz biljarda labajam stūrim — būsi nostaigājis versti“ un tamlīdzīgi. Bet pirmo reiz ieradušos viesi visvairāk pārsteidza lielais daudzums gleznu, kas bija sakārtas pie sienām, tā saukto itāļu meistaru darbi; visās kaut kādas veclaicīgas ainavas, mitoloģiski un reliģiski sižeti. Bet tā kā visas šīs gleznas bija ļoti nomelnējušas un pat salocījušās, tad acīs leca vienīgi plankumi miesas krāsā, vai arī — viļņots sarkans drapējums uz neredzama ķermeņa, vai arka, kas karājās it kā gaisā, vai izplosīts koks ar gaišzilām lapām, vai arī nimfas krūts ar lielu pupi, līdzīga zupas trauka vākam, pārgriezts arbūzs ar melnām sēklām, čalma ar spalvu pār zirga galvu, vai piepeši izbāzās kāda apustuļa brūna, milzīga kāja, ar muskuļotiem ikriem un uz augšu uzliektiem pirkstiem. Viesistabā goda vietā karājās ķeizarienes Katrīnas II portrets pilnā augumā, pazīstamā Lampī portreta kopija, saimnieka sevišķas cienīšanas, varētu pat teikt, dievināšanas priekšmets. No griestiem nokarājās stikla lustras bronzas ietverē, ļoti maziņas un ļoti apputējušas.

Pats Aleksejs Sergejičs bija pazems, apaļu vēderiņu vecītis, vienkrāsainu, pietūkušu, bet patīkamu seju, iekritušām lūpiņām un ļoti dzīvām actiņām zem augstajām uzacīm. Savus šķidros matiņus viņš mēdza atsukāt uz pakausi: tikai 1812. gadā viņš beidza pūderēties. Aleksejs Sergejičs pastāvīgi staigāja tērpies pelēkā „rēdingotā“ ar trijām, uz pleciem krītošām krāgām, strīpainā vestē, zie-

mišķādas biksēs un tumšsarkanos safjana zābaciņos ar sirdsveidīgiem izgriezumiem un bārkstu otiņām stulmu augšgalos; nēsāja baltu muslīna kaklautu, žabo, manšetes un divus zelta angļu „sīpolus“, pa vienam katrā vestes kabatā. Labajā rokā viņš parasti turēja emaljētu tabakas dozi ar „špāņu“ tabaku, bet ar kreiso atspiedies uz spieķa, kupa sudraba rokturis ilgā lietošanā bija nodilis gluds. Aleksejam Sergejičam bija spiedzoša, caur degunu plūstoša balstiņa, viņš vienmēr smaidīja, laipni, bet it kā uzpūtīgi, ne bez zināmas pašapmierinātības pilnas augstprātības. Arī smējās viņš laipni, kā pērles smalkiem, sīciņiem smiekliņiem. Viņš bija pēc vecā Katrīnas laiku veida pieklājīgs un laipns līdz galējībai — un rokas kustināja lēnām un noapaļoti, arī pa vecam. Kāju vājuma dēļ viņš nevarēja staigāt, kādēļ steidzīgiem solīšiem pārskrēja no viena krēsla uz otru, kupā piepeši apsēdās, — drīzāk iekrita — mīksti kā spilvens.

Kā jau es teicu, Aleksejs Sergejičs nekur nemēdza izbraukt un ar kaimiņiem sagājās maz, kaut gan mīlēja sabiedrību, jo bija daudzrunīgs! Taisnību sakot, sabiedrības viņam bija diezgan arī mājās: visādi Ņikanori Ņikanoriči, Sevastjeji Sevastjejiči, Feduļiči, Michejiči, — visi nabadzīgi muižnieķeļi apnēsātos kazakīnos un kamzoļos, bieži vien no kunga pleca, — mitinājās viņa pajumtē, nemaz jau nerunājot par nabadzīgām muižniecītēm katūna tērpos, melnos, uz pleciem uzmestos lakatos, ar nātru drēbes auduma rokas maisiņiem cieši sažņaugtajos pirkstos — dažādām Avdotjām Savišņām, Pelagejām Mironovnām un vienkārši Fekluškām un Arinkām, kas mitinājās sieviešu galā. Pie galda Aleksejam Sergejičam nebija mazāk par piecpadsmit cilvēkiem . .. Tāds bija viesu mīļotājs! Starp visiem šiem piedzīvotājiem sevišķi izcēlās divas personības: pundurītis, pēc palams Januss jeb divsejainais, pēc dzimuma dānis, jeb, kā citi apgalvoja, ēbrejs, un prātā jukušais kņazs L. Pretēji to laiku paražām, pundurītis nepavisam nekalpoja kā kungu smīdinātājs un nebija nerrs; gluži otrādi: viņš pastāvīgi klusēja, izskats tam bija saniknots un drūms; viņš saboza uzacis un grieza zobus, tiklīdz pie viņa griezās ar jautājumiem. Aleksejs Sergejevičs to sauca ari par filozofu un pat cienīja viņu; pie galda pēc saimniekiem un viesiem vienmēr viņam pirmajam pasniedza ēdienus. „Viņu jau Dievs apbēdinājis,“ mēdza teikt Aleksejs Sergcjičs, — tā ir viņa, tā Kunga griba, bet man jau nu viņu skumdināt nepavisam neklājas.“

—   „Kādā ziņā tad viņš ir filozofs,“ es vienreiz iejautājos. (Mani Januss necienīja; gadījās, tiklīdz es pieiešu viņam, tas tūliņ sabožas un aizsmakuši norūc: „Svešais! nesienies klāt!“) — „Kā tad, Dievs žēlīgs, nav filozofs!“ atbildēja Aleksejs Sergejičs. „Tu. kundzēn, paskaties tik, cik viņš labi klusē!“ — „Bet kādēļ tad viņš divsejains?“ — „Nu, tādēļ, kundzēn, ka viņam uz ārieni ir viena seja, — lūk jūs, paviršredzētāji, jau taisat savu spriedumu . . . Bet otro, īsto, viņš slēpj. Un to seju pazīstu vienīgi es … Tādēļ: tā seja ir laba. Tu, piemēram, kaut ar skaties, bet neredzi nekā… bet es redzu arī bez vārdiem: viņš mani par kaut ko nosoda; tādēļ: viņš ir stingrs! Un vienmēr pelnīti. To tu, kundzēn, nesapratīsi, bet tikai tici man, vecim!“

īstās patiesības par divsejaino Janusu — no kurienes viņš nācis, kā nokļuvis pie Alekseja Sergejiča — neviens nezināja; toties visiem bija labi zināma kņaza L. vēsture. Cēlies no bagātas un dižciltīgas ģimenes, viņš kā divdesmitgadīgs jauneklis atbrauca Pēterburgā dienestā gvardijas pulkā; jau pirmajās viesībās viņu ievēroja ķeizariene un, apstājusies pie viņa, un norādīdama uz to ar vēdekli, skaļi izteica, griezdamās pie viena no tuvākiem: „Paskaties, Adam Vasiļjič, kāds skaistulis! īsta lellīte!“ — Nabaga zēnam asinis sakāpa galvā: atgriezies mājās, viņš lika aizjūgt karieti un, aplicis sev Annas lentu, devās braukāt pa pilsētu, it kā viņš patiesi būtu ticis pagodināts. „Sabrauc visus,“ viņš kliedza kučierim, „kas negriezīs ceļu!“ Par to tūliņ tika ziņots augstības zināšanai; iznāca pavēle — atzīt viņu par ārprātīgu un nodot viņa divu brāļu aizbildniecībā; bet tie, nemaz nekavējoties, aizveda viņu uz laukiem un iesēdināja akmens maisā pie ķēdes. Gribēdami iegūt viņa muižu, viņi neizlaida nelaimīgo no turienes pat tad, kad viņš atģidās un nāca pie prāta, un tā noturēja viņu ieslēgtu, līdz viņš tiešām zaudēja prātu. Bet ļaunais darbs viņiem negāja labumā: kņazs L. pārdzīvoja savus brāļus un nokļuva Alekseja Sergejiča apgādībā, kūpam viņš bija rada. Tas bija resns cilvēks, pilnīgi kailu galvu, gapu, plānu degunu un zilām, izspiestām acīm. Viņš pavisam bija atmācījies runāt, viņš tikai ņurdēja kaut ko nesaprotamu, bet ļoti labi dziedāja vecās krievu dziesmas; viņš līdz vecumam bija uzglabājis balss sudrabaino svaigumu un dziedot katru vārdu izrunāja skaidri un saprotami. Dažreiz viņam uznāca kaut kas niknumam līdzīgs un tad viņš kļuva briesmīgs: viņš nostājās kaktā ar seju pret sienu un, viss nosvīdis un sarkans, sarkans pāri visam kailajam galvas vidum līdz pakausim, smiedams ļaunus smieklus un sizdams kājas pret grīdu pavēlēja kādu — laikam brāļus — sodīt. „Sit!“ viņš krāca, rīstīdamies un klepodams aiz smiekliem, ,,pep, nežēlo, sit, sit, sit neliešus, manus ļaundapus! Lūk tā! Lūk tā!“ Savas nāves priekšvakarā viņš Alekseju Sergejiču ļoti izbrīnoja un izbaidīja. Ienāca pie viņa istabā bāls un kluss un, vispirms palocījies līdz justas vietai, pateicās par pajumti un apgādāšanu, bet pēc tam palūdza aizsūtīt pēc mācītāja; jo pie viņa atnākusi nāve — viņš to redzējis — un viņam vajagot visiem piedot un pašam kļūt baltam. „Kā tad tu viņu redzēji?“ nomurmināja izbrīnījies Aleksejs Sergejičs, pirmo reiz dzirdēdams no viņa sakarīgu runu. „Kāda tā izskatījās? Ar izkapti, vai?“ — „Nē,“ atbildēja kņazs L., „vienkārša vecīte, jaciņā, tikai pierē viena pati acs — un tai acij pat plaksta nav.“ Un nākošā dienā kņazs L. tiešām nomira, izdarījis visu vajadzīgo un atvadījies no visiem prātīgi un sirsnīgi. „Tā, lūk, arī es nomiršu,“ šad un tad piezīmēja Aleksejs Sergejičs. Un tiešām: kaut kas līdzīgs notika arī ar viņu, — bet par to vēlāk.

Bet tagad atgriezīsimies pie iepriekšējā. Ar kaimiņiem, kā es jau teicu, Aleksejs Sergejičs nesagājās; arī tie viņu sevišķi nemīlēja, saukāja viņu par savādnieku, lepnu, smējēju un pat valdību neatzīstošu martinistu, paši, protams, nesaprazdami šā pēdējā vārda nozīmi. Zināmā mērā viņiem bija taisnība: Aleksejs Sergejičs gandrīz septiņdesmit gadus no vietas nodzīvoja savā Suchodolā, pie kam viņam nebija gandrīz nekādu darīšanu ne ar valdības iestādēm, ne ar priekšniecību un tiesu. „Tiesa laupītājam, bet komanda kareivim,“ viņš mēdza teikt, „bet es, paldies

Dievam, neesmu ne laupītājs, ne kareivis.“ Aleksejs Sergejičs, tiešām, bija mazliet savādnieks, bet viņa dvēsele nebija no sīkumainajām. Pastāstīšu šo to par viņu.

Es nekad skaidri nezināju, kāda bija viņa politiskā pārliecība, ja vien var piemērot viņam šādu apzīmējumu, bet savā ziņā viņš bija aristokrats, drīzāk aristokrats kā kungs. Ne vienreiz vien viņš sūrojās par to, ka Dievs viņam nav devis dēla-mantinieka, — ciltij par godu, ģimenei turpinātāju. — Viņa darba istabā pie sienas zeltītā rāmī karājās Tjeļeginu ciltskoks, ļoti zarots, ar daudziem ābolveidīgiem apļiem. „Mēs, Tjeļegini,“ viņš mēdza teikt, „esam sena, mūžīga dzimta; cik mūsu, Tjeļeginu, arī nav bijis, — pa priekšnamiem mēs nevazājāmies, mugurkaulu nelocījām, uz augstmaņu sēdekļu pakāpēm neesam kājas tirpinājuši, pa tiesām neesam barojušies, dāvināta neesam valkājuši, neesam Maskavā glaimojuši, Pitjerā tenkojuši; tikai cieši sēdējuši katrs uz sava gabala, pats savs cilvēks uz savas paša zemes… ligzdaiņi, kundzēn, mājmīļi! Es pats, kaut arī dienēju gvardijā, tomēr, paldies, neilgi.“ Aleksejs Sergejičs priekšroku deva vecajiem laikiem. „Tad bija brīvāk, cienīgāk, teikšu tev pa godam! Bet ar tūkstoš astoņpadsmito gadu (kādēļ tieši ar šo gadu sākot, — viņš nepaskaidroja), brālīti manu, sākās šī karošana, zaldātošana. Karavīru kungi uzmauca sev galvā kādus tur „saltanus“ no gaiļu astēm, un paši sāka līdzināties gaiļiem; kaklu sažņauguši cieši jo cieši… krāc, bola acis, — un kā lai gan nerkāc? Nesen pie manis iebrauca kāds policijas kaprālis: — Es, sak, pie jums, jūsu labdzimtība… (redz ar ko iedomājies mani izbrīnot! … es arī pats zinu, ka esmu labi dzimis .. .) man pie jums darīšana. Bet es viņam: kungs cienījamais, tu vispirms sev apkakles āķus atāķē. Var gadīties, Dievs pasarg, sāksi šķaudīt! Ak, kas ar tevi notiks! Kas ar tevi notiks! Tu pārsprāgsi kā sēne… Un es lai atbildu! Bet dzert viņi var, šie kara kungi, oho-ho! Es viņiem lieku pasniegt visvairāk Cimlānes vīna, jo viņiem — vai Cimlānes, vai Pontaks — vienalga; tā ātri, gludi izskrej caur rīkli, kur tur atšķirsi! Un tad, lūk, vēl — sākuši to knupi zīst, tabaku smēķēt. Iesprauž sev tāds karavīrs to pašu knupi zem ūsenēm, lūpenēs — dūmus laiž pa nāsīm, pa muti, un pat pa ausīm, un iedomājies — varonis! Lūk, ari mani znotiņi — kaut ari viens no viņiem senators, bet otrs kaut kāds tur kurators — ari zīž to knupi un skaita sevi par gudriniekiem . .

Aleksejs Sergejičs nevarēja paciest smēķējamo tabaku, un tad vēl suņus, sevišķi mazus. „Nu, ja tu esi francūzis, turi sev pūdeli: t u skraidi, t u lēkā šurp turp, un viņš tev pakal, asti pacēlis … bet priekš kam tas mūsu brālim?“ Viņš bija ļoti tīrīgs un pieķērīgs. Par ķeizarieni Katrīnu viņš nerunāja citādi, kā ar sajūsmu un pacilātā, drusku grāmatu valodas stilā? „Pusdievs bija, ne cilvēks! Tu, kundzēn, palūkojies tik smaidā šinī,“ viņš piemetināja, godbijīgi norādīdams uz Lampī portretu, „un pats piekritīsi: pusdievs! Es savā dzīvē biju reiz tik laimīgs, man bija tas gods ar savām acīm skatīt smaidu šo, un mūžam neizdzisis tas no manas sirds!“ Pie tam viņš atstāstīja no Katrīnas dzīves anekdotus, kādus es nekur nebiju ne lasījis, ne dzirdējis. Lūk viens no tiem. Aleksejs Sergejičs nepieļāva ne mazākā norādījuma uz lielās ķeizarienes vājībām. „Un, beidzot,“ viņš mēdza izsaukties, „vai tad par viņu var spriest tā, kā par pārējiem ļaudīm! — Reiz viņa, rīta tualetes laikā, sēdēdama pūderuzpletnī, pavēlēja izsukāt sev matus … Un kas? Kamerdāma velk ķemmi caur matiem — te elektriskas dzirksteles tā vien šķist! — Tad viņa piesauc pie sevis turpat dežūrējošo leibmediķi Rodžersonu un saka viņam: mani, es zinu, nosoda par dažiem maniem soļiem; bet vai tu redzi šo elektrību? Tā tad — pie tādas manas dabas un komplekcijas, — pats vari nākt pie slēdziena, jo tu esi ārsts, — ka ir nepareizi mani nosodīt, — bet vajaga mani saprast!“ — Alekseja Sergejiča atmiņā neizdzēšams palicis sekojošs gadījums. Reiz viņš stāvējis iekšējā sardzē, pilī, — bet viņam bijis vēl tikai gadu sešpadsmit. Te viņam iet gājām ķeizariene

—    viņš atdod godu … „bet viņai“ te Aleksejs Sergejičs atkal tīksmīgi iesaucās: „uzsmaidot manai jaunībai un centībai, labpatikās sniegt man savu rociņu noskūpstīšanai, paplikšķināt manu vaigu, un izjautāt: kas es tāds, no kureines, kādas ģimenes? un pēc tam …“ Te parasti veča balss aizrāvās … „pēc tam pavēlēja no sava vārda pasveicināt manu māmiņu un pateikties viņai par to, ka tik labi audzina savus bērnus. Un vai es pie tam biju debesis vai virs zemes — un kā un kurp viņai labpatika aiziet, — vai uzlidoja augstumos, jeb devās uz citām telpām … to es nezinu līdz šim laikam!“

Ne vienreiz vien es mēģināju iztaujāt Alekseju Sergejiču par tiem senajiem laikiem, par ļaudīm, kas bija ap ķeizarieni… Bet viņš pa lielākai daļai izvairījās. „Ko tur runāt par veciem laikiem?“ viņš mēdza teikt… „tik sevi mocīt: jo redz, tu toreiz, sak, biji brašs, — bet tagad vairs ne pēdējo zobu nav mutē. Un, ko tur teikt: labi bija vecie laiki… nu, un Dievs ar viņiem! Bet kas attiecas uz tiem ļaudīm — tu, sprukstiņ, man šķiet, sāc runu par gadījuma cilvēkiem? — Vai tu esi redzējis, kā uz ūdens izlec burbulis? Kamēr tas vesels, un vēl turas — kādās viņš atmirdz krāsās? I sarkanās, i dzeltenās, i zilās — vienkārši teikt: varavīksne, jeb, lūk, dimants! — Tikai drīz vien tas plīst un no tā nepaliek ne pēdu. Tā, redzi, arī tie ļaudis bija tādi.“

„Nu, bet Potjomkins?“ es reiz jautāju.

Aleksejs Sergejičs pieņēma svarīgu izskatu:

„Potjomkins, Grigorijs Aleksandrovičs, bija valstsvīrs, dievvārdu zinātnieks, Katrīnas audzēknis, viņas bērns, būtu jāsaka… Bet diezgan par to, kundzēn!“

Aleksejs Sergejičs bija ļoti dievbijīgs cilvēks — un kaut arī pāri saviem spēkiem, bet baznīcu apmeklēja kārtīgi. Māņticība pie viņa nebija manāma; viņš zobojās par tautas novērojumiem, ļauno aci un citām tādām „nesakarībām“, tomēr viņam nepatika, kad zaķis tam pārskrēja ceļu

—   arī sastapšanās ar popu viņam bija ne visai patīkama. Līdz ar visu to viņš izturējās pret garīgām personām ar ļoti lielu cienīšanu, gāja saņemt svētību, pat roku katrreiz noskūpstīja, bet sarunāties ar tiem nemīlēja. „No viņiem nāk ļoti stipra smaka,“ viņš paskaidroja, „bet es, grēcīgs cilvēks, esmu par daudz izlutis, — mati viņiem tādi lieli un eļļaini, izsukā viņi tos uz visām pusēm un domā — ka ar to man parāda cienīšanu, un sarunā tā skaļi krekšķina,

—    aiz bikluma vai, jeb arī ar to grib man labpatikšanu darīt. Nu, un bez tam tie atgādina miršanas stundu. Tikai tu, kundzēn, šās manas runas neatkārto; — cienī garīdzniecību — vienīgi muļķi viņus neciena; — un ari es esmu vainīgs, ka vecuma dienās pļāpāju muļķības.“

Skolots Aleksejs Sergejičs bija — kā visi tā laika muižnieki — par vara naudu, bet šo trūkumu viņš pats bija zināmā mērā izlabojis ar lasīšanu. Grāmatas viņš lasīja vienīgi krievu, no pagājušā gadsimta beigām; jaunākos sacerētājus viņš atrada par salkaniem un izteiksmē vājiem… Lasīšanas laikā viņam blakām tika nolikts uz vienkāju apaļa galdiņa sudraba kauss ar kaut kādu sevišķu putojošu piparmētru kvasu, no kuras pa visām istabām izplatījās patīkama smarša. Pats viņš pie tam uzlika uz degungala lielas apaļas brilles; bet pēdējā laikā viņš ne tik daudz lasīja, kā domīgi lūkojās pāri briļļu apkalumam, paceldams uzacis, lūpas čāpstinādams un nopūsdamies. Reiz es viņu atradu raudam, ar grāmatu uz ceļiem, — kas mani, jāatzīstas, ļoti pārsteidza.

Viņš bija atcerējies sekojošo dzeju:

„Ak, nelaimīgā ļaužu cilts!

Miers tev nava pazīstams!

To tu tad tik iegūsti,

Kad tev’ apklāj kapa putekļi . . .

Rūgts, ak rūgts gan ir šis miers!

Miron, guli . . . Raudi, dzīvais!“

Šo dzeju bija sacerējis kāds Gormičs-Gormickis, ceļojošs dzejnieks, ko savā pajumtē bija uzņēmis Aleksejs Sergejičs, — jo tas viņam bija šķitis delikāts un pat subtils cilvēks: nēsāja kurpes ar lentām, runāja uz 6, acis vērsdams uz debesīm, bieži nopūtās. Bez visām šīm īpašībām Gormičs-Gormičkis vēl runāja franciski, jo izglītību bija baudījis jezuitu kollegiumā, — bet Aleksejs Sergejičs tikai „saprata“. Bet reiz, kabakā nāvīgi piedzēries, šis pats „subtīlais“ Gormickis iztaisīja šausmīgu traci: „lupatās“, līdz asinīm piekāva Alekseja Sergejiča kambarsulaini, pavāru, divas, ceļā gadījušās, veļas mazgātājas un pat svešu galdnieku — bez tam izdauzīja logiem vairākus stiklus, pie tam nejēdzīgi kliegdams: — bet nu es viņiem parādīšu, šiem krievu liekēžiem, neaptēstajiem kacapicm!

—   Un kāds spēks radās šai sīkajā būtnē! Astoņi cilvēki tikko spēja viņu savaldīt! — Par šo pašu traci Aleksejs Sergejičs pavēlēja izsviest viņu no nama, papriekš nosēdinot viņu ar kailu „afendronu“ sniegā,—tas notika ziemā,

—   lai izietu skurbums.

„Jā,“ mēdza teikt Aleksejs Sergejičs, „mans laiks pagājis; bija zirgs, — bet nobraukts. Es, lūk, gan dzejniekus esmu turējissavā apgādībā, gan gleznas un grāmatas uzpircis no ebrējiem, — arī zosis man bija ne sliktākas kā Muchanovnam, — baloži-kūleņotāji, īstie, māla krāsā .. . Uz visu ko man bija prieks!.. . Varbūt, lūk, tikai „suņinieks“ nekad neesmu bijis, — jo tur žūpošana, smirdoņa, lielīšanās! Biju dedzīgs, nevaldāms! Kā Tjeļeginam lai viss nebūtu pirmās šķiras … lai Dievs žēlīgs! Arī zirgu audzētava man bija slavena. Un tur nāca zirgi … kā domā, kundzēn, no kurienes! No tām visslavenākajām ķeizara Ivana Aleksejeviča, Pētera Lielā brāļa, zirgaudzētavām … taisnību tev saku! Visi ērzeļi brūni, kā eļļoti — krēpes līdz ceļiem, astes līdz nagiem… Lauvas! — Un viss tas bijis, — bet jau pagātnes zāli apaudzis. — Godkāres lepnums — un visādas rūpes! Bet lai, — ko tur žēlot! Katram cilvēkam nolikta sava robeža. — Augstāk par debesi ncuzlidosi, ūdenī nenodzīvosi, no zemes neaizbēgsi…. Kā ne kā, vēl padzīvosim!“

Un vecis atkal smaidīja, šņaukdams savu „špāņu“ tabaku.

Zemnieks viņu mīlēja: kungs, pēc viņu vārdiem, bija labs, ne ātrs sirdī. Tikai arī viņi atkārtoja, ka, zirgs, sak, nobraukts. Senāk Aleksejs Sergejičs pats iedziļinājis visā

—   i izbrauca uz lauku, i uz dzirnavām, i uz pienotavu, — ielūkojās i klētīs, i zemnieku istabās; visiem bija pazīstami viņa vieglie rikšotāju ratiņi, izsisti aveņu krāsas plīšu, kufos bija iejūgts liela auguma zirgs ar platu laukumu pāri visai pierei, vārdā „Lākturs“ — no tās pašas slavenās zirgu audzētavas; Aleksejs Sergejičs zirgu vadīja pats, aptinis grožu galus ap dūrēm. Bet kad viņam pienāca septiņdesmitais gads, vecis atmeta visam ar roku un muižas pārvaldīšanu uzdeva burmistrim Antipam, no kuj-a slepus baidījās un saukāja to par Mikromegāsu (atmiņas par Voltēru!) — jeb arī vienkārši — par laupītāju. „Nu, ko teiksi, laupītājs? Vai daudz esi savilcis pūnītē?“ viņš mēdza smaidīdams teikt, lūkodamies laupītājam tieši acīs. „Viss no jūsu žēlastības,“ jautri atbildēja Antips. „Žēlastība kas žēlastība, — bet tu, Mikromegās, man pieraugies! zemniekus, manus aizacu pavalstniekus, neiedrošinies aiztikt! Sāks tik viņi sūdzētes . .. spieķis man, tu redzi, nav tālu!“

—    „Jūsu spieķīti, tētiņ Aleksej Sergejič, es vienmēr labi atceros,“ atbild Antips-Mikromegāss, un tik glauda bārdu! „Tā, tā, atceries!“ 1 kungs, i burmistrs, abi smejas viens otram acīs. — Ar muižas ļaudīm, vispār ar dzimtsļaudīm, ar „pavalstniekiem“ (Aleksejs Sergejičs mīlēja šo vārdu) viņš apgājās maigi. „Tādēļ ka, spried pats, māsas dēliņ, — sava taču nav itnekā, varbūt tikai krustiņš kaklā, — arī tas pats vaj^a — uz svešu mantu nelūkojies . .. kur tur lai rodas saprāts?“ — Nav i ko runāt, ka par tā saucamo dzimtsbuves jautājumu tanī laikā neviens pat nedomāja; tas nevarēja uztraukt arī Alekseju Sergejiču; viņš mierīgi valdīja par saviem „pavalstniekiem“, bet ļaunus muižniekus viņš nosodīja un sauca par savas šķiras naidniekiem. Viņš vispār muižniekus sadalīja trīs šķirās: krietnos, — kupu pamaz; izlaidīgos — kuru pietiekoši, un nekrietnos — ar kuriem kaut dīķi pildi. Un ja kāds no viņiem ar saviem apakšniekiem cietsirdīgs un tos spaida, — tas grēcīgs i Dieva priekšā, i ļaužu priekšā vainīgs! Jā, dzimtsļaudīm klājās pie veča labi; „aizacu pavalstniekiem“, protams, sliktāk, neraugoties uz spieķi, ar kuru viņš draudēja Mikromegāsam. Un cik šo muižas ļaužu gan nebija viņa namā! Un pa lielākai daļai veci. dzīslaini, mataini, rūcēji, plecos sakumpuši, tērpušies garstērbeļainos nankina kaftanos, — ar stipru, skābu smaku! Bet sieviešu galā tik vien i bija dzirdams, kā basu kāju soļi un brunču pļakstēšana. Galveno kambarsulaini sauca Irinarchu un Aleksejs Sergejičs viņu vienmēr sauca gari stieptu saucienu: I-ri-na-a-rch! Citus viņš sauca: Mazais! Mazul! Kas tur ir, pavalstnieks? Zvaniņus viņš ciest nevarēja: kas te, Dievs žēlīgs, par traktieri! — Un mani pārsteidza tas, ka kupā laikā Aleksejs Sergejičs arī nepasauktu savu kambarsulaini, — tas tūliņ ieradās, tīri kā no zemes izauga — un, papēžus salicis kopā, rokas uz muguras, stāvēja kunga priekšā drūms un it kā nikns, bet centīgs kalps.

Aleksejs Sergejičs bija devīgs ne pēc savas turības;

bet nemīlēja, kad viņu godāja par labdari. „Kāds es jums, kungs, labdaris!… Es daru sev labu, — bet ne jums, mans kungs. — (Kad viņš dusmojās vai bija saskaities, viņš vienmēr ,,jūs“-oja.) — Nabagam,“ viņš mēdza teikt, „iedod reizi, iedod divas, iedod trīs … Nu, bet ja viņš atnāks ceturto reiz — iedot tu viņam tomēr iedod — tikai pie tam piebilsti: būtu tu, balodīt, pastrādājis kaut ko citu

—   ne vienmēr ar muti vien.“ — „Krusttētiņ,“ ievaicāsies viņam kādreiz, „bet ja nu nabags arī pēc tam atnāk vēl piekto reiz?“ — „Tad tu iedod viņam arī piekto reiz.“ — Slimos, kas griezās pie viņa pēc palīdzības, viņš lika ārstēt uz sava rēķina — kaut arī pats ārstiem neticēja — un nekad pēc viņiem nesūtīja. „Nelaiķe māmuļa,“ viņš pārliecināja, „visas slimības ar provanseļļu, ar sāli ārstēja — gan iekšā deva, gan ierīvēja, — un viss pārgāja ļoti labi. Bet kas mana māmuļa tāda bija? Viņas dzimšana bija vēl Pētepa Lielā laikā — apdomā tikai to!“

Aleksejs Sergejičs bija krievu cilvēks caur un cauri: mīlēja vienīgi krievu ēdienus, mīlēja krievu dziesmas, bet ermoņikas — „fabrikas izgudrojumu“ — neieredzēja; mīlēja noraudzīties meiču rotaļās, sievu dejās; jaunībā viņš pats, kā runāja, jauki dziedājis un braši dejojis; mīlēja pērties pirtī — un tik stipri pērties, kā Irinarchs, kas, kalpodams viņam kā pirtnieks, pēra viņu ar bērza pirts slotu, izmērcētu alū, berzēja ar vīšķi, berzēja ar vadmalas gabalu, valstīja ieziepētu pūsli pa kunga locekļiem, — šis uzticīgi-padevīgais Irinarchs katrreiz, nokāpdams no lāvas, sarkans kā „jauns vapa statuja“, mēdza teikt: „Nu, šoreiz es, Dieva vergs, Irinarchs Tolobejevs, vēl paliku vesels … Bet kas gan būs nākošo reiz?“

Arī runāt Aleksejs Sergejičs runāja jauku krievu valodu, drusku vecmodīgu, bet garžīgu un tīru, kā avota ūdens, itin bieži iebirdinādams runā mīļotos vārdiņus: — pa godam, Dievs žēlīgs, kā ne kā, kungs, un kundzēn …

Nu, bet pietiks par viņu. Parunāsim par Alekseja Sergejiča laulāto draudzeni, Malaņju Pavlovnu.

Malaņja Pavlovna bija dzimusi maskaviete, kādreiz Maskavā skaitīta par pirmo skaistuli, la Vйnus de Moscou. — Es viņu iepazinu jau kā vecu, kalsnēju sievieti, smalkiem, bet nenozīmīgiem sejas pantiem, greiziem zaķa zobiņiem maziņajā mutītē, ar lielu daudzumu sīki saskrullētu dzeltenu cirtiņu uz pieres, krāsotām uzacīm. Viņa pastāvīgi staigāja piramidas veidīgā micē ar rozā lentām, īsā baltā kleitā un bumbieru krāsas kurpēs ar sarkaniem papēžiem, bet virs kleitas nēsāja gaišzila atlasa jaku, no labā pleca nolaistu piedurkni. Tieši tāda tualete viņai bijusi mugurā 1789. gada Pētera dienā. Tanī dienā, vēl meita būdama, viņa gājusi ar radiem uz Hodinkas laukumu, paskatīties Orlova sarīkoto slaveno dūru cīņu. „Un grāfs Aleksejs Grigorjevičs … (ak, cik reiz es netiku dzirdējis šo stāstu!) ieraudzījis mani, pienāca klāt, palocījās zemu jo zemu, saņēmis cepuri abās rokās, un teica tā: skaistule gleznotā, viņš teica, kādēļ tu piedurkni no plcciņa nolaidusi? Jeb arī ar mani gribi dūrītēm pacīnīties? … Tad lūdzu; tikai pasaku tev iepriekš: tu mani uzvarēji — padodos! — Un es tavs gūsteknis!… Un visi skatījās uz mums un brīnījās.“ Un no tā laika viņa pastāvīgi nēsāja to pašu tualeti. „Tikai toreiz man galvā bija nevis mice, bet cepure а la Bergиre de Trianou; — un kaut arī es biju nopūderēta — bet mani mati, kā zelts, tā vien vizmoja, tā vien vizmoja!“ — Malaņja Pavlovna bija muļķe, kā sak, līdz svētumam; pļāpāja bez jēgas, itin kā pati labi nezinādama, kas viņai nāk pār lūpām — un visvairāk par Orlovu. — Orlovs viņai bija kļuvis, var sacīt, par galveno viņas dzīves interesi. — Viņa parasti ienāca… nē! iepeldēja, vienmērīgi kustinādama galvu, kā pāvs, istabā, un kaut kā savādi izgriezusi vienu kāju un diviem pirkstiem pieturēdama nolaistās piedurknes galu (laikam arī šī poza kādreiz bija patikusi Orlovam), apstājās istabas vidū, nevērīgi lepni palūkojās apkārt, kā jau tas skaistulei pienākas — pat šņaukāja un čukstēja: — vēl kas! — itin kā viņai kāds uzbāzīgs kavalieris neliktu miera ar komplimentiem, — tad piepeši, uzsitusi papēdīti uz grīdas un paraustījusi pleciņus, aizgāja. — Arī viņa šņauca „spāņu“ tabaku, izņemdama to ar maziņu zelta karotīti no maziņas bonbonjēras, — un laiku pa laikam, sevišķi kad parādījās jauna persona — pacēla no lejas — nevis pie acīm, bet pie deguna — (viņa redzēja ļoti labi)

—   divkāršu lorņeti, dakšiņu veidā, greznodamās un griezdama to baltajā rociņā ar sāņus atliektu pirkstiņu. — Cik reiz man viņa netika aprakstījusi savas laulības Debesbraukšanas baznīcā, Arbatā, — tāda jauka baznīca! — un ka tur bija klāt visa Maskava… kāda spiešanās bija! briesmas! Ekipāžas viens otram priekšā sajūgtiem zirgiem, zelta karietes, ātrskrējēji… viens grāfa Zavadovska ātrskrējējs pat nokļuva zem riteņa! Un mūs laulāja pats archirejs — un kādu sprediķi viņš teica! visi raudāja — kur vien es nepalūkojos — visur asaras, asaras . . . bet ģenerālgubernatoram bija tīģera krāsas zirgs … Un puķu, cik puķu bija sanests! Un kā šā gadījuma dēļ kāds ārzemnieks, bagāts — pārbagāts, aiz mīlas nošāvās — un kā arī Orlovs tur bija klāt… Un pienācis klāt Aleksejam Sergejičam apsveica viņu un nosauca par laimes luteklīti… Sak, laimes luteklītis tu esi, brāl, lūpčāpsti! Un kā Aleksejs Sergejičs atbildot uz šiem vārdiem tik brīnišķi palocījās un pavicināja ar cepures spalvu pa grīdu no kreisās puses uz labo … Sak, jūsu gaišība, tagad starp jums un manu laulātu draudzeni ir svītra, ko jūs nepārkāpsit!

—   Un Orlovs, Aleksejs Grigorjevičs, tūliņ saprata un uzslavēja. — O, tas bija tāds cilvēks! tāds cilvēks! Jeb atkal, citu reiz, — mēs ar Aleksi bijām pie viņa ballē, — es jau biju pie vīra — ak, kādas viņam bija brīnišķas briljanta pogas! Un es neizturēju, uzslavēju. Kādi jums, saku, grāf, brīnišķi briljanti! — Bet viņš, paņēmis turpat no galda nazi, nogrieza vienu pogu un uzdāvināja man, teikdams: jums, balodīt, acīs sirmtkārt jaukāki briljanti; nostājāties tik pie spoguļa un salīdziniet. Un es nostājos, un viņš nostājās man blakus. — Nu, kā? Kam tiasnība? — viņš saka, — bet acis tā vien griež, tā vien griež ap mani. Un Aleksejs Sergejičs te ļoti samulsa; bet es viņam teicu: „Aleksi,“ es viņam teicu, „tu, lūdzams, nemulsti; tev vajaga mani labāk pazīt!“ Un viņš man atbildēja: „Esi mierīga, Melāni!“ Un tie paši briljanti man tagad ir ap Alekseja Grigorjeviča medaljonu — tu, balodīt, taču būsi redzējis, es viņu svētkos nēsāju pie pleca, Jura lentā — tādēļ ka viņš bija drosmīgs, ļoti liels varonis, Jura kavalieris: turku sadedzināja!“

Ar visu to Malaņja Pavlovna bija ļoti labas dabas sieviete: viņai izpatikt bija ļoti viegli. „Ne viņa tevi grauzīs, ne viņa tevi bikstīs,“ atsaucās par viņu istabenes. Visu saldu Malaņja Pavlovna mīlēja kaislīgi — un īpaša vecīte ar to vien nodarbojās, ka vārīja saldos ievārījumus, kādēļ arī bija iesaukta par „vāreni“, reizes desmit dienā viņai pasniedza Ķīnas porcelāna bļodiņu — gan ar rožu lapiņām cukurā, gan ar barbarisu medū, jeb ar ananasu šerbetu. Malaņja Pavlovna baidījās vientulības — tad uznākot šausmīgas domas — un gandrīz vienmēr bija piedzīvotāju ielenkta, kupas lūdzās no sirds: runājiet, sak, runājiet tak, ko tā sēžat — tikai savas vietas sildāt! un viņa čivināja kā kanarijas putniņš. Būdama ne mazāk dievbijīga ka Aleksejs Sergejičs, viņa ļoti mīlēja lūgt Dievu; bet tā ka, pēc viņas pašas vārdiem, nebija lāgā iemācījusies lasīt lūgsnas, tad arī priekš tam tika turēta nabadzīga diakona atraitne, — kupa tik garžīgi lūdza Dievu! Ne mūžam neaizķersies! Un tiešām: šī diakoniete prata kaut kā nevaldāmi izrunāt lūgsnas vārdus, nepārtraucot tos ne pie ieelpošanas ne izelpošanas — bet Malaņja Pavlovna klausījās un jūsmoja. Pie viņas bija vēl otra atraitne; tai bija jāstāsta viņai vakaros pasakas, „bet tikai vecās,“ lūdzās Malaņja Pavlovna, „tās, kupas es jau zinu; jaunās visas ir izdomātas.“

Malaņja Pavlovna bija ļoti vieglprātīga — dažreiz pat aizdomīga: viņai piepeši kaut kas iešausies galvā! Tā viņa, par piemēru, lāgā neieredzēja pundurīti Janusu: viņai vienmēr likās, ka viņš piepeši ņems un uzkliegs — bet vai jūs zināt, kas es esmu? Burjatu kņazs! Bet jūs, lūk, padodaties! — Un ja ne to, — aiz melancholijas aizdedzinās māju. Malaņja Pavlovna, tāpat kā Aleksejs Sergejičs, bija ļoti devīga; bet nekad nedeva naudā — negribēja smērēt rociņas — bet laktiņus, auskarus, kleitas, lentas; jeb aizsūtīja no galda pīrāgu un gabalu cepeša — jeb atkal

—    glāzi vīna. Mīlēja arī svētku dienās pacienāt bābas: sāk tās dejot, bet viņa pati tik piesit papēdīšus un nostājas pozā.

Aleksejs Sergejičs ļoti labi zināja, ka viņa sieva ir muļķe, bet jau gandrīz no pirmā laulības gada bija sevi pieradinājis izlikties, it kā viņai būtu ļoti asa mēlīte un viņai patiktos runāt dzēlības. Gadījās, tiklīdz viņa par daudz sāks pļāpāt, viņš tai tūliņ padraudēs ar mazo pirkstiņu, teikdams: „Ak, mēlīte, mēlīte! gan viņa citā pasaulē dabūs! Izdurs viņai cauri karstu matadatu!“ — Tomēr Malaņja Pavlovna par to neļaunojās; gluži otrādi — viņai bija pat it kā patīkami dzirdēt tādus vārdus: sak, ko tad! Ne jau mana vaina, ka tik gudra piedzimu!

Savu vīru Malaņja Pavlovna dievināja — un visu mūžu bija priekšzīmīgi uzticīga sieva; bet arī viņas dzīvē bija „priekšmets“, jauns brālēns, huzārs, kritis, kā viņai šķita, viņas dēļ divkaujā, — bet pēc vairāk noteiktām ziņām miris no sitiena ar biljarda nūju pa galvu, krogus kompānijā. Šā „priekšmeta portrets ūdens krāsās viņai glabājās slepenā atvilktnē. Malaņja Pavlovna pieminot Kapitonušku — tā sauca viņas priekšmetu — katrreiz nosarka līdz ausīm, — bet Aleksejs Sergejičs tīšām sarauca pieri, atkal draudēja sievai ar mazo pirkstiņu un teica: „Neuzticies zirgam laukā, sievai mājā! Och, kā man šis Kapitoniņš, Kupidoniņš!“ — Tad Malaņja Pavlovna visa satraucās un iesaucās: „Aleksi, grēks jums, Aleksi! Pats jūs gan jaunībā laikam „vicinājāties“ ar dažādām kundzenītēm — tad tādēļ arī domājat…“ — „Nu pietiek, pietiek, Malaņjuška,“ smaidīdams pārtrauca Aleksejs Sergejičs; „balts tavs tērps, — bet vēl baltāka dvēsele!“ — „Baltāka, Aleksi, baltāka!“ — „Ak, mēlīte, pa godam mēlīte,“ atkārtoja Aleksejs — un papliukšķināja viņai roku.

Runāt par Malaņjas Pavlovnas „pārliecību“ būtu vēl vairāk nevietā kā runāt par Alekseja Sergejiča pārliecību; tomēr reiz man gadījās būt par liecinieku manas krustmāmiņas apslēpto jūtu savādai izteiksmei. Reiz es, kaut kā sarunā, pieminēju slaveno Seškovski: piepeši Malaņjas Pavlovnas seja kļuva stinga kā mironim — pilnīgi līķim līdzīga, iezaļgana, neraugoties uz uzlikto balto un sarkano smiņķi — un dobjā pilnīgi sirsnīgā balsī — (kas ar viņu gadījās ļoti reti — parasti viņa vienmēr it kā pozēja, dungoja un šļupstēja) — viņa ierunājās: „Ak, ko tu tur pieminēji! Un vēl naktij tuvojoties! — Nekad tu nepiemini šo vārdu!“ Es izbrīnījos; kāda nozīme varēja būt šim vārdam tādai miermīlīgai un nevainīgai būtnei, kas nevien izdarīt — bet pat iedomāties nespēja nekā neatļauta? — Sīs izbailes, kas viņā parādījās gandrīz vai pus gadsimta vēlāk, manī sacēla ne visai priecīgas pārdomas.

Aleksejs Sergejičs mira savas dzimšanas 88. gadā, pašā 1848. gadā, kurš, redzams, lika apjukt pat viņam. Ari viņa nāve bija diezgan savāda. Vēl no rīta viņš jutās labi, kaut gan vairs neatstāja atzveltnes krēslu. Un piepeši viņš sauc sievu: „Malaņjuška, panāc nu šurp.“ — „Kas tev ir, Aleksej?“ — „Mirt man laiks, balodīt, lūk kas.“ — „Dievs ar jums, Aleksej Sergejič! Kādēļ tā?“ — „Nu, lūk, kādēļ: visupirms, laiks arī godu prast; un vēl: skatos es pirmiņ uz savām kājām . .. svešas kājas — un pietiek! — Uz rokām — arī tās svešas! Paskatos uz vēderu — arī vēders svešs! — Tā tad: svešu mūžu ēdu. Aizsūti nu pēc mācītāja; bet pagaidām — noguldi mani gultiņā — no kuras es vairs necelšos.“ Melaņja Pavlovna uztraucās — tomēr noguldīja vecīti, un aizsūtīja pēc mācītāja. Aleksejs Sergejičs izsūdzēja grēkus, iebaudīja vakarēdienu, atvadījās no mājiniekiem — un sāka iemigt. Malaņja Pavlovna sēdēja pie viņa gultas. „Aleksej!“ viņa piepeši iekliedzās: „nebaidi mani, nevar ciest actiņas! Jeb vai kas sāp?“ Vecais palūkojās sievā. „Nē, nesāp nekas … bet pagrūti.“ Pēc tam, mazliet klusējis: „Malaņjuška,“ viņš ierunājās, „lūk kā aizauļoja dzīve, — bet atminies, kā mēs laulājāmies .. . kāds bijām pārītis? — „Bijām, skaistulīt manu, Aleksej, nenoskatāmais!“ Vecais atkal paklusēja. „Malaņjuška, vai mēs viņā pasaulē tiksimies?“ — „Lūgšu par to Dievu, Aleksej.“ Un vecīte izplūda asarās. „Nu, neraudi, muļķīte; varbūt tur mūs Kungs Dievs atjaunos — un mēs atkal kļūsim pārītis!“ — „Atjaunos, Aleksej!“ — „Viņam, Kungam, viss iespējams,“ piezīmēja Aleksejs Sergejičs. „Viņš — brīnumdaris! — varbūt pat radīs tevi gudrinieci… Nu, sirsniņ, pajokoju; dod, noskūpstīšu rociņu.“ — „Bet es tavu.“ — Un abi vecīši noskūpstīja viens otram saliektās rokas.

Aleksejs Sergejičs sāka apklust un aizmirsties. Malaņja Pavlovna tīksmīgi lūkojās viņā, ar pirksta galiņu nomezdama asariņas no skropstām. Tā viņa nosēdēja stundas divas. „Iemiga?“ čukstot jautāja vecīte, kas prata tik labi lūgt Dievu, izstiepdamās aizmugurē Irinarcham, kupš nekustīgi, kā stabs, stāvēja pie durvīm un cieši lūkojās mirstošajā kungā. „Guļ,“ tāpat čukstot atbildēja Malaņja Pavlovna. Bet piepeši Aleksejs Sergejišs atvēra acis.

„Mana uzticīgā draudzene,“ viņš murmināja, „mana cienītā laulātā draudzene, līdz zemei palocīdamies pateiktos tev par tavu mīlu un uzticību, — bet kā lai pieceļos? Ļauj kaut krustu tev pārmetīšu.“ Malaņja Pavlovna pievirzījās tuvāk, pieliecās … Bet paceltā roka bezspēcīgi nokrita uz segas — un pēc dažiem mirkļiem Alekseja Sergejiča vairs nebija.

Viņa meitas ar vīriem paguva ierasties tikai uz bērēm: bērnu viņām nebija — ne vienai, ne otrai. Aleksejs Sergejičs savā testāmentā tās nebija apbēdinājis, kaut arī nepieminēja viņas uz miršanas gultas. „Apsūnojusi mana sirds pret viņām,“ viņš man reiz teica. Pazīdams viņa labsirdību, es brīnījos par viņa vārdiem. „Grūti izspriest tiesu starp vecākiem un bērniem. — Liela grava sākas ar mazu plaisu,“ kādu citu reiz teica man par to pašu lietu Aleksejs Sergejičs, „aršīnu liela rēta aizdzīst, bet nocērt kaut nagu — nepieaugs.“

Meitas, man šķiet, kaunējās par saviem mazliet savādniekiem-vecākiem.

Mēnesi vēlāk nomira ari Malaņja Pavlovna. No pašas Alekseja Sergejiča miršanas dienas viņa gandrīz necēlās no gultas un pavisam negreznojās; bet viņu apglabāja gaišzilajā jakā un ar Orlova medaljonu uz pleca, tikai bez briljantiem. Tos savā starpā sadalīja meitas, teikdamas, ka tie tikšot izlietāti svētbilžu ietveru greznošanai; patiesībā viņas tos izlietāja pašas savu personību greznošanai.

Un lūk — kā dzīvi manā priekšā stāv mani vecīši — un par viņiem es glabāju labas atmiņas. Un tomēr, manā pašā pēdējā viņu apciemojuma laikā (tad es jau biju students) — notika gadījums, kas ienesa mazliet disonanses tanī harmoniski-patriarchālajā noskaņojumā, ko uz mani vēsmoja Tjeļeginu nams.

Starp mājas kalpotājiem bija arī kāds Ivans, pēc palamas „Sausnis“ — kučieris, jeb kučierītis, kā viņu saukāja viņa mazā auguma dēļ — neraugoties uz viņa jau vairs ne jaunības gadiem. Tas bija. sīciņš cilvēciņš, kustīgs, uzrautu deguniņu; cirtains, ar mūžīgi smaidīgu bērna seju un peles actiņām. Viņš bija liels balamute un jokdaris; prata taisīt visādus gabalus, laida visādas uguņošanas, pūķus, spēlēja visas spēles, auļoja stāvus zirga mugurā, šūpolēs uzlaida augstāk par visiem, pat ķīniešu ēnas prata izrādīt. Neviens labāk par viņu neuzjautrināja bērnus — un viņam pašam bija prieks noņemties ar tiem, kaut visu cauru dienu. — Ņemsies smiet — visu māju sakustinās; te še, te tur viņam atbild — aizraus visus … kaut ar lamājas, bet smej. — Dejot Ivans dejoja brīnišķi — sevišķi „zivtiņu“.

—    Uzrauj koris dejas dziesmu, puisis iznāk apļa vidū — un nu tik griezties, lēkāt, piesist kājas, bet pēc tam kā liksies gar zemi — un tik attēlot no ūdens uz sauszemes izmestas zivtiņas kustības: ij tā izlieksies, ij šā, pat papēžus pielieks pie pakauša; — bet pēc tam — kā uzleks, iesmiesies — vienkārši zeme trīc zem viņa! Gadījās, Aleksejs Sergejičs, — kā jau teicu — liels rotaļu mīļotājs, nekādi nenocietās neuzsaucis: „Vaņušku šurp, kučierīti! Sukā mums zivtiņu, ātri!“ bet pēc brītiņa jau sajūsmā čukst: „ak, viņš, šāds tāds!“

Un lūk — manā pēdējā apciemojumā, ienāk šis pats Ivans Sausnis pie manis istabā un, ne vārda neteikdams, nokrīt ceļos. „Kas tev, Ivan?“ — „Glābjiet, kungs!“ — „Kā, kas ir?“ Un te man Ivans izstāstīja savu nelaimi.

Viņš bija — gadus divdesmit atpakaļ — iemainīts no Sausņu kungiem pret citu Tjeļeginu dzimtseilvēku; — tā — vienkārši iemainīts, bez jebkādām formalitātēm un papīriem; par viņu atdotais cilvēks nomira — bet Sausņu kungi par Ivanu bija pavisam piemirsuši — un tā viņš palika Alekseja Sergejiča namā — kā savējs; vienīgi viņa palama atgādināja viņa izcelšanos. — Bet lūk, nomira viņa agrākie kungi; muiža nonāca citās rokās — un jaunais īpašnieks, par kufu gāja runas, ka viņš esot cietsirdīgs cilvēks, mocītājs, uzzinādams, ka viens viņa dzimtseilvēks bez kādas pases un tiesībām dzīvo pie Alekseja Sergejiča, sāka viņu pieprasīt atpakaļ, atteikšanās gadījumā draudēdams ar tiesu un sodu — un draudēdams ne uz zila gaisa — jo pats bija slepenpadomnieks un viņam bija guberņā liela noteikšana. Ivans pārbijies metās pie Alekseja Sergejiča, žēl kļuva vecim sava dejotāja — un viņš lika slepenpadomniekam priekšā — nopirkt no tā Ivanu par labu naudu; bet slepenpadomnieks par to negribēja ne dzirdēt: viņš bija mazkrievs un stūrgalvīgs kā velns. — Bija, nabadziņš, jāatdod. „Es te esmu iedzīvojies, es te esmu pieradis, es te esmu kalpojis, maizi ēdis un vēlos te nomirt,“ teica man Ivans — un vairs viņa sejā nebija smaida; gluži otrādi — tā bija kā pārakmeņojusies … „Un tagad man jāiet pie šā ļaundara … Vai tad es suns, ka no vienas suņu kūts velk uz otru, ar kaklam piesietu valgu … še, lūk, tevi Glābjiet, kungs; palūdziet jūs krusttētiņu — atcerieties, kā es jūs vienmēr uzjautrināju … Bet citādi, slikti būs; lieta bez grēka nepāries.“

„Bez kāda grēka, Ivan?“

„Es nogalināšu to kungu tur. — Tā i pieiešu un pateikšu viņam: atlaižat, kungs, mani atpakaļ; bet ja nē — pieraugait, — sargaities … es jūs nogalināšu.“

Ja zīlīte vai ķivulis varētu runāt un sāktu mani pārliecināt, ka noknābs citu putnu — tas mani neizbrīnītu vairāk, kā toreiz Ivans. — Kā? Vaņa Sausnis, šis dejotājs, balamute, jokdaris, bērnu mīlulis — un pats bērns — šī labsirdīgā būtne — slepkava! Kas par muļķībām! Ne uz mirkli es viņam neticēju; mani jau ārkārtīgi samulsināja tas, ka viņš spēja lādu vārdu izteikt! Tomēr es devos pie Alekseja Scrgejiča. — Es viņam gan nestāstīju to, ko man teica Ivans,bet sāku visādi lūgt, vai lietu nevarētu kaut kā labot? „Kundzēn, tu manu,“ man atbildēja vecais, „ar prieku būtu gatavs — bet ko darīt? — Es šim hoholam piedāvāju lielu atalgojumu — trīs simti rubļu piedāvāju, pa godam tev saku! Bet viņš — kur tev! ko darīsi? Darīts bija nelikumīgi, uz goda vārda, pa vecam … un tagad redz kas iznāk par ķibeli! Un šis hohols, kas zina, man atņems Ivanu ar varu — roka viņam valdonīga, gubernātors pie viņa strebj kāpostus — hohols atsūtīs zaldātus! Bet es no tiem zaldātiem baidos! Senāk, ko tur runāt, es, kā nekā, bet aizstāvētu Ivanu; bet paskaties uz mani tagad, kāds vecis es esmu tapis. Kur tad man nu kaj-ot!“ Tiešām savā pēdējā apciemojumā es atradu Alekseju Sergejiču ļoti novecojušu; pat viņa acu redzokļi jau bija pieņēmuši piena krāsu — kā zīdaiņiem — un uz lūpām rotājās nevis senākais apzinīgais smaids, bet tas piespiesti saldenais, neapzinīgais, kas ļoti veciem ļaudīm pat miegā no lūpām nenozūd.

Alekseja Sergejiča lēmumu es paziņoju Ivanam. Viņš pastāvēja, paklusēja, papurināja galvu. „Nu,“ viņš beidzot

teica, „kam jābūt, tam neizbēgsi. Tikai mans vārds ir ciets. Tā tad — atliek viens … uz beigām vēl palaist kādu joku. — Kungs, iedodiet priekš degvīna!“ Es viņam iedevu; viņš piedzērās — un tanī pašā dienā uzgrieza tādu „zivtiņu“, ka meitas un bābas pat spiedza — tā viņš locījās!

Otrā dienā es aizbraucu mājās, bet mēnešus trīs vēlāk —• jau Pēterburgā — es dabūju zināt, ka Ivans tomēr savu vārdu turējis! — Viņu aizsūtījuši pie jaunā kunga; kungs pasaucis viņu darba istabā un paziņojis, ka būšot viņa kučieris, ka nododot viņa apkopšanā Vjatkas zirgu trijjūgu un stingri viņu sodīšot, ja tie nebūšot labi kopti un vispāri nebūšot kārtīgs. „Es jokus neprotu.“

Ivans noklausījies kungā, vispirms palocījies līdz zemei, bet tad paziņojis, ka, kā nu viņa žēlastībai tīkot, bet viņš tam kalps nevarot būt. „Atlaižiet, sak, mani uz izpirkšanos, jūsu labdzimtība, jeb nododat zaldātos, citādi

—   cik tālu līdz nelaimei!“

Kungs iekaisis.

„Ak tu, šāds tāds! Kā tu drīkstēji man to teikt? — Pirmkārt, es esmu ekselence, bet ne augstlabdzimtība; otrkrāt, tu jau esi no gadiem ārā un arī tavs augums nav tāds, lai tevi nodotu zaldātos; un beidzot — ar kādu nelaimi tu man draudi? Nodedzināt mani taisies, vai?“

„Nē, jūsu ekselence, nevis nodedzināt.“

„Tad nogalināt, vai?“

Ivans noklusēja. „Ne kalps es jums,“ viņš beidzot izteica.

„Bet es tev, lūk, parādīšu,“ ierēcās kungs, „vai tu mans kalps jeb nē!“ Un, nežēlīgi sodījis Ivanu, tomēr pavēlējis nodot viņam rokās Vjatkas trijjūgu un nolikt viņu par kučieri pie zirgu staļļiem.

Ivans, redzams, padevies; sācis braukt kā kučieris. Tā kā šinī lietā viņš bija meistars, tad drīz vien kungam iepaticies — jo vairāk tādēļ, ka Ivans uzvedies kautri un klusi, arī zirgi viņam uzbadojušies; uzkopis viņš tos — kļuvuši kā gurķīši — nenoskatīties! Kungs sācis izbraukt ar viņu biežāk kā ar citiem kučieriem. Gadījies, — iejautājies: „Nu, kā, atminies, Ivan, kā mēs ar tevi nelāgā satikāmies? Vai izskrēja tev dulnums?“ Bet uz šiem vārdiem Ivans nekad nekā neatbildējis. — Reiz, tieši Trijkungu dienas priekšvakarā kungs ar Ivanu devies uz pilsētu viņa trijjūgā ar zvārguļiem, segām izklātās kamanās. Pret kalnu zirgi sākuši iet soļos, — bet Ivans nokāpis no bukas un nogājis kamanu aizmugurē, it kā kaut ko būtu (zmetis. — Bijis stiprs sals: kungs sēdējis ietinies un uzvilcis bebrādas cepuri uz ausīm. Tad Ivans izvilcis no svārku apakšas cirvi, piegājis no muguras kungam, nogrūdis tam cepuri un noteicis: ,.Es tevi, Pēter Petrovič, brīdināju—tagad vaino pats sevi!“ un ar vienu cirtienu pāršķēlis tam galvas kausu. Pēc tam apturējis zirgus, uzlicis nedzīvajam kungam galvā cepuri — un, uzkāpis atkal uz bukas, aizvedis to pilsētā tieši pie tiesu iestādēm.

„Te jums, sak’, Sausņu ģenerālis, nogalināts; un nogalināju viņu es. — Kā es viņam teicu, tā viņam arī izdarīju. Sieniet!“

Ivanu sagrāba, tiesāja, notiesāja ar pātagām un pēc tam katorgā. — Nokļuva jautrais putnveidīgais dejotājs kalnraktuvēs — un pazuda tur uz mūžu …

Jā; gribot negribot — kaut arī citā nozīmē — jāatkārto līdz ar Alekseju Sergejiču: „Jauki bija vecie laiki — nu, bet Dievs ar viņiem!“

1881.

APLAMIS

No savām un citu atmiņām

Tulkojis A. MEŽSĒTS

… Mēs bijām astoņi cilvēki istabā, — un mēs runājām par šolaiku lietām un cilvēkiem.

„Es šos kungus nesaprotu!“ piezīmēja A., „viņi ir it kā izmisuma iemiesojums … Tiešām, izmisuma apsēsti… Vēl nekad nav bijis nekas tamlīdzīgs.“

„Nē, ir bijis,“ iejaucās P., jau vecs, sirmiem matiem cilvēks, kas bija dzimis šā gadsimta divdesmitajos gados,

—   izmisuši draišķi bija arī agrāk, tikai tie nelīdzinājās tagadējiem aplamjiem. Par dzejnieku Jazikovu kāds teicis, ka viņam bijusi sajūsma, ne uz ko tie^i nevērsta, bezpriekšmetīga sajūsma; tāpat arī tiem ļaudīm — bija bezpriekšmetīga izmisība. Jā, lūk, ja atļausit, es jums pastāstīšu mana brālēna dēla Mišas Poltjeva stāstu. Tas var noderēt par tā laika aplamju paraugu.

Cik atceros, Dieva pasaulē viņš ieradās 1828. gadā, sava tēva dzimtsmuižā, kādā klusas stepju guberņas visklusākā stūrītī. Mišas tēvu, Andreju Nikolajeviču Poltjevu es vēl labi atceros. Viņš bija īsts, veclaicīgs muižnieks, dievbijīgs, cienīgs cilvēks, pietiekoši — pēc tiem laikiem

—    izglītots, drusciņ, patiesību sakot, pamuļķīgs, pie tam vēl slimoja ar krītamo kaiti… Tā arī ir veclaicīga, muižnieku slimība … Nu, bet lēkmes Andrejam Nikolajevičam bija lēnas un parasti beidzās ar miegu un skumju gurdenumu. — Viņš bija cilvēks ar labu sirdi, laipnu apiešanos, ne bez zināmas lielmanības; tādu es sev vienmēr esmu attēlojis caru Michailu Fjodoroviču. Visa Andreja Nikolajeviča dzīve pagāja neatlaidīgā visu kopš seniem laikiem pieņemto, ciešās attiecībās ar seno pareizticību stāvošo svēti-krievisko ceremoniālu pildīšanā. Viņš cēlās un likās gulēt, ēda un gāja pirtī, līksmojās un dusmojas (kā vienu tā otru, tiesa, retumis), pat pīpi smēķēja, pat kārtis spēlēja (divi lieli jaunievedumi) ne tā, kā viņam

ienāktu prātā, ne pēc savas gaumes, — bet pēc tēvu tikumiem un likumiem — patiesi un svinīgi. Pats viņš bija gapa auguma, laba izskata un patrekns, balss viņam bija klusa un mazliet aizsmakusi, kā tas bieži mēdz būt labdarīgiem krievu cilvēkiem; ievēroja tīrību veļā un apģērbos, nēsāja baltas kakla saites un garstūrainus svārkus tabakas krāsā, bet tūliņ bija redzamas muižnieku asinis: — neviens viņu neturētu par garīdznieka dēlu vai tirgotāju! Vienmēr, visādos iespējamos gadījumos un sastapšanās Andrejs Nikolajevičs neapšaubāmi zināja, kā jāuzstājas, kad jārunā un kādi tieši jālieto izteicieni; zināja, kad jāārstējas un arī ar ko, kādām pazīmēm jātic un kādas var atstāt bez ievērības … ar vārdu sakot, zināja visu kas darāms … Jo, sak’, viss no veciem paredzēts un norādīts, — neizdomā tikai savu… Un galvenais: bez Dieva ne līdz slieksnim! — Jāatzīstas — viņa mājā valdīja nāvīga garlaicība, tajās zemajās, siltajās un tumšajās istabās, kur tik bieži atskanēja vakara Dievkalpojumu un aizlūgumu dziedāšana ar gandrīz neizsīkstošu vīrāka un gavēņu ēdienu smaku!

Būdams jau ne pirmā jaunībā Andrejs Nikolajevičs apprecēja nabadzīgu jaunkundzi no kaimiņiem, ļoti nervozu un slimīgu personu, bijušo institūta audzēkni. Viņa diezgan labi spēlēja klavieres, runāja franciski kā institūtā mācījusies, labprāt sajūsminājās bet labprātāk nodevās melancholijai un pat asarām … Ar vārdu sakot — bija nemierīga rakstura. Skaitīdama savu dzīvi par samaitātu, viņa nevarēja mīlēt savu vīru, kas „protams“ viņas nesaprata; bet viņa cienīja . .. viņa pacieta viņu; un būdama pilnīgi godīgs un auksts radījums, ne reizi pat neiedomājās par citu „prieškmetu“. Bez tam viņu pastāvīgi aizņēma rūpes, vispirms par savu, tiešām vājo veselību; otrkārt, par vīra veselību, kura lēkmes viņai vienmēr iedvesa kaut ko līdzīgu māņticīgām šausmām, bet beidzot, arī par savu vienīgo dēlu Mišu, kuru ar lielu dedzību audzināja pati. Andrejs Nikolajevičs netraucēja sievai nodarboties ar Mišu, — bet ar vienu noteikumu: nekad nekādā ziņā neiziet no vienreiz uz visiem laikiem noteiktām robežām, kupās visam viņa mājā bija jāgriežas. Tā, par piemēru, Ziemsvētku nedēļā, Jaungada priekšvakarā un Vasilija dienas vakarā Mišām bija atļauts maskoties līdz ar citiem „zeņķiem“, un nevicn bija atļauts, bet pat tika uzstādīts par pienākumu . . . Bet par to . . . pasarg’ Dievs, citā laikā! u. t. t., u. t. t.

II

Es šo Mišu atceros gadus trīspadsmit vecu. Tas ļoti daiļš, patīkams zēns, rožainiem vaidziņiem un mīkstām lūpiņām (arī pats viņš bija viss mīkstiņš un apaļiņš), mazliet izspiestām, valgām acīm, rūpīgi nogludināts un sasukāts, laipns un kaunīgs — tīrā meitene! — Man viņā nepatika tikai viens: viņš reti kad smējās, bet kad viņš smējās — viņa zobi, lieli, balti un noasināti kā zvēram, nepatīkami krita acīs, — arī paši smiekli skanēja kaut kā asi, pat mežonīgi — gandrīz zvērīgi — bet acīs šaudījās nelabas dzirkstis. Māte viņu vienmēr slavēja par to, ka viņš tāds paklausīgs un laipns — arī ar nerātņiem puikām nemīl pazīties, bet vairāk tik glaužas pie sieviešu sabiedrības … „Memmes dēliņš, mīkstčaulītis,“ par viņu atsaucās tēvs, Andrejs Nikolajevičs, „bet par to labprāt apmeklē baznīcu . . . Un tas man patīk.“ Vienīgi tikai kaimiņš-vecis, bijušais izpravņiks, reiz manā klātbūtē izteicās par Mišu: „Apžēlojieties, buntavnieks būs!“ Un šis vārds mani, cik atceros, toreiz ļoti izbrīnīja. Bijušais izpravņiks, tiesa, visur redzēja dumpiniekus. Tieši tāds priekšzīmīgs jauneklis Miša palika līdz astoņpadsmit gadu vecumam, līdz pašai vecāku nāvei, kurus viņš zaudēja gandrīz vienā un tanī pašā dienā. Dzīvodams pastāvīgi Maskavā, es nekā netiku dzirdējis par savu jauno radinieku. Tiesa, kāds iebraucējs no viņu guberņas apgalvoja man, it kā Miša esot savu dzimtsmuižu par smiekla cenu pārdevis, bet šī ziņa man likās par daudz neticama! — Un lūk, piepeši, kādā rudens rītā manas mājas sētā ielido kariete, aizjūgta diviem brīnišķīgiem rikšotājiem, briesmīgi lepnu kučieri uz bukas; bet karietē — tērpies karavīru veida mētelī ar divas aršīnas garu bebrādas apkakli, cepuri uz vienas auss, ā la diable m’emportc, sēž — Miša! Ieraudzījis mani (es stāvēju viesistabā pie loga un ar izbrīnu lūkojos ielidojušā karietē), — viņš iesmējās savus griezīgos smieklus un, braši nopurinājis mēteļa atlokus, izleca no karietes un ieskrēja mājā.

„Miša! Michail Andrejič!“ es iesāku. „Vai tiešām tas jūs?“

„Sauciet mani uz „tu“ un „Miša,“ viņš mani pārtrauca. „Es … tas esmu es … savā paša personā … ierados Maskavā … ļaudis paskatīt… un sevi parādīt. Un, lūk, arī pie jums iebraucu. — Kādi rikšotājiņi? … Ā?“ un viņš atkal iesmējās.

Kaut arī bija pagājuši septiņi gadi no tā laika, kad es Mišu redzēju pēdējo reiz, tomēr es viņu pazinu tūliņ. — Seja viņam bija vēl tā pati jauniņā un, kā agrāk, tīkama,

—   pat ūsas vēl nebija uzdīgušas; tikai zem acīm uz vaigiem bija parādījušies uztūkumi — un mute oda pēc degvīna.

„Vai tad tu jau sen Maskavā?“ es jautāju. „Es domāju, Jka tur uz laukiem, saimnieko…“

„E! Tos laukus jau es tūliņ pie malas! — Tikko vecāki, lai viņiem debesu valstība, nomira — (Miša pārmeta krustu, sirsnīgi, bez jebkādas zaimošanas) — es tūliņ, nemaz nekavējoties… ein, zwei, drei! Ha-ha! Lēti aizlaidu, kanaļa! Tāds gadījās šķelmis! — Nu — tas vienalga! Mazākais padzīvošu sev par prieku — un citus pajautrināšu. — Bet ko jūs tā manī raugāties? Vai tad man tiešām vajadzēja turpināt šo īdēšanu? … Balodīt, dārgais, vai nevarētu glāzīti!“

Miša runāja ļoti ātri, steidzīgi, un tanī pašā laikā it kā pa miegam.

„Miša, apžēlojies!“ es ievaidējos: „bīsties Dieva! Kāds tu izskaties, kāds tu esi? Un vēl — glāzīti! Un pārdot tādu labu muižu par smiekla naudu …“

„Dievu es vienmēr bīstos un atceros,“ viņš uztvēra. „Bet viņš taču labs — Dievs tas … piedos! Un es arī esmu labs … savā mūžā vtjl nevienam neesmu pāri darījis. Un glāzīte arī laba; un pāri darīt… arī nevienam nedara. Bet izskats man pats īstais!… Tēvocīt, gribat — noiešu pa grīdas dēli kā stīdziņa? Jeb mazliet padejošu?“

„Ak, lūdzams, liecies mierā! — Kas tur par deju? Tu labāk apsēdies.“

„Apsēsties es apsēdīšos … Bet kādēļ jūs man nekā nesakāt par maniem sirmajiem? Paskataities, lūk, taču lauvas! Pagaidām es viņus īrēju, bet, noteikti, nopirkšu… kopā ar kučieri. — Savi zirgi daudz izdevīgāki. — Bija, lūk, arī nauda, bet vakar to nolaidu banciņā. — Nekas, rīt atgūsim. Tēvocīt… bet kā tad ar glāzīti?“

Es vēl arvien nevarēju atģisties.

„Apžēlojies, Miša, cik tev gadu? Ne ar zirgiem, ne ar kārtīm tev jānodarbojas … bet jāiestājas ūniversitātē vai dienestā.“

Miša papriekš atkal iesmējās, pēc tam gafi nosvilpa. „Nu, tēvocīt, es redzu, jūs tagad melancholiskā noskaņojumā. Iegriezīšos citu reizi. — Bet jūs lūk ko: atbrauciet vakarā uz Sokoļņikiem. Tur man uzcelta telts. Čigāni dzied… Fu-tu! nu tu! tikai turies! Bet uz telts standarts, un uz standarta lie-ieliem burtiem uzrakstīts: „Poltjeva čigānu koris“. Standarts vijās kā čūska, burti zelta, katram tīkami izlasīt. Pacienāšana — kas tik vēlas!… Atteikšanās nav. — Putekļi pa visu Maskavu griežas… manu cienību!… Nu, kā tad? atbrauksit? Bet tad man tur ir viena … odze! Melna kā zābaks, nikna kā suns, bet acis .. . ogles! Nekādi nevar zināt ko viņa — noskūpstīs vai iekodīs? … Atbrauksit, tēvocīt? … Nu, uz redzēšanos!“

Un pēkšņi apkampis un noskūpstījis mani uz pleca Miša izskrēja sētā, ieleca karietē, pavicināja virs galvas cepuri, iekliedzās — briesmīgais kučieris pašķielēja uz viņu pāri bārdai, rikšotāji sarāvās, un viss nozuda!

Nākošā dienā es, grēcīgs cilvēciņš, tomēr aizbraucu uz Sokoļņikiem, un tiešām ieraudzīju telti ar standartu un uzrakstu. Telts malas bija paceltas: troksnis, brīkšķi, spiegšana plūda no turienes. Apkārt drūzmējās ļaudis. Zemē, uz izklāta paklāja sēdēja čigāni, čigānietes, dziedāja, sita bundžiņas, bet viņu vidū, ģitari rokās, sarkanā zīda kreklā un platās samta biksēs, kā vilciņš griezās Miša. „Cienītie kungi! Laipni lūdzam! Izrāde tūliņ sāksies! Par velti!“ viņš kliedza piesmakušā balsī. ,,Ei! Šampanieti! Piere! Griestos! Hlop! ak tu, šķelmi, Pol de Kok!“ Par laimi viņš mani neredzēja un es pasteidzos aiziet.

Es, kungi, neuzkavēšos pie sava izbrīna redzot šādu pārmaiņu. Un tiešām, kā gan šis rātnais un kautrais zēns varēja piepeši pārvērsties piedzērušā plencī?! Vai tiešām viss tas slēpies viņā jau no bērnības un parādījās uz ārieni tiklīdz no viņa nokrita vecāku varas spaids! — Bet kā no viņa, kā viņš pats izteicās, putekļi griezās pa visu Maskavu, — par to nebija nekādu šaubu. Esmu savā mūžā redzējis diezgan uzdzīvotāju; bet te parādījās kaut kas neprātīgs, kāds pašiznīcināšanas trakums, kāda izmisuma pārgalvība!

III

Šī līksmošana turpinājās mēnešus divus … Un lūk, es atkal stāvu viesistabā pie loga un lūkojos sētā … Piepeši… kas par brīnumu!?… pa vārtiem lēnā gaitā ienāk jaunmūks … Cepurīte kā beka uzmaukta uz pieres, matiņi no tās apakšas izsukāti pa labi un kreisi … gajš garīdznieku virssvārks, ādas josta … Vai tiešām Miša? Tas ir viņš!

Izgāju pie viņa uz lievenēm.

„Kas tā par maskarādi?“ es jautāju.

„Nevis maskarāde, tēvocīt,“ Miša man atbild ar dziļu nopūtu, „bet tā ka esmu visu savu mantu notriecis līdz beidzamajai kapeiciņai — un mani pārņēmušas arī stipras nožēlas, — tad nolēmu doties uz Troickas — Sergija Lavru, savus grēkus nolūgt. — Jā, kāda gan man tagad atlikusies patversme? — Un atnācu, lūk, pie jums, tēvocīt, ardievoties, kā pazudušais dēls …“

Es cieši paraudzījos Mišā. Seja vēl arvien tāda pati, rožaina un svaiga (bet, starp citu sakot, tā viņam arī nepārmainījās līdz beigām) — arī acis valgas un laipnas un kustīgas — arī rociņas baltiņas … Bet ož pēc degvīna.

„Nu, ko tad!“ es beidzot ierunājos, „laba lieta — ja citas izejas nav. Bet kādēļ tad no tevis ož pēc degvīna?“ „Vecs raugs,“ atbildēja Miša un piepeši iesmējās, — bet tūliņ apķērās un, palocījies taisnu un zemu mūka palocīšanos, piebilda: „Vai neiedosit ceļam — celiņam? Uz klosteri, lūk, eju kājām …“

„Kad?"

„Šodien … tūliņ.“

„Kādēļ tad tā steigties?“

„Tēvocīt! mana devīze vienmēr bijusi: ātrāk! ātrāk!“ „Un kāda tev tagad devīze?“

„Arī tagad tā pati… Tikai — ātrāk uz labu!“

Tā Miša arī aigzāja, atstādams mani pārdomās par cilvēku likteņu grozībām.

Bet drīz vien viņš man atgādināja par savu esamību. Mēnešus divus pēc viņa apmeklējuma es dabūju no viņa vēstuli, pirmo no tām vēstulēm, kupām viņš apbalvoja mani vēlāk. Un ievērojiet savādību: es reti kad esmu redzējis glītāku un skaidrāku rokrakstu kā šim nekārtīgajam cilvēkam. Arī viņa vēstuļu stils bija ļoti pareizs, mazliet glezns. Pastāvīgie lūgumi pēc palīdzības vienmēr virknējās ar solījumiem laboties, goda vārdiem un zvērastiem … Viss tas likās — bet varbūt arī bija domāts no sirds. Mišas paraksts zem vēstulēm bija saistīts īpatnējiem līkumiem, svītriņām, punktiem, — un viņš lietāja ļoti daudz izsaukšanās zīmes. Tanī pirmajā vēstulē Miša man ziņoja par „savas Fortūnas jaunu pārgrozību“. (Vēlāk viņš šās pārgrozības dēvēja par — niršanu … un nirt viņš nira bieži.) Viņš devās uz Kauka/.u kalpot „ar savu krūti caram un tēvijai“ kā junkurs! Un kaut arī kāda labdarīga krustmāte, ieiedama viņa grūtajā stāvoklī, bija tam atsūtījusi nelielu summu, — viņš tomēr lūdza mani palīdzēt viņam iegādāties visu vajadzīgo. Es izpildīju viņa lūgumu, un atkal divu gadu laikā nekā par viņu nedzirdēju.

Jāatzīstas, es stipri šaubījos, vai viņš aizbraucis uz Kaukazu? Bet izrādījās, ka viņš tiešām devies turp, caur protekciju iestājies T… pulkā kā junkurs un nodienējis šos divus gadus. Tur par viņu radušās veselas leģendas. Tās man atstāstīja kāds viņa pulka virsnieks.

Es dabūju zināt daudz ko tādu, ko es pat no viņa nesagaidīju. — Mani, protams, neizbrīnīja tas, ka viņš kā karavīrs, dienesta izpildītājs izrādījies vienkārši pat nederīgs; bet ko es no viņa negaidīju, tas ir tas, ka viņam nebijis pat sevišķas drosmes; ka cīņās viņš izskatījies skumji gurdens un nevarīgs, it kā garlaicīgs, it kā apjucis. Katra disciplīna viņu it kā apspiedusi, it kā iedvesusi viņam skumjas, nekaunīgs viņš bijis līdz neprātībai, kad runa gājusi par viņu personīgi; nebijis tādu neprātīgu derību, no kurām viņš atteiktos; bet darīt ļaunu citiem, nogalināt, kauties — viņš nebijis spējīgs, varbūt tādēļ, ka viņam bijusi laba sirds, — bet, varbūt arī tādēļ, ka „kokvilnas“ (kā viņš pats mēdza teikt) audzināšana viņu izlutinājusi. Sevi pašu iznīcināt viņš bijis gatavs jebkurā brīdī un jebkurā veidā … Bet citus — nē. „Velns viņu zina,“ sprieda par viņu biedri, „viņš tāds nevarīgs, lupata, — bet arī pārgalvīgs — taisni apsēsts!“ Man vēlāk gadījās iztaujāt Mišu, kāds ļauns gars viņu stumda, spiež viņu nepārtraukti žūpot, riksēt ar dzīvību u. t. t. Viņam vienmēr bija tikai viena atbilde: skumji!

„Bet kāpēc skumji?“

„Nu kā, apžēlojieties! Nāc reiz tādā kārtā pie pilna prāta, atģidies, sāc domāt par nabadzību, par netaisnību, par Krieviju … Nu — un beigas! Tūliņ kļūst baigi — kaut lodi pierē! Gribot negribot sāksi uzdzīvot!“

„Kādēļ tu te piepin Krieviju?“

„Bet kā tad citādi? Nevar! — Tādēļ jau es arī baidos domāt.“

„Viss tas tev — arī šīs skumjas — no bezdarbības.“

„Bet — es taču nekā neprotu darīt, tēvocīt manu! — Bet paņemt, lūk, likt dzīvību uz spēles — goda vārda dēļ

—    un kriukš, aiz pakakles! To es protu! Iemācait jūs mani, ko man darīt, par ko riksēt dzīvību? — Es — tūdaļ.“

„Dzīvo mierīgi.. . kādēļ riskēt?“

„Nevaru! — Jūs teiksit — es rīkojos neapdomīgi… Bet kā tad citādi? … Sāksi domāt un, Dieviņ, kas lien galvā! Domā tikai vācieši!…“

Kā tur ar viņu lai runā? Aplamis — un pietiek!

No Kaukaza leģendu skaita, par kupām jau minēju, pastāstīšu jums divas, trīs. Reiz, virsnieku sabiedrībā, Miša sācis lielīties ar iemainīto zobenu. — īsts persiešu asmens! Virsnieki izteikuši šaubas, vai tiešām asmenis īsts. Miša sācis strīdīties. „Nu tad,“ viņš beidzot iesaucies, „stāsta

—   pirmais zobenu pazinējs — Abdulka, šķībais. Aizjāšu pie viņa un pajautāšu.“ Virsnieki izbrīnījušies. „Kupš tas Abdulka? Kas dzīvo kalnos? Ne mierīgais? Abdulchans?“ — „Tas pats jau ir.“ — „Bet viņš tevi uzskatīs par spiegu, iesēdinās blakšu caurumā, — un ja ne to, — ar šo pašu zobenu nogriezīs tev galvu. Un kā tu pie viņa tiksi? Tevi tūliņ saķers.“ — „Bet es tomēr jāšu pie viņa.“ — „Derēsim, ka nejāsi!“ — „Derēsim!“ — Un Miša tūliņ apseglojis zirgu un aizjājis pie Abdulkas. Bijis pazudis trīs dienas. Visi bijuši pārliecināti, ka apsēstajam pienācis gals. Skaties! atgriezies — pavisam piedzēries un ar zobenu, tikai ne ar to, kupu aizveda, bet ar citu. Sākuši viņu iztaujāt. „Nekas,“ teicis, „Abdulka lāga cilvēks. Sākumā, protams, lika mani iekalt dzelžos, pat gatavojās uzbāzt uz mieta. Tikai es viņam paskaidroju, kādēļ atjāju un parādīju zobenu. — Un neaizturi tu mani,

—   es saku, — izpirkšanas naudu, — es saku, — par mani negaidi; ne graša man nav pie dvēseles, — un arī radinieku nav. — Izbrīnījās Abdulka; palūkojās manī ar savu vienīgo aci. — Nu, saka, delibašs tu esi, urus! vai man tev jātic? — Tici, es saku; es nekad nemeloju (un tiešām, Miša nekad nemeloja). — Atkal palūkojās manī Abdulka.

—   Bet vīnu dzert proti? — Protu, — es saku, — cik dosi, tik izdzeršu. — Atkal nobrīnījās Abdulka, pat Allah pieminēja. Un tad viņš lika savai' — meitiņai, vai, — tāda smukiņa, tikai skatiens kā pundurzaķītim, — atstiept burdjuku. Un tad es sāku rīkoties. — Bet tavs zobens, — viņš saka, — neīsts; ņem, lūk, īstu. Un tagad mēs ar tevi esam kunaki. — Bet derības, jūs, kungi, esat paspēlējuši, maksājiet.“

Otrā leģenda par Mišu, lūk, tādā garā: viņš kaislīgi mīlējis kārtis; bet tā kā nauda viņam neturējās, un karšu parādus viņš nemaksājis (kaut gan nekad nebija šulers), tad ar viņu vairs neviens nesēdies spēlēt. Tā reiz viņš

sācis plīlies virsū kādam bicdrim — virsniekam: saspēlē, un saspēlē ar viņu! — „Bet tu taču paspēlēsi — un neatdosi.“ — Naudā es, protams, neatdošu, — bet sašaušu sašaušu sev kreiso roku ar šo pašu pistoli!“ — „Bet kas man tur par peļņu?“ — „Peļņas nekādas, bet tomēr in( teresanti.“ Šī saruna notikusi pēc iedzeršanas, liecinieku klātbūtē. Vai nu virsniekam tiešām šķitis interesants Mišas priekšlikums, — tikai viņš bijis ar mieru. Mišām veicies: viņš laimējis simts rubļus. Un te viņa pretinieks iesitis sev par pieri. „Kāds es nejēga!“ viņš iesaucies, „uz kādu makšķeri uzķēros! Būtu tu paspēlējis, vai tu sev sašautu roku — kā tad, turi kabatu!“ — „Bet tu. lūk, sa- %

melojies,“ atteicis Miša, „es, kaut arī laimēju, bet roku sev sašaušu.“ Viņš paķēris pistoli — un bāc! iešāvis ]

sev rokā. Lode izgājusi cauri … un pēc nedēļas vaina aizdzijusi pavisam.

Vēl citu reiz: Miša ar biedriem jājis pa ceļu . . .

Te viņi ieraudzījuši pie paša ceļa rēgojoties šauru gravu, i

it kā aizu, tumšu jo tumšu, dibena neredzēt. „Lūk,“ teicis viens biedrs, „kāds Miša arī nebūtu pārgalvis, bet šinī gravā neleks.“ — „Nē, lēkšu!“ — „Nē, neleksi, jo viņas dziļums asis, varbūt, desmit, un var nolauzt kaklu.“ —

Viņa draugs zināja, kā viņu aizķert — pie patmīlības …

Tā Mišām bija ļoti liela. „Un tomēr lekšu! Gribi derēt?

Uz desmit rubļiem.“ — „Lai iet!“ Un nepaguvis biedrs izteikt šo vārdu, kad Miša jau zemē no zirga — gravā iekšā — un norībinājies pa akmeņiem. Visi tā i sastinguši … Pagājis labs brītiņš, un viņi izdzirduši it kā no zemes iekšienes atskanam Mišas balsi, tā dobji: „Vesels, smiltīs iekritu… Bet ilgi lidoju! Desmit rubļu jūs man parādā.“ — „Lien laukā!“ klieguši biedri. „Jā, lien laukā!“ atsaucies Miša, „divvelnu ar! izlīdīsi te! Jums tagad jājāj pēc virvēm un lākturiem. Bet pagaidām, lai nebūtu garlaicīgi gaidīt, pasviežiet man pudeli. ..“

Mišām tā i vajadzējis nosēdēt gravas dibenā stundas piecas; un kad viņu izvilkuši, viņam izrādījies izmežģīts plecs. Bet tas viņu nemaz neapmulsinājis. Jau otrā diekā kāds locekļu vilcējs — kalējs ievilcis viņam plecu un viņš rīkojies ar to, it kā nekas nebūtu bijis.“

Vispārīgi viņam bija apbrīnojama, nedzirdēta veselība Es jau tiku jums teicis, ka viņš līdz pat miršanai uzglabāja gandrīz bērnišķīgu sejas svaigumu. Neraugoties uz visām pārmērībām, viņš slimības nepazina; viņa organisma stiprums ne reizi nesagrīlojās. Kur cits noteikti būtu bīstami saslimis, vai pat nomirtu, viņš tik nopurinājās, kā pīle ūdenī, un uzplauka vēl krāšņāk kā agrāk. Reiz — arī Kaukazā … Tiesa, šī leģenda ir neticama, bet no tās var spriest, uz ko spējīgu turēja Mišu. Tā tad: reiz, Kaukazā, viņš dzēruma stāvoklī ievēlies ar ķermeņa apakšdaļu strautā; galva un rokas palikušas uz krasta, ārpus ūdens. Tas noticis ziemā, uznācis stiprs sals, un, kad viņu rītā atraduši, vēders un kājas tam bijušas zem nakti sasalušās stipras ledus segas — un viņš — kaut iesnas būtu dabūjis! Citu reiz (tas bija jau Krievijā pie Orlas, arī niknā salā) viņš iekūlies aizpilsētas restorānā, septiņu jaunu semināristu sabiedrībā. Šie semināristi svinējuši savu gala pārbaudi, bet Mišu uzaicinājuši kā tīkamu cilvēku, kā „cilvēku ar nopūtu“, kā toreiz mēdza teikt. Un kad beidzot jautrā sabiedrība sataisījusies braukt mājās, Miša, nāvīgi piedzēries, bijis jau bezapziņas stāvoklī. Par visiem septiņiem semināristiem bijušas tikai vienas trijjūga kamanas ar augstu atmuguri; kur likt mēmās miesas? Tad viens no jaunekļiem, klasisko atceru sajūsmināts, nācis ar priekšlikumu piesiet Mišu aiz kājām pie kamanu atmugures, kā Hektoru pie Achilla ratiem! Priekšlikums tika pieņemts … un, lēkādams pa bedrēm, šļūkdams uz sāniem pa nogāzēm, ar uz augšu uzrautām kājām, ar sniegā atgāztu galvu, mūsu Miša nobraucis visu divas verstis lielo atstatumu no restorānā līdz pilsētai, un pēc tam — kaut būtu ieklepojies, kaut vai saviebies. Tādu brīnišķīgu veselību viņam bija piešķīrusi daba!

V

No Kaukaza viņš atkal ieradās Maskavā, tērpies čerkeskā, ar patronām uz krūtīm, dunci pie jostas, augstu jēreni galvā. No šī tērpa viņš nekad vairs nešķīrās līdz pat beigām, kaut vairs ari nebija kapa dienestā, no kura to izslēdza par neierašanos laikā. Viņš ieradās pie manis, aizņēmās drusku naudas… un tad sākās viņa „niršanas“, sākās viņa staigāšana pa mocībām, jeb, kā viņš izteicās, pa septiņiem Sīmaņiem; sākās piepešās aizbraukšanas un ierašanās, sāka birt skaisti uzrakstītas vēstules, adresētas visdažādākām personām, sākot ar mitropolitu un beidzot ar zirgu iejājējiem un vecmātēm! Sākās vizītes pie pazīstamiem un nepazīstamiem! Un lūk kas jāievēro: viņš nelocījās līdz zemei un nediedelēja; gluži otrādi, izturējās pieklājīgi, pat izskatījās jautrs un patīkams, kaut ievecojusies degvīna smaka pavadīja viņu visur — un austrumnieku tērps pamazām pārvērtās skrandās. „Dosit, — Dievs jūs atalgos, kaut gan es to neesmu vērts,“ viņš runāja gaiši smaidīdams un vaļsirdīgi sarkdams, „nedosit, jums būs pilnīga taisnība, un uz jums es ne par ko nedusmošos. Dievs dos, — izbarošos! Jo cilvēku, nabagāku par mani un vairāk palīdzības cienīgu — daudz, ļoti daudz!“ Sevišķi panākumi Mišām bija pie sievietēm: viņš prata modināt viņu līdzcietību. Un nedomājiet, ka viņš iedomājās sevi Don-Zuānam līdzīgu… O, nē! šinī ziņā viņš bija ļoti kautrs. Vai nu viņš tādas aukstas asinis bija mantojis no vecākiem vai, beidzot, arī te izteicās viņa nevēlēšanās kādam darīt ļaunu, jo, pēc viņa prāta, pīties ar siveieti — noteikti nozīmēja darīt viņai pāri, — par to neņemos spriest; tikai savās attiecībās pret daiļo dzimumu viņš bija ļoti delikāts. Sievietes to juta un tādēļ jo labprātāk žēloja viņu un viņam palīdzēja, kamēr, beidzot, tās neatgrūda ar savu uzdzīvi un dzeršanu, ar to pārgalvību, par kuru es jau runāju… cita vārda es nevaru atrast.

Toties citādā ziņā viņš jau bija pazaudējis ikkatru pieklājību un pamazām nolaidies līdz pēdējiem pazemojumiem. Reiz viņš nogāja tik tālu, ka T … as muižnieku namā nostādījis uz galda krūzi ar uzrakstu: — Katrs, kam liekas glaimojoši iesist ar knipi pa degunu dzimtsmuižniekam Poltjevam (dokumentu oriģināli še klāt), var apmierināt savu vēlēšanos, ielicis šinī krūzē vienu rubli. — Un, stāsta, atradušies, kam paticis dot muižniekam ar knipi pa degunu! Tiesa, viņš vienu šādu amatieri, par to, ka tas, iemetis krūzē vienu rubli, devis viņam divas knipas, papriekš tikko nenožņaudzis, bet vēlāk piespiedis to atvainoties; taisnība ari tas, ka daļu tādā kārtā savāktās naudas viņš turpat izdalījis citiem plikadīdām… bet tomēr, kāda nejēdzība!

Šo „pa septiņiem Sīmaņiem“ ceļojumu laikā viņš aizkūlies arī līdz savai dzimtsligzdai, kuju bija par sviestmaizi pārdevis tanī laikā pazīstamam afēristam un augļotājam. Afērists bijis mājās un, uzzinājis par agrākā īpašnieka, kas tagad pārvērties klaidonī, ierašanos, pavēlējis nelaist viņu namā, bet vajadzības gadījumā pat izsviest aiz apkakles. Miša paziņojis, ka caur nelieša klātbūti apgānītā namā viņš pats neies, bet sevi izsviest neļaus nevienam, bet dosies uz baznīcas kapsētu pielūgt Dievu pie savu vecāku pīšļiem. Tā viņš arī izdarījis. Kapsētā viņam piebiedrojies vecis-dzimtscilvēks, kas kādreiz bijis viņa uzraugs bērnībā. Afērists bija atņēmis vecītim mēneša devu un izdzinis no muižas, no tā laika tas mitinājies nomalītē pie kāda zemnieka. Miša tik neilgu laiku bija valdījis muižu, ka nevarēja atstāt par sevi sevišķi labas atmiņas; bet vecais kalps tomēr neizturējis un, uzzinādams par sava kundziņa ierašanos, tūliņ aizskrējis uz kapsētu, atradis Mišu sēžam zemē starp kapu plāksnēm, palūdzis viņam pēc vecas paražas rociņu un pat apraudājies, raudzīdamies lupatās, kufas sedza kādreiz viņa audzēkņa izlutinātos locekļus. Miša ilgi, klusēdams, lūkojies vecī. „Timofej!“ viņš beidzot teicis. Timofejs atģidies. „Ko vēlaties!“ — „Vai tev ir lāpsta?“ — „Var dabūt… Bet kam jums lāpsta, kungs Michailo Andrejevič?“ — „Gribu izrakt sev te kapiņu, Timofej; un nogulties viņā uz mūžu mūžiem, starp vecākiem. Jo visā pasaulē man atlikusies tikai viena vietiņa. Atnes lāpstu!“ — „Klausos,“ atteicis Timofejs, aizgājis un atnesis. Un Miša tūliņ sācis rakt zemi, bet Timofejs stāvējis līdzās, atspiedis žodu rokā un atkārtodams: „Tik vien atlicies mums ar tevi, kungs!“ — Bet Miša racis un racis, laiku pa laikam jautādams: „Nav taču vērts dzīvot, Timofej?“ — „Nav vērts, tētiņ.“ Bedrīte kļuvusi jau gluži dziļa. Ļaudis ieraudzījuši Mišas darbu un aizskrējuši paziņot par to jaunajam īpašniekam — afēristam. Afērists no sākuma noskaities, gribējis sūtīt pēc policijas: tas, sak’, esot Dieva zaimošana! Bet pēc tam, laikam saprotot, ka nākt darīšanās ar šo bezprāti tomēr neērti, var iznākt skandāls, — devies pats personīgi uz kapsētu, — un, piegājis klāt strādājošajam Mišām, to laipni sveicinājis. Tas turpinājis rakt it kā nebūtu pamanījis savu pēcteci. „Michail Andrejič,“ ierunājies afērists, „atļaujiet uzzināt, ko jūs te darat?“

„Redzat, lūk, — roku sev kapu.“ — „Kādēļ to?“ — „Nu tādēļ, ka nevēlos vairs dzīvot.“ Afērists pat rokas ieplētis. „Nevēlaties dzīvot?“ Miša nikni palūkojies afēristā: „Jūs par to brīnāties? Vai tad jūs neesat visa cēlonis? … Ne jūs? … Ne tu? … Ne tu, Jūdas, mani aplaupīji, izmantodams manu bērnišķību? Ne tu plēs zemniekiem nost ādu? Ne tu atņēmi šim nespējniekam dienišķo maizi? Ne tu? … Ak, Kungs! Visur tikai netaisnība un apspiešana, un ļaunums … Lai izput, tā tad, viss, — un es ar turpat! Negribu dzīvot, negribu vairs Krievijā dzīvot!“ Un lāpsta sāka vēl sparīgāk kustēties Mišas rokās.

„Velns viņu sazin, kas tas ir!“ nodomājis afērists, „viņš patiešām apraksies. „Michail Andrejevič,“ viņš uzsācis no jauna, „paklausaities; es jūsu priekšā tiešām, esmu vainīgs; man par jums ziņoja ne tā.“ Miša racis. „Bet kādēļ tāds izmisums?“ Miša racis arvien tālāk un metis zemi afēristam uz kājām: — sak’, še tev, zemes ēdējs!— „Tiešām, to jūs velti. Vai jums netiktos ienākt pie manis — iekost un atpūsties?“ Miša pacēlis galvu. — „Re, kā tu tagad! Bet iedzeršana būs?“ — Afērists nopriecājies. „Apžēlojieties… kā vēl!“ — „Timofeju arī ieaicināsi?“ — „Kādēļ nē … arī viņu.“ — Miša sācis domāt. „Tikai pieskaties … tu taču mani palaidi ubagot… Ar vienu pudelīti nedomā vaļā tikt!“ — „Nebašījieties … būs visa diezgan.“ Miša piecēlies un nometis lāpstu … „Nu, Timoša,“ viņš griezies pie vecā uzrauga, „pagodināsim kungu … Iesim!“ — „Klausos,“ atbildējis vecis.

Un visi trīs devušies uz namu.

Afērists zināja, ar ko viņam darīšana. Tiesa, sākumā Miša ņēmis no viņa vārdu, ka tas dos zemniekiem visādus atvieglojumus; bet jau stundu vēlāk, — tas pats Miša kopā ar Timofeju, abi piedzērušies, dejojuši galopu tais pašās istabās, kur, likās, vēl laidelējas Andreja Nikolajeviča dievbijīgā ēna; bet vēl stundu vēlāk — neuzmodināmi aizmigušais Miša (viņš ļoti vāji panesa vīnu) — ielikts ratos kopā ar jēreni un dunci — devās ceļā uz divdesmit piecas verstes attālo pilsētu, — un tur atradies sētmalē … Nu, bet Timofeju, kas vēl turējies kājās un žagojies vien, protams, izsvieduši: kungu neizdevās, tad mazākais kalpu.

VI

Atkal pagāja kāds laiks, un es nekā netiku dzirdējis par Mišu … Dievs viņu zina, kur viņš mētājās. — Tad reiz, sēžot pie patvāra T . . . as šosejas stacijā un gaidot zirgus, es piepeši pie atvērtā stacijas loga izdzirdu piesmakušu balsi teicam franču valodā: „Monsieur… monsieur… prenez pitie d’un pauvre gentilhomme ruinē.“ Es pacēlu galvu, palūkojos … applukusi jērene, duncis saplaisājušā makstī, salauztas patronas uz saplēstas čerkeskas, uztūkusi, bet vēl arvien rožaina seja, izpūruši, bet vēl arvien biezi mati … Mans Dievs! Miša! — Viņš jau sācis pa lielceļiem lūgt ubaga dāvanas! — Es neviļus iekliedzos. Viņš pazina mani, nodrebēja, novērsās, un gribēja aiziet no loga. — Es viņu apturēju … bet ko lai viņam saku? — Neturēt taču morāles sprediķi?! . .. Klusēdams es viņam pasniedzu papīra piecu rubļu gabalu, — viņš tāpat klusēdams to satvēra ar savu vēl aizvien balto un mīksto, kaut arī trīcošo un netīrīgo roku — un nozuda aiz mājas stūra. — Zirgus man padeva ne tik drīz, — un es paguvu nodoties skumjām pārdomām par negaidīto sastapšanos ar Mišu; man palika kauns, ka es viņu atlaidu tik vienaldzīgi. Beidzot es devos tālāk — un, aizbraucis ap pusversti no stacijas pamanīju priekšā uz ceļa baru cilvēku, kas kustējās savādā, it kā vienādā gaitā. Es panācu šo baru — un ko es ieraudzīju? — Cilvēku divpadsmit ubagu, ar somām plecos gāja pa divi rindā, dziedādami un palekdamies, — bet pa priekšu viņiem dejoja Miša piesizdams taktī kājas un runādams līdz: „Nāčiki-čikaldi, čukčuk-čuk! Nāčiki-čikaldi, čuk-čuk-čuk!“ — Tiklīdz mana kariete tika viņam blakus, un viņš ieraudzīja mani, — viņš tūliņ uzkliedza: „Urā! Stāvi — izlīdzinies! frantē, ceļmalas gvardija!“ Ubagi uztvēra viņa kliedzienu un apstājās, — bet viņš, ar saviem parastajiem smiekliem uzleca uz karietes kāpšļa un atkal norēca: „Urā!“ — „Kas tad tas?“ es jautāju ar neviļus izbrīnu. — „Sitas? — Tā ir mana komanda, mana armija — visi nabagi, Dieva ļautiņi, draugi-draudziņi! Katrs no viņiem, pateicoties jūsu žēlastībai, iemeta glāzīti — un lūk, tagad mēs visi priecājamies un līksmojam!… Tēvocīt! Tikai ar ubagiem, ar Dieva ļautiņiem, vēl var dzīvot pasaulē … nudien!“ — Es viņam neatbildēju nekā … bet šoreiz viņš man likās tik labs, viņa seja izteica tādu bērna vientiesību … Mani piepeši kaut kas it kā apgaismoja, un sirdī it kā iedūrās … „Sēsties pie manis karietē,“ es viņam teicu. Viņš izbrīnījās … „Kā? karietē?“ — „Sēsties, sēsties,“ es atkārtoju, „es gribu tev taisīt vienu priekšlikumu. Sēsties!… Brauc man līdz.“

„Nu, kā pavēlat,“ viņš apsēdās. „Nu, bet jūs, draugi mīļie, biedri cienītie,“ viņš piebilda griezdamies pie ubagiem, „ardievu! uz redzēšanos!“ Miša noņēma jēreni un zemu palocījās. — Visi nabagi kā apstulba… es liku kučierim palaist zirgus, un kariete aizripoja.

Lūk, ko es gribēju likt Mišām priekšā: man piepeši iekrita prātā doma ņemt viņu sev līdz uz laukiem, manā mājā, kas bija verstis trīsdesmit no stacijas, — izglābt viņu, jeb, mazākais, pamēģināt viņu glābt. „Klausies, Miša,“ es teicu, „gribi nākt dzīvot pie manis? … Dzīvosi pie visa gatava, drēbes tev pašūs, apģērbsim tevi kā pienākas, arī nauda tiks izsniegta tabakai un visam pārējam, tikai zem viena noteikuma: nedzert degvīnu!… Tu ar mieru?“ Miša pat izbijās no prieka, ieplēta acis, piesarka un piepeši, pieglaudies manam plecam sāka mani skūpstīt un atkārtot saraustītā balsī: „Tēvocīt… labdari… dod jums Dievs …“ Beidzot viņš apraudājās un, noņēmis jēreni, ņēmās ar to slaucīt acis, degunu un lūpas. „Bet pieraugies,“ es viņam piezīmēju, „atceries noteikumu — nedzert degvīna!“ — „Tad lai viņš nolādēts!“ viņš iesaucās

pavicinādams abas rokas un, pateicoties šai straujai kustībai, apdvesa mani vēl stiprāk ar spirta smaku, ar kufu viņš viss bija piesātināts … „Lūk, tēvocīt, kaut jūs zinātu manu dzīvi… Redz, ja ne bēdas, cietsirdīgais liktenis … Par to tagad, zvēru, zvēru, es izlabošos, es pierādīšu… Tēvocīt, es nekad neesmu melojis — prasat kaut kuram … Es esmu godīgs, bet nelaimīgs cilvēks, tēvocīt; glāstus neesmu redzējis ne no viena ..

Te viņš galīgi apraudājās. Es pacentos viņu nomierināt un tas man izdevās, jo, kad piebraucām pie manas mājas, Miša jau sen gulēja miroņa miegā, galvu nolaidis man uz ceļiem.

VII

Viņam tūliņ ierādīja atsevišķu istabu un tūliņ pat, pirmā kārtā, aizveda uz pirti, kas bija galīgi nepieciešams. Visas viņa drēbes, ir dunci, ir jēreni, ir cauros zābakus rūpīgi noglabāja pieliekamā, uzģērba viņam tīru veļu, rīta kurpes, kaut kādas manas drēbes, kas, kā tas vienmēr gadās ar nabagiem, bija viņa augumam un stāvam kā pielaikotas. Kad viņš, nomazgājies, tīrs, svaigs, ieradās pie galda, — viņš likās tik pacilāts un laimīgs, viņš viss mirdzēja tādā līksmā pateicībā, ka arī es izjutu pacilātību un prieku … Viņa seja bija pavisam pārvērtusies … Tādas sejas mēdz būt divpadsmit gadus veciem zēniem Lieldienās, kad viņi, pēc vakarēdiena, stipri iepomādēti, jaunos svārciņos un sastērželētās apkaklītēs, iet apsveikt savus vecākus ar Lieldienu skūpstu. Miša pabieži šad un tad uzmanīgi un neticīgi sevi aptaustīja, vienmēr atkārtodams: „Kas tas? … Vai tik es neesmu debesīs?“ Bet otrā dienā paziņoja, ka visu nakti nevarējis gulēt aiz sajūsmas! Pie manis mājā toreiz dzīvoja vecīte krustmāte ar savu māsas meitu; viņas abas ļoti samulsa, kad izdzirdēja par Mišas ierašanos; viņas nevarēja saprast, kā es varējis uzaicināt viņu pie sevis mājā! Par viņu gāja par daudz slikta slava. Bet, vispirms, es zināju, ka viņš ar domām vienmēr bija ļoti pieklājīgs, un, otrkārt, es cerēju viņa solījumam laboties. Un tiešām, dzīvodams pirmās divas dienas manā pajumtē, Miša nevien attaisnoja manas cerības, bet pat pārspēja tās, bet manas dāmas viņš bija pilnīgi apbūris. Ar vecīti viņš spēlēja piketu, palīdzēja viņai uztīt dziju, ierādīja viņai divus jaunus pasjansus; māsas meitu, kam bija neliela balstiņa, viņš pavadīja uz klavierēm, lasīja viņai krievu un franču dzejas, stāstīja abām dāmām jautrus, bet pieklājīgus anekdotus; ar vārdu, pakalpoja tām visādi, tā kā viņas ne vienreiz vien izteica man savu izbrīnu, bet vecīte pat piezīmēja, ka, lūk, cik cilvēki dažreiz esot netaisni… Ko tik, ko tik par viņu nerunāja… bet viņš tāds rātns un pieklājīgs . .. nabaga Miša? Tiesa, pie galda Miša kaut kā sevišķi steigšus aplaizījās, tiklīdz palūkojās uz pudeli. Bet vajadzēja man tik padraudēt ar pirkstu, un viņš apcēla acis uz augšu un spieda roku pie sirds .. . „Sak, es taču zvērēju … Es tagad esmu atdzimis!“ viņš man apgalvoja. „Ko t’, Dievs dod!“ es domāju… Tomēr, šī atdzimšana nevilkās ilgi.

Pirmās divas dienas viņš bija ļoti runīgs un jautrs. Bet, sākot jau ar trešo dienu, viņš kaut kā apklusa, kaut arī kā agrāk turējās vairāk pie dāmām un kavēja tām laiku. Viņa seju sāka pārlidot kaut kāda — ne skumja, ne domīga izteiksme, arī pali seja kļuva bāla un it kā kalsenāka. „Vai tu jūties nevesels?“ es viņam jautāju. — „Jā,“ viņš atbildēja, „mazliet sāp galva.“ Ceturtajā dienā viņš apklusa pavisam, pa lielākai daļai sēdēja kātiņā, galvu nokāris, kā bārenis, ar savu skumjo izskatu modinādams abās dāmās šēluma sajūtu, kuj-as tagad, savukārt, centās pakavēt viņam laiku. Pie galda viņš nekā neēda, lūkojās šķīvī un viļāja maizes bumbiņas. Piektajā dienā žēluma sajūta dāmās sāka pārvērsties citā: neuzticībā un pat bailēs. Miša kļuva mežonīgs, vairījās no cilvēkeim un it kā zagdamies gar sienām vien staigāja un pēkšņi atskatīdamies, kā kad viņu kāds sauktu. Un kur bija palikusi viņa rožainā sejas krāsa? — Tā bija it kā zemi pārklāta. — „Tu aizvien vēl jūties nevesels?“ es viņam jautāju. „Nē, es esmu vesels,“ viņš aprauti atbildēja. — „Tev garlaicīgi?“

—   „No kā lai gaj-laikojos!“ bet pats novēršas un neskatās acīs. — „Jeb atkal uznākušas šausmas?“ — Uz to viņš neatbildēja nekā. Tā pagāja vēl diennakts. Nākošā dienā krustmāte lielā uztraukumā ieskrēja pie manis darba istabā un paziņoja, ka, ja Mišām jāpaliek, viņa ar māsas meitu aizbraukšot no manas mājas. „Kādēļ tā?“ — „Bet mums ļoti baigi ar viņu … Tas jau nav cilvēks, — vilks, īsts vilks. Staigā, staigā, klusē, — un lūkojas tik mežonīgi. . . Tikai vēl zobiem nešņakstina. Katja, tu zini, man tāda nervoza … Viņa jau pirmajā dienā ļoti ieinteresējās par viņu … Man bailes par viņu, un arī par sevi..Es nezināju ko krustmātei atbildēt. Es taču nevarēju aizdzīt Mišu, kupu, pie tam, pats vēl biju uzaicinājis.

Viņš pats izveda mani no kļūmīgā stāvokļa.

Tanī pašā dienā, — es vēl nebiju izgājis no darba istabas, — piepeši dzirdu aiz sevis dobju un ļaunuma pilnu balsi: „Nikolaj Nikolajič, ā Nikolaj Nikolajič!“ — Es atskatījos: pie durvīm stāv Miša, šausmīgu, satumsušu, pārvērstu seju: „Nikolaj Nikolajič!“ viņš atkārtoja … (jau vairs ne „tēvocīt“) „Ko tev?“ — „Atlaižiet mani .. . tūliņ!“ — „Ko?“ — Atlaižiet mani, citādi es izdarīšu nelaimes, māju aizdedzināšu, jeb kādu nokaušu.“ Miša piepeši sāka drebēt. „Pavēliet atdot man manas drēbes, un dodiet ratus, aizvest līdz šosejai, un naudas iedodiet kādu mazumiņu. „Vai tad tu ar kaut ko esi neapmierināts?“ es iesāku. „Es nevaru tā dzīvot!“ viņš iekliedzās pilnā rīklē. „Es nevaru dzīvot jūsu kundziskajā trīsnolādētā namā! Man riebjas, man kauns dzīvot tik mierīgi!… Kā tik jūs to paciešat!“ — „Tas ir,“ es viņu savukārt pārtraucu, „tu nevari dzīvot bez degvīna . ..“ — „Nu, jā! nu, jā!“ viņš iekliedzās atkal, „tikai atlaižiet mani pie maniem brāļiem, pie maniem draugiem, pie ubagiem! … Prom no jūsu muižnieciskās, pieklājīgās, pretīgās sugas!“ — Es tā kā gribēju atgādināt viņam viņa zvērastu, solījumus, bet pārvērstās Mišas sejas izteiksme, viņa aizlūzusē balss, visu viņa locekļu krampjainās trīsas,

—   viss tas bija tik šausmīgs, ka es pasteidzos tikt no viņa vaļā; paziņoju viņam, ka tūliņ tam izdos viņa drēbes, aizjūgs ratus, un, izņēmis no galda atvilktnes divdesmit piecu rubļu papīrīti, noliku to uz galda. Miša jau sāka draudīgi virzīties uz mani, bet piepeši atspērās, viņa seja pēkšņi saviebās, piesarka, viņš iesita sev pa krūtīm, asaras sāka līt no acīm un, nomurminājis: „tēvocīt, eņģelīt! es taču esmu pazudis cilvēks! — paldies! paldies!“ viņš paķēra naudas zīmi un izskrēja ārā.

Stundu vēlāk viņš jau sēdēja ratos, atkal tērpies kā čerkess, atkal rožains un jautrs, un, kad zirgi sakustējās, viņš iekliedzās, un norāvis no galvas jēreni, vicināja to pār galvu un palocījās reizi pēc reizes. Pirms pašas aizbraukšanas viņš ilgi un stipri apkampa mani un čukstēja: „Labdari, labdari… mani glābt nevar!“ — Viņš pat ieskrēja pie dāmām un no vietas noskūpstīja viņām rociņas, metās ceļos, piesauca Dievu, un lūdza piedošanu! Katju es pēc tam atradu asarās.

Bet kučieris, ar kufu aizbrauca Miša, atgriezies paziņoja man, ka aizvedīs viņu līdz pirmajam krogam un „viņi tur arī iesprūda“, sāka pacienāt visus bez izšķirības, un drīz vien nonāca bezsamaņā.

No tā laika es Mišu vairs nesatiku, bet viņa galīgo likteni es dabūju zināt sekojošā kārtā.

VIII

Gadus trīs vēlāk es atkal biju savās mājās uz laukiem; piepeši ienāk apkalpotājs un ziņo, ka pēc manis jautājot Poltjeva kundze. Es nepazinu nekādas Poltjeva kundzes un arī kalpotājs, kas man to ziņoja, nezin kāpēc sarkastiski smaidīja. Uz manu jautājošo skatienu viņš atbildēja, ka pēc manis jautājot jauna, nabadzīgi ģērbta sieviete, un ka viņa atbraukusi zemnieku ratos ar vienu zirgu un pati grožojusi! Es liku palūgt Poltjeva kundzi ienākt pie manis darba istabā.

Es ieraudzīju ap divdesmit piecus gadus vecu sievieti, pilsoniskā tērpā, lielu lakatu ap galvu. Seja vienkārša, ieapaļa, ne bez tīkamības; skatiens nodurts un mazliet skumjš, kautras kustības.

„Jūs esat Poltjeva kundze?“ es viņai jautāju un palūdzu viņu apsēsties.

„Tieši tā-as,“ viņa neapsēzdamās atbildēja klusā balsī. „Es esmu jūsu brālēna dēla, Michaila Andrejeviča Poltjeva atraitne.

„Michails Andrejevičs miris? Vai sen? Lūdzu, apsēžaties taču.“

Viņa noslīga uz krēsla.

„Jau otrais mēnesis.“

„Un sen jūs izgājāt pie viņa?“

„Es ar viņu nodzīvoju tikai gadu.“

„Jūs tagad no kurienes?“

„Es no Tulas apkārtnes … Ciems tur ir, Znamenskoje-Gluškovo, varbūt labpatīk zināt. Es esmu turienes diakona meita. Mēs ar Michailu Andrejeviču tur arī dzīvojām … Viņš apmetās pie mana tētiņa. Tikai gadu mēs ar viņu padzīvojām.“

Jaunajai sievietei viegli iedrebējās lūpas, un viņa pacēla pie tām roku. Viņa, likās, taisījās raudāt, tomēr savaldījās, ieklepojās.

„Man nelaiķis Michails Andrejičs,“ viņa turpināja, „pirms miršanas piekodināja aizbraukt pie jums; noteikti, saka, aizbrauc! Un viņš man teica, lai es jums pateicoties par visu jūsu labdarību, un lai nododot jums … lūk, šo … šo pašu lietiņu (viņa izvilka no kabatas nelielu sainīti), kas viņam vienmēr bija klāt… Un Michails Andrejičs teica, — ja jums labpatiktos pieņemt šo par piemiņu, — tad lai jūs neatsakoties … Citu, saka, nekā es viņiem nevaru pretī dāvināt, tas ir, jūs … nevaru ..

Sainītī bija neliela sudraba bļodiņa ar Mišas mātes iniciāļiem. So bļodiņu es bieži tiku redzējis Mišas rokās un reiz, runādams par kādu nabagu, viņš pat man teica, ka tas, tā tad, esot galīgi pliks, ja viņam neesot ne bļodiņas, ne šķīvīša, — bet man, lūk, kaut tas ir.

Es pateicos, paņēmu bļodiņu un jautāju: ar kādu slimību Miša mira? — „Laikam …“

Te es iekodu mēlē… bet jaunā sieviete saprata manu nepabeigto teikumu … Viņa ātri palūkojās manī, tad nodūra acis, skumji pasmaidīja un tūliņ turpināja:

„Ak nē! to viņš pavisam atmeta, kopš tā laika, kad sapazinās ar mani… Tikai kāda tad nu bija viņa veselība?!… Pavisam pazaudēta. Kā atmeta dzert, tā tūliņ viņa slimība i parādījās. Viņš kļuva tāds cienīgs; pastāvīgi gribēja tēvam palīdzēt; saimniecībā vai sakņu dārzā… vai kāds cits kad gadījās darbs … nekas, ka bija muižnieku dzimuma. Tikai, kur lai ņem spēkus? … Arī rakstu darbos gribēja darboties — šo lietu, jūs zināt, viņš pazina ļoti labi; bet viņam trīcēja rokas, un viņš nevarēja spalvu saturēt, kā pienākas… Vienmēr pārmeta sev: baltrocis, sak, es, — nevienam neesmu laba darījis, neesmu palīdzējis, neesmu strādājis! Par to pašu viņš ļoti sūrojās . .. Runāja, ka mūsu tauta, sak’, strādā, bet mēs ko? … Ak, Nikolaj Nikolajevič, viņš bija labs cilvēks un mani mīlēja … un es … ak, atvainojiet…“

Te jaunā sieviete tiešām sāka raudāt. Man gribējās viņu mierināt, bet es nezināju, kā.

„Vai jums palika bērniņš?“ es beidzot jautāju.

Viņa nopūtās.

„Nē, nepalika …' Kur tad nu tur!“

Un asaras sāka plūst vēl stiprāk.

*

„Tad lūk kā nobeidzās Mišas dzīves moku ceļš,“ nobeidza vecais P. savu stāstu. „Jūs, kungi, protams, piekritīsit man, ka man bija tiesība nosaukt viņu par aplami; bet, laikam, piekritīsit arī tanī ziņā, ka viņš nebija līdzīgs tagadējiem aplampjiem, kaut gan, jādomā, dažs filozofs arī atrastu radnieciskus vilcienus starp viņu un viņiem. — I’ tur, i’ te, pašiznīcināšanās kāre, šausmināšanās, neapmierinātība. .. Bet no kā tas viss ceļas, atstāju spriest filozofam.“

Buživalā, 1881. novembrī.

UGUNSGRĒKS UZ JURAS

Tulkojis A. MEŽSĒTS

Tas notika 1838. gada maijā.

Es kopā ar lielu daudzumu citu pasažieru atrados uz kuģa „Nikolajs 1“, kas uzturēja satiksmi starp Pēterburgu un Lībeku. Tā kā tanī laikā dzelzceļi bija vēl maz uzplaukuši, tad visi ceļotāji, izvēlējās jūras ceļu. Aiz tā paša iemesla daudzi no viņiem ņēma līdz savas ekipāžas, lai turpinātu savu ceļojumu pa Vāciju, Franciju u. t. t.

Pie mums uz kuģa, cik atceros, bija divdesmit astoņas kungu ekipāžas. Mūsu, pasažieru, bija kādi divi simti astoņdesmit, ieskaitot šinī skaitlī cilvēku divdesmit bērnu.

Es toreiz biju ļoti jauns, un, neciezdams no jūras slimības, biju ļoti aizņemts no visiem šiem jaunajiem iespaidiem. Uz kuģa bija vairākas dāmas, ievērojami skaistas, un jaukiņas — lielākā daļa no viņām — ak vai! — mirusi.

Māmuļa pirmo reiz man atļāva braukt vienam, un man viņai bija jāapsolas uzvesties prātīgi, un, galvenais, nepieskarties kārtīm … Un lūk, tieši šis pēdējais solījums tika lauzts pirmais.

Šinī pašā vakarā kopējā kajitē bija liela sapulce, — tur, starp citu, bija arī daži Pēterburgā labi pazīstami spēlētāji. Viņi katru vakaru spēlēja banku, un zelts, kas toreiz bija redzams vairāk kā tagad, skanēja apskurbinoši.

Viens no šiem kungiem, redzēdams, ka es turos vairāk pie malas, un nezinādams kāda iemesla dēļ, negaidīti lika man priekšā piedalīties viņa spēlē; kad es savā deviņpadsmit gadu naivumā paskaidroju viņam savas atturības iemeslu, — viņš sāka smieties un, griezdamies pie saviem biedriem, iesaucās, ka esot atradis apslēptu dārgumu: jaunekli, kas nekad vēl neesot pieskāries kārtīm, un kuram tās pašas secības dēļ paredzams gūt spēlē milzīgu laimi, īstu nevainības laimi!…

Nezinu, kā tas gadījās, bet pēc desmit minūtēm es jau sēdēju pie spēles galda pilnām rokām karšu, piedalīdamies spēlē ar zināmu nodrošinātu daļu — un spēlēju, spēlēju pārgalvīgi.

Un jāatzīstas, ka vecā paruna nebija melojusi. Nauda plūda pie manis straumēm; divas čupiņas zelta rēgojās uz galda, manu drebošo un sviedriem klāto roku abās pusēs. Spēlētājs, kas mani ievilināja, nepārtrauca mani uzkūdīt un ierosināt.. . Patiesību sakot, es jau domāju, ka uzreiz kļūšu bagāts! …

Piepeši kajites durvis atvērās visā plašumā, pa tām iebrūk dāma ne vairs savā prātā, dziestošā balsī iekliedzas: „Ugungrēks! — un nokrīt ģībonī uz dīvāna. Tas sacēla vislielāko uztraukumu; neviens vairs nepalika savā vietā; zelts, sudrabs, naudas zīmes ripoja un izbira uz visām pusēm, un mēs visi metāmies laukā. Kā mēs agrāk nebijām pamanījuši dūmus, kas bija jau iespiedušies pat kajitē? es pilnīgi nesaprotu! kāpnes bija pilnas ar tiem. Sur un tur iekvēlojās tumšsarkans atspulgs, it kā no degošām akmeņoglēm. Vienā acumirklī visi bija uz klāja. Divi plaši dūmu stabi, liesmu caurstrāvoti, pacēlās abpus skursteņiem un gar mastiem; sākās šausmīgs juceklis, kas vairs arī nebeidzās. Nekārtība bija neiespējama; bija jūtams, ka izmisusi pašaizsargāšanās sajūta bija sagrābusi visas šīs cilvēcīgās būtes, un tanī skaitā mani kā pirmo. Es atceros, ka satvēru kāda matroža roku un apsolīju viņam māmuļas vārdā desmit tūkstošus rubļu, ja tam izdotos mani izglābt. Matrozis, kurš, protams, nevarēja ņemt manus vārdus nopietni, atbrīvojās no manis; es pats arī neuzstāju, saprazdams, ka manos vārdos nav nekāda vesela saprāta. Bet, starp citu sakot, visā, ko es redzēju sev visapkārt, šī saprāta nebija vairāk. Pilnīgi pareizi, kuģa bojā iešanai vai tā degšanai uz jūras — šim traģismam nevar līdzināties nekas, izņemot viņu komismu. Piemēram: bagāts muižnieks, šausmu pārņemts, rāpoja pa klāju, izmisis lūdza Dievu, galvu sizdams pret grīdu; bet kad ūdens, ko bagātīgi lēja ogļu bunkuru caurumos, mazliet savaldīja liesmu niknumu, viņš izslējās visā augumā un iekliedzās pērkonīgā balsī: „Mazticīgie! vai tiešām jūs domājāt, ka mūsu Dievs, krievu Dievs, mūs atstās!“ — Bet šinī mirklī liesmas izšāvās vēl stiprāk un daudzticīgais nabadzīņš atkal nokrita četrrāpus un no jauna ņēmās sist galvu pret grīdu. Kāds drūmi mulsu skatienu ģenerālis nemitējās kliegt: „Vajaga sūtīt kurjeru pie ķeizara! Pie viņa tika sūtīts kurjērs, kad bija dumpis kafa nometināšanas vietās, kur es biju, jā, personīgi, un tas izglāba kaut dažus no mums!“ Kāds cits kungs, lietussargu rokās piepeši ar niknumu ņēmās durstīt turpat, bagāžā atrodošos sliktu portretiņu eļļas krāsās, kas bija piesiets savam gleznuturim. Ar lietus sarga galu viņš izdūfa piecus caurumus: acu, deguna, mutes un ausu vietās. Šo savu iznīcināšanu viņš pavadīja izsaucieniem: „Priekš kam tagad vairs viss šis!“ Un šī glezna nepiederēja viņam! Resns kungs, līdzīgs vācu aldarim, viss asarās, nemitējās gaudot raudošā balsī: „Kaptein! Kapteini…“ Un kad kapteinis, zaudējis pacietību, sagrāba viņu aiz krāgas un viņam uzkliedza: „Nu, es esmu kapteinis, ko tad jums vajaga?“ resnais palūkojās viņā, sagraustu izteiksmi sejā, un ņēmās no jauna stenēt: „Kaptein!“

Un tomēr, šis pats kapteinis izglāba mums visiem dzīvību. Vispirms ar to, ka pēdējā mirklī, kad vēl bija iespējams nokļūt pie mašīnas, pārmainīja mūsu kuģa virzienu, kas iedams tieši uz Lībeku, un nevis krasi pagriezts uz krastu, neizbēgami būtu sadedzis pirms ieiešanas ostā, un, otrkārt, vēl ar to, ka pavēlēja matrožiem izvilkt savus durkļus un bez žēlastības durt katram, kas pamēģinās pieskarties vienai no atlikušajām divām laiviņām, — visas pārējās, pateicoties pasažieru nemākulībai, kas tās bija gribējuši nolaist jūfā, bija apgāzušās.

Matroži, pa lielākai daļai dāņi, ar savām enerģiskajām un aukstajām sejām un tikko ne asiņaino liesmas atspīdumu uz nažu asmeņiem, iedvesa negribētas bailes. Viļņi bija diezgan lieli; tie pieauga vēl no ugunsgrēka, kas plosījās jau labā trešdaļā kuģa. Lai nu cilvēku dzimuma vīrišķīgā puse domā par to ko grib, bet man jāatzīstas, ka šinī gadījumā sievietes izrādīja vairāk drošsirdības, nekā vīrieši. Nakti viņas atstāja gultas (apģērbu vietā viņām bija uzmestas tikai segas), bālas kā līķi, un, cik neticīgs es arī nebiju jau toreiz, bet viņas man likās esam eņģeļi, kas nokāpuši no debesīm, lai mūs apkaunotu un iedrosminātu. Bet bija tomēr arī vīrieši, kas parādīja bezbailību. Es sevišķi atceros vienu, D—va kungu, mūsu bijušo krievu vēstnieku Kopenhāgenā; viņš nometa zābakus, kakla saiti un svārkus, kufus sasēja ar piedurknēm uz krūtīm, un, sēdēdams uz resnas, cieši novilktas tauvas, šūpoja kājas mierīgi smēķēdams savu cigāru un uzlūkodams mūs visus pēc kārtas ar izsmiekla un nožēlu pilnu izteiksmi sejā. Kas attiecas uz mani, tad es atradu glābiņu uz ārējām kāpnēm, kur arī apsēdos uz viena no pēdējiem pakāpieniem. Sastindzis es lūkojos sarkanajās putās, kas vārījās zem manis un kupu šļakstieni sitās man sejā, pie tam teikdams sev: „Tad lūk kur būs jāiet bojā deviņpadsmit gadu vecumā!“ — jo es biju cieši apņēmies labāk noslīkt, nekā izcepties. Liesmas kā spriešļi liecās pār mani un es ļoti labi atšķīru viņu aurošanu no viļņu krākšanas.

Netālu no manis uz tām pašām kāpnēm sēdēja maza vecenīte, laikam kādas uz Eiropu braucējas ģimenes virtuvene.

Apslēpusi galvu rokās, viņa, likās, čukstēja lūgsnu, — piepeši viņa ātri palūkojās manī, un, vai nu tādēļ, ka viņai šķita, it kā viņa manā sejā būtu izlasījusi liktenīgo apņemšanos, vai aiz cita iemesla, bet viņa saķēra mani aiz rokas un gandrīz lūdzošā balsī pamācoši teica: „Nē, kungs, neviens nevar noteikt par savu dzīvību — un arī jūs nevarat noteikt, kā neviens nevar noteikt. Ko Dievs vēlēs, tas lai arī notiek, — tas taču nozīmētu sev pielikt rokas, bet par to viņā pasaulē jūs sodītu.“

Līdz tam mirklim man nebija nekāda prieka domāt par pašnāvību, bet te, savādas, it kā lielībai līdzīgas sajūtas dēļ, kas manā stāvoklī bija pilnīgi neizskaidrojama, es divas vai trīs reizes izlikos, it kā gribētu izpildīt nodomu, kufu viņa domājās esam manī nojautusi, — un katrreiz nabaga vecenīte metās pie manis, lai novērstu to, kas viņas acīs bija noziegums. Beidzot man palika kauns, un es norimu. Kādēļ gan, patiesību sakot, spēlēt komēdiju nāves klātbūtē, kuj-u es šinī brīdī nopietni turēju draudošu un neizbēgamu? Bet, starp citu sakot, man nebija laika ne noskaidrot sev šo jūtu savādību ne arī jūsmot par nabaga sievietes egoisma trūkumu (ko tagad nosauktu par altruismu), tādēļ ka liesmas virs mūsu galvām divkāršoja savu ninkumu; bet tieši šinī mirklī pār mums atskanēja balss, kas skanēja kā vapš (tā bija mūsu glābēja balss): „Ko jūs tur darāt, nelaimīgie? Jūs iesit bojā, nākat man paka|!“ — Un tūliņ nezinādami kas mūs sauc, nezinādami kurp jāiet, ir vecenīte, ir es uzlecām kājās kā atsperes sviesti un cauri dūmiem metāmies paka| zilā jakā tērptam matrozim, kurš, mums pa priekšu, kāpa augšā pa striķu kāpnēm. Nezinādams kādēļ, arī es kāpu viņam pakaļ pa šīm kāpnēm; es domāju, ka, ja viņš šinī mirklī būtu meties ūdenī vai izdarītu kaut ko pavisam neparastu, es būtu akli viņam sekojis. Uzkāpis divus vai trīs pakāpienus, matrozis smagi noleca uz kādas ekipāšas virsas, kuras apakša jau sāka degt. Es nolecu viņam pakaļ un dzirdēju, kā vecenīte noleca pēc manis; pēc tam matrozis no pirmās ekipāžas pārleca uz otro, pēc tam uz trešo, es visu laiku viņam pakaļ — un mēs atradāmies kuģa priekšgalā.

Te bija salasījušies gandrīz visi pasažieri. Matroži kapteiņa uzraudzībā laida jūrā vienu no mūsu divām laivām — par laimi vislielāko. Pāri otrajam kuģa bortam es ieraudzīju ugunsgrēka spilgti apgaismotās stāvās piekrastes klintis, kas uz Lībekas pusi kļūst arvien zemākas. Līdz šīm klintīm bija krietnas divas verstis. Peldēt es nepratu, — vieta, kur mēs bijām uzsēdušies uz sēkļa (mēs pat nepamanījām, kā tas nolika), laikam nebija dziļa, bet viļņi bija ļoti lieli. Un tomēr, tiklīdz es ieraudzīju klintis, mani pārņēma pārliecība, ka esmu glābts — un, apkārtējiem par brīnumu, es vairākas reizes palecos un nokliedzu: „Urrā!“ — Es negribēju pieiet tuvāk tai vietai, kur spiedās pūlis, lai nokļūtu pie kāpnēm, kas veda uz lielo laivu, — tur bija pārāk daudz sieviešu, vecu un bērnu; un es arī, kopš biju ieraudzījis klintis, vairs nesteidzos: es biju pārliecināts, ka esmu glābts. Ar izbrīnu es ievēroju, ka neviens bērns neizrādīja baiļu, ka daži no viņiem pat iemiga mātēm uz rokām. Un neviens bērns neaizgāja bojā.

Pasažieru grupas vidū es ieraudzīju garo ģenerāli; no viņa drēbēm tecēja ūdens; viņš stāvēja nekustīgi, atbalstīdamies uz stāvus nolikta sola, kuru patlaban bija noplēsis. Man pateica, ka pirmajā izbaiļu mirklī viņš rupji atgrūdis sievieti, kas gribējusi aizsteigties viņam priekšā un pirmā ielekt vienā no pirmajām laivām, kas vēlāk pasažieru vainas dēļ bija apgāzušās. Viens no kuģa kalpotājiem sagrābis to klēpī un ar sparu aizsviedis atpakaļ, uz kuģa, un vecais karavīrs, nokaunējies savas acumirklīgās bailības, nozvērējies nokāpt no kuģa kā pēdējais, pēc kapteiņa. Viņš bija gara auguma, bāls, ar asiņainu nodauzijumu uz pieres, un lūkojās apkārt sagraustu un padevīgu skatienu, it kā lūgdams piedošanu.

Pa to laiku es tuvojos kuģa kreisajam bortam un ieraudzīju mūsu mazāko laiviņu dejojam pa viļņiem kā rotaļlietiņu; divi viņā atrodošies matroži ar zīmēm uzaicināja pasažierus taisīt riskanto lēcienu viņā, — bet tas nebija viegli: „Nikolajs 1“ bija līnijkuģis, un vajadzēja nokrist ļoti veikli, lai neapgāztu laiviņu. Beidzot es uzdrošinājos: es sāku ar to, ka nostājos uz enkura ķēdes, kas bija izstiepta pa kuģa ārpusi, un patlaban gatavojos taisīt Iecienu, kad man uzgāzās smaga, mīksta massa. Man ap kaklu apķērās sieviete un palika nekustīgi karājoties. Atzīstos, mana pirmā ierosme bija pārsviest viņas rokas ar varu pār galvu un tādā ceļā atbrīvoties no šās massas; par laimi es šai ierosmei netiku sekojis. Grūdiens tikko neiemeta mūs abus jūrā, bet, par laimi, turpat, mana deguna priekšā mētājās diezin no kurienes nokāries virves gals, kuru es nikni, nobrāzdams sev ādu līdz asinīm, saķēru ar vienu roku … pēc tam, palūkojies lejup, es ieraudzīju, ka es un mana nasta atrodamies tieši virs laiviņas un… tad ar Dieva palīgu! Es noslīdēju lejā… laiva nokrakšķēja visās šuvēs… „Urrā!“ nokliedza matroži. Es noliku savu nastu, kas bija nesamaņā, laivas dibenā, un tūliņ pagriezos ar seju pret kuģi, kur ieraudzīju lielu vairumu galvu, sevišķi sieviešu, kas drudžaini drūzmējās gar bortu.

„Leciet!“ es iesaucos, izstiepdams rokas. Šinī mirklī mana pārdrošā mēģinājuma panākums un apziņa, ka es esmu drošībā no uguns, piedeva man neizsakāmu drosmi un spēkus, un es uztvēru vienīgās trīs sievietes, kas uzdrošinājās lekt manā laiviņā, tikpat viegli, kā ābolus ražas laikā. Jāpiezīmē, ka katra no šīm dāmām tanī mirklī, kad metās no kuģa, neizbēgami iekliedzās spalgā balsī, un, nonākusi lejā, paģība. Kāds kungs, laikam apdullis aiz bailēm, tikko nenosita vienu no šīm nelaimīgajām, mezdams smagu kastīti, kas, kritot mūsu laivā, pārplīsa un iz-

rādījās par dārgu nesesseri. Nejautādams sev, vai man ir uz to tiesības, es to tūliņ atdāvināju diviem matrožiem, kufi tieši tāpat, bez jebkādas kautrēšanās, dāvanu pieņēma. Mēs tūliņ visiem spēkiem sākām airēt uz krastu, pavadīti kliedzieniem: „Atgriežaties drīzāk! Sūtait mums atpakaļ laivu!“ — Tādēļ, tiklīdz dziļums izrādījās ne vairāk par aršīnu, nācās izkāpt. Smalks, auksts lietutiņš līņāja jau kādu stundu, nedarīdams nekāda iespaida uz ugunsgrēku, bet mūs viņš izmērcēja galīgi, līdz kauliem.

Beidzot mēs nonācām šai ar ilgām gaidītā krastā, kas izrādījās nekas cits, kā plaša šķidru un lipīgu dubļu peļķe, kur kājas stiga līdz ceļiem.

Mūsu laiva ātri attālinājās un, tāpat kā lielā laiva, sāka ceļot starp kuģi un krastu. Pasažieru gāja bojā maz, tikai astoņi: viens bija iekritis ogļu bunkuri, otrs noslīka tādēļ, ka paņēmis līdz visu savu naudu. Sis pēdējais, kufa vārdu es tikko zināju, lielāko daļu dienas spēlēja ar mani šachu, un darīja to ar tādu niknumu, ka kņazs V … kas sekoja mūsu partijai, beidza ar to, ka iesaucās: „Var domāt, ka jūs spēlējāt it kā jums lieta grozītos ap dzīvību un nāvi!“

Kas attiecās uz bagāžu, tad tā gandrīz visa aizgāja bojā, tāpat kā ekipāžas.

No bojāejas izglābto damu starpā bija arī kāda I … kundze, ļoti glīta un patīkama, bet saistīta savām četrām meitiņām un viņu auklēm; tādēļ viņa arī palika atstāta jūras krastā, basām kājām, tikko apsegtiem pleciem. Es turēju par vajadzīgu tēlot laipnu kavalieri, kas man maksāja manus svārkus, kurus es līdz tam biju uzglabājis, kakla saiti un pat zābakus; bez tam zemnieks ar ratiem, kuros bija iejūgts pāris zirgu, un kuram pakaļ es aizskrēju uz klinšu virsotni un atsūtīju iepriekš, nebija turējis par vajadzīgu mani pagaidīt un bija aizbraucis uz Lībeku ar visām manām ceļa biedrenēm, tā kā es paliku viens, puskails, izmircis līdz kauliem pie jūras, kur mūsu kuģis lēnām beidza degt. Es tieši saku „beidza degt“, jo nekad nebūtu ticējis, ka tāds „milzenis“ var tikt iznīcināts tik īsā laikā. Tagad tas bija ne vairāk, kā plašs, nekustīgs liesmojošs plankums jūrā, melno skursteņu un mastu kontūrām izvagots, un ap kuru smagā un vienaldzīgā lidojumā šaudījās kaijas — vēlāk liels pelnu kūlis sīkām dzirkstīm izraibots, līkumotās līnijās izplūstošs pa jau mierīgākiem viļņiem. Un tikai? — es nodomāju; un vai arī visi mūsu dzīve nav tikai drusciņa pelnu, ko iznlēsā vēji?

Filozofam, kūpam jau sāka klabēt zobi, par laimi, otrs važonis paņēma mani. Par to viņš paņēma no manis divus dukātus, bet par tiem ietina mani savā biezajā uzpletnī un nodziedāja man divas vai trīs meklenburdziešu dziesmas, kupas man patika diezgan labi. Tādā kārtā es nonācu Lībekā rīta ausmā; te es satiku savus kuģa bojāejas biedrus un mēs devāmies uz Hamburgu. Tur mēs atradām divdesmit tūkstošus rubļu sudrabā, ko ķeizars Nikolajs, pašreiz caurbraucot atrazdamies Berlīnē, bija mums atsūtījis ar savu adjutantu. Visi vīrieši salasījās kopā un vienbalsīgi nolēma šo naudu piedāvāt dāmām. To izdarīt mums bija jo vieglāk tādēļ, ka tajos laikos katrs Vācijā iebraukušais krievs baudīja neaprobežotu kreditu. Tagad gan vairs tas tā nav.

Matrozis, kūpam es mātes vārdā biju par savu izglābšanu apsolījis nesamērīgo summu, ieradās lai pieprasītu no manis solījuma pildīšanu. Bet, tā kā es nebiju pilnīgi pārliecināts, vai tieši viņš ir tas, un, bez tam, tā kā viņš gluži it nekā nebija darījis lai mani izglābtu, tad es viņam piesolīju dālderi, ko viņš arī pieņēma ar pateicību.

Kas attiecas uz nabaga vecenīti-virtuveni, kas tā rūpējās par manas dvēseles glābšanu, tad es viņu vairs nekad netiku redzējis, — bet par viņu droši var teikt, ka viņai, lai nu viņa sadega, vai noslīka, paradīzē vieta bija jau sagatavota.

Buživalā, 17. jūnija 1883.

AĻEKSEJA TĒVA STĀSTS

Tulkojis J. SAIVA

Priekš divdesmit gadiem man kā privātrevidentam nācās apbraukāt visas manas krustmātes diezgan daudzās muižas. Draudžu garīdznieki, ar kuriem iepazīties es turēju par savu pienākumu, izrādījās diezgan vienveidīgi, it kā pēc viena mēra šūti; beidzot, vienā no pēdējām, manis revidētām muižām, uzdūros uz kādu garīdznieku, kas nelīdzinājās saviem amata brāļiem. Tas bija stipri vecs cilvēks, gandrīz jau nespēcīgs. Viņš jau sen būtu aizgājis atpūtā, ja vien viņa draudzes locekļi, kas to mīlēja un cienīja, nebūtu lūguši viņu palikt. Mani pārsteidza Alekseja tēva (tā sauca mācītāju) divi īpašības. Pirmkārt, viņš priekš sevis ne tik vien nekā nelūdza, bet taisni pateica, ka viņam nekā neesot vajadzīgs, un, otrkārt, es neviena cilvēka sejā nebiju redzējis tik skumju, pilnīgi vienaldzīgu, kā teic, „bezcerības“ izteiksmi. Šīs sejas vaibsti bija parasti, zemnieciski: krunkaina piere, mazas pelēkas actiņas, prāvs deguns, ķīla bārdiņa, āda saulē iedegusi, tumša… Bet izteiksme!… izteiksme!… Nespodrajā skatā tikko jaužami, skumji plīvoja dzīvība; arī balss bija it kā izdzisusi, nedzīva. Es saslimu un nogulēju vairāk dienu; Alekseja tēvs vakaros nāca pie manis ne sarunāties, bet spēlēt uz cūkām. Kāršu spēle, likās, izklaidēja to vēl vairāk nekā mani. Reiz, kad viņš vairākkārt no vietas bija dabūjis cūkas (par ko Alekseja tēvs nopriecāties vien nevarēja), es novērsu sarunu uz viņa pagājušo dzīvi, uz tiem smagajiem pārdzīvojumiem, kas viņā bija atstājuši tik jūtamas pēdas. Alekseja tēvs no sākuma ilgi atrunājās, bet galu galā izstāstīja man savas dzīves stāstu. Laikam es viņam šādu vai tādu iemeslu dēļ biju iepaticies, jo citādi viņš pret mani nebūtu bijis tik atklāts.

Pamēģināšu atstāstīt šo stāstu viņa paša vārdiem. Alekseja tēvs runāja ļoti vienkārši, lietišķi, bez jebkādām provinciešu vai semināristu īpatībām un frazeoloģijas. Ne vienu reizi vien man ir nācies novērot, ka dzīves satriektais un liktenim padevīgais krievu cilvēks, lai pie kādas kārtas vai profesijas viņš piederētu, mēdz izteikties taisni šādā valodā.

*

„Man bija laba un kārtīga sieva,“ viņš iesāka, „es to sirsnīgi mīlēju un piedzīvoju no viņas astoņus bērnus, bet gandrīz visi tie apmira jau bērnībā. Viens no maniem dēliem kļuva arehierejs un nesen mira savā eparchijā, bet par otru dēlu — viņu sauca Jēkabu — es jums tūdaļ pastāstīšu. Nodevu es viņu T… pilsētas seminārā — drīz vien sāka par viņu pienākt ļoti apmierinošas ziņas: visos priekšmetos bija pirmais skolēns. Jau mājās, zēna gados viņš bija ļoti uzcītīgs un kluss; gadījās — paiet diena — un tu viņa nemaz nedzirdi … sēž pie grāmatas un lasa. Man ar sievu viņš nekad nedarīja ne mazākās nepatikšanas, tāds bija rāmulis. Dažreiz, nemaz kā bērns, nogrima domās, arī veselība bija vāja. Reiz ar viņu atgadījās kaut kas savāds. Toreiz tam palika desmitais gads. Viņš izgāja no mājas — taisni tā ap Pēterdienu — rītausā un visu rītu diez kur bija pazudis. Beidzot pārnāca. Mēs ar sievu prasām, kur biji? Mežā, šis atbild, gāju pastaigāt — satiku tur kādu zāļu vecīti, kas ar mani daudz ko runāja un deva man tādus garžīgus riekstiņus! — Kas tas par zaļu vecīti? — mēs prasām. — Nezinu, — atbild, — līdz šim nekad nebiju redzējis. Mazs kuprains vecītis, ar kājiņām tā vien tipina, smejas — un pats gluži zaļš kā lapa. — Kā? — mēs prasām, — arī seja zaļa? — Seja, mati un pat acis. — Nekad vēl mūsu dēls nebija melojis, bet šoreiz mēs ar sievu sākām šaubīties. — Tu laikam mežā, saulgozī būsi iemidzis un šo vecīti redzējis sapnī. — Nē, — šis atbild, — nemaz neesmu gulējis, bet ko ta jūs, neticiet? lūk, man vēl kabatā viens riekstiņš palicis. — Jēkabs izņēma no kabatas riekstiņu un rāda to mums… Nelielais kodoliņš tāds kā grumbuļains, izskatā pēc kastaņa, bet mūsu parastajiem riekstiem nelīdzinājās. Es viņu paglabāju, gribēju parādīt ārstam … bet diez kur pazuda … vēlāk vairs neatradu.

Nu nodevām viņu seminārā un, kā jau es jums teicu, viņš ar savām sekmēm mums sagādāja prieku. Tā mēs ar sievu arī nospriedām, ka dienās no viņa iznāks vīrs. Pārnāk mājās ciemoties — prieks uz viņu paskatīties: tāds pieklājīgs, blēņu viņā nekādu — visiem viņš patīk, visi tam novēl laimes. Tikai miesās tāds vājiņš, nav sejā īstas krāsas. Tā, lūk, pienāca viņam deviņpadsmitais gads — drīz mācībām beigas! Pēkšņi saņēmām no tā vēstuli. Viņš mums raksta: „Tētiņ un māmiņa, nedusmojieties uz mani, ļaujiet man iet pasaulīgo ceļu, sirds mana nesadzird garīga aicinājuma, baidos atbildības, bīstos grēka, manī ir radušās šaubas! Bez jūsu, savu vecāku, atļaujas un svētības nekā neiedrošinos darīt, bet teikšu jums vienu: pats par sevi baidos, daudz esmu sācis domāt.“

Teikšu jums, cienītais kungs: ļoti noskumu par šo vēstuli — iedūra kā ar šķēpu sirdī, jo redzu — nebūs man manā vietā pēcnācēja! Vecākais dēls — mūks, bet šis no savas kārtas grib galīgi atstāties. Skumji man vēl tāpēc: mūsu draudzē gandrīz jau divi simti gadu mācītāji tikai no mūsu ģimenes vien nākuši. Tomēr, domāju: velti pret dzenuli spārdīt; acīm redzot tas viņam tā jau nolikts. Kas nu tas vairs par ganu, kas pats jau sācis šaubīties. Aprunājos ar sievu un aizrakstīju viņam, apmēram, šādi: „Mans dēls, Jēkab, apdomā labi — desmit reizes mērī, vienu reizi nogriez — civildienestā ir daudz grūtību, bads un aukstums, un nevērība pret mūsu kārtu! Lai tas tev jau iepriekš zināms: neviens tev tur nepasniegs palīdzīgu roku; tad, pielūko: pēc vairs nežēlojies! Pats tu zini, mana vēlēšanās vienmēr ir bijusi tā, ka tu reiz nāktu manā vietā; bet ja tu nu tiešām esi sācis šaubīties par savu aicinājumu un ticībā kļuvis vājš, tad man arī nenākas tevi atturēt! Lai notiek Dieva prāts! Mēs ar māti savu svētību tev neliedzam.“ Atraksta man Jēkabs pateicības pilnu vēstuli. „Iepriecināji tu mani, tētiņ, esmu nolēmis veltīt savu mūžu zinātnieka darbam — protekcija arī man ir; iestāšos ūniversitātē un kļūšu par ārstu, jo prāts man nesās uz zinībām.“ Izlasīju Jēkaba vēstuli un noskumu vēl vairāk; bet drauga, ar kufu varētu dalīties bēdās, man drīz pietrūka: mana veča ap to laiku stipri apsaldējās un nomira — vai nu no šīs saaukstēšanās, vai arī Dievs to mīlēdams aicināja pie sevis, tas nav zināms. Es vientuļais atraitnis noraudos gan pa reizei, bet ko darīsi? Tā tam jābūt. Ar prieku ielīstu zemē .. . bet viņa cieta .. . neatvej-as. Pats gaidu dēlu — bija rakstījis man: „pirms aizbraukšanas uz Maskavu, ieradīšos mājās“. Un tā arī bija: atbrauca viņš vecāku mājās, bet ilgi gan nepalika. It kā kāds viņu dzītu, tā vien likās, ka gribētu ar spārniem aizlaisties uz Maskavu, uz savu mīļo universitāti. Ņemos to izvaicāt par viņa šaubām — sak, kāds tām iemesls? bet lielas runas no viņa nedzirdēju: viena doma iesēdusies galvā un ar to diezgan! Saka: gribu saviem tuvākajiem palīdzēt. Nu, aizbrauca viņš no manis — ne graša naudas neņēma līdz — tikai kādu mazumiņu drēbju. Pārāk daudz uz sevi paļāvās! Un neba pa niekam. Eksāmenus nolika spīdoši, kļuva students, dabūja arī privātstundas … Vecajās valodās viņš bija stiprs! Un ko jūs domājat? Sāka vēl man naudu sūtīt! Palika man drusku līksmāks prāts, protams, neba nu naudas dēļ — to es viņam aizsūtīju atpakaļ, pat vēl sabāru; bet iepriecinājos tādēļ, ka redzu: iznāks no viņa lietas koks. Tikai mans prieks nebija ilgs …

Atbrauc viņš pirmo brīvlaiku… Un kas par brīnumu? Es savu Jēkabu vairs nepazīstu! Palicis tāds īgns, drūms, vārda no viņa nevari izdabūt. Arī sejā pārvērties: gandrīz desmit gadu vecāks izskatās. Viņš jau arī senāk bija kautrs — ko nu par to teikt! — Tiklīdz šā vai tā — tūdaļ apmulst un pietvīkst kā meitene . .. Bet kad pacels acis — tūdaļ redzi, ka dvēselē tam ir gaišs.

Bet tagad pavisam kaut kas cits. Viņš vairs nav kautrīgs — nē, taisni bēg, kā vilks, un caur pieri vien skatās. Ne smaida, ne sveicina — nu akmens, kas akmens! Ņemos es to iztaujāt — viņš tev vai nu atcērt, vai klusē. Sāku domāt: Dievs lai pasargā, ka tik nav sācis dzert vai kārtis spēlēt? — jeb vai nav kaut kas gadījies ar sievietēm? Jaunos gados jau viņu burvestība stipri iedarbojas, nu un tādā lielā pilsētā, kā Maskava, visādu sliktu piemēru un dēku tiku tikām! Bet nē: nekā tamlīdzīga neredz. Dzert viņš dzer tikai kvasu un ūdeni, sievietēm viņš i virsū neskatās un vispār ar cilvēkiem nesaietas. Bet visrūgtākais man bija tas, ka tam pret mani vairs nebija senākās uzticības — uznākusi tāda savāda vienaldzība, it kā viņam viss būtu apnicis. Sākšu ar viņu runāt par zinībām, par ūniversitāti — arī tur nevaru dabūt nekādas lāga atbildes. Baznīcā viņš tomēr gāja, bet arī tā savādi: visur tas ir īgns un drūms, turpretī baznīcā tā vien liekas, ka smīnētu. Tā viņš nodzīvoja pie manis kādas sešas nedēļas — un atkal prom uz Maskavu! No Maskavas man pāris reizes atrakstīja un no šīm vēstulēm man likās, it kā viņš būtu sācis mosties no sava sastinguma. Bet iedomājaties manu pārsteigumu, cienītais kungs! Piepeši, pašā ziemas vidū, priekš svētkiem — ierodas viņš pie manis! Kā? Kādā kārtā? Kas tad tas? Zinu ka šinī laikā nekādu brīvdienu nav. „Vai tu no Maskavas?“ es prasu. — „No Maskavas.“ — „Bet kā… Kā tad ar ūniversitāti?? — „No ūniversitātes esmu izstājies.“ — „Izstājies?“ — „Taisni tā. — Uz visiem laikiem.“ — „Uz visiem laikiem! Vai tik tu, Jēkab, neesi slims?“ — „Nē, tētiņ,“ saka, „slims es neesmu: tikai jūs, tētiņ, mani netraucējiet un neiztaujājiet, citādi aiziešu no šejienes — un jūs mani vairs neredzēsit.“ — Neesmu slims, viņš man saka, bet pašam seja tāda, ka es tīri nobijos! Melna, drausmīga, nemaz vairs pēc cilvēka neizskatās. Vaigi iekrituši, vaigu kauli izstiepušies, nu, kauli un āda, balss tā kā no mucas … bet acis… Dieviņ-tētiņ, kas tās par acīm! Bargas, skats mežonīgs, tā vien šaudās apkārt — i notvert to nevari; uzacis savilktas, arī lūpas tā savādi sānis izšķobītas …

Kas noticis ar manu skaisto Jāzepu, ar manu kluso zēnu? — Saprast nespēju. Vai tik nav viņš jucis prātā? — iedomājos. Staigā apkārt kā spoks, naktis neguļ, — bet tad pēkšņi noņemas un skatās kaktā viss it kā sastindzis … Tīri bail paliek! Kaut gan viņš man piedraudēja, ka aiziešot no mājas, ja es to nelikšu mierā, — bet es taču esmu tēvs! Mana pēdīgā cerība sabrūk un es lai klusēju. Tā lūk reiz, nogaidījis izdevīgu brīdi, sāku es raudādams Jēkabu lūgt; pie nelaiķa mātes piemiņas sāku to zvērināt: saki taču man, Jaša, kā tēvam, kas tava miesa un asinis, kas ar tevi noticis? Nedzen mani kapā — izstāsti, atvieglini savu sirdi! Vai tu neesi nogalinājis kādu kristīgu dvēseli? Tad izsūdzi savu grēku! — „Nu, tētiņ,“ viņš man pēkšņi saka (tas gadījās naktī), „tu mani iežēlināji, teikšu tev patiesību! Dvēseli gan nevienu neesmu nomaitājis, tikai mana paša dvēsele iet bojā.“ — „Bet kā tad tā?“ — „Nu lūk kā …“ un te nu Jēkabs pirmo reizi paskatījās manī. „Lūk jau ceturtais mēnesis,“ viņš iesāka … Bet pēkšņi viņa runa pārtrūka un tas sāka smagi elpot. „Kas par ceturto mēnesi? Stāsti jel, nemoci!“ — „Jau ceturtais mēnesis, kamēr es viņu redzu ..— „Viņu? Kādu viņu?“ — „Nu to, ko naktī nav labi pieminēt. Man pārskrēja auksti drebuļi un es sāku trīsēt. — „Kā?!“ es prasu, „tu viņu redzi?“ — „Jā.“ — „Arī tagad redzi?“ — „Jā.“ — „Kur?“ Bet pats es neuzdrošinos apgriezties un mēs runājam čukstēdami. „Lūk tur …“ viņš man ar acīm rāda … tur kaktā. „Es tomēr saņēmos … paskatījos kaktā: nekā tur nav! — „Apžēlojies, Jēkab, tur taču nekā nav!“ — „Tu neredzi, bet es redzu.“ Es atkal palūkojos … atkal nekā. Pēkšņi man ienāca prātā vecītis, kas tam mežā bija iedāvinājis riekstu. — „Kāds tad viņš izskatās?“ prasu. „Vai zaļš?“ — „Nē, ne zaļš, bet melns.“ — „Ar ragiem?“ — „Nē, viņš ir kā cilvēks — tikai viss melns.“ Jēkabs tā saka — bet pašam zobi atņirgti — un bāls kā līķis, viņš aiz bailēm spiežas man klāt; acis, liekas, gribētu no pieres izlekt un kaktā vien viņš skatās. „Tā ir ēna, kas tev tur rēgojas,“ es saku: „tas ir ēnas melnums, bet tu to turi par cilvēku.“ — „Ja jau nu tā būtu! Es pat viņa acis redzu: redzu kā bola acu baltumus, skat — paceļ roku, aicina.“ — „Jēkab, Jēkab, ja tu pamēģinātu, Dievu pielūgtu, izgaistu šī velna uzmākšanās. Lai augšām ceļas Dievs un lai iznīkst viņa ienaidnieki!“ — „Esmu mēģinājis,“ saka, „bet nekas nelīdz.“ — „Pagaidi, Jēkab, pagaidi, nezaudē dūšu, es iekvēpināšu mires, noskaitīšu lūgsnu, apslacīšu tevi ar svētīto ūdeni.“ — Bet Jēkabs atmeta tik ar roku. — „Neticu ne tavām mirēm, ne svētītam ūdenim; nepalīdz tie ne par grasi. Man no viņa vairs netikt vaļā. Kā viņš šovasar kādā nolādētā dienā pie manis atnāca, tā no tā laika viņš mans uzticīgais viesis — aizdzīt to vairs nevaru. To tu, tēvs, zini un nebrīnies vairs par manu izturēšanos un nemoci mani.“ — „Kupā dienā tad viņš pie tevis ieradās?“ es viņam prasu, mezdams pār to svētā krusta zīmi. „Vai tik tas nebija toreiz, kad man par savām šaubām rakstīji?“ Jēkabs atvairīja manu roku. „Liec mani, tētiņ, mierā,“ saka, „neaizdodi man dusmas, lai neiznāk vēl sliktāk. Nav nemaz daudz vajadzīgs, lai es paceltu pret sevi roku.“ — Varat iedomāties, cienītais kungs, kā man bija ap sirdi to dzirdot!… Atceros, visu nakti raudāju. — Domāju, ar ko gan esmu izpelnījies tādu Dieva sodību?“

Te Alekseja tēvs izvilka no kabatas rūtainu lakatu un sāka šņaukāties, ari acis pazagšu izberzēja.

„Nu mums sākās bēdīga dzīve!“ viņš turpināja. „Es par to vien domāju, ka tik viņš neaizbēgtu, vai, pasargi Dievs, sev tiešām, ko ļauna nenodarītu! Uzmanu viņu uz katra soļa un baidos pat sarunāties ar to. Tanī laikā mums tuvu kaimiņos dzīvoja kāda palkavnieka atraitne — sauca to par Martu Savišnu, es viņu ļoti cienīju: kaut arī jauna un glīta, tomēr bija kluss un sapratīgs cilvēks; neniecināja viņa manu stāvokli un es pie tās bieži aizstaigāju. Aiz bēdām un rūpēm — ņemos un izstāstu visu tai. No sākuma viņu pārņēma šausmas un tā gauži uztraucās, bet tad sāka pārdomāt. Ilgi viņa sēdēja un domāja, tad teica, ka gribot manu dēlu redzēt un ar to parunāties. Es tūdaļ sajutu, ka man katrā ziņā jāizpilda šī viņas vēlēšanās, jo šinī gadījumā tā nebija vienkārša sievietes ziņkārība, bet kaut kas cits. Pārnācis mājā, es sāku pierunāt Jēkabu: sak’ — aiziesim nu gan, dēls, pie palkavnieka kundzes. Bet viņš kājām rokām pretī. — Neiešu, neparko neiešu! Kas man ar viņu ko runāt! Sāka pat uz mani kliegt. Tomēr, beidzot, es viņu pieliecu — aizjūdzu kamaniņas, aizvedu to pie Martas Savišņas un, kā bija norunāts, atstāju viņus divatā. Bet pats es brīnos, kā viņš tik ātri piekāpies. Nu, nekas — redzēsim. Pa kādām divi vai trim stundām — nāk mans Jēkabs. — „Nu,“ es prasu, „kā tev labi patīk mūsu kaimiņiene?“ — Šis man nekā neatbild. Bet es neatlaižos. — „Gauži labdarīga dāma,“ saku, „šķiet, bija laipna pret tevi?“ — „Jā,“ šis atbild, „nav tāda, kā citas.“ Redzu, viņš kļuvis it kā mīkstāks. Un es tūdaļ nolēmu viņam pavaicāt… „Bet kā tavas pamašas?“ prasu. Paskatījās viņš uz mani, kā ar pātagu iecirta — un atkal neteica nekā. Es tam vairs neuzmācos un izgāju ārā no istabas. Pēc kādas stundiņas pieeju pie durvīm, paskatos pa atslēgas caurumu … Un ko jūs domājāt? — guļ mans Jēkabs! Nolicies gultiņā un guļ. Vairāk reizes pārmetu sev krustu. Sak’, dodi, Kungs, Martai Savišņai papilnam savas svētības! Redzams, ir pratusi, balodīte, tā apcietināto sirdi aizkustināt.

Otrā dienā, skatos, ņem Jēkabs cepuri.. . Domāju — uzprasīt tam: kurp tad nu iesi? — bet nē, labāk neprasīt … droši vien pie viņas! Un tiešām — Jēkabs iet pie viņas, pie Martas Savišņas.

Un nosēdēja tur vēl ilgāk, nekā pirmo reizi; bet otrā dienā — atkal. Paiet nākošā diena — atkal. Sāku es jau tīri atplaukt, jo redzu: ar dēlu notiek kāda pārmaiņa, arī seja viņam pavisam citāda; var jau viņš acīs ieskatīties, nenovēršas! Grūtsirdība viņā gan vēl tā pati, bet nav vairs senākā izmisuma ne šausmu. Tak nepaspēju es vēl cik necik atžirgt — kad viss atkal uz reizi sabruka. Atkal Jēkabs k|uva bikls, atkal nevarēja tam vairs ne tuvoties. Sēd ieslēdzies savā kambarītī un pie palkavnicces iet i nedomā! — Vai tiešām, prātoju, viņš to kaut kādi būtu apbēdinājis un viņa tam būtu aizliegusi rādīties savā mājā. — Taču nē, domāju . .. Kaut arī viņš ir nelaimīgs, to viņš neuzdrošinātos; un arī viņa nemaz tāda nav. Beidzot vairs nenocietos — es viņam prasu: „Nu, Jēkab, ko tad mūsu kaimiņiene… Tu, liekas, viņu pavisam esi aizmirsis?“ Bet šis kā uzkliedz man: „Kaimiņiene? Vai tu gribi, lai v i ņ špar mani smejas?“ — „Kā?“ saku. — Te Jēkabs sažņaudza dūres … pavisam negants palika! — „Jā,“ saka, „agrāk viņš tik tā rēgojas, bet tagad sācis smieties… zobus ņirdz! Projām! Ej!“ — Kam viņš to teica — tiešām nezinu; tikko kājas mani aiznesa — tā izbijos. — Iedomājaties tikai: seja sarkana kā vapš, uz lūpām putas — balss piesmakusi, it kā viņu kāds žņaugtu! … Tanī pašā dienā kā bēdulis, kā bāris, aizbraucu pie Martas Savišņas… un atradu arī viņu gaužās bēdās. Pat miesās tā bija izkritusies, sejā novājējusi. Bet pārrunāt ar mani par dēlu viņa vairs negribēja. Tik to gan teica: ka te vairs nekāda cilvēka vara nespējot palīdzēt: lūdziet Dievu, tētiņ! — Vēl iznesa man simts rubļu — tas jūsu draudzes nabagiem, saka. Un atkal atkārtoja: lūdziet! Ak Dievs! it kā es bez visa tā jau nebūtu lūdzies — dienām un naktīm!“

Te Alekseja tēvs atkal sameklēja kabatas lakatu un noslaucīja asaras, bet šoreiz jau vairs ne paslepšus, — un drusku atvilcis elpu, turpināja savu drūmo stāstu.

„Tā nu mēs ar Jēkabu kā sniega pika vēlāmies no kalna lejup, un mums abiem redzams, ka lejā jāiet bojā — bet kā noturēties — un ko iesākt? Noslēpt to arī nekādi

vairs nebija iespējams: visā draudzē izcēlās liels apjukums: ka lūk, mācītāja dēls esot velna apsēsts un ka par to vajagot ziņot priekšniecībai. Tā arī būtu darījuši, bet mani draudzes locekļi, lai paldies tiem! — mani pažēloja.

Pa to laiku pagāja ziema un pienāca pavasaris. Un tādu pavasari Dieviņš deva — jauku, gaišu, kā pat veci ļaudis tāda neatcerējās: visu dienu saulīte, vēja nav, silts! Un te nu man iekrita prātā laba iedaža: pierunāt Jēkabu, noiet līdz ar mani uz Voroņežu pielūgt sv. Mitrofanu. — Ja jau, domāju, šis pēdīgais līdzeklis neglābs — nu, tad atliek vairs tik viena cerība — kaps. Lūk sēžu es reiz novakarē uz lievenītēm — debesīs sārtojas blāzmiņa, dzied cīruļi, ābeles zied, zālīte zaļo … sēžu un pārlieku, kā pateikt Jēkabam par manu nodomu. Pēkšņi, skatos, iznāk arī viņš uz lievenītēm, pastāvēja, paskatījās, nopūtās un pietupās uz kāpītes man līdzās. Es aiz prieka pat nobijos, bet — ciešu klusu. Viņš sēž, skatās blāzmā — un arī ne vārda. Un likās man, ka viņš dvēselē it kā aizgrābts, grumbas pierē izlīdzinājušās, acis kļuvušas gaišākas … šķiet, vēl mazliet, un viņās pamirdzēs asara. Redzēdams viņā šādu pārmaiņu es — iedrošinājos. „Jēkab,“ es tam saku, „uzklausi mani un nesirdies ..Ņēmu un izstāstīju viņam savu nodomu: kā mēs abi kājām noiesim pie Mitrofana; bet no mums līdz Voroņežai — pusotra simta verstu; un cik tas būs patīkami — pavasara vēsumā pirms blāzmiņas piecelties un divatā iet pa zaļo zālīti, pa lielceļu un ka, ja mēs tā labi palocīsim ceļus un palūgsimies pie svētā Dieva vīra šķirsta — varbūt — kas zina? — Dievs tas Kungs par mums apžēlosies, un tiks viņš izdziedināts, kā tas jau ar daudziem gadījies! Un iedomājaties tik, cienītais kungs, manu prieku! „Labi,“ atbild Jēkabs, bet pats ir nepagriežas, skatās tik debesīs. „Esmu ar mieru. Iesim.“ Es tīri acis ieplētu… „Draudziņ, saku, balodīt, mans labdari!..Bet viņš man prasa: „Kad tad dosimies ceļā?“ — Atbildu: „Kaut vai rīt.“

Un tā lūk mēs otrā dienā devāmies ceļā. Uzlikām kaklā tarbas, ņēmām spieķus rokā — un gājām. Gājām veselas septiņas dienas, un visu ceļu laiks pieturējās labs

—   tīri brīnums! Ne tveices, ne lietus, ne mušas kož, ne

putekli apgrūtina. Un ar katru dienu mans Jēkabs izskatās labāks. Man jums jāsaka, ka arī agrāk brīvā dabā Jēkabs viņa neredzēja, bet juta to aiz sevis, taisni aiz muguras, vai atkal sānis it kā jauda tā slīdošo ēnu, kas manu dēlu Joti uztrauca. Bet šoreiz nekā tamlīdzīga nebija un iebrauktuvēs, kur mums gadījās pārnakšņot, arī nekas nerādījās. Maz gan mēs abi runājām … bet cik labi mums bija — it īpaši man! Redzu es: atplaukst mans nabadziņš. Cienītais kungs, nevaru jums aprakstīt, ko es toreiz izjutu. Tā, beidzot, nonācām Voroņežā. Aptīrījāmies, nomazgājāmies — un tūdaļ baznīcā, pie svētā! Veselas trīs dienas no turienes gandrīz neizgājām. Cik aizlūgšanu vien noturējām, cik sveču nelikām! Viss labi, viss jauki; dienas Dievam veltītas, naktis mierīgas; guļ mans Jēkabs kā šūpļa bērns. Pats jau sāk ar mani runāties. Gadas, prasa: „Tētiņ, vai tu nekā neredzi? bet pats smaida. — „Neredzu,“ saku, „nekā neredzu.“ — „Nu, es arī,“ šis atbild, „nekā neredzu.“ Ko vēl vairāk gribēt? Manai pateicībai svētajam — nav mēra.

Pagāja trīs dienas, es saku Jēkabam: „Nu, dēliņ, tagad viss ir labi, nu ir mūsu ciemā svētki. Tagad atliek vēl tikai viens: ej pie grēku sūdzēs un dievgalda, tad ar dievpalīgu ceļā, — kad būsi pienācīgi atpūties un saimniecībā apskatījies, tad, lai nāktu pie spēka, varēsi parūpēties; vietu pameklēt — vai ko. Marta Savišņa, saku, mums šinī ziņā droši vien palīdzēs.“ — „Nē,“ atbild Jēkabs, „ko mēs viņu traucēsim, tikai gredzenu no Mitrofana rokas gan viņai nodošu.“ Es nu pavisam sasparojos. „Pielūko,“ saku, „ņem sudraba, bet ne zelta, ne laulības gredzenu.“ Nosarka mans Jēkabs un tik piebilda, ka nevajagot viņu traucēt, bet tūdaļ arī piekrita. Otrā dienā gājām baznīcā. Izsūdzēja mans Jēkabs grēkus, un cik sirsnīgi pirms tam viņš lūdza Dievu! — Un tad gāja pie dievgalda… Es stāvu tā drusku nostāk — zemi nemanu vairs zem kājām … Eņģeļi debesīs nejūt tādu prieku! Tikai skatos es: kas tad tas! Iebauda mans Jēkabs vakariņu — un neiet padzerties siltūdens. Stāv viņš pagriezis man muguru. Es tam klāt. „Jēkab,“ saku, „ko tu stāvi?“ Bet šis kā pagriežās pēkšņi! — Ticiet man neticiet, es atlēcu nost — tā nobijos. Bija jau viņam dažreiz briesmīga sejas izteiksme, bet tagad tā bija kļuvusi savāda, zvēriski drausmīga. Bāls kā nāve, mati sacēlušies gaisā, acis izvalbītas… Man aiz bailēm pat balss atņēmās; gribu ko teikt

—   nevaru: esmu gluži kā pamiris .. . Bet viņš — kā metās ārā no baznīcas! Es tam pakaļ … Viņš taisni prom uz iebrauktuvi, kur bija mūsu naktsguļa, tarbu plecos — un prom! — „Kurp tu?“ es viņam saucu nopakaļ, „Jēkab, kas tev noticis? Stāvi, pagaidi!“ Bet viņš — kaut vārdu atbildējis, liek skriet kā zaķis — un to noķert nekādi nav vairs iespējams. Tā arī pazuda.

Es tūdaļ atpakaļ, sadabūju pajūgu, bet pats drebu pie visas miesas un tik vien varu parunāt, kā: ak Kungs, ak Kungs! Un nekā es nesaprotu, kas ar viņu noticis. Devos uz māju — domāju: viņš droši vien turp būs skrējis. Kā tad. Sestā verstī no pilsētas — redzu, soļo viņš pa lielceļu. Panācu es to, izlēcu no ratiem un — viņam klāt. „Jaša, Jaša!“ — Apstājās viņš, apgriezās ar seju pret mani,

—    bet acis zemē nodurtas, lūpas sakniebis. Un ko tik vien es viņam saku — stāv viņš kā kāds akmens tēls — tikvien redzams, ka elpo. Beidzot sāka atkal iet pa ceļu uz priekšu. Ko man bija darīt? Vilkos es tam pakaļ…

Ak cienīts kungs, kas tas bija par gājienu! Cik daudz mums bija prieka ejot uz Voroņešu, tik pat briesmīga bija atgriešanās! Sākšu es ar to runāt — viņš pat zobus klakšķina, tā pār plecu, nu, ne tur ko atņemt, ne pielikt — taisni kā tīģeris vai hiēna. Kā es toreiz nepazaudēju prātu — vēl tagad nezinu! Un lūk, kādā naktī, kad viņš dūmainā zemnieku istabā, kājas nolaidis un blenzdams visapkārt, sēdēja uz lāviņas, es raudādams nokritu viņa priekšā uz ceļiem un lūdzu gauži gauži. „Nenobeidz, sak’, galīgi savu vecu tēvu, neļauj viņam krist izmisumā — saki, kas ar tevi noticis?“ Pavērās viņš manī, bet līdz tam, likās, viņš nemaz neredzēja, kas tam priekšā stāv un pēkšņi ierunājas, bet nu tādā balsī, ka tā vēl šodien man ausīs skan. „Klausies, tēv’,“ saka, „gribi tu zināt visu patiesību? Nu tad, lūk, viņa. Atceries, kad es saņēmu dievmaizīti un turēju to vēl mutē — pēkšņi viņš (baznīcā, un vēl gaišā dienas laikā!) nostājās man priekšā, kā no zemes izaudzis, un čukst viņš man … (bet agrāk nekad nekā neteica) — čukst: izspļauj un izberzē! un es

to arī darīju: izspļāvu un izberzēju ar kāju. Un tagad, jādomā, es esmu beigts uz visiem laikiem — jo katrs grēks tiek piedots — tikai ne grēks pret Svēto Garu ..

Izteicis šos briesmīgos vārdus mans dēls nogāzās uz lāviņas, — bet es noslīgu uz istabas grīdas .. . Kājas vairs neturēja.“

Alekseja tēvs brīdi apklusa un aizklāja acis rokām.

„Bet,“ turpināja viņš, „ko nu es tik daudz nogurdināšu jūs un pats sevi! Kaut kā pārvilkāmies ar dēlu mājās, — bet tur drīz pienāca viņa gals un es pazaudēju savu Jēkabu! Dažas dienas priekš nāves viņš vairs ne ēda, ne dzēra — tikai skraidīja pa istabu šurp un turp, pastāvīgi atkārtodams, ka viņa grēks nevarot tikt piedots… bet viņu tas vairs neredzēja. — „Pazudinājis manu dvēseli, ko tad nu viņam vairs nākt?“ Un kā iegula Jēkabs, tūdaļ iekrita nesamaņā un tā bez grēku sūdzēs kā bezjēdzīgs tārps no šīs zemes dzīves aizgāja aizsaulē. Bet es negribu ticēt, ka tas Kungs viņu būs sodījis pēc savas bargās tiesas.

Un, starp citu, es tam tāpēc nevaru ticēt, ka zārkā guļot viņš ļoti labi izskatījās: taisni it kā kļuvis jaunāks un līdzīgs senākajam Jēkabam. Seja tik mierīga, skaidra, mati savijušies cirtās, — bet uz lūpām smaids.

Marta Savišņa atnāca palūkoties uz viņu — un to pašu teica. Viņa aplika tam visapkārt ziedus, nolika ziedus arī uz sirds un uz sava rēķina lika uzcelt tam kapakmeni.

Bet es paliku vientulis …

Lūk kādēļ, cienītais kungs, jūs saskatījāt manā sejā lielas un dziļas bēdas. Nekad tās vairs nepāries un arī nevar pāriet.“

Gribēju es teikt Alekseja tēvam kādu mierinošu vārdu … bet nevarēju nekā tāda atrast.

Drīz pēc tam mēs šķīrāmies.

PIRMĀ MĪLESTĪBA

Tulkojis K. SKALBE

Viesi sen bija aizbraukuši. Pulkstenis nosita pus vienu. Istabā bija palikuši tikai saimnieks un Sergejs Nikolajevičs un Vladimirs Petrovičs.

Saimnieks pazvanīja un vēlēja noņemt vakariņu atliekas.

„Tā tad tā ir nolemta lieta,“ viņš teica, dziļāk nosēzdamies lēnkrēslā un aizpīpējis cigāru: „katram no mums jāstāsta savas pirmās mīlestības stāsts. Jums kārta, Sergej Nikolajevič.“

Sergejs Nikolajevičs, apaļš vīriņš ar tuklu, gaišmatainu sejiņu, paskatījās vispirms uz saimnieku, pēc tam pacēla acis uz griestiem. „Man nebija pirmās mīlestības,“ viņš beidzot teica: „es iesāku taisni no otrās.“

„Kā tas iespējams?“

„Ļoti vienkārši. Man bija astoņpadsmit gadu, kad es pirmo reizi sāku lakstoties ap kādu ļoti mīļu jaunkundzīti; bet es lakstojos ap viņu tā, it kā tā lieta man enbūtu jauna: taisni tā es lakstojos pēc tam ap citām. īsti sakot, pirmo un pēdīgo reizi es iemīlējos kādi seši gadi vecs savā auklē, bet tas ir jau ļoti sen. Mūsu attiecību sīkumi izdzisuši man no atmiņas un ja ar es viņus atminētos, vai tas kādu var interesēt?“

„Nu kā tad būs?“ saimnieks iesāka. „Manā pirmā mīlestībā tāpat nav neka saistoša: es netiku nevienā iemīlējies līdz iepazinos ar Annu Ivanovnu, savu tagadējo sievu — un viss mums gāja kā pa taukiem: tēvi mūs saderināja, mēs ļoti drīz viens otrā iemīlējāmies un apprecējāmies bez lielas kavēšanās. Mana pasaka pastāstāma divos vārdos. Es atzīstos, kungi, ka aizkustinādams jautājumu par pirmo mīlestību — cerēju uz jums, neteikšu veciem, bet ne nu ar jauniem puišiem. Vai jūs mūs ar kaut ko neiepriecināsit, Vladimir Petrovič?“

„Manaj pirmā mīlestība tiešām nepieder pie gluži parastām,“ drusku stomīdamies atbildēja Vladimirs Petrovičs, gadus četrdesmit vecs cilvēks, melniem, iesirmiem matiem.

,,A!“ saimnieks un Sergejs Nikolajevičs vienā balsī iesaucās. „Jo labāk … Stāstiet.“

„Labi. .. jeb nē: stāstīt es neiešu: es neesmu meistars stāstīšanā: iznāk sausi un īsi, vai gafi un neīsti; bet ja at|aujat, es uzrakstīšu visu, ko atminēšu, burtnīciņā — un nolasīšu jums.“

Draugi no sākuma nebija ar mieru, bet Vladimirs Petrovičs palika pie sava. Pēc divām nedēļām viņi atkal sanāca kopā, un Vladimirs Petrovičs turēja savu solījumu.

I

Man bija toreiz sešpadsmit gadu. Tas notika 1833. gada vasarā.

Es dzīvoju Maskavā, pie saviem vecākiem. Viņi bija noņēmuši vasarnīcu ap Kalugas zastavu, pret Ņeskučniju. Es gatavojos uz ūniversitāti, bet strādāju ļoti maz un nesteigdamies.

Nekas neapspieda manas svabadības. Es darīju, ko gribēju, sevišķi no tā laika, kad biju šķīries no sava pēdējā guvernēra, francūža, kufš nekādi nevarēja pierast pie domām, ka viņš iekritis „kā bumba“ (comme une bombe) Krievijā, un ar niknu seju veselām dienām viļājās pa gultu. Tēvs apgājās ar mani vienaldzīgi — mīļi; māmiņa gandrīz negrieza uz manis vērības, kaut gan viņai bez manis vairāk bērnu nebija: viņu aizņēma citas rūpes. Mans tēvs, vēl jauns cilvēks un ļoti skaists, bija precējis viņu aiz aprēķina; viņa bija vecāka par viņu par desmit gadiem. Mana māmiņa veda bēdīgu dzīvi: pastāvīgi uzbudinājās, bija greizsirdīga, skaitās, bet ne tēva klātbūtē, viņa ļoti bijās no viņa, bet viņš izturējās stingri, vēsi, attāli… Es neesmu redzējis izsmalcināti mierīgāka, pašapzinīgāka un patvarīgāka cilvēka.

Es nekad neaizmirsīšu pirmo divu nedēļu, kupas es pavadīju vasarnīcā. Laiks bija jauks; mēs pārbraucām no pilsētas 9. maijā, pašā Nikolas dienā. Es staigāju te pa mūsu vasarnīcas dārzu, te pa Ņeskučniju, te aiz zastavas;

paņēmu līdz kādu grāmatu — Kaidanova kursu piemēram, — bet reti kad viņu atvēru un vairāk skaļi skaitīju dzejas, kupu ļoti daudz zināju no galvas; asinis kūsāja manī un sirds smeldza tik saldi un jocīgi: es vienmēr gaidīju, baidījos no ka, un par visu brīnījos un biju gatavs saņemt to, kas nāks; fantazija rotājās un laidās ātri ap vieniem un tiem pašiem tēliem, kā blāzmā baloži ap baznīcas torni; es kļuvu domīgs, skumu un pat raudāju; bet arī caur asarām un caur skumjām, kupas atnesa te sanoša dzeja, te vakara skaistums, spiedās cauri kā pavasara zālīte jaunas kūsājošas dzīves prieka jūsma.

Man bija jājamais zirdziņš, es pats viņu sedloju un jāju viens pats kaut kur tālāk, laidos lēkšus un iedomājos sevi par bruņinieku uz turnīra — cik līgsmi man ausīs šalca vējš! vai pagriezis seju pret debesīm, uzņēmu viņu mirdzošo gaismu un zilumu atvērtā dvēselē.

Atminos, tolaik sievietes tēls, sievietes mīlestības māns, gandrīz nekad neparādījās man prātā noteiktos vilcienos, bet visā, ko es domāju, visā, ko es sajutu, slēpās pusapzināta kaunīga nojauta par kaut ko jaunu, neizsakāmi saldu, sievišķīgu …

Šī nojauta, šī gaida pārņēma visu manu būtni; es elpoju viņu, viņa ritēja pa manām dzīslām katrā asins pilienā … viņai bija nolemts drīz piepildīties.

Mūsu vasarnīca sastāvēja no koka kungu mājas ar kolonnām un diviem zemiem flīģelīšiem; flīģelī pa kreisi bija ievietojusies niecīga lētu tapešu fabrika… Ne reizi vien es gāju tur skatīties, kā desmits vāju un izspūrušu puišeļu nosmulētos virskreklos un novārgušām sejām vienādi vien lēca uz koka svirām, kuras spieda četrstūrainos preses klučus, un tādā veidā ar savas novārgušās miesas svaru nospieda raibās tapešu puķes. Flīģelītis pa labi stāvēja tukšs un bija izdodams. Kādā dienā — nedēļas trīs pēc 9. maija, slēģi šī flīģelīša logos atdarījās, viņos parādījās sieviešu sejas — viņā bija apmetusies kāda ģimene. Atminos, tai pašā dienā pie pusdienas māmiņa apjautājās pie dvorecka par to, kas esot mūsu jaunie kaimiņi un, izdzirdusi kņazienes Zasekinas vārdu, vispirms iesaucās ne bez zināmas cienības: ,,A! kņaziene …“ bet pēc tam pielika: „Laikam nabaga kaut kāda.“

„Atbrauca ar trim ormaņiem,“ dvoreckis piezīmēja, godbijīgi pasniegdams ēdienu: „savas ekipāžas nav un mēbeles gluži tukšīgas.“

„Jā,“ māmiņa atteica: „un tomēr labāk.“ Tēvs auksti paskatījās uz viņu: viņa apklusa.

Tiešām, kņaziene Zasekina nevarēja būt bagāta sieviete: viņas noņemtais flīģelītis bija tik vecs un mazs, un zems, ka kaut cik pārtikuši ļaudis negribētu vis viņā apmesties. Citādi es to visu toreiz palaidu gar ausīm. Kņaza titulis man bija mazā vērtē: es nesen biju izlasījis Šillera „Laupītājus“.

II

Man bija ieradums klejot katru vakaru ar bisi pa mūsu dārzu un uzglūnēt vārnām. — Uz šiem manīgiem, plēsīgiem un viltīgiem putniem es sen jutu naidu. Tai dienā, par kupu ienāca runa, es tāpat devos dārzā — un velti izstaigājis visas alejas (vārnas mani bija pazinušas un tikai no tālienes strupi ķērca) nejauši piegāju pie zemas sētas, kupa šķīra mūsu robežas no šauriņas dārza malas, kupa izplētās aiz flīģeļa pa labi un piederēja pie viņa. Es gāju nodūris galvu. Piepeši es izdzirdu balsis; es paskatījos pār sētu un — sastingu … Es ieraudzīju savādu skatu.

Dažus soļus no manis — uz laukumiņa starp zaļiem avieksteņu krūmiem stāvēja gapa, slaika meitene strīpainās rozā drānās, ar baltu lakatiņu ap galvu; ap viņu spiedās četri jauni cilvēki un viņa pa kārtai sita viņiem pa pieri ar tiem maziem pelēkiem ziediņiem, kupu vārdu es nezinu, bet kūpi labi pazīstami bērniem: šie ziediņi ir kā mazi maisiņi un sprakstēdami plīst, ja sit ar viņiem pa kaut ko cietu. Jaunie ļaudis tik labprāt pielieca savas pieres un jaunās meitenes kustībās (es redzēju viņu no sāniem) bija kaut kas tik apburošs, pavēlošs, glāstošs, izsmejošs un mīļš, ka es tikko neiekliedzos aiz brīnumiem un prieka un, liekas, turpat būtu atdevis visu uz pasaules, lai tik arī man šie daiļie pirkstiņi būtu iemetuši pa pieri. Bise man noslīdēja zālē, es visu aizmirsu, es apriju ar acīm šo slaido augumu, un kaklu un skaistās rokas, un viegli izjukušos gaišos matus zem baltā lakatiņa un pusaizvērto gudro actiņu un šās acu spalviņas, un zem tām maigo vaigu.

„Jaunais cilvēks, ei, jaunais cilvēks,“ piepeši man līdzās iesaucās kāda balss: „vai tā drīkst skatīties uz svešām jaunkundzēm?“

Es satrūkos, es apmulsu .. . Man līdzās, aiz sētas stāvēja kāds cilvēks īsi apcirptiem melniem matiem un ironiski manī noskatījās. Tai pašā acumirklī arī meitene pagriezās pret mani… Es ieraudzīju lielas pelēkas acis dzīvā, jautrā sejā un visa šī seja piepeši sāka starot un smieties, baltie zobi pamirdzēja viņā, uzacis tā jocīgi pacēlās … Es nosarku, paķēru no zemes bisi un vajāts no skāņiem, bet ne ļauniem smiekliem aizskrēju uz savu istabu, iekritu gultā un apklāju seju ar rokām. Sirds man tā vien lēca; man bija stipri kauns un līgsmi es jutu vēl nezināmu aizkustinājumu.

Atpūties, es sasukājos, notīrījos un nogāju lejā pie tējas. Jaunās meitenes tēls šūpojās man priekšā, sirds vairs nelēca, bet tā patīkami smeldza.

„Kas ar tevi ir?“ tēvs piepeši man prasīja: „vārnu nošāvi?“

Es gribēju viņam visu izstāstīt, bet atturējos un tikai pasmaidīju pie sevis. Gulēt iedams, pats nezinu kāpēc, reizes trīs apgriezos uz vienas kājas, sapomādējos, apgulos un visu nakti gulēju kā nosists. Pret rītu es pamodos uz acumirkli, pacēlu galvu, pavēros visapkārt ar gavilēm un atkal aizmigu.

III

„Kā ar viņiem varētu iepazīties?“ tās bija manas pirmās domas, ko līdz es no rīta pamodos. Priekš tējas es devos dārzā, bet nepiegāju pārāk tuvu pie sētas un neviena neredzēju. Pēc tējas es pagājos dažas reizes pa ielu gar vasarnīcas priekšu — un notālēm skatījos logos .. . Man rādījās aiz priekškara viņas seja un es ar bailēm ātri aizgāju. „Tomēr, vajaga taču iepazīties,“ es domāju, nekārtīgi staigādams pa smilšaino lauku, kas izplētās Neskučnija priekšā. „Bet kā? tas ir jautājums.“ Es atminējos vismazākos vakarējās tikšanās sīkumus: man nezin kādēļ rādījās tik skaidri, kā viņa bija smējusies par mani. Bet kamēr es uztraucos un taisīju visādus plānus, liktenis jau bija par mani gādājis.

Kamēr es biju prom, māmiņa bija saņēmusi no savas jaunās kaimiņienes vēstuli uz pelēka papīra, aizzieģelētu ar brūnu laku, kādu lieto tik uz pasta pavēstēm un uz lēta vīna korķiem. Šai vēstulē kupa bija rakstīta neprašas valodā un ar netīrīgu rokrakstu, kņaziene lūdza māmiņu, sniegt viņai savu pabalstu: mana māmiņa, pēc kņazienes vārdiem, esot labi pazīstama ar svarīgiem ļaudīm, no kupiem atkarājoties viņas liktenis un viņas bērnu liktenis, tā kā viņai esot ļoti svarīgas praceses: „Es griežos pie jums,“ viņa rakstīja, „kā aūksti dzimuse dāma pie aūksti dzimušas dāms un pie tam man pātikami izlietot šo gadījumu.“ Beidzot viņa lūdza māmiņai atļauju, ierasties pie viņas. Es atradu māmiņu nepatīkamā gara stāvoklī: tēva nebija mājās un viņai nebija neviena, ar ko aprunāties. Neatbildēt „augsti dzimušai dāmai“, un vēl kņazienei, bija neiespējami, bet ko atbildēt — māmiņa nesaprata. Norakstīt zīmīti pa franciski viņai likās nevietā, bet krievu ortogrāfijā māmiņa pati bija diezgan vāja — un zināja to — un negribēja kompromitēties. Viņa priecājās par manu atnākšanu, un tūliņ pavēlēja man noiet pie kņazienes un mutes vārdiem paskaidrot viņai, ka mana māmiņa, sak', vienmēr gatava pēc iespējas pakalpot viņai un lūgt viņu atnākt pie viņas pulksten vienā. Manu slepeno vēlēšanos negaidīti ātrā piepildīšanās mani iepriecināja un baidīja; tomēr es neizrādīju savu apjukumu — un papriekšu devos savā istabā, uzlikt jauno šlipsīti un uzvilkt svārciņus: mājā es vēl staigāju ar blūzi un atliecamām apkaklītēm, kaut gan tas man nemaz nebija pa prātam.

IV

Šaurā un netīrīgā flīģelīša priekšnamā, kur es iegāju ar klusām trīsām pie visas miesas, mani saņēma vecs un sirms sulainis ar tumšu seju vapa krāsā, drūmām cūkas actiņām un tik dziļām krunkām uz pieres un deniņiem, kādu es savu mūžu nebiju redzējis. Viņš nesa uz šķīvja

apgrauztu siļķes muguru un aiztaisīdams ar kāju durvis, kupas veda otrā istabā, strupi prasīja: „Kā jums vajaga?“ „Vai kņaziene Zasekina mājā?“ es jautāju. „Bonifacij!“ aiz durvīm iekliedzās ķērkstoša sievietes balss.

Sulainis klusu ciezdams pagrieza man muguru, pie kam parādījās stipri nodilusē livrejas mugura ar vientuļu, norūsējušu vapeņa pogu, un aizgāja, nolicis šķīvi uz grīdas.

„Iecirknī biji?“ atkārtoja tā pati sievietes bals. Sulainis kaut ko nomuldēja. „A? … Atnācis kāds!“ atkal bija dzirdams. „Kaimiņu kundzēns? — Nu, lūdz.“

„Lūdzu uz viesistabu,“ sulainis teica, no jauna parādīdamies manā priekšā un paceldams šķīvi no grīdas. Es gāju un iegāju „viesistabā“.

Es atrados nelielā un ne visai tīrā istabā ar nabadzīgām, it kā uz ātru roku saliktām mēbelēm. Pie loga, lēnkrēslā ar atlauztu rociņu, sēdēja gadu piecdesmit veca sieviete nekoptiem matiem un neglīta, zaļās vecās drānās, ar raibu vilnas lakatiņu ap kaklu. Viņas mazās melnās actiņas tā vien ieurbās manī.

Es piegāju pie viņas un paklanījos.

„Man tas gods runāt ar kņazieni Zasekinu?“

„Es esmu kņaziene Zasekina; un jūs esat V. kunga dēls?“

„Jā gan. Es nācu pie jums māmiņas uzdevuma.“ „Atsēstieties, lūdzu. Bonifacij! Kur manas atslēgas, vai neesi redzējis?“

Es pastāstīju Zasekinas kundzei manas māmiņas atbildi uz viņas zīmīti. Viņa noklausījās manī, bungodama saviem resniem sarkaniem pirkstiem uz loga, un kad es beidzu, vēl reiz paskatījās man virsū.

„Ļoti labi; visādā ziņā būšu,“ viņa beidzot teica. „Bet cik jūs vēl jauni! Cik jums gadu, atļaujiet vaicāt?“

„Sešpadsmit gadu,“ es neviļus stomīdamies atbildēju. Kņaziene dabūja no kabatas kādus aprakstītus nosmulētus papīrus, pielika viņus pie paša deguna un sāka viņus cilāt.

„Labi gadi,“ viņa piepeši noteica grozīdamās uz krēsla. „Bet jūs, lūdzu, esat kā mājās. Pie manis viss ir vienkārši.“

„Par daudz vienkārši,“ es nodomāju, ar neviļu riebumu pārlaizdams acis pār visu viņas neglīto figūru.

Šinī acumirklī otras viesistabas durvis ātri atvērās, un uz sliekšņa parādījās tā meitene, kupu es vakar biju redzējis dārzā. Viņa pacēla roku, un viņas sejā pazibēja smaids.

„Un lūk, tā mana meita,“ kņaziene teica norādīdama uz viņu ar elkoni. „Zinočka, tas mūsu kaimiņa, V. kunga dēls. Kā jūs sauc, atļaujiet vaicāt?“

„Par Vladimiru,“ es atbildēju, pieceldamies un čukstēdams aiz uztraukuma.

„Un tēva vārdā?“

„Par Petroviču.“

„Jā! Man bija pazīstams policijmeistars, arī par Vladimiru Petroviču sauca. Bonifacij! nemeklē atslēgu; atslēgas man kabatā.“

Jaunā meitene raudzījās manī ar agrāko smaidu, viegli piemiegusi acis un noliekusi galviņu drusku uz sāniem.

„Es jau esmu redzējusi msjē Valdemāru,“ viņa iesāka. (Viņas balss sudrabainā skaņa pārskrēja pār mani kā salds saltumiņš.) Jūs man atļausit tā jūs saukt?“

„Apžēlojieties,“ es nomurmināju.

„Kur tad?“ kņaziene prasīja.

„Kņaze neatbildēja savai mātei.

„Jūs tagad esat aizņemti?“ viņa teica, nenovērzdama no manis acu.

„Nemaz nē.“

„Vai jūs gribat man palīdzēt dziju atšķetināt? Nākat šurp, pie manis.“

Viņa pameta man ar galvu un izgāja ārā no viesistabas. Es devos viņai pakaļ.

Istabā, kupā mēs iegājām, mēbeles bija drusku labākas un izliktas ar lielu gaumi. Tomēr šinī acumirklī es gandrīz nekā nevarēju ievērot: es kustējos kā miegā un jutu visā savā būtnē līdz muļķībai saspīlētu labklājības sajūtu.

Kņaze nosēdās, dabūja sarkanu dzijas grīsti un norādījusi man uz krēslu sev pretī, rūpīgi atraisīja grīsti un uzlika man viņu uz rokām. Visu to viņa darīja klusu ciezdama ar tādu jocīgu tū|ību un ar to pašu gaišo, šķelmīgo smaidu uz tik tikko pavērtām lūpām. Viņa sāka tīt dziju uz apliektas kārts un piepeši uzmeta man tādu skaidru un ātru skatu, ka es neviļus nodūru acis. Kad viņas pa lielākai daļai puspievērtās acis atvērās visā savā lielumā — viņas seja pilnīgi pārvērtās: it kā gaisma pārlija pār viņu.

„Ko jūs nodomājāt par mani vakar, msjē Valdemar?“ viņa jautāja, drusku nogaidījusi. „Jūs gan nosodījāt mani?“

„Es … kņaze … es nekā nedomāju … kā es varu .. .“ es atbildēju apjukdams.

„Klausaities,“ viņa atteica. „Jūs manis vēl nepazīstat: es esmu ļoti savāda; es gribu, lai man vienmēr patiesību runā. Jums, es dzirdēju, esot sešpadsmit gadu, un man divdesmit viens: jūs redzat, es esmu daudz vecāka par jums, un tāpēc jums vienmēr jārunā patiesība … un jāklausa man,“ viņa piebilda. „Skataities uz manis: kāpēc jūs uz manis neskataties?“

Es apjuku vēl vairāk; tomēr pacēlu uz viņu acis. Viņa pasmaidīja, tikai ne agrāko, bet citu, apmierinošu smaidu. „Skataities uz mani,“ viņa teica, mīļi nolaizdama balsi: „man tas nav nepatīkami … Man jūsu seja patīk es jūtu, ka mēs būsim draugi. Un vai es jums patīku?“ viņa viltīgi piebilda.

„Kņaze …“ es gribēju iesākt…

„Vispirms, saucat mani par Zinaidu Aleksandrovnu; un otrkārt — kas tas par ieradumu pie bērniem,“ viņa atguvās, „pie jauniem cilvēkiem — neteikt taisni to, ko viņi jūt? Tas der tik pieaugušiem. Es taču jums patīku?“

Kaut gan man bija ļoti patīkami, ka viņa tik atklāti ar mani runāja, tomēr es biju drusku apvainots. Es gribēju parādīt viņai, ka tai nav darīšana ne ar kādu puiku un pieņēmis pēc iespējas brīvu un nopietnu izskatu, teicu: „Zināms, jūs man ļoti patīkat, Sinaida Aleksandrovna; es negribu tā slēpt.“

Viņa lēni pakratīja ar galvu. „Jums ir guvernērs?“ viņa piepeši prasīja.

„Nē, man jau sen nav guvernēra.“

„Es meloju: vēl mēnesis nebija pagājis no tā laika, kad es šķīros no sava francūža.

„O! es jau redzu — jūs esat jau liels.“

Viņa viegli iesita man pa pirkstiem. „Turiet rokas taisni!“ Un viņa cītīgi ritināja kamoltiņu.

Es izlietāju to, ka viņa nepacēla acu un sāku viņu aplūkot, papriekšu zagšus, pēc tam arvienu drošāk un drošāk. Viņas seja man likās vēl daiļāka, nekā vakar: cik viņā viss bija smalks, gudrs un mīļš. Viņa sēdēja ar muguru pret logu, pār kupu bija nolaists balts aizkars; saules stars, spiezdamies caur šo aizkaru, aplēja ar maigu gaismu viņas pūkainos,, zeltainos matus, viņas nevainīgo kaklu, slīpos plecus un maigās, mierīgās krūtis. — Es skatījos viņā — un cik dārga un tuva viņa kļuva man! Man likās, ka es viņu pazīstu jau sen un ka nekā neesmu zinājis, ne dzīvojis līdz šim .. . Viņai bija patumšas, jau apnēsātas drānas ar priekšautu: es, liekas, būtu noglaudījis katru šo drānu, un šā priekšauta krociņu. Viņas kurpju galiņi raudzījās no drānu apakšas: es būtu ar dievināšanu noliecies pie šīm kurpītēm … „Un lūk, es sēdu viņai priekšā,“ es nodomāju: „es ar viņu esmu iepazinies … Kāda laime, mans Dievs!“ Es tikko neuzlēcu no krēsla aiz gavilēm, bet tikai kājas drusku pašūpoju, kā bērns, kufš ēd kārumus.

Man bija labi, kā zivij ūdenī, un es savu mūžu nebūtu gājis laukā no šīs istabas, nebūtu atstājis šo vietu.

Viņas plakstiņi klusi pacēlās, un atkal mīļi iemirdzējās manā priekšā viņas gaišās acis un atkal viņa pasmējās.

„Kā jūs manī skataties,“ viņa lēni teica un padraudēja man ar pirkstu.

Es nosarku … „Viņa visu saprot, viņa visu redz,“ man nozibēja galvā. ,*,Un kā viņai ar bija nesaprast un neredzēt visu.“

Piepeši kaut kas noklaudzēja blakus istabā — ieskanējās zobens.

„Zina!“ kņaziene viesistabā iekliedzās: „Belovzorovs atnesa tev kaķēnu.“

„Kaķēnu!“ iesaucās Sinaida un strauji piecēlusies no krēsla, nosvieda kamolu man uz ceļiem un izskrēja ārā.

Es ari piecēlos un nolicis dzijas grīsti un kamolu uz palodzes, izgāju viesistabā un apstājos nesaprašanā. Istabas vidū gulēja, ķepiņas izplētis, strīpains kaķēns; Zinaida

stāvēja viņa priekšā uz ceļiem un uzmanīgi pacēla viņa purniņu. Līdzās kņazienei, aizsegdams gandrīz visu spraugu starp logiem, stāvēja gaišs un sprogains puisis, huzārs, ar sārtu seju un izspiestām acīm.

„Kāds jocīgs!“ Zinaida runāja: un acis viņam nav pelēkas, bet zaļas un ausis kur lielas! Paldies jums, Viktor Jegorič! Jūs esat ļoti laipni.“

Huzārs, kufā es pazinu vienu no vakar redzētiem jauniem ļaudīm, pasmaidīja un paklanījās, pie tam sasizdams piešus un pažvadzinādams zobena gredzentiņiem.

„Jums patikās vakar teikt, ka jūs vēloties strīpainu kaķēnu ar lielām ausīm… lūk, es dabūju. Jūsu vārds man likums …“ Un viņš atkal paklanījās.

Kaķēns vāji iepīkstējās un sāka apostīt grīdu.

„Viņš ir izsalcis!“ Zinaida iesaucās. „Bonifacij, Soņa! Atnesiet pienu.“

Istabas meita vecās dzeltenās drānās, ar noplukušu lakatiņu ap kaklu, ienāca ar piena bļodiņu rokā un nolika to kaķēnam priekšā. Kaķēns notrīsēja, samiedza acis un sāka lakt.

„Kāda viņam rožaina mēlīte,“ Zinaida piezīmēja, noliekusi galvu gandrīz līdz grīdai un paskatīdamās viņam no sāniem zem paša deguna.

Kaķēns paēda un sāka malt, kautri cilādams ķepiņas. Zinaida piecēlās un, pagriezusies pret istabas meitu, vienaldzīgi teica: „nes viņu prom.“

„Par kaķēnu — rociņu,“ huzārs teica, atņirdzis zobus un pārliekdams visu savu vareno stāvu, kupš bija cieši iespīlēts jaunā mundierī.

„Abas“ Zinaida atteica, un izstiepa viņam rokas. Kamēr viņš skūpstīja tās, viņa skatījās manī pār plecu.

Es stāvēju nekustoši vienā vietā un nezināju — vai man iesmieties, vai teikt kaut ko, jeb tāpat palikt klusu. Piepeši, caur vaļējām priekšistabas durvīm, man krita acīs mūsu sulaiņa Fedora figūra. Viņš deva man zīmes. Es mašīniski izgāju pie viņa.

„Ko tu?“ es prasīju.

„Māmiņa sūtīja pēc jums,“ viņš čukstēdams teica. „Viņa dusmojas, ka jūs nenākat ar atbildi.“

„Vai tad es sen esmu te?“

„Vairāk kā stundu.“

„Vairāk kā stundu!“ es neviļus atkārtoju un, atgriezies viesistabā sāku atvadīties un švīkāt kājas.

„Kur jūs?“ kņaze man jautāja, paskatīdamās aiz huzāra.

„Man jāiet uz māju. Tad es sacīšu,“ es pieliku, pie vecenes griezdamies: „ka jūs nāksit pie mums ap pulksten diviem.“

„Tā i sakāt, draudziņ!“

Kņaziene steidzīgi dabūja tabakas dozi un iešņauca tik skaļi, ka es pat nodrebēju. „Tā i sakāt,“ viņa atkārtoja, asaraini mirkšķinādama un krekšķinādama.

Es vēlreiz paklanījos, pagriezos un izgāju no istabas ar to neomulības sajūtu mugurā, kādu jūt ļoti jauns cilvēks, kad viņš zina, ka viņam skatās pakaļ.

„Neaizmirstat tik, msjē Valdemār, atnākt pie mums,“ Zinaida nokliedza un atkal iesmējās.

„Ko viņa tā vienmēr smejas?“ es domāju atgriezdamies mājā Fedora pavadībā, kupš nekā man neteica, bet kustējās aiz manis nelabvēlīgi. Māmiņa mani pabāra un brīnījās: ko es varējis tik ilgi darīt pie šīs kņazienes. Es neka viņai neatbildēju un devos savā istabā. Man piepeši palika ļoti skumji… Es pūlējos neraudāt… Es biju greizsirdīgs uz huzāra.

V

Kņaziene, kā solījusi, apmeklēja māmiņu, un neiepatikās viņai. Es nebiju klāt pie viņu satikšanās, bet pie galda māmiņa stāstīja tēvam, ka šī kņaziene Zasekina tai liekoties femme trиs vulgaire, ka viņa ļoti apnikusi viņai ar saviem lūgumiem aizrunāt par viņu pie kņaza Sergija, ka viņai vienmēr esot nezin kādas sūdzības un lietas — de villaines affaires d’argent — un ka viņa gan būšot liela punktiniece. Māmiņa tomēr pielika, ka viņa ielūgusi viņu ar meitu rīt uz pusdienu (izdzirdīs vārdu: „ar meitu“, es nodūru degunu šķīvī), — tāpēc ka viņa tomēr esot kaimiņiene, un ar vārdu. Uz to tēvs paziņoja māmiņai, ka viņš tagad atminot, kas tā par kundzi; ka viņš jaunībā pazinis nelaiķi kņazu Zasekinu, labi audzinātu, bet tukšu un niecīgu cilvēku; ka viņu sabiedrībā saukuši „le Parisien“, aiz iemesla, ka viņš ilgi dzīvojis Parīzē, ka viņš bijis ļoti bagāts, bet paspēlējis visu savu mantu — „un nezin kāpēc, tikko ne naudas dēļ, — tomēr viņš būtu varējis labāk izvēlēties,“ tēvs pielika un auksti pasmaidīja, „apprecējis kāda prāvu vedēja meitu, bet apsievojies ielaidies spekulācijās un izputējis galīgi.“

„Kad tik viņa naudas aizņemties neprasītu,“ māmiņa piezīmēja.

„Tas ir ļoti iespējams,“ tēvs mierīgi sacīja. „Vai viņa runā franciski?“

„Ļoti slikti.“

,,Hm. Tomēr, tas vienalga. Tu man liekas, teici, ka tu arī viņas meitu ielūgusi; man kāds apgalvoja, ka viņa esot ļoti mīļa un izglītota meitene.“

,,Ā! Tad viņa nav mātē atsitusies.“

„Arī tēvā nē,“ tēvs atteica. „Tas arī bija izglītots, bet muļķis.“

Māmiņa nopūtās un nogrima domās. Tēvs apklusa. Man bija ļoti neomulīgi pa šās sarunas laiku.

Pēc pusdienas es devos dārzā, bet bez bises. Es gan biju sev devis vārdu neiet tuvu „Zasekinas dārzam“, bet nenovēršams spēks vilka mani turp — un ne velti. Es nebiju paspējis pieiet pie sētas, kad ieraudzīju Zinaidu. Šoreiz viņa bija viena. Viņa turēja rokās grāmatiņu un lēni gāja pa celiņu. Viņa mani neievēroja.

Es tik tikko nepalaidu viņu; bet piepeši apķēros un iekāsējos.

Viņa apgriezās, bet neapstājās, atmeta ar roku savas apaļās salmu cepures plato, zilo lentu, paskatījās manī, klusiņām pasmaidīja un atkal nolaida acis grāmatiņā.

Es noņēmu cepuri, un pamīņājies drusku uz vietas, gāju prom ar grūtu sirdi. — Que suis-je pour elle? es nodomāju (Dievs zina kādēļ) franciski.

Pazīstami soļi atskanēja aiz mamis: es atskatījos — uz mani, ar savu ātro un vieglo gaitu, nāca tēvs.

„Vai tā ir kņaze?“ viņš jautāja man.

„Kņaze.“

„Vai tu viņu pazīsti?“

„Es redzēju viņu šorīt pie kņazienes.“

Tēvs apstājās un, ātri pagriezies uz papēžiem, gāja atpakaļ. Nonācis pret Zinaidu, viņš laipni viņu sveicināja. Viņa tāpat viņu pasveicināja ne bez zināma pārsteiguma sejā un nolaida grāmatu. Es redzēju, ka viņa pavadīja viņu ar acīm. Mans tēvs vienmēr ģērbās ļoti smalki, savdabīgi un vienkārši; bet nekad viņa figūra man nebija likusies slaidāka, nekad viņa pelēkā platmale nebija stāvējusi skaistāk uz viņa mazliet izplānējušām sprogām.

Es gribēju doties pie Zinaidas, bet viņa pat nepaskatījās uz mani, no jauna pacēla grāmatu un aizgāja.

VI

Veselu vakaru un nākošo rītu es pavadīju tādā skumjā sastingumā. Atminos, es mēģināju strādāt un ķēros pie Kaidanova — bet velti, man priekšā ņirbēja ievērojamās mācības grāmatas izklaidās rindas un lapas puses. Desmit reizes no vietas es izlasīju vārdus: „Jūlijs Cēzars bija ievērojams ar savu kareivja drosmi,“ — nesapratu nekā un nometu grāmatu. Priekš pusdienas es atkal sapomādējos un atkal uzģērbu svārciņus un apliku šlipsi.

„Kāpēc to?“ māmiņa prasīja. „Tu vēl neesi students, un Dievs zina, vai tu izturēsi eksāmenu. Un vai nu sen kamēr tev pašuva blūzi? Nevar tak viņu nosviest!“

„Viesi būs,“ es nočukstēju gandrīz ar izmisumu.

„Lūk nieki? kas tie par viesiem!“

Bija jāpadodas. Es pārmainīju svārciņus pret blūzi, bet šlipses nenoņēmu. Kņaziene ar meitu ieradās pusstundu priekš pusdienas; vecene uz zaļā, man jau pazīstamā apģērba, bija uzmetusi dzeltenu šalli un uzlikusi vecmodīgu aubi ar ugunīgām lentēm.

Viņa tūliņ sāka runāt par saviem vekseļiem, nopūtās, žēlojās par savu nabadzību, „ņaudēja“, bet nemaz nekautrējās: tik pat skaļi šņauca tabaku, tikpat svabadi grie

zās un grozījās uz krēsla. Viņai it kā ne galvā neienāca, ka viņa ir kņaziene. Par to Zinaida izturējās ļoti stingri, gandrīz lepni, kā īsta kņaze. Uz viņas sejas parādījās salta nekustība un svars — un es nepazinu viņas, nepazinu viņas skatu, viņas smaida, kaut gan arī šai jaunā izskatā viņa man izlikās skaista. Viņai bija vieglas muslina drānas ar bāli zilām svītrām; mati viņai krita gaj-ām sprogām gar vaigiem, pēc angļu modes; šis matu vijums piederēja viņas aukstai sejai. — Mans tēvs sēdēja viņai blakus pa pusdienas laiku un ar viņam piemītošu smalku un mierīgu laipnību sarunājās ar savu kaimiņieni. Viņš paretām paskatījās uz viņu — un viņa paretām uz viņu, bet tik savādi, gandrīz naidīgi. Viņi sarunājās franciski; mani, atminos, pārsteidza Zinaidas tīrā izruna. Kņaziene pie galda, kā iepriekš, nemaz nekautrējās, daudz ēda un slavēja ēdienus. Māmiņai viņa bija redzami apnikusi un tā atbildēja viņai ar tādu grūtsirdīgu nevērību; tēvs reti tik tikko savilka uzacis. Zinaida tāpat nepatika māmiņai. „Tā ir tik lepna,“ viņa runāja nākošā dienā. „Un domā tik — kas šai būtu ko lepoties — avec sa mine de grisettel“

„Tu gan neesi redzējusi grizetes,“ tēvs piezīmēja.

„Un paldies Dievam!“

„Saprotams, paldies Dievam … tikai kā tad tu vari spriest par viņām?“

Uz manis Zinaida negrieza gluži nekādas vērības. Drīz pēc pusdienas kņaziene sāka atvadīties.

„Es cerēšu uz jūsu gādību, Marja Nikolajevna un Pēter Vasiļjič,“ viņa vilkdama un locīdama teica māmiņai un tēvam. „Ko darīt! Bija laiki un pagāja. Te nu es esmu — tā gaišība — viņa pielika ar nepatīkamiem smiekliem: „bet kas par godu, kad nav ko ēst!“ Tēvs goddevīgi pret viņu palocījās un pavadīja viņu līdz priekšistabas durvīm. Es stāvēju turpat savā strupā blūzē un skatījos grīdā kā už nāvi notiesāts. Zinaidas apiešanās ar mani mani galīgi nobeidza. Kāds bija man brīnums, kad man gaj-ām ejot, viņa ātri, ātri un ar agrāko mīļo skatu acīs, iečukstēja man: „atnākiet pie mums pulksten astoņos, dzirdat, katlā ziņā .. .“ Es tikai rokas vien izplētu — bet viņa jau aizgāja, uzmetusi uz galvas baltu šalli.

Taisni astoņos, es, svārkos un sagrieztu cekulu uz galvas, iegāju flīģelīša priekšnamā, kur dzīvoja kņaziene. Vecais sulainis drūmi paskatījās manī un nelabprāt piecēlās no sola. Viesistabā atskanēja priecīgas balsis. Es atvēru durvis un atkāpos aiz brīnumiem. Istabas vidū, uz krēsla stāvēja kņaze un turēja sev priekšā vīrieša platmali; ap galdu pulcējās pieci vīrieši. Viņi pūlējās iebāzt rokas platmalē, bet viņa pacēla to uz augšu un stipri sakratīja viņu. Mani ieraudzījusi, viņa iekliedzās: „pagaidiet, pagaidiet! jauns viesis, jādod viņam ar biļete — un, viegli nolēkusi no krēsla, saņēma mani aiz svārku atloka. „Iesim taču,“ viņa teica: „ko jūs stāvat? Messieurs, atļaujiet jūs iepazīstināt: tas ir msjē Valdemārs, mūsu kaimiņa dēls. Un tas“ viņa piebilda pagriezdamās pret mani un norādīdama pa kārtai uz viesiem: „grāfs Maļevskis, dakteris Lušins, dzejnieks Maidanovs, atvaļināts kapteinis Nirmackis un Belovzorovs, huzārs, kupu jūs jau redzējāt. Lūdzu mīlēt un cienīt.“

Es tā apjuku, ka pat nepaklanījos nevienam; dakterī Lušinā es pazinu to pašu melnigsnējo kungu, kupš mani tik nežēlīgi bija izkaunējis dārzā; pārējie bija man sveši.

„Grāf!“ Zinaida turpināja: „uzrakstiet msjē Valdemāram lozi.“

„Tas ir netaisni,“ ar vieglu poļu akcentu atteica grāfs, ļoti skaists un grezni ģērbies tumšmatis, ar dzīvām brūnām acīm, šauru baltu deguniņu un smalkām Ūsiņām uz mazās mutītes. „Viņš nav spēlējis mums līdzi uz ķīlām.“ „Netaisni,“ atkārtoja Belovzorovs un par atvaļinātu kapteini nosauktais kungs, cilvēks gadu četrdesmit vecs, mūsēts līdz nejaukumam, sprogains kā arabietis, smagnējs, līkām kājām un ģērbies kareivja svārkos bez epoletēm, vaļā krūtīm.

„Rakstiet lozi, jums saka,“ kņaze atkārtoja. „Kas tas par dumpi? Msjē Valdemārs ir ar mums pirmo reizi un šodien priekš viņa likums nav rakstīts. Nav ko rūkt, rakstiet, es tā gribu.“

Grāfs paraustīja plecus, bet noliecis padevīgi galvu,

paņēma spalvu baltā, gredzeniem izgreznotā rokā, noplēsa papīra gabaliņu un sāka rakstīt uz viņa.

„Mazākais, atļaujiet izskaidrot Valdemāra kungam, kas par lietu,“ Lušins iesāka izsmejošā balsī: „tā viņš ir pavisam apjucis. Vai redzat, jaunais cilvēk, mēs spēlējām uz ķīlām; kņaze tika sodīta, un tam, kam gadīsies laimīgā loze, būs tiesība, nobučot viņai rociņu. Vai jūs sapratāt, ko es jums teicu?“

Es tikai paskatījos viņā un stāvēju joprojām kā apmāts, bet kņaze uzlēca uz krēsla un no jauna ņēmās kratīt platmali. Visi spiedās pie viņas — un es pakaļ citiem.

„Maidanov,“ kņaze teica gajam, jaunam cilvēkam ar vāju seju, mazām aklām actiņām un ārkārtīgi gafiem, melniem matiem: „jūs kā dzejnieks būsit augstsirdīgs un atdosit savu biļeti msjē Valdemāram, tā, lai viņam būtu divas šanses, vienas vietā.“

Bet Maidanovs liegdamies pakratīja ar galvu un papurināja matus. Es pēc visiem nolaidu roku platmalē, paņēmu un atplētu lozi… Ak kungs! kas ar mani notika, kad es ieraudzīju uz viņas vārdu: Skūpsts!

„Skūpsts!“ es neviļus iesaucos.

„Bravo! viņš vinnējis!“ kņaze atķēra. „Kā es priecājos!“ Viņa nokāpa no krēsla un tik gaiši un saldi paskatījās man acīs, ka man sirds apgriezās. „Un jums prieks?“ viņa man jautāja.

„Man? …“ es nomurmināju.

„Pārdodiet man savu lozi,“ piepeši gāza vaļā Belovzorovs man pie pašas auss. „Es jums simtu rubļu došu.“ „Es atbildēju huzāram ar tik niknu skatu, ka Zinaida sāka plaukšķināt, bet Lušins iesaucās: vareni!

Bet viņš turpināja: „man, kā oberceremonijmeisteram jāskatās, ka tiek izpildīti visi noteikumi. Msjē Valdemār, nolaižaties uz viena ceļa. Mums tāda kārtība.“

Zinaida nostājās man priekšā, nolieca drusku galvu uz sāniem, it kā lai labāk varētu mani apskatīt un svarīgi pastiepa man roku. Man samulsa acis; es gribēju nolaisties uz viena ceļa, bet nokritu uz abiem un tik neveikli pieskāros ar lūpām Zinaidas pirkstiem, ka viegli noskrāpēju sev deguna galu ar viņas nagu.

„Labs ir!“ Lušins iekliedzās un palīdzēja man piecelties.

Spēle uz ķīlām turpinājās. Zinaida nosēdināja mani sev līdzās. Kādus tik viņa neizdomāja sodus! Viņai nācās starp citu izrādīt „statuju“ — un viņa par pjedestālu sev izvēlējās nejauko Nirmacki, pavēlēja viņam nogulties uz mutes un vēl seju iespiest krūtīs. Smiekli neapklusa ne uz acumirkli. Man, vientuļi un prātīgi audzinātam puikam, cienīgā kungu namā uzaugušam, viss šis troksnis un tracis, šī neaprobežotā, gandrīz trakulīgā jautrība, šī neparastā satiksme ar nepazīstamiem ļaudīm ar reizi iesitās galvā. Es vienkārši noreibu, kā no vīna. Es sāku smieties un pļāpāt skaņāk par ciliem, tā kā pat vecā kņaziene, kura sēdēja blakus istabā ar kādu kaktu advokātu no Iveras vārtiem, kupš bija ataicināts padomos, iznāca un paskatījās uz mani. Bet es jutos līdz tādai pakāpei laimīgs, ka, kā saka, laidu visu pār galvu un ne graša nedevu ne par kādu izsmieklu un ne par kādiem greiziem skatiem. Sinaida jo projām deva man priekšroku un nelaida mani prom no sevis. Kādā sodā man gadījās sēdēt ar viņu kopā, zem viena un tā paša zīda lakata: man bija jāsaka viņai savs noslēpums. Atminos, ka māsu abu galvas piepeši atradās smacīgā puscaurspīdīgā, smaršīgā miglā, kā šaī miglā tuvi un mīksti mirdzēja viņas acis un karsti elpoja atvērtās lūpas un spīdēja zobi, un viņas matu gali mani kutināja un dedzināja. Viņa smaidīja noslēpumaini un viltīgi un beidzot iečukstēja man: nu, kas ir? bet es tikai nosarku un smējos, un nogriezos un tikko varēju atvilkt elpu. Ķīlas bija mums apnikušas, — mēs sākām spēlēt valdziņu. Mans Dievs! kādas gaviles es jutu, kad aizkavējies dabūju no viņas stipru un asu sitienu pa pirkstiem, un ka pēc tam tīšām pūlējos izlikties, ka neuzmanu, bet viņa kaitināja mani un neaiztika izstiepto roku.

Un vai to vien mēs vēl darījām tanī vakarā! Mēs gan uz klavierēm spēlējām, gan dziedājām, gan dancojām, un izrādījām čigānu nometni. Nirmacku apģērba par vērsi un deva viņam dzert ūdeni ar sāli. Grāfs Maļevskis parādīja mums papriekšu kāršu mākslas un beidza ar to, ka, sajaucis kārtis, izmeta sev vistā visas trumpas, uz ko Lušinām „bija tas gods novelei viņam laimes“. Maidanovs deklamēja mums gabalus no savas poēmas „Slepkava“ (tas notika pašā romantisma uzliesmojumā), kupu viņš bija nodomājis izdot melnā vākā ar virsraksta burtiem asiņainā krāsā; prāvu vedējam no Iveras vārtiem nozaga cepuri no ceļiem, un par izpirkumu, piespieda viņu, nodancot kazāciņu; veco Bonifaciju izgreznoja ar aubi, — bet kņaze uzlika vīrieša platmali. .. Visa neuzskaitīsi. Tikai Belovzorovs vairāk turējās kaktā, drūms un nikns. Dažreiz viņa acis pieplūda ar asinīm, viņš viss sarka un likās, ka raug, raug viņš tūliņ kritīs virsū mums visiem un izsvaidīs mūs, kā skaidiņas uz visām pusēm; bet kņaze paskatījās viņā, padraudēja viņam ar pirkstu, un viņš no jauna ierāvās savā kaktā.

Mēs beidzot bijām apkusuši. Kņaziene arī, lai kā bija pieradusi, kā pati izteicās — nekādi kliedzieni viņu neapmulsināja — tomēr, arī viņa sajuta nogurumu un vēlējās atpūsties. Ap divpadsmitiem nakti deva avkariņas, kupas sastāvēja no gabala veca, sausa siera un kaut kādiem aukstiem pīrādziņiem ar kapātu speķi, kupi man likās gardāki par visām pastētēm; vīna bija tikai viena pudele, un tā pati tāda savāda: tumša, ar izpūstu kakliņu un vīns viņā atsita rozā krāsu: viņa arī neviens nedzēra. Noguris un līdz nesamaņai laimīgs, es izgāju no flīģeļa: šķiroties Zinaida man stipri spieda roku un atkal noslēpumaini pasmaidīja.

Nakts smagi un mikli dvesa man sakarsušā sejā; likās ka gatavojas negaiss; melni mākoņi auga un rāpās pa debesīm, redzami mainīdami savus dūmainos līkumus. Vējiņš bezspēcīgi drebēja tumšos kokos, un kaut kur, tālu aiz debess malas, it kā zem sevis, rūca pērkons bargi un dobji.

Pa pakaļējām trepēm es iemanījos savā istabā. Mans djadjka gulēja uz grīdas un man vajadzēja viņam kāpt pāri; viņš pamodās, ieraudzīja mani un paziņoja, ka māmiņa atkal uz mani noskaitusies un atkal gribējusi sūtīt man pakaļ, bet ka tēvs viņu atturējis. (Es nekad negāju gulēt, neatvadījies no māmiņas un neizlūdzies viņas svētības. Nekā darīt!

„Es teicu djadjkam, ka izģērbšos un apgulšos pats — un nodzēsu sveci. Bet es neizģērbos un negāju gulēt.

Es nosēdos uz krēsla un ilgi sēdēju kā apburts. Tas, ko es sajutu, bija tik jauns un tik salds … Es sēdēju tik tikko apkārt paskatīdamies un nekustēdamies, lēni elpoju un tikai pa brīžiem te klusi iesmējos, atminēdamies visu, te iekšķīgi salu pie domām, ka es esmu iemīlējies un ka, lūk, tā ir viņa, tā ir mīlestība. Zinaidas seja klusi tumsā man peldēja priekšā — peldēja un neaizpeldēja; viņas lūpas tikpat mīklaini smaidīja, acis raudzījās manī drusku no sāniem, jautājoši, domīgi un maigi … kā tai brīdī, kad es šķīros no viņas. Beidzot es piecēlos, uz pirkstu galiem piegāju pie savas gultas un vārīgi, neizģērbdamies, noliku galvu uz spilvena, it kā baidīdamies ar asu kustību iztraucēt to, ar ko es biju pārpildīts … Es apgulos, bet pat acu neaizvēru. Drīz es ievēroju, ka man istabā pastāvīgi krita kādi vāji atspīdumi… Es piecēlos un paskatījos logā. Viņa krustu pinums skaidri nodalījās no noslēpumaini un neskaidri bālošiem stikliem. Negaiss, — es domāju; — un tiešām bija negaiss, bet viņš nogriezās kaut kur ļoti tālu, tā kā pat pērkons nebij dzirdams; tikai pie debesīm pastāvīgi uzliesmoja nespodri gari, it kā zaroti zibeņi: viņi ne tik daudz blāzmoja, kā drebēja un raustījās kā mirstoša putna spārns. Es piecēlos, piegāju pie loga un nostāvēju tur līdz rītam . .. Zibeņi nepārstāja ne uz acumirkli; bija, kā tautā runā, zvirbuļu nakts. Es raudzījos uz mēmo smilšu lauku, uz Ņeskučnija dārza tumšo masu, uz tālo ēku iedzeltenām fasādēm, kupas arī it kā drebēja pie katra vāja uzliesmojuma … Es raudzījos un nevarēju atrauties: šie mēmie zibeņi, šīs kautrās blāzmas, likās, atbildēja tām mēmām un slepenām dziņām, kuras uzliesmoja tāpat manī. Rīts sāka aust; sārtiem lāsumiem uzplūda blāzma. Līdz ar saules tuvošanos arvienu bālēja un sarāvās zibeņi: viņi iedrebējās arvienu retāk un retāk un pazuda beidzot, ar austošās dienas noskaidrojošo un nešaubīgo gaismu.

Arī manī nodzisa mani zibeņi. Es jutu lielu nogurumu un klusumu … bet Zinaidas tēls vēl arvienu lidoja gavilēdams pār manu dvēseli. Tikai viņš pats, šis tēls, likās rāms kļuvis, kā spārnos pacēlies gulbis — kā no purva zālēm, tā viņš atdalījās no viņu apstājušām citām neglītām figūrām un es, aizmigdams, pēdējo reizi piekļāvos viņam ar aizejošu un uzticīgu dievināšanu.

VIII

Nākošā rītā, kad es nogāju pie tējas, māmiņa pabāra mani — mazāk tomēr, nekā es biju gaidījis, — un lika pastāstīt, kā es pavadījis vakarējo vakaru. Es atbildēju viņai nedaudz vārdos, izlaizdams daudzus sīkumus un cenzdamies visam piedot visnevainīgāko izskatu.

„Tomēr, šie ļaudis nav comme it faut,“ māmiņa piezīmēja: „un tev nav tur ko vazāties, labāk būtu gatavojies uz eksāmenu, un strādājis.“

Tā kā es zināju, ka māmiņas rūpes par manu nodarbošanos aprobežosies ar šiem nedaudz vārdiem, tad es arī neturēju par vajadzīgu viņai atbildēt; bet pēc tējas tēvs mani paņēma zem rokas un, izgājis kopā ar mani dārzā, lika man izstāstīt visu, ko es biju redzējis pie Zasekiniem.

Savāds iespaids bija tēvam uz mani — un savādas bija mūsu attiecības. Viņš gandrīz nemaz nenodarbojās ar manu audzināšanu, bet nekad neapvainoja manis; viņš cienīja manu svabadību — viņš pat bija, ja var tā izteikties, laipns ar mani … tikai viņš nelaida mani sev klāt. Es mīlēju viņu, es priecājos par viņu, viņš likās man īsts vīra paraugs.— un, mans Dievs, cik es kaislīgi viņam būtu pieķēries, ja es pastāvīgi nejustu viņa atstumjošās rokas! Par to, kad viņš gribēja, viņš prata gandrīz acumirklī, ar vienu vārdu, ar vienu pakustējienu, pamodināt manī neaprobežotu uzticību pret sevi. Mana dvēsele atvērās — es pļāpāju ar viņu kā ar prātīgu draugu, kā ar draudzīgu skolotāju… pēc tam viņš tikpat nejauši atstāja mani — un viņa roka atkal atbīdīja mani — mīļi un maigi, bet atbīdīja.

Viņam uznāca dažreiz jautrība un tad viņš bija gatavs jokoties un trakot ar mani, kā puika (viņš mīlēja katru stipru miesīgu kustību); reiz — pavisam tikai reiz! — viņš glāstīja mani tik maigi, ka es tikko nesāku raudāt. Bet tā viņa prieks, kā maigums izzuda bez pēdu — un tas, kas starp mums notika, nedeva man nekādu cerību uz nākotni

—    it kā es to visu būtu sapnī redzējis. Gadījās, sāku es ieskatīties viņa gudrā, skaistā, gaišā sejā… mana sirds nodreb, un visa mana būtne tiecas pie viņa … Viņš it kā nojauž, kas manī notiek, gapamejot paplikšķina man pa vaigu — un vai nu aiziet, vai sāk nodarboties ar kaut ko, jeb piepeši viss sastingst, kā tikai viņš vien mācēja sastingt, un es arī tūliņ saraujos un arī topu auksts. Retie draudzības brīži pret mani nekad nenāca aiz manām mēmām, bet jūtamām lūgšanām: viņi uznāca vienmēr negaidīti. Pārdomājot vēlāk par mana tēva raksturu es nācu pie tā slēdziena, ka viņam nebija daļas ne gar mani, ne gar ģimenes dzīvi; viņš mīlēja citu un izbaudīja šo citu pilnīgi. „Ņem pats, ko vari, bet rokās nedodies; pašam sev piederēt — tā visa dzīves „gudrība“, viņš man vienreiz teica. Citā reizā es kā jauns dēmokrats, ņēmos viņa klātbūtē spriest par brīvību (viņš todien bija, kā es teicu, „labs“; tad ar viņu varēja runāt, par ko tīk). „Brīvība,“ viņš atkārtoja: „bet vai tu zini, kas var dot cilvēkam brīvību?“

„Kas?“

„Griba, paša griba, un varu viņa dos, kas labāka par brīvību. Mācies gribēt — un tu būsi brīvs un varēsi komandēt.“

Mans tēvs vispirms un vairāk par visu gribēja dzīvot un dzīvot… Varbūt viņš nojuta, ka viņš ilgi nedabūs lietāt savu dzīves „gudrību“: viņš nomira četrdesmit divi gadi vecs.

Es sīki izstāstīju tēvam kā man gāja pie Zasekiniem. Viņš pusvērīgi, pusizklaidīgi klausījās manī, sēdēdams uz sola un zīmēdams ar spiniņas galu smiltīs. Viņš pa retam iesmējās tā gaiši un jocīgi, paskatījās uz mani un paķircināja mani ar īsiem jautājumiem un atbildēm. Es no sākuma neiedrošinājos pat izrunāt Zinaidas vārdu, bet nenoturējos un sāku slavēt viņu. Tēvs joprojām tikai smējās. Pēc tam viņš palika domīgs, izslējās un piecēlās.

Es atminējos, ka, iziedams no mājas, viņš pavēlēja seglot sev zirgu. Viņš bija labs jātnieks un prata jau daudz agrāk par Rerī kungu, padarīt rāmus pašus mežonīgākos zirgus.

„Es jāšu tev līdz, papiņ?" es viņam prasīju.

„Nē,“ viņš atbildēja un viņa seja pieņēma parasto vienaldzīgi-laipno izskatu. „Jāj viens, ja gribi; es kučierim teikšu, ka es nejāšu.“

Viņš pagrieza man muguru un ātri aizgāja. Es sekoju viņam ar acīm — viņš pazuda aiz vārtiem. Es redzēju, kā viņa platmale slīdēja gar sētas malu: viņš iegāja pie Zasekiniem.

Viņš palika pie viņiem ne vairāk kā stundu, bet tūliņ arī devās uz pilsētu un atgriezās mājā tikai pie vakara.

Pēc pusdienas es pats nogāju pie Zasekiniem. Viesistabā es satiku tikai veco kņazieni. Ieraudzījusi mani, viņa pakasīja sev galvu zem aubes ar adamās adatas galu un piepeši prasīja man: vai es varot pārrakstīt viņai vienu lūgumu.

„Ar prieku,“ es atbildēju, un nosēdos uz krēsla malas.

„Tik skataties, ka lielākus burtus liekat,“ kņaziene teica, pasniegdama man nosmulētu loksni: „un vai nevar šodien, draudziņ?“

„Šodien pat pārrakstīšu.“

Durvis uz blakus istabu tik tikko pavērās — un spraugā parādījās Zinaidas seja — bāla, domīga, ar nevērīgi atpakaļ atsviestiem matiem: viņa paskatījās manī lielām aukstām acīm un klusi aizvēra durvis.

„Zina, — a, Zina!“ vecene sauca. Zinaida neatsaucās. Es aiznesu vecenes lūgumu un veselu vakaru nosēdēju pie viņa.

IX

„Mana „kaislība“ sākās no tās dienas. Atminos, es jutu toreiz kaut ko līdzīgu tam, ko vajaga just cilvēkam, kas iestājies dienestā: es jau nebiju vairs vienkārši jauns puika; es biju iemīlējies. Es teicu, ka no tās dienas sākās mana kaislība; es varētu pielikt, ka arī manas ciešanas sākās no tās pašas dienas. Es nīku bez Zinaidas: nekas cits man nenāca prātā, viss no rokām krita, es veselām dienām neatlaidīgi domāju par viņu… Es nīku … bet

viņas klātbūtē man nebija vieglāk. Es biju greizsirdīgs, es apzinājos savu niecību, es muļķīgi sapūlos un muļķīgi pazemojos — un tomēr, nepārvarams spēks vilka mani pie viņas klāt un es ik reizes ar neviļām laimes trīsām kāpu pār viņas istabas slieksni. Zinaida tūliņ manīja, ka es viņā esmu iemīlējies, un es arī nedomāju slēpties; viņa i

spēlējās ar manu kaislību, muļķoja, lutināja un mocīja mani. Saldi ir būt par vienīgo avotu, patvaļīgu un klusu iemeslu otra lielākiem priekiem un dziļākām bēdām — un es Zinaidas rokās biju kā mīksts vasks. Tomēr ne es viens iemīlējos viņā; visi vīrieši, kūpi apmeklēja viņas māju, bija kā bez prāta no viņas — un viņa tos visus turēja saistītus pie savām kājām. Viņai tikās sacelt viņos te cerības, te bažas, grozīt viņus pēc savas iegribas (to viņa nosauca: dauzīt ļaudis vienu pret otru) — un viņi: nedomāja pretoties un labprāt padevās viņai. Visā viņas dzīvā un skaistā būtnē bija kāds sevišķi apburošs viltības un bezbēdības, mākslojuma un vienkāršības, klusuma un jautrības maisījums; pār visu, ko viņa darīja, runāja, pār katru viņas kustību lidoja smalks, viegls daiļums, visā bija redzams īpatnējs kūsājošs spēks. Un viņas seja pastāvīgi mainījās un rotājās arī: viņa rādīja gandrīz vienā un tai pašā laikā, — kaut ko izsmejošu, domīgu un kaislu. Visdažādākās jūtas, vieglas un ātras kā mākoņu ēnas vējainā saules dienā, skraidīja, kā tik redzējiens, pār viņas acīm un lūpām.

Katrs no viņas pielūdzējiem bija viņai vajadzīgs. Belovzarovs, kūpu viņa šad un tad sauca: „mans zvērs“, un dažreiz pat vienkārši „manējais“, — labprāt ietu par viņu ugunī; nevarēdams paļauties uz savām prāta spējām un citām īpašībām, viņš vienmēr piedāvājās viņu precēt, likdams manīt, ka citi tikai pļāpā. Maidanovs pieskārās viņas dvēseles dzejiskām stīgām: būdams diezgan salts cilvēks, kā gandrīz visi sacerētāji, viņš neatlaidīgi apgalvoja viņai, un varbūt arī sev, ka viņš viņu dievinot, apdziedāja viņu neskaitāmās dzejās un lasīja tās viņai priekšā ar tādu i nedabīgu, i sirsnīgu sajūsmu. Viņa i juta līdz viņam, i mazliet ķircināja viņu; viņa maz viņam ticēja un, atklausījusies viņa jūtu izplūdumu, lika viņam lasīt Puškinu, lai, kā viņa teica, iztīrītu gaisu. Vārdos zobgalīgais ciniskais dakteris Lušins paziņa viņu vairāk par visiem — un mīlēja viņu vairāk par visiem, kaut gan bāra viņu aiz muguras un acīs. Viņa to cienīja, bet nepadevās viņam — un pie reizes ar sevišķu ļaunu prieku, lika viņam just, ka arī viņš ir viņas rokās. „Es esmu koķete, es esmu bez sirds, es esmu aktiera dvēsele,“ viņa reiz tam teica manā klātbūtē: „nu, labi! tad dodiet man savu roku, es ieduršu viņā kniepadatu, jums būs kauns, no šā jaunā cilvēka, jums sāpēs, un tomēr es jūs, patiesais cilvēk, lūdzu smieties.“ Lušins nosarka, nogriezās, sāka kodīt lūpas, bet beidza ar to, ka padeva roku. Viņa tam iedūra un viņš sāka tiešām smieties … un viņa smējās ielaizdama diezgan dziļi kniepadatu un vērdamās viņam acīs, ar kurām viņš velti skraidīja pa kaktiem.

Vismazāk es sapratu attiecības, kuras pastāvēja starp Zinaidu un grāfu Maļevski. Viņš bija skaists, veikls un gudrs, bet kaut kas šaubīgs, kaut kas neīsts likās viņā esam pat man, sešpadsmit gadus vecam puikam, un es brīnījos par to, ka Zinaida tā neievēro. Bet varbūt, viņa arī ievēroja šo neīstību un tā nerieba viņai. Nekārtīgā audzināšana, savādie paziņas un ieradumi, pastāvīgā mātes klātbūte, nabadzība un nekārtība mājās, viss sākot ar to brīvību, kādā dzīvoja jaunā meitene, ar viņas pārākuma apziņu par apkārtējiem ļaudīm, bija attīstījis viņā tādu pusnicinošu paviršību un nevērību. Bija tā, lai kas notikdams, vai tur ienāks Bonifacijs pateikt ka cukura nav, vai izdzirdēs kādas nejēdzīgas valodas, vai viesi sastrīdēsies — viņa tikai sprogas pakratīs, noteiks: nieki — viņai maza bēda.

Par to man, gadījās, visas asinis aizdegās, kad Maļevskis pieies pie viņas, viltīgi gorīdamies, kā lapsa, cēli atspiedīsies uz viņas krēsla muguras un sāks čukstēt viņai ausī ar pašpieticīgu un lienošu smaidiņu, — un viņa, sakrustojusi rokas uz krūtīm, vērīgi lūkojas viņā un pati smaida un purina galvu.

„Kas jums par prieku pieņemt Maļevska kungu?“ es reiz viņai prasīju.

„Bet viņam tik skaistas Ūsiņas,“ viņa atbildēja. „Jūs no tā nekā nezināt.“

„Vai tik jūs nedomājat, ka es viņu mīlu,“ viņa teica man citā reizē. „Nē, es tādu nevaru mīlēt, uz kuriem man jāskatās no augšas uz zemi. Man vajaga tāda, kurš pats mani salauztu… Bet es jau uz tāda neuzduršos, Dievs žēlos! Nevienam ķetnās neieskriešu, nē, nē!“

„Tā tad jūs nekad nemīlēsit!“

„Un jūs tā! Vai tad es jūs nemīlu?“ viņa teica un iesita man pa degunu ar cimda galu.

Jā, Zinaida ļoti ķircināja mani. Triju nedēļu laikā es redzēju viņu katru dienu — un ko, ko tikai viņa ar mani neizdarīja! Pie mums viņa atnāca reti, un es par to nenoskumu: mūsu mājā viņa pārvērtās par jaunkundzi, par kņazi, — un es no viņas vairījos. Es baidījos sevi nodot māmiņas priekšā; viņa neturēja labu prātu uz Zinaidas, un naidīgi vēroja mūs. Tēva es tā nebijos: viņš it kā neievēroja mani, un ar viņu runāja maz, bet tā sevišķi gudri un nozīmīgi. Es pārstāju strādāt, lasīt — es pat beidzu klejot pa apkārtni, jādelēt. Kā pie kājiņas piesiets vaguls es riņķoju pastāvīgi ap mīļo flīģelīti: likās, būtu palicis tur uz mūžu … bet tas bija neiespējami, māmiņa rūca uz mani, dažreiz pati Zinaida dzina mani prom. Tad es ieslēdzos savā istabā jeb aizgāju pašā dārza galā, uzrāpos uz atlikušām augstas mūfa oranžerējas drupām un, pārkāris kājas pār sienu, kura izgāja uz ceļa, sēdēju stundām un skatījos, skatījos, nekā neredzēdams. Man apkārt pa noputējušām dzeltenēm slinki lidinājās tauriņi; naigs zvirbulis nosēdās netālu uz pussalūzuša sarkana ķieģeļa un uztraucoši čirkstēja, nemitīgi grozīdamies ar visu miesu, izplētis astīti; vēl arvienu neuzticīgās vārnas pa retam ķērca, sēdēdamas augstu, augstu kailā bērza galotnē; saule un vējš klusi spēlējās viņa šķidros zaros. Donas klostera zvanu skaņas lāgiem atlidoja mierīgas un skumjas, — un es sēdēju, lūkojos, klausījos — un pildījos viss ar kādu bezvārda sajūtu, kurā bija viss: i skumjas, i prieks, i nākotnes nojauta, i vēlēšanās, i dzīves bailes. Bet es toreiz nekā no tā nesapratu un nekā neprastu nosaukt vārdā no visa tā, kas manī rūga — jeb būtu nosaucis to visu vienā vārdā — Zinaidas vārdā.

Bet Zinaida tikai spēlējās ar mani, kā kaķis ar peli. Viņa te koķetēja ar mani — un es sajūsminājos un vai kusu — te viņa piepeši mani atgrūda — un es nedrīkstēju tuvoties viņai, nedrīkstēju ne paskatīties uz viņas.

Atminos, viņa dažas dienas no vietas bija ļoti auksta pret mani, es gluži nobijos un bailīgi ieskriedams šad un tad pie viņiem flīģelī, centos turēties vecās kņazienes tuvumā, neskatoties uz to, ka viņa stipri bārās un kliedza taisni šinī laikā: viņas vekseļu lietas veicās slikti un viņai jau divreiz bija bijusi izskaidrošanās ar iecirkņa uzraugu.

Reiz es gāju pa dārzu gar zināmo sētu — un ieraudzīju Zinaidu; atspiedusies abām rokām, viņa sēdēja zālē un nekustējās. Es gribēju klusi aiziet, bet viņa piepeši pacēla galvu un deva man pavēloši zīmi. Es pamiru uz vietas: es nesapratu no pirmās reizes. Viņa atkārtoja savu zīmi. Es bez kavēšanās pārlēcu pār sētu un priecīgi pieskrēju pie viņas; bet viņa apturēja mani ar skatu un norādīja uz celiņu divus soļus no viņas. Apjukumā, nezinādams, ko darīt, es nometos ceļos celiņa malā. Viņa bija tik bāla, tik grūtas skumjas, tik dziļš pagurums izteicās katrā viņas vaibstā, ka sirds man» sažņaudzās un es neviļus izmuldēju: kas jums noticis?

Zinaida pastiepa roku, norāva kādu zālīti, iekoda viņā un aizsvieda to prom, labi tālu.

„Jūs mani ļoti mīlat?“ viņa beidzot jautāja. „Jā?“

Es nekā neatbildēju, — un kāpēc man ar bija atbildēt?

„Jā,“ viņa atkārtoja, lūkodamās manī kā agrāk. „Tā tas ir. Tādas pat acis,“ viņa piebilda, nogrima domās un rokām apklāja seju. „Viss man apriebies,“ viņa čukstēja: „ietu vai līdz pasaules galam, es nevaru tā izturēt, ar to tikt galā nevaru … Un kas gaida mani priekšā! … Ak, man grūti… Mans Dievs, cik grūti!“

„No kā?“ es bailīgi prasīju.

Zinaida man neatbildēja un paraustīja tik plecus. Es joprojām stāvēju uz ceļiem un ar dziļām skumjām skatījos viņā. Katrs viņas vārds man tā iegriezās sirdī. Šinī acumirklī, es, liekas, labprāt būtu atdevis savu dzīvību, lai tik viņa neskumtu. Es skatījos viņā — un, tomēr, nesaprazdams, aiz ko viņai bija tik grūti, dzīvi iedomājos, pats, kā viņa piepeši nevaldāmā skumju pārplūdumā ir izgājusi dārzā — un nokritusi zemē kā nopļauta. — Apkārt bija gaiši un zaļi; vējš šalca koku lapās, pa retam

šūpodams gapu aviekstenāja zaru pār Zinaidas galvu. Kaut kur dūdoja abloži — un bites sanēja zemu laizdamās pa reto zāli. No augšas laipni raudzījās zila debess — un man bija tik grūti…

„Sakait man kādu dzeju,“ Zinaida pusbalsī teica un atspiedās uz elkoņa. „Es mīlu, ka jūs dzejas skaitat. Jūs dziedat, bet tur nav nekā, tas ir par negatavu. Skaitiet man: „Uz Gruzijas kalniem“. — Tik apsēžaties pa priekšu.“

Es nosēdos un noskaitīju: „Uz Gruzijas kalniem“.

„Ka nemīlēt tas nevarēja,“ Zinaida atkārtoja. — „Lūk, par ko dzeja skaista: viņa stāsta mums to, kā nav, un kas ne tikai labāks par to, kas ir, bet pat vairāk līdzinās patiesībai… Ka nemīlēt tas nevarēja — gan gribētu, bet nevarēja! Viņa atkal apklusa un piepeši sapurinājās un piecēlās. — „Iesim. Pie māmiņas sēd Maidanovs; viņš man atnesa savu poēmu, bet es viņu atstāju. Viņš tāpat ir noskumis tagad … ko lai dara! jūs kādreiz dabūsit zināt… tikai neskaistieties uz manis!“

Zinaida steidzīgi paspieda man roku un aizskrēja pa priekšu. Mēs atgriezāmies flīģelī. Maidanovs sāka lasīt mums savu tikko kā nodrukāto „Slepkavu“, bet es neklausījos viņā. Viņš padziedādams izkliedza savus četru pēdu jambus, atskaņas mainījās un skanēja kā zvārgulīši, tukši un skāņi, bet es tikai skatījos Zinaidā un tik pūlējos saprast viņas pēdējo vārdu nozīmi:

„Jeb slepens līdzcensis ir tevi Tik negaidīti iemantojis?“

Maidanovs piepeši caur degunu iesaucās — un manas acis un Zinaidas acis sastapās. Tā nolaida viņas un viegli nosarka. Es redzēju, ka viņa nosarka un tapu auksts no bailēm. Es jau agrāk biju greizsirdīgs uz viņas, bet tik šinī acumirklī domas par to, ka viņa iemīlējusies, pazibēja man galvā. „Mans Dievs! viņa iemīlējusies!“

X

Manas īstās sirdssāpes sākās no tā acumirkļa. Es lauzīju sev galvu, domāju, pārdomāju, — un neatlaidīgi, kaut gan pēc iespējas slepeni uzlūkoju Zinaidu. Ar viņu bija notikusi pārmaiņa — to varēja redzēt. Viņa gāja staigat viena un staigāja ilgi. Reizēm viņa nerādījās viesiem; veselām stundām viņa sēdēja savā istabā. Agrāk pie viņas tas nebija. Es piepeši varēju, — jeb man izlikās, ka es varēju — visu caurredzēt. „Vai viņš nav? jeb vai tik viņš nav?“ es jautāju pats sev, uztraukts domās skraidīdams no viena viņas pielūdzēja pie otra. Grāfs Maļevskis (kaut gan es Zinaidas dēļ kaunējos to atzīties) slepeni likās man bīstamāks par citiem.

Mana vērība nesniedzās tālāk par savu deguna galu, un mana slepenība laikam gan neviena nepiemānīja; mazākais dakteris Lušins bija drīz visu nopratis. Tomēr arī viņš bija pārmainījies pēdējā laikā: viņš bija palicis vājāks, smējās tikpat bieži, bet tā kā dziļāk, ļaunāk un īsāk — nevilš nervozs saīgums bija iestājies viņā agrākās vieglās ironijas un pieņemtā cinisma vietā.

„Ko jūs tā pastāvīgi valkājaties te, jaunais cilvēk,“ viņš man reiz teica, palicis viens ar mani Zasekinu viesistabā. (Kņaze vēl nebija pārnākusi no pastaigāšanās un kņazienes kliedzošā balss atskanēja no augšistabas: viņa bārās ar savu istabmeitu.) „Jums būtu jāmācās, jāstrādā — kamēr jūs esat jauni — bet ko jūs darat?“

„Jūs nevarat zināt, vai es mājā strādāju vai nē,“ es atteicu viņam ne bez lepnuma, bet arī ne bez apjukuma.

„Kāds nu tur darbs! jums jau tas nav prātā, Nu, es nestrīdos … jūsu gados jau tā mēdz būt. Bet izvēle gan jums pavisam nav izdevusies. Vai jūs neredzat, kas te par māju?“

„Es jūs nesaprotu,“ es piezīmēju.

„Nesaprotat? jo ļaunāk priekš jums. Es turu par savu pienākumu, jūs brīdināt. Mūsu cilvēks, vecpuisis, var te staigāt: kas mums tiek? mēs esam pārdeguši ļaudis, mūs ne ar ko vairs neizsvilināsi, bet jums vēl miziņa jauna; še priekš jums kaitīgs gaiss — ticat man, sasirgt varat.“ „Kā tā?“

„Nu tā. Vai jūs tagad esat veseli? Vai jūs esat normālā stāvoklī? Vai tas, ko jūs jūtat, jums derīgs, labs?“ „Bet ko tad es jūtu?“ es atteicu, un pats dvēselē jutu, ka dakterim taisnība.

„Ech, jaunais cilvēks, jaunais cilvēks,“'dakteris turpināja ar tādu izteiksmi, it kā šos divos vārdos slēptos priekš manis kaut kas ļoti apvainojošs: „ko jūs izliekaties, jums taču vēl, paldies Dievam, kas uz sirds, tas uz sejas. Un tomēr, ko lai saka? Es arī pats šurp nenāktu, ja… (dakteris saspieda zobus) … ja es nebūtu tāds pats muļķis. Tik lūk par ko es brīnos: kā jūs, ar jūsu prātu neredzat, kas ap jums notiek?“

„Un kas tad tāds notiek?“ es atķēru ar visu vērību. Dakteris paskatījās manī ar tādu izsmejošu nožēlošanu. „Es ar esmu labs,“ viņš teica, it kā pie sevis: „bija arī viņam tas jāsaka. — Ar vienu vārdu,“ viņš pielika, pacēlis balsi: „atkārtoju jums, šis gaiss jums neder. Jums še patīk, bet kas tad nepatīk! arī oranžerējā patīkami smaršo, bet dzīvot viņā nevar. Ei, klausat man, ķeraties atkal pie Kaidanova.“

Kņaziene ienāca un sāka sūdzēties dakterim par zobu sāpēm. Pēc tam ieradās Zinaida.

„Lūk,“ kņaziene piebilda: „daktepa kungs, sabarat viņu. Veselu dienu dzeļūdeni ar ledu; vai tas viņai veselīgs, pie viņas vājām krūtīm?“

„Par ko jūs to darāt?“ Lušins prasīja.

„Bet kas no tā var celties?“

„Kas? jūs varat sasaldēties un nomirt.“

„Vai tā gan? Patiesi? Nu, lai — kas par to!“

„Tā gan,“ dakteris norūca. Kņaziene aizgāja.

„Tā gan,“ Zinaida atkārtoja. „Vai dzīvot ir tik jauki? apskataities apkārt… Ko — labi? Jeb jūs domājat, ka es tā nesaprotu, nesajūtu? Man patīk — dzert ūdeni ar ledu, un jūs nopietni gribat pārliecināt mani, ka tāda dzīve ir to vērts, lai neriskētu ar viņu par acumirkli baudas — es jau par laimi nerunāju.“

„Nu, jā,“ Lušins piezīmēja: „untums un neatkarība.

—   Šie divi vārdi jūs izsmeļ; visa jūsu daba ir šos divos vārdos.“

Zinaida nervozi iesmējās.

„Jūsu gudrība nāk par vēlu, mīļo dakter. Novērojat vāji, paliekat pakaļ. — Uzliekait brilles. — Es nedomāju tagad par untumiem; jūs muļķot, sevi muļķot… cik tas jauki! — bet par neatkarību… Msjē Valdemār,“ Zinaida

piepeši piebilda un piespēra ar kājiņu: „netaisat drūmas sejas. Es nevaru ciest, ka mani nožēlo.“ Viņa ātri aizgāja.

„Kaitīga, kaitīga jums šāda atmosfaira, jaunais cilvēks,“ vēlreiz Lušins man teica.

XI

Vakarā to pašu dienu pie Zasekiniem salasījās parastie viesi; es biju viņu vidū.

Iznāca runa par Maidanova poēmu; Zinaida sirsnīgi viņu slavēja. „Bet vai zināt ko?“ tā viņam teica: „ja es būtu dzejniece — es ņemtu citus sižetus. Varbūt viss tas ir nieki, — bet man dažreiz ienāk prātā savādas domas, sevišķi, kad es neguļu, pret rītu, kad debess sāk palikt gan rožaina, gan pelēka. — Es par piemēru … Jūs nesmiesaties par mani?“

„Nē! nē“ mēs visi iesaucāmies vienā balsi.

„Es tēlotu,“ viņa turpināja, sakrustojusi rokas uz krūtīm un nogriezusi acis sāņus: „veselu sabiedrību jaunu meiteņu, naktī, lielā laivā — uz klusas upes. Mēnesis spīd un viņām visām ir baltas drānas un vaiņagi no baltām puķēm, un dzied, zināt, kaut ko himnai līdzīgu.“

„Saprotu, saprotu, turpināt,“ Maidanovs nozīmīgi un sapņaini teica.

„Piepeši — troksnis, smiekli, lāpas, zvārguļi uz krasta. Tur pulks bakchanteņu skrien, ar dziesmām, ar kliedzieniem. Te nu jūsu darīšana, uzzīmēt gleznu, dzejnieka kungs … es tik gribētu, lai lāpas būtu sarkanas un stipri kūpētu un lai acis bakehantēm spīdētu zem vaiņagiem, bet vainagiem jābūt tumšiem. Neaizmirstiet, arī tīģera ādu un kausu — un zelta, daudz zelta."

„Kur tad vajadzētu būt zeltam?“ Maidanovs jautāja, atmezdams atpakaļ savus gludos matus un izplēzdams nāsis.

„Kur? uz pleciem, uz rokām, uz kājām, visur. Saka, ka senatnē sievietes nēsājušas zelta gredzenus ap potītēm. Bakchantes aicina pie sevis tās meitenes laivā. Meitenes beidz dziedāt savu himnu — viņas nevar viņas turpināt — bet viņas nekustas: upe nones viņas pie krasta. Un lūk, piepeši viena no viņām klusi pieceļas… Tas labi jāapraksta: kā viņa klusi pieceļas mēness gaismā, un kā viņas draudzenes izbīstas… Viņa ir pārkāpusi pār laivas malu, bakchantes aplenc viņu un aizrauj naktī, tumsā… Iedomājaties tur dūmus mutuļiem un viss sajūk. Dzirdami tik viņu smiekli, un viņas vainags ir pamests uz krasta.“ Zinaida apklusa. O! viņa ir iemīlējusies! — es nodomāju atkal.

„Un tik vien?“ Maidanovs prasīja.

„Tik vien,“ viņa atteica.

„Tas nevar būt par sižetu veselai poēmai,“ viņš svarīgi piezīmēja: „bet priekš liriskas dzejas es jūsu domas izlietāšu.“

„Romantiskā veidā?“ Maļevskis jautāja.

„Zināms, romantiskā veidā, baironiskā.“

„Bet pēc manām domām, Igo labāks par Baironu,“ jaunais grāfs teica: „interesantāks.“

„Igo ir pirmās šķiras rakstnieks,“ Maidanovs atteica: „un mans draugs Tonkošejevs, savā spāniešu romānā ElTrovador…“

„Ak, tā ir tā grāmata ar ačgārnām jautājuma zīmēm?“ Zinaida pārtrauca.

„Jā! Tas tā pie spāniešiem pieņemts. Es gribēju teikt, ka Tonkošejevs …“

„Nu! jūs atkal sāksit strīdēties par klasicismu un romantismu.“ Zinaida viņu otrreiz pārtrauca. „Iesim labāk rotaļās…“

„Uz ķīlām?“ Lušins atķēra.

„Nē, ķīlas ir gaflaicīgas; bet uz salīdzinājumiem. (Šo rotaļu bija izdomājusi pati Zinaida: tika saukts kaut kāds priekšmets, katrs centās salīdzināt viņu ar kaut ko, un tas, kuj-š atrada labāko salīdzinājumu, dabūja godalgu.) Viņa piegāja pie loga. Saule tikko bija nogrimusi; pie debesīm augstu stāvēja gaj-i, sarkani padebeši.

„Kam līdzinās šie padebeši?“ Zinaida prasīja un nenogaidīdama mūsu atbildes, teica: „es atrodu, ka viņi līdzinās tām purpura bufām, kādas bija Kleopatras zelta kuģim, kad viņa brauca pretī Antonijam. Vai atminat, Maidanov, jūs nesen man par to stāstījāt?“

Mēs visi, kā Polonijs „Hamletā“, nospriedām, ka labāka salīdzinājuma neviens no mums neatradīs.

„Un cik gadu bija toreiz Antonijam?“ Zinaida prasīja.

„Droši vien būs bijis jauns cilvēks,“ Maļevskis piezīmēja.

„Jā, jauns,“ Maidanovs pārliecinoši piekrita.

„Atvainojat,“ Lušins iesaucās: „viņam bija pāri par četrdesmit gadu.“

„Pāri par četrdesmit gadu,“ Zinaida atkārtoja, pamezdama uz viņu ātru skatu.

Es drīz aizgāju uz māju. „Viņa ir iemīlējusi,“ neviļus čukstēja manas lūpas … „Bet ko?“

XII

Dienas gāja. Zinaida kļuva arvienu savādāka, arvienu nesaprotamāka. Reiz es iegāju pie viņas un ieraudzīju viņu sēdām uz niedru krēsla, viņa bija piespiedusi galvu pie galda asās malas. Viņa izslējās … visa viņas seja bija noplūdusi asarām.

,,Ā! jūs!“ viņa teica ar nežēlīgu zobgalību. „Nākiet šurp.“

Es piegāju pie viņas: viņa uzlika man roku uz galvas un, piepeši saķērusi mani aiz matiem, sāka viņus plūkt.

„Sāp …“ es beidzot teicu.

,,A! sāp! bet vai man nesāp? nesāp?“ viņa atkārtoja.

„Ai!“ viņa piepeši iesaucās, ieraudzīdama, ka izplūkusi man mazu matu šķipsniņu. „Ko es izdarīju? Nabaga msjē Valdemār!“

Viņa vārīgi saglauda izrautos matus, aptina viņus ap pirkstu un sagrieza viņus gredzentiņā.

„Es jūsu matus ielikšu sev medaljonā un nēsāšu viņus,“ viņa teica, bet pašai acīs mirdzēja asaras. „Tas jums varbūt būs mazs apmierinājums … un nu ar Dievu.“

Es pārgāju mājā un atradu tur nepatikšanas. Māmiņai bija izskaidrošanās ar tēvu: viņa kaut ko pārmeta viņam, un viņš, pa savam paradumam, auksti un lepni cieta klusu — un drīz aizbrauca. Es nevarēju dzirdēt, par ko runāja māmiņa un man tas arī nebija prātā; atminos tikai, ka pēc beigtas izskaidrošanās, viņa pavēlēja iesaukt mani pie sevis kabinetā un ar lielu nepatikšanu atsaucās par manu biežo ciemošanos pie kņazienes, kufa pēc viņas vārdiem bija une femme capable te tout. Es piegāju viņai rociņu noskūpstīt (to es darīju vienmēr, kad gribēju pārtraukt sarunu) un izgāju savā istabā. Zinaidas asaras mani pavisam bija padarījušas bez jēgas: es pavisam nezināju, pie kādām domām apstāties un pats biju gatavs raudāt: es tomēr biju bērns, neskatoties uz saviem sešpadsmit gadiem. Es vairs nedomāju par Maļevski, kaut gan Belovzorovs ar katru dienu kļuva arvienu niknāks un niknāks un skatījās uz lunkano grāfu, kā vilks uz aunu; es gluži nekā un ne par ko nedomāju. Es nevarēju saprast, ko lai es domāju un tikai meklēju vientuļu vietu. Sevišķi es iemīlēju oranžerejas drupas. Gadījās, es uzlienu uz augstās sienas, nosēstos, un sēdu tur tik nelaimīgs, vientuļš un noskumis, ka man pašam top sevis žēl — un tik mīļas man bija šīs skumjās jūtas, es tā nodevos viņām!

Lūk, reiz, es sēdu uz sienas, skatos tālumā un klausos zvanu skaņās … piepeši kaut kas pārskrēja pār mani — ne tā kā vējiņš, arī ne trīsas, bet it kā elpa, it kā kāda tuvības jausma. Es nolaidu acis. Lejā, pa ceļu, vieglās pelēkās drānās, ar rozā saules sardziņu uz pleca steidzīgi gāja Zinaida. Viņa ieraudzīja mani, apstājās un, atmetusi salmu cepures malu, pacēla uz mani savas samta acis.

„Ko tad jūs darāt tur, tādā augstumā?“ viņa jautāja mani ar tādu savādu smaidu. „Lūk,“ viņa turpināja: „jūs vienmēr apgalvojāt, ka jūs mani mīlat — nolecat pie manis uz ceļa, ja jūs tiešām mīlat mani.“

Nebija vēl Zinaida paspējusi šos vārdus izteikt, kad es jau lidoju lejā, it kā kāds būtu pagrūdis mani no muguras. Siena bija kādas divas asis augsta. Es pieskāros ar kājām pie zemes, bet grūdiens bija tik spēcīgs, ka es nevarēju noturēties: es pakritu un uz acumirkli zaudēju samaņu. Kad es atjēdzos, es, acu neatvēris, jutu savā tuvumā Zinaidu. „Manu mīļo puisīt,“ viņa runāja, noliekdamās pār mani — un viņas balsī skanēja maigs uztraukums, „kā tu varēji to darīt, kā tu varēji klausīt… es taču mīlu tevi… celies.“

Viņas krūtis elpoja tuvu pie manām, viņas rokas aizskāra manu galvu, un piepeši — kas ar mani tad notika! viņas maigās, jaunās lūpas sāka apklāt visu manu seju skūpstiem . .. viņas pieskārās pie manām lūpām … Bet te Zinaida laikam bija manījusi no manas sejas, ka es jau esmu atjēdzies, kaut gan es vēl vienmēr neatvēru acu, un, ātri piecēlusies, teica: „Nu, ceļaties, palaidni, trakais ko jūs te guļat putekļos?“ — Es piecēlos. „Padodiet man nianu saules sargu,“ Zinaida teica: „redz, kur es viņu esmu aizsviedusi; un neskataties uz mani tā… kas par muļķībām? Vai jūs nesadauzījaties? laikam, apdedzinājāties dzeltenēs? Jums saka, neskataities manī… Bet viņš nekā ne saprot, ne atbild,“ viņa piebilda, it kā pie sevis. „Ejiet uz māju, msjē Valdemār, notīrāties, bet jūs nedrīkstat man nākt pakaļ, citādi es saskaitīšos un nekad vairāk …“

Viņa nepabeidza savas runas un ātri aizgāja, bet es apsēdos ceļa malā… kājas manis nepanesa, dzeltenes dedzināja man rokas, mugura smeldza un galva griezās; bet tā laimes sajūta, kupu es toreiz izbaudīju, vairs nekad neatkārtojās manā dzīvē. Viņa kā saldas sāpes gulēja visos manos locekļos un pamodās beidzot gaviļu lēcienos un kliedzienos. Tiešām: es biju vēl bērns.

XIII

Es biju tik priecīgs un lepns visu to dienu, es tik dzīvi uzglabāju uz savas sejas Zinaidas skūpstu sajūtu, es ar tādām laimes trīsām atminējos katru viņas vārdu, es tā loloju savu negaidīto laimi, ka man palika pat bail, negribējās pat redzēt viņu, šo jauko jūtu devēju. Man likās, ka nu vairs nekā vairāk nevar prasīt no likteņa, ka tagad tik vajadzētu „ņemt nopūsties labi pēdējo reiz un nomirt“. Par to nākošā dienā, tuvodamies flīģelim, es jutu lielu apjukumu, kuru velti centos apslēpt, taisīdams nevainīgu seju, kāda piederas cilvēkam, kas grib likt manīt, ka viņš prot glabāt noslēpumu. Zinaida saņēma mani vienkārši, bez kāda uztraukuma, tikai padraudēja man ar pirkstu un prasīja, vai es neesot dabūjis zilumus? Visa mana nevainīgā izlikšanās un noslēpumainība izzuda acumirklī un līdz ar to arī mans apmulsums. Zināms, es nebiju gaidījis nekā sevišķa, bet Zinaidas miers aplēja mani kā ar aukstu ūdeni. Es sapratu, ka es esmu bērns viņas acīs — un man palika ļoti grūti! Zinaida staigāja uz priekšu un atpakaļ pa istabu un ikreizes ātri pasmaidīja, līdz ko paskatījās uz mani, bet viņas domas bija tālu, es to skaidri redzēju. Pašam sākt runāt par vakarējo lietu: — prasīt viņai, kurp viņa tā steidzās, lai galīgi izzinātu … bet es tikai pametu ar roku un nosēdos kaktiņā. Belovzorovs ienāca; es biju priecīgs par viņu.

„Es neatradu priekš jums jājamā zirga, rāma,“ viņš sāka runāt bargā balsī: „Freitags man galvo par vienu, bet es neesmu drošs. Baidos.“

„Kā tad jūs baidaties,“ Zinaida prasīja: „atļaujiet jautāt?“

„Kā? Jūs taču neprotat jāt. Dievs sargi, kas var notikt! Un kas par fantaziju jums uz reizes ienākusi galvā?“ „Nu, tā ir mana darīšana, msjē, zvērs mans. Tādā gadījumā es palūgšu Pēteri Vasiļjeviču. (Manu tēvu sauca par Pēteri Vasiļjeviču. Es brīnījos par to, ka viņa tik viegli un brīvi pieminēja viņa vārdu, it kā viņa būtu pārliecināta par viņa gatavību viņai pakalpot.)

„Tad tā,“ Belovzorovs atteica. „Tad jūs ar viņu gribat izjāt?“

„Ar viņu vai ar citu — tas priekš jums viena alga. Tikai ne ar jums.“

„Ne ar mani,“ Belovzorovs atkārtoja. „Kā gribat? Kas tad ir? Es jums zirgu dabūšu.“

„Bet tikai pielūkojiet, ne govi kaut kādu. Es jums jau iepriekš paziņoju, ka gribu lēkšot!“

„Lēkšojat, ja gribat… Ar ko tad tā, ar Maļevski vai jūs izjāsit?“

„Un kāpēc gan ne ar viņu, mans kareivi? Nu, apmierināties,“ viņa piebilda: un netaisiet baltas acis. Es jūs arī ņemšu. Jūs zināt, kas priekš manis tagad Maļevskis — fi!“ viņa papurināja galvu.

„Jūs tā runājat, gribēdami mani mierināt,“ Belovzorovs norūca.

Zinaida piemiedza acis. „Tas jūs apmierina? O … o… o… kareivi!“ viņa beidzot teica, kā neatrazdama cita vārda! „Un jūs, msjē Valdemār, vai jūs izjātu kopā ar mums?“

„Es nemīlu … lielā sabiedrībā …“ es nomurmināju, nepaceldams acu.

„Jums labāk tīk tкte-а-tкte?… Nu, svabadam svabadiba, izglābtam … paradīze,“ viņa nopūtusies teica. „Ejiet taču, Belovzorov, rīkojaties. Man zirga vajaga uz rītdienu.“

„Jā; bet kur lai ņem naudu?“ kņaziene iejaucās.

„Es jums viņas neprasīšu. Belovzorovs man ticēs.“

„Ticēs, ticēs …“ kņaziene norūca un piepeši visā galvā iekliedzās: „Duņaška!“

„Maman, es jums iedāvināju zvaniņu,“ kņaze piezīmēja.

Belovzorovs atvadījās; es aizgāju kopā ar viņu, Zinaida manis neturēja.

XIV

Nākošā rītā es piecēlos agri, nogriezu sev nūju un izgāju aiz zastavas. Iešu, sak’, izklaidēšu savas bēdas. Diena bija skaista, gaiša un ne pārāk karsta; spirgts, svaigs vējš klejoja pār zemi un rāmi šalca un rotājās, visu šūpodams un nekā netraucēdams. Es ilgi klejoju pa kalniem, pa mežiem; es nejutos laimīgs, es izgāju no mājas ar nolūku, nodoties skumjām, — bet jaunība, skaistais laiks, spirgtais gaiss, prieks par ātro iešanu, vientuļās guļas maigums biezā zālē — darīja savu: atmiņa par tiem neaizmirstamiem vārdiem, par tiem skūpstiem atkal pamodās man dvēselē. Man bija patīkami domāt, ka Zinaida tomēr nevar neatzīt manas apņēmības, manas varonības… „Citi viņai labāki par mani,“ es domāju, „lai! Par to citi tikai teiks, ka darīs, ko es izdarīju! Un vai to vien vēl es varu izdarīt priekš viņas?“ Mana fantazija sāka kūsāt. Es sāku iedomāties, kā es viņu izglābšu no ienaidnieku rokām, kā es viss noplūdis asinīm, izglābšu viņu no cietuma, kā miršu pie viņas kājām. Es atminējos gleznu, kūja mums karājās viesistabā: Malek-Adels, kupš aiznes Matildi — un turpat sāku vērot liela raiba dzeņa parādīšanos, kupš darbīgi kāpa augšā pa tievo bērza stumbru, un nemierīgi lūkojās aiz viņa, te pa labi, te pa kreisi, gluži kā mūzikants aiz kontrābases kakla.

Pēc tam es sāku dziedāt: „Ne balti sniegi“, un pārgāju uz tolaik pazīstamo romanci: „Es gaidu tev’, kad cefirs liegais“; pēc tam es sāku skaļi skaitīt Jermaka uzrunu zvaigznēm no Homjakova traģēdijas; mēģināju sacerēt kaut ko jūsmīgu, izdomāju jau pat rindiņu, ar kupu bija jānobeidzas visam dzejolim: „O, Zinaida! Zinaida!“ bet nekas neiznāca. Pa to starpu uznāca pusdienas laiks. Es nokāpu ielejā; šaurs smiltains celiņš vijās pa to un veda uz pilsētu. Es sāku iet pa šo celiņu … Dobji zirga pakavu dimdi atskanēja aiz manis. Es atskatījos, neviļus apstājos un noņēmu cepuri: es ieraudzīju savu tēvu un Zinaidu. Viņi jāja blakus. Tēvs teica viņai kaut ko, noliecies pie viņas ar visu augumu un atspiedies ar roku uz zirga kakla; viņš smaidīja. Zinaida klausījās viņā klusēdama, stingri nolaidusi acis un sakniebusi lūpas. Es pa priekšu ieraudzīju viņus vien; tikai pēc dažiem acumirkļiem aiz ielejas līkuma parādījās Belovzorovs, huzāra mundierī, uz putās noskrieta dūkana zirga. Krietnais zirgs purināja galvu, sprauslāja un dancoja: jātnieks gan turēja viņu, gan piespieda piešus. Es pagriezos. Tēvs saņēma pavadu, atliecās no Zinaidas, viņa lēni pacēla acis uz viņu — un abi aizauļoja… Belovzorovs brāzās viņiem pakaļ, zobenu žvadzinādams. — Viņš ir sarkans kā vēzis,

—    es nodomāju, — bet viņa … Kāpēc viņa tik bāla?? jājusi veselu rītu — un bāla?

Es paātrināju soļus un nokļuvu mājā uz pašu pusdienas laiku. Tēvs jau sēdēja pārģērbies, nomazgājies un spirgts pie māmiņas lēnkrēsla un lasīja viņai ar savu līdzeno un skanīgo balsi „Journal des Debats“ feļetonu; bet māmiņa klausījās viņā bez uzmanības un ieraudzījusi mani, prasīja, kur es bijis pazudis visu dienu, un piebilda, ka nemīlot, kad valkājoties Dievs zina kur un Dievs zina ar ko. Es taču staigāju viens, es gribēju atbildēt, bet paskatījos uz tēvu un nezinu kādēļ paliku klusu.

Nākošās piecās, sešās dienās es gandrīz netiku redzējis Zinaidas: viņa teicās slima, kas nekavēja tomēr parastiem flīģeļa apmeklētājiem ierasties — kā viņi izteicās

—    uz savu dežūru — visiem, izņemot Maidanovu, kuj-š tūliņ nošļuka un sāka gaflaikoties, kolīdz viņam nebija izdevības sajūsmināties. Belovzorovs drūmi sēdēja kaktā, cieši sapogājies un sarkans; pār grāfa Maļevska smalko seju pastāvīgi lidoja kāds nelabs smaids; viņš tiešām bija kritis nežēlastībā pie Zinaidas un sevišķi pūlējās pietaisīties klāt vecai kņazienei, brauca ar viņu ormaņa karietē pie ģenerālgubernātora. Tomēr šis brauciens bija neizdevīgs, un Maļevskim iznāca pat nepatikšanas: viņam atgādināja kādu gadījumu ar kaut kādiem ceļu oficieriem — un viņam bija savos paskaidrojumos jāatzīstas, ka viņš toreiz bijis nepiedzīvojis. Lušins atbrauca pa reizes divās dienās, bet nepalika ilgi; es drusku baidījos no viņa pēc mūsu pēdējās izskaidrošanās un, taī pašā laikā, jutu pret viņu sirsnīgu draudzību. Viņš reiz izgāja ar mani staigāt pa Ņeskučnija dārzu, bija ļoti labsirdīgs un laipns, stāstīja man dažādu zāļu un puķu nosaukumus un īpašības, un piepeši, kā saka — ne šā, ne tā — iesaucās, iesitis sev pa pieri: „un es, muļķis, domāju, ka viņa koķete! Redzams, uzupurēties ir saldi — priekš dažiem.“

„Ko jūs gribat ar to teikt?“ es prasīju.

„Jums es nekā negribu teikt,“ Lušins strupi atteica.

No manis Zinaida izvairījās: mana parādīšanās — es nevarēju tā nemanīt — atstāja uz viņu nepatīkamu iespaidu. Viņa neviļus nogriezās no manis … neviļus; lūk tas bija rūkti, lūk tas mani satrieca! Bet nekā nevarēja darīt

—    un es pūlējos nenākt viņai acīs un tikai notālēm viņu uzmanīju, kas ne ikreizes man izdevās. Ar viņu kā agrāk, notika kaut kas neizprotams; viņas seja bija tapusi cita, visa viņa bija citāda tapusi. Sevišķi mani pārsteidza viņā izcēlusies pārmaiņa — kādā siltā, klusā vakarā. Es sēdēju uz zema soliņa zem kupla irbenāja krūma; es mīlēju šo vietiņu: no turienes varēja redzēt Zinaidas istabas logu. Es sēdēju, pār manu galvu satumsušās lapās rosīgi grozījās mazs putniņš, pelēks kaķis, izstiepis muguru, manīgi

zagās dārzā un pirmās vabules smagi dūca vēl skaidrā, kaut gan ne vairs gaišā gaisā. Es sēdēju un skatījos logā, un gaidīju, vai neatvērsies viņš: tiešām — viņš atvērās, un viņā parādījās Zinaida. Viņai bija baltas drānas — un pati viņa, viņas seja, pleci, rokas — bija bālas līdz baltumam. Viņa ilgi stāvēja nekustoši un ilgi skatījās nekustoši un taisni zem savilktām uzacīm. Es nebiju redzējis viņai tāda skata. Pēc tam viņa sažņaudza rokas stipri, stipri, pacēla viņas pie lūpam, pie pieres — un piepeši atrāvusi pirkstus, atmeta matus no ausīm, papurināja viņus un, ar tādu apņēmību, pametusi ar galvu no augšas uz zemi, aizcirta logu.

Dienas trīs vēlāk viņa satika mani dārzā. Es gribēju noslēpties pie malas, bet viņa pati mani apturēja.

„Dodiet man roku,“ viņa man teica mīļi, kā agrāk: „mēs sen ar jums neesam parunājušies.“

Es paskatījos uz viņu: viņas acis klusi mirdzēja, un seja smaidīja, it kā caur migliņu.

„Jūs vēl vienmēr neesat vesela?“ es viņai jautāju.

„Nē, tagad viss pārgājis,“ viņa atteica un noplūca nelielu sarkanu rozi. „Es esmu drusku nogurusi, bet tas jau pāries.“

„Un jūs atkal būsit tāda pati, kā agrāk?“ prasīju.

Zinaida pielika rozi pie sejas — un man likās, ka spilgto lapiņu atspīdums kristu viņai uz vaigiem. „Vai tad es esmu pārvērtusies?“ viņa man prasīja.

„Jā, pārvērtusies,“ es atteicu pusbalsī.

„Es biju pret jums auksta — es zinu,“ Zinaida iesāka: „bet jums nevajadzēja griezt uz to vērības … Es nevarēju citādi… Nu, ko mēs par to runāsim!“

„Jūs negribat, ka es jūs mīlu — tas ir tas!“ es drūmi iesaucos, ar neviļu straujumu.

„Nē, mīlat mani, bet ne tā, kā agrāk.“

„Kā tad?“

„Būsim draugi — lūk tā!“ Zinaida deva man paost rozi. „Paklausaities, es taču esmu daudz vecāka par jums

—   es varētu būt jums tantiņa, tiešām; nu, ne tantiņa, vecākā māsa. Un jūs …“

„Es priekš jums esmu bērns,“ es pārtraucu viņu.

„Nu, jā, bērns, bet mīļš, labs, gudrs, kupu es ļoti mīlu.

Vai zināt ko? Es jūs no šīs dienas ieceļu sev par pāžu; un jūs neaizmirstiet, ka pāži nedrīkst aiziet no savām kundzēm. Te jums būs jūsu jaunā amata zīme,“ viņa piebilda, iesprauzdama rozi manu svārciņu pogu caurumā: „mūsu žēlastības zīme jums.“

„Es no jums agrāk saņēmu citādu žēlastību,“ es nomurmināju.

„Ā!“ Zinaida teica un sāniski paskatījās manī. „Kas viņam par atmiņu! Kas ir? es arī tagad esmu gatava…“

Un, noliekusies pie manis, viņa uzspieda man uz pieres tīru, mierīgu skūpstu.

Es tikai paskatījos uz viņu, bet viņa nogriezās pateikusi: „sekojat man, mans pāž,“ — gāja uz flīģeli. Es devos viņai pakaļ — un tikai brīnījos. „Vai tiešām,“ es domāju, „šī lēnā, prātīgā meitene — tā pati Zinaida, kupu es pazinu?“ Ir viņas gaita man likās lēnāka — viss viņas augums cēlāks un slaidāks …

Un, mans Dievs! ar kādu jaunu spēku manī iedegās mīlestība.

XVI

Pēc pusdienas atkal flīģelītī salasījās viesi — un kņaze iznāca pie viņiem. Visa sabiedrība bija kopā, pilnā sastāvā, kā tai pirmā man neaizmirstamā vakarā: pat Nirmackis bija atvilcies; Maidanovs atnāca šoreiz agrāk par visiem

—   viņš atnesa jaunas dzejas. Sākās atkal spēle uz ķīlām, bet nu jau bez agrākām trakulībām, bez muļķošanās un trokšņa — čigāniskais elements bija zudis. Zinaida deva jaunu sajūtu mūsu sapulcei. Es sēdēju viņai līdzās ar pāža tiesībām. Starp citu viņa lika priekšā, lai tas, kupa ķīla tiks izvilkta, stāstītu savu sapni, bet tas neizdevās. Sapņi iznāca vai nu neinteresanti (Belovzorovs bija redzējis sapnī, ka barojis savu zirgu ar karūsām un ka viņam bijusi koka galva), vai nedabīgi, izdomāti. Maidanovs pacienāja mūs ar veselu stāstu: tur bija gan līķu pagrabi, gan eņģeļi ar lirām, gan runājošas puķes, gan no tālumiem plūstošas skaņas. Zinaida neļāva viņam pabeigt. „Kad jau sāk sacerēt,“ viņa teica: „tad lai katrs izstāsta kaut ko, katrā ziņā izdomātu.“ — Pirmām krita runāt tam pašam Belovzorovam!

Jaunais huzars apjuka. „Es neka nevaru izdomāt!“ viņš iesaucās.

„Kas par niekiem!“ Zinaida atķēra. „Nu, iedomājaties, par piemēru, ka jūs esat apprecējušies, un pastāstat mums, kā jūs pavadītu laiku ar savu sievu. Jūs viņu būtu ieslodzījuši. ..“

„Es būtu viņu ieslodzījis.“

„Un pats sēdētu kopā ar viņu.“

„Un pats visādā ziņā sēdētu kopā ar viņu.“

„Skaisti. Nu, bet ja tas viņai apniktu un viņa pieviltu

jūs.“

„Es viņu nokautu.“

„Bet ja viņa aizbēgtu?“

„Es viņu būtu panācis un tomēr nokāvis.“

„Tā. Nu, bet pieņemsim, es būtu jūsu sieva, ko jūs tad darītu?“

Belovzorovs palika klusu. „Es būtu pats nonāvējies…“ Zinaida iesmējās. „Es redzu, jums dziesma īsa. Otra ķīla iznāca Zinaidai. Viņa pacēla acis uz grieztiem un sāka domāt. „Lūk,“ viņa beidzot iesāka, „ko es izdomāju .. . Iedomājaties krāšņu pili, vasaras nakti un brīnišķīgu balli. So balli dod jauna karaliene. Visur zelts, marmors, kristalls, zīds, ugunis, dimanti, puķes, smaršas, visas greznuma iegribas.“

„Jūs mīlat greznumu?“ Lušins viņu pārtrauca. „Greznums ir skaists,“ viņa atteica: „es mīlu visu, kas skaists.“

„Vairāk kā daiļumu?“ viņš prasīja.

„Tas ir pārāk gudri, es nesaprotu. Nejauciet man. Un tā balle ir lieliska. Viesu daudz, visi viņi jauni, skaisti, droši, visi bez jēgas samīlējušies karalienē.“

„Vai sieviešu nav starp viesiem?“ Maļevskis jautāja. „Nav — jeb pagaidiet — ir.“

„Visas neglītas?“

„Skaistas. Bet vīrieši visi samīlējušies karalienē. Viņa ir gaj^a un slaika; viņai maza zelta diadēma melnos matos.“ Es paskatījos uz Zinaidu — un tai acumirklī viņa man likās tik tālu pāri mums visiem, no viņas baltās pieres, no viņas nekustošām uzacīm vēda tik gaišs prāts un tāda vara, ka es nodomāju: „tu pati esi tā karaliene!“

„Visi drūzmējās ap viņu,“ Zinaida turpināja: „visi izšķiež viņas priekšā visskaistākos glaimus.“

„Bet vai viņa mīl glaimus?“ Lušins prasīja.

„Kāds nepanesams! vienmēr jaucas starpā… Kas tad nemīl glaimu?“

•„Vēl viens, beidzamais jautājums,“ Maļevskis piezīmēja: „Vai karalienei ir vīrs?“

„Es par to neesmu domājusi. Nē, priekš kam vīrs?“ „Zināms,“ Maļevskis uzķēra: „priekš kam vīrs?“ „Silence!“ Maidanovs iesaucās, kufš franciski runāja vāji.

„Mērci,“ Zinaida viņam teica. „Un tā, karaliene klausas šais runās, klausas mūzikā, bet neskatās nevienā no viesiem. Seši logi ir atvērti no augšas līdz zemei, no griestiem līdz grīdai, un aiz viņiem tumša debess ar lielām zvaigznēm, un tumšs dārzs ar lieliem kokiem. Karaliene lūkojas dārzā. Tur zem kokiem ir fontāns; viņš balo tumsā — garš, garš kā spoks. Karaliene dzird cauri valodām un mūzikai klusu ūdens plīkšķēšanu. Viņa skatās un domā: jūs visi, kungi, esat krietni, gudri, bagāti, jūs te apstājuši mani, jums dārgs katrs mans vārds, jūs visi esat gatavi mirt pie manām kājām, es valdu pār jums … bet tur pie fontāna, pie tā čalojošā ūdens, stāv un gaida mani tas, ko es mīlu, kam es piederu. Tam nav ne greznu drānu, ne dārgu akmeņu, neviens viņa nepazīst, bet viņš gaida mani un zina, ka es nākšu — un es iešu, un nav tādas varas, kas varēs mani atturēt, kad es gribēšu iet pie viņa, un palikt pie viņa un pazust ar viņu tur, dārza tumšumā, koku šalkā, strūklakas čalošanā …“

Zinaida apklusa.

„Vai tas ir izdomāts?“ Maļevskis viltīgi prasīja. Zinaida pat nepaskatījās uz viņu.

„Un ko mēs darītu, kungi,“ Lušins piepeši ierunājās: „ja mēs būtu starp viesiem un zinātu par šo laimīgo pie

akas?“

„Pagaidiet, pagaidiet,“ Zinaida pārtrauca: „es pati jums pateikšu, ko katrs no jums dartīu. Jūs, Belovzorov, izsauktu viņu uz dueli; jūs, Maidanov, sarakstītu par viņu vienu epigrammu … Tomēr, nē — jūs neprotat epigrammas rakstīt: jūs sacerētu par viņu garu jambu, kā Barbjē un ievietotu savu ražojumu „Telegrāfā“. Jūs, Nirmackij, aizņemtos no viņa … nē, jūs aizdotu viņam naudu uz procentiem; jūs, dakter…“ viņa apstājās… „Lūk, par jums es nezinu, ko jūs būtu darījuši.“

„Pēc leibmediķa amata,“ Lušins atbildēja: „es būtu devis karalienei padomu, nerīkot balles, kad nav vaļas domāt par viesiem …“

„Varbūt jums būtu taisnība. Un jūs, grāf? …“

„Un es?“ Maļevskis ar savu nelabo smaidu atkārtoja… „Un jūs būtu pasnieguši viņam sazāļotu konfekti.“ Maļevska seja viegli saviebās un uz acumirkli pieņēma žīdisku izskatu, bet viņš tūliņ sāka smieties.

„Bet kas zīmējas uz jums, Valdemār. ..“ Zinaida turpināja: „tomēr, diezgan; spēlēsim kaut ko citu.“

„Msjē Valdemārs, kā karalienes pāžs, būtu turējis viņai šlepi, kad viņa dotos dārzā,“ Maļevskis kodīgi piezīmēja.

Es nosarku, bet Zinaida ātri uzlika man roku uz pleca un, pacēlusies, teica drusku drebošā balsī: „Es nekad neesmu devusi jūsu gaišībai tiesības, nekaunīgam būt, un tāpēc lūdzu jūs aiziet.“ Viņa norādīja viņam uz durvīm.

„Apžēlojaties, kņaze,“ Maļevskis nomurmināja un viss nobāla.

„Kņazei taisnība,“ iesaucās Belovzorovs un arī piecēlās.

„Es, nudien, nekādi nedomāju,“ Maļevskis turpināja: manos vārdos, liekas, nekā tāda nebija… man ne prātā nebija jūs apvainot… Piedodiet man.“

Zinaida pārlaida viņam aukstu skatu un auksti iesmējās. „Palieciet ar,“ viņa noteica ar nevērīgu rokas mājienu. „Mēs ar msjē Valdemāru tik par velti saskaitāmies. Jums ir prieks dzelt, lai tad ar notiek.“

„Piedodiet man,“ vēlreiz atkārtoja Maļevskis; un es, atcerēdamies Zinaidas kustību, nodomāju atkal, ka īsta karaliene nevarētu ar lielāku cienību parādīt nekauņam durvis.

Spēle uz ķīlām pēc šās mazās scēnas vairs negāja ilgi; visiem tika drusku neomulīgi, ne tik daudz aiz pašas šās scēnas, kā aiz citām, ne gluži noteiktām, bet smagām jūtām. Neviens par tām nerunāja, bet katrs juta viņas ir

sevī, ir savā kaimiņā. Maidanovs nolasīja mums savas dzejas — un Maļevskis ar pārspīlētu dedzību viņas saslavēja. „Cik viņš tagad grib izrādīties labs,“ Lušins man iečukstēja. Mēs drīz izšķīrāmies. Zinaida piepeši kļuva domīga; kņaziene iznāca pateikt, ka viņai sāpot galva; Nirmackis sāka sūdzēties par saviem reimatismiem …

Es ilgi nevarēju aizmigt, manī dziļi iespiedās Zinaidas stāsts. „Vai tiešām viņā bija mājiens?“ es pats sev prasīju: „un uz kā, uz ka viņa norādīja? Un ja tiešām ir uz ko norādīt… kā varēja uzdrīkstēties? Nē, nē, nevar būt,“ es čukstēju, apgriezdamies no viena karstā vaiga uz otra … Bet es atcerējos Zinaidas sejas izteiksmi, kamēr viņa stāstīja… es atcerējos izsaucienu, kas paspruka Lušinam Ņeskušnijā, piepešās pārmaiņas viņas izturēšanā pret mani un maldījos aizdomās. „Kas viņš ir?“ Šie divi vārdi stāvēja man acu priekšā, ierakstīti tumsā, it kā zems kļūmīgs padebess nokārās pār mani — un es jutu viņa smagumu un gaidīju, kad viņš sabruks negaisā. Pie daudz kā es biju jau pieradis pēdējā laikā, daudz ko noskatījies pie Zasekiniem; viņu nekārtība, sveču gali, salauztie naži un dakšiņas, drūmais Bonifacijs, nolaidīgās istabas meitas, pašas kņazienes manieres — visa šī savādā dzīve mani vairs nepārsteidza. Bet pie tā, kas man neskaidri rādījās tagad Zinaidā, — es pierast nevarēju … Avantūriste — par viņu reiz teica mana māte. Avantūriste — ir mans elks, mana dievība! Šis nosaukums dedzināja mani, es gribēju paslēpties no viņa spilvenā, es ienīdu — un tai pašā brīdī, ko tik es nedarītu, ka tik es nedotu, lai tikai es būtu tas laimīgais pie fontāna!…

Asinis manī iedegās un kūsāja. „Dārzs … fontāns . ..“ es domāju … „Ieiešu dārzā.“ Es veicīgi apģērbos un izmetos no mājas. Nakts bija tumša, koki tikko čukstēja; no debesīm krita kluss saltumiņš, no sakņu dārza nāca diļļu smarša. Es apstaigāju visas alejas; manu soļu vieglais troksnis mani i mulsināja, i drošināja; es apstājos, gaidīju un klausījos, kā klaudzēja mana sirds — stipri un ātri. Beidzot, es piegāju pie sētas un atspiedos uz tieva zedeņa. Piepeši — jeb man tā izlikās? — dažus soļus no manis pazibēja sievietes augums … Es ieurbos ar acīm tumsā — es aizturēju elpu. Kas tas? Vai es dzirdu soļus — jeb tikai atkal dauzās man sirds? „Kas te ir?“ es nomurmināju tikko jūtami. Kas tas atkal? vai aizturēti smiekli? .. . vai vējiņš lapās … vai nopūta pie pašas auss? Man tapa baigi… „Kas te ir?“ es atkārtoju vēl klusāk.

Gaiss saviļņojās uz acumirkli; pār debesīm novizēja ugunīga svītra: zvaigzne nokrita. „Zinaida?“ es gribēju jautāt, bet skaņa pamira man uz lūpām. Un piepeši viss kļuva dziļi mēms visapkārt, kā tas bieži ir nakts vidū … Pat sisenīši beidza čirkstēt kokos — tik lodziņš kaut kur nodžinkstēja. Es pastāvējos, pastāvējos un atgriezos savā istabā, savā atdzisušā gultā. Es jutu savādu uztraukumu: it kā es būtu gājis uz satikšanos — un palicis vientulis un pagājis gapām cita laimei.

XVII

Nākošā dienā es redzēju Zinaidu tikai garām ejot: viņa brauca kaut kur ar kņazieni ormanī. Par to es satiku Lušinu, kupš gan tikko pasveicināja mani, un Maļevski. Jaunais grāfs atņirdza zobus un sāka draudzīgi runāt ar mani. No visiem flīģelīša apmeklētājiem viņš vienīgais bija pratis iespiesties pie mums mājā un nepaticies māmiņai. Tēvs viņa neieredzēja un apgājās ar viņu gandrīz apvainojoši laipni.

„Ah, monsieur le page,“ Maļevskis iesāka: „ļoti priecājos jūs satikt. Ko dara jūsu skaistā karaliene?“

Viņa svaigā, skaistā seja bija man tik riebīga šinī brīdī — un viņš skatījās manī tik nicinoši-jautri, kā es viņam pavisam neatbildēju.

„Jūs vēl vienmēr skaistaties?“ viņš turpināja. „Velti. Ne taču es jūs nosaucu par pāžu, bet pāži pa lielākai daļai ir karalienēm. Bet atļaujiet jums piezīmēt, ka jūs slikti izpildāt savu pienākumu.“

„Kā tā?“

„Pāžiem jabut visur klāt savam valdniecēm; pāžiem jāzina viss, ko viņas dara, viņiem pat jāuzrauga viņas,“ viņš piebilda, nolaizdams balsi: „dienu un nakti.“

„Ko jūs ar to gribat teikt?“

„Ko es gribu teikt? Es, kā liekas, izsakos skaidri. Dienu un nakti. Dienu vēl šā un tā; dienu ir gaišs un ļaudis; bet nakti — tad tik gaidi nelaimes. Dodu jums padomu pa naktīm negulēt un uzskatīt, uzskatīt ar visiem spēkiem. Atminaties — dārzā, naktī, pie fontāna — lūk kur jāvaktē. Jūs man paldies teiksit."

Maļevskis iesmējās un pagrieza man muguru. Viņš laikam nepiedeva sevišķas nozīmes tam, ko teica man; viņam bija laba mistifikātora slava un viņš bija slavens ar savu mākslu muļķot ļaudis pa maskarādēm, kam ļoti noderēja tas gandrīz neapzinīgais melīgums, ar kūpu bija pārpildīta visa viņa būtne . .. Viņš bija gribējis tikai paķircināt mani; bet katrs viņa vārds kā inde izplūda pa visām manām dzīslām. Asinis saskrēja man galvā! ,,A! tad tā!" es pats sev teicu: „labi! Tā tad, ne velti mani kas vilka dārzā! Nē, tas nenotiks!“ es skaļi iesaucos un situ dūri sev pie krūtīm, kaut gan es patiesi i nezināju — kas notiks. — „Vai nu pats Maļevskis apciemos dārzu,“ es domāju (viņš varbūt izmuldējās: priekš tam jau nekaunības viņam pietiks) — vai cits kāds (mūsu dārza sēta bija ļoti zema un nebija nemaz grūti pārkāpt pār viņu) — bet labi neies tam, kas manās rokās kritīs! Es nevienam nedodu padoma, sastapties ar mani! Es pierādīšu pasaulei un viņai, nodevējai (es tā ar nosaucu viņu par nodevēju), ka es protu atriebties!“

Es atgriezos savā istabā, paņēmu no rakstāmgalda nesen pirkto angļu nazīti, pataustīju asmeņa galu un, uzačus saraucis, ar aukstu un vērīgu apņemšanos iebāzu viņu sev kabatā, it kā man tādi darbi būtu nieks un pirmoreiz nenāktu priekšā. Sirds manī ļauni sacēlās un pārakmeņojās; es līdz pašai naktij nenolaidu uzaču un neatvēru sakniebto lūpu, un tik staigāju vien uz priekšu un atpakaļ, sažņaugdams ar roku kabatā sasilušo nazi un jau iepriekš sagatavodamies uz kaut ko briesmīgu. Sīs jaunās, neparastās sajūtas tā aizņēma un pat ielīgsmoja mani, kā taisni par Zinaidu es maz domāju. Man tikai rādījās: — Aļeko, jauns čigāns — „kur, jaunais skaistuli? Guli…“ un pēc tam „tu viss ar asinīm! O, ko tu esi padarījis? … Nekā!“ Ar kādu nežēlīgu smaidu es atkārtoju šo: nekā! Tēva nebija mājā; bet māmiņa, kura kopš kāda laika atradās gandrīz pastāvīgā tumša uztraukuma stāvoklī, grieza vērību uz manu kļūmīgo izskatu un teica man pie vakariņām: „Ko tu pūties, kā pele uz putraimiem? — Es tikai no augšas pasmējos viņai par atbildi un nodomāju: „jā viņi zinātu!“ Nosita vienpadsmit: es iegāju savā istabā, bet neizģērbos; es gaidīju pusnakti; beidzot nosita arī divpadsmit. „Ir laiks!“ es čukstēju caur zobiem un, aizpogājies līdz augšai, pat rokas atlocījis, devos dārzā.

Es jau iepriekš biju izvēlējies sev vietu, kur gaidīt. Dārza galā, tur, kur sēta, kas šķīra mūsu un Zasekinas piederumus, atdūrās kopējā sienā, auga vientuļa egle. Stāvot zem viņas zemiem, bieziem zariem es varēju labi redzēt, cik atļāva nakts tumsa, kas notika apkārt; turpat locījās tecina, kura man vienmēr likās noslēpumaina: viņa kā čūska palīda zem sētas, kura nesa šai vietā pāri kāpēju kāju pēdas, un veda pie apaļas lapenes no biezām akācijām. Es aizmanījos līdz eglei, piespiedos pie viņas stumbra un sāku gaidīt.

Nakts bija tikpat klusa, kā vakar; bet pie debesīm bija mazāk mākoņu — un krūmu un pat slaiku puķu ēnas bija skaidrāk redzamas. Pirmie gaidīšanas brīži bija nogurdinoši, gandrīz briesmīgi. Es biju uz visu gatavs, es tikai domāju: kā man rīkoties? Vai iebrēkties: „Kur iesi? Stāvi! atzīsties — vai mirsti!“ — vai vienkārši uzbrukt… Katra skaņa, katra šalka man likās nozīmīga, neparasta. .. Es gatavojos … Es saliecos uz priekšu . .. Bet pagāja pusstunda, pagāja stunda: manas asinis kļuva rāmas, atdzisa: apziņa, ka es esmu pat drusku smieklīgs, ka Maļevskis izjokojis mani — sāka man iezagties dvēselē. Es atstāju savu slēptuvi un apstaigāju visu dārzu. It kā tīši, nekur nebija dzirdams ne mazākais troksnītis; viss dusēja; pat mūsu suns gulēja, saritinājies kamoltiņā pie vārtiem. Es uztrausos uz oranžērejas drupām, ieraudzīju savā priekšā tālo lauku, atminējos satikšanos ar Zinaidu un nogrimu domās …

Es nodrebēju . .. Man likās durvis čīkstēja veroties, pēc tam zars viegli brīkšķēja lūzdams. Es divos lēcienos nolaidos no drupām — un pamiru uz vietas. Atri, viegli, bet uzmanīgi soļi skaidri atskanēja dārzā. Viņi tuvojās man. „Tas ir viņš… tas ir viņš, beidzot!“ man izskrēja caur sirdi. Es kā krampjos izrāvu nazi no kabatas, ātri atvēru viņu — tādas sarkanas dzirkstis man sāka griezties

ap acīm, aiz bailēm un niknuma mati sakustējās uz galvas … Soļi nāca taisni uz mani — cs saliecos, es stiepos viņiem pretim … Parādījās cilvēks . . . Mans Dievs! tas bija mans tēvs!

Es tūliņ pazinu viņu, kaut gan viņš viss bija satinies tumšā mētelī un platmali uzvilcis uz acīm. Uz pirkstu galiem viņš pagāja gapām. Viņš neievēroja manis, kaut gan nekas mani neapslēpa, bet es tā sarāvos un sakņupu, kā liekas pieplaku, pie pašas zemes. Greizsirdīgais, uz slepkavību gatavais Otello piepeši pārvērtās par skolas puiku. Es tā pārbijos no negaidītās tēva ierašanās, ka pat pirmā brīdī neievēroju, no kurienes viņš nāca un kur pazuda. Es tikai tad izslējos un nodomāju: „kāpēc tēvs staigā nakti pa dārzu,“ kad atkal viss apklusa visapkārt. Aiz bailēm man izkrita nazis zālē, bet es pat meklēt viņa negribēju: man bija ļoti kauns. Es ar reizi atjēdzos. Atgriezdamies mājā, es tomēr piegāju pie sava soliņa zem irbenāja krūma un paskatījos uz Zinaidas guļamās istabas lodziņu. Nelielās, drusku izspiestās lodziņa rūtis blāvi ziloja vājā gaismā, kūja krita no nakts debesīm. Piepeši viņu krāsa sāka mainīties … Aiz viņiem — es to redzēju, redzēju skaidri

—    uzmanīgi un klusi nolaidās bālgans aizkars, nolaidās līdz palodzei — un tā palika nekustoši.

„Kas tas bija?“ es dzirdami, gandrīz neviļus, norunāju, kad no jauna atrados savā istabā. ,,S?pnis, nejaušība, vai… Aizdomas, kupas piepeši man ienāca galvā, bija tik jaunas un savādas, ka es nedrīkstēju pat atļauties viņām.

XVIII

Es piecēlos no rīta ar galvas sāpēm. Vakarējais uztraukums bija izzudis. Viņa vietā bija iestājusies smaga nesaprašana ar kādām nezināmām skumjām — it kā manī kas nomirtu.

„Ko jūs tā izskataties kā trusītis, kūpam izņēmuši pusi smadzeņu?“ man Lušins teica, ar mani satiekoties. Pie brokasta es slepus paraudzījos te uz tēvu, te uz māti: viņš bija mierīgs, pa paradumam: viņa pa paradumam slepeni īga. Es gaidīju, vai tēvs neierunāsies ar mani draudzīgi, kā tas reizēm ar viņu notika… Bet viņš pat nenoglauda mani ar savu ikdienišķo auksto glāstu. „Izstāstīt visu Zinaidai?“ es nodomāju … „Ir jau viss vienalga — viss starp mums ir beigts.“ Es devos pie viņas, bet ne tikai nekā nepateicu viņai — pat parunāties ar viņu man neizdevās, kā gribējās. Pie kņazienes pa brīvlaiku bija atbraucis no Pēterburgas viņas dēls, kadets, gadu divpadsmit. Zinaida tūliņ man nodeva savu brāli. „Te jums,“ viņa teica: „n a.iS mīļais Volodja (viņa pirmo reizi mani tā nosauca) būs biedrs. Viņu arī sauc par Volodju. Lūdzu, pieņemiet viņu; viņš vēl tāds kautrs, bet sirds viņam laba. Parādiet viņam Ņeskučniju, pastaigājaties ar viņu, ņemiet viņu savā gādībā. Vai nav tiesa, jūs to darīsit? jūs ar esat tāds labs!“ Viņa mīļi uzlika man abas rokas uz pleciem — un es gluži apjuku. Tā puikas ierašanās padarīja mani pašu par puiku. Es klusu raudzījos kadetā, kufš tikpat mēmi nolūkojās manī. Zinaida sāka smieties un sagrūda mūs abus kopā. „Nu, apkampjieties tak, bērni!“ Mēs 'apkampāmies. „Vai gribat, es jūs ievedīšu dārzā?“ es kadetam prasīju.

„Esat tik labi,“ viņš atbildēja piesmakušā, taisni kadeta balsī. Zinaida atkal iesmējās … Es paguvu ievērot, ka nekad vēl viņas sejā nebija bijis tādu skaistu krāsu. Mēs ar kadetu devāmies ārā. Mums dārzā bija vecas šūpotnes. Es viņu nosēdināju uz plānā dēlīša un sāku viņu šūpot. Viņš sēdēja nekustoši savā jaunā mundierītī no bieza lūka ar platiem zelta apšuvumiem, un stipri turējās pie virvēm. „Atpogājiet taču savu apkakli,“ es viņam teicu. — „Nekas, mēs esam pieraduši,“ viņš teica un nokāsējās. Viņš līdzinājās savai māsai: sevišķi acis atgādināja viņu. Man tikās gan viņam pakalpot, bet tai pašā laikā tās pašas smeldzošās skumjas klusi grauza manu sirdi. Tagad es esmu gluži kā bērns, es domāju: „bet vakar…“ Es atminējos, kur es vakar biju nometis nazīti, un uzmeklēju viņu. Kadets man palūdza to, norāva resnu lupstājā stiebru, izgrieza no viņa stabulīti un sāka pūst. Papūta Otello ar.

Bet par to vakarā, ka viņš raudāja, šis pats Otello Zinaidas rokās, kad uzmeklējusi viņu dārza stūrītī viņa prasīja tam, par ko viņš tik bēdīgs? Manas asaras sāka

plūst ar tādu spēku, ka viņa izbijās. „Kas jums noticis? kas jums noticis, Volodja?“ viņa runāja un, redzēdama, ka es neatbildu viņai un nebeidzu raudāt, viņa bija iedomājusies noskūpstīt manu slapjo vaigu. Bet es nogriezos no viņas un nočukstēju caur elsām: „es visu zinu, kāpēc tad jūs spēlējaties ar mani? … Priekš kā jums bija vajadzīga mana mīlestība?“

„Es esmu vainīga jūsu priekšā, Volodja…“ Zinaida teica. „Ak, es esmu stipri vainīga . ..“ viņa teica un sažņaudza rokas. „Cik daudz manī ļauna, tumša, grēcīga … Bet tagad es nespēlējos ar jums, es jūs mīlu — jūs ne iedomāties nevarat, kādēļ un kā… Tomēr, ko taču jūs zināt?“

Ko es varēju teikt viņai? Viņa stāvēja manā priekšā un raudzījās manī, un es piederēju viņai viss, no galvas līdz kājām, ka tik viņa uz manis paskatījās … Ceturtdaļu stundas vēlāk es jau gāju ar kadetu un Zinaidu skrieties: es neraudāju, es smējos, kaut gan uzpampušie plakstiņi no smiekliem birdināja asaras; man ap kaklu šlipsītes vietā bija apsieta Zinaidas lenta un es iekliedzos aiz prieka, kad man izdevās noķert viņu ap vidu, — viņa darīja ar mani visu, ko gribēja.

XIX

Man būtu bijis grūti pateikt, ja man liktu sīki izstāstīt, kas notika ar mani tai nedēļā pēc manas neizdevīgās naktsekspedīcijas. Tas bija savāds drudžains laiks, tāds chaoss, kufā vispretejākās jūtas, domas, aizdomas, cerības un ciešanas griezās kā viesulī; man bija bail sevī ieskatīties, ja tikai sešpadsmit gadu vecs puika var sevī ieskatīties; man bija bail atģisties no visa tā; es vienkārši steidzos nodzīvot dienu līdz vakaram; par to nakti es gulēju… bērna vieglprātība man palīdzēja. Es negribēju zināt, vai mani mīl, un negribēju pats sev atzīties, ka manis nemīl; no tēva es izvairījos — no Zinaidas nevarēju izvairīties … Es degu kā ugunīs viņas klātbūtē .. . bet kam min bija zināt, kas tā bija par uguni, kurā es degu un kusu, labi, man bija saldi kust un degt. Es nodevos visiem saviem iespaidiem, un pats sevi vīlu, novērsos no atmiņām un aizvēru acis pret to, ko jutu priekšā… Sl jūsma laikam ilgi nebūtu turpinājusies … pērkona brāzieni uzreizi visu izbeidza un iesvieda mani jaunās sliedēs.

Atgriezies vienreiz pie pusdienas no dienas ilgas pastaigāšanās, es ar brīnumiem dabūju zināt, ka man jāēd pusdiena vienam, ka tēvs aizbraucis un māmiņa nevesela, negribot ēst un ieslēgusies savā guļamistabā. No sulaiņu sejām es nopratu, ka noticis kaut kas neparasts .. . Izjautāt viņus es neuzdrīkstējos, bet man bija draugs, jaunais bufetčiks, Filips, kaislīgs dzejas cienītājs un artists uz ģitares, es — griezos pie viņa. No viņa es izzināju, ka starp tēvu un māmiņu izcēlusies briesmīga scēna un meitu istabā bijis dzirdams viss līdz pēdējam vārdam; daudz kas ticis teikts franciski — bet istabas meita Maša esot pieci gadi pie šuvējas Parīzē dzīvojusi un visu sapratusi; ka mana māmiņa pārmetusi tēvam neuzticību, draudzēšanos ar kaimiņu jaunkundzi, ka tēvs no sākuma taisnojies, tad saskaities un savukārt teicis tādu nežēlīgu vārdu, „tā kā par viņu gadiem“, no ka māmiņa sākusi raudāt; ka māmiņa tāpat pieminējusi par vekseli, kufš tā kā būtu izdots vecai kņazienei, un ļoti slikti par viņu atsaukusies un par jaunkundzi tāpat, un ka te tēvs viņai piedraudējis. „Bet visa tā nelaime izcēlās,“ Filips turpināja, „no bezvārda vēstules; un kas viņu rakstījis — tā nezin; bet ka citādi tām lietām vajadzētu klajā nākt, kur nebija nekāda iemesla.

„Bet vai tad kas ir bijis,“ es ar pūlēm izrunāju, kamēr man rokas un kājas sāka salt un kaut kas ietrīcējās pašā krūšu dziļumā.

Filips nozīmīgi pameta ar acīm. „Ir bijis. Šito lietu neapslēpsi; lai cik jūsu tētiņš šitādā reizē uzmanīgs, bet vajaga taču, piemēram, karieti noņemt vai tur šo, vai to .. . bez ļaudīm neiztiksi tāpat.“

Es izsūtīju Filipu — un iekritu gultā. Es neraudāju, nenodevos izmisumam; es neprasīju sev, kad un kā viss tas noticis; nebrīnījos, kā es agrāk, kā es jau sen nebiju nācis uz tām domām — es pat nekurnēju uz tēva … Tas, ko es dabūju zināt, man nebija pa spēkam: šis piepešais atklājums satrieca mani . . . Viss bija beigts. Visas manas puķes bija ar reizi izrautas un gulēja man apkārt, izmētātas un samīdītas.

Māmiņa nākošā dienā paziņoja, ka pārbraukšot uz pilsētu. No rīta tēvs bija iegājis pie viņas guļamistabā un ilgi sēdējis ar viņu vienatnē. Neviens nebija dzirdējis, ko viņš teicis viņai, bet māmiņa vairs neraudāja; viņa apmierinājās un paprasīja ēst — tomēr nerādījās un savas apņemšanās negrozīja. Atminos, es noklejoju veselu dienu, bet dārzā neiegāju un ne reizes nepaskatījos uz flīģeli — bet vakarā es biju par liecinieku pie savāda notikuma: mans tēvs izveda grāfu Maļevski zem rokas caur zāli priekšnamā un, sulaiņa klātbūtē, auksti viņam sacīja: „Dažas dienas atpakaj jūsu gaišībai kādā namā parādīja durvis; un tagad es neiešu ar jums izskaidroties, bet man ir tas gods jums piesacīt, ja jūs vēlreiz atnāksit pie manis, tad es jūs izsviedīšu pa logu. Man jūsu rokraksts nepatīk.“ Grāfs noliecās, sakoda zobus, sarāvās un pazuda.

Sākās gatavošanās uz pārcelšanos pilsētā, uz Arbatu, kur mums bija nams. Tēvam, laikam, pašam vairs netikās ilgāk palikt vasarnīcā; bet, redzams, viņš bija paguvis pielūgt māmiņu netaisīt traci. Viss tika darīts klusi, bez steigas; māmiņa vēlēja pat sveicināt kņazieni un izteikt viņai nožēlošanu, ka aiz neveselības, neredzēšoties līdz aizbraukšanai. Es klejoju, kā noreibis — un vienu tik vēlējos, kaut ātrāk viss tas beigtos. Vienas domas neizgāja man no galvas: kā varēja viņa, jauna meitene — nu, un tomēr kņaze, uzņemties tādu soli, zinādama, ka mans tēvs nav svabads un varēdama iziet pie vīra, kaut pie Belovzorova par piemēru? Uz ko viņa cerēja? Kā nebaidījās izpostīt savu nākotni? Jā, es domāju, lūk tā ir mīlestība, tā ir kaislība, tā ir atdošanās… un es atcerējos Lušina vārdus: uzupurēties ir saldi priekš dažiem. Nejauši man gadījās ieraudzīt kādā no flīģe|a logiem bālu blāzmu … „Vai tā tiešām Zinaidas seja?“ es nodomāju … it kā tā būtu bijusi viņas seja. Es neizturēju. Es nevarēju šķirties no viņas, neteicis viņai pēdējo ardievu. Es noraudzīju izdevīgu acumirkli un devos uz flīģeli.

Viesistabā kņaziene sastapa mani ar savu parasto nevērīgi nolaidīgo sveicienu.

„Kas tas, draudziņ, ka jūsējie tik agri sāk cilāties?“

viņa teica, stūķēdama tabaku abās nāsīs. Vārds: vekselis, ko Filips bija teicis, mocīja mani. Viņa nekā nenomanīja … mazākais man toreiz tā izlikās. Zinaida parādījās no blakus istabas melnās drānās, bāla ar izjukušiem matiem: viņa klusi ņēma mani aiz rokas un veda sev līdz.

„Es izdzirdu jūsu balsi,“ viņa iesāka: un tūliņ iznācu. Un jūs tik viegli varējāt mūs atstāt, ļaunais puika?“

„Es nācu ar jums atvadīties, kņaze,“ es atbildēju: „kā rādās uz visiem laikiem. Jūs varbūt būsit dzirdējuši — mēs aizbraucam.“

Zinaida cieši paskatījās manī.

„Jā, es dzirdēju. Paldies, ka atnācāt. Es jau domāju, ka vairs neredzēšu jūs. Nepieminat manis ar ļaunu. Es dažreiz mocīju jūs; bet tomēr es neesmu tāda, kādu jūs mani iedomājaties.“

Viņa nogriezās un atslējās pie loga. „Patiesi, es tāda neesmu. Es zinu, jūs domājat par mani slikti.“

„Es?“

„Jā, jūs … jūs.“

„Es?“ es bēdīgi atkārtoju, un sirds man nodrebēja kā agrāk, zem viņas nenovēršamās, neizsakamās burvības. „Es? Ticat, Zinaida Aleksandrovna, ko jūs ar nedarītu, kā jūs ar nemocītu mani, es mīlēšu un dievināšu jūs līdz savam mūža galam.“

Viņa ātri pagriezās pret mani un, plaši izplētuši rokas, apkampa manu galvu un cieši un karsti noskūpstīja mani. Dievs žina, kā meklēja šis ilgais šķiršanās skūpsts, bet es kāri dzēru viņa saldumu. Es zināju, ka viņš vairs nekad neatkārtosies. „Ar Dievu, ar Dievu,“ es sacīju …

Viņa izrāvās un aizgāja. Arī es aizgāju. Es nespēju izteikt jūtas, ar kurām es izgāju. Es nevēlētos, ka viņas kādreiz atkārtotos, bet es turētu par nelaimīgu sevi, ja nekad viņu nebūtu izbaudījis.

Mēs pārbraucām uz pilsētu. Es nevarēju tik drīz atkratīties no pagājušā, nevarēju tik drīz iesākt strādāt. Mana vaina lēni aizdzija; bet taisni pret tēvu man nebija nekādu ļaunu jūtu. Otrādi: viņš bija vēl it kā izaudzis manās acīs … lai psīchologi izskaidro šo pretrunu kā zina. Reiz es gāju pa bulvāri un sev par neaprakstāmu prieku, sadūros ar Lušinu. Es viņu mīlēju par viņa taisno un neliekuļoto dabu, un pie tam viņš bija man dārgs aiz atmiņām, kuras viņš manī atsauca. Es metos pie viņa.

„Aha!“ viņš teica un savilka uzačus. „Tas esat jūs, jaunais cilvēks! Nu, parādat sevi. Jūs vēl vienmēr esat dzelteni, bet tomēr acīs vairs nav agrākā draņķa. Pēc cilvēka izskataties, ne pēc klēpja sunīša. Tas ir labi. Nu, ko ta jūs? strādājat?“

Es nopūtos. Melot man netikās, bet taisnību teikt es kaunējos.

„Nu, nekas,“ Lušins turpināja: „nebīstaties. Galvenā lieta: dzīvot normāli un nepalaisties vilinājumiem. Bet tā, kas tur par labu? Lai vilnis nes, kur nesdams, visur slikti; stāvi cilvēks kaut uz akmeņa, bet uz savām kājām. Es, redzat, kāsēju … bet Belovzorovs — vai jūs esat dzirdējuši?“

„Ko tad? nē.“

„Bez vēsts pazudis; runā, uz Kaukazu esot aizbraucis. Jums mācība, jaunais cilvēks. Un viss tas joks no tā, kā neprot laikā šķirties, saraut tīklus. Lūk, jūs, liekas, esat izgājuši sveiki. Nu, pielūkojiet, neiekrītiet atkal. Ar Dievu.“

„Neiekritīšu vis,“ es nodomāju… „neredzēšu vairs viņas,“ bet man bija lemts vēlreiz redzēt Zinaidu.

XXI

Mans tēvs katru dienu izjāja; viņam bija skaists ruds angļu zirgs, tievu kaklu un garām kājām, nenogurstošs un ļauns. Viņu sauca par Elektriķi. Izņemot tēvu, neviens ar viņu nevarēja jāt. Reiz viņš pienāca pie manis labā gara stāvoklī, kāds viņam ilgi nebija bijis: viņš taisījās izjāt un jau bija pielicis piešus. Es sāku lūgt, lai viņš ņem mani līdz.

„Spēlēsim labāk čehardu,“ tēvs man atbildēja: „Citādi tu ar savu kleperi man netiksi līdz.“

„Tikšu; es ar pielikšu piešus.“

„Nu, labi.“

Mēs devāmies prom. Man bija melns, spalvains zirdziņš, stiprs uz kājām un diezgan jautrs; tiesa, viņam bija jālaiž visas ļekas vaļā, kad Elektriķis gāja pilnos rikšos, bet es tomēr nepaliku paka|. Es neesmu redzējis tāda jātnieka, kā tēvu; viņš sēdēja tik skaisti un nevērīgi-viegli, ka, likās, pat zirgs zem viņa to juta un lepojās ar viņu. Mēs nojājām pa visiem bulvāriem, bijām uz Djevičjalauka, pārlēcām pār dažām sētām (no sākuma es baidījos lēkt, bet tēvs nicināja bailīgus ļaudis — un es metu bailes pie malas), pārjājām divas reizes pār Maskavas upi — un es jau domāju, ka mēs griežamies uz māju, jo vairāk tādēļ, ka pats tēvs piezīmēja, ka mans zirgs esot noguris, kad piepeši viņš nogriezās no manis sāņus pie Krimas brasla un aizauļoja gar krastu. — Es laidos viņam pakaļ. Nonācis pret augstu sakrautu vecu baļķu kaudzi, viņš veikli nolēca no Elektriķa, pavēlēja man nokāpt un, atdevis man sava zirga pavadu, teica, lai es pagaidot viņu turpat pie baļķiem, un pats iegriezās kādā šķērsieliņā un pazuda. Es sāku staigāt uz priekšu un atpakaļ gar krastu, vezdams aiz sevis zirgus un bārdamies ar Elektriķi, kurš ejot bieži raustīja galvu, purinājās, sprauslāja, rēca; bet kad es apstājos, pamīšus kasa ar nagu zemi, kviekdams koda manam kleperim kaklā, ar vienu vārdu, uzvedās kā izlutināts pur sang. Tēvs neatgriezās. No upes nāca nepatīkams miklums; sīks lietiņš klusiņām pārskrēja un izraibināja sīkiem tumšiem plankumiem man stipri apnikušos pelēkos baļķus, ap kuļ-iem man bija jāklimst. Skumjas pārņēma mani, bet tēva vēl nebija. Kāds būdnieks-čukna — cauri pelēks, ar milzīgu vecu ķiveri, kā podu, galvā un ar alebardu (kam gan, liekas, te bodniekam bija stāvēt uz Maskavas upes krasta!) tuvojās man un pagriezis man savu sarukušo vecenes seju, teica:

„Ko jūs te darāt ar zirgiem, kundziņ? Dodiet, es paturēšu.“

Es neatbildēju viņam; viņš palūdza man tabakas. Lai atkratītos no viņa (pie tam vēl mani mocīja nepacietība) es spēru dažus soļus uz to pusi, kur tēvs bija aizgājis; pēc tam izgāju šķērsieliņu līdz galam, nogriezos aiz stūra un apstājos. Uz ielas, kādu četrdesmit soļu no manis pie koka mājiņas atvērtā loga, ar muguru pret mani, stāvēja mans tēvs; viņš bija atspiedies ar krūtīm uz palodzes, un mājiņā līdz pusei apslēpta no priekškara, sēdēja sieviete tumšās drānās un runājās ar tēvu; šī sieviete bija Zinaida.

Es apstulbu. Tā es, atzīstos, nekad nebiju gaidījis. Mana pirmā kustība bija bēgt. „Tēvs atskatīsies,“ es nodomāju, „un es būšu pazudis …“ bet savādas jūtas, jūtas, kas bija stiprākas par ziņkārību stiprākas pat par greizsirdību, stiprākas par bailēm — mani apturēja. Es sāku skatīties es sāku ieklausīties. Likās ka tēvs uzstāja ar kaut ko. Zinaida nepiekrita. Es tikai tagad redzu viņas seju — bēdīgu, nopietnu, skaistu un ar neizsakāmu padevības, skumju, mīlestības un tāda kā izmisuma atspīdumu

—    es cita vārda nevaru atrast. Viņa teica vienzilbīgus vārdus, acu nepaceldama, un tikai smaidīja — padevīgi un stūrgalvīgi. No šā smaida vien es pazinu savu agrāko Zinaidu. Tēvs paraustīja plecus un pastūma platmali uz galvas — kas pie viņa vienmēr bija nepacietības zīme … Pēc tam bija dzirdami vārdi: Vous devez vous sйparer de cette … Zinaida saslējās un izstiepa roku … Piepeši man acu priekšā notika neticama lieta: tēvs spēji pacēla spinu, ar kuru dauzīja putekļus no sava svārku stūra — un atskanēja sitiens pa roku, kura bija līdz locītavai kaila. Es tikko noturējos, lai neiekliegtos, bet Zinaida nodrebēja, klusu paskatījās uz manu tēvu un, lēni paceldama roku pie lūpām, noskūpstīja uz viņas apsarkušo rētu. Tēvs nosvieda spinu pie malas un steidzīgi uzskrējis pa lievenīša kāpieniem, iebrāzās mājā … Zinaida apgriezās — un izstiepusi rokas, atmetusi galvu, arī atgāja no loga nost.

Kā pamiris aiz izbailēm, ar savādām nesaprašanas bailēm sirdī, es metos atpakaļ un izskrējis caur šķērsieliņu, tikko nepalaizdams garām Elektriķi, es atgriezos uz upes krasta. Es nespēju nekā saprast. Es zināju, ka manam aukstam un atturīgam tēvam, reizēm uznāca trakas dusmas — un, tomēr, es nekādi nespēju saprast, ko es biju redzējis … Bet turpat es sajutu, ka cik ilgi ar es nedzīvotu, aizmirst šo Zinaidas kustību, skatu, smaidu bija priekš manis uz mūžu neiespējami, ka viņas tēls, šis jaunais tēls, kas piepeši nostājās manā priekšā uz visiem laikiem iespiedies manā atmiņā. Es raudzījos bez jēgas uz upi un neievēroju, ka man lija asaras. Viņu sit, es domāju … sit… sit…

„Nu, kas tad ir — dod man zirgu!“ aiz manis atskanēja tēva balss.

Es mašīniski padevu viņam pavadu. Viņš uzlēca uz Elektriķa… nosalušais zirgs saslējās pakaļkājās un palēcās pusotras asis uz priekšu … bet drīz tēvs viņu savaldīja; viņš ieurba tam piešus sānos un iesita viņam ar dūri pa kaklu … „Ech, spinas nav,“ viņš nomurmināja.

Es atcerējos šās pašas spinas nesenējo šmīkstu un sitienu, un notrīcēju.

„Kur tad tu viņu liki?“ es prasīju tēvam pagaidījis drusku.

Tēvs neatbildēja man un aizauļoja uz priekšu. Es panācu viņu. Man visādā ziņā gribējās redzēt viņa seju.

„Tev tika garlaicīgi bez manis?“ viņš teica caur zobiem.

„Drusku. Kur tad tu pameti savu spinu?“ es prasīju viņam atkal.

Tēvs ātri paskatījās manī. „Es viņas nepametu,“ viņš teica: „es viņu nosviedu.“ Viņš k)uva domīgs un nolaida galvu … un tad es pirmo un gluži vai beidzamo reizi redzēju, cik daudz maiguma un žēluma varēja izteikt viņa stingrie vaibsti.

Viņš atkal aizauļoja un es vairs nevarēju viņu panākt; es pārjāju mājā ceturtdaļstundas pēc viņa.

„Lūk tā ir mīlestība,“ es teicu sev no jauna, sēdēdams vakarā pie sava rakstāmgalda, uz kura jau sāka parādīties burtnīcas un grāmatas: „tā ir kaislība!… Kā gan, liekas, var nedusmoties, kā panest sitienu lai ar no kādas … lai ar no vismīļākās rokas! Bet redzams, var, ja mīl… Un es — tā, es — tā iedomājos …“

Pēdējais mēnesis mani bija stipri vecāku padarījis — un mana mīlestība ar visiem saviem uztraukumiem un sāpēm, likās man pašam kaut kas tik maziņš un bērnišķīgs un niecīgs priekš tā cita, kaut kā nezināma, ko es tikko varēju nojaust un kas mani baidīja, kā nepazīstama, skaista, bet barga seja, kuru velti pūlies saskatīt puskrēslā…

Savāds un briesmīgs sapnis parādījās man tai pašā naktī. Man rādījās, ka es ieeju zemā, tumšā istabā … Tēvs stāv ar spinu rokā un dusmās sper ar kāju; kaktā iespiedusies Zinaida un ne uz rokas, bet uz pieres viņai sarkana svītra… un aiz muguras viņiem abiem paceļas viss asiņains Belovzorovs, atveļbālās lūpas un dusmīgi draud tēvam.

Divus mēnešus vēlāk es iestājos universitātē, un pēc pusgada mans tēvs nomira (ar trieku) Pēterburgā, kur tikko bija pārcēlies ar manu māti un ar mani. Dažas dienas priekš savas nāves viņš bija saņēmis vēstuli no Maskavas, kuj-a viņu ārkārtīgi uztrauca… Viņš bija gājis lūgt par kaut ko māmiņu un, runā, pat raudājis. Pašā tās dienas rītā, kad viņam uznāca trieka, viņš bija iesācis man vēstuli franču valodā: „Mans dēls," viņš rakstīja man, „sargies no sievietes mīlestības, sargies no šīs laimes, no šīs indes . ..“ Māmiņa pēc viņa nāves nosūtīja diezgan ievērojumu summu naudas uz Maskavu.

XXII

Bija pagājuši gadi četri. Es tikko biju atstājis ūniversitāti un nezināju vēl labi, ko man iesākt ar sevi, pie kufām durvīm pieklauvēt, dauzījos pagaidām bez darba. Kādā skaistā vakarā es teātrī satiku Maidanovu. Viņš bija paspējis apsievoties un iestāties dienestā; bet es neatradu viņā nekādas pārmaiņas. Viņš tikpat nevajadzīgi sajūsminājās un tikpat nejauši nošļuka.

„Jūs zināt,“ viņš man teica starp citu: „Doļska kundze ir še.“

„Kāda Doļska kundze?“

„Vai tad jūs esat aizmirsuši? bijusē kņaze Zasekina, kufā mēs visi bijām iemīlējušies, un jūs ar. Atminaties vasarnīcā pie Ņeskučnija?“

„Viņa apprecējusies ar Doļski?“

„Jā.“

„Un viņa ir še, teātrī?“

„Nē, Pēterburgā, viņa nesen atbraukusi, taisoties uz ārzemēm.“

„Kas viņas vīrs par cilvēku?“ es prasīju.

„Lāga zēns un turīgs. Mans dienesta biedrs no Maskavas. Jūs saprotat — pēc tās lietas … jums tas viss gan būs labi zināms . .. (Maidanovs nozīmīgi pasmaidīja) viņai nebija viegli taisīt labu partiju; bija sekas … bet ar viņas prātu viss iespējams. Aizejat pie viņas: viņa būs par jums ļoti priecīga. Viņa ir vēl skaistāka tapusi.“

Maidanovs iedeva man Zinaidas adresi. Viņa bija apmetusies Demuta viesnīcā. Vecās atmiņas aizkustējās manī … es devu sev vārdu, tūliņ otrā dienā apmeklēt savu bijušo „passiju“. Bet gadījās kaut kādas darīšanas: pagāja viena nedēļa, otra, un kad es, beidzot, devos uz Demuta viesnīcu un prasīju pēc Doļska kundzes — es dabūju zināt, ka viņa četras dienas atpakaļ nomirusi, gandrīz piepeši, radībās.

Man it kā sirdī kas iedūrās. Domas, ka es varēju viņu redzēt un neredzēju un neredzēšu viņas vairs nekad — šīs rūktās domas ieurbās manī ar visu savu nenovēršamo pārmetuma spēku. „Nomirusi,“ es atkārtoju, stīvi skatīdamies šveicarā, klusu izgāju uz ielas un devos pats nezinādams, kur. Viss pagājušais ar reizi izpeldēja un nostājās priekšā. Un lūk, kā bija izšķīrusies, lūk kurp steigdamās un kūsādama traucās šī jaunā, karstā, krāšņā dzīve? Es tā domāju, es iedomājos šo dārgo seju, šīs acis, šās cirtas — šaurā lādē, miklā apakšzemes tumsā — turpat, netālu no manis, tagad vēl dzīva, un varbūt dažus soļus no mana tēva … Es visu to nodomāju, es saņēmu visu savu iedomu spēju, un tomēr:

„Man vienaldzīgas lūpas nāves ziņu teica,

Es vienaldzīgi viņā noklausījos“ —

man skanēja ausīs. O, jaunība! jaunība! tev ne par ko nav daļas, it kā tev piederētu visas pasaules bagātības, pat sēras tevi aplaimo, pat bēdas tev labi izskatās, tu esi pašapzinīga un nekaunīga, tu saki: es tikai dzīvoju — redzat! bet pašai dienas skrien un zūd bez pēdu un bez skaita, un viss tevī izzūd kā vasks saulē, kā sniegs … Un, varbūt viss tava skaistuma noslēpums pastāv ne iespējā visu izdarīt — bet iespējā ticēt, ka tu visu izdarīsi — pastāv taisni iekš tā, ka tu izkaisi vējā savus spēkus, kurus priekš nekā cita nevarētu izlietāt — iekš tā, ka katrs no mums bez joka tura sevi par izšķiedēju, bez joka domā, ka viņam tiesība teikt: O, ko es būtu izdarījis, ja es nebūtu par velti laika pazaudējis!

Lūk, un es … uz ko es cerēju, ka es gaidīju, kādu bagātu nākotni es paredzēju, kad tikko ar vienu nopūtu, ar vienu skumju nojautu pavadīju uz acumirkli atnākušo pirmās mīlestības ēnu?

Bet kas piepildījās no visa tā, uz ko es cerēju? Un tagad, kad jau pār manu dzīvi sāk laisties vakara ēnas, kas man ir palicis vēl svaigāks, dārgāks, kā atmiņas par šo ātri pārgājušo agro pavasara negaisu?

Bet es velti aprunāju sevi. Ir toreiz, tais vieglos jaunos laikos, es nebiju kurls priekš tās skumjās balss, kufa sauca mani, priekš tās svinīgās skaņas, kas pie manis atlidoja aiz kapa. Atminos, dažas dienas pēc tās dienas, kad es dabūju zināt par Zinaidas nāvi, es pats, aiz paša nenomācamas dziņas biju klāt pie kādas nabaga vecenītes nāves, kura dzīvoja ar mums vienā mājā. Lupatām apsegta, uz cietiem dēļiem, ar maisu pagalvī, viņa grūti un smagi beidzās. Visa viņas dzīve bija pagājusi grūtā cīņā ar ikdienišķu trūkumu; viņa nebija redzējusi prieka, nebija baudījusi laimes medus, — likās, kā viņai bija nepriecāties par nāvi, viņas brīvību, viņas mieru? Un tomēr, kamēr viņas vecā miesa vēl turējās pretī, kamēr krūtis vēl mocoši cilājās zem žņaudzošās ledainās rokas, kamēr viņu nebija atstājuši pēdējie spēki, — vecene tik krustījās un tik čukstēja: „Kungs, piedod man manus grēkus,“ un tikai ar pēdējo apziņas dzirksti izzuda viņas acīs šausmu un nāves baiļu ēna. Un es atminos, ka tur, pie šīs nabaga vecītes nāves gultas, man kļuva bail par Zinaidu, man gribējās lūgt Dievu par viņu, par tēvu — un par sevi.

Satura rādītājs

Asja ; Vēstules ; Klāra Miļiča ; Veci portreti ; Aplamis ; Ugunsgrēks uz jūŗas ; Alekseja tēva stāsts ; Pirmā mīlestība

I. S. TURGEŅEVS KOPOTI RAKSTI . desmitais sējums . stĀsti dzejas PROZĀ

IZDEVNIECĪBA .GRĀMATU ZIEDS' RĪGĀ, TERBA TA S IELĀ № 52

J Bindmanis, Rīga, Dzirnavu Ielā 113. ReЈ. gr. № 1116

NELAIMĪGA

Stāsts Tulkojis A. MEŽSētS

„Jā, jā,“ iesāka Pēteris Gavrilovičs: „tās bija grūtas dienas… pat atmiņā negribētos tās atmodināt… Bet es devu jums savu solījumu; būs viss jāpastāsta. Klausaities.

I

Es toreiz (1835. gada ziemā) dzīvoju Maskavā pie krustmātes, manas nelaiķes mātes īstās māsas. Man bija astoņpadsmit gadu: es tikko biju pārgājis no otrā uz trešo „valodnieciskās“ (tanī laikā to tā sauca) fakultātes kursu Maskavas universitātē. Mana krustmāmiņa bija klusa un maiga sieviete. Viņa apdzīvoja plašu koka namu uz Ostoženkas, siltu jo siltu, kādu, man šķiet, izņemot Maskavu, nekur neatrast, un nesatikās gandrīz ne ar vienu; sēdēja no rīta līdz vakaram ar divām mājas biedrenēm viesistabā, dzerdama ziedu tēju, lika pasjansu un it bieži pavēlēja pakvēpināt. Biedrenes aiztecēja uz priekšnamu; dažas minūtes vēlāk vecs, livrejā tērpies kalpotājs ienesa vapa mazgājamo bļodu ar piparmētru pušķīti uz sakarsēta ķieģeļa, un, steidzīgi soļodams pa šaurajām grīdsegām, aplaistīja to ar etiķi. Baltie tvaiki apņēma viņa krunkaino seju; viņš viebās un vērsās projām, bet kanariju putniņi ēdamistabā, kvēpināmā čūkstēšanas satraukti, ņēmās čivināt bez apstājas.

Krustmāmiņa mani, pilnīgu bāreni ļoti mīlēja un lutināja. Viņa nodeva manā rīcībā visu pusstāvu. Manas istabas bija ļoti skaisti iekārtotas, pavisam ne pēc studentu modes: guļamistabu greznoja rožaini aizkari un virs gultas pacēlās nātru drānas pārjums ar ziliem pušķīšiem. Šie pušķīši, jaatzīstas, mani mazliet mulsināja: pēc manām domām tādiem „maigumiem“ vajadzēja mani pazemināt manu biedru acīs. Viņi jau bez tam mani bija iesaukuši par institūta meiteni; es nekādi nevarēju sevi piespiest smēķēt. Es mācījos, — ko tur nu grēkus slēpt, — slikti, sevišķi kursa sākumā: daudz izbraucu. Krustmāmiņa man uzdāvināja platas ģenerāļa kamanas ar lāčādas segu un pāri nobarotu Vjatkas zirgu. „Dižciltīgās“ mājas es apmeklēju reti, bet teātrī biju kā savs cilvēks — un konditorejās noēdu lielu daudzumu pīrādziņu. Pie visa tā cs sev neatļāvos nekādus nedarbus un uzvedos rātni, „en jeune homme de bonne maison“. Es ne par ko nebūtu ar mieru sarūgtināt savu labo krustmāmiņu; bez tam arī asinis manās dzīslās ritēja diezgan mierīgi.

II

Jau no jaunām dienām es biju dedzīgs šacha spēlētājs; no teorijas man nebija ne jausmas, bet spēlēju nepeļami. Reiz, kafejnīcā, man gadījās būt par liecinieku ilgai divu vīru šacha spēles kaujai; viens no viņiem, gadus divdesmit piecus vecs jauneklis, man likās spēcīgs. Partija beidzās viņam par labu; es uzaicināju viņu cīnīties ar mani. Viņš piekrita… un stundas laikā, it kā jokodams, sakāva mani trīs reizes no vietas.

„Jums ir spēles dāvanas,“ viņš, laikam pamanījis manas patmīlības ciešanas, ierunājās laipnā balsī, „bet jūs nezināt atklātnes. Jums vajadzētu palasīt grāmatiņu, Allhajeru vai Petrovu.“

„Jūs domājat? Bet kur es varētu tādu grāmatiņu dabūt?“

„Atnākat pie manis, es jums iedošu.“

Viņš stādījās priekšā un pateica, kur dzīvo. Otrā dienā es aizgāju pie viņa, bet nedēļu vēlāk mēs gandrīz vairs nešķīrāmies.

Manu jauno paziņu sauca Aleksandru Davidoviču Fustovu. Viņš dzīvoja pie savas mātes, diezgan bagātas sievietes, valsts padomnieces, atsevišķā nama spārnā, pilnīgā brīvībā, tāpat kā es pie krustmātes. Viņš skaitījās dienestā galma ministrijā. Es viņam sirsnīgi pieķēros. Savā mūžā es vēl nebiju sastapis „simpātiskākā“ jaunekļa. Viss viņā bija patīkams un pievilcīgs: viņa slaidais stāvs, viņa gaita, balss, sevišķi viņa nelielā, smalkā seja ar zeltaini gaišzilām acīm, ar gleznu, it kā koķeti veidotu deguntiņu, ar nemainīgi laipnu smaidu uz tumši sārtajām lūpām, vieglām mīksto matu cirtām virs drusku pašaurās, bet sniegbaltās pieres. Fustova rakstura galvenā īpašība bija sevišķa nosvērtība un kaut kāda tīkama, apvaldīta laipnība; viņš nekad neiegrima domās, vienmēr bija ar visu apmierināts; bet par to arī ne par ko nesajūsminājās. Katra pārmērība, pat jūtās viņu apvainoja; — tas ir mežonīgi, mežonīgi, — viņš teica tādos gadījumos, tik tikko saviebdamies un piemiegdams savas zeltainās acis. Un bija arī brīnišķas acis Fustovam! Tās pastāvīgi izteica līdzdalību, labvēlību un pat padevību. Es tikai vēlāk ievēroju, ka viņa acu izteiksme atkarājās no viņu sevišķā novietojuma, ka tā nemainījās arī viņam ēdot zupu vai aizsmēķējot cigareti. Viņa akurātība mūsu starpā jau bija kļuvusi par sakāmvārdu. Tiesa, viņa vecmāmiņa bija bijusi vāciete. Daba bija viņu apveltījusi visdažādākām spējām. Viņš ļoti labi dejoja, prata braši jāt un ļoti labi peldēja; strādāja galdnieka darbus, virpoja, līmēja, iesēja grāmatas, izgrieza siluetes, gleznoja ar ūdens krāsām puķu buķeti vai Napoleonu profilā un gaišzilā mundierī, izjusti spēlēja citaru, zināja daudzus kāršu un citus burvju gabalus, un viņam bija krietnas zināšanas mēchanikā, fizikā un ķīmijā, bet no visa ar mēru. Vienīgi valodas viņam nepadevās, pat tranču valodu viņš runāja diezgan slikti. Viņš vispāri runāja maz un mūsu, studentu, sarunās vairāk piedalījās ar dzīvo skatiena un smaida maigumu. Sieviešu dzimumam Fustovs noteikti ļoti patika, bet par šo, jaunekļiem tik svarīgo jautājumu, nemīlēja runāt un pilnīgi pelnīja savu

biedru doto nosaukumu „kaunīgais Donžuāns“. Es par Fustovu nebrīnījos; viņā nebija nekā ko apbrīnot, bet man bija dārga viņa draudzība, kas patiesībā, gan izteicās vienīgi tanī apstāklī, ka viņš katrā laikā pieņēma mani. Manās acīs Fustovs bija laimīgākais cilvēks pasaulē. Viņa dzīve vārda pilnā nozīmē ritēja kā pa taukiem. Māte, brāļi, māsas, krustmātes, krusttēvi, visi viņu dievināja; ar visiem viņš sadzīvoja neparasti labi un baudīja priekšzīmīga radinieka reputāciju.

IV

Reiz es ierados pie viņa diezgan agri un neatradu to darbistabā. Viņš man atsaucās no blakus istabas: no turienes manu dzirdi sasniedza sprauslošana un plunčošanās. Fustovs katru rītu aplējās ar aukstu ūdeni un pēc tam kādu stundas ceturksni nodevās vingrošanai, kufā bija sasniedzis apbrīnojamu veiklību. Pārliekas rūpības veselības kopšanā viņš nepielaida, bet neaizmirsa arī nepieciešamā. (Viņa devīze bija: „Neaizmirsti sevi, neuztraucies, strādā mēreni!“) Fustovs vēl nebija parādījies, kad tās istabas, kufā es atrados, āra durvis atvērās līdz galam un istabā ienāca mundiera frakā tērpies, gadus piecdesmit vecs, drukns, paresns vīrietis, piena bālganām acīm brūni sarkanajā sejā un veselu cepuri sirmu, cirtaiņu matu. Šis cilvēks apstājās, paraudzījās manī, plaši atvēra savu lielo muti un, iesmiedamies metalliskā balsī skaļi iesita sev no mugurpuses par gūžu, pie tam augstu paceldams kāju uz priekšu.

„Ivans Demjaničs?“ no viņpus durvīm jautāja mans draugs.

„Viņš pats jau ir,“ atsaucās ienākušais. „Lieta! Lieta! (Balss šim cilvēkam, kas saucās Ivans Demjaničs, tāpat kā viņa smiekli, skanēja kaut kā metalliski.) Es gan atspēros pie jūsu brāļuka stundu pasniegt, bet viņš, redzams, apsaldējies, šķaudās vien. Nevar darboties. Lūk, tā es iegriezos pagaidām pie jums, apsildīties.“

Ivans Demjaničs atkal iesmējās tiem pašiem savādiem smiekliem, atkal skaļi iecirta sev par gūžu un, sadabūjis no kabatas rūtainu kabatas lakatiņu, nikni bolīdams acis, skaļi nošņaucās un, spļaudams lakatiņā, visā rīklē iesaucās: ķfu-u-u!

Fustovs ienāca istabā un, pasniedzis mums abiem roku, jautāja, vai mēs viens otru pazīstam?

„Nebūt nē,“ tūliņ iedunējās Ivans Demjaničs, „divpadsmitā gada veterānam nav tas gods!“

Fustovs papriekš nosauca manu vārdu, tad, norādīdams uz „divpadsmitā gada veterānu“, noteica: „Ivans Demjanovičs Račs, stundu pasniedzējs … dažādos priekšmetos.“

„Tiešām, tiešām dažādos priekšmetos,“ uztvēra Rača kungs. „Padomāt tik’, ko gan es neesmu pasniedzis un vēl tagad nepasniedzu! I matēmatiku, i ģeogrāfiju, i statistiku, i itāļu grāmatvedību, ha-ha-ha-ha! i mūziku! Jūs, cienītais kungs, šaubaties?“ viņš piepeši uzbruka man. „Pajautājiet Aleksandram Davidičam, kāds es meistars uz fagota! Kāds tad es, pretējā gadījumā, būtu bohemietis, tas ir čechs? Jā, kungs, es esmu čechs, un mana dzimtene — senā Praga! Jā, Aleksandr Davidič, ko jūs tik sen neesat redzēts? Nospēlētu duetiņu … ha-ha-ha! Tiešām!“

„Es, īvan Demjanič, aizvakar biju pie jums,“ atbildēja Fustovs.

„Nu to jau es saucu par sen, ha-ha!“

Rača kungam smejot viņa baltās acis kaut kā savādi un nemierīgi šaudījās no vienas puses uz otru.

„Jūs, jaunekļi, es redzu, brīnāties par manu uzvešanos,“ viņš atkal griezās pie manis. „Bet tas nāk no tam, ka jūs vēl nepazīstat manu komplekciju. Apjautājaties par mani pie mūsu labā Aleksandra Davidiča. Ko viņš jums teiks? Viņš jums teiks, ka vecais Račs ir vienkāršs cilvēks, krievs, kaut arī ne pēc dzimšanas, bet pēc gara, ha-ha! Pie krustīšanas nosaukts Johanns-Ditrichs, bet mana palama ir Ivans Demjanovs! Kas prātā, tas uz mēles; sirds, kā saka, uz delnas, nekādas tur visādas „ceremonijas“ nepazīstu un negribu pazīt! Nu viņus! Pienā

kiet kādu vakaru pie manis, paši redzēsit. Bāba man — tas ir sieva —arī vienkārša; pievārīs mums, saceps … gubu gubām! Aleksandr Davidič, vai es patiesību runāju?“

Fustovs tikai pasmaidīja, bet es cietu klusu.

„Neesat lepni pret vecīti, pienākiet,“ turpināja Rača kungs. „Bet tagad … (viņš izrāva no kabatas biezu sudraba pulksteni un pacēla to pie izspiestās labās acs) Man, es domāju, būs labāk jāiet. Mani gaida otrs cālēns … Tam es mācu velns viņu zin ko… mītoloģiju, nudien! Un tālu ar dzīvo, rakaris! pie Sarkaniem vārtiem! Vienalga, aizvicināšu kājup, par laimi jūsu brāļuks sašvakojies, tā piecmarks ormanim vesels paliek zutenī! Ha-ha! Lūdzam piedošanu, mospaņe, do zobačenija! Bet jūs, jaunekli, iegriežaties … Kas tad tur? … Duetiņu noteikti vajadzētu nospēlēt!“ Rača kungs vēl iesaucās no priekšnama, trokšņaini uzvilkdams galošas, un tad vēl pēdējo reiz atskanēja viņa metalliskie smiekli.

V

„Kāds savāds cilvēks?!“ es griezos pie Fustova, kufš jau bija paguvis ķerties pie virpas. „Vai viņš tiešām ārzemnieks? Viņš tik veikli runā krieviski.“

„Ārzemnieks; tikai viņš jau gadu trīsdesmit kopš apmeties Krievijā. Viņu gandrīz vai tūkstoš astoņi simti otrajā gadā kāds kņazs atvedis no ārzemēm … kā sekretāru … drīzāk, jādomā, kā sulaini. Bet krieviski viņš tiešām runā veikli.“

„Tik braši, ar tādiem izliekumiem un ieliekumiem,“ piebildu es.

„Jā gan. Tikai jau loti nedabīgi. Viņi jau tā visi, šie pārkrievojušies vācieši.“

„Bet viņš taču čechs.“

„Nezinu; var būt. Ar sievu viņš sarunājas vāciski.“ „Bet kādēļ viņš sevi cildina par divpadsmitā gada veterānu? Vai viņš zemes sargos dienējis vai?“

„Kas par zemes sargiem! Pa ugunsgrēka laiku palicis Maskavā un pazaudējis visu savu mantību… Tas arī ir viss viņa dienests.“

„Kādēļ tad viņš palicis Maskavā?“

Fustovs nepārtrauca virpošanu.

„Dievs viņu zin. Es tiku dzirdējis, it kā viņš esot bijis mūsu spiegs; bet tās, laikam gan, tikai tukšas tenkas. Bet ka viņš dabūjis no valsts savu zaudējumu atlīdzinājumu, tas tiesa.“

„Viņš nēsā mundiefa fraku … Viņš, tā tad, dien?“ „Dien. Kā skolotājs kadetu korpusā. Viņš ir galma padomnieks.“

„Kas ir viņa sieva?“

„Vietējā vāciete, desinieka… miesnieka meita …“ „Un tu bieži aizej pie viņa?“

„Aizeju.“

„Kā, vai pie viņiem jautri??*

„Diezgan jautri.“

„Vai viņam ir bērni?“

„Ir. No vācietes trīs un no pirmās sievas dēls un meita.“

„Cik tad vecākai meitai gadu?“

„Gadi divdesmit pieci.“

Man likās, ka Fustovs dziļāk noliecās pār virpām un ritenis sāka ātrāk griezties un rūkt zem viņa vienmērīgajiem kājas grūdieniem.“

„Vai viņa skaista?“

„Kā kupa gaumei. Seja sevišķa, un arī visa viņa pati… sevišķa būte.“

„Aha!“ es nodomāju. Fustovs turpināja savu darbu ar sevišķu centību un uz nākošo manu jautājumu atbildēja tikai ar dīkšanu.

„Būs jāiepazīstas!“ es nolēmu pats pie sevis.

Dažas dienas vēlāk mēs kopā ar Fustovu devāmies pie Rača kunga viesos. Viņš dzīvoja koka namā, ar lielu dārzu un pagalmu, Līkajā šķērsieliņā, pie Prečisķenkas bulvāra. Viņš iznāca priekšnamā mums pretī un, saņēmis ar viņam īpatnējiem sprakstošiem smiekliem un troksni, tūliņ ieveda viesistabā, kur iepazīstināja ar patuklu dāmu šaurā kamlota tērpā, Eleonoru Karpovnu, savu laulāto draudzeni. Eleonora Karpovna savā jaunībā, likās, bijusi ievērojama ar to, ko francūži, nezin, kādēļ, sauc par „velnišķo skaistumu“, tas ir — svaigumu; bet kad es ar viņu iepazinos, tā negribot atgādināja krietnu liellopu gaļas gabalu, ko miesnieks tikko nolicis uz tīra marmora galda. Es ne bez nodoma lietāju vārdu „tīrīga“; nevien pati saimniece likās esam tīrības paraugs, bet arī viss ap viņu, viss mājā tā laistījās, tā spīdēja; viss bija noberzts, izgludināts, izmazgāts ziepēm; patvāris uz apaļā galda spīdēja kā saule; logu aizkari, servjetes uz galda tā i liecās stērķelētas, tāpat kā turpat sēdošo četru Rača kunga bērnu krekliņi un drēbītes. Tie bija brangi, nobaroti, pastrupi, plecīgi bērni, ļoti līdzīgi mātei, ar rupjām, spēcīgi veidotām sejām, cirtām ap deniņiem un sarkaniem, kā apcirstiem pirkstiem. Visiem četriem deguni bija drusku saspiesti, lielas, it kā uzpampušas lūpas un maziņas, gaišpelēkas acis.

„Lūk, kur mana gvardija!“ iesaucās Rača kungs, likdams savu smago roku pēc kārtas uz bērnu galvām. „Koļa, Oļa, Saška un Maška! Šim astoņi, tai septiņi, šim četri un tai veseli divi gadi! Ha-ha-ha! Kā labpatīk redzēt, mēs ar sievu nežāvājamies! Ehe? Eleonora Karpovna?“

„Jūs vienmēr kaut ko tādu pateiksit,“ ierunājās Eleonora Karpovna un novērsās.

„Un visiem pīkstuļiem sadevusi visus tādus krieviskus vārdus!“ turpināja Rača kungs. „Tik pieskaties, vēl pārkristīs viņus grieķu ticībā! Dieva vārds! Viņa man slaviete, velns lai parauj mani pavisam, kaut gan vācu asiņu! Eleonora Karpovna, jūs slaviete?“

Eleonora Karpovna noskaitās.

„Es esmu galma padomniece, lūk kas es esmul Un, tā tad, es esmu krievu dāma, un tas viss, — ko jūs tagad teiksit..

„Tas ir, kā viņa mīl Krieviju, vienkārši nelaime!“ pārtrauca Ivans Demjaničs.

„Nu, un kas tad?“ turpināja Eleonora Karpovna. „Nu, protams, es mīlu Krieviju, tādēļ ka kur gan citur es būtu varējusi dabūt muižnieces tituli? Un mani bērni tagad, paraug, arī ir dižciltīgi! Kolia, sitze ruhig mit den Fьssen!“

Račs atmeta viņai ar roku.

„Nu, tu, ķeizariene Sumbeka, apmierinies! Bet kur tad „dižciltīgais“ Viktorka? Laikam jau atkal dauzās kur tik tiek! Gan viņš uzkulsies inspektoram! Tas viņu padrebinās! Das ist ein Bummler, der Viktor!“

„Dem Viktor kann ich nicht kommandiren, Ivan Demjanič. Sie wissen wohl!“ norūca Eleonora Karpovna.

Es paskatījos Fustovā, it kā gribēdams galīgi no viņa izzināt, kas viņu spiež apmeklēt šādus ļaudis… bet šinī mirklī istabā ienāca melnā tērpusies gara auguma jaunava, tā Rača kunga vecākā meita, par kuru runāja Fustovs … Es sapratu sava drauga biežās ciemošanās iemeslu.

VII

Cik atceros, tad Šekspiram kaut kur ir runa par „balto balodi melno kraukļu barā“; līdzīgu iespaidu uz mani atstāja ienākušā jaunava: starp viņas un viņas apkārtējo pasauli bija visai maz kopēja; likās, viņa pati slepenībā brīnījās un bija nesaprašanā, kā viņa te iekļuvusi. Visi Rača kunga ģimenes locekļi izskatā bija pašapmierināti un labsirdīgi, pilni veselības; viņas skaistā, bet jau vīstošajā sejā bija iegūlušās skumjas, lepnums, slimīgums. T i e, acīm redzamie plebeji, izturējās brīvi, varbūt pat rupji, bet vienkārši; viņas neapšaubāmi aristokrātiskā būte izteica sāpīgi-skumju satraukumu. Visā viņas ārienē nebija manāmas vācu rasei īpatnējās pazīmes, viņa drīzāk

atgādināja dienvidniekus. Ārkārtīgi biezie, melnie mati bija bez jebkāda spīduma; iekritušas un izdzisušas, bet skaistas acis, zema, izciļņa piere, ērgļa deguns, gludās ādas zaļganais bālums, kāds traģisks vilciens ap plānajām lūpām un mazliet iekritušajiem vaigiem, kaut kas ass un tanī pašā laikā nevarīgs viņas kustībās, daiļums bez gracijas … Itālijā tas man neliktos nekas sevišķs, bet Maskavā, pie Prečisķenkas bulvāj-a tas manī izsauca izbrīnu! Viņai ienākot istabā es piecēlos no krēsla; viņa uzmeta man ātru, nemierīgu skatienu un, nolaidusi savas melnās skropstas, apsēdās loga tuvumā, „kā Tatjana“ (Puškina „Oņegins“ mums visiem toreiz bija svaigā atmiņā). Es palūkojos Fustovā, bet mans draugs stāvēja ar muguru pret mani un patlaban saņēma no Eleonoras Karpovnas tuklajām rokām glāzi tējas. Es vēl ievēroju, ka ienākusē jaunava sev līdz bija ienesusi viegla fiziska aukstuma plūzmu … „Kas tā tāda par statuju?“ es nodomāju.

VIII

„Pēter Gavrilič!“ iedunējās Rača kungs griezdamies pie manis: „atļaujiet jūs iepazīstināt ar manu … manu … ar manu numuru viens, ha-ha-ha! ar Suzannu Ivanovnu!“

Es klusēdams palocījos un tūliņ nodomāju: „rau, arī vārds viņai citāds kā pārējiem,“ bet Suzanna nesmaidīdama un neatlaižot savas kopā sažņaugtās rokas, mazliet piecēlās.

„Bet kas tad ar duetiņu?“ turpināja Ivans Demjaničs: „Aleksandr Davidič? A? labdari! Jūsu cītara pagājušo reiz palika pie mums, bet fagotu es jau izņēmu no apvalka. Pasaldināsim cienītās kompānijās aušeles! — (Rača kungs mīlēja izpušķot savu krievu valodu; viņam bieži vien paspruka izteicieni, līdzīgi tiem, kādiem izraibinātas kņaza Vjazemska ultra-tautiskās dzejas: „makars priekš visa“, „uz visu“ vietā, „te mums nav iedzīve“, „raugas pakalpīgi, nevis izrādoties“ u. t. t. Atceros, reiz Ivans

Demjaničs, aizrāvies savā mīlā uz īpatnējiem vārdiem ar enerģisku galotni, sāka mani pārliecināt, ka viņam dārzā viscaur esot kaļķainis, žagarainis un nokritainis) Nu kā tad? liet?“ iejautājās Ivans Demjaničs, redzēdams, ka Fustovs nerunā pretī. „Koļka, marš uz kabinetu, stiep šurp noštufus! Olga, velc šurp cītaru! Un, laulenīt, labpatīc atvēlēt svecītes noštufieml (Rača kungs griezās istabā kā vilciņš.) — Pēter Gavrilič, jūs mīlat mūziku, a? Bet ja nemīlat, nodarbojieties ar sarunām, tikai ču-ču, zem surdines! Ha-ha-ha! Un kur gan klīst šis nerrs Viktors? Arī paklausītos! Jūs, Eleonora Karpovna, esat viņu galīgi izlutinājusi!“

Eleonora Karpovna nosarka visā sejā.

„Aber was kann ich denn, Ivan Demjanič …“

„Nu, labi, labi, neīdi! Bleibe ruhig, hast verstanden? Aleksandr Davidič, laipni lūdzam!“

Bērni nekavējoši izpildīja tēva pavēli; noštufi tika uzrīkoti, sākās mūzika. Es jau tiku teicis, ka Fustovs ļoti labi spēlēja cītaru, bet uz mani šis instruments vienmēr ir atstājis visnospiedošāko iespaidu. Man vienmēr ir licies un liekas pat vēl tagad, ka cītarā iesprostota veca žīdaaugļotāja dvēsele, un ka tā nejēdzīgi žēli īd un sūdzās par nežēlīgo virtuozu, kas viņu spiež izdod skaņas. Arī Rača kunga spēle nespēja man sniegt baudījumu; bez tam viņa piepeši piesarkusē seja ar ļauni-bolīgām acīm pieņēma draudīgu izteiksmi, it kā gatavotos kādu nosist ar savu fagotu un jau iepriekš draudēja un lamājās, izgrūzdams vienu pakaļ otram it kā izbrīna pilnus aizsmakušus, rupjus toņus. Es novietojos Suzannai kaimiņos un, nogaidījis pirmo, minūti ilgo pauzi, jautāju viņai, vai viņa arī tāpat mīl mūziku, kā viņas tēvs?

Viņa atrāvās atpakaļ, it kā es viņu būtu pagrūdis, un aprauti atjautāja: „Kas?“

„Jūsu tēvs,“ es atkārtoju, „Rača kungs.“

„Rača kungs nepavisam nav mans tēvs.“

„Nav tēvs! Piedodiet… Es, laikam, būšu pārpratis… Bet, cik atceros, Aleksandrs Davidičs …“

Suzanna palūkojās manī pētoši un it kā bailīgi.

„Jūs neesat sapratusi Fustova kungu. Rača kungs ir mans patēvs.“

Es klusēju.

„Un jūs nemīlat mūziku?“ es iesāku no jauna.

Suzanna atkal palūkojās manī. Noteikti, viņas acīs bija kaut kas mežonīgs. Redzams, viņa negaidīja un arī nevēlējās turpināt mūsu sarunu.

„To es jums neesmu teikusi,“ viņa izrunāja lēnām.

„Tru-tu-tu-tu-tu-ū-ū-ū …“ ar piepešu niknumu norūca fagots, izpildīdams beigu fioritūru. Es pagriezos, ieraudzīju zem ļenganajām ausīm sarkano, kā žņaudzējčūskai piepūsto Rača kunga kaklu, un viņš man izlikās ļoti riebīgs.

„Bet šo … instrumentu, jūs, droši vien, nemīlat,“ es teicu pusbalsī.

„Jā… es nemīlu,“ viņa atbildēja, it kā sapratusi manu slepeno mājienu.

„Lūk kā!“ es nodomāju un sevī it kā par kaut ko nopriecājos.

„Suzanna Ivanovna,“ savā vāciskā krievu valodā piepeši ierunājās Eleonora Karpovna, „mūziku ļoti mīl, un pati ļoti labi spēlē klavieres, tikai viņa negrib spēlēt klavieres, kad viņu ļoti lūdz spēlēt.“

Suzanna Eleonorai Karpovnai nekā neatbildēja, — viņa pat nepaskatījās uz to, — tikai zem nolaistajiem plakstiņiem mazliet pavērsa uz viņas pusi acis. No šās vienas kustības — no viņas redzokļu kustības, es nopratu, kādas jūtas Suzannai bija pret sava patēva otro laulāto draudzeni… Un es atkal par kaut ko nopriecājos.

Pa to laiku duets bija beidzies. Fustovs piecēlās un, nedrošiem soļiem pienācis logam, pie kura mēs ar Suzannu sēdējām, jautāja tai, vai viņa dabūjusi no Lenholda notis, klijas tas apsolījies izrakstīt no Pēterburgas.

„Popūrijs par „Roberts-Velns“,“ viņš piemetināja, pievērsdamies man: „no tās jaunās operas, par kuru tagad visi tā kliedz.“

„Nē, nedabūju,“ Suzanna atbildēja un pagriezusies ar seju pret logu, steidzīgi nočukstēja: „Lūdzu, Aleksandr Davidič, nespiežiet mani šodien spēlēt, man pavisam negribas!“

„Kas? Meierbēra „Roberts-Velns“!“ iesaucās mums klāt pienākušais Ivans Demjaničs: „varu derēt, ka jauks gabals! Viņš ir žīds, bet visi žīdi tāpat kā čechi, dzimuši mūziķi! Sevišķi žīdi. Vai nav taisnība, Suzanna Ivanovna? Ko? Ā? Ha-ha-ha-ha!“

Rača kunga pēdējos vārdos un šoreiz arī pašos viņa smieklos bija dzirdams kaut kas cits, kā viņa parastais izsmiekls, — bija dzirdama griba apvainot. Tā, mazākais, man likās, un tā viņu saprata Suzanna. Viņa negribot nodrebēja, piesarka, iekoda apakšlūpu zobos. Viņas skropstās pamirdzēja gaišs punkts, līdzīgs asarai un, spēji piecēlusies, viņa izgāja no istabas.

„Kurp tad jūs, Suzanna Ivanovna?“ nosauca viņai pakaļ Rača kungs.

„Liekat taču jūs viņu mierā, Ivan Demjanič,“ iemaisījās Eleonora Karpovna. „Wenn Sie einmal so etwas im dem Kopf hat..

„Nervozs raksturs,“ iebilda Račs, pagriezdamies uz papēžiem, un iesita sev pa gūžu: „plexus solaris cieš. O! neskataities uz mani tā, Pēter Gavrilovič! Es esmu nodarbojies arī ar anatomiju, ha-ha! Es varu pat ārstēt! Pajautājiet, lūk, Eleonorai Karpovnai … Es dziedēju visas viņas kaites! Man ir tāds paņēmiens.“

„Bet jums vienmēr gribas jokus dzīt, Ivan Demjanič,“ viņa priecīgi atbildēja, kamēr Fustovs smaidīdams un tīkami šūpodamies raudzījās abos laulātos draugos.

„Un kādēļ gan nepajokot, mein Mьtterchen?“ uzķēra Ivans Demjaničs. „Dzīvība mums dota lietderībai, bet visvairāk jaukumam, kā izteicies kāds pazīstams dzejnieks. Koļka, noslauki savu degunu, adatcūka tāds!“

„Pateicoties tev, es šodien biju ļoti neveiklā stāvoklī,“ es vēl tanī pašā vakarā teicu Fustovam, atgriežoties ar viņu reizā mājās. „Tu man teici, ka šī.. . kā taču viņu? Suzanna — esot Rača kungam meita, bet viņa ir tam pameita.“

„Vai tiešām? Es tev teicu, ka viņa ir tā meita? Nu, bet… vai tas nav vienalga?“

„Šis Račs,“ es turpināju … „Ak Aleksandr! Kā viņš man nepatīk! Vai tu ievēroji, ar kādu sevišķu izsmieklu viņš šodien viņas klātbūtē izteicās par žīdiem? Vai tad viņa … ēbrejiete?“

Fustovs gāja pa priekšu, rokas mētādams; bija auksts, sniegs zem kājām čirkstēja kā sāls.

„Jā, cik atceros, es tiku kaut ko tamlīdzīgu dzirdējis,“ viņš beidzot ierunājās. „Viņas māte, liekas, bijusi ēbrejiete.“

„Tā tad Rača kungs pirmā laulībā bijis precējies ar atraitni?“

„Laikam.“

„Hm… Bet šis Viktors, kas vakar neieradās, arī viņa padēls?“

„Nē … tas ir viņa īstais dēls. Nu, bet es, kā tu zini, svešās darīšanās nemaisos un nemīlu iztaujāt. Es neesmu ziņkārs.“

Es iekodu mēlē. Fustovs steidzīgi gāja uz priekšu. Tuvojoties mājai, es viņu panācu un ielūkojos tam sejā.

„Bet kā?“ es jautāju: „vai Suzanna tiešām laba mūziķe?“

Fustovs sarauca pieri.

„Viņa ļoti labi spēlē klavieres,“ viņš izrunāja caur zobiem. „Tikai, brīdinu, viņa ir ļoti mežonīga!“ viņš piebilda viegli saviebdamies. Viņš itin kā nožēloja, ka iepazīstinājis mani ar Suzannu.

Es apklusu un mēs šķīrāmies.

Nākošā rītā es atkal devos pie Fustova. Pasēdēt pie viņa priekšpusdienā man bija kļuvis par nepieciešamību. Viņš kā parasti, uzņēma mani laipni, bet par vakarējo viesošanos — ne vārdiņa! Kā ūdeni mutē ieņēmis. Es sāku šķirstīt pēdējo „Tēleskopa“ numuru.

Istabā ienāca jauna persona. Tā izrādījās par to pašu Rača kunga dēlu, Viktoru, par kura prombūti vakar sūdzējās viņa tēvs.

Tas bija gadus astoņpadsmit vecs jauneklis, jau nodzēries un neveselīgs, ar saldeni-nekaunīgu smaidu netīrajā sejā, noguruma izteiksmi iekaisušajās ačelēs. Viņš līdzinājās tēvam, tikai viņa sejas vaibsti bija smalkāki un ne bez tīkamības. Bet pašā šinī tīkamībā bija kaut kas ļauns. Ģērbies viņš bija ļoti nekārtīgi, viņa mundiera tērpam trūka vienas pogas, viens zābaks bija pārplīsis, viņš stipri oda pēc tabakas.

„Sveicināti,“ viņš ierunājās aizsmakušā balsī un ar to zīmīgo plecu un galvas raustīšanu, kādu es vienmēr tiku novērojis pie izlutinātiem un pašapzinīgiem jaunekļiem. „Domāju iet uz ūniversitāti, bet atkļuvu pie jums. Krūtīs kaut kas spiež. Iedodiet cigāriņu,“ viņš pārsoļoja visu istabu gurdi vilkdams kājas, rokas neizvilkdams no bikšu kabatām un smagi nokrita uz dīvāna.

„Jūs esat apsaldējies?“ jautāja Fustovs un iepazīstināja mūs. Mēs abi bijām studenti, bet dažādās fakultātēs.

„Nē! … Kas par niekiem! Vakar, jāatzīstas … (Te jaunais Rača kungs pasmaidīja ar visu muti, atkal ne bez tīkamības, bet zobi viņam bija bojāti.) tika iedzerts, stipri iedzerts. Jā.“ Viņš aizsmēķēja cigareti un noklepojās. „Obihodovu pavadījām.“

„Kurp tad viņš brauc?“

„Uz Kaukazu un velk līdz uz turieni arī savu mīļāko. Jūs zināt, to melnacaino, ar vasaras raibumiem. Muļķis!“

„Jūsu tēvs par jums vakar apjautājās,“ piezīmēja Fustovs.

Viktors nospļāvās sāņš.

„Jā, es dzirdēju. Jūs vakar bijāt ieklīduši mūsu nometnē. Nu, un ko tad? Mūzicējāt?“

„Kā parasti.“

„Bet viņa… Jādomā, jauna viesa priekšā (te viņš pamāja ar galvu uz mani) palauzījās? Nespēlēja.“

„Par kufu jūs to sakāt?“ jautāja Fustovs.

„Nu, protams, par augsti cienīto Suzannu Ivanovnu!“ Viktors atzvēlās vēl ērtāk, pacēla noapaļotā kustībā roku virs galvas, palūkojās savā plaukstā un dobji iesmējās.

Es palūkojos Fustovā. Viņš tikai paraustīja plecu, it kā gribēdams likt man saprast, ka no tāda rezgaļa neko labāku nevar prasīt.

XI

Viktors, griestos lūkodamies, nesteidzoties un caur degunu sāka runāt par teātri, par diviem viņam pazīstamiem aktieriem, par kaut kādu Serafimu Serafimovnu, kas viņu „piešmaukusi“, par jauno profesoru R., kuru nosauca par lopu. „Tādēļ, iedomājaties, ko šis kroplis izdomājis? Katru lekciju sāk, izsaucot visus studentus pēc vārdiem, un vēl saucās liberāls! Es visus tādus jūsu liberāļus iebāztu tuktūzī!“ — Un, beidzot, pievērsies ar visu seju un ķermeni Fustovam, ierunājās pusžēlā, pusizsmiekla pilnā balsī:

„Ko es jums, Aleksandr Davidič, gribēju palūgt. . . Vai nevarētu kaut kā vest pie prāta manu večuku … Jūs, redz, ar viņu duetus spēlējat. . . Dod man piecus zilos papīrīšus mēnesī… Kas tad tas ir?! Tabakai nepietiek. Un vēl māca: netaisi parādus! Es viņu noliktu savā vietā un tad paskatītos! Es taču nesaņemu nekādas pensijas; ne tā kā citi (Viktors šo pēdējo vārdu izteica ar sevišķu uzsvaru). Un naudiņas viņam ir daudz, es zinu. Lai man nedzied Lācara gaudu dziesmas, mani neapmānīsi. Joko! Rokas sev apsildījis… veikli!“

Fustovs iesāņus palūkojās Viktora.

„Varbūt,“ viņš iesāka: „es pateikšu jūsu tētiņam. Bet citādi, ja gribat, es varu . . . pagaidām . .. nelielu summu . . .

„Nē, ko tur? Labāk jau saejlot veco . . . Tomēr,“ piemetināja Viktors, pakasījis degunu ar visiem pieciem pirkstiem: „dodiet, ja varat, rubļus divdesmit piecus… Cik, tas ir, es jums jau esmu parādā?“

„Jūs aizņēmāties no manis astoņdesmit piecus rubļus.“

„Jā . .. Nu tas, tā tad, iznāks … kopā simts desmit rubļu. Es jums atdošu visu reizā.“

Fustovs izgāja otrā istabā, iznesa no turienes divdesmitpiecu rubļu papīrīti un klusēdams pasniedza to Viktoram. Tas to paņēma, pilnu muti nožāvājās un, muti neaizvērdams, norūca: „paldies!“ tad, grozīdamies un staipīdamies piecēlās no dīvāna.

,,Fū! tomēr… kaut kā garlaicīgi,“ viņš nomurmināja, „būtu jāaiziet uz Itāliju, vai.“

Viņš devās uz durvīm.

Fustovs noraudzījās viņam pakaļ. Likās, itkā viņš cīnītos pats ar sevi.

„Par kādu pensiju jūs nupat runājāt, Viktor Ivanič? ‘ viņš beidzot jautāja.

Viktors apstājās uz sliekšņa un uzlika galvā cepuri.

„Un jūs to nezināt? Suzannas Ivanovnas pensija . . . Viņa to saņem. Ļoti interesants, es jums teikšu, anekdots. Es jums to kādreiz pastāstīšu. Darīšanas, tētiņ, darīšanas! Bet jūs tik, lūdzams, nepiemirstat večuku, večuku gan. Ada viņam, protams, bieza, vācu, un vēl krievu izstrādājuma, bet izsist cauri tomēr var. Tikai lai Eleonorka, mana pamāte, tur nebūtu klāt! Tētuks no viņas baidās, viņa visu sauc par savu. Nu, bet jūs jau pats esat diplomāts! Ardievu!“

„Tad ir gan, tomēr draņķis, šis puišelis!“ iesaucās Fustovs, tiklīdz durvis bija aizvērušās aiz Viktora.

Seja viņam dega kā ugunī un viņš novērsās no manis. Es viņu neiztaujāju un drīz vien aizgāju.

Visu to dienu es pavadīju pārdomās par Fustovu, par Suzannu, par viņas radiem; man neskaidri rādījās kaut kas ģimenes drāmai līdzīgs. Cik es varēju spriest, mans draugs nebija vienaldzīgs pret Suzannu. Bet viņa? Vai viņa to mīlēja? Kādēļ viņa likās tik nelaimīga? Un kas viņa vispāri bija par būti? Sie jautājumi man nepārtraukti nāca prātā. Tumša, bet stipra sajūta teica man, ka viņu atrisināšanai nevajadzēja griezties pie Fustova. Tas beidzās ar to, ka nākošā dienā es viens pats devos pie Rača kunga mājās.

Tiklīdz es atrados mazā, tumšā priekšnamiņā, man pēkšņi kļuva neveikli un sametās kauns. „Viņa varbūt pavisam nerādīsies,“ man pazibēja galvā, „būs jāsēž ar riebīgo veterānu un viņa sievu — ķēkšu … Un beidzot, ja viņa arī parādīsies, kas tad? Viņa pat nerunās … Vakar viņa izturējās pret mani loti nelaipni. Kādē| tad es atnācu? Kamēr es pārdomāju visu to, kazāciņš jau aizskrēja mani pieteikt, un blakus istabā pēc diviem vai trim nesaprašanas pilniem: „Kas tāds? Kas, tu saki?“ bija dzirdama smaga tupēju šļūkšana; durvis mazliet atvērās un šķirbā starp abām durvju pusēm parādījās Ivana Demjaniča seja, drūma un sabozusies seja. Tā pievērsās man, pārmainīja savu izteiksmi ne tūliņ … Redzams, Rača kungs mani uzreiz nepazina, bet piepeši viņa vaigi noapaļojās, acis sašaurinājās un no atplestās mutes līdz ar smiekliem izspruka iesauciens:

„Ak, tētiņ, cienītākais! Tas esat jūs? Esat tik laipni!“

Es sekoju viņam jo nelabprātāk tādēļ, ka, kā man likās, šis laipnais, jautrais Rača kungs iekšēji mani sūta pie velna. Tomēr te nekā nevarēja darīt. Viņš ieveda mani viesistabā un raug’! viesistabā pie galda, ar ienākumuizdevumu grāmatu priekšā, sēdēja Suzanna. Viņa palūkojās manī savām drūmajām acīm un mazliet pakodīja kreisās rokas nagus … viņai bija tāds paradums, kā es tiku novērojis, nervoziem ļaudīm īpatnējs paradums. Izņemot viņu, istabā nebija vairāk neviena.

„Lūk, cienījamais kungs,“ iesāka Rača kungs un iesita sev pa gūžu: „pie kādas nodarbošanās jūs atradāt mūs ar Suzannu Ivanovnu: nodarbojāmies ar lēsēm. Mana laulātā draudzene „arichmētikā“ nav stipra, bet es, jāatzīstas, taupu savas acis. Bez brillēm nevaru lasīt, ko lai dara! Lai jau papūlās jaunatne ha-ha! Kārtība to prasa. Nu, bet tā lieta nav steidzama… Steigties, smīdināt, blusas ķert, ha-ha!…“

Suzanna aizvēra grāmatu un gribēja iziet no istabas.

„Pagaid, tomēr pagaid,“ ierunājās Rača kungs. „Kas par nelaimi, ka neesi tualetē… (Suzanna bija tērpusies stipri pavecā, gandrīz bērnu kleitiņā ar īsām piedurknītēm.) Dārgais ciemiņš neņems ļaunā, bet man tikai noskaidrot aizpagājušo nedēļu … Jūs atļausit?“ viņš griezās pie manis. „Mēs ar jums jau neesam nekādos ceremoniālos!“

„Esat tik laipni, neliekaties traucēties,“ es iesaucos.

„Kā tad, kā tad, manu cienījamo tētiņ; jums pašam zināms: nelaiķis ķeizars Aleksejs Michailovičs Romanovs mēdza teikt: Darbam laiku, bet izpriecai minūti!—Bet mēs pašam darbam ziedosim minūti… ha-ha! Kas tie tur par trīspadsmit rubļiem trīsdesmit kapeikām?“ viņš, pagriezies pret mani ar muguru, piebilda pusbalsī.

„Viktors paņēma no Eleonoras Karpovnas; viņš teica, „ka jūs viņam atļāvuši,“ tāpat pusbalsī atbildēja Suzanna.

„Teica … teica … atļāvis …“ norūca Ivans Demjaničs. „Šķiet, es taču pats esmu tepat. Varējāt pajautāt. Bet kam aizgājuši tie septiņpadsmit rubļi?“

„Mēbeļu taisītājam.“

„Jā … mēbeļu taisītājam. Bet par ko tad?“

„Pēc lēses.“

„Pēc lēses. Parādi tak!“ viņš izrāva Suzannai grāmatu un, uzbāzis uz deguna brilles sudraba apkalumā, sāka vilkt ar pirkstu pa rindām. „Mēbeļu taisītājam .. . mēbeļu taisītājam … Jums — kad tik nauda no mājas laukā! Jūs tik priecājaties!… Wie die Kroaten! Pēc lēses! Nu, bet,“ viņš skaļi piebilda, no jauna pavērsās ar seju pret mani un norāva brilles no deguna, „bet ko tad es te! Ar šām nelietībām var arī vēlāk nodarboties. Suzanna Ivanovna, papūlaties aizstiept atpakaļ vietā šo grāmatvedību un esat tik laipna ierasties pie mums atpakaļ un pajūsmināt šā laipnā apmeklētāja dzirdi ar jūsu mūzikas rīku, tas> ir — klaviefu spēli… A?“

Suzanna novērsa galvu.

„Es būtu ļoti laimīgs,“ es steidzīgi iebildu, „man būtu ļoti patīkami paklausīties Suzannas Ivanovnas spēli. Bet ne par ko pasaulē es nevēlētos traucēt…“

„Kas par traucēšanu, ko jūs! Nu-s, Suzanna Ivanovna, eins, zwei, drei!“

Suzanna neatbildēja ne vārda un izgāja laukā.

XIII

Es negaidīju, ka viņa atgriezīsies, bet viņa drīz vien parādījās no jauna; pat tērpu nepārmainījusi un, apsēdusies kaktā divreiz vērīgi palūkojās manī. Vai nu viņa bija izjutusi manā apiešanās ar viņu to neviltoto, man pašam sev neizskaidrojamo cienīšanu, ko viņa modināja manī, vairāk kā ziņkāri, pat vairāk kā līdzjūtību, jeb viņa tanī dienā bija maigākā noskaņojumā, bet viņa piepeši piegāja klavierēm un nedroši uzlikusi roku taustiņiem un pavērsusi mazliet nolaisto galvu pār plecu uz mani atpakaļ, jautāja man, ko es gribot lai viņa spēlē? Es vēl nepaguvu atbildēt, kad viņa jau apsēdās, paņēma notis, steidzīgi tās atvēra un sāka spēlēt. Es jau no mazatnes mīlēju mūziku, bet tanī laikā es to vēl sapratu vāji, maz pazinu lielo meistaru darbus un, ja Rača kungs ar zināmu neapmierinātību nenorūktu: „Aha, wieder dieser Beethoven!“ — es neatģistos, ko izvēlējusies Suzanna. Tā bija, kā es uzzināju vēlāk, slavenā F-moll sonāte, opus 57. Suzannas spēle mani pārsteidza; tādu spēku, tādu uguni, tādu drošu vērienu es nebiju sagaidījis. Jau sākot ar sonātes sākuma strauji-kaislā allegro pirmajām taktīm es izjutu to stingumu, to aukstumu un sajūsmas saldās šausmas, kas acumirklī pārņem dvēseli, kad tajā ar negaidītu brāzmu ielaužas daiļums. Līdz pašām beigām es nepakustināju nevienu locekli, es visu laiku gribēju, bet neuzdrošinājos dziļi atvilkt elpu. Es sēdēju Suzannai aiz muguras, viņas seju es nevarēju redzēt; es redzēju tikai kā paretām viņas tumšie gape mati lēkāja un sitās pret pleciem, ka strauji šūpojās viņas stāvs un kā ātri un mazliet stūraini kustējās viņas tievās rokas un kailie elkoņi. Izskanēja beidzamie toņi. Beidzot es dziļi uzelpoju. Suzanna palika sēžam pie klavierēm.

„Jā, jā,“ piezīmēja Rača kungs, kurš, starp citu sakot, arī klausījās ļoti uzmanīgi. „Romantische Musik! Tas tagad modē. Tikai kādēļ tik netīri jāspēlē! — E? ar pirkstiņu pa diviem toņiem uzreiz —kādēļ? Ē? Tā ir; mums visu gribās ātrāk, ātrāk. Tā iznāk dedzīgāk. E? Karstas bliņas!“ viņš ieķērcās kā iznēsātājs-tirgotājs.

Suzanna mazliet pievērsās Rača kungam; es ieraudzīju viņas seju profilā. Šaurā uzacs pacēlās augstu pār nolaisto plakstiņu, nevienāds sārtums izplūda vaigā, mazā auss sārtojās zem atmestās cirtas.

„Es pats personīgi esmu dzirdējis visus labākos virtuozus,“ turpināja Rača kungs, piepeši sabozdamies: „un viņi visi pret nelaiķi Fieldu — tfū! Nulle, zero!! Das war ein Kerl! Und ein so reines Spiel! Un viņa kompozīcijas — visjaukākās! Bet visi šie jauni ,,tlu-lu-tu“ un ,,tra-ta-ta“, tas viss, man šķiet, vairāk sarakstīts skolniekiem. Da braucht man keine Delikatesse! Plinkšķini pa taustiņiem kā tik gadas … Nebūs nekāda nelaime! Kaut kas jau iznāks. Janitscharen Musik! Phē (Ivans Demjaničs noslaucīja ar kabatas lakatiņu sev pieri.) Nu, starp citu, to es nesaku attiecībā uz jums, Suzanna Ivanovna; jūs spēlējāt labi un jums nevajaga ļaunoties par piezīmēm.“

„Katram sava gaume,“ klusā balsī ierunājās Suzanna un viņas lūpas sāka trīcēt: „un jūsu piezīmes, Ivan Demjanič, kā jūs jau zināt, mani nevar apvainot.“

„O, protams! Tikai jūs nedomājat,“ Rača kungs griezās pie manis, „nedomājat, cienītais kungs, ka tas notiek mūsu pārliecīgās labsirdības un dvēseles pazemības dēļ, —

Bet vienkārši, ar Suzannu Ivanovnu iedomājamies sevi paceltus tik augstu, kā ū-ū! Cepure, kā mēdz teikt krieviski, krīt no pakauša, un mūs vairs nespēj sasniegt nekāda kritika. Patmīlība, cienītais kungs, patmīlība. Tā mūs pārņēmusi, jā, jā!“

Ne bez izbrīna es klausījos Račā. Žults, indīga žults tā i vārījās katrā viņa vārdā… Un tā bija sen uzkrājusies! Tā smacēja viņu. Viņš mēģināja nobeigt savu tirādi parastiem smiekliem, — un ieklepojās aizsmakuši, drudžaini. Suzanna viņam neatbildēja ne vārdiņa, tikai papurināja galvu, pacēla seju un, aptvērusi abām rokām elkoņus, cieši raudzījās tieši viņā. Viņas nekustīgo, ieplesto acu dziļumos baismīgā, neizdzēšamā ugunī kvēloja sens ienaids. Man kļuva baigi.

„Jūs piederat divām dažādām mūzikalām paaudzēm,“ es iesāku šķietami brīvi, gribēdams ar šo brīvumu likt saprast, ka es neka nemanu, „un tādēļ nav brīnums, ka jūsu domas šķiras … Bet, Ivan Demjanič, jūs man atļausit nostāties … jaunākās paaudzes pusē. Es, protams, esmu profans, bet, atzīstos, mūzikā vēl nekas nav atstājis uz mani tādu iespaidu, kā tā… kā tas, ko Suzanna Ivanovna mums patlaban nospēlēja.“

Račs piepeši uzbruka man.

„Un kādēļ jūs domājat,“ viņš vēl aizvien sarkans no klepus, uzkliedza, „ka mēs gribam jūs ievervēt savā nometnē? (Vārdu „nometne“ viņš izrunāja vāciski: Lager.) Tas mums nepavisam nav vajadzīgs, bardzo dzieņkujem! Brīvam brīvība, glābtam — glābiņš! Bet kas attiecas uz divām paaudzēm, tad tas tā arī ir: mums, večiem, ar jums, jaunajiem, grūti sadzīvot, ļoti grūti! Mūsu jēdzieni nekur nekad nesakrīt, ne mākslā, ne dzīvē, pat ne morālē. Vai nav taisnība, Suzanna Ivanovna?“

Suzanna iesmējās nicīgiem smiekliņiem.

„Sevišķi attiecībā, kā jūs sakāt, uz morāli, mūsu jēdzieni nesakrīt un nevar sakrist,“ viņa atbildēja un kaut kas draudošs pazibēja zem viņas uzacīm, bet lūpas tāpat kā agrāk, viegli trīcēja.

„Protams, protamsl“ uztvēra Račs. „Es neesmu filozofs! Es neprotu nostāties … tā, tik augstu! Es esmu vienkāršs cilvēks, aizspriedumu vergs, jā!“

Suzanna atkal iesmējās.

„Man liekas, Ivan Demjanič, ari jūs dažu labu reiz esat pratuši nostādīt sevi augstāk par to, ko sauc par aizspriedumiem.“

„Wie so? Tas ir, kā tad? Es jūs nesaprotu.“ „Nesaprotat? Jūs esat tik aizmāršīgs!“

Rača kungs it kā apjuka.

„Es … es …“ viņš atkārtoja. „Es …“

„Jā, jūs, Rača kungs.“

Iestājās neilgs klusums.

„Tomēr, atļaujiet, atļaujiet,“ iesāka Rača kungs, „kā jūs varat tik nekaunīgi…“

Suzanna piepeši izslējās visā augumā un, neizlaizdama no rokām savus elkoņus, tos sažņaugdama, spēlēdamās uz tiem ar pirkstiem, nostājās Rača priekšā. Likās, viņa izsauc to uz cīņu, viņa uzbrūk tam. Viņas seja pārvērtās: piepeši, vienā acumirklī tā kļuva neparasti skaista un drausmīga, viņas pusizdzisušās acis iemirdzējās kaut kādā priecīgā un aukstā mirdzumā — tērauda mirdzumā; vēl nesen trīcošās lūpas saspiedās vienā taisnā, nepielūdzami stingrā svītrā. Suzanna izaicināja Raču, bet tas, kā mēdz teikt, ielūkojās viņā, piepeši apklusa un saguba kā maiss, arī galvu ierāva plecos un pat kājas savilka kopā. Divpadsmitā gada veterāns bija nobijies, par to vairs nevarēja būt šaubu.

Suzanna lēnām novērsa savas acis no viņa uz mani, it kā aicinādama mani par savas uzvaras un ienaidnieka pazemojuma liecinieku, un, pēdējo reiz iesmējusies, izgāja no istabas.

Veterāns kādu laiku palika nekustīgi sēžam savā krēslā; beidzot, it kā atcerēdamies, aizmirsto lomu, viņš uzpurinājās, piecēlās un uzsitis man uz pleca, sāka smiet savus skaļos smieklus.

„Lūk, paskataities tik, ha-ha-ha! liekas, ne pirmo gadu desmitu mēs dzīvojam ar šo jaunkundzi, bet viņa nekad nevar saprast, kad es dzenu jokus un kad es runāju nopietni! Un ari jūs, cienījamais, liekas, netiekat gudrs … Ha-ha-ha! Tas pierāda, ka jūs vēl nepazīstat veco Raču!“

^ „Nē … Tagad es tevi pazīstu,“ es nodomāju ne bez zināmām bailēm un riebuma.

„Nepazīstat veci, nepazīstat!“ viņš atkārtoja pavadīdams mani līdz priekšnamam un glaudīdams savu vēderu. „Es esmu smags, sists cilvēks, ha-ha! Bet, nudien, es esmu labs.“

Es ar skubu metos no lieveņa ielā. Man gribējās drīzāk aiziet no šā „labā cilvēka“.

XIV

„Ka viņi viens otru ienīst, tas ir skaidrs,“ es domāju iedams mājup; „neapšaubāms ir arī tas, ka viņš ir ļauns cilvēks, bet viņa laba jaunava. Bet kas gan viņu starpā noticis? Kāds iemesls šim pastāvīgajam uzbudinājumam? Kāda nozīme šiem pārmetumiem? Un cik negaidīti tas uzliesmoja! Kāda niecīga iemesla dēļ!“

Nākošā dienā mēs ar Fustovu gatavojāmies iet uz teātri skatīties Ščepkinu komēdijā „Nelaimē prāta dēļ“. Sī Gribojedova komēdija tikko bija atļauta, iepriekš izķēmota cenzūras graizījumicm. Mēs stipri aplaudējām Famusovam, Skalozubam. Neatceros, kāds aktieris izpildīja Čacka lomu, bet ļoti labi atceros, ka tas bija neizsakāmi slikts; no sākuma viņš uznāca tērpies vengerkā un zābakos ar bārkstotām slotiņām, bet vēlāk toreiz modernajā „flamme de punch“ krāsas frakā un šī fraka viņam piestāvēja kā mūsu vecajam nama pārzinim. Atceros vēl, ka balle trešā cēlienā izsauca mūsu sajūsmu. Kaut gan, laikam, neviens nekad patiesībā nav taisījis tādus dejas soļus, bet tas jau tā bija pieņemts — un, laikam to dara tāpat arī līdz šim. Viens viesis leca pārāk augstu, pie kam viņa parūka plīvoja uz visām pusēm, un publika nevaidami smējās. Iznākot no teātra gaitenī, mēs sagrūdāmies ar Viktoru.

„Jūs bijāt teātrī!“ viņš iesaucās, vicinot rokas. „Kā tad es jūs neredzēju? Ļoti priecājos, ka satiku jūs. Jums noteikti jāpavakariņo ar mani. Iesim, es pacienāšu!“

Jaunais Račs likās esam uzbudinātā, gandrīz sajūsmas stāvoklī. Viņa ačteles skraidīja, viņš smaidīja, sejā parādījās sarkani plankumi.

„Uz kādiem tad priekiem?“ jautāja Fustovs.

„Uz kādiem? Lūk, vai nelabpatiktos pabūt ziņkāram?“

Viktors noveda mūs mazliet sāņš un, izvilcis no bikšu kabatas veselu žūksni toreizējo sarkano un zilo naudas zīmju, pavicināja tās gaisā.

Fustovs nobrīnījās.

„Jūsu tētiņš kļuvis devīgs?“

Viktors iesmējās.

„Atraduši devīgo! Kā tad, turi platāk kabatu!… Šorīt, paļaudamies uz jūsu aizrunu, es viņam palūdzu naudu. Un ko gan, kā jums šķiet, man pateica šis žīdu mērdētājs? Es, viņš saka, tavus parādus, labs ir, samaksāšu. Pat līdz divdesmit pieciem rubļiem ieskaitot! Dzirdat, ieskaitot! Nē, cienītais kungs, to Dieviņš man sūtīja manā sērdienībā. Iznāca tāds gadījums.“

„Kādu aplaupījāt?“ nevērīgi izteica Fustovs.

Viktors sarauca pieri.

„Uch, taisni tā, aplaupīju! Vinnēju, novinnēju virsniekam, gvardietim! Tikko vakar atdrāzies no Pēterburgas. Un kāda apstākļu sagadīšanās! Ir vērts pastāstīt… bet te neērti. Iesim uz Jaru, te tik pārs soļu. Kā teikts, es uzcienāju!“

Mums varbūt vajadzēja atteikties, bet mēs gājām bez pretrunām.

XV

Jarā mūs ieveda atsevišķā istabā, pasniedza vakariņas, atnesa šampanieti. Viktors visos sīkumos mums izstāstīja, kā viņš kādā patīkamā namā sastapis šo gvardijas virsnieku, ļoti mīļu zēnu no labas ģimenes, tikai bez ķeizara galvā; kā viņi iepazinušies; kā viņš, tas ir, virsnieks, iedomājies joku dēļ likt viņam, Viktoram, priekšā spēlēt ar vecām kārtīm „uz muļķi“, gandrīz, tā sakot, uz riekstiem, un ar to norunu, ka virsnieks spēlēs uz Vilhelmines laimi, bet Viktors pats uz savu; kā vēlāk lieta nonākusi līdz derībām.

„Bet man tak, man tak,“ Viktors iesaucās, uzleca kājās un sāka sist plaukstas, „kabatā tikai seši rubļi. Iedomājaties! Un no sākuma es pavisam „noferšpīlējos …“ Kāds stāvoklis?! Tikai tad, nezinu pateicoties kā lūgšanām, Fortūna man uzsmaidīja. Tas iekarsa, rāda visas kārtis… Un rē! pagrūda septiņi simti piecdesmit rubļus! Lūdzās lai spēlējot vēl, bet es neesmu vis muļķa zēns, domāju, nē, tādu laimi nevar izmantot ļaunprātīgi! paķēru cepuri un marš! Tagad, lūk, man nebūs jālūdzas vecais, un varu vēl biedrus uzcienāt… Ei! viesmīl! Vēl pudeli! Kungi, piesitīsim!“

Mēs saskandinājām ar Viktoru glāzes un turpinājām dzert un smieties, kaut gan viņa stāsts mums nepavisam nepatika, un arī pati viņa sabiedrība darīja mums maz prieka. Viņš izplūda laipnībās, sāka dzīt jokus, ar vārdu sakot, sāka plātīties un kļuva vēl pretīgāks. Viktors beidzot pamanīja, kādu viņš uz mums atstājis iespaidu un sabozās; viņa runa kļuva saraustītāka, skatieni drūmāki. Viņš sāka žāvāties, paziņoja, ka gribot gulēt, un ar viņam īpato rupjību nolamāja restorāna apkalpotāju par slikti iztīrītu pīpi, tad, piepeši ar izaicinošu izteiksmi saviebtajā sejā griezās pie Fustova:

„Paklausaities, Aleksandr Davidič,“ viņš teica, „sakait, lūdzams, kādēļ jūs mani nicināt?“

„Kā tā?“ ne uzreiz atģidās atbildēt mans draugs.

„Nu tā … Es ļoti labi jūtu un zinu, ka jūs mani nicināt, un šis kungs (viņš norādīja uz mani ar pirkstu) arī to pašu! Un ja nu jūs vēl būtu slavens ar ļoti augstu tikumību, bet taču esat tāds pats grēcinieks kā mēs visi. Vēl sliktāks. Klusā atvarā … zināt parunu?“ Fustovs nosarka.

„Ko jūs ar to gribat teikt?“ viņš jautāja.

„Nu, to, ka es vēl neesmu galīgi akls un redzu visu kas notiek mana deguna priekšā: jūsu lakstošanos ap manu māsu es redzu … Un man tur nav nekas pretim, tādēļ, kā: pirmkārt, tas nav manos principos, bet otrkārt, mana māšele, Suzanna Ivanovna pati jau ir izgājusi cauri visām ķibelēm … Tikai kādēļ tad mani nicināt?“

„Jūs pats nesaprotat, ko jūs tur muldat! Jūs esat piedzēris,“ ierunājās Fustovs, ņemdams mēteli no pakaramā. „Apspēlējis, laikam, kādu muļķi un tagad melš velns sazin ko!“

Viktors turpināja gulēt uz dīvāna un tikai sāka mētāt kājas, ko bija pārmetis pār gala atzveltni.

„Apspēlējis! Kādēļ tad jūs dzērāt vīnu? Tas taču pirkts par novinnēto naudu. Bet ko melst man nav. Ne jau mana vaina, ka Suzanna Ivanovna savā agrākā dzīvē …“

„Kļūsiet!“ viņam uzkliedza Fustovs. „Kļūsiet… jeb …“

„Jeb kas?“

„Tad jūs dabūsit zināt, kas. Pēter, iesim.“

„Aha!“ turpināja Viktors, „mūsu augstsirdīgais bruņinieks metās bēgt. Redzams, negribās dzirdēt patiesību! Redzams, tā dzeļ, tā pati patiesība!“

„Iesim taču, Pēter,“ atkārtoja Fustovs, galīgi pazaudējis savu parasto aukstasinību un pašsavaldīšanos. „Atstāsim šo neķītro puiku!“

„Šis puika no jums nebaidās, dzirdat,“ Viktors nokliedza mums pakaļ, „šis puika jūs nicina, ni-ci-na! Dzirdiet!“ Fustovs soļoja pa ielu tik steidzīgi, ka es ar pūlēm varēju tikt viņam līdz. Piepeši viņš apstājās un spēji pagriezās atpakaļ.

„Kurp tad tu?“ es jautāju.

„Jāuzzina taču ko šis muļķis … Viņš dzērumā varbūt Dievs zina ko … Tikai tu nenāc man līdz … mēs redzēsimies rīt. Ardievu!“

Un steidzīgi paspiedis man roku, viņš devās uz Jara restorānu.

Otrā dienā man neizdevās Fustovu satikt, bet nākošā dienā es, aizejot pie viņa dzīvoklī, dabūju zināt, ka viņš aizbraucis pie sava tēvoča uz muižu Maskavas tuvumā. Es jautāju, vai viņš nav atstājis man kādu zīmīti, bet nekādas zīmītes nebija. Tad es jautāju sulainim, vai viņš nezina, cik ilgi Aleksandrs Davidičs paliks uz laukiem. „Nedēļas divas, varbūt pat ilgāk, tā jādomā,“ atbildēja sulainis. Katram gadījumam es pavaicāju sīku Fustova adresi un domās nogrimis soļoju mājup. Šī negaidītā aizbraukšana no Maskavas, ziemā, mani iedzina galīgā nesaprašanā. Mana labā krustmāmiņa pie pusdienām man piezīmēja, ka es kaut ko gaidot un lūkojoties uz pīrāgu ar kāpostiem it kā redzētu to pirmo reiz. „Pierre, vous n’кtes pas amoureux?“ viņa beidzot iesaucās, iepriekš aizsūtījusi savas biedrenes. Bet es viņu nomierināju: nē, iemīlējies es nebiju.

XVI

Pagāja trīs dienas. Kaut kas mani kārdināja aiziet pie Račiem; man šķita, ka viņu namā man vajadzētu atrast atrisinājumu visam tam, kas mani nodarbināja un ko es nespēju saprast… Bet man atkal būtu jāsatiekas ar veterānu … Šī doma mani atturēja. Te, kādā negaisa vakarā — laukā plosījās un auroja februāfa putenis, sausais sniegs pa laikam sitās pret logu kā spēcīgas rokas sviestas rupjas smiltis, — es sēdēju savā istabiņā un mēģināju lasīt kādu grāmatu. Ienāca mans sulainis un ne bez noslēpumainības paziņoja, ka mani vēloties redzēt kāda dāma. Es izbrīnījos … dāmas mani vispār neapmeklēja, sevišķi tādā vēlā laikā, tomēr liku lūgt. Atvērās durvis un ātriem soļiem ienāca sieviete, visa ietinusies vieglā vasaras uzpletnī un dzeltenā plīvurā. Ar strauju kustību viņa nometa uzpletni un plīvuru, un es savā priekšā ieraudzīju Suzannu. Es biju tiktāl pārsteigts, ka nespēju izrunāt ne vārdiņa, bet viņa aizgāja pie loga un, atspiedusies ar plecu pie sienas, palika nekustīgi stāvam; tikai krūtis cilājās krampjaini un skatiens klīda apkārt,

un no viņas pamirušajām lūpām ar klusu vaidu izrāvās elpa. Es sapratu, ka viņu pie manis atvedusi nopietna nelaime; es, neraugoties uz savu vieglprātību un jaunību, sapratu, ka šinī mirklī manā priekšā norisinājās veselas dzīves liktenis, rūgts un grūts liktenis.

„Suzanna Ivanovna,“ es iesāku, „kādā kārtā …“ Piepeši viņa satvēra manu roku saviem sastingušajiem pirkstiem, bet balss atteicās klausīt. Viņa saraustīti nopūtās un nodūra acis. Smagās melno matu šķipsnas nokrita pār seju … Matos vēl vizmoja neizkusušās sniega pārslas.

„Lūdzu, apmierinieties, apsēžaities,“ es atkal ierunājos, „lūk te, uz dīvāna. Kas tad noticis? Apsēžaities, es jūs lūdzu.“

„Nē,“ viņa izteica tikko dzirdami un nolaidās uz palodzes. „Man te ir labi… Lai paliek … Jūs nevarējāt to gaidīt… bet kaut jūs zinātu … kaut es varētu … kaut..

Viņa gribēja sevi pārvarēt, bet no viņas acīm ar satricinošu spēku izlauzās un sāka līt asaras — un raudas, steidzīgas, izmisušas raudas atskanēja istabā. Man sažņaudzās sirds … Es apjuku. Es biju redzējis Suzannu tikai divas reizes: es nojautu, ka viņai nav viegli dzīvot pasaulē, bet es viņu skaitīju par lepnu jaunavu, ar cietu raksturu, un piepeši šīs nevaldāmās, izmisuma pilnās asaras … Ak Kungs! Bet tā taču raud tikai pirms nāves! Es pats stāvēju it kā uz nāvi notiesāts.

„Atvainojat mani,“ viņa beidzot ierunājās, vairākas reizes, gandrīz ar dusmām slaucīdama vienu aci pēc otras, „Tas tūliņ pāries. Es atnācu pie jums …“ viņa vēl šņukstēja, bet jau bez asarām. „Es atnācu . .. Jūs taču zināt, Aleksandrs Davidičs aizbraucis?“

Ar šo vienīgo jautājumu Suzanna atzinās pilnīgi un pie tam noraudzījās manī it kā gribēdama teikt: tu taču sapratīsi, tu saudzēsi, vai nē? — Nelaimīgā! Tā tad, citas izejas viņai vairs nebija atlicis!

Es nezināju, ko lai viņai atbildu…

„Viņš aizbraucis, viņš aizbraucis … viņš noticējis!“ pa to laiku runāja Suzanna. „Viņš negribēja pat pajautāt man, viņš domāja, ka es viņam neteikšu visu patiesību;

un to viņš varēja domāt par mani? It kā es viņu kādreiz būtu piemānījusi!“

Viņa iekoda zobos apakšlūpu un, viegli pieliekusies, sāka ar nagu svītrot loga rūts ledus puķes. Es steidzīgi izgāju otrā istabā un, aizsūtījis projām savu apkalpotāju, tūlīt atgriezos un aizdedzu otru sveci. Es pats lāgā neapzinājos, kādēļ es to daru; es biju ļoti apjucis.

Suzanna tāpat sēdēja uz palodzes, un es tikai tagad ievēroju, cik viegli viņa ģērbusies: pelēka kleitiņa, ar baltām pogām un plata ādas josta, tas bija viss. Es piegāju viņai tuvāk, bet viņa nepiegrieza man nekādas vērības.

„Viņš noticējis … viņš noticējis,“ viņa čukstēja, lēni šūpodamās no vienas puses uz otru. „Viņš neapdomājās, viņš deva šo pēdējo … pēdējo triecienu!“ Piepeši viņa pievērsās man. „Jūs zināt viņa adresi?“

„Jā, Suzanna Ivanovna … es to dabūju no viņa apkalpotājiem … pie viņa mājās. Pats viņš man nekā netika teicis par savu nodomu, es viņu neesmu redzējis divas dienas; aizgāju aptaujāties, bet viņš jau bija aizbraucis no Maskavas.“

„Jūs zināt viņa adresi,“ viņa atkārtoja. „Nu, tad aizrakstiet viņam, ka viņš mani nogalināja. Es zinu, jūs esat labs cilvēks. Ar jums viņš, jādomā, par mani nerunāja, bet ar mani runāja par jums. Aizrakstiet… ak, aizrakstiet viņam, lai atgriežas drīzāk, ja vēl grib mani sastapt dzīvu! — Bet nē! Mani viņš vairs nesastaps!“

Suzannas balss ar katru vārdu kļuva klusāka, un arī viņa pati it kā aprima. Bet man šis miers likās vēl drausmīgāks kā nesenās raudas.

„Viņš tam noticēja…“ viņa noteica vēlreiz un atspieda zodu saliktajās rokās.

Pēkšņi vēja brāziens ar spalgu svilpienu un troksni iesvieda logā sniegu; istabu pārlidoja auksta gaisa plūzma … Sveču liesma sašūpojās … Suzanna nodrebēja. Es no jauna palūdzu viņu apsēsties uz dīvāna.

„Nē, nē, lai,“ viņa atbildēja, „man tepat labi. Lūdzu.“ Viņa piespiedās pie aukstā stikla it kā būtu loga dziļumā atradusi sev ligzdiņu. „Lūdzu.“

„Bet jūs trīcat, jūs esat nosalusi,“ es iesaucos. ,,Paskataities, jūsu kurpes galīgi izmirkušas.“

Mani pārņēma bailes.

„Suzanna Ivanovna!' es tikko neiekliedzos, „attopatics, es jūs lūdzu! Kas jums ir? Kādē| tāds izmisums! Jūs redzēsit, viss noskaidrosies, kaut kāds pārpratums… neparedzēts gadījums … Jūs redzēsit, viņš drīz atgriezīsies. Es ziņošu viņam, es vēl šodien aizrakstīšu … Bet jūsu vārdus es viņam neatkārtošu… Kā tas iespējams!“

„Viņš mani nesastaps,“ Suzanna noteica tādā pašā klusā balsī. „Vai tiešām es būtu nākusi šurp, pie jums, pie sveša cilvēka, ja nezinātu, ka nepalikšu dzīva? Ak, viss mans pēdējais laupīts uz visiem laikiem! Redzat, man negribas mirt tā, vientulībā, klusu ciešot, nevienam nepateikušai: Es esmu zaudējusi visu… un es mirstu… Paskataities!“

Viņa atkal ielīda savā aukstajā ligzdiņā … Mūžam neaizmirsīšu šo galviņu, šās nekustīgās acis ar viņu dziļo un izdzisušo skatienu, šos tumšos, izmētātos matus uz bālā loga stikla, pašu šo pelēko, šauro kleitiņu, kur zem ikkatras krokas vēl pulsēja tāda jauna, kvēla dzīvība.

Es negribot izplētu rokas.

„Jums … jums mirt, Suzanna Ivanovna! Jums jādzīv<5! … Jums jādzīvo!“

Viņa palūkojās manī … Mani vārdi viņu it kā izbrīnīja.

„Ak, jūs nezināt,“ viņa iesāka un abas rokas lēni noslīga. „Es nevaru dzīvot. Par daudz, par daudz man nācies ciest pardaudz. Es panesu … es cerēju … bet tagad … kad arī tas sabrucis … kad …“

Viņa pacēla acis augšup, un it kā nogrima domās. Traģiskais vilciens, ko es kādreiz biju ievērojis ap viņas lūpām, tagad kļuva vēl asāks; tas apklāja visu seju. Likās, ka kādas nepielūdzamas varas pirksts to neatvairāmi iezīmējis, tā apzīmēdams šo bojā aizgājušo būti.

Viņa vēl aizvien klusēja.

„Suzanna Ivanovna,“ es iesāku, lai kaut kā pārtrauktu šo baigo klusumu, „viņš atgriezīsies, es jums galvoju.“

Suzanna palūkojās manī.

„Ko jus sakāt?“ viņa ierunājās ar redzamām pūlēm.

„Viņš atgriezīsies, Suzanna Ivanovna, Aleksandrs atgriezīsies!“

„Viņš atgriezīsies?“ viņa atkārtoja. „Bet ja arī viņš atgrieztos, es nevaru viņam piedot šo pazemojumu, šo neuzticību …“

Viņa satvēra savu galvu.

„Mans Dievs! Mans Dievs! Ko es runāju! Un kādēļ es esmu te? Kas tas ir? Ko … ko es nācu lūgt… un kam? Ak, es sāku zaudēt prātu!…“

Viņas skats norima.

„Jūs gribējāt lūgt mani lai es aizrakstu Aleksandram,“ es pasteidzos viņai pateikt.

Viņa kļuva mundrāka.

„Ja aizrakstat… aizrakstat, ko gribat… Bet lūk šo …“ viņa steidzīgi parakņājās savā kabatā un izvilka nelielu burtnīciņu. „To es uzrakstīju viņam .. . pirms viņa bēgšanas … Bet viņš taču noticēja … noticēja tam!…“

Es sapratu, ka runa iet par Viktoru; Suzanna negribēja saukt viņu vārdā, negribēja pieminēt viņa ienīsto vārdu.

„Tomēr, atļaujiet, Suzanna Ivanovna,“ es iesāku, „kādēļ jūs domājat, ka Aleksandram Davidičam bijusi saruna … ar to cilvēku?“

„Kamdēļ? Kamdēļ? Bet tas pats atnāca pie manis un izstāstīja visu, un lielījās … un smējās tāpat kā viņa tēvs! Lūk, lūk, ņemat,“ viņa turpināja, spiezdama man rokā burtnīciņu: „izlasait, nosūtait viņam, sadedziniet, aizmetiet projām, darait ko gribat, kā gribat… Bet nevar \aču mirt tā, lai neviens nezinātu … Bet tagad man laiks … Man jāiet.“

Viņa piecēlās no palodzes … Es viņu apturēju.

„Kurp tad jūs, Suzanna Ivanovna, apžēlojaties! Paklausaitics, kāds vējputens! Jūs esat tik viegli apģērbta … Un jūsu mājas nav nemaz tik tuvu. Atļaujiet, es mazākais aizsūtīšu pēc karietes, pēc važoņa.“

„Nevajaga, nekā nevajaga,“ viņa izteica, noteikti atvairīdama mani un sniedzās \pēc uzpletņa un plīvura.

„Dieva dēļ, neatturat mani! citādi… es neatbildu ne par ko! Es jūtu, ka man galva griežas riņķī. Es jūtu bezdibeni, tumšu bezdibeni zem kājām … Nenākiet klāt! ncaiztiekiet mani!“ Drudžainā steigā viņa aplika uzpletni, uzmeta plīvuru. „Ardievu … Ardievu. Ak, mana nabaga, nabaga cilts, mūžīgo klaidoņu cilts, par tevi guļ lāsts! Bet mani taču neviens nav mīlējis, kamdēļ tad lai viņš ..Viņa piepeši apklusa. „Nē, viens mani tomēr mīlēja,“ viņa atkal sāka runāt, lauzīdama rokas, „bet visur ir nāve, neizbēgama nāve! Tagad mana kārta . . . Nenākat man pakaļ,“ viņa griezīgi iekliedzās. „Nenākat! Nenākat!“

Es apmulsu, bet viņa izmetās laukā un mirkli vēlāk es dzirdēju, kā apakšā nodunēja smagās durvis un loga rāmji atkal nodrebēja zem vējputeņa spiediena.

Es atģidos tikai pēc brīža. Es toreiz tikko sāku dzīvot; nejutu ne kaisles, ne skumju un reti biju liecinieks citu neapvaldīto jūtu izpausmei… Bet mani satrauca nevis šo skumju, šās kaisles sirsnība, tās dziļums. Ja manās rokās nebūtu burtnīciņas, es tiešām, varētu domāt, ka visu to esmu redzējis sapnī — tas viss bija tik neparasts un pārgāja kā acumirklīgs pērkoņa lietus. Šo burtnīciņu es lasīju līdz pusnaktij. Vairākas loksnes pastpapīra bija aprakstītas lielu, bet nevienādu rokrakstu, gandrīz bez svītrojumiem. Neviena rinda negāja taisni un, likās, katrā bija sajūtama spalvu turētājas rokas trīcēšana. Lūk, kas bija rakstīts šinī burlnīciņā (es viņu uzglabāju līdz šim laikam):

XVII

Manas dzīves stāsts.

„Šovasar man paliks divdesmit astoņi gadi. Lūk manas pirmās atmiņas: es dzīvoju Tombovas guberņā, pie kāda bagāta muižnieka, Ivana Matvejeviča Koltovska, viņa lauku mājā, nelielā otrā stāva istabiņā. Kopā ar mani dzīvo mana māte, žīdiete, nelaiķa, no ārzemēm atvesta, gleznotāja meita, slimīga sieviete ar neparasti skaistu, vaskabālu seju un tādām skumjām acīm, kā, gadījās, tiklīdz viņa ilgāk noraudzīsies manī, es, pat nelūkodamās uz viņu, sajūtu šo skumjo, skumjo skatienu, un sāku raudāt, un metos viņu apkampt. Pie manis brauc skolotāji, man māca mūziku un sauc par jaunkundzi. Es pusdienoju pie kungu galda kopā ar māmiņu. Koltovska kungs

—   gapa auguma lepns večuks ar brašu uzstāšanos; no viņa vienmēr oda pēc ambras. Es viņa baidos līdz nāvei, kaut gan viņš mani sauc „Suzon“ un sniedz caur mežģinu aproci skūpstīt savu sauso, dzīslaino roku. Ar māmiņu viņš ir izmeklēti laipns, bet sarunājas ar viņu maz; pateic viņai divus trīs labvēlīgus vārdus, uz kuriem tā tūliņ steidzīgi atbild, — pateic un sēž, cienīgi raudzīdamies apkārt un lēnām berzēdams pirkstos šņaucienu spāņu tabakas apaļā zelta tabakas kārbā, ar ķeizarienes Katrīnas monogrammu.

Manas dzīves devītais gads man palika prātā uz visiem laikiem… Tad es caur istabenēm meitu istabā uzzināju, ka Ivans Matvcjičs Koltovskis ir mans tēvs un gandrīz tanī pašā dienā mana māte uz viņa pavēli apprecējās ar Rača kungu, kas pie viņa izpildīja itin kā pārvaldnieka vietu. Es nekādi nevarēju saprast, kā tas iespējams, es netiku gudra, cs tikko nesaslimu, mana galva pārgura, prāts apstājās darboties. „Vai tas patiesība, vai tas patiesība, māmiņ,“ es jautāju viņai, „šis smaršo još a i s bubulis (tā es saucu Ivanu Matvejiču) ir mans tēvs?“ Māmiņa ļoti izbijās, aizspieda man muti … „Nekad, nevienam par to nesaki ne vārda, dzirdi, Suzanna, vai dzirdi — ne vārda!“ viņa atkārtoja man drebošā balsī, cieši spiezdama manu galvu pie savas krūts … Un tiešām, es nevienam ( to neteicu … Es sapratu šo manas mātes pavēli… Es sapratu, ka man jāklusē, ka mana māte lūdzas no manis piedošanu!

Mana nelaime sākās jau tūlīt tad. Rača kungs nemīlēja manu māti un arī viņa to nemīlēja. Viņš to apprecēja naudas dēļ, bet viņai bija jāpadodas. Koltovska kungs laikam atrada, ka tādā ceļā viss nokārtojas uz to labāko — „la position йtait rйgularisйe“. Atceros dienu pirms kāzām — mana māte un es — mēs abas, apkampušās, noraudājām gandrīz visu rīta pusi — raudājām rūgti, rūgti un klusēdamas. Nav brīnums, ka viņa klusēja… Ko gan viņa varēja man teikt? Bet ka es viņu neiztaujāju,

—    pierāda tikai to, ka nelaimīgi bērni top saprātīgi ātrāk kā laimīgie… par nelaimi sev pašiem.

Koltovska kungs turpināja nodarboties ar manu izglītību un pat mazliet tuvināja mani savai personībai. Ar mani viņš nerunāja… bet rītos un vakaros, ar diviem pirkstiem nopurinājis no sava žabo tabakas puteklīšus, viņš ar tiem pašiem diviem ledus aukstiem pirkstiem papliukšķināja manu vaigu un deva man kādas tumšas konfektes, arī ar ambras smaršu, kufas es nekad neēdu. Divpadsmit gadu vecumā es kļuvu viņa lektrise, „sa petite lectrice“. Es viņam lasīju priekšā pagājušā gadsimta franču autoru darbus, Sen-Simona memuārus, Mablī, lvenālu, Helvēciju, Voltēra sarakstīšanos, enciklopēdistus, nekā, protams, nesaprazdama, pat tad, kad viņš atņirdzics un acis piemiedzis, man pavēlēja: „relire cc dernier paragraphe, qui est bien remaryable!“ Ivans Matvejičs bija pilnīgs francūzis. Viņš pirms revolūcijas bija dzīvojis Parīzē, atminējās Mariju Antuaneti, bija dabūjis ielūgumu pie viņas Trianonas pilī, bija redzējis arī Mirabo, kufš, pēc viņa vārdiem, nēsājis ļoti lielas pogas — „exagйrй en tout“ — un vispārīgi bijis slikta toņa cilvēks — „en dйpit de sa naissance!“ Starp citu sakot, Ivans Matvejičs reti kad stāstīja par tiem laikiem, bet reizes divas jeb trīs gadā, griezdamies pie šķielejoša večuka — emigranta, kupu turēja savā maizē un, Dievs zina, kādēļ sauca par „monsieur le Commandeur“, deklamēja savā nesteidzīgā deguna balsī ekspromtu, ko viņš kādreiz bija teicis vakara izrīkojumā pie hercogienes Poliņjak. Es atceros tikai divas pirmās rindiņas … (Runa bija par parallēli starp krieviem un francūžiem)

„L’aigle se plait aux rйgions austиres,

Oщ le ramier ne saurait habiter.. .“

„Digne de m-r de Saint Aulaire!“ katru reiz iesaucās m-r le Commandeur.

Ivans Matvejičs līdz pat nāvei likās jauneklīgs: vaigi viņam bija rožaini, zobi balti, uzacis biezas un nekustīgas, acis patīkamas un izteiksmīgas: spožas melnas acis, īsts agats; viņš nemaz nebija kaprizs un ar visiem, pat kalpotājiem, apgājās ļoti laipni… Bet, mans Dievs! cik smagi man bija ar viņu, ar kādu prieku es vienmēr gāju no viņa projām, kādas nelāgas domas satrauca mani viņa klātbūtē! Ak, es pie tam nebiju vainīgs! Es nebiju vainīga arī pie tā, ko no manis iztaisīja …

Rača kungam pēc viņa kāzām ierādīja atsevišķu namiņu netāl no kungu mājas. Tur es dzīvoju ar savu māti. Arī tur man nebija līgsmi. Drīzumā viņai piedzima dēls, tas pats Viktors, kupu man tiesība skaitīt un saukt par savu ienaidnieku. No pašas viņa dzimšanas manas mātes veselība, kas bija vāja arī agrāk, vairs neuzlabojās. Tanī laikā Rača kungs neturēja par vajadzīgu izrādīt to jautrību, kupai viņš nododas tagad; viņš pastāvīgi izskatījās drūms un centās iegūt darbīga cilvēka slavu. Ar mani viņš bija cietsirdīgs un rupjš. Es izjutu prieku aiziedama no Ivana Matvejiča, bet arī savu mājiņu es atstāju labprāt … Mana nelaimīgā jaunība! Mūžīgi no viena krasta uz otru un ne pie viena negribas piestāt! Gadījās, skrēju ziemā pa dziļu sniegu pār pagalmu uz kungu namu, plānā kleitiņā pie Ivana Matvejiča uz lasīšanu un it kā izjūtu prieku … Bet nonāc tur, ieraugi tās lielās, grūtsirdīgas istabas, šās raibu drēbi pārvilktās mēbeles, šo laipno un bezsirdīgo veci atpogātā zīda „duļjetkā“ ar baltu žabo un balto kakla saiti, ar mežģīņu aprocēm pāri pirkstiem, ar pūdera „supsonu“ (tā mēdza izteikties viņa kambarsulainis) uz atpakaļ atsukātiem matiem, — tev aizraujas elpa no smacīgās ambras smaršas un sirds sašļūk. Ivans Matvejičs parasti sēdēja plašā Voltēra atzveltnes krēslā; pie sienas virs viņa galvas karājās glezna, kas attēloja jaunu sievieti tērpušos bagātā ebreju apģērbā un visu apklātu dārgakmeņiem un pērlēm, — ar skaidru un drošu sejas izteiksmi… Es bieži nolūkojos šinī gleznā, un tikai vēlāk uzzināju, ka tas bija manas mātes portrets, ko viņas tēvs bija gleznojis uz Ivana Matvejiča pasūtījumu. Kā viņa bija pārmainījusies kopš tā laika! Viņš bija pratis viņu salauzt un iznīcināt! — Un viņa viņu bija mīlējusi! Mīlējusi šo veci! — es domāju. — Kā tas iespējams? Viņu mīlēt! — Bet pa starpām, kad es atcerējos dažus māmiņas skatienus, dažus nepabeigtus izteicienus un nevi|as kustības … „Jā, jā, viņa mīlēja viņu,“ es ar Šausmām atkārtoju. Ak, nedod Dievs nevienam izbaudīt tādas izjūtas!

Katru dienu es lasīju Ivanam Matvejičam priekšā, dažreiz trīs, četras stundas no vietas … Man bija kaitīgi lasīt tik daudz un tik skaļi. Mūsu ārsts baidījās par manām krūtīm un reiz pat ziņoja par to Ivanam Matvejičam. Bet tas tik pasmaidīja (tas ir, nē; viņš nekad nesmaidīja, bet kaut kā savieba un pastiepa uz priekšu lūpas) un teica viņam: „Vous ne savez pas ce qu’il y a de ressources dans cette jeunesse.“ Tomēr, agrākos gados, monsieur le Commandeur …“ iedrošinājās piezīmēt ārsts. Ivans Matvejičs atkal iesmējās. „Vous rкvez, mon cher,“ viņš to pārtrauca, „le Commandeur n’a plus de dents et il crache а chaque mot. J’aime les voix jeunes.“

„Un es turpināju lasīt, kaut gan rītos un naktīs stipri klepoju…

Dažreiz Ivans Matvejičs piespieda mani spēlēt klavieres. Bet mūzika uz viņa nerviem iedarbojās iemidzinoši. Acis viņam tūliņ aizvērās, galva pamazām noliecās, un tikai paretam bija dzirdams: „C’est du Steibelt, n’estce-pas? Jouez-moi du Steibelt!“ Steibeltu Ivans Matvejičs skaitīja par lielu ģēniju, kufš pratis sevi uzvarēt „la grossiиre lourdeur des Allemands“ un pārmeta viņam tikai vienu: „trop de fouque? trop d’imagination!…“ Bet kad Ivans Matvejičs manīja, ka es pie klavierēm esmu nogurusi, viņš man piedāvāja „du cachou de Bologne“. Tā pagāja dienas pēc dienām …

Un lūk, kādā naktī — neaizmirstamā naktī! — mani ķēra šausmīga nelaime. Mana māmiņa nomira gandrīz piepeši. Es biju tikko piecpadsmit gadus veca. Ak, kas tā bija par nelaimi, un kā tā man uzbruka, kā kāds ļauns viesulis! Kā mani nobiedēja, uz visiem laikiem mani nobiedēja šī pirmā sastapšanās ar nāvi! Mana nabaga māmiņa! Mūsu attiecības bija savādas: mēs kaisli mīlējām viena otru … kaisli un bezcerīgi; mēs abas it kā glabājām un slēpām pašas no sevis šo mūsu kopējo noslēpumu, spītīgi klusējām par to, kaut gan zinājām, zinājām visu, visu, kas notiek mūsu siržu dziļumos! Pat par pagātni, par savu agro pagātni māmiņa nerunāja ar mani un nekad nesūdzējās vārdiem, kaut gan visa viņas būte bija mēma sūdzēšanās! Mēs izvairījāmies no jebkatras kaut cik nopietnas sarunas. Ak! es vienmēr cerēju, ka pienāks stunda, kad beidzot viņa izteiksies, un arī es izteikšos, un mums kļūs vieglāk … Bet ikdienas rūpes, nenoteiktais un biklais raksturs, slimības, Rača kunga klātbūte, un, galvenais — šis mūžīgais jautājums „priekš kam?“ un tā netveramā, nemitīgā laika aiztecēšana, dzīves aizritēšana … Viss beidzās ar pērkoņa spērienu, un ne tikai tos vārdus, kas būtu noskaidrojuši mūsu noslēpumu, pat parastās pirmsnāves ardievas man neizdevās dzirdēt no savas māmiņas! Man tik vien palicis atmiņā, kā Rača kunga izsauciens:

„Suzanna Ivanovna, ejat, māte vēlās jūs svētīt!“ un pēc tam bāla roka no segas apakšas, mocoša elpa un pārvērsta acs… Ak, diezgan! diezgan!

Ar kādām šausmām, ar kādu niknumu, ar kādu skumju ziņkāri nākošā bēru dienā es raudzījos sejā savam tēvam … jā, savam tēvam. Nelaiķes kastītē atradās viņa vēstules. Man likās, ka viņš mazliet nobālis un sabrucis … bet, tomēr, nē! Sinī akmens dvēselē nekas nepakustējās. Tieši tāpat, kā agrāk, viņš nedēļu vēlāk iesauca mani savā darba istabā, tieši tādā pašā balsī palūdza mani lasīt: „Si vous le voulez bien, les observations sur l’histoire de France de Mably, а la page 74 … lа, ou nous avons ctй interrompus.“ Un pat mātes portretu viņš nebija licis iznest. Taisnība, atlaizdams mani viņš piesauca mani pie sevis un, pasniedzis otrreiz skūpstam savu roku, noteica: „Suzanne, le mort de votre mиre vous a privйe de votre appui naturel; mais vous pourrez toujours compter sur ma protection,“ bet tūliņ ar otru roku pastūma mani hiz pleca un ar parasto lūpu iztiepšanu piebilda: „Allez, mon enfant.“ Es gribēju viņam uzkliegt: „bet jūs taču esat mans tēvs!“ bet es neteicu nekā un izgāju laukā.

Nākošā rītā agri es aizgāju uz kapsētu. Maija mēnesis toreiz bija pilnā ziedu un lapu greznumā, un es ilgi sēdēju pie svaigās kapa kopiņas.

Es neraudāju, es neskumu; man galvā griezās tikai viens: „Māmiņ, vai dzirdi? Viņš grib ari man parādīt labvēlību!“ Un man šķita, ka mātei nav jāapvainojas par izsmejošo smīnu, kas negribot veidojās manās lūpās.

Dažreiz es sev jautāju: kas man lika tik neatlaidīgi vēlēties, censties pēc — ne atzīšanās .. . kur tad! bet kaut silta, radnieciska vārdiņa no Ivana Matvejiča? Vai tad es nezināju, kas viņš par cilvēku, un cik maz viņš līdzinājās tam, kas manos sapņojumos man iztēlojās kā mans tēvs?… Bet es biju tik vientuļa, tik vientuļa pasaulē! Un, bez tam, man nekad nedeva miera tā pati neatvairamā viena doma: „bet viņa taču mīlēja viņu? Kaut kā dēļ viņa taču mīlēja viņu!“

Pagāja vēl trīs gadi. Mūsu vienmuļajā, iepriekš noteiktajā dzīvē nekas nepārgrozījās. Viktors paaugās. Es biju par viņu vecāka par astoņiem gadiem un labprāt būtu nodarbojusies ar viņu, bet Rača kungs bija tam pretim. Viņš tam pielika aukli, kuj-ai stingri bija jāraugas uz to, lai bērns „nepalaidņotos“, tas ir — nepielaist mani pie viņa. Un arī pats Viktors vairījās manis. Reiz Rača kungs ienāca manā istabā izklaidīgs, uztraukts, ļauns. Jau dienu iepriekš līdz manim bija atklīdušas sliktas tenkas par manu patēvu: ļaudis runāja, ka viņš it kā esot pieķerts ievērojamas summas noblēdīšanā, kukuļu ņemšanā no tirgotāja.

„Jūs varat man palīdzēt,“ viņš iesāka, nepacietīgi bungodams pirkstiem pa galdu. „Ejat un palūdziet par mani Ivanu Matvejiču.“

„Palūgt? Aiz kāda iemesla? par ko?“

„Palūdziet par mani … es taču jums tomēr neesmu nekāds svešnieks. Mani apvaino … Nu, ar vārdu sakot, es varu palikt bez maizes, un jūs arī.“

„Bet kā lai es eju pie viņa? Kā lai es viņu traucēju?“

„Vēl kas! Jums ir tiesības viņu traucēt!“ „Kādas tad tiesības, Ivan Demjanič?“

„Nu, neizliekaties … Jums viņš nevar atteikt daudzu iemeslu dēļ. Vai tiešām jūs mani nesaprotat?“

„Viņš nekaunīgi ielūkojās man acīs un es jutu, ka man piesarkst vaigi. Ienaids, nicināšana uzreiz sacēlās manī, uzplūda kā vilnis, pārņēma mani.

„Jā, Ivan Demjanič, es jūs saprotu,“ es viņam beidzot atbildēju. Mana balss likās man pašai nepazīstama. „Un es neiešu pie Ivana Matvejiča un nelūgšu viņu. Bez maizes, tad bez maizes!“

Rača kungs nodrebēja, sakoda zobus, sažņaudza dūres. „Nu, pagaidi, tik, princese Melikitrisa!“ viņš aizsmakuši nošņāca. „To es tev nepiemirsīšu!“

Tanī pašā dienā Ivans Matvejičs lika pasaukt viņu pie sevis un, kā stāsta, draudējis viņam ar spieķi, ar to pašu spieķi, kufu kādreiz iemainījis no hercoga de Larošfuko, kliedzis: „Jūs esat nelietis un kukuļņēmējs! Es jūs izlikšu ārā!“ (Ivans Matvejičs gandrīz nemaz neprata runāt krieviski un nicināja mūsu „rupjo izloksni“,

— ce jargon vulgaire et rude. — Reiz kāds viņa klātbūtē izteicies: „tas pats par sevi saprotams“. Ivans Matvejičs saniknojies un pēc tam bieži vien atkārtojis šo izteicienu kā krievu valodas nesapratības un nejēdzības paraugu. „Kas tas ir: pats par sevi saprotams?“ viņš jautāja krieviski, uzsvērdams katru zilbi. „Bet kādēļ tad ne vienkārši: saprotams? un kādēļ: pats par sevi?!“)

Ivans Matvejičs tomēr nepadzina Rača kungu, pat neatstādināja viņu no vietas. Bet mans patēvs turēja vārdu: man viņš t o neaizmirsa.

Es sāku pamanīt Ivanā Matvejičā pārmaiņu. Viņš sāka skumt, garlaikojās, viņa veselība kļuva sliktāka. Viņa rožainā, svaigā seja nodzeltēja un sakrunkojās, priekšā izkrita viens. zobs. Viņš pavisam pārtrauca izbraukumus viesos un izbeidza paša ievestās pieņemšanas dienas ar zemnieku uzcienāšanu, bez garīdzniecības piedalīšanās „sans le concours du clergй“. Tādās dienās Ivans Matvejičs ar rožu pumpuru pogcaurumā mēdza iznākt pie zemniekiem zālē vai lievenī un, pieskāries lūpām sudraba glāzītei ar degvīnu, turēja tiem apmēram sekojošu runu: „Jūs esat apmierināti ar manu rīcību, tāpat kā es esmu apmierināts ar jūsu centību; par to es tiešām priecājos. Mēs visi esam b r ā 1 i, pati dzimšana mūs rada vienlīdzīgus: dzeru uz jūsu veselību!“ Viņš palocījās zemniekiem, zemnieki palocījās viņam līdz jostas vietai, bet ne līdz zemei, kas bija cieši noliegts. Uzcienāšanas turpinājās tāpat kā agrāk, bet Ivans Matvejičs saviem pavalstniekiem vairs nerādījās. Dažreiz viņš pārtrauca manu lasīšanu izsaucieniem: „La machine se dйtraque! Cela se gвte!“ Pat viņa acis šās gaišās, akmeņa acis izdzisa un it kā kļuva mazākas; viņš iemiga biežāk kā agrāk un miegā smagi elsoja. Nepārmainījās vienīgi viņa apiešanās ar mani, tikai pievienojās vēl kāda bruņnieciskas laipnības nianse. Viņš katrreiz man ienākot, kaut arī ar pūlēm, piecēlās no krēsla, aizejot pavadīja līdz durvīm, viegli ar roku atbalstīdams mani zem elkoņa, un „Suzon“ vietā sāka mani saukt gan ,,ma chиre demoiselle“, gan „mon Antigone“. Monsieur le Commandeur’s nomira gadus divus pēc manas mātes nāves; redzams, viņa nāve Ivanu Matvejiču bija skārusi daudz dziļāk. Zuda laika biedrs, lūk kas viņu satrauca. Un, lai kā, komandora kunga vienīgais nopelns pēdējā laikā pastāvēja tikai iekš tam, ka Ivanam Matvejičam spēlējot ar Rača kungu biljardu un uzsitot nepareizi jeb neiedzenot bumbu caurumā, viņš vienmēr iesaucās: „Bien jouй, mal rйussi!“ un vēl, kad Ivans Matvejičs pie galda griezās pie viņa ar kādu jautājumu, piemēram līdzīgu sekojošam: „N’est-ce pas, monsieur le Commandeur, c’est Montesquion qui a dit cela dans ses Lettres Persanes?“ tas dažreiz, izliedams sev uz krūtīm kafoti zupas, dziļdomīgi atbildēja: „Ah, mnosieur de Montesquieu? Un grand йcrivain, monsieur, un grand йcrivain!“ Tikai vienreiz, kad Ivans Matvejičs viņam teica, ka „les thйophilantropes ont eu pourtant du bon!“ vecis uztrauktā balsī iesaucās: „Monsieur de Kolontouskoi! (divdesmit piecos gados viņš nebija iemācījies pareizi izrunāt sava patrona vārdu), monsieur de Kolontouskoi! Leur fondateur, l’instigateur de cette secte, ce la Reveilere Lepeaux, йtait un bonnet rouge!“ — „Non, non,“ teica Ivans Matvejičs, smaidīdams un berzēdams šņaucieniņu tabakas, „des fleurs, des jeunes vierges, le culte de la Nature… ils ont eu du bon, ils ont du bon! ..Es vienmēr brīnījos, cik daudz Ivans Matvejičs zināja un cik bezvērtīgas bija šās zināšanas viņam pašam.

Ivans Matvejičs sabruka acīm redzot, tomēr vēl arvien turējās. Reiz, nedēļas trīs pirms viņa miršanas, viņam tūlīt pēc pusdienām uznāca stipra galvas reibšanas lēkme. Viņš iegrima domās, noteica: „c’est la fin,“ un, atģidies un atpūties, norakstīja vēstuli uz Pēterburgu savam vienīgajam mantiniekam, brālim, ar kufu jau gadus divdesmit bija pārtraucis sakarus.

Izdzirdis par Ivana Matvejiča neveselību, viņu apmeklēja kāds kaimiņš, vācietis, katolis, kādreiz slavens ārsts, kas dzīvoja mierā savā ciematā. Viņš ļoti reti apmeklēja Ivanu Matvejiču, bet tas viņu vienmēr uzņēma ar sevišķu uzmanību un ļoti cienīja viņu. Gandrīz visā pasaulē viņš cienīja tikai viņu vienu pašu. Vecis ieteica Ivanam Matvejičam ataicināt mācītāju, bet Ivans Matvejičs atbildēja, ka „ces messieurs et moi, nous n’avons rien а nous dire“, un palūdza pārmainīt sarunas vielu; bet pēc kaimiņa aizbraukšanas pavēlēja savam kambarsulainim turpmāk vairs neviena nepieņemt. Pēc tam viņš lika pasaukt mani. Viņu ieraugot es izbijos: zem acīm viņam bija zili plankumi, seja izstiepusies un kļuvusi kokaina, žoklis atkāries. „Vous voilа grande, Suzon.“ viņš ierunājās, ar pūlēm izteikdams līdzskaņus, bet vēl aizvien cenzdamies pasmaidīt (man toreiz jau bija deviņpadsmitais gads), „vous allez peut-кtre bientфt rester seule. Soyez toujours sage et vertueuse. C’est la derniиre recommandation d’un …“ viņš ieklepojas „d’un vieillard qui vous veut du bien. Je vous ai recommandй а mon frиre et je ne doute pas qu’il ne respecte mes volontйs …“ Viņš atkal ieklepojās un rūpīgi aptaustīja savas krūtis. „Du reste, j’espиre encore pouvoir faire quelque chose pour vous … dans mon testament.“ Šī pēdējā frāze kā nazis iegriezās man sirdī. Ak, tas jau bija par daudz … par daudz nicinoši un apvainojoši! To, kas atspoguļojās manā sejā, Ivans Matvejičs laikam attiecināja uz citām jūtām, — skumju vai pateicības jūtām, un, it kā gribēdams mani iepriecināt, uzsita man uz pleca, tanī pašā laikā, pēc paraduma, mani laipni atstumdams, izteica: „Vayons, mon enfant, du courage! Nous sommes tous mortels. Et puis, il n’y a pas encore du danger. Ce n’est qu’ une prйcaution que j’ai cru devoir prendre .. Allez!“ Tāpat kā toreiz, kad viņš pēc māmiņas nāves iesauca mani pie sevis, es atkal gribēju viņam uzkliegt: „Bet es taču esmu jūsu meita! es esmu jūsu meita!“ Bet, es nodomāju, viņš varbūt šos vārdus, šinī manas sirds kliedzienā sadzirdēs vienīgi vēlēšanos izteikt savas tiesības, tiesības uz viņa mantojumu, uz viņa naudu… O, ne par ko! Neteikšu ne vārda cilvēkam, kas manā klātbūtē ne reiz nav pieminējis manas mātes vārdu, kura acīs man ir tik maza nozīme, ka viņš pat nepapūlējās uzzināt, vai man zināma mana ienākšana dzīvē! Bet varbūt viņam jau par to bija aizdomas, un pat zināja, bet negribēja „sacelt skaidas gaisā“ (viņa mīļākais izteiciens, vienīgā krievu frāze, ko viņš lietāja), negribēja zaudēt labu lektrisi ar svaigu balsi! Nē! nē! Lai tad viņš arī paliek tikpat vainīgs savas meitas priekšā, cik vainīgs bija viņas mātes priekšā. Lai paņem līdz kapā abas šās vainas! Zvēru, zvēru, no manām lūpām viņam nedzirdēt šo vārdu, kuram vajadzētu skanēt kā kaut kam svētam un saldam jebkura ausīs! Es viņam neteikšu: tēvs! nepiedošu par māti un par sevi! Viņam nav vajadzīga ne šī piedošana, ne šis nosaukums . .. Nevar būt, nevar būt, ka viņam tas nebūtu vajadzīgs! Bet piedošanas viņam nebūs, nebūs, nebūs!

Dievs zina, vai es spētu turēt savu zvērastu, un vai mana sirds nekļūtu mīkstāka, vai es nepārvarētu savu biklumu, savu kaunību, savu lepnumu… bet ar Ivanu Matvejiču notika tas pats, kas ar manu māmiņu. Nāve paņēma viņu tikpat pēkšņi un tāpat naktī. Tas pats Rača kungs uzmodināja mani un kopā ar mani aizskrēja uz kungu namu, uz Ivana Matvejiča guļamistabu … Bet es vairs neatradu pat tās pēdējās pirmsnāves kustības, kas tik neizdzēšami iespiedās manā atmiņā pie manas māmiņas nāves gultas. Uz mežģinēm apšūtajiem spilveniem gulēja kāda kalsnēja, tumšas krāsas lelle ar smailu degunu un izpūrušām sirmām uzacīm… Es iekliedzos aiz šausmām, aiz riebuma, metos ārā, durvīs uzgrūdos uz bārdainiem cilvēkiem virssvārkos un sarkanām svētku jostām, un vairs pat neatceros, kā nokļuvu svaigā gaisā.

„Pēc tam stāstīja, ka, kad uz stipru zvanīšanu kambarsulainis ieskrējis guļamistabā, viņš atradis Ivanu Matvejiču nevis gultā, bet divu soļu attālumā no tās. Un viņš itin kā esot sakņupis sēdējis uz grīdas un divreiz atkārtojis: „Še tev, vecmāmiņ, Jurģu diena!“ Un it kā tie esot bijuši viņa pēdējie vārdi. Bet es tam nevaru ticēt. Kādēļ gan viņš būtu runājis krieviski, tādā mirklī un vēl tādos izteicienos!

Pēc tam mēs veselas divas nedēļas gaidījām jaunā kunga, Semjona Matvejiča Koltovska atbraukšanu. Viņš atsūtīja pavēli līdz viņa perosnīgai apskatei nekā neaiztikt un neviena neatcelt. Noslēdza visas durvis, mēbeles, atvilktnes, galdus — visu aizzīmogoja. Visi ļaudis noskuma un uztraucās. Es piepeši kļuvu par vienu no galvenārn personām, gandrīz vai pati galvenā persona visā māja. Mani jau agrāk sauca par jaunkundzi, bet tagad šis vārds dabūja kaut kādu jaunu nozīmi, to izrunāja ar sevišķu uzsvaru. Sākās sačukstēšanās. — Vecais kungs, sak’, nomira pēkšņi, pat mācītāju pie viņa nepaguva ataicināt, pie dievgalda viņš jau sen, sen nebija bijis, nu, bet testamentu uzrakstīt jau daudz laika nevajag. — Arī Rača kungs turēja par vajadzīgu grozīt savu rīcības veidu. Viņš neizlikās labsirdīgs un laipns; viņš zināja, ka mani nepiemānīs, bet viņa sejā parādījās drūmas padevības izteiksme: — Redzi, es, tā sacīt, padodos. — Visi man lišķēja, centās man izpatikt… bet es nesapratu, ko darīt un kā būt, un tikai brīnījos, kā cilvēki nesaprot to, ka viņi mani apvaino. Beidzot atbrauca Semjons Matvejičs.

Semjons Matvejičs bija gadus desmit jaunāks par Ivanu Matvejiču, un visu savu mūžu bija gājis pavisam citu ceļu. Viņš dienēja Pēterburgā un ieņēma svarīgu posteni… Viņš bija precējies, agri kļuva atraitnis, viņam bija viens vienīgs dēls. Pēc izskata Semjons Matvejičs līdzinājās vecākajam brālim, tikai augumā viņš bija zemāks un resnāks. Viņam bija apaļa, kaila galva, tādas pašas mirdzošas melnas acis kā Ivanam Matvejičam, tikai kā apmiglotas, un lielas, sarkanas lūpas. Pretēji brālim, kuru viņš pat pēc nāves vēl godāja par franču filozofu, bet dažreiz vienkārši par savādnieku, Semjons Matvejičs gandrīz vienmēr runāja tikai krieviski, skaļi, puķaini, un bieži smējās, pie kam pilnīgi aizvēra acis un nepatīkami kratīja visu ķermeni, it kā viņu drebinātu niknums. Viņš ķērās pie darīšanām ļoti krasi, visu pārbaudīja pats, no visiem prasīja vissīkākās nolēses. Pirmajā dienā pēc savas atbraukšanas viņš ataicināja mācītāju ar visiem baznīcas kalpotājiem, lika noturēt aizlūgumu ar ūdens svētīšanu un visu apslacīt ar svētīto ūdeni, visas istabas namā, pat bēniņus, pat pagrabus, lai, kā viņš izteicās, „radikāli izdzītu volteriāņu un jakobiniešu garu“. Jau pirmajā nedēļā daži Ivana Matvejiča mīluļi izlidoja no vietām, vienu pat izsūtīja uz nometināšanu, citi dabūja miesas sodus; pat veco kambarsulaini — pēc tautības viņš bija turks, prata franču valodu, Ivanam Matvejičam to bija uzdāvinājis nelaiķis feldmaršals Kamenskis, — pat šo kambarsulaini, tiesa, atlaida brīvu, bet līdz ar brīvlaišanu viņš saņēma pavēli aizbraukt divdesmti četru stundu laikā, — „lai citus nevestu kārdināšanā“. Semjons Matvejičs izrādījās ļoti stingrs kungs, laikam gan daudzi nožēloja nelaiķi. „Ar tētiņu, ar Ivanu Matvejiču,“ manā klātbūtē sūdzējās kāds pavisam vecs nama pārzinis, „mums tik vien bija rūpju, ka lai būtu pasniegta tīra veļa, un lai istabās labi smaršotu, un lai priekšnamā nebūtu dzirdamas kalpotāju balsis — to gan, pasarg’ Dievs! Bet citādi — kaut vai zāle neaugtu! Nelaiķis savā mūžā ne mušai pāri nedarīja! Nu, bet tagad, nelaime! Mirsti vai nost!“ Tikpat ātri mainījās arī mans stāvoklis, tas ir, tas stāvoklis, kurā es uz dažām dienām iekļuvu pret pašas gribu … Ivana Matvejiča papīros neatradās nekāda testamenta, nevienas rindiņas, kas būtu uzrakstīta manā labā. Piepeši visi atrāvās no manis . .. Par Rača kungu es jau nerunāju, bet arī citi dusmojās uz mani un centās man izrādīt savas dusmas, it kā es viņus būtu pievīlusi. Kādu svētdienu pēc pusdienas dievkalpojuma, kuru Semjons Matvejičs mēdza vienmēr noklausīties altārī, viņš man pavēlēja ierasties pie viņa. Līdz šai dienai es viņu biju redzējusi tikai nejauši, bet viņš mani, likās, pavisam neievēroja. Viņš pieņēma mani savā darba istabā, stāvēdams pie loga. Viņš bija tērpies vicmundiefa frakā, ar divām zvaigznēm. Es apstājos pie durvīm; sirds man pukstēja ļoti stipri aiz bailēm un aiz citas sajūtas, vēl gan nenoteiktas, bet jau smagas. „Es jūs, jaunā meiča, vēlējos redzēt,“ ierunājās Semjons Matvejičs, papriekš lūkodamies uz manām kājām un tad piepeši sejā, — šis skatiens mani it kā pagrūda, „es vēlējos jūs redzēt tādēļ, lai paziņotu jums savu lēmumu un pārliecinātu jūs par savu neapšaubāmu labvēlību un gribu būt jums derīgam.“ Viņš paaugstināja balsi. „Tiesību jums, protams, nav itnckādu, bet kā … mana brāļa lektrise, jūs vienmēr varat cerēt uz manu … uz manu uzmanību. Es … protams, esmu pārliecināts par jūsu godprātību un jūsu principiem. Jūsu patēvs, Rača kungs, jau saņēma no manis vajadzīgās instrukcijas. Bez tam man jāsaka, ka jūsu laimīgā āriene man ir drošība par jūsu cildenajām jūtām.“ Semjons Matvejičs piepeši sāka smieties sīkiem smiekliņiem, bet es . .. es neapvainojos … bet man kļuva žēl sevis pašas … un tikai te es sajutu sevi kā pilnīgu bāreni. Semjons Matvejičs īsiem, cietiem soļiem piegāja pie galda, izņēma no atvilktnes sainīti naudas zīmju un, iespiedis tās man rokā, piebilda: „Te jums neliela summa no manis kniepadatām. Arī turpmāk, mana mīļā, es jūs neaizmirsīšu, bet tagad ardievu, un esat prātīga.“ Es mēchaniski paņēmu šo naudas zīmju sainīti, es būtu ņēmusi visu, ko vien viņš man dotu, un, atgriezusies savā istabā, ilgi raudāju, sēdēdama savā gultā. Es pat nemanīju, ka biju nometusi sainīti zemē. Rača kungs to atrada, pacēla apjautājis, ko es ar to domājot darīt, paturēja pie sevis.

Viņa liktenī toreiz radās ievērojama pārmaiņa. Pēc dažām sarunām ar Semjonu Matvejiču viņš iekļuva pie tā lielā žēlastībā un drīz dabūja galvenā pārvaldnieka vietu. No tā laika viņam radās jautrība, radās šie mūžīgie smiekli; no sākuma viņš gribēja pielabināties savam kungam, vēlāk viss tas pārgāja paradumā. No tā laika viņš kļuva krievu patriots. Semjons Matvejičs turējās pie visa tautiskā, pats sevi sauca par krievu, smējās par vācu apģērbiem, kufus pats tomēr nēsāja; aizsūtīja uz nomaļu ciematu pavāru, par kufa izmācīšanu Ivans Matvejičs bija samaksājis lielu naudu, — aizsūtīja viņu par to, ka tas neprata pagatavot „razsolņiku“ ar zosu kakliņiem. Altārī Semjons Matvejičs vilka dziedāšanu līdzi djakiem, bet kad sadzina meičas uz rotaļām un dziesmām, viņš arī tām vilka līdz un piesita kāju, un knieba tām vaigos … Bet drīz vien viņš aizbrauca uz Pēterburgu un atstāja manu patēvu gandrīz par pilnīgu visas muižas valdnieku. Man sākās rūgtas dienas … Mans vienīgais mierinājums bija mūzika, un tai es nodevos ar visu dvēseli. Par laimi Rača kungs bija ļoti aizņemts, bet katrā izdevīgā gadījumā viņš man lika just savu ienaidu; pēc sava solījuma „neaizmirsa“ man manu atteikumu. Viņš mani dzenāja, spieda mani pārrakstīt savus garos un melīgos ziņojumus Semjonam Matvejičam, izlabot viņos pareizrakstības kļūdas; es biju spiesta paklausīt viņam bez pretrunām, un es paklausīju. Viņš pateica, ka padarīšot mani rāmu, pataisīšot mani mīkstu kā zīdu. „Kas tās jums par „buntavnieciskām“ acīm?“ viņš dažreiz kliedza pie galda, sadzēries alu un sizdams ar plaukstu uz galda. „Jūs, laikam, domājat, es, sak’, klusa kā aitiņa, tā tad man taisnība… Nē! Tad raugaties arī kā aitiņa uz mani!“ Mans stāvoklis kļuva nepanesams, neciešams … mana sirds nocietinājās. Viņā arvien biežāk un biežāk sāka celties kaut kas drausmīgs; naktis es pavadīju bez miega un gaismas, vienmēr domāju, domāju, un ārējā krēslā un iekšējā tumsā brieda šausmīgs lēmums. Semjona Matvejiča atbraukšana deva manām domām citu virzienu.

Viņu neviens negaidīja; jau sen bija iestājies rudens. Izrādījās, ka viņš nepatikšanu dēļ aizgājis pensijā; viņš bija cerējis dabūt Aleksandra lentu, — bet viņam bija iedevuši tabakas kārbiņu. Neapmierināts ar valdību, kas nepietiekoši novērtējusi viņa talantus, un ar Pēterburgas sabiedrību, kas viņam izrādījusi maz līdzjūtības un neatbalstījusi viņa sašutumu, viņš bija nolēmis apmesties uz laukiem un ziedot sevi saimniecībai. Viņš atbrauca viens. Uz svētkiem, uz jaungadu atbrauca arī viņa dēls, Michails Semjoničs. Mans patēvs gandrīz neizgāja no Semjona Matvejiča darba istabas; viņa stāvoklis uzlabojās vēl vairāk. Mani viņš lika mierā; priekš tam toreiz viņam nebija laika … Semjons Matvejičs bija sadomājis atvēlt kokvilnas apstrādāšanas fabriku. Manufaktūras lietās Rača kungam nebija ne mazākās jēgas, un Semjons Matvejičs arī zināja, ka viņam nav nekādas jēgas, bet par to mans patēvs bija „izpildītājs“ (toreiz ļoti iemīļots vārds), „Arakčejevs!“ Tieši tā Semjons Matvejičs viņu arī sauca: „Mans Arakčejevs! — Ar to man pilnīgi pietiek,“ apgalvoja Semjons Matvejičs, „kad tik ir centība, virzienu es došu pats.“ Starp daudzajiem darbiem fabrikā, muižā, kanclejas iekārtošanā, jaunu amatu sadalīšanā, Semjons Matvejičs tomēr paguva arī man piegriezt vērību. Kādu vakaru mani iesauca viesistabā un lika man spēlēt klavieres; Semjons Matvejičs mūziku mīlēja vēl mazāk kā nelaiķis, tomēr izteica atzinību un pateicās man, — bet otrā dienā mani uzaicināja pusdienās. Pēc pusdienām Semjons Matvejičs sarunājās ar mani diezgan ilgi, smējās par dažām manām atbildēm, kaut gan, cik atceros, viņās nekā smieklīga nebija, un tā savādi lūkojās manī… Man kļuva neveikli. Man nepalika viņa acis; nepatika viņa atklātā izteiksme, viņa mirdzošais skatiens … Man vienmēr likās, ka pati šī atklātība slēpj sevī kaut ko ļaunu, ka zem šā gaišā mirdzuma tur, dvēselē, viņam valda tumsa. „Jūs pie manis nebūsit lektrise,“ Semjons Matvejičs beidzot paziņoja, kaut kā pretīgi uzkopdamies un paraustīdams uzvalku, „es, paldies Dievam, vēl neesmu akls, un varu lasīt pats, bet kafija no jūsu rociņām man liksies garžīgāka un jūsu klaviefu spēli es klausīšos ar prieku.“ Pēc šīs dienas es jau pastāvīgi gāju pusdienot kungu mājā un dažreiz paliku viesistabā līdz pat vakaram. Arī es, tāpat kā mans patēvs, biju iekļuvusi „žēlastībā“, bet tā man nesagādāja prieku. Semjons Matvejičs, tas man jāatzīst, izrādīja man zināmu cienību, bet šinī cilvēkā, to es jutu, bija kaut kas tāds, kas mani atgrūda, baidīja mani. Un šis „kaut kas“ izteicās ne viņa vārdos, bet viņa acīs, šinīs ļaunajās acīs, un vēl viņa smieklos. Par manu tēvu, savu brāli, viņš ar mani nekad nerunāja, un man likās, ka viņš no šādas sarunas izvairās ne tādēļ, ka nevēlējās modināt manī godkārīgas jūtas vai prasības, bet cita iemesla dēļ, kufā es toreiz nepratu iedomāties, bet kas spieda mani palikt nesaprašanā un sarkt . . . Pirms Ziemassvētkiem atbrauca viņa dēls, Michails Semjonovičs.

Ak, es jūtu, es vairs nespēju turpināt tā, kā iesāku, šīs atmiņas ir pārdaudz skumjas. Sevišķi tagad es nevaru stāstīt mierīgi… Bet ko tur slēpt? Es iemīlēju Michailu un viņš iemīlēja mani.

„Kā tas gadījās, es nestāstīšu. Zinu tikai, ka no tā paša vakara, kad viņš ienāca viesistabā (es sēdēju pie klavierēm un spēlēju Vēbera sonāti), kad viņš ienāca, skaists un slaids, samta kažociņā un tūbas zābakos, kā bija, tieši no sala, un, nopurinājis apsarmojušo soboļa cepuri, pirms apsveicināšanās ar tēvu, uzmeta man ātru skatienu un izbrīnījās, — zinu, ka kopš tā vakara vairs nespēju viņu aizmirst, nespēju aizmirst šo jauno, labsirdīgo seju. Viņš sāka runāt… un viņa balss it kā pieglaudās manai sirdij … Vīrišķīga, bet klusa balss, un katrā skaņā tāda sirsnīga, godīga dvēsele! Semjons Matvejičs nopriecājās par dēla atbraukšanu, viņš to apkampa, bet tūliņ jautāja: „Uz divām nedēļām? A? Atvaļinājumā? A?“ un aizsūtīja mani. Pēc tam es vēl ilgi sēdēju pie sava loga un raudzījos kungu mājas istabās skraidošās uguntiņās. Es tām sekoju, es klausījos jaunajās, svešajās balsīs; mani interesēja šī dzīvības pilnā trauksme un kaut kas jauns, nepazīstams, gaišs ieplūda manā dvēselē . ..

Nākošā dienā, pirms pusdienas, man bija pirmā saruna ar viņu. Viņš ienāca Semjona Matvejiča uzdevumā pie mana patēva un sastapa mani mūsu mazajā viesistabiņā. Es gan gribēju aiziet, bet viņš mani aizturēja. Viņš bija ļoti dzīvs un brīvs visās kustībās un runā, bet no augstprātības vai nekaunības, galvaspilsētas nicīgā toņa viņā nebija ne pēdu, un nekā kareiviska, gvardiska … Gluži otrādi, viņa izturēšanās nepiespiestībā bija kaut kas laipns, gandrīz kaunīgs, it kā viņš jūs lūgtu viņu atvainot. Dažiem cilvēkiem acis nekad nesmaida, pat smejoties nē; viņa lūpas nekad nemainīja savu skaisto veidojumu, bet acis smaidīja gandrīz nepārtraukti. Tā mēs notērzējām gandrīz stundu… par ko — neatceros; atceros tikai, ka arī es visu laiku lūkojos viņam acīs, un man bija tik viegli, tīkami ar viņu! Vakarā es spēlēju klavieres. Viņš ļoti mīlēja mūziku, apsēdās krēslā un, atbalstījis uz rokas savu cirtaino galvu, uzmanīgi klausījās. Viņš ne reizi mani neuzslavēja, bet es sapratu, ka mana spēle viņam patīk, un es spēlēju ar aizrautību. Semjons Matvejičs, kas sēdēja blakus dēlam caurskatīdams dažādus plānus, piepeši sadrūma. „Nu, cienītā,“ viņš teica, pēc sava paraduma uzkopdamies un aizpogādamies, „pietiks, ko tā sačivinājāties, ka kanarijas putniņš? Tā jau galva var sākt sāpēt. Mūsu brāļa, veča dēļ, jādomā, tā necentāties …“ viņš vēl pusbalsī piebilda un izsūtīja mani. Mišels ar skatienu pavadīja mani līdz durvīm un piecēlās no krēsla. „Kurp tad nu? Kurp?“ uzkliedza Semjons Matvejičs un piepeši iesmējās, bet pēc tam vēl kaut ko teica… Viņa vārdus es nevarēju sadzirdēt; bet Rača kungs, kas arī bija turpat klāt, atrazdamies viesistabas kaktā (viņš jau vienmēr „bija klāt“, bet šoreiz viņš atnesa plānus), lišķīgi iesmējās un viņa smiekli sasniedza manas ausis .. . Tas pats, vai gandrīz tas pats atkārtojās arī nākošā vakarā . .. Semjons Matvejičs piepeši kļuva pret mani auksts, atrāva man savu labvēlību.

Dienas četras vēlāk es satiku Mišeli gaitenī, kas šķīra kungu māju divās daļās. Viņš paņēma mani aiz rokas un ieveda istabā, kas atradās blakus ēdamistabai, un saucās portretu istaba. Es sekoju viņam ne bez uztraukuma, bet ar pilnīgu uzticību. Jau tad, liekas, ar viņu es būtu gājusi kaut līdz pasaules galam, kaut man vēl nebija ne jausmas, kas viņš man kļuvis. Ak, es pieķēros viņam ar visu kaisli, ar visu tādas jaunas būtes izmisumu, kuj-ai ne tikai nav neviena ko mīlēt, bet kufa jūtās kā nelūgts un nevajadzīgs viesis viņai svešu, viņai naidīgu cilvēku starpāl…

Mišels man sacīja… Un savādi! Es raudzījos viņā droši, tieši, — bet viņš nelūkojās manī un viegli nosarka,

—   viņš man pateica, ka saprotot manu stāvokli un jūtot man līdz, un lūdza atvainot tēvu… „Bet kas attiecas uz mani,“ viņš piebilda, „tad lūdzu būt vienmēr pārliecinātai par mani, un zināt, ka jūs man esat māsa, jā, māsa.“ Te viņš stipri paspieda manu roku. Es apjuku un savukārt nodūru acis; es it kā biju gaidījusi kaut ko citu, citādus vārdus. Tomēr es sāku viņam pateikties. „Nē, lūdzu,“ viņš mani pārtrauca, „nerunājat tā … Bet pieminat: brāļu pienākums ir aizstāvēt savas māsas, — un ja jums būs vajadzīga aizsardzība, vienalga, pret ko tas arī nebūtu, — paļaujaties uz mani. Es te esmu tikai nesen, bet saprotu jau daudz ko … un, starp citu, es saprotu jūsu patēvu.“ Viņš atkal paspieda man roku un izgāja.

Vēlāk es uzzināju, ka Mišels jau no pašas pirmās tikšanās sajutis riebumu pret Rača kungu. Rača kungs mēģināja pielabināties arī viņam, bet, pārliecinājies par savu pūļu veltīgumu, tūliņ pats nostājās pret viņu naidīgās attiecībās, un netikvien ka tās neslēpa Semjonam Matvejičam, bet gluži otrādi, centās tās izrādīt, pie kam izteica nožēlas, ka viņam ar jauno mantinieku nav laimējies. Rača kungs bija labi izpazinis Semjona Matvejiča raksturu: viņa aplēse izdevās. — Cilvēka uzticība man jau tādēļ vien ir neapšaubāma, ka pēc manis viņš būs beigts; mans mantinieks viņu ciest nevar…“ šāda doma nostiprinājās vecā galvā. Stāsta, ka visi ļaudis, kam esot vara, vecumam tuvojoties labprāt uzķeroties uz šīs makšķeres, uz sevišķas personīgas uzticības makšķeres …

„Ne jau velti Semjons Matvejičs Rača kungu dēvēja par savu Arakčejevu … Viņš būtu varējis tam dot citu nosaukumu. „Tu man esi pretimnerunātājs,“ viņš mēdza tam teikt. Jau no pašas atbraukšanas viņš sāka to saukt „tu“, un mans patēvs padevīgi-mīlīgi raudzījās Semjonam Matvejičam lūpās, sērdienīgi pieliecis galvu uz sāniem un labsirdīgi smaidīja, it kā gribēdams teikt: — es viss te, viss jūsu … Ak, es jūtu, mana roka trīc un sirds tā vien sitas pret galda malu, uz kura es šinī mirklī rakstu… Man šausmīgi atcerēties tās dienas, un asinis man iedegas … Bet es izteikšu visu līdz galam … līdz galam.

Mana īslaicīgā favora laikā Rača kunga apiešanās ar mani pieņēma jaunu nokrāsu. Viņš sāka man pielabināties, kļuva godbijīgi familiārs, it kā es būtu tapusi gudrāka, viņam tuvāka. „Beidziet lauzīties,“ viņš man reiz teica, atgriežoties no lielā nama mūsu mājiņā. „Uzteicu! Visas tās tikumības tur, jūtelības — lasāmgrāmata, ar vienu vārdu — nav mūsu darīšana, jaunkundz, ne plikadīdu darīšana.“ — Bet kad izbeidzās mans favora laiks, un

Mišels vairs neturēja par vajadzīgu neslēpt ne savas nicināšanas pret viņu, ne līdzjūtības man, Rača kungs piepeši pavairoja savu asumu; viņš pastāvīgi izsekoja mani, it kā es būtu spējīga uz visiem noziegumiem un mani vajadzētu turēt dzeloņainiem cimdiem. „Jūs man pieraugiet,“ viņš kliedza, netīriem zābakiem un cepuri galvā bez pieteikšanās iebrukdams manā istabā. „Es nekā tāda necietīšu! Necelt degunu gaisā! Mani jūs nepiemānīsit, bet jūsu lepnumu es salauzīšu!“ Un tad kādu rītu viņš man paziņoja, ka Semjons Matvejičs izdevis pavēli, lai es turpmāk bez uzaicinājuma pusdienās vairs neierodos … Nezinu, kādu virzienu viss tas būtu ņēmis, ja negadītos notikums, kas galīgi izlēma manu likteni…

„Mišels bija liels zirgu mīļotājs. Viņš sadomāja pats iebraukt jaunu rikšotāju. Tas bija sācis trakot, spert un izsviedis viņu no kamanām. Viņu pārnesa mājās bez samaņas, ar izmežģītu roku un sasistām krūtīm. Vecais izbijās, izsauca no pilsētas labākos ārstus. Tie Mišeļam līdzēja, bet viņam bija kāds mēnesis jānoguļ. Kārtis viņš nespēlēja, ārsti viņam aizliedza runāt; lasīt, turot grāmatu vienmēr ar vienu roku, bija neērti. Beidzās ar to, ka Semjons Matvejičs, pēc vecām atmiņām, sūtīja mani pie dēla, kā lektrisi. Tad sākās neaizmirstamie brīži! Es ierados pie Mišeļa tūliņ pēc pusdienām, un apsēdos aiz apaļa galdiņa, pie pusaizsegta loga. Viņš gulēja nelielā istabā, blakus viesistabai, pie dibensienas, uz plata ādas dīvāna „impērijas“ laikmeta gaumē, ar zelta bareljefu augstā platā atzveltnē. Sis bareljefs attēloja sentautu kāzu gājienu. Bālā, mazliet atkritušā Mišeļa galva tūliņ sakustējās uz spilvena un pievērsās man; viņš smaidīja, visa viņa seja kļuva gaišāka, viņš atmeta atpakaļ savus mīkstos, valganos matus un teica man klusā balsī: „Sveiki, mana labā, mana mīļā.“ Es ķēros pie grāmatas — toreiz bija ļoti iecienīti Valtera Skotta romāni — sevišķi man palikusi atmiņā „Aivenhū“ lasīšana . .. Kā skanēja un neviļus trīcēja mana balss attēlojot Rebekas runas! Jo arī manī ritēja ēbreju asinis, un vai mans liktenis nelīdzinājās viņas liktenim, vai arī es, tāpat kā viņa, nekopu slimu, mīļu cilvēku? Ikreiz, kad es pacēlu acis no grāmatas uz viņu.

es sastapu viņa skatienu ar to pašu maigo un gaišo visas sejas smaidu. Sarunājamies mēs ļoti maz; durvis uz viesistabu vienmēr stāvēja atvērtas un tur aizvien kāds sēdēja, bet kad tur palika kluss, es, pati nezinu kādēļ, pārtraucu lasīšanu, nolaidu grāmatu uz ceļiem, un nekustīgi raudzījos Mišelī, ari viņš lūkojās mani un mums abiem bija labi un kaut kā llgsmi un kauns, un visu, visu mēs toreiz izteicām viens otram, bez kustībām un vārdiem. Ak! mūsu sirdis tuvinājās, nāca viena otrai pretī, kā saplūst kopā apakšzemes avoti, neredzāmi, nedzirdāmi… un neatvairāmi.

„Vai jūs protat šachu vai dāmas spēli?“ viņš man reiz jautāja.

„Šachu mazliet protu,“ es atbildēju.

„Nu, ļoti jauki. Liekat atnest dēli, piestumjiet galdiņu.“

Es apsēdos līdzās dīvānam, sirds man kā pamira un es nedrīkstēju paskatīties uz Mišeli. .. Bet cik brīvi es raudzījos viņā no loga, pāri visai istabai!

Es sāku uzstādīt figūras … Mani pirksti trīcēja.

„Es to . .. ne tādēļ, lai spēlētu ar jums …“ pusbalsī ierunājās Mišels, arī uzstādīdams figūras, „bet lai jūs būtu man tuvāk.“

Es neatbildēju nekā un, neprasīdama kam jāsāk, izgāju ar bandinieku . .. Mišels uz manu gājienu neatbildēja … Es paskatījos uz viņu. Mazliet pastiepis galvu, viss nobālis, viņš lūdzošu skatienu norādīja uz manu roku.

Vai es viņu sapratu — neatceros, bet piepeši galvā man sagriezās kaut kas līdzīgs viesulim . .. Apmulsusi, tikko elpodama, es paņēmu dāmu un pārbīdīju to kaut kur pāri visam galdiņam. Mišels spēji noliecās, notvēra lūpām manu roku un, piespiedis pirkstus galdiņam, klusēdams sāka to kāri skūpstīt… Es nespēju, es negribēju to atvilkt; es ātri ar roku aizsedzu seju un, cik tagad atceros, asaras, aukstas, bet svētlaimīgas … ak, kādas svētlaimīgas asaras! . .. sāka pilēt uz galdiņa viena pēc otras. Ak, es zināju, ar visu sirdi es tad izjutu, kā varā bija mana roka! Es zināju, ka to tur nevis zēns, acumirkļa aizgrābtības aizrauts, ne Donžuāns, ne kareivisks lakstotājs, bet cildenākais, labākais no visiem cilvēkiem… un viņš mani mīlēja!

„O, mana Suzanna!“ es sadzirdēju Mišeļa čukstus, „es nekad tev nelikšu raudāt citādām asarām …“

Viņš maldījās … Viņš lika.

Bet kādēļ uzkavēties pie tādām atmiņām … sevišķi, sevišķi tagad!

„Mēs ar Mišeli nozvērējāmies piederēt viens otram. Viņš zināja, ka Semjons Matvejičs nekad viņam neatļaus mani precēt, un neslēpa to no manis. Par to es nešaubījos arī pati, un priecājos nevis par to, ka viņš nemeloja: viņš nespēja melot, — bet par to, ka viņš necentās apmānīt pats sevi. Es pati neprasīju nekā un ietu viņam līdz kā un kurp vien viņš gribētu. „Tu būsi mana sieva,“ viņš man atkārtoja, „es neesmu Aivenhū, es zinu, ka ne ar lēdiju Rovēnu ir laime.“ Drīzumā Mišels izveseļojās. Es vairs nevarēju iet pie viņa, bet mūsu starpā viss jau bija nolemts. Es jau pilnīgi atdevos nākotnei, es nekā neredzēju ap sevi, it kā es miglas apņemta peldētu pa jauku, vienmērīgu, bet strauju upi. Bet mums sekoja, mūs uzmanīja. Paretām es ievēroju mana patēva ļaunās acis, dzirdēju viņa riebīgos smieklus … Bet šie smiekli un arī acis it kā iznira no miglas, uz vienu mirkli. Es nodrebinājos, bet tūliņ aizmirsu un atkal ļāvos tai jaukajai, straujajai upei…

Mūsu starpā norunātās Mišeļa aizbraukšanas dienas priekšvakarā (viņam no ceļa vajadzēja slepeni atgriezties un aizvest mani), es caur viņa uzticamo sulaini saņēmu no viņa zīmīti, kufā viņš man nolika satikšanos pusdesmitos naktī, vasaras biljarda istabā, lielā, zemā telpā, kas bija piebūvēta galvenās mājas dārza pusē. Viņš man rakstīja, ka vēlās ar mani galīgi pārrunāt un norunāt. Es jau divreiz biju tikusies ar Mišeli biljarda istabā … man bija atslēga no āra durvīm. Tiklīdz nosita pusdesmit, es uzmetu uz pleciem siltu jaciņu, klusām izgāju no mūsu namiņa un pa čirkstošo sniegu laimīgi nonācu pie biljarda istabas. Miglā tītais mēness kā blāvs plankums stāvēja virs paša jumta čokura un vējš smilkstēdams svilpa gar sienas stūri. Man pārskrēja drebuļi, tomēr es ieliku atslēgu caurumā. Es iegāju istabā, aizvēru aiz sevis durvis, apgriezos… No kādas logu starpsienas atdalījās tumšs tēls, panāca soļus divus, apstājās…

„Mišel,“ es čukstēju.

„Mišels uz manu pavēli atrodas aiz atslēgas, bet tas esmu es!“ man atbildēja balss, no kupas man pamira sirds …

Manā priekšā stāvēja Semjons Matvejičs!

Es gribēju mesties bēgt, bet viņš saķēra mani aiz rokas.

„Kurp? nelietīgā meitene!“ viņš nošņāca. „Proti pie jauniem muļķiem uz satikšanos staigāt, tad proti arī atbildēt!“

Es aiz šausmām pamiru, bet vēl arvien rāvos uz durvīm … Velti! Semjona Matvejiča pirksti iezīdās manī kā dzelzs āķi.

„Laižiet, laižiet mani!“ es beidzot sāku lūgties.

„Ne no vietas, jums saka!“

Semjons Matvejičs piespieda mani apsēsties. Pustumsā es nevarēju saskatīt viņa seju, es novērsos no viņa, bet dzirdēju, ka viņš smagi elsoja un grieza zobus. Es izjutu nevis bailes, nevis izmisumu, bet kaut kādu bezjēgas izbrīnu … Tā laikam vanaga nagos pamirst noķerts putniņš … un arī Semjona Matvejiča roka, kas mani vēl arvien turēja tikpat stipri, žņaudza mani kā ķetna…

„Aha!“ viņš atkārtoja, ,,aha! Lūk, kā… lūk cik tālu… Nu, pagaidi!“

„Es pamēģināju piecelties, bet viņš ar tādu spēku sapurināja mani, ka es tikko neiekliedzos aiz sāpēm, un lamu vārdi, apvainojumi, draudi sāka līt straumēm …

„Mišel, Mišel, kur tu esi, glāb mani,“ es iestenējos.

Semjons Matvejičs vēlreiz sapurināja mani… Šoreiz es neizturēju … es iekliedzos.

Tas, redzams, viņu iespaidoja. Viņš mazliet apklusa, atlaida manu roku, bet palika turpat kur bijis, divus soļus no manim, starp mani un durvīm.

Pagāja dažas minūtes … Es nekustējos; viņš elsoja tāpat smagi.

„Sēžat mierīgi,“ viņš beidzot iesāka, „un atbildiet man. Pierādiet man, ka jūsu tikumība vēl nav galīgi samaitāta, un ka jūs esat spējīga uzklausīties saprāta balsi. Es vēl varu atvainot aizraušanos, bet iesakņojušos stūrgalvību — nekad! Mans dēls…“ te viņš atvilka elpu. „Michailo Semjoničs jums apsolīja jūs precēt? Vai nav taisnība? Atbildat tak! Apsolīja? a?"

Es, protams, neatbildēju nekā.

Semjons Matvejičs tikko neiekaisa atkal.

„Es pieņemu jūsu klusēšanu par piekrišanas zīmi,“ viņš turpināja mazliet pagaidījis. „Tā tad jūs sadomājāt kļūt mana vedekla? Jauki! Nerunājot jau par to, ka jūs vairs neesat četrpadsmit gadus vecs bērns, jums taču vajadzēja zināt, ka visi jaunie ir vēja grābšļi un neskopojas ar visneprātīgākiem solījumiem, lai tikai panāktu savus mērķus, nerunājot par to … bet vai tiešām jūs varējāt cerēt, ka es, dzimts muižnieks, Semjons Matvejičs Koltovskis, jebkad došu savu piekrišanu tamlīdzīgām laulībām? Jeb jūs gribējāt iztikt bez vecāku svētības? . .. Gribējāt bēgt, slepeni salaulāties un pēc tam atgriezties, nospēlēt komēdiju, krist pie kājām, cerībā, ka vecim, sak’, kļūs mīksta sirds… Tad atbildiet tak, velns parauj!“

Es tikai noliecu galvu. Viņš varēja mani nosist, bet piespiest runāt … tas nebija viņa spēkos.

Viņš mazliet pagājās uz priekšu un atpakaļ.

„Nu, paklausaities,“ viņš iesāka mierīgākā balsī. „Nedomājiet … neiedomājieties … es redzu, ar jums jārunā citādi. Paklausaities: es saprotu jūsu stāvokli. Jūs esat iebaidīta, apjukusi… Attopaties! Sinī mirklī man jums jāliekas necilvēkam … tiranam. Bet iedomājieties arī manā stāvoklī: kā lai es tur nesaniknojos, nepasaku lieku vārdu? Un līdz ar visu to es jau jums pierādīju, ka neesmu necilvēks, ka arī man ir sirds. Atceraties, kā es apgājos ar jums pēc atbraukšanas uz laukiem un arī pēc tam, līdz .. . pēdējam laikam … līdz Michaila Semjoniča slimībai. Es negribu lielīties ar savu labdarību, bet, man šķiet, jau pateicībai vien vajadzēja jūs atturēt no tāda slidena ceļa, pa kuju jūs nolēmāt iet!…“

Semjons Matvejičs atkal pagājās uz priekšu un atpakaļ un, apstājies, mazliet papliukšķināja man par roku, par to pašu roku, kas vēl smeldza no viņa varas darba, un uz kufas es vēl ilgi pēc tam nēsāju zilas zīmes …

„Tas jau ir tas ..viņš ierunājās no jauna, „galva … mums karsta galva! Mēs negribam papūlēties padomāt, negribam aplēst to, kas nāktu mums par labu, un kur mums tas meklējams. Jūs man jautāsit: kur ir šis labums? Jums nav tālu jāmeklē… Tas varbūt ir jums turpat pie rokas … Nu, lūk, kaut vai es pats. Kā tēvam, kā ģimenes galvai, man, protams, vajadzētu jūs sodīt… Tas ir mans pienākums. Bet es tanī pašā laikā esmu arī cilvēks, un to jūs zināt. Nav noliedzams, es esmu praktisks cilvēks un, protams, nevaru pielaist nekādas mu|ķības; pilnīgi nepamatotas cerības, zināms, jāizmet no galvas, jo kāda gan viņās jēga? Par paša darījuma netikumību es jau nemaz nerunāju … Tas jums, kad atmodīsities, jāsaprot pašai. Bet es, nemaz nelielīdamies, teikšu, — es neaprobežotos ar to, ko jau esmu priekš jums darījis, es vienmēr esmu bijis — un vēl tagad esmu gatavs — nokārtot, nostiprināt jūsu labklājību, pilnīgi jūs nodrošināt, jo zinu jums cenu, atzīstu jūsu talantus, jūsu prātu, un beidzot vēl… (Te Semjons Matvejičs mazliet man pieliecās …) Jums tādas actiņas, kā, jāatzīstas… es, lūk, jau vecis, bet redzēt tās ar pilnīgu vienaldzību … es saprotu … ļoti grūti, tiešām grūti.“

Pie šiem vārdiem mani pārņēma saltums. Es tikko ticēju savām ausīm. Pirmajā mirklī man likās, ka Semjons Matvejičs gribēja nopirkt manu atteikšanos no Mišeļa, dot man „atkāpšanās naudu'… Bet šie vārdi! Manas acis sāka pierast pie tumsas un es varēju saskatīt Semjona Matvejiča seju. Tā smaidīja, šī vecā seja, bet pats viņš visu laiku sīkiem solīšiem pastaigājās manā priekšā…

„Nu, kā tad paliek?“ viņš beidzot jautāja. „Vai jums patīk mans priekšlikums?“

„Priekšlikums? .. .“ es negribot atkārtoju … es nesapratu galīgi it nekā.

Semjons Matvejičs iesmejās . .. tiešām iesmējās savus pretīgos, sīkos smieklus.

„Protams!“ viņš iesaucās, „jūs visas, jaunās meičas ..viņš pārlaboja, „jaunavas… jaunavas … jūs visas domājat tikai par vienu: padod jums tik jaunos! Bez mīlas jūs dzīvot nevarat! Protams. Ko tur teikt! Jaunība — laba lieta! Bet vai tad jaunie vien prot mīlēt? .. . Dažam labam vecim sirds vēl kvēlāka, un ja reiz vecis kādu iemīlē, tad tas — akmeņa klints! Tas uz mūžu. Ne tā kā šie bezbārdainie niekalbji, kufiem galvās tikai vējš skraida! Jā, jā, vecīšus nevajaga nonievāt! Viņi var daudz ko izdarīt, daudz ko! Vajag tikai prast viņus saņemt rokās! Jā … jā! Un vecīši prot arī glāstus sniegt, hi-hi-hi…“ Semjons Matvejičs atkal iesmējās. „Tad, lūk, atļaujiet… jūsu rociņu … izmēģinājumam … tikai tā … mēģinājuma dēļ..

Es uzlēcu no krēsla un ar visu spēku grūdu viņam krūtīs. Viņš atleca, izdvesa kaut kādu vecīgu, izbijušos skaņu, tikko nepakrita. Cilvēku valodā nav vārdu, lai izteiktu, cik viņš man izlikās riebīgs, un niecīgi zemisks. Viss bailēm līdzīgais manī izzuda.

„Ejiet nost, nicinātais veci!“ man izlauzās no krūtīm, „ejiet nost, Koltovska kungs, dzimtais muižniek! Arī manās dzīslās rit jūsu asinis, Koltovsku asinis, un es nolādu to dienu un stundu, kad viņas manī sāka ritēt?“

„Ko? … Ko tu runā? … Ko?“ kā noslāpdams murmināja Semjons Matvejičs. „Tu uzdrošinies… šinī mirklī, kad es tevi pieķēru …. kad tu gāji pie Miškas … a? a? a?“

„Bet es vairs nevarēju savaldīties … Manī pamodās kaut kas nežēlīgi izmisis.

„Un jūs, jūs, brālis … sava brāļa brālis, jums netrūka nekaunības, jūs uzdrošinājāties … Par ko gan jūs mani uzskatāt? Un vai tiešām jūs esat tik akls, ka jau sen nevarējāt manīt to riebumu, ko jūs manī saceļat? … Jūs uzdrošinājāties lietāt vārdu: priekšlikums!… Izlaižiet mani tūliņ laukā, tūliņ šinī pašā mirklī!“

Es devos uz durvīm.

,,A, lūk, kas! lūk, kā! lūk, kad viņa sāka runāt!“ jaunā izmisumā iespiedzās Semjons Matvejičs, tomēr, kā bija redzams, neuzdrošinādamies pienākt man klāt … „Pagaidi tik! Rača kungs, Ivans Demjanič! esat tik laipni, panākt šurp!“

Biljarda istabas durvis, pretējās tām, uz kupām es gāju, atvērās līdz galam un, nesdams katrā rokā pa aizdegtam kandēlābram, parādījās mans patēvs. Viņa apaļā, sarkanā seja, no abām pusēm sveču gaismas apspīdēta, mirdzēja apmierinātas atriebības uzvaras priekā, sulainis, kā priekā par izdevušos pakalpojumu … O, šās riebīgās, baltās acis! kad viņas beigs man rādīties!

„Paņemiet tūliņ šo meiču,“ iesaucās Semjons Matvejičs, griezdamies pie mana patēva un pavēloši norādīdams uz mani ar savu trīcošo roku. „Aizvediet to pie sevis mājā un ieslēdziet viņu, aiz atslēgas … lai viņa… nevarētu pirkstu pakustināt, lai muša nevarētu ielaisties pie viņas! Līdz manai turpmākai pavēlei! Ja vajadzīgs, aiznaglot dēļiem logus! Tu atbildi man par viņu ar savu galvu!“

„Rača kungs nolika kandēlābrus uz biljarda, palocījās līdz jostas vietai Semjona Matvejiča priekšā un, ļaunā priekā smīnēdams, tuvojās man. Tā laikam runcis tuvojas pelei, kupa vairs nekur nevar izbēgt. Visa mana drosme mani tūliņ atstāja. Es zināju, šis cilvēks bija spējīgs … mani piekaut. Es nodrebēju; jā, ak negods! ak kauns! es sāku trīcēt.

,,Nu-s, cienītā,“ ierunājās Rača kungs, „esat tik laipna nākt.“

Nesteigdamies viņš mani saņēma aiz rokas augšpus elkoņa … Viņš saprata, ka es nepretošos. Es pati tiecos uz priekšu, uz durvīm; šinī mirklī es domāju tikai vienu: kā drīzāk izvairīties no Semjona Matvejiča klātbūtes.

Bet riebīgais vecis pieleca mums klāt no muguras, un Račs mani apturēja, pagriezdams mani ar seju pret savu patronu.

,,A!“ tas iekliedzās un pavīcināja dūri, „ā! es brālis … savam brālim! Asins saites? a? Bet ar brāli, ar brālēnu apprecēties var? Var? a? Ved viņu, tu!“ viņš pievērsās manam patēvam. „Un atmini: uzmanīt! Par mazāko satiksmi ar viņu — pienācīga soda neatrast… Ved!“

Rača kungs aizveda mani uz manu istabu. Ejot pa pagalmu viņš man neteica nekā, tikai bezskanīgī sevī smējās. Viņš aiztaisīja slēģus, durvis un tūliņ aiziedams pavisam un pret mani tāpat kā pret Semjonu Matvejiču palocīdamies līdz jostas vietai, iespurdzās, iesmējās smagiem, jūsmīgiem smiekliem. „Labu nakti princesei Melikitrisai,“ viņš piesmakuši nostenējās, „nenoķēri princi Mitrofānu! Žēl! Savā ziņā nebija muļķīga doma! Uz priekšu zināsit: neiesākat sarakstīšanos! Ho-ho-ho! Cik, tomēr, skaisti viss noritēja.“ Viņš izgāja, bet piepeši pabāza no aizdurvīm galvu. „Ko? Es tomēr jums „neaizmirsu“? Ā-s? Turēju vārdu? Ho-ho!“ Slēdzenē noČinkstēja atslēga. Es atviegloti uzelpoju. Es baidījos, ka viņš man nesasien rokas … bet tās vēl bija manas, — tās bija brīvas! Acumirklī es norāvu no naktstērpa zīda auklu, iztaisīju cilpu, tuvināju to kaklam, bet tūlīt aizmetu auklu sāņš. „Nedarīšu jums to priekul“ es teicu sev skaļi. „Un tiešām, kas par neprātu! Vai es bez Mišeļa ziņas drīkstu rīkoties ar savu dzīvību, ar savu dzīvību, kuj-u pati labprātīgi viņam atdevu? Nē, mani ļaundari! Nē! Jūs vēl neesat lietu vinnējuši! Viņš mani izglābs, viņš mani izraus no šīs elles, viņš… mans Mišels!“

Bet te es atcerējos, ka viņš ieslēgts tāpat kā es, — un es metos ar seju gultā, raudāju… raudāju… Un tikai doma, ka mans mocītājs varbūt stāv aiz durvīm un klausās, un priecājas, tikai šī mana doma piespieda mani norīt savas asaras …

Esmu nogurusi. Es rakstu jau no rīta, bet tagad jau vakars; bet, reiz atrāvusies no šās papīra loksnes es vairs nejaudāšu ķerties pie spalvas … Ātrāk, ātrāk pie beigām! Un pie tam apstāties pie neķītrībām, kas sekoja šai šausmīgajai dienai — ir pāri maniem spēkiem!

Dienu vēlāk slēgtās kamanās mani aizveda uz atsevišķu dzimtsļaužu māju, pielika sargus-zemniekus un veselas sešas nedēļas turēja ieslēgtu! Ne mirkli es nebiju viena… Tikai vēlāk es uzzināju, ka mans patēvs jau no pašas Mišeļa atbraukšanas dienas pielicis kā viņam, tā

man savus spiegus, ka viņš uzpircis kalpotāju, kas man no Mišcļa atnesa zīmīti; uzzināju arī, starp viņu un tēvu nākošā rītā norisinājusies uztraukuma pilna, riebīga scēna … Tēvs viņu nolādējis. Mišels no savas puses nozvērējies, ka vairs savu kāju nespers vecāku namā un aizbraucis uz Pēterburgu. Bet trieciens, ko man deva mans patēvs, atsaucās uz viņu pašu. Semjons Matvejičs paziņoja viņam, ka palikt uz laukiem, pārvaldīt muižu viņš vairs nevarot; redzams, neveikla centība netiek piedota, un vajadzēja taču kāda, ko sodīt par notikušo s k a n d ā1 u. Protams, Semjons Matvejičs Rača kungu bagātīgi atalgoja: viņš deva tam līdzekļus pārbraukšanai uz Maskavu un palikšanai tur uz dzīvi. Pirms aizbraukšanas uz Maskavu mani pārveda atpakaļ uz mūsu namiņu, bet tāpat kā agrāk turēja zem stingrākās uzraudzības. „Siltas vietiņas“ zaudēšana, kas nāca no manas „žēlastības“, vēl vairāk palielināja mana patēva naidu pret mani.

„Un ko gan jūs iedomājaties izbrīnīt?“ viņš mēdza teikt, tikko nesprauslādams aiz sašutuma, „tiešām! Večuks, protams, ņēma to lietu par karstu, pasteidzās, un un iesprūda; tagad, protams, cietusi viņa patmīlība, tagad nelaime vairs nav izlabojama. Vajadzēja pagaidīt dieniņas divas, un viss ietu kā pa taukiem; jūs tagad nesēdētu pie sausas maizes, un arī es būtu palicis, kas biju! Tā jau ir tā lieta: bābām mati gapi … bet prāts īss! Nu, labs ir; no jums es dabūšu savu, un tas balodītis (ar to viņš domāja Mišeli) mani neaizmirsīs.“

Es, protams, biju spiesta panest visus šos apvainojumus ciešot klusu. Arī Scmjonu Matvejiču es vairs ne reizes neredzēju. Šķiršanās no dēla bija satricinājusi arī viņu. Vai nu viņš bija izjutis nožēlošanu, jeb, — kas daudz ticamāk, — viņš gribēja mani uz visiem laikiem saistīt pie manas ģimenes — manas ģimenes! — tikai viņš noteica man pensiju, kupa jāizmaksā, kupai jānāk mana patēva rokās, līdz es iziešu pie vīra … Šo pazemojošo ubaga dāvanu es saņemu … tas ir manā vietā saņem Rača kungs — līdz pat šim laikam …

Mēs apmetāmies uz dzīvi Maskavā. Zvēru pie savas mātes piemiņas, ka, nokļuvusi pilsētā, es divas dienas, pat divas stundas nepaliktu pie sava patēva. . . Es aizietu, aizietu nezin kur… uz policiju, kristu pie kājām ģenerālgubernātoram, senatoriem, es nezinu, ko es izdarītu, ja pēdējā mirklī pirms aizbraukšanas no muižas manai bijušai istabenei neizdotos nodot man vēstuli no Mišela. Ak, šī vēstule! Cik reizes es pārlasīju katru rindiņu, cik reizes es klāju to skūpstiem! Mišels lūdza mani nezaudēt drosmi, cerēt, būt pārliecinātai par viņa uzticīgo mīlu; viņš zvērēja, ka nepiederēs nevienai, izņemot mani; viņš mani dēvēja par savu sievu, viņš solījās iznīcināt visus šķēršļus, viņš tēloja mūsu nākošās dzīves ainavas, viņš lūdza no manis tikai vienu: paciesties, mazliet pagaidīt… Un es nolēmu gaidīt un ciest. Ak, uz ko tik es nebūtu bijusi ar mieru, ko tik es nepārciestu, lai tik izpildītu viņa gribu! Šī vēstule kļuva mans svētums, mana ceļa rādītāja zvaigzne, mans enkurs. Gadījās, mans patēvs sāk mani apvainot, man pārmest, es tik lēnām uzlieku roku uz krūtīm (Mišeļa vēstuli es nēsāju uz krūtīm, iešūtu ņieburā), un tikai pasmaidu. Un jo vairāk Rača kungs iekaist un bārās, jo man kļūst vieglāk un saldāk … Pēdīgi es redzēju no viņa acīm, ka viņš sācis domāt, vai tikai es nekļūstu ārprātīga. .. Pēc pirmās vēstules pienāca otra, vēl priecīgāka, vēl pilnāka cerībām … Tā stāstīja par drīzu satikšanos.

„Ak, šās satikšanās vietā nāca kāds rīts … Redzu, pie manis ienāk Rača kungs — un atkal uzvaras prieks, ļauns prieks mirdz viņa sejā — un rokā viņam avīzes „Invalida“ lapa, bet tur ziņa par gvardijas rotmistra Michaila Koltovska nāvi… Izslēgts no sarakstiem.

Ko lai vēl piebilstu? Es paliku dzīva un turpināju dzīvot pie Rača kunga. Mani viņš neieredzēja tāpat kā agrāk, vēl vairāk kā agrāk, — par daudz viņš man bija atklājis savu melno dvēseli, un to viņš man nevarēja piedot. Bet man viss bija vienalga. Es kļuvu it kā nejūtīga; mani vairs neinteresēja manas pašas liktenis. Atcerēties viņu, atcerēties viņu! Man nebija nekādas citas nodarbošanās, nekāda cita prieka. Mans nabaga Mišels bija miris ar manu vārdu uz lūpām… To man pastāstīja kāds viņam uzticams cilvēks, kas kopā ar viņu atbrauca uz muižu. Tanī pašā gadā mans patēvs apprecēja Eleonoru Karpovnu. Drīzumā nomira ari Semjons Matvejičs, savā testāmentā apstiprinājis un vēl palielinājis man noteikto pensiju … Manas nāves gadījumā tā pārietu uz Rača kungu …

Pagāja divi, trīs gadi… pagāja seši gadi, septiņi gadi… Dzīve pagāja, aiztecēja.. . bet es tikai lūkojos, kā viņa aiztek. Tā bērnībā, gadījās, uztaisi strauta malā iežogojumu, pat dambi uzcel, un visādi pūlies, lai ūdens nesūktos cauri, neizrautu. Bet lūk, beidzot tas izsūcas cauri, izrauj dambi un tu atmet visas savas pūles, un tev pat līksmi raudzīties, kā 'viss tavs uzkrātais ūdens aizplūst līdz pēdējam pilienam …

Tā es dzīvoju, tā eksistēju, līdz, beidzot, jauns, jau negaidīts siltuma un gaismas stars …

Ar šo vārdu beidzās rokraksts; tālākās lapas bija izplēstas, un dažas, pēdējo frāžu noslēdzošās rindas bija izsvītrotas un saniekotas ar tinti.

XVIII

Sīs burtnīcas lasīšana mani satrauca tiktāl, iespaids no Suzannas apciemojuma bija tik liels, ka es visu nakti nevarēju aizmigt un no rīta agri ar cstafeti nosūtīju Fustovam vēstuli, kupā viņu nozvērināju cik iespējams drīzāk atgriezties Maskavā, jo viņa prombūtei varēja būt vissmagākās sekas. Es viņam pieminēju arī sastapšanos ar Suzannu, burtnīciņu, ko viņa atstāja manās rokās. Nosūtījis vēstuli, es visu dienu vairs neizgāju no mājas un domāju vienīgi par to, kas notiek tur, pie Račicm. Pats turp aiziet neuzdrošinājos. Es tomēr nevarēju nepamanīt, ka mana krustmāmiņa visu laiku uztraukusies; viņa gandrīz katru minūti pavēlēja kvēpināt un lika pasjansi, — „Ceļotāju“, kas pazīstams ar to, ka nekad neiznāk. Nepazīstamas dāmas apmeklējums, un vēl tādā vēlā laikā, viņai nebija noslēpums; viņas iedomai tūliņ rādījās atvērts bezdibens, uz kura malas es stāvu, un viņa tikai nopūtās, stenēja un pusbalsī runāja franču sentences, ņemtas no kādas grāmatiņas rokrakstā zem virsraksta „Extraits de lecture“, bet vakarā uz mana nakts galdiņa atradās de Zerando apcerējums, atvērts nodaļā „Par kaislību kaitīgumu“. Šo apcerējumu, protams, bija ienesusi manā istabā uz krustmāmiņas pavēli viņas vecākā draudzene, kufu mājās bija iesaukuši par „Amišku“, pateicoties viņas līdzībai ar mazu pūdeli ,kuram bija tāds pats vārds. Tā bija ļoti sentimentāla, pat romantiska rakstura jaunava, tikai jau pārziedējusi. Visa nākošā diena pagāja mocošās gaidās uz Fustova atbraukšanu, vēstuli no viņa, ziņu no Rača mājas … kaut gan kādēļ tie lai to sūtītu man? Suzanna drīzāk varēja domāt, ka es apmeklēšu viņu… Bet man galīgi trūka drosmes redzēt viņu, iepriekš neparunājušam ar Fustovu. Es atcerējos visus savus izteicienus vēstulē viņam .. . Liekas, tie bija diezgan stipri; beidzot, jau vēlu vakarā, viņš ieradās.

XIX

Viņš ienāca manā istabā savā parastajā, ātrajā, bet ne steidzīgajā gaitā. Viņa seja man likās bāla, un, bez ceļa noguruma pazīmēm, izteica nesaprašanu, ziņkāri, neapmierinātību — parasti viņam maz pazīstamas jūtas. Es metos pie viņa, karsti pateicos par to, ka viņš mani paklausījis, un, dažos vārdos atstāstījis viņam savu sarunu ar Suzannu, — iedevu viņam viņas burtnīciņu.

Viņš aizgāja pie loga, pie tā paša loga, uz kura palodzes pirms divām dienām sēdēja Suzanna un, neteicis man ne vārda, sāka lasīt. Es tūliņ aizgāju istabas pretējā stūrī un, līdzsvarojuma dēļ paņēmu grāmatu, bet, atzīstos, visu laiku par sējuma malu zagšus lūkojos Fustovā. No sākuma viņš lasīja diezgan mierīgi, ar kreiso roku pastāvīgi plūkādams mazo pūciņu galiņus uz lypas; pēc tam viņš

nolaida roku, saliecās uz priekšu un vairs nekustējās. Viņa acis tā vien skrēja pa rindām un mute mazliet atvērās. Lūk, viņš beidza lasīt burtnīciņā, aizvēra to, palūkojās apkārt, iegrima domās, tad ņēmās no jauna lasīt, un izlasīja to visu otrreiz no sākuma līdz beigām. Pēc tam viņš piecēlās, iebāza burtnīciņu kabatā un devās uz durvīm; tomēr atgriezās un apstājās istabas vidū.

„Nu, ko tu domā?“ es iesāku, nevarēdams sagaidīt, līdz viņš ierunāsies.

„Esmu viņas priekšā vainīgs,“ Fustovs dobji noteica. „Es izturējos … neapdomāti, nepiedodami, mežonīgi. Es noticēju šim … Viktoram.“

„Kā!“ es iesaucos, „tam pašam Viktoram, kupu tu tā nicini? Bet ko tad viņš tev varēja pateikt?“

Fustovs sakrustoja rokas un nostājās ar sāniem pret mani. Es redzēju, viņam bija kauns.

„Tu atceries,“ viņš ierunājās ne bez pūlēm, „šis … Viktors ieminējās par … par pensiju. Šis nelaimīgais vārds iesēdās man prātā. Tas ir visa cēlonis. Es sāku viņu iztaujāt… Nu, un viņš …“

„Ko tad viņš?“

„Viņš man teica, ka tas vecis… kā tak viņu? . .. Koltovskis nolicis šo pensiju Suzannai tādēļ, ka … par to … nu, ar vārdu sakot, kā atalgojumu.“

Es sasitu rokas.

„Un tu noticēji?“

Fustovs nokāra galvu.

„Jā! Es noticēju … Viņš teica arī, ka arī ar jauno . . . Ar vārdu sakot, mana rīcība nav attaisnojama.“

„Un tu devies projām, lai visu aizmirstu?“

„Jā, tas ir labākais līdzeklis … tādos gadījumos. Es rīkojos mežonīgi, mežonīgi!“ viņš atkārtoja.

Mēs abi apklusām. Katrs no mums juta, ka otram kauns; bet man bija vieglāk, man nebija jākaunās par sevi.

„Tagad es šim Viktoram salauztu visus kaulus,“ tur* pināja Fustovs, zobus sakodis, „ja pats nejustos vainīgs. Tagad es saprotu, kādēļ tika sarīkots viss šis joks: Suzannai apprecoties viņi zaudē viņas pensiju… Nelieši!“

Es saņēmu viņa roku.

„Aleksandr,“ es jautāju, „vai tu biji pie viņas?“

„Nē, es tieši no ceļa pie tevis. Es iešu rīt… rīt agri. To tā nevar atstāt. Nekādā ziņā!“

„Vai tu … viņu mīli, Aleksandr?“

Fustovs it kā apvainojās.

„Protams, es viņu mīlu. Esmu viņai ļoti pieķēries.“ „Viņa ir jauka, godīga jaunava!“ es iesaucos.

Fustovs nepacietīgi piecirta kāju.

„Ko tu gan iedomājies? Es biju gatavs viņu precēt,

—   viņa taču ir kristīta, — esmu vēl tagad gatavs viņu precēt, par to jau es tiku domājis, kaut gan viņa vecāka par mani.“

Sinī mirklī man piepeši likās, ka uz palodzes, noliecies uz rokām, sēž bāls sievietes stāvs. Sveces bija apdegušas: istabā bija tumšs. Es nodrebēju, ielūkojos ciešāk un, protams, nekā, it nekā uz palodzes nesaredzēju, bet mani pārņēma kaut kāda savāda izjūta: šausmu, skumju, nožēlu maisījums.

„Aleksandr!“ es ierunājos piepešā aizrautībā, „es tevi lūdzu, lūdzu tevi, ej tūliņ pie Račiem, neatliec līdz rītam! Mana iekšējā balss man saka, ka tev noteikti vēl šodien jāsatiekas ar Suzannu!“

Fustovs paraustīja plecus.

„Ko tu, apžēlojies! Tagad jau vienpadsmitā stunda, un tur, laikam, visi jau guļ.“

„Vienalga… Aizej, Dieva dēļ! Man tāda priekšsajūta … Esi tik labs, paklausi man! Ej tūlīt, paņem važoni…“

„Nu, kas par muļķībām!“ aukstasinīgi atteica Fustovs, „kādēļ lai es eju tagad? Rīt no rīta es būšu tur un viss noskaidrosies.“

„Bet, Aleksandr, atceries, viņa runāja par to, ka viņa nomiršot, ka tu viņas vairs nesastapšot… Un ja tu būtu redzējis viņas seju! Padomā, iedomājies, lai riskētu atnākt pie manis … ko tas viņai maksāja…“

„Viņai jūsmīga dvēsele,“ noteica Fustovs, kufš, redzams, bija jau paguvis pilnīgi atgūties. „Visas jaunas meičas tā … pirmajā laikā. Atkārtoju, rīt viss būs kārtībā. Pagaidām sveiks. Esmu noguris, un arī tev gribas gulēt.“

Viņš paņēma cepuri un izgāja no istabas.

„Bet apsoli man tūliņ atnākt šurp un izstāstīt man visu!“ es viņam nosaucu pakaļ.

„Apsolu… Sveiks!“

Es likos gultā, bet sirds man bija nemierīga un es dusmojos uz savu draugu. Es aizmigu vēlu un sapnī redzēju it kā mēs ar Suzannu staigātu pa kādām mitrām apakšzemes ejām, kāpelējam pa šaurām, stāvām kāpnēm un dziļāk un dziļāk nolaižamies lejā, kaut gan mums noteikti vajadzēja atkal izkļūt laukā, svaigā gaisā, un visu laiku kāds nepārtraukti mūs sauca, sauca vienmuļi un žēli.

XXI

Kāda roka uzgulās man uz pleca un vairākas reizes pagrūstīja … Es atvēru acis un vientuļās sveces vājajā gaismā es savā priekšā ieraudzīju Fiļstovu. Viņš mani izbaidīja. Viņš grīļojās uz kājām, seja bija dzeltena, gandrīz vienā krāsā ar matiem; lūpas atkārušās, nespodrās acis kā nesaprašanā raudzījās sāņš. Kur palicis viņa vienmēr laipnais, labvēlīgais skatiens? Man bija brālēns, kupš, sirgdams ar krītamkaiti kļuva idiots … šinī mirklī Fustovs ļoti līdzinājās viņam.

Es steidzīgi piecēlos.

„Kas ir? Kas tev kaiš? Dievs!“

Viņš neatbildēja nekā.

„Bet, Fustov, kas tad noticis? Runa taču! Suzanna? ..

Fustovs mazliet sakustējās.

„Viņa…“ viņš iesāka piesmakušā balsī un tūliņ apklusa.

„Kas ir ar viņu? Tu redzēji viņu?“

Viņš nekustīgi raudzījās manī.

„Viņas vairs nav!“

„Kā nav?“

„Pavisam nav. Viņa mirusi.“

Es uzlēcu no gultas.

„Kā, mirusi? Suzanna? Mirusi?“

Fustovs atkal novērsa acis sāņš.

„Jā, mirusi. Pusnaktī.“

„Viņš jucis prātā!“ man iešāvās galvā.

„Pusnaktī? Bet cik tad tagad pulkstens?“

„Tagad pulkstens ir astoņi no rīta. Man atsūtīja ziņu. Rīt viņu glabās.“

Es satvēru viņu aiz rokas.

„Aleksandr, tu nemurgo? Vai tu esi pie pilna prāta?“ „Es esmu pie pilna prāta,“ viņš atbildēja. „Es, tiklīdz dabūju to zināt, tūliņ devos šurp, pie tevis.“

Man sāpīgi sažņaudzās sirds, it kā pārakmeņojās, kā tas gadas pārliecinoties par nenovēršami notikušu nelaimi.

„Mans Dievs! Mans Dievs! Mirusi!“ es atkārtoju. „Kā tas iespējams? Tik piepeši! Jeb varbūt viņa pati padarījusi sev galu?“

„Nezinu,“ noteica Fustovs. „Nekā nezinu. Man pateica: pusnaktī nomira. Un rit glabās.“

„Pusnaktī?“ es nodomāju. „Tā tad vakar, kad viņa man it kā parādījās uz palodzes, kad es viņu lūdzu steigties pie viņas, viņa vēl bija dzīva …“

„Vakar, kad tu mani sūtīji pie Ivana Demjaniča, viņa vēl bija dzīva,“ it kā uzminējis manas domas, ierunājās Fustovs.

„Cik maz taču viņš to pazinis!“ es atkal nodomāju.

„Cik maz mēs pazinām viņu abi divi! Jūsmiga dvēsele,“ viņš teica, „visas jaunas meičas tā … Bet tanī pašā mirklī viņa varbūt cēla pie lūpām … Vai iespējams kādu mīlēt un tik rupji viņā maldīties?“

Fustovs nolaistām rokām, kā vainīgs, nekustīgi stāvēja pie manas gultas.

XXII

„Ko tu, Aleksandr, tagad domā darīt?“ es jautāju.

Viņš palūkojās manī kā nesaprazdams, it kā izbrīnīdamies par mana jautājuma nejēdzību. Un tiešām, kas tad būtu darāms?

„Tu tomēr nevari neiet pie viņiem,“ es iesāku. „Tev jāuzzin, kā tas gadījies; te varbūt slēpjas noziegums. No tiem ļaudīm var sagaidīt visu … To visu vajaga noskaidrot. Atceries, kas rakstīts burtnīciņā: apprecēšanās gadījumā pensija tiek atcelta, bet viņas miršanas gadījumā to saņem Račs. Katrā ziņā jāparāda pēdējais gods, jāatvadās no viņas izdzisušajām miesām!“

Es runāju ar Fustovu pamācoši kā skolotājs, kā vecākais brālis. Visā šinī šausmu, bēdu, izbrīna juceklī manī piepeši radās kā nevilša pārākuma sajūta pret Fustovu… Vai no tam, ka es viņu redzēju savas vainas apziņas nospiestu, iznīcinātu, jeb no tam, ka nelaime, salaužot cilvēku, gandrīz vienmēr pazemo viņu, liek viņam krist citu acīs — tā tad tu esi vājš, ja neproti izvairīties!

—   Dievs Kungs to zina! Tikai Fustovs man likās bērns, un man bija viņa i žēl, i es sapratu stingrības nepieciešamību. Es sniedzu viņam roku it kā no augšienes. Vienīgi sieviešu nožēlas nenāk tā no augšas.

Bet Fustovs turpināja raudzīties manī truli un mežonīgi, — mana autoritāte, redzams, viņu neiespaidoja, — un uz manu atkārtotu jautājumu: „Tu taču aiziesi pie viņiem?“ atbildēja: „nē, neiešu.“

„Apžēlojies, kā tad tā! Vai tad tiešām tu pats negribēsi uzzināt, izjautāt, kā, kas? Varbūt viņa atstājusi vēstuli… varbūt kādu dokumentu … apžēlojies!“

Fustovs papurināja galvu.

„Es nevaru turp iet,“ viņš noteica. „Tādēļ jau es atnācu pie tevis, lai palūgtu tevi… manā vietā … Bet es nevaru … nevaru …“

Piepeši Fustovs apsēdās pie galda, aizklāja seju abām rokām un sāka rūgti raudāt.

„Ak, ak,“ viņš caur asarām atkārtoja, „ak, nabadzīte .. . nabadzīte… es mī… es viņu mīlēju… ak, ak!“

Es stāvēju viņam līdzās un, jāatzīstas, šīs, bez šaubām, sirsnīgās nožēlu raudas manī nemodināja nekādas līdzjūtības; es tikai brīnījos par to, ka Fustovs varēja t ā raudāt, un man šķita, ka tagad es saprotu, kāds viņš tomēr sīks cilvēciņš, un ka es viņa vietā rīkotos pavisam citādi. Te nu bija pēc visa tā! Ja Fustovs būtu palicis pavisam mierīgs, es viņu varbūt ienīstu, justu pret viņu riebumu, bet viņš nebūtu manās acis kritis. Būtu palicis viņa prestižs; donžuāns būtu palicis donžuāns!

Tikai ļoti vēlu dzīvē — un tikai pēc daudziem piedzīvojumiem — cilvēks iemācas, redzot līdzcilvēka vājību vai patiesu krišanu, just viņam līdz un palīdzēt tam bez slepenas tīksmināšanās ar savu labdarību un spēku, bet gluži otrādi, dziļā pazemībā un dabiskā, gandrīz neatvairāmas vainas izpratnē!

XXIII

Es ļoti noteikti un drosmīgi sūtīju Fustovu pie Račiem, bet kad ap pulksten divpadsmitiem pats devos pie viņiem (Fustovs ne par ko nebija ar mieru nākt man līdz un tikai lūdza viņam sīki pastāstīt visu), kad, aiz šķērs

ieliņas pagrieziena uz mani iztālēm raudzījās viņu māja ar zārka sveces dzeltenīgās gaismas blāvojumu vienā no logiem, neizsakāmas bailes man aizžņaudza elpu, un es labprāt būtu griezies atpakaļ. .. Tomēr pārvarēju sevi un iegāju priekšnamā. Tur smaršoja pēc vīrāka un vaska; kaktā stāvēja rozā krāsas zārka vāks, apsists sudraba pozumentiem, piesliets pie sienas. Vienā no blakustelpām, ēdamistabā dūca kā ielidojis sirsenis vienmuļīgā djakona murmināšana. No viesistabas palūkojās apmiegojusies kalpones seja; pusbalsī izteikusi: „atvadīties atnācāt?“ viņa norādīja uz ēdamistabas durvīm. Es iegāju. Zārks bija novietots ar galvu pret durvīm; vispirms man krita acīs Suzannas melnie mati zem baltā vainadziņa pār paceltajām spilvena bārkstīm. Es piegāju pie zārka sāniem, pārmetu krustu, palocījos un palūkojos …

Dieviņ! kāds sagrauzts izskats! Nelaimīgā! pat nāve nebija viņu žēlojusi, nebija piešķīrusi viņai — es jau nesaku — skaistuma — bet pat tā miera, tā svētlaimīgā un apmierinātā mierīguma, kas tik bieži redzams mirušo vaibstos. Mazā, tumšā, gandrīz brūnā Suzannas seja atgādināja svēto sejas vecvecās svētbildēs. Un kāda šai sejai bija izteiksme! Tāda izteiksme, it kā viņa nupat būtu sastingusi, neizdodama ne skaņas … pat krunciņa starp uzacīm nebija izlīdzinājusies, bet roku pirksti bija izliekti un sažņaugti. Es negribot novērsu skatienu; bet mazliet vēlāk es sevi piespiedu vērīgi un ilgi noraudzīties viņā. Žēlas piepildīja manu dvēseli, un ne tikai žēlas vien. — Šī jaunava mirusi nedabīgā nāvē — es nospriedu pats pie sevis, — tas ir neapšaubāmi. — Kamēr es stāvēju un raudzījos nelaiķē, diakons, kas man ienākot bija pastiprinājis balsi un izteicis dažas atsevišķas skaņas, — atkal sāka dūkt un divreiz nožāvājās. Es otrreiz palocījos līdz zemei un izgāju priekšnamā. Uz viesistabas sliekšņa mani jau gaidīja Rača kungs, ģērbies raibā Bucharas rīta svārkā un, ar rokas mājienu pieaicinājis mani pie sevis, ieveda savā darbistabā — es tikko neizteicu — savā alā. Šī darbistaba, drūma, šaura, visa piesātināta skābu vaskadrānas smaku, radīja galvā salīdzinājumu ar vilka vai lapsas mītni.

„Trieka! nu, tur šo sirds virsaudu trieka… Jūs zināt… virsaudu!“ ierunājās Rača kungs, tikko bija aizvēris durvis. „Tāda nelaime! Vēl vakar vakarā nekas nebija manāms, un piepeši uz-r-r-reiz! trach! pušu! un beigas! Tiešām, kā saka: heute rot, morgen tot! — Taisnība, tas bija sagaidāms, un es to vienmēr gaidīju; man Tambovā pulka ārsts Galimbovskis, Vikentijs Kazimirovičs … Jūs droši vien būsit par viņu dzirdējuši… vislabākais praktiķis, speciālists!“

„Šo vārdu dzirdu pirmo reiz savā mūžā,“ es piezīmēju.

„Nu, vienalga; tad viņš, lūk,“ Rača kungs turpināja sākumā klusā balsī, bet vēlāk arvien skaļāk un skaļāk un man par brīnumu ar pastipru vācu akcentu, „viņš mani vienmēr brīdināja: „Ei! Ivan Demjanič! ei! mans draugs, sargaities! Jūsu pameitai sirdī organisks trūkums — hypertrophia cordialis! Tikko kaut kas — nelaime! Visvairāk jāsargās no stipriem pārdzīvojumiem … Jāiespaido prāts. — Bet, apžēlojaties, vai tad jaunai meičai var!… iespaidot prātu? H-h-ha …“

Rača kungs pēc veca paraduma tikko nesāka smiet, bet apķērās vēl laikā un iesāktos smieklus pārvērtā klepā.

Tā stāstīja Rača kungs! un vēl pēc visa, ko es par viņu bija dabūjis zināt!… Es tomēr turēju par savu pienākumu viņam jautāt: vai ārsts bijis?

Rača kungs pat palecās.

„Protams bija … Divus ataicinājām, bet viss jau bija galīgi — abgemacht! Un iedomājieties: abi it kā sarunājušies (Rača kungs laikam gribēja teikt: norunājuši): trieka! sirdstrieka! Tā abi vienā mutē i iesaucās. Piedāvājās izdarīt uzšķēršanu, bet es … jūs saprotat, nepiekritu.“

„Un rīt bēres?“ es jautāju.

„Jā, jā, rīt. Rīt mēs glabāsim mūsu balodīti! Izvadīšana no mājas tieši pulksten vienpadsmitos pēc pusnakts … No šejienes uz Nikolaja baznīcu, kas uz Vistas Kājām … Zināt? Savādi, tomēr, jūsu krievu baznīcām

nosaukumi! Pēc tam uz pēdējo dusu valganajā zemes māmuliņas klēpī! Jūs ieradīsities? Mēs pazīstamies tikai neilgi, bet jūsu rakstura laipnība un jūtu cildenums ..

Es pasteidzos pamāt ar galvu.

„Jā, jā, jā,“ nopūtās Rača kungs. „Tas… tas tiešām, kā mēdz teikt: zibens no skaidras debess! Ein Blitz aus heiterem Himmell“

„Un Suzanna Ivanovna pirms nāves nekā neteica, nekā neatstāja?“

„Galīgi it nekā! Ne zilpulveja! Ne vienīga papīra gabaliņa! Apžēlojieties, kad mani pasauca pie viņas, kad mani uzmodināja — iedomājieties! viņa bija jau sastingusi! Tas man ļoti jūtīgs trieciens, viņa mūs visus ļoti apbēdināja! Aleksandrs Davidičs, jādomā, arī nožēlos, kad dabūs zināt… Stāsta, viņš neesot Maskavā?“

„Viņš tiešām uz dažām dienām bija izbraucis …“ es iesāku.

„Viktors Ivanovičs sūdzas, ka viņam ilgi nejūdzot kamanas,“ mani pārtrauca ienākusē kalpone, tā pati, kuj-u es redzēju priekšnamā. Viņas seja, vēl aizvien miegaina, šoreiz pārsteidza mani ar tās nekaunīgās rupjības izteiksmi, kas rodas kalpiem, kad tie zina, ka viņu kungi ir no tiem atkarīgi un neuzdrošināsies viņus ne bārt, ne sodīt.

„Tūliņ, tūliņ,“ nomurmināja Ivans Demjaničs. „Eleonora Karpovna! Leonore! Lenchen! panākat šurp!“

Aiz durvīm kaut kas smagi sakustējās un tanī pašā mirklī atskanēja Viktora pavēlošais sauciens: „Kamdēļ nejūdz zirgu? Es taču neiešu kājām vilkties uz policiju!“ „Tūliņ, tūliņ,“ atkal šļupstēja Ivans Demjaničs. „Eleonora Karpovna, nākat taču šurp!“

„Aber, Ivan Demjanič,“ bija dzirdama viņas balss, „ich habe keine Toilette gemacht!“

„Macht nichts. Komm herein!“

Ienāca Eleonora Karpovna, diviem pirkstiem saturēdama lakatiņu ap kailo kaklu. Viņai mugurā bija bezjostas rīta svārks un pat matus viņa nebija paguvusi sasukāt. Ivans Demjaničs tūliņ pieleca viņai klāt.

„Jūs dzirdat, Viktors prasa zirgu,“ viņš izteica, ar

pirkstu steidzīgi rādīdams te uz durvīm, te uz logu. „Esat tik laipna, izrīkojiet, bet veiklāk. Der Kerl schreit so!“

„Der Viktor schreit immer, Ivan Demjanič, Sie wissen wohl,“ atbildēja Eleonora Karpovna, „un es pati teicu kučierim, bet viņš iedomājies vēl dot zirgam auzas. Lūk, kāda nelaime piepeši gadījās,“ viņa piebilda, pievērsdamās man, „un kas to varēja sagaidīt no Suzannas Ivanovnas?“

„Es to vienmēr gaidīju, vienmēr! “iekliedzās Račs un pacēla augstu gaisā rokas, pie kam viņa Bucharas rīta svārks priekšā atplētās vaļā un kļuva redzamas neizteicami riebīgās apakšējās ziemišķādas bikses ar misiņa jostassprādzēm. „Sirdstrieka! Virsaudu trūkums! Hipotrofija!“

„Nu ja,“ aiz viņa atkārtoja Eleonora Karpovna, „hipo … Nu, tikai tas man ļoti, ļoti žēl, un es atkal teikšu …“ Un viņas rupji veidotā seja pamazām saviebās; uzacis sacēlās trīsstūrī un sīka asariņa noritēja uz apaļā, it kā lakotā, kā lellei, vaiga… „Man ļoti žēl, ka tāds jauns cilvēks, kūpam pienāktos vēl dzīvot un baudīt visu … visu … Un piepeši tāds izmisums!“

„Na, gut, gut… geh, Alte!“ pārtrauca Rača kungs.

„Geh’ schon, geh’ schon,“ norūca Eleonora Karpovna, vēl aizvien pieturēdama pirkstiem lakatiņu un birdinādama asariņas.

Viņai sekoju arī es. Priekšistabā stāvēja Viktors studenta mētelī ar bebrādas apkakli un cepuri uz vienas auss. Viņš tikko palūkojās manī pār plecu, nopurināja apkakli un nesveicināja, par ko es viņam domās pateicu lielu paldies.

Es atgriezos pie Fustova.

XXV

Es atradu savu draugu noliektu galvu un uz krūtīm sakrustotām rokām sēžam savas darbistabas kaktā. Viņam bija uznācis apstulbums un viņš raudzījās apkārt ar tādu lēnu izbrīnu, kā cilvēks, kas ļoti cieši gulējis un kas tikko uzmodināts. Es viņam izstāstīju par savu apmeklējumu pie Račiem, atstāstīju viņam veterāna runas, viņa sievas vārdus un iespaidu, ko abi atstāja uz mani, pateicu viņam savu pārliecību par to, ka nelaimīgā jaunava pati darījusi sev galu … Fustovs klausījās manī, nemainīdams sejas izteiksmi, un lūkojās apkārt ar tādu pašu izbrīnu.

„Tu viņu redzēji?“ beidzot viņš man jautāja.

„Redzēju.“

„Zārkā?"

Fustovs it ka šaubījās par to, ka Suzanna tiešām mirusi.

„Zārkā.“

Fustovs sašķieba un nolaida acis, un lēnām paberzēja sev rokas.

„Tev auksti?“ es jautāju.

„Jā, brāl, auksti,“ viņš atbildēja atdalīdams vārdus un nenozīmīgi papurināja galvu.

Es sāku viņam pierādīt, ka Suzanna noteikti noindējusies, bet varbūt arī noindēta, un kā to tā nevar atstāt …

Fustovs stingri raudzījās manī.

„Ko tur lai dara?“ viņš teica lēni un plaši mirkšķinādams acis. „Vēl ļaunāk… ja uzzinās. Neapglabās. Jāatstāj… tāpat.“

Man, starp citu sakot, šī vienkāršā doma nebija ienākusi prātā. Mana drauga praktiskais saprāts viņu nebija atstājis.

„Kad … vinu glabās?“ viņš turpināja.

„Rīt.“

„Tu iesi?“

„Jā.“

„Uz māju, vai tieši uz baznīcu?“

„1 uz māju, i uz baznīcu; bet no turienes uz kapiem.“

„Bet es neiešu… Es nevaru, nevaru,“ nočukstēja Fustovs un sāka šņukstēt. Arī no rīta viņš sāka raudāt pie tiem pašiem vārdiem. Cik esmu ievērojis, tas bieži gadas ar raudošo; it kā tikai vieniem zināmiem vārdiem, pa lielākai daļai nenozīmīgiem, — bet tieši šiem vārdiem un citiem, — piemīt spēja atvērt cilvēka asaru avotus, satricināt viņu, modināt viņā nožēlu sajutu pret otru un pret sevi pašu… Atceros, kāda zemniece, stāstīdama manā klātbūtē par savas meitas pēkšņo nāvi pie pusdienas galda, uzreiz sāka raudāt pilnā kaklā un nevarēja turpināt stāstīšanu, tiklīdz izteica sekojošo frāzi: „Es viņai saku: Tēkla? Bet viņa man: māmuk, kur tu sāli… sāli kur . .. sa-āli…“ viņu satrauca vārds „sāls“. Bet mani, tāpat kā no rīta, Fustova asaras aizkustināja maz. Es nevarēju saprast, kā viņš varēja man nejautāt, vai Suzanna nav viņam kaut ko atstājuši? Vispāri, viņu abpusējā mīla man bija mīkla un tā viņa man arī palika mīkla.

Paraudājis minūtes desmit, Fustovs piecēlās, nogulās uz dīvāna, pagriezās ar seju pret sienu un palika nekustīgs. Es mazliet pagaidīju, bet, redzot, ka viņš nekustas un neatbild uz maniem jautājumiem, nolēmu aiziet. Es varbūt viņu apvainoju velti, bet nezinu, vai viņš nebija aizmidzis. Bet tas tomēr vēl nepierāda, ka viņš neizjuta sarūgtinājumu .. . bet viņa daba bija tā iekārtota, ka nespēja ilgi panest skumjas sajūtas … Bija pārāk normāla daba!

XXVI

Nākošā dienā tieši pulksten vienpadsmitos es biju tur. No zemajiem mākoņiem sijājās smalki putraimiņi, bija neliels sals, tuvojās atkusnis, bet gaisā plūzmoja asas, nepatīkamas strāvas… Bija īsts gavēņa, apsaldēšanās laiks. Rača kungu es sastapu viņa nama lievenī. Melnā frakā ar sēru uzšuvumiem, viņš rīkojās, vicināja rokas, sita sev pa gūžām, kliedza te namā, te uz ielas stāvošo bēru ratu, ar baltu katafalku un divu pasta kamanu virzienā, līdzās kufām stāvēja četri garnizona kareivji sēru mantiljās virs vecajiem mēteļiem, sēru cepurēm galvā pār sakrunkotajām acīm, un domīgi bakstīja sniegu ar neaizdedzināto lāpu rokturiem. Virs Rača kunga sarkanās sejas kā cepure pacēlās baltie mati un viņa balss, šī vapa

balss, aptrūka aiz piespiestības. „Kur tad egļu zari? šurp! Egļu zarus!“ viņš gaudoja, „tūliņ nesis laukā zārku! Skujas! Kaisiet skujas! Ātrāk!“ viņš iesaucās vēlreiz un nozuda namā. Izrādījās, ka neraugoties uz manu steigšanos, es biju nosebojies: Rača kungs turēja par vajadzīgu steigties. Aizlūgums jau bija beidzies: mācītāji, no kupem vienam galvu sedza kamilavka, bet otrs, jaunākais bija ļoti rūpīgi sasukājis un ieeļļojis matus, — līdz ar baznīcas kalpiem parādījās lievenī. Drīzumā parādījās arī zārks, kuru nesa kučieris, divi sētnieki un ūdensvedējs. Rača kungs gāja nopakaļ ar pirkstiem pieturēdamies pie zārka vāka un visu laiku rīkodams: „lēnāk, lēnāk!“ — Aiz viņa gāzelēdamās kūlās Eleonora Karpovna, melnā tērpā, arī sērās, visas savas ģimenes ielenkta; aiz visiem soļoja Viktors jaunā mundierī, ar zobentiņu pie sāniem un sēru lentu pie roktuj-a. Nesēji, pūzdami un mīņādamies nolika zārku uz ratiem; garnizona kareivji aizdedza lāpas, kas tūliņ sāka sprakšķēt un kvēpt, atskanēja diez no kurienes radušās baznīcas kalpa sievas raudas, diakoni sāka dziedāt, sniega putraimi pēkšņi pastiprinājās un sāka lidot kā „baltas mušas“; Rača kungs iesaucās: „Ar Dieva palīgu! Brauciet!“ un procesija sakustējās. Bez Rača kunga ģimenes zārka pavadītāju bija tikai pieci cilvēki: pensionēts, ļoti nodriskāts satiksmes ceļu virsnieks ar izbālušu, ja ne tikai īrētu, Staņislava ordeņa lentu kaklā; iecirkņa uzrauga palīgs, sīks cilvēciņš ar pazemīgu seju un kārām acīm; kāds večuks kamlota uzpletnī; ļoti resns zivju tirgotājs zilā tirgotāju svārkā un savas preces smaku — un es. Sieviešu dzimuma trūkums (jo pie tā taču nevar pieskaitīt divas Eleonoras Karpovnas krustmātes, desinieka māsas, un vēl kādu vecmeitu greiziem sāniem un zilām acenēm uz zilā deguna), draudzeņu un biedreņu trūkums no sākuma mani pārsteidza; bet, padomājis, es sapratu, ka Suzannai ar savu raksturu, audzināšanu, ar viņas atmiņām nevarēja būt draudzeņu tanī vidē, kufā viņa dzīvoja. Baznīcā bija sapulcējušies diezgan daudz ļaužu: vairāk svešu nekā pazīstamu, kas bija redzams jau no viņu sejām. Līķa apstāvēšana nevilkās ilgi. Man bija brīnums par to, ka Rača kungs krustījās ļoti sirsnīgi, tīri kā pareizticīgs, un tikko nevilka līdz diakoniem, gan tikai skaņām. Kad beidzot bija jāatvadās no nelaiķes, es viņai zemu palocījos, bet pēdējā skūpsta viņai nedevu. Rača kungs turpretim ļoti brīvi izpildīja šo drausmīgo tradiciju, ar godbijīgu ķermeņa palocīšanu pieaicināja pie zārka virsnieku ar Staņislava lentu, it kā viņa pacienādams, ar atvēzienu paceldams aiz padusēm savus bērnus viņš tos pēc kārtas pienesa pie līķa. Eleonora Karpovna, atvadījusies no Suzannas piepeši sāka raudāt pa visu baznīcu, tomēr ātri nomierinājās un vienmēr jautāja sašutušos čukstos: „bet kur tad mana rokas somiņa?“ Viktors turējās nomaļus un ar visu savu uzstāšanos, likās, gribēja likt saprast, cik viņš tāļš no visām tādām paražām un ka viņš pilda vienīgi pieklājības prasības. Visvairāk līdzjūtības parādīja vecītis kamlota uzpletnī, kufš pirms gadiem piecpadsmit bija bijis Tambovas guberņas mērnieks un no tā laika nebija ticies ar Rača kungu; Suzannu viņš nepazina nemaz, bet mājās pie bufetes bija paguvis iedzert divas glāzes degvīna. Arī mana krustmāmiņa bija atbraukusi uz baznīcu. Viņa kaut kā bija uzzinājusi, ka nelaiķe ir tieši tā pati jaunkundze, kas bija apmeklējusi mani, un bija ļoti uztraukusies! Turēt mani aizdomās par ļaunu rīcību viņa neuzdrošinājās, bet nespēja sev arī izskaidrot tādu savādu apstākļu sagadīšanos .. . Viņa tikko nebija iedomājusies, ka Suzanna darījusi sev galu aiz nelaimīgas mīlas uz mani, un, ietērpusies savās tumšajās drēbēs ar sagrauztu sirdi un asarām acīs uz ceļiem lūdza mierināšanu tikko mirušās dvēselei un nolika Skumju Remdinātājai svētbildei sveci par rubli … „Amiška“ arī bija atbraukusi līdz ar viņu un arī lūdza Dievu, bet vairāk gan raudzījās uz mani un šausminājās … Šī vecā meita — ak vai! — nebija pret mani vienaldzīga. Iznākot no baznīcas krustmāmiņa izdalīja nabagiem visu savu naudu, — vairāk kā desmit rubļus.

Pēdīgi beidzās arī atvadīšanās. Sāka aiztaisīt zārku. Pa visu dievkalpojuma laiku man trūka drosmes tieši palūkoties saviebtajā nelaimīgās jaunavas sejā; bet katru reiz, kad mans skatiens pavirši slīdēja par to, man likās, tā grib teikt: — viņš neatnāca, viņš neatnāca! — Sāka uzlikt zārkam vāku. Es nenoturējos, uzmetu mirušajai ātru skatienu. „Kamdēļ tu to darīji?“ es neviļus iejautājos … „Viņš neatnāca!“ šķitu dzirdam vēl pēdējo reiz …

Atskanēja āmura sitieni uz naglām, un viss bija nodarīts.

XXVII

Sekodami zārkam mēs devāmies uz kapsētu. Mēs bijām pavisam cilvēku četrdesmit, raibs, patiesību sakot, salašņu pūlis. Mocošais gājiens ilga vairāk kā stundu. Laiks kļuva arvien sliktāks. Viktors jau pusceļā iesēdās karietē, bet Rača kungs vingri soļoja pa kūstošo sniegu; taisni tāpat, un arī pa sniegu, viņš laikam soļoja arī toreiz, kad pēc liktenīgās satikšanās ar Semjonu Matvejiču, ar uzvaras svinīgo sajūtu veda uz savu māju uz visiem laikiem viņa paša pazudināto meiteni. „Veterāna“ mati, viņa uzacis klāja sniega pārsliņas; viņš te elsa un uzkliedza, te atkal drosmīgi ievilkdams elpu noapaļoja savus spēcīgos, brūnos vaigus … Tiešām, varēja domāt, ka viņš smejas. — Pēc manas nāves pensiju saņem Ivans Demjaničs, — man atkal iešāvās prātā vārdi Suzannas burtnīciņā. Beidzot mēs nokļuvām kapsētā, nonācām pie svaigi izraktā kapa. Pēdējā apstāvēšana noritēja ātri: visi bija izsaluši, visi steidzās. Zārks uz virvēm noslīdēja atvērtajā bedrē; to sāka apbērt ar zemi. Arī te Rača kungs parādīja savu gara vingrumu: viņš tik veikli, ar tādu spēku, ar tādu atvēzienu meta sasalušās zemes pikas uz zārka vāka, tik cēli izlika kāju uz priekšu, un tik braši atlieca atpakaļ savu ķermeni… tiešām, enerģiskāk viņš nevarētu rīkoties arī tad, ja viņam būtu jānomētā akmeņiem savs niknākais ienaidnieks. Viktors tāpat kā agrāk turējās nomaļus; viņš tikai vīstījās mētelī un berzēja zodu pret apkakles bebrādu; pārējie Rača kunga bērni cītīgi darīja pakaļ tēvam. Mest zemi un smiltis viņiem bija liels prieks, par ko viņus starp citu sakot, nevar arī vainot. Bedres vietā pacēlās kopiņa; mēs jau taisījāmies izklīst, kad Rača kungs, kareiviski pagriezies pa kreisi un apkārt un uzsitis sev pa gūžu, paziņoja mums visiem „vīriešu kungiem“, ka viņš uzlūdz mūs, tāpat arī „cienīto garīdzniecību“ uz „bēru mielastu“, kas sarīkots netālu no kapsētas, pateicoties „mūsu visulaipnākā Sigismunda Sigismundoviča centībai“, ļoti pieklājīga traktiera lielajā zālē … Pie šiem vārdiem viņš norādīja uz iecirkņa uzrauga palīgu un piebilda, ka, pie visām savām skumjām un luterāniskās reliģijas, viņš, Ivans Demjaničs Račs, kā īsts krievu cilvēks, visvairāk tura dārgas senās krievu paražas. „Mana laulātā draudzene,“ viņš iesaucās, „un dāmas, kas viņai līdz, lai brauc mājās, bet mēs, vīriešu kungi, ar vienkāršu mielastu pieminēsim tavas, Kungs, aizmigušās verdzenes ēnu!“ Rača kunga priekšlikums tika pieņemts ar sirsnīgu līdzjūtību; „cienītā“ garīdzniecība kaut kā zīmīgi iespaidīgi saskatījās savā starpā, bet satiksmes ceļu virsnieks uzsita Ivanam Demjaničam uz pleca un nosauca to par patriotu un sabiedrisku dvēseli.

Mēs devāmies barā uz traktieri. Tur, gapas un platas, starp citu sakot, pilnīgi tukšas otrā stāva istabas vidū, stāvēja divi galdi, apkrauti pudelēm, gardumiem, krēslu ielenkti; sienu apmetuma smaka, sajaukta degvīna un gavēņu eļļas smakām sitās degunā un apgrūtināja elpošanu. Iecirkņa uzrauga palīgs kā rīkotājs apsēdināja garīdzniecību goda galā, kur uz galda galvenā kārtā bija salikti gavēņa ēdieni; pēc garīdzniecības apsēdās arī pārējie viesi; dzīres sākās. Man gan negribētos lietāt tādu svētku izteicienu: dzīres; bet neviens cits vārds neatbilstu pašai lietas būtībai. Sākumā viss ritēja diezgan klusi, ar zināmu skumju nokrāsu: lūpas čapstināja, tika tukšotas glāzītes, bet bija dzirdamas arī nopūtas, varbūt tām cēlonis bija sagremošana, varbūt arī līdzjūtība; pieminot nāvi uzmanība pievērsās cilvēka dzīves īsumam, šās pasaules cerību iznīcībai; satiksmes ceļu virsnieks pastāstīja kādu, patiesību sakot, kareivisku, bet pamācošu anekdotu; priesteris ar akmilovku galvā par to atsaucās labvēlīgi un pats pastāstīja interesantu gadījumu no svētā Jāņa Kareivja dzīves; otrais priesteris ar labi sasukātajiem matiem, kaut arī vairāk piegrieza vērību ēdieniem, tomēr arī pateica kaut ko pamācošu par jaunavu nevainību, bet pamazām viss pārvērtās. Sejas piesarka, balsis sāka dunēt; sāka atskanēt aprauti iesaucieni, laipni vārdiņi, apmēram kā: „brālīti, tu mans mīļais“, „dvēselīt manu“, „malkas klucis“ un pat „cūkainis šitāds“; ar vārdu sakot, bira viss tas, ar ko tik devīga krievu dvēsele, kad, kā mēdz teikt, atpogājās līdz galam. Kad beidzot sāka sprāgt gaisā Cimlānes vīna korķi, kļuva pavisam trokšņaini; viens pat iedziedājās kā gailis, bet otrs viesis piedāvājās sakost zobiem un norīt degvīna glāzīti, no kuras patlaban bija izdzēris vīnu. Rača kungs, jau vairs ne sarkans, bet jau zilgans, piepeši piecēlās no savas vietas; viņš jau līdz tam bija daudz trokšņojis un smējies, bet tagad viņš palūdza atļauju noturēt „spiču“. — „Runājiet! runājiet!“ sauca visi; vecītis kamlota virssvārkā pat iesaucās: „bravo!“ un sāka plaukšķināt rokām … bet viņš, starp citu sakot, gan jau sēdēja uz grīdas. Rača kungs pacēla pilnu kausu augstu virs galvas un paziņoja, ka nodomājis īsos, bet „iespaidīgos“ izteicienos norādīt uz to jauko, cēlo dvēseli, kura, „atstādama šeit savu, tā sakot, trūdu čaulu (die irdische Hьlle) uzlidojusi debesīs un iegremdēja …“ Rača kungs pārlabojās: „un iestidzināja ..viņš atkal pārlaboja: „un iegremdēja …“

„Diakona tētiņ! Cienītais! Dvēsele!“ kļuva dzirdami apvaldīti, bet pārliecinoši čuksti, „rīkle, stāsta, tev esot ellišķa; parādi cienību, sper vaļā: — Mēs dzīvojam laukos!“

„Šš—šš!… Pietiks jums! Kas tas ir!“ pārlidoja pār viesu lūpām.

„ … Iegremdēja savu pazemīgo ģimeni,“ turpināja Rača kungs, pametis stingru skatienu uz mūzikas cienītāja pusi, „iegremdēja visu savu ģimeni ne ar ko neatvietojamās sērās! Jā!“ iesaucās Ivans Demjaničs, „pareizi saka krievu sakāms vārds: liktenis liec, nežēlīgi — salauž…“

„Mierā! Kungi!“ piepeši iekliedzās kāda aizsmakusi balss galda galā, „man nupat nozaga naudas maku!…“

„Ak blēdis!“ atskanēja cita balss un — pliukš! noskanēja pļauka.

Kungs! Kas tur notika! It kā plēsīgs zvērs, kas līdz tam laikam tikai retumis mūsos rūca un kustējās, būtu norāvies no ķēdes un pacēlies uz pakaļkājām visā savā izspūrušo pakauša krēpju nejaukajā skaistumā. Likās, ka visi slepenībā bija gaidījuši „skandālu“ kā dzīru dabīgu piederumu un atrisinājumu, un visi tā drāzās un tā uztvēra … Sāka skanēt šķīvji, glāzes, ripoja, gāzās krēsli, sacēlās caururbjoša kliegšana, gaisā sāka vicināties rokas, plandījās stērbeles, un sākās kautiņš!

„Mizo viņu! mizo viņu!“ kā negudrs ieaurojās mans kaimiņš, zivju tirgotājs, kurš līdz šim mirklim likās esam vismiermīlīgākais cilvēks pasaulē; taisnība, viņš paklusītēm bija izdzēris glāzes desmit degvīna. „Mizo viņu!…“

Ko mizot, par ko mizot, viņam nebija ne jausmas, bet auroja kā neprātīgs.

Iecirkņa uzrauga palīgs, satiksmes ceļu virsnieks, un pats Rača kungs, kurš, laikam, nekādi negaidīja, ka viņa daiļrunībai tiks padarītas tādas ātras beigas, pamēģināja atjaunot klusumu … bet viņu pūles izrādījās veltīgas. Mans kaimiņš, zivju tirgotājs, pat metās virsū pašam Rača kungam.

„Nomērdēji meiču, trīsnolādēts vācietelis,“ viņš tam uzkliedza, dūres vicinādams, „policiju uzpirki, un tagad rādi „kurāžu“?!“

Tad atskrēja apkalpotāji …

Kas notika tālāk, es nezinu; es drīzāk paķēru cepuri un — dod, Dieviņ, kājas! Atceros tikai, ka kaut kas šausmīgi nobrīkšķēja; atceros arī siļķes asaku kamlota virssvārkos tērpušos vecīša matos, mācītāja cepuri, kas lidoja pāri visai istabai, kaktā tupošā Viktora bālo seju, un kādā muskuļotā rokā kādu sarkanu bārdu .. Tie bija pēdējie iespaidi, kas man palika no vislaipnākā Sigismunda Sigismundoviča par godu nabaga Suzannai rīkotām „piemiņas dzīrēm“.

Mazliet atpūties, es devos pie Fustova un izstāstīju viņam visu, kam pats tanī dienā biju par acu liecinieku. Viņš noklausījās manu stāstu sēdēdams, galvu nepacēlis, un, pabāzis abas rokas zem kājām, atkal noteica: „Ak, mana nelaimīgā, nelaimīga!“ un atkal nogūlās uz dīvana un uzgrieza man muguru.

Nedēļu vēlāk viņš jau bija pilnīgi atspirdzis un sāka dzīvot agrāko dzīvi. Es palūdzu no viņa par piemiņu Suzannas burtnīciņu; viņš man to atdeva bez jebkādām ierunām.

XXVIII

Pagāja daži gadi. Mana krustmāmiņa nomira; es no Maskavas pārgāju dzīvot Pēterburgā. Uz Pēterburgu atbrauca arī Fustovs. Viņš iestājās finanču ministrijā, bet es tikos ar viņu reti un vairs neatradu viņā nekā sevišķa. Ierēdnis kā visi un tik! Ja viņš vēl ir dzīvs un nav apprecējies, tad, laikam gan, arī līdz šim nav pārmainījies: virpo un līmē, nodarbojas ar vingrošanu, un, kā agrāk, lauž sirdis un zīmē draudzenēm albumos Napoleonu gaišzilā mundierī.

Reiz man bija jāaizbrauc uz Maskavu darīšanās. Maskavā es, atzīstos, sev par lielu izbrīnu dabūju zināt, ka mana agrākā paziņas, Rača kunga, lietas ņēmušas nelabvēlīgu virzienu: viņa laulātā draudzene, tiesa, bija viņam gan vēl dāvājusi dvīnīšus, divus puisēniņus, kuriem viņš, kā „īsts krievs“, kristībās deva vārdus — Brjačeslavs un Vjačeslavs. Bet viņam bija nodegusi māja, pats bija spiests aiziet pensijā, bet galvenais, — viņa vecākais dēliņš, Viktors, tā ir netika laukā no parādu cietuma. Kamēr es vēl biju Maskavā, reiz kādā sabiedrībā manā klātbūtē tika pieminēta Suzanna un visnelabvēlīgākā, visapvainojošākā kārtā! Es visādi centos aizstāvēt nelaimīgās jaunavas piemiņu, kurai liktenis nenovēl pat tādu ubaga dāvanu, kā aizmirstība, bet mani pierādījumi uz maniem klausītājiem neatstāja nekāda liela iespaida. Vienu no viņiem, jaunu studentu-dzejnieku, man tomēr izdevās ievest šaubās par vispārēja sprieduma pareizību. Otrā dienā viņš man atsūtīja dzeju, kuru es esmu piemirsis, bet kura beidzās sekojošām četrām rindiņām:

Bet ar’ pār kapu aizmirsto Vēl melu balsis klīst…

Tās baida tēlu mīļoto,

Liek kapa puķēm vīst!

Es izlasīju šo dzeju un neviļus iegrimu domās. Manā priekšā iznira Suzannas tēls; es atkal redzēju ledus puķēm izrakstīto logu manā istabā; es atkal atcerējos to vakaru, un sniegputeņa brāzienus, un tos vārdus, tās sāpīgās raudas … Es sāku domāt par to, ar ko varētu izskaidrot Suzannas mīlu uz Fustovu, un kādēļ viņa tik ātri, tik nevaldāmi ļāvās izmisumam, tiklīdz redzēja sevi atstātu? Kamdēļ viņa negribēja pagaidīt, dzirdēt rūgto patiesību no mīļotā cilvēka paša mutes, beidzot, aizrakstīt viņam vēstuli? Kā tā var tūliņ mesties uz galvas bezdibenā! Man teiks: — tādēļ, ka viņa kaisli mīlēja Fustovu, tādēļ, ka viņa nespēja panest ne mazāko šaubu par viņa uzticību, par cienību pret viņu. — Var būt; bet var arī būt, ka viņa Fustovu nemaz tik kaisli nemīlēja, ka tā viņā nemaldījās, bet tikai lika uz viņu savas pēdējās cerības un nespēja samierināties ar domu, ka arī šis cilvēks tūlīt, pie pirmā tenkotāja vārda ar nicināšanu novērsās no viņas! Kas pateiks, kas nokāva viņu: vai apvainotā patmīlība, vai bezizejas stāvokļa sāpīgās skumjas un grūtsirdība, vai beidzot, pašas atmiņas par to pirmo, skaisto, patieso cilvēku, kuj-am sava mūža rītā viņa atdeva sevi tādā līksmē, un kas tik dziļi bija pārliecināts par viņu un viņu tā cienīja? Kas zina, varbūt tanī pašā mirklī, kad man šķita pār viņas mirušajām lūpām lidojam izsaucienu: — viņš neatnāca! — varbūt tanī pašā mirklī viņas dvēsele priecājās par to, ka pati aizgājusi pie viņa, pie sava Mišeļa! cilvēka dzīves noslēpumi ir dziļi, bet visneatrisinājamākais no šiem noslēpumiem ir mīla… bet tomēr, līdz pat šim laikam, ikreizi, tikko manu gara acu priekšā iznirst Suzannas tēls, es nespēju sevī apspiest ne nožēlas par viņu, ne pārmetumus liktenim, un manas lūpas negribot čukst: nelaimīgā! nelaimīgā!

PAIPALA

Tulkojis A. MEŽSĒTS

Man bija gadu desmit, kad ar mani notika tas, ko es jums tūliņ pastāstīšu.

Tas notika vasarā. — Toreiz mēs ar tēvu dzīvojām lauku mājās, Dienvidkrievijā. Vairākas verstis visapkārt mājām bija stepjainas vietas. Tuvumā nebija ne meža, ne upes; seklas, krūmiem pieaugušas gravas, it kā garas, zaļas čūskas, šur un tur aizlocījās līdzenajā stepē. Šais gravās urdza mazi strautiņi; šur tur, zem pašas kraujas bija redzami avotiņi ar tīru kā asaras ūdeni; pie tiem veda iemītas taciņas — un pie paša ūdens, miklajā zemē, krustojās putnu un sīku zvēriņu pēdas. Tiem labs ūdens tāpat vajadzīgs kā cilvēkiem.

Mans tēvs bija kaislīgs mednieks; un tiklīdz nebija aizņemts saimniecībā, — un laiks pieturējās labs, — viņš ņēma bisi, uzmeta plecos medību somu, pasauca savu veco Trezoru, un devās medīt lauku irbes un paipalas. Zaķus viņš neievēroja, atstādams tos medniekiem ar dzinējsuņiem, medniekiem, kurus godāja par piķieriem. Cita medījuma mūsu apkārtnē nebija, tikai rudeņos, gadījās, atlidoja meža slokas. Bet paipalu un lauku irbju bija daudz, sevišķi lauku irbju. Gravu apaudzēs malās bieži man gadījās izrakņāti sausu smilšu lauciņi, vietiņas, kur tās rakņājās. Vecais Trezors tūliņ apstājās „stājā“, pie kam viņam trīcēja aste un āda uz pieres savilkās krunkās, bet tēvam seja kļuva bāla — un viņš uzmanīgi uzvilka gaiļus. Viņš bieži vien ņēma mani līdz… tas bija man liels prieks! Es sabāzu bikšu galus zābaku stulmos, uzkāru plecos medību pudeli — un iedomājos sevi par mednieku! Sviedri man plūda aumaļām, sīki akmentiņi spiedās man zābakos, bet es noguruma nejutu un tēvam nepaliku pakaļ. Bet kad atskanēja šāviens un putns krita, es katrreiz uz vietas palecos gaisā un pat kliedzu — tik līgsmi man bija! Ievainotais putns raustījās un sita spārniem, gan zālē, gan Trezora zobos — no viņa tecēja asinis, bet man tomēr bija līgsmi un es nejutu nekādas žēlastības. Ko tik es nebūtu devis, lai pats varētu ņemt bisi un šaut irbes un paipalas. Bet tēvs pateica man, ka pirms divdesmit gadu vecuma man bises nebūs; un bisi viņš man došot vienstobru un atļaušot šaut tikai cīruļus. So cīruļu mūsu apvidū bija liels vairums; gadījās, jaukā, saulainā dienā viņi veseliem desmitiem vīteroja dzidrajā gaisā, paceldamies arvien augstāk un augstāk un skanēdami kā zvaniņi. Es vēroju viņus kā savu nākošo medījumu un tēmēju uz tiem ar rundziņu, kupu nēsāju pār plecu bises vietā. Viņiem bija viegli trāpīt, kad tie divu trīs aršīnu augstumā no zemes apstājās gaisā un padrebināja spārniņus, pirms piepeši nokrīt zālē. — Dažreiz tālu laukā, nopļautā labības vai zaļbarības laukā rēgojās apkakles sigas; lūk, man šķita, nošaut tādu lielu putnu — pēc tam i dzīvot vairs nevajag! Es norādīju tās tēvam, bet viņš katrreiz stāstīja man, ka apkakles siga esot uzmanīgs putns, un cilvēku tuvumā nelaižot. Tomēr reiz viņš pamēģināja piezagties vientuļai sigai, domādams, ka tā aizšauta un palikusi no sava bara atpakaļ. Pavēlēja Trezoram iet viņam nopakaļis — bet man pavēlēja palikt uz vietas; pielādēja bisi ar lodītēm, vēlreiz pagriezās pret Trezoru, pat padraudēja viņam, čukstot nokomandēja: — arriйre! arriйre! — sakumpa trīs lūkumos un sāka iet — ne tieši uz sigu, bet sāņus. Trezors, kaut gan nesakumpa, tomēr arī spēra soļus ļoti savādi, izplētis kājas — arī asti ierāvis un vienu lūpu iekodis zobos. — Es nenocietos un gandrīz vai rāpus devos pakaļ tēvam un Trezoram. Tomēr siga nepielaida mūs ne uz trīs simti soļiem; sākumā skrēja kājām, pēc tam savicināja spārnus un aizlidoja. Tēvs izšāva — un tik noskatījās pakaļ… Trezors izleca uz priekšu un arī noskatījās. Paskatījos arī es … un man sanāca tādas dusmas! Kas viņai, likās, bija vēl drusciņ pagaidīt! Lodītes noteikti viņu sasniegtu!

Reiz, lūk, mēs ar tēvu devāmies uz medībām — tieši pirms Pētera dienas. Šinī laikā jaunās irbes vēl maziņas;

tēvs tās negribēja šaut un iegāja sīkos ozolu krūmiņos, blakus rudzu laukam, kur arvien varēja atrast paipalas. Pļaušana tur bija neērta un zāle ilgi stāvēja neaiztikta. Tur auga daudz puķu: vīķi, baltais āboliņš, pulkstenīši, neaizmirsteles, lauka neļķes. — Kad es gāju turp ar māsu vai istabeni, tad vienmēr pieplūcu veselu klēpi; bet kad es gāju ar tēvu, tad puķes neplūcu; šo nodarbošanos es atradu par mednieka necienīgu.

Piepeši Trezors apstājās; mans tēvs uzsauca: — ņem! — un Trezoram no pašas deguna apakšas izleca paipala — un aizlaidās. Tikai laidās viņa ļoti savādi: kūleņoja, grozījās, krita zemē — tīri kā būtu ievainota, vai spārns tai būtu lauzts. Trezors visā sparā metās viņai pakaļ … to viņš nekad nedarīja, ja putns lidoja kā pienākas. Tēvs nevarēja pat izšaut, jo baidījās, ka skrotis varētu ķert suni. — Un piepeši skatos: Trezors palecās — un caps! Noķēra paipalu, atnesa un atdeva tēvam. Tēvs viņu paņēma un nolika sev uz plaukstas, ar vēderu uz augšu.

Es pielecu klāt. — „Kas ir,“ saku, „vai viņa ievainota?“ — „Nē,“ atbildēja man tēvs, „viņa nav ievainota, bet viņai, laikam, te tuvumā ligzda ar maziņajiem, un viņa tīšām izlikās ievainota, lai suns domātu, ka viņu viegli noķert.“ — „Kādēļ viņa to dara?“ es jautāju. — „Nu, tādēļ, lai aizviļinātu suni no saviem maziņajiem. — Vēlāk viņa lidotu labi. Tikai šoreiz viņa neaplēsa; izlikās par daudz — un Trezors viņu noķēra.“ — „Tā tad viņa nav ievainota?“ es atkal iejautājos. — „Nē … bet dzīva arī nepaliks … Trezors viņu, liekas, saspiedis zobos.“ Es pievirzījos tuvāk paipalai. Galviņu nokārusi, viņa nekustīgi gulēja uz tēva delnas un no sāniem lūkojās manī ar savu brūnsarkano actiņu. — Un piepeši man kļuva viņas tik žēl! Man likās, viņa raugās manī un domā: par ko man jāmirst? Par ko? Es taču pildīju savu pienākumu, centos glābt savus maziņos, aizviļināt suni tālāk — un, lūk, iekritu! Es nabadzīte! nabadzīte! Tas ir netaisnīgi! Netaisnīgi!

„Tētiņi“ es teicu, „bet varbūt viņa nemirs …“ un gribēju noglaudīt paipaliņas galviņu. Bet tēvs man atbil

dēja: „Nē! Lūk, paskaties: viņai tūliņ izstiepsies kājiņas, viņa visa notrīcēs un aizvērsies viņas acis.“ — Tā arī notika. Tiklīdz viņai aizvērās acis — es sāku raudāt. — „Par ko tu?“ jautāja tēvs un iesmējās. — ,,2ēl man viņas,“ es teicu. „Viņa izpildīja savu pienākumu un viņu nogalināja! Tas ir netaisni!“ — „Viņa gribēja mānīties,“ atbildēja man tēvs. „Tikai Trezors apmānīja viņu.“ — Ļaunais Trezors! — es nodomāju … un arī pats tēvs šoreiz man nezlikās labs. Kas te par viltību? Te ir mīla uz bērniem — bet ne viltība! Ja viņai pavēlēts izlikties, lai glābtu savus bērnus, — tad Trezoram nevajadzēja viņu noķert! Tēvs jau gribēja bāzt paipalu medību somā, bet es viņam izlūdzos to, saudzīgi noliku uz abām plaukstām, uzpūtu viņai elpu… vai viņa neatmodīsies? — Viņa tomēr nekustējās. — „Velti, brālīt,“ teica tēvs, „viņu vairs neuzmodināsi no miroņiem. Redzi, galviņa viņai karājas.“ Es to lēnām pacēlu aiz deguniņa, bet tiklīdz atņēmu roku, galviņa atkal nokārās. — „Tev vēl arvien viņas žēl?“ jautāja man tēvs. — „Bet kas tad bapos maziņos?“ es jautāju savukārt. — Tēvs cieši palūkojās manī. — „Nerūpējies,“ viņš saka, „paipala-tēviņš, viņu tēvs, tos izbafos. Bet pagaid, lūk,“ viņš piebilda, „Trezors, liekas, atkal apstājās … vai tik tur nav ligzda? Jā, ligzda gan…“

Un tiešām… zālē, divus soļus no Trezora purna, cieši rindiņā tup četri cālīši: cits pie cita piespiedušies, kakliņus izstiepuši, — un visi elpo tā ātri, reizā — it kā trīc! Bet jau apspalvojušies; pūku viņiem vairs nav — tikai astītes vēl ļoti īsiņas. — „Tēta! Tēta!“ es iekliedzos pilnā kaklā… „Atsauc Trezoru! citādi viņš tos arī nogalinās!“ Tēvs uzsauca Trezoram, un, atgājis mazliet sāņš, apsēdās zem krūmiņa pabrokastot. Bet es paliku pie ligzdas; negribēju brokastot. Izņēmu tīru kabatas lakatiņu, noliku uz tā paipaliņu … — Sak’, skataities, bārenīši, lūk jūsu māte! Viņa upurēja sevi par jums! — Cālīši elpoja ātri, ar visu miesu, tāpat kā agrāk. Pēc tam es piegāju tēvam. „Vai tu vari man uzdāvināt šo paipaliņu?“ es viņam jautāju.“ — „Labi. Bet ko tu ar viņu gribi darīt?“ — „Es gribu viņu apbedīt!“ — „Apbedīt?!“ — „Jā; līdzās viņas ligzdiņai. Dod man tavu nazi, es izrakšu viņai kapiņu.“

—    Tēvs nobrīnījās. — „Lai bērniņi staigātu uz viņas kapiņa?“ viņš jautāja. — „Nē,“ es atbildēju, „bet tā … man gribas. — Viņai būs te labi gulēt, blakus savai ligzdai!“ — Tēvs neteica ne vārda; izņēma nazi un pasniedza to man. Es tūliņ izraku bedrīti; noskūpstīju paipaliņu uz krūtiņām, ieliku viņu bedrītē, — un apbēru ar zemi. Pēc tam es ar to pašu nazi nogriezu divus zariņus, nolobiju tiem mizu, saliku krustā, pārsēju ar smildziņu un uzspraudu uz kapiņa. — Drīz mēs ar tēvu gājām tālāk, bet es arvien lūkojos atpakaļ… Krustiņš bija balts — un tālu redzams.

Bet nakti man rādījās sapnis: it kā es būtu debesīs; un kas? Uz nelielā mākonīša sēd mana paipaliņa, tikai arī visa baltiņa, kā tas krustiņš! Un galvā viņai mazs zelta kronītis; it kā godalga par to, ka viņa cietusi par saviem bērniem!

Dienas piecas vēlāk mēs ar tēvu atkal nonācām tanī pašā vietā. — Es pat kapiņu atradu pēc krustiņa, kas kaut gan nodzeltējis, tomēr vēl nebija nogāzies. — Bet ligzdiņa bija tukša, no cālīšiem ne vēsts. Mans tēvs man apgalvoja, ka vecais, viņu tēvs, esot tos aizvedis, un kad dažu soļu attālumā no krūma apakšas izlidoja vecais paipalas tēviņš, viņš uz to nešāva … un es nodomāju: „Nē! Tētis ir labs!“

Bet lūk kas ir brīnišķīgi: no tās dienas pazuda mana medīšanas kaisle, un es vairs nedomāju par to laiku, kad tēvs uzdāvinās man bisi! Tomēr, kad pieaugu, es arī sāku šaut; bet īsts mednieks es vairs nekad nekļuvu. Lūk, vēl kas mani iespaidoja.

Reiz mēs divatā ar biedru medījām rubeņus. Atradām perekli. Mātīte pacēlās spārnos, mēs izšāvām un trāpījām viņai; viņa tomēr nekrita, bet aizlidoja tālāk, kopā ar jaunajiem rubeņiem. Es gribēju iet tiem pakaļ, bet biedrs teica man: „Labāk nosēsties te un pieviļināt viņus … visi būs tūliņ klāt.“ — Biedrs prata ļoti labi rubināt kā rubina rubeņi. Mēs apsēdamies, viņš sāka rubināt. — Un tiešām: papriekš atsaucās viens jaunais, pēc tam otrs, un, lūk, mēs dzirdam, klukst pati mātīte, un tā maigi un tuvu. Es paceļu galvu un redzu: viņa nāk uz mums pa nomīdīto zāli, steidzas, steidzas, bet pašai visa krūts asiņainai Tā tad: neizturēja mātes sirds! Un te es pats sev likos tik liels ļaundaris!… Piecēlos un sasitu plaukstas. Rubeņu mātīte tūliņ aizlaidās — un jaunie apklusa. Biedrs noskaitās; viņš noturēja mani par ārprātīgu… — Tu, sak’, izmaitāji visas medības!

Un no tās dienas man kļuva arvien grūtāk un grūtāk nogalināt un izliet asinis.

SUNS

Stāsts Tulkojis R. EGLE

„Bet ja pielaiž pārdablgā iespēju, tā iespēju iejaukties patiesā dzīvē, — tad atļaujat vaicāt, kāda tad vairs loma veselam saprātam?“ izsaucās Antons Stepaničs un sakrustoja rokas uz vēdera.

Antons Stepaničs atradās valsts padomnieka kārtā, strādāja kaut kādā tur gudrā departamentā, runāja basā, katru vārdu strupi uzsvērdams, un bija ieguvis vispārēju cieņu. Nesen atpakaļ viņam, viņa skauģu valodā runājot, tika „piekārts staņislaviņš“.

„Tas pilnīgi pareizi,“ piezīmēja Skvorevičs.

„Par to neviens neies strīdēties,“ piebilda Kinarevičs.

„Arī es piekrītu,“ smalkā balstiņā no kakta piebalsoja mājas tēvs, Finopļcntova kungs.

„Bet es, jāatzīstas, nevaru piekrist, jo ar mani pašu atgadījās kaut kas pārdabīgs,“ noteica vīrietis vidēja auguma un vidējos gados, ar vēderiņu un plikgalvis, līdz tam klusuciešol sēdējis aiz krāsns. Visu klātesošo skati ziņkārē un neizpratnē pievērsās viņam — un iestājās klusums.

Sis vīrs bija ne visai turīgs Kalugas muižnieks, nesen kā ieradies Pēterburgā. Kādreiz viņš dienēja huzāros, nospēlējās uz kārtīm, izstājās no dienesta un apmetās uz laukiem. Jaunās saimnieciskās pārmaiņas samazināja viņa ienākumus un viņš ieradās galvas pilsētā pameklēt ērtāku vietiņu. Viņam nebija nekādu dāvanu un nebija ari sakaru, bet viņš stipri cerēja uz draudzību ar kādu bijušo darba biedri, kufš pēkšņi, ne no šā ne no tā, pacēlās ļoti augstu un ku^am viņš kādreiz bija palīdzējis piekaut kāršu blēdi. Bez tam viņš paļāvās uz savu laimi — un tā viņam palika uzticīga: pēc dažām dienām viņš dabūja pārziņa vietu valsts noliktavās, izdevīgu, pat godājamu vietu, kas neprasīja nekādu sevišķu talantu: pašas noliktavas pastāvēja tikai nodomā un pat nebija skaidri zināms, ko tanīs novietos — bet izgudrotas tās bija valsts taupības nolūkos.

Antons Stepaničs pirmais pārtrauca vispārējo sastingumu.

„Kā, cienīts kungs?“ viņš iesāka: „jūs bez jokiem apgalvojat, ka ar jums atgadījies kaut kas pārdabīgs — es gribu teikt: kaut kas tāds, kas nesakrīt ar dabas likumiem?“

„Apgalvoju,“ atbildēja „cienītais kungs“, kupa īstais vārds bija Porfirijs Kapitoničs.

„Kas nesakrīt ar dabas likumiem!“ sirdīgi atkārtoja Antons Stepaničs, kūpam, acīm redzot, šis izteiciens iepatikās.

„Tiešām … jā: taisni kaut kas tāds, kā jūs teicāt.“

„Tas ir dīvaini. Kā jums liekās, kungi?“ Antons Stepaničs centās pieņemt ironisku sejas izteiksmi, bet nekas neiznāca, — jeb, pareizāk sakot, iznāca tā, it kā valsts padomnieka kungs būtu saodis nelabu smaku. „Vai jūs, cienīts kungs,“ griezās viņš pie Kalugas muižnieka, „nepapūlētos mums sīkāk pastāstīt šo interesanto notikumu?“

„Kamdēļ nē? Var.“ atbildēja muižnieks un, brīvi pavirzījies istabas vidū, iesāka tā:

„Man, kungi, kā jums varbūt zināms, — bet varbūt arī nav zināms, — pieder neliela muiža Kozeļas apriņķī. Senāk man no tās atleca savs labums, bet tagad, protams, izņemot nepatikšanas, cits nekas nav paredzams. Bet atliksim politiku! Nu, šai pašā muižā man „magiņa“ saimniecība: sakņu dārzs, kā jau parasts, dīķītis ar karūsiņām, kaut kādas ēciņas, nu un arī savs namiņš paša grēcīgai miesai… Vecpuiša būšana. Te lūk, reiz, — tā gadus sešus atpakaļ — atgriezos mājās diezgan vēlu: pie kaimiņa sametām uz acīti, bet pie tam, lūdzu ievērot, nebiju, kā saka, baudījis ne pilītes: izģērbos, atguļos, nopūtu sveci. Un ko domājat, kungi: tikko biju sveci nodzēsis, man zem gultas sākās kņada. Domāju: žurka? Nē, žurka nebūs: skrāpējas, grozās, kasās… Beidzot noplaukšķina ausis.

Skaidra lieta: suns. Bet kur te suns varēja gadīties? Pats es suņa neturu, varbūt, domāju, kāds ieklīdis? Pa-

saucu savu kalpu: Fiļku man viņu sauc. Kalps ienāk ar sveci. — „Ko tas nozīmē, draugs Fiļka,“ saku, „kas tev te par nekārtību! Man zem gultas ieklīdis suns.“ — „Kāds,“ saka viņš, „suns?“ — „Kā es lai zinu?“ saku es: „tā tava darīšana, gādāt par kunga mieru.“ — Fiļka pieliecās, vēro pagulti sveces gaismā. „Tur,“ saka, „nav neviena suņa.“ Noliecos arī es: tiešām, suņa nav. — Kas par māņiem! — pametu acis uz Fiļku: tas smīn. „Muļķi,“ saku viņam: „Ko tu rādi zobus? Suns, droši vien, tanī brīdī, kad tu vēri durvis, izspruka laukā. Bet tu, tūļa, neko nepamanīji, jo tu pastāvīgi guli. Sāksi vēl 1 domāt, ka esmu piedzēries?“ Viņš gribēja kaut ko atbildēt, bet es viņu aiztriecu, saritinājos kamolā un to nakti vairs neko nedzirdēju.

Bet nākošā naktī — ko domājat! — atkārtojās tas pats. Tiklīdz nodzēsu sveci, atkal skrāpējas, plaukšina ausis. Atkal pasaucu Fiļku, atkal viņš paskatās zem gultas, atkal nekā! Aizsūtu viņu, nopūšu sveci — tpi tu, velns! atkal suns. Un taisni suns, skaidri dzirdams, ka knosās, vilnā blusas meklēdams … Pilnīgi skaidrs! — „Fiļka!“ saku: „panāc šurp bez sveces!“ Tas ienāk. „Nu, ko,“ saku, „vai dzirdi?“ — „Dzirdu,“ saka. Paša viņa es nevarēju redzēt, bet jutu, ka puisis sabijies gan. — „Kā,“ saku, „tu to saproti?“ — „Bet kā tad man pavēlēsit saprast, Porfirij Ivanovič? — Liekās, pats nelabais!“ — ,.Tu,“ saku viņam, „esi paklīdis cilvēks, turi muti ar savu nelabo …“ Bet abiem mums balsis kā putniem un drebam abi pa tumsu kā drudzī. Iededzu sveci: ne suņa vairs, ne vairs kāda trokšņa, bet abi ar Fiļku mēs bāli kā kaļķi.

Tā man līdz pat rītam dega svece. Un teikšu jums, kungi — ticat vai neticat, — bet no tās pašas nakts veselas sešas nedēļas no vietas tas atkārtojās katru nakti. Beidzot es pat pieradu un izdzēsu sveci, jo gaismā nenāk miegs. Lai ālējas! Viņš tak ļauna man nedara.“

„Redzu, tomēr, jūs neesat no bailīgajiem,“ pusnicinoši, pussaudzīgi smiedamies, pārtrauca viņu Antons Stepaničs. „Tūlīt var pazīt huzāru!“

„No jums jau nu es nekādā gadījumā nenobītos,“ noteica Porfirijs Kapitoničs un mirkli tiešām pieņēma huzāra izskatu. „Bet klausaities tālāk. Atbrauc pie manis kaimiņš, tas pats, ar kufu es spēlēju kārtis. Paēda viņš pie manis pusdienas, ko nu Dievs bija devis, pameta pie manis rublēnus piecdesmit par vizīti: ārā jau nakts, laiks doties prom. Bet man savs nolūks: — „paliec,“ saku, ..Vasilij Vasiljcvič, pārnakšņo pie manis: Dievs dos, rīt atspēlēsies.“ Pagudroja, pagudroja mans Vasilijs Vasiljevičs — palika. Liku viņam ienest gultu turpat savā guļam istabā … Nu, nolikāmies gulēt, sapīpojām, papļāpājām, vairāk par to pašu skaisto dzimumu, kā tas jau piederās vecpuišu kompānijā, protams, pasmējāmies. Skatos: Vasils Vasiljevičs nodzēsis savu sveci un pagriezis man muguru, skaidrs: licies uz auss.

Mazlietiņ nogaidījis, arī es nopūtu sveci. Un, iedomājaties: nepaspēju es vēl ne padomāt, kāds tagad var iznākt karambuls, kad mans balodītis sāk jau ālēties. Tas vēl nekas — izlien no pagultes, pāriet pāri istabai, nagi vien nopaukš pa grīdu, plikšina ausīm un pēkšņi, uzgrūžas krēslam blakus Vasilim Vasiljevičam! „Porfirij Kapitonič,“ viņš saka, ziniet, tādā pavisam vienaldzīgā balsī: „es nemaz nezināju, ka tu esi iegādājies suni. Kāds viņš tev, putnu suns vai?“ — „Man,“ saku, „neviena suņa nav un nav arī nekad bijis!“ — „Kā nav? bet kas tas?“ — „Kas t a s?“ saku: „nu, uzdedz sveci, tad pats redzēsi.“ — „Vai tas nav suns?“ — „Nē.“ —Vasils Vasiljevičs apgriežas gultā. „Vai tu nejoko, velns?“ — „Nē, nejokoju.“ — Dzirdu, viņš švirkstina sērkociņu, bet tas tur tik ņēmās, kasa sev sānus. Kā iedegās gaisma… beigas! Nē vēsts vairs! Skatās manī Vasils Vasiljevičs un es skatos viņā. „Kas,“ saka viņš, „tie par jokiem?“ — „Tas, lūk,“ saku es: „tāds joks, ka nosēdini tu man vienā pusē pašu Sokrātu, bet otrā Fridrichu Lielo, tad arī tie neko nesapratīs.“ Un pie tā paša es viņam visu sīki pastāstīju.

Mans Vasils Vasiljevičs kā trūkstas, tā no gultas laukā! Kā apsvilis. Lāgā nevar dabūt zābakus kājās. „Zirgus!“ sauc, „zirgus!“ Sāku es viņu pierunāt, bet ne domas! Brēc vaimanādams. „Nē, nepalikšu, ne minūti! —

Tu, zini, tagad esi velnapsēsts cilvēks! — Zirgus! . .Man tomēr izdevās viņu pierunāt. Tikai viņa gultu pārvilka otrā istabā un visur aizdedzināja sveces. No rīta, pie tējas viņš saņēmās, sāka dot man padomus. „Tev,“ saka, „Porfirij Kapitonič, vajadzētu pamēģināt uz dažām dienām aizbraukt no mājām: varbūt tad tu tiktu vajā no šīs nejēdzības.“ Un man jums jāsaka, viņš — mans kaimiņš

—    bija cilvēks ar galvu. Starp citu viņš savu sievasmāti tik lieliski apstrādāja: pabāza viņai vekseli; tā tad prata uzķert īsto jūsmas brīdi! Viņa palika mīksta kā vasks, iedeva pilnvaru muižas pārvaldīšanai — ko vēl vairāk? Bet tā nav nieka lieta — apcelt sievas māti — a? Paši zināt. Tomēr no manis viņš aizbrauca stipri neapmierināts: es atkal viņu nosodīju ar kādiem simts rublēniem. Pat lamāja mani: saka, tev tak nemaz nav pateicības jūtu; bet ko tad es tur varu darīt?

Nu, tas pats par sevi, — bet viņa padomu es liku aiz auss: tai pašā dienā aizbraucu uz pilsētu un apmetos iebraucamā vietā pie pazīstama večuka, rasko|ņika. Tas bija cienīgs vecītis, lai gan mazliet drūms aiz lielas vientulības: visa ģimene viņam bija apmirusi. Tikai galīgi nevarēja ciest tabakas un suņus neieraudzīja ne acu galā: viņš labāk ļautu saraustīt sevi gabalos, nekā ielaist suni savā istabā. Tāpēc, viņš saka, kā to lai pieļauj! Tur istabā pie sienas pate svētā Dievmāte mani pagodina ar savu uzturēšanos, un turpat nešķīsts suns slaistīs savu bezdievīgo purnu. Skaidra lieta — izglītības trūkums! Bel, vispār, es esmu tādās domās: kam kāda gudrība dota, tas pie tās lai arī pieturās.“

„Nu jūs, kā redzu, esat liels filozofs,“ otrreiz ar to pašu smīnu viņu pārtrauca Antons Stepaničs.

Porfirijs Kapitoničs šoreiz pat savilka uzačus.

„Kāds es filozofs — tas vēl nav zināms,“ viņš norūca ūsas drūmi paraustīdams: „bet jūs es labprāt ņemtu mācībā.“

Mēs visi ieurbāmies skatiem Antonā Stepaničā: katrs no mums sagaidīja lepnu atbildi, vai vismaz zibenīgu skatu … Bet valsts padomnieka kungs savu nicinošu smīnu pārvērta vienaldzīga, tad nožāvājās, pašūpoja kāju — un tas viss.

„Lūk, pie šī vecīša es arī apmetos,“ turpināja Porfirijs Kapitoničs. „Viņš man ierādīja istabiņu, kā jau paziņam, ne vislabāko; pats viņš apmetās turpat, aiz starpsienas — bet man tik to vien vajadzēja. Bija gan man tanīs laikos mokas! Istabiņa maza, karstums liels, gaiss smacīgs, mušas, pie tam tādas vien lipīgas; kaktā milzīgs svētbilžu skapis ar senlaicīgām svētbildēm: rizas uz tām apsūbējušas un uzpūstas; nepanesama eļļas un vēl kaut kāda sevišķa smaka: gultā divi pēļi: kā pakustini galvas spilvenu, no apakšas izskrien prusaks … es jau tā aiz gara laika biju tējas pārdzēries — tīrais posts. Iegulstos gultā: gulēt nav iespējams, — bet aiz šķērssienas saimnieks pūš, sten, lasa lūgšanas. Beidzot viņš norimstās. Dzirdu: sāk krākt — bet tā vieglītiņām, pa vecai paražai, pieklājīgi. Sveci es jau sen biju nopūtis, tikai lampiņa dega svētbilžu priekšā… Skaidrs, ka traucē! Es klusītiņām pieceļos tāpat kailām kājām, pakāpjos pie lampiņas un pūšu… Nekā. — Aha! nodomāju: skaidrs, pie svešiem tā lieta neiet… Bet tiklīdz atlaižos gultā — atkal sākās jandāliņš! Gan skrāpē, gan kasās, gan plīkšina ausīm … nu, viss kā nākās! Labi. Es guļu, gaidu, kas būs? Dzirdu: večuks pamostās. „Kungs,“ viņš saka: „klausaities, kungs!“ — Kas ir? — Vai tu to lampiņu nodzēsi?“ Bet nesagaidījis atbildes, sāk pēkšņi penterēt — kas tas? kas tas? suns? suns! Ak tu, nolādēts nikonietis!“ — „Rimsties,“ es saku, „vecais, lamāties un labāk panāc pats šurp. Šeit,“ saku, „notiek brīnuma lietas.“ Večuks uzraušas no guļu vietas aiz priekškara un pienāk pie manis ar tievu tieviņu dzeltēnvaska svecīti rokā, un es mēms paliku viņā paskatīdamies.

—    Pats pinkains, ausis spalvainas, acis niknas kā seskam, galvā balta velteņa cepurīte, bārda līdz jostai, arī balta, un virs krekla veste misiņa pogām, bet kājās kažokādas zābaki — un pats viņš ož pēc kadiķiem. Tādā izskatā viņš piegāja pie svētbildēm, trīsreizes pārkrustījās diviem pirkstiem, uzdedza lampiņu, atkal pārkrustījās — un, pagriezies pret mani, norukšķēja: klāsti vaļā!

Un te es nekavēdamies viņam visu sīki pārstāstīju.

Uzklausīja vecais visus manus paskaidrojumus un pats ne vārda, tikai galvu skurina. Atsēstas pēcāk pie manis gultas malā — un klusē. Kasa sev krūtis, pakausi un visu laiku klusē. „Kā tev,“ saku, „Fedul Ivanič, liekas: vai tas pats nelabais vai?“ Vecais paskatās manī. „Ko vēl neizdomāsi: nelabais! Ko nu par tevi, pīpmani! Bet, lūk, te! Iedomājies tikai to, ka te svētumi! Nelabo ielāgojis!“ — „Bet ja tas nav nelabais, kas tad?“ Večuks atkal laiciņu paklusē, atkal pakasās un, beidzot saka, — bet tādā dobjā balsī, ūsas lien mutē: „Ej tu uz Beļevas pilsētu. Tikai viens cilvēks var tev palīdzēt. Un šis cilvēks dzīvo Beļevā, no mūsējiem. Ja viņš gribēs tev palīdzēt, tava laime, ja negribēs, tad tā tam jābūt.“ — „Bet kā lai es to cilvēku atrodu?“ es prasu. — „Tur mēs tev varam palīdzēt,“ saka, „tikai — kur te ļaunais? Tā ir vai nu parādība vai parādīšanās, tikai tev to neizprast: tu neesi priekš tādām lietām. Liecies tagad gulēt ar Kristus tētiņu: es pakvēpināšu vīrāku, bet rītiņā mēs parunāsimies. Rīts, zini, gudrāks par vakaru.“

Nu tā, rītiņā mēs arī parunājāmies, bet tikai no tā paša vīrāka es tikko nenosmaku. Un večuks man deva šādu pamācību: nobraucot Beļavā, aiziet uz laukumu un otrā veikalā pa labi jautāt pēc kāda Prochoriča; kad Prochoričs uzmeklēts, nodot viņam grāmatu. Bet visa šī grāmata bija vienkāršs papīra gabaliņš, uz kura stāvēja rakstīts: „Dieva tā Tēva, tā Dēla un Svētā Gara vārdā. Amen. Sergijam Prochorovičam Pervušinam. Šim tici. Teodulijs Ivanovičs.“ Bet apakšā: „Kāpostiņus atsūti, Dieva dēļ.“ Pateicos vecītim — un daudz neprātodams liku jūgt zirgu tarantasā un devos uz Beļevu. Tāpēc, ka es domāju tā: kaut gan, teiksim, mans nakts apmeklētājs man lielas raizes nedara, tomēr tas tā šaušalīgi un, beidzot, ne visai pieklājīgi muižniekam un virsniekam — vai nē?“

„Un vai tiešām jūs aizbraucāt uz Beļevu?“ nočukstēja Finopļentova kungs.

„Taisni uz Beļevu. Nogāju laukumā, pavaicāju otrā veikalā pa labi pēc Prochoriča. Vai ir, prasu, tāds cilvēks?

—    „Ir,“ saka. — „Bet kur dzīvo?“ — „Okas krastā, aiz sakņu dārziem.“ — „Kā mājā?“ — „Savā.“ — Devos uz

Okas pusi, uzmeklēju viņa māju, t. i. patiesībā ne māju, bet vienkāršu būdiņu. Skatos: cilvēks zilos zemnieku svārkos, novalkātā naga cepurē, liekās īsts sīkpilsonis, pagriezis man muguru un rakņājas kāpostu dārzā. Pieeju viņam klāt. „Vai jūs,“ prasu, „esat tas un tas?“ — Viņš pagriežas — un teikšu jums taisnību: tik caururbjoša skata savu mūžu nebiju redzējis. Bet starp citu, visa seja ne labas dūres lielumā, bārdiņa ķīlī, un lūpas iekritušās: vecs cilvēks. „Esmu tas un tas,“ saka: „kas jums vajadzīgs?“ — „Lūk, kas man vajadzīgs,“ un nododu viņam grāmatu. Viņš manī tā cieši paskatās un saka: „Lūdzu istabā: es bez acenēm nevaru lasīt.“

Nu — iegājām abi viņa būdā, — bet nu īsta būda: viss nabadzīgs, kails, greizs: tikko kopā turas. Pie sienas veclaicīga darinājuma svētbilde, melna kā ogle: tikai acu baltumi sejās kvēlot kvēlo. Viņš izņēma no galdiņa atvilknes apaļas dzelzs brilles, uzlika uz deguna, izlasīja grāmatu, un paskatījās atkal manī pār brillēm. — „Tad jums pie manis vajadzība?“ — „Tiesa gan,“ saku, „ir.“ — „Nu,“ saka, „ja jau ir, tad ziņojat, bet mēs paklausīsimies.“ Un iedomājaties: pats apsēdās, izņēma no kabatas rūtainu lakatiņu un uzklāja sev uz ceļiem — bet lakatiņš vienos caurumos — un tik svinīgi manī raugās, kā kāds senātors vai ministrs, bet man neliek sēsties. Un kas vēl dīvaināk: pēkšņi es jūtu, ka mani sagrābj biklums, tāds biklums … taisni visa dūša papēžos. Skatiem viņš urbjās man pašos dziļumos, tīrais negals! Es tomēr saņēmos un izstāstīju viņam savu stāstu. Brīdi viņš klusē, savilcies kā ezis, pačamstinā lūpām un sāk mani iztaujāt, atkal tāpat kā kāds senātors, svinīgi, nesteigdamies. Kā jūs, zin, sauc? Cik vecs? Kas jūsu vecāki? Precējies vai neprecējies? — Pēc tam atkal pačamstinā lūpām, savelk uzačus un ar pirkstu norādīdams, saka: „Paklanaities svētbildei, godināmiem svētiem Solovecu augstiem priesteriem Zosimam un Sabatijam.“ Es palocos līdz zemei un tā vairs nevaru pacelties: mani pārņēmušas tādas bailes un padevība pret šo cilvēku, ka liekas, ko arī viņš man pavēlētu, es tūlīt to izpildītu! … Redzu, kungi, jūs lūk, smīnat, bet man toreiz, nudien, smiekli nenāca. „Fieceļaities, kungs,“ viņš beidzot noteica. „Jums var palīdzēt. Tas jums vēl nav uzsūtīts par sodību, bet par brīdinājumu; tas nozīmē, par jums rūpējas; jums jāzina, ka par jums kāds lūdz Dievu. Tagad ejiet uz tirgu un nopērciet sev suni — kucēnu un turiet to pie sevis pastāvīgi, dienu un nakti. Jūsu parādības izbeigsies un bez tam, jums tas suns noderēs.“

Es pēkšņi sajutos kā apskaidrots: tik |oti man iepatikās šie vārdi. Paklanījos Prochoričam un taisījos jau aiziet, bet atģidos, ka nevaru tak viņam nepateikties: izņēmu no maciņa trīsrubļa papīru. Tikai viņš manu roku pabīda no sevis un saka: „Atdodiet mūsu baznīciņai vai nabagiem, šāds pakalpojums nav atalgojams.“ Atkal viņam paklanos — vai līdz pat zemei — un tūlīt prom uz tirgu. Un ko domājat, tikko sāku iet gar veikaliem — skatos, nāk man pretī kareivja čina mētelis un nes padusē putnu suņa kucēnu, pāris mēnešu vecu, brūnu spalvu, baltām lūpām un baltām priekšas ķepiņām. „Pagaidi!“ uzsaucu mētelim: „par cik pārdosi?“ — „Divus rublēnus.“ — „Še tev trīs!“ Tas likās pārsteigts, domā, kungs laikam jucis — bet es viņam papīru zem deguna, pakampju kucēnu un tarantasā iekšā. Kučieris ātri iejūdza zirgus un tai pašā vakarā es biju mājās. Kucēns visu ceļu sēdēja man azotē — un pat neiepīkstējās: es viņam visu laiku: Trezoriņ, Trezoriņ! Tūlīt viņu paēdināju, padzirdīju, liku atnest salmus, novietoju viņu un pats gultā iekšā! Nopūtu sveci: palika tumšs. Nu, saku, sāc nu! Klusums. Sāc taču, tu šāds un tāds, saku. Ne Čaku ne grabu, palaidis kaut vai joku dēļ. Man sāka augt dūša. Nu sāc taču, sāc, ak tu šāds un tāds! Bet nekā — šabaš! Tikai dzirdams ka kucēns elso. „Fiļka!“ saucu, „Fiļka! Panāc šurp, muļķis tāds!“ Tas ienāk. „Vai dzirdi suni?“ — „Nē, kungs, saka, neko nedzirdu,“ bet pats smējās. „Un nekad vairs arī nedzirdēsi!“ saku. „Še tev pusrublis dzeramnaudas!“

—   „Lūdzu rociņu,“ saka muļķis un tumsā lien man klāt… Prieki, kad es jums saku, bija lieli.“

„Un tā viss arī beidzās?“ ievaicājās Antons Stepaničs jau bez ironijas.

„Parādības izbeidzās, patiesi — un vairs nekāda nemiera nebija, — bet pagaidiet, visam tam jokam vēl nav gals. Paaugās mans Trezoriņš — īsts makans — resnu asti, lempīgs, lutausains,, biezlūpains — īsts ,,pil-avance“. Un pie tam man pieķērās ārkārtīgi. Mūsu pusē ar medībām vāji, bet kad jau nu suns iegādāts, jāiegādājās arī divstobrenīte. Sāku ar savu Trezoru dauzīties apkārt: dažreiz pagadās zaķis (ko viņš tos zaķus tika trenkājis, ak tu Kungsl), dažreiz atkal irbīte vai pīlīte. Bet galvenais: Trezors no manis ne soli. Kur es — tur arī viņš: pat pirtī ņēmu viņu līdz, ticiet vai neticiet!

Kāda mūsu dāmiņa tā paša Trezora dēļ gribēja mani izsviest no viesistabas, bet es sacēlu tādu traci — cik logu vien es viņai neizdauzīju! Tā, lūk, reiz vasarā… Un es jums teikšu — bija tāds sausums, kādu veci ļaudis neatceras :gaiss pilns tā kā dūmu, tā kā miglas, visapkārt deguma smaka, migla, saule kā pārkarsēta bumba, bet putekļu ka paelpot nevar. Cilvēki staigā atplēstām mutēm, skaidri kā vārnas. Palika garlaicīgi tā visu laiku kvernēt mājā neapģērbtam, aiz aizvērtiem slēģiem; pie tam karstums sāka mitēties … Un nogāju es, kungi, pie kādas savas kaimiņienes. Sī kaimiņiene dzīvoja kādu versti no manis un tiešām bija vēlīga dāma. Gados vēl pajauna, ziedoša, pievilcīga izskata; tikai raksturs viņai bija nepastāvīgs. Bet tas pie sieviešu dzimuma nav liela nelaime; tur pat sava patikšana var iznākt… Tā es nonāku pie viņas lievenīša — grūts gan man izlikās šis ceļojums. Nu, domāju, tagad mani Nimfodora Semjonovna aplaimos ar brūkleņu dzērienu un arī citiem atspirdzinājumiem — jau sniedzos pēc durvju roktura, te pēkšņi aiz kalpu mājas stūra paceļās kņada, soļi dip, zēni spiedz un kliedz … Atskatos atpakaļ. Kungs un Dievs! taisni man virsū dodās milzīgs rūzgans zvērs, kuru es pirmā mirklī nemaz nenoturēju par suni: rīkle vaļā, acis asinssārtas, spalva sarauta stāvus… Es nepaspēju elpu atvilkt, kad šis briesmonis uzlēca uz lieveņa, uzslējās pakaļkājās un uzgula man taisni uz krūtīm — ko nu iesākt? Pamiru šausmās, nespējuj roku pakustināt, gluži kā bez atmaņas… redzu tikai šausmīgus baltus ilkņus sev tieši pie deguna, sarkanu mēli, visu vienās putās. Bet tanī pat mirklī otrs tumšs ķermenis manā priekšā uzslējās kā bumbiņa — mans balodītis Trezors bija meties mani aizstāvēt, un taisni kā dēle tam zvēram pie rīkles klāt! Tas iekrācās, pašņirkstināja zobiem, atstreipuļoja atpakaļ… Es parāvu durvis un atrados priekšistabā. Stāvu gandrīz bez atmaņas, ar visu ķermeni durvju aizšaujamam uzvēlies, bet uz lieveņa, dzirdu, notiek cīņa uz dzīvību un nāvi. Sāku kliegt, saukt palīgā, visa māja sacēlās kājās. Nimfodora Semjonovna atskrēja izspūrušiem matiem. Laukā bija liels burkšis — un pēkšņi atskanēja: „Turi, turi, aizslēdz vārtus!“ Atvēru durvis — tā mazu šķirbiņu, — skatos: briesmoņa vairs nav uz lieveņa, cilvēki cits par citu šaudās pa sētu, plātās rokām, grābj no zemes malkas pagales — skaidri kā bez prāta. „Uz sādžu, uz sādžu aizskrēja!“ spiedz kāda sieva, izbāzusi galvu pa lūku. Izgāju no mājas. — Prasu, kur Trezors? — un turpat ieraudzīju savu glābēju. Viņš nāca no vārtu puses, klibodams, sakosts asinīs … „Kas te galu galā notiek?“ jautāju ļaudīm, bet tie grozās pa sētu kā prātu zaudējuši. „Traks suns!“ atbild man: „grāfa; jau no vakardienas šeit dauzās.“

Mums bija kaimiņš, grāfs, tas bija pievedis svešzemju suņus, visbriesmīgākos. Man sāka drebēt visas dzīsliņas; metos pie spoguļa raudzīties, vai neesmu sakosts? Nē, paldies Dievam, nekas nav redzams, tikai purns, protams, gluži zaļš, bet Nimfodora Semjonovna guļ uz dīvāna un klukst kā vista. Tas arī saprotams: pirmkārt nervi, otrkārt, jūtelība. Bet tomēr atjēdzās un jautā, tā gurdi; vai es vēl dzīvs? Saku — dzīvs un Trezors ir mans glābējs. „Ak,“ saka, „cik labi! Un jādomā, trakais suns viņu nomušija?“ — „Nē,“ saku, „nav nomušijis, bet stipri ievainojis.“ — „Ak,“ saka, „tādā gadījumā viņš tūlīt jānošauj!“

—    „Nu nē,“ saku, „es tam nepiekrītu, pamēģinašu viņu izārstēt…“ Tanī brīdī Trezors sāka skrāpēties pie durvīm: es taisījos viņam atvērt durvis. „Ak,“ saka, „vai jums prāts? Viņš tak mūs visus sakodīs!“ — „Apžēlojaties!“ saku, „inde tik ātri neiedarbojas.“ — „Ak,“ saka, „kā tas iespējams! Jūs esiet prātu zaudējis!“ —„Nimfiņ,“ saku, „apmierinies, paliec prātīga…“ Bet viņa kā sak uzreiz kliegt: „ejiet prom, ejiet tūlīt prom ar jusu riebīgo suni!“ — „Un iešu,“ saku. — „Tūlīt,“ saka, „uz vietas!

Taisies prom,“ saka, „laupītājs tāds un vairs manās acīs nerādies. Tu pats vari palikt traks!“ — „Ļoti labi,“ saku, „tikai dodiet man ratus, jo tagad baidos kājām iet mājup.“

—   Viņa ieblenzās manī acīm. „Dot, dot viņam ratus, karieti, drošku, ko tik vēlās, lai tik ātrāk pazūd. Ai, kādas acis! ai, kādas viņam acis!“ — Un ar šiem vārdiem no istabas laukā un pirmai kalponei, kas pagadījās ceļā, plauks pa vaigu — un dzirdu, viņai atkal uznākusi lēkme. — Un ticiet man, kungi, vai ne, bet no tās pašas dienas es pārtraucu katru pazīšanos ar Nimfodoru Semjonovnu; un prātīgi visas lietas apsverot, nevaru nepiebilst, ka arī par šo apstākli esmu savam draugam Trezoram pateicību parādā līdz pat kapa malai.

Nu, liku iejūgt karietē, iesēdināju Trezoru un braucu mājās. Mājās es viņu apskatīju, apmazgāju viņa rētas un nodomāju: rīt mazā gaismiņā aizvedīšu viņu pie vecmātes Jefrēmas apriņķī. Bet šī vecmāte — vecs zemnieks, apbrīnojams: pačukst ūdenī, bet citi domā, ka viņš tanī ielaiž čūskas siekalas — dod iedzert — kā ar roku atņemts. Pie tā paša, domāju, Jefremovā likšu nolaist sev asinis: tas ļoti līdz pret nobīli, tik, protams, ne no rokas, bet no piekuneļa.“

„Bet kur tad ir tāda vieta — piekunelis?“ kautrīgā ziņkārē ievaicājās Finopļentova kungs.

„Jūs nezināt? Lūk taisni šī vieta dūrē, blakus lielam pirkstam, kur no radziņa mēdz tabaku uzbērt — lūk tur! Asinsnolaišanai vislabākā vieta, jo, spriežat paši: no rokas plūdīs dzislu asinis, bet šeit netīrās. Ārsti to nezin un neprot; ko nu tie, liekēži, vācieši! Visveiklākie ir kalēji. Un kāda veiklība! Uzliek kaltu, uzsit ar āmuru un gatavs!… Nu, kamēr es tā prātoju, laukā bija jau galīgi satumsis, laiks doties pie miera. Ieguļos gultā, Trezors, protams, pie manis. Bet vai nu no nobīļa, vai karstuma, blusām vai domām, bet nevaru iemigt, dari ko gribi: uznākusi tāda grūtsirdība, ka nemaz nav iespējams aprakstīt; gan dzeru ūdeni, gan atveru logu, gan spēlēju ar ģitari „kamarinskuju“ ar itāliešu variācijām . . . nekā! Kaut kas dzen mani laukā no istabas — nelīdz nekas!

Beidzot izšķīros: paņēmu spilvenu, segu, palagu un cauri dārzam nogāju siena šķūnī, nu, tur arī iekārtojos. Un ziniet, kungi, man tur kļuva tik patīkami: nakts tāda klusa, klusa, tikai retumis vējiņš paglāsta tev vaigu, it kā ar sievietes roku, tāds svaigums: siens smaršo ne sliktāk par tēju, ābelēs čirkstina sienāzīši: te pēkšņi dzirdama paipala — un tu jūti, ka arī viņam, nelietim, labi, kopā ar draudzenīti rasā sēžot… Bet debesīs tāds krāšņums: zvaigznītes mirdz, tad uzpeld mākonītis, balts kā vate

—   bet arī tas tikko kustās …

Šinī vietā stāstam Skvorevičs nošķaudījās. Nošķaudījās arī Kinarevičs, kufš savam biedram nekad nepalika pakaļ. Antons Stepaničs atzinīgi paskatījās viņos abos.

„Nu, kungi,“ turpināja Porfirijs Kapitoničs: „lūk tā es guļu un atkal nekādi nevaru iemigt. Biju nogrimis pārdomās; bet domāju es vairāk par visgudrību: ka lūk, cik pareizi man Prochoričs paskaidrojis, likdams piesargāties

—   un kādēļ taisni ar mani notiek tādi brīnumi? Brīnos,

—    patiesībā tādēļ, ka nekā nesaprotu — bet Trezoriņš smilkst, sienā saritinājies: viņam sāp ievainojumi. Un vēl es jums teikšu, kas man traucēja gulēt — jūs neticēsit: mēnesis! Nostājies viņš taisni man priekšā tāds apaļš, liels, dzeltens, plakans un man liekās, ka viņš noņēmies skatīties taisni manī, nudien, un tik nekaunīgi, uzbāzīgi… Es viņam beidzot pat mēli parādīju, tiešām. Nu, kam tu, domāju, tik ziņkārīgs? Nogriežos no viņa, bet viņš lien man ausī, aplej manu pakausi stariem tikpat kā lietus šaltīm: atveru acis — ko jūs domājat? Katru kukainīti, katru nieka zariņu sienā, visniecīgāko zirnekļa tīkliņu kā gravēt iegravē! Nu, ja gribi, skaties! Neko darīt: atbalstu galvu rokās, sāku skatīties. Un nevar neskatīties: ticiet vai nē, acis man skaidri kā zaķim, tā vien blenžās, tā vien plēšās, it kā miega nemaz nepazītu. Tā vien liekas, ka būtu gatavs visu apēst ar šīm pašām acīm. Šķūņa vārti plaši atvērti; viss apkārt laukā saskatāms verstis piecas: un skaidri, ne tā, kā tas parasti mēnesnīcā.

Lūk, raugos, raugos, acu nepamirkšķinādams … Un pēkšņi man izlikās, it kā kaut kas uzšautos — tālu, tālu, it kā pa miegam. Pagāja kāds laiciņš: atkal pavīdēja tā kā ēna — jau daudz tuvāk, pēc tam atkal, vēl tuvāk. Kas tas tāds varētu būt? — domāju, — zaķis vai? Nē, domāju, tas būs lielāks par zaķi un arī gaita citādāka. Skatos: atkal parādās ēna un kustās taisni pāri ganībām (bet ganības mēnesnīcā pilnīgi gaišas) kā tāds milzīgs punkts; skaidra lieta: zvērs, vai nu lapsa, vai vilks. Sirds man nodrebēja … un no kā gan man jābaidās? Vai mazums zvēru naktī skraida pa lauku? Bet ziņkāre vēl lielāka par bailēm; piecēlos, acis izplētis, bet pats pilnīgi sastingu, it kā mani līdz ausīm būtu ledū ierakuši, bet no kā? Dievs to zin! Un redzu es: ēna aug aizvien lielāka, skaidrs, jož taisni uz šķūni… Un lūk, man jau skaidrs, ka tas tiešām zvērs, liels, milzīgu galvu … Nāk viņš kā viesulis, kā lode… Dieviņ! kas tas? Viņš spēji apstājās, it kā kaut ko pamanījis … Bet tas tak … tas šīsdienas trakais suns! Viņš… viņš! Dievs! Bet es nespēju ne pakustēties, ne pakliegt… Viņš pielec pie vārtiem, acis tam iegailējas, iegaudojas — un pa sienu taisni man virsū!

Bet no siena, kā lauva, mans Trezors — un lūk viņš! Abi ieķerās viens otram rīklē — un kamolā gar zemi! Kas tur īsti notika, neatceros, tikai to zinu, ka es veltin pārvēlos abiem pāri, un Caur dārzu prom uz māju, guļamistabā iekšā … Tikko nepalīdu zem gultas — kas tur ko slēpt. Bet kādiem lēcieniem, kādiem kūleņiem es devos cauri dārzam! Liekas, pirmā dejotāja, kas dejo ķeizara Napoleona vārda dienā — arī tā netiktu man līdz. Tomēr, mazliet atjēdzies, es sacēlu kājās visu māju: liku visiem apbruņoties, pats paķēru zobenu un revolveru. (Jāatzīstas, šo revolveru es nopirku tūdaļ pēc izstāšanās no dienesta, ziniet, katram gadījumam — tikai bija pagadījies nelietis pārsitējs: no trim šāvieniem divi nesprāga.) Nu, es to paņēmu un veselā barā, rungām, vējlukturiem apbruņojušies, devāmies uz šķūni… Un ko mēs redzam? Guļ mans nabaga Trezoriņš pārkostu rīkli, — bet no tā nolādētā ne vests!

Un tur es, kungi, iegaudojos kā teļš un nemaz nekaunēdamies teikšu: pieplaku es savam, tā teikt, divkārtējam glābējam un ilgi skūpstīju viņa galvu. Un paliku es tādā stāvoklī līdz tam laikam, kamēr mana vecā saimniece

Praskovja mani dabūja pie samaņas. (Viņa ari bija atskrējusi uz traci.) „Ko jūs, Porfirij Kapitonič,“ viņa noteica, „tā suņa dēļ beidzaties nost? Varat vēi saaukstēties, Dievs pasarg! (Biju pilnīgi neapģērbies.) Bet ja šis suns, jūs glābdams, dzīvību ziedojis, tad tā viņam lielu lielā žēlastība.“

Kaut gan es Praskovjai nepiekritu, tomēr aizgāju mājās. Bet trako suni otrā dienā nošāva garnizona kareivis. Laikam sunim tā bija nolikts beigties: zaldāts bija šāvis pirmo reizi savā mūžā, kaut gan par divpadsmito gadu bija apbalvots ar medāli. Tad lūk kāds pārdabīgs notikums ar mani gadījās.“

Stāstītājs apklusa un sāka piebāzt pīpi. Bet mēs visi saskatījāmies neizpratnē. „Bet jūs varbūt esat ļoti svēts cilvēks un tad lūk jūsu taisnīguma dēļ..Bet pie pēdējā vārda viņam balss aizķērās, jo viņš ieraudzīja, ka Porfirijam Kapitoničam vaigi piepūtušies un piesarkuši, un acis piemiegtas — tūlīt cilvēks sāks smieties …

„Bet ja pielaiž pārdabīgā iespēju, tā iespēju iejaukties, tā teikt, ikdienišķā dzīvē,“ iesāka Antons Stepaničs, „kāda tad vairs loma veselam saprātam?“

Nevienam no mums nebija nekā ko atbildēt — un mēs, kā iepriekš, palikām neizpratnē.

1866.

RĒGI

Fantazija Tulkojis R. EGLE

Es ilgi nevarēju iemigt un pastāvīgi grozījos no vieniem sāniem uz otriem. „Jods parāvis visas muļķības ar galdiņu dancināšanu!“ nodomāju: „satrauc tikai nervus.“ Beidzot snauda sāka mani pārvarēt…

Pēkšņi man likās, ka istabā klusi un žēli noskanētu stīga.

Pacēlu galvu. Zemu pie debesīm mirdzēja mēnesis un lūkojās man tieši acīs. Krita balts uz grīdas mirdzēja mēnesnīcas atspīdums… Skaidri atkārtojās dīvainā skaņa…

Atspiedos uz elkoņa. Man ap sirdi palika drusku baigi. — Pagāja viena minūte, otra … Kaut kur tālē iedziedājās gailis, vēl tālāk atsaucās otrs.

Noliku galvu uz spilvena. „Lūk, cik tālu var sevi novest,“ atkal nodomāju: „sāk ausis džinkstēt.“

Pēc brītiņa es iemigu — jeb man likās, ka es iemigu. Man rādījās dīvains sapnis. Man likās, ka es guļu savā guļamistabā, savā gultā — esmu nomodā, pat acu nevaru aizvērt. Lūk, atkal atskanēs skaņa … Es apgriežos . .. Mēness gaisma uz grīdas sāk pamazām celties, izstiepjās, augšpusē pieņemās apaļāka … Manā priekšā, caurspīdīga kā migla, nekustīgi stāv balta sieviete.

„Kas tu esi?“ ar mokām dabūju pār lūpām.

Balss, līdzīga lapu šalkoņai, man atbild: „Tā esmu es… es … es … Es atnācu tev pakaļ.“

„Man pakaļ? Bet kas tu esi?“

„Atnāc naktī meža stūrī pie vecā ozola. Es tur būšu."

Gribu ieskatīties noslēpumainās sievietes vaibstos — un pēkšņi nodrebu: man uzpūš vēsu dvesmu. Es vairs neguļu, bet pietrūkstos sēdus savā gultā — un tur, kur, likās, stāvēja rēgs, gara mēnesnīcas svītra stiepjās pa grīdu.

Diena pagāja šā tā. Atceros, es mēģināju lasīt, strādāt … nekas neveicās. Pienāca nakts. Sirds nemierīgi pukstēja, it kā gaidītu kaut ko. Apgulos un pagriezos ar seju pret sienu.

„Kamdēļ tad tu neatnāci?“ istabā atskanēja skaidri saprotama čukstēšana.

Es strauji atskatījos.

Atkal viņa … atkal noslēpumainais rēgs. Nekustīgas acis stingajā sejā — un skats bezgala skumjš.

„Atnāc!“ dzirdu atkal čukstam.

„Aiziešu,“ atbildu negribot, ar šausmām. Rēgs klusi salīgojās uz priekšu, izplūda, viegli viļņodams, kā dūmi, — un mēnesnīca atkal mierīgi sāka mirdzēt pār gludo grīdu.

III

Visu dienu pavadīju uztraukumā. Vakariņās izdzēru gandrīz veselu pudeli vīna, gribēju iziet lievenī, bet atgriezos un metos gultā. Asinis manī viļņoja smagi.

Atkal bija dzirdama skaņa… Es nodrebēju, bet neatskatījos. Pēkšņi es jutu, ka kāds mani cieši apskauj no mugurpuses un čukst man tieši ausī: „Atnāc, atnāc, atnāc…“ Šausmās trīcēdams izdvesu:

„Aiziešu!“ un pacēlos.

Galvgalī pār mani noliekusies stāvēja sieviete. Viņa viegli pasmaidīja un pazuda. Es tomēr paspēju ieskatīties viņai sejā. Man likās, ka esmu viņu senāk redzējis — bet kur? kad? Piecēlos vēlu, visu dienu klejoju pa laukiem, nogāju pie vecā ozola mežmalā, uzmanīgi apkārt lūkodamies.

Vakaram tuvojoties, apsēdos pie vaļēja loga savā kabinetā. Vecīte-saimniece nolika man priekšā tasi tējas, bet es tai nepieskāros… Pilnīgā neizpratnē vaicāju sev: „vai nesāku zaudēt prātu?“ Saule tikko bija norietējusi —

kvēloja ne tikai debesis — viss gaiss atmirdzēja gandrīz nedabīgā purpura sārtumā: lapas un zāle likās svaigi lakotas un nedzīvas: viņu akmeņainā stingumā, viņu veidojumu asā spilgtumā, šajā košā mirdzuma un mēmā klusuma savienojumā bija kaut kas dīvains, mīklains. Paliels pelēks putns bez mazākā trokšņa pielaidās un atsēdās uz pašas loga malas… Es paskatījos viņā, — viņš paraudzījās manī no sāniem ar savu apaļo tumšo aci.

„Vai tik tu neesi atsūtīts, lai atgādinātu?“ nodomāju.

Putns tūdaļ pavēdināja savus mīkstos spārnus un atkal aizlaidās bez mazākā trokšņa. Es vēl ilgi sēdēju pie loga, bet vairs nenodevos šaubām: jutos kā burvju aplī iekļuvis — un neatvairāma, kaut lēna vara aizrāva mani, tāpat kā straumes plūsma aizrauj laivu vēl ilgi pirms ūdenskrituma. Beidzot es satraucos. Purpursārtums gaisā sen bija izgaisis, krāsas satumsušas un apburtais klusums pārtraukts. Sāka lidināties vakara vēsma, tumšzilās debesīs mēness kļuva aizvien spožāks, — un drīz vien koku lapās sākās vēso mēnesstaru sudraba un tumsas rotaļa. Mana vecīte ienāca kabinetā ar aizdegtu sveci, bet pa logu tai uzpūta un liesma apdzisa. Ilgāk vairs nespēju izturēt, trūkos kājās, uzmaucu cepuri un devos uz mežmalu pie vecā ozola.

IV

Tanī ozolā sen atpakaļ bija iespēris pērkons: galotne aizlūzusi un nokaltusi, bet dzīve kokā vēl saglabājusies vairākiem gadu simteņiem. Man tuvojoties ozolam, mēnesi aizsedza mākonītis: zem kuplajiem zariem valdīja dziļa krēsla. Sākumā neievēroju nekā sevišķa; bet paraudzījos sāņš — un sirds man apstājās: baltais tēls stāvēja nekustēdamies blakus lielajam krūmam starp ozolu un mežu. Mati uz galvas man viegli sacēlās; bet es saņēmos un devos uz meža pusi.

Jā, tā bija viņa, mana nakts viešņa. Viņai tuvojoties, mēnesis atspīdēja no jauna. Visa viņa likās kā no caurspīdīgas pienīgas miglas austa — cauri viņas sejai es saskatīju zaru, kas lēni šūpojās vējā — tikko bija jaušamas melnās acis un mati, un šaurā gredzena bālais zelts salikto roku pirkstā.

Nostājos viņas priekšā un gribēju sākt runāt, bet balss man krūtīs pamira, lai gan bailes es vairs neizjutu. Viņas acis vērsās manī: skats neizteica ne skumju ne prieka, bet tādu kā nedzīvu uzmanību. Gaidīju vai viņa neteiks kādu vārdu, bet viņa palika nekustīga un mēma, visu laiku manī lūkodamās ar savu nedzīvi ciešo skatu. Man atkal kļuva baisi.

„Es atnācu!“ beidzot iesaucos, visus spēkus saņemdams.

Dobji un dīvaini skanēja mana balss.

„Es tevi mīlu,“ atskanēja čukstoša balss.

„Tu mani mīli!“ atkārtoju izbrīnā.

„Ļaujies man,“ atkal nošalca klusa atbilde.

„Tev jauties! Bet tu esi rēgs — tev pat miesas nav.“ Mani sagrāba dīvaina sajūsma. „Kas tu esi? — dūmi, vējš, tvaiks? Tev jauties! Atbildi man vispirms, kas tu esi? Vai esi dzīvojusi zemes virsū? No kurienes tu ieradies?“

„Atdodies man. Es tev nekā ļauna nedarīšu. Saki tikai divus vārdus: ņem mani.“

Es paskatījos viņā. „Ko viņa runā?“ nodomāju. „Ko tas viss nozīmē? Un kā tas iespējams? Varbūt pamēģināt?“

„Nu, labi,“ noteicu balsī un tik negaidīti skaļi, it kā kāds no muguras man būtu piegrūdis. „Ņem mani!“

Nepaspēju es vēl izteikt šos vārdus, kad jau noslēpumainā parādība, neskanīgi iesmiedamās, tā kā mirkli viņas seja iedrebējās, salīgojās uz priekšu, viņas rokas atdalījās un izstiepās… Es gribēju kāpties atpakaļ, bet atrados jau viņas varā. Viņa mani apskāva, mans ķermenis pacēlās pusaršīnu no zemes — un mēs abi sākām lidot, viegli un ne pārāk ātri pāri nekustīgai, mitrai zālei.

Sākumā man reiba galva un es neviļus aizvēru acis … Pēc brītiņa es tās atkal atvēru. Mēs lidojām kā lidojuši. Bet meža vairs neredzēja: zem mums pletās klajums, izraibots tumšiem plankumiem. Es ar šausmām nopratu, ka esam pacēlušies milzīgā augstumā.

„Esmu pazudis, esmu sātana varā,“ kā zibenis man iešāvās prātā. Līdz tam mirklim man nebija ienākušas galvā domas par velna kārdināšanu, bojā eju. Mēs traucāmies vienmēr uz priekšu un, likās, pacēlāmies aizvien augstāk un augstāk.

„Kurp tu mani nesīsi?“ beidzot es izdvesu.

„Kurp vien vēlies,“ atbildēja mana pavadone. Viņa visa bija cieši man piekļāvusies; viņas seja gandrīz piespiesta manējai. Tomēr viņas pieskāršanos es tikko jutu.

„Laid mani atpakaļ uz zemi: man paliek nelabi šādā augstumā.“

„Labi; tikai aizver acis un neelpo.“ %

„Es paklausīju — un tūdaļ sajutu, ka krītu lejup, kā palaists akmens … vējš iesvilpojās man matos. Kad atjēdzos, mēs atkal viegli slīdējām pār zemi, tā kā aizskārām gapo zāļu galotnes.

„Palaid mani uz kājām,“ iebildu. „Kas par prieku lidot? Neesmu putns.“

„Es domāju, ka tev būs patīkami. Mums nav citas izpriecas.“

„lums? Kas tie jūs tādi esat?“

Atbildes nebija.

„Vai tu nedrīksti man to teikt?“

Žēla skaņa, līdzīga tai, kas mani uzmodināja pirmajā naktī,ietrīcējās man ausīs. Pa tam mēs turpinājām lēni slīdēt miklā nakts gaisā.

„Laid taču mani!“ es izdvesu. Mana pavadone lēni atliecās — un es atrados uz kājām. Viņa nostājās man priekšā atkal rokas salikusi. Es nomierinājos un paskatījos viņai sejā: tā aizvien vēl pauda padevīgas skumjas.

„Kur mēs atrodamies?“ es ievaicājos. Apkārtne likās man sveša.

„Tālu no tavām mājām, bet tu vari tur nokļūt vienā mirklī.“

„Kā tas iespējams? atkal uzticoties tev?“

„Neesmu tev nodarījusi nekā ļauna un nenodarīšu. Palidosim līdz rītausmai, tas viss. Varu tevi aiznest, kurp vien tu vēlies — visās pasaules malās. Paļaujies man! Saki atkal: ņem mani!“

„Nu … ņem mani!“

Viņa atkal pieplaka man klāt, manas kājas pacēlās no zemes — un mēs lidojām.

VI

„Uz kurieni?“ viņa man prasīja.

„Taisni, tikai taisni.“

„Bet tur mežs.“

„Pacelies pāri mežam — tikai lēnāk.“

Mēs pasviedāmies gaisā, kā bērzam uzdūrusies sloka, un atkal devāmies taisnā virzienā. Zāles vietā mums zem kājām zibēja koku galotnes. Bija brīnišķīgs skats, raugoties no augšas meža galotnēs, redzēt tā spuraino muguru mēnesnīcas mirdzumā. Tas līdzinājās milzīgam gulošam zvēram un pavadīja mūs ar plašu, nemitīgu šalkoņu, kas atgādināja nesaprotamu murmināšanu. Vietām pagadījās nelieli klajumi, skaisti atdalījās tā vienā pusē robainā ēnas svītra … Lejā šad tad žēli iekliedzās zaķis; augstāk brēca pūce, tāpat žēli; gaiss smaršoja pēc sēnēm, pumpuriem, papardēm; visu apņēma mēnesnīcas gaisma — vēsa un skaudra. „Sietiņš“ mirdzēja mums taisni pār galvu. Lūk, jau mežs paliek aiz muguras; laukam pārvilkta miglas strēle: tur tecēja upe. Mēs sākām lidot gar vienu viņas krastu, pāri krūmiem, kas stāvēja piemirkuši, smagi un nekustīgi. Upes viļņi te laistījās zilā mirdzumā, te vēlās tumši, it kā ļaunuma pilni. Vietām pār tiem kustējās savādi caurspīdīgi tvaiki — un eniaūi-ē umlāv umlām kautri un krāšņi mirdzēja visām savām izplaukušām ziedlapiņām, it kā zinādami, ka viņiem piekļūt neiespējami. Man ienāca prātā noplūkt vienu no tām — un lūk, es jau atrados tieši virs upes līmeņa … Miklums nepatīkami iesitās man sejā, tiklīdz es nolauzu lielā zieda kātu.

Mēs sākām laidelēties no viena krasta uz otru, kā ūdens šnibi, kufus mēs pastāvīgi traucējām miegā, dzīdamies tiem pakaļ. Ne vienreiz vien mums gadījās uzlaisties mežapīļu saimei, kas gulēja apmetusies sausākā vietiņā niedrājā — bet tās nekustējās: viena otra steigā pabāž kaklu no spārna apakšas, paskatās un tikpat steidzīgi iebāž atkal knābi pūkainās spalvās, bet cita paklusu iepēkšās, viegli nodrebinādamās. Mēs izbiedējām kādu zivju kāmi: tas pacēlās no kārklu krūma, kājas kulstīdams un spārnus neveikli vicinādams: tai brīdī viņš man tiešām atgādināja vācieti. Zivis nekur nebija manāmas plunčojamies — arī gulēja.

Sāku aprast ar lidošanas sajūtu un pat atradu tanī patiku: mani sapratīs katrs, kam gadījies laisties sapņos. Ar lielu uzmanību sāku vērot dīvaino radījumu, kuram man bija jāpateicās par tik neticamiem notikumiem.

VII

Tā bija sieviete sīku, nekrievisku seju. Pelēki-bālgana, pa pusei caurspīdīga, tikko saskatāmām ēnām, tā atgādināja tēlus uz alabastra vāzes, apgaismotas no iekšpuses — un likās man seh pazīstama.

„Vai drīkstu ar tevi runāt?“ es ievaicājos.

„Runā.“

„Redzu tev gredzenu pirkstā; tā tad tu esi dzīvojusi zemes virsū — tu esi bijusi precējusies?“

Es apklusu … Atbildes nebija.

„Kā tevi sauc? — jeb, vismaz, sauca?“

„Sauc tu mani Ellis.“

„Ellis! Tas angļu vārds! Vai tu esi angliete? Vai tu mani agrāk pazini?“

„Nē.“

„Kāpēc tad tu nāci taisni pie manis?“

„Es tevi mīlu.“

„Un tu jūties apmierināta?“

„Jā; mēs joņojam, riņķojam ar tevi dzidrā gaisā.“ „Ellis!“ es pēkšņi iebildu: „tu varbūt esi noziedzīga nosodīta dvēsele?“

Manas pavadones galva noliecās. „Es tevis nesaprotu,“ viņa čukstēja.

„Lūdzu tevi Dieva vārdā…“ es iesāku.

„Ko tu runā?“ viņa izbrīnota iesaucās. „Es nesaprotu.“ Man likās, ka roka, kufa kā vēsa josta apvija manu stāvu, viegli sakustējās …

„Nebīsties,“ noteica Ellis: „nebīsties, mīļais!“ Viņas seja pagriezās un piespiedās manējai… Es sajutu uz savām lūpām dīvainu pieskaršanos, it kā tām piedurtos tievs un maigs dzelonis… Tā piezīžās nekaitīgās dēles.

VIII

Pavēros lejup. Mēs atkal bijām paspējuši pacelties diezgan augstu gaisā. Mēs lidojām pāri man svešai apriņķa pilsētai plata pakalna nogāzē. Baznīcas pacēlās tumšo koka jumtu un augļu dārzu drūsmā; gaj-š tilts kā melna svītra stiepās pāri upes līcim; viss klusēja miegā iegrimis. Baznīcu kupoli un krusti, likās, mirdzēja klusā mirdzumā; mēmi stiepās gaisā augstās aku vindas blakus apaļām vītolu cepurēm; balsnēja šoseja, kā tieva bulta paklusām ieurbās vienā pilsētas galā — tikpat klusām izlīzdama pretējā galā, aizstiepjoties vienmuļo lauku drūmā plašumā.

„Kas tā par pilsētu?“ es ievaicājos.

„ … ska.“

„ …ska, … skas guberņā?“

„Jā.“

„Cik tālu es no savam mājām!“

„Mums attālumam nav nekādas nozīmes.

„Vai patiesi?“ Manī uzliesmoja spēja pārdrošība. „Nu, tad aiznes mani Dienvidamerikā!“

„Uz Ameriku nevaru. Tur tagad diena.“

„Bet mēs ar tevi esam naktsputni. Nu, tad kaut kur, kur iespējams, tikai tālāk.“

„Aizvep acis un aizturi elpu,“ atbildēja Ellis, un mēs traucāmies viesuļa ātrumā. Gaisā sacēlās šausmīgs troksnis, kas skāra manas ausis.

Mēs apstājāmies, bet troksnis nerimās. Gluži otrādi: tas pārvērtās drausmīgā rēkoņā, pērkona dārdos … „Tagad vari atvērt acis,“ teica Ellis.

IX

Es paklausīju … Dievs, kur es atrodos?

Pāri galvai smagi dūmakaini mākoņi, tie drūzmējās, tie skrien, kā ļaunu ērmu bars … bet tur apakšā otrs nezvērs: satrakota, pilnīgi satrakota jūra… Baltās putas krampjaini zvēro un verd viļņu galotnēs, kas šķautnaini, dobji dārdēdami sitās pret milzīgu ogļumelnu klinti. Vētras kaucieni, sašūpotā bezdibeņa ledainā elpa, bangu dobjā krākšana, kurā reizēm atskanēja it kā vaimanas, it kā tāli lielgabalu šāvieni, it kā zvanu skaņas, piekrastes oļu apdullinošā žvirkstēšana, pēkšņs neredzamas kaijas kliedziens, ļodzīgais kuģa vraks pie dūmakainā apvāršņa — visapkārt nāve, nāve un šausmas … Man sāka reibt galva

—    un es atkal izbailēs aizvēru acis.

„Kas tas ir? kur mēs atrodamies?“

„Vaita salas dienvidus krastā pie Blekhanta klints, kur tik bieži sadrūp kuģi,“ noteica Ellis, šoreiz sevišķi skaidri, un, kā man likās, ne bez ļauna prieka …

„Nes mani prom, prom no šejienes… uz mājām! uz mājām!“

Es viss savilkos, iespiedu seju rokās… Jutu, ka mēs drāžāmies uz priekšu vēl ātrāk, nekā iepriekš, vējš vairs negaudoja, un nesvilpoja — viņš kauca manos matos, manās drēbēs… elpa aizrāvās…

„Turies taču kājās,“ atskanēja Ellis balss.

Centos pārvarēt sevi, savu apziņu … Zem kājām sajutu zemi un neko nedzirdēju, it kā visapkārt viss būtu pamiris … tikai deniņos nevienādi dauzījās asinis un vēl aizvien reiba galva, vāji džinkstēdama. Es izstiepos taisni un atvēru acis.

X

Mēs atradāmies mana dīķa krastā. Man pretī caur vītolu asajām lapām mirdzēja viņa platā gludā virsma, kufu vietvietām klāja pūkainas miglas strēles. Pa labi nespodri mirdzēja rudzu lauks, pa kreisi slējās dārza koki, gari, nekustīgi, it kā piemirkuši.. . Rīta elpa jau apdvesa tos. Dzidrajās, pelēkās debesīs, līdzīgi dūmu strēlēm, stiepās divi trīs greizi mākoņi; tie likās iedzelteni — pirmā vējā rītausmas atblāzma tos apmirdzēja Dievs zin no kurienes: pie bālganā apvāršņa acs vēl nespēja izšķirt ausmas vietu. Zvaigznes bija nozudušas; visa daba vēl atradās stingumā, kaut gan apburtajā rīta mijkrēš|a klusumā viss jau modās.

„Rīts! jau rīts!“ iesaucās Ellis man pie pašas auss. „Sveiks! Līdz rītam!“

Es atskatījos … Viegli no zemes pacēlusies viņa slīdēja garām — tad strauji pacēla abas rokas pār galvu. Šī galva un rokas un pleci mirkli iemirdzējās siltā miesas krāsā; tumšajās acīs ietrīcējās dzīvas dzirkstis; mīklainas baudas smīnā sakustējās piesārtušās lūpas… Manā priekšā pēkšņi parādījās apburoša sieviete … Bet it kā nesamaņā krizdama, viņa tad pat slīka atpakaļ un izgaisa kā tvaiks.

Es paliku kā sastindzis.

Kad atjēdzos, man likās, ka bāli rožainā miesas krāsa, kas pamirdzēja mana rēga tēlā, vēl arvien nav izgaisusi un gaisu pildīdama, apņem mani no visām pusēm … Tā svīda rīta blāzma.

Es pēkšņi sajutu bezgalīgu nogurumu un devos mājup. Ejot gar putnu māju, dzirdēju zoslēnu pirmo rīta pļupstēšanu (agrāk par zosīm nepamostās neviens putns); visa jumta mala bija apsēta kovārņiem, un visi tie rosīgi klusu knosījās, krasi atveidojoties pret pienainām debesīm. Reizēm tie viss bars pacēlās gaisā — un, drusku palidojuši, atkal nosēdās viens otram blakus, bez ķērkšanas … Tuvējā mežā pāris reizes aizrautīgi spalgi ierūcās melnais teteris, tikko nolaidies rasotā, ogām piebārstītā zālē … Sajuzdams miesās vieglas trīsas, es nokļuvu līdz gultai un iegrimu dziļā miegā.

XI

Kad nākošā naktī es tuvojos vecajam ozolam, Ellis steidzās man pretī kā senam paziņam. Man vairs nebija bail no viņas, kā vakar, jutos gandrīz priecīgs: es pat necentos izprast, kas ar mani notiek: vēlējos tikai tikt labi tālu tais vietās, kas liekas vilinošas.

Ellis roka mani atkal apskāva — un mēs atkal devāmies uz priekšu.

„Laidīsimies uz Itāliju,“ iečukstēju viņai ausī.

„Kurp vien vēlies, mīļais," atbildēja viņa svinīgi un klusi, — klusi un svinīgi pievērzdama man savu seju. Tā man vairs nelikās tik caurspīdīga, kā vakar: daudz sievišķīgāka un cienīgāka, tā man atgādināja to daiļo būti, kas man pavīdēja rītausmā pirms šķiršanās.

,,Sī nakts — ievērojama nakts," turpināja Ellis. „Tā iestājās reti — kad septiņas reizes trīspadsmit..

Te es nesadzirdēju dažu vārdu.

„Tagad iespējams redzēt to, kas citā laikā apslēpts."

„Ellis!" es lūdzos: „saki taču beidzot, kas tu esi?"

Viņa klusēdama pacēla savu balto, slaido roku.

Tumšās debesīs, tur, kurp norādīja viņas pirksts, sīku zvaigžņu vidū, kā sārta svītra mirdzēja komēta.

„Kā lai tevi saprotu?“ es ievaicājos. „Jeb tu, līdzīgi šai komētai, kas joņo starp planētām un sauli, joņo starp cilvēkiem… un kā?“

Bet Ellis roka negaidot aizsedza man acis … Mani apņēma it kā balta migla no miklas ielejas.

„Uz Itāliju! Uz Itāliju!“ atskanēja viņas čukstošā balss. ,,Sī nakts — ievērojama nakts!“

XII

Migla izklīda man no acu priekšas un es ap sevi ieraudzīju bezgalīgu līdzenumu. Bet jau no siltā un maigā gaisa, kas pieskārās maniem vaigiem, varēju noskārst, ka neatrodos Krievijā; un arī šis līdzenums neatgādināja Krievijas līdzenumus. Tas bija milzīgs tumšs un tukšs klajums, uz kuj-a neauga pat zāle; vietām, pa visu klajumu spīguļoja klusi ūdeņi, kā nelielas spogu)a drumslas; tālumā neskaidri bija manāma nedzirdama, nekustīga jūfa. Lielas zvaigznes mirdzēja pa milzīgu, skaistu mākoņu starpām; tūkstošbalsīga, nerimstoša, tomēr klusa vīterošana nāca no visām malām — un brīnišķīga likās šī skaudrā un sapņainā sanoņa, šī tuksneša nakts balss …

„Pontijas purvi,“ noteica Ellis. „Vai dzirdi vardes? vai jūti sēra smaku?“

„Pontijas purvi? …“ es atkārtoju un mani sagrāba neaprakstāmas skumjas. „Bet kāpēc tu mani atnesi šurp, šai bēdīgā, pamestajā pasaules malā? Dosimies labāk uz Romu.“

„Roma ir tuvu,“ atbildēja Ellis. „Sagatavojies!“ Mēs nolaidāmies un sākām joņot pār senlaicīgu latīņu ceļu. No staignām dūņām bifelis lēni pacēla savu pinkaino briesmīgo galvu ar īsu saru cekuliem starp atliektiem ragiem. Viņš pašķielēja neprātīgi ļauno acu baltumiem un smagi nosprauslājās mitrām nāsīm, it kā mūs pamanījis.

„Roma, Roma ir tuvu …“ čukstēja Ellis. „Raugies, raugies uz priekšu

Es pacēlu acis.

Kas tas par melnumu pie nakšņainā apvāršņa? Vai milzīgā tilta augstās arkas? Pār kādu upi tas stiepjas? Kamdēļ tas vietvietām pārrauts? Nē, tas nav tilts, tas senlaiku ūdensvads. Visapkārt Kampanijas svētā zeme, bet tur tālē Albanijas kalni — un to virsotnes un vecā ūdensvada sirmā mugura vāji mirdz tikko uzlekušā mēneša staros.

Mēs pēkšņi uzšāvāmies un palikām gaisā vientuļu drupu priekšā. Neviens nespētu pateikt, kas tās bijušas senāk: mauzolejs, pils vai tornis… Melnas efejas apvija tās ar visu savu nāvējošo spēku, bet lejā kā rīkle plētās pussagruvusi velve. No šiem sīkiem, cieši sablīvētiem akmeņiem, no kufiem sen jau bija nodrupis sienas granīta apmetums, man sejā plūda pagraba smagā elpa.

„Šeit,“ noteica Ellis un pacēla roku: „Šeit! Izrunā skaļi trīs reizes no vietas lielā romieša vārdu.“

„Kas tad būs?“

„Tad redzēsi.“

Es padomāju. „Divus Cajus Julius Caesar!“ piepeši iesaucos: „Divus Cajus Julius Caesar!“ vēl stiepdams atkārtoju: „Caesar!“

XIII

Nepaspēja vēl izgaist manas balss pēdējās atbalsis, kad izdzirdu …

Man grūti pateikt, ko tieši. Sākumā es dzirdēju neskaidru, ausīm tikko jaušamu, bet bez gala atkārtojošos trompētu skaņu un aplausu vētru. Likās, ka kaut kur milzīgi tālu, kādā bezdibenīgā dziļumā, pēkšņi būtu sakustējies nepārskatāms pūlis — un tas cēlās, cēlās augšup, līgodamies un tikko dzirdami sasaukdamies, kā pa miegam, kā pa mūža miega murgiem. Pēc tam gaiss sāka viļņoties un satumsa pār drupām … Man sāka neskaidri rādīties ēnas, ēnu miriādi, miljoni veidolu, gan apaļīgu, kā bruņu cepures, gan izstieptu kā šķēpi; mēnesstari meta zilganas dzirkstis uz šiem šķēpiem un bruņu cepurēm — un visa šī armija, šis pūlis nāca arvien tuvāk, auga un plētās, spēcīgi viļņodamies … Tanī bija jaušams nedzirdēts spriegums, spriegums, kupa pietiktu, lai saceltu veselu pasauli; bet neviens tēls neizdalījās pilnīgi skaidri… Te pēkšņi man likās, it kā viss apkārt notrīsētu, kā atplūstu un pāršķirtos kādi milzu viļņi… „Caesar, Caesar venit!“ atskanēja balsis, līdzīgi meža lapām, kupas pēkšņi pārsteidzis viesulis… atskanēja dobjš grāviens — un pār drupām lēnām pacēlās imperātora bālā, stingrā galva, vainagota lauriem, nolaistiem acu plakstiem …

Cilvēces valodā trūkst vārdu, lai izteiktu šausmas, kas sagrāba manu sirdi. Man likās — tiklīdz šī galva atdarīs savas acis, atvērs lūpas — es tūlīt miršu. „Ellis!“ es gaudos: „es negribu, es nevaru, man nevajaga Romas, rupjās, netīrās Romas… Prom, prom no šejienes!“

„Mazdūšīgais!“ viņa čukstēja, un mēs joņojām prom. Es vēl aiz sevis sadzirdēju dzelžainu, šoreiz pērkondimdošu, leģionu saucienu … pēc tam viss satumsa.

XIV

„Apskaties,“ teica man Ellis, „un apmierinies.“

Es paklausīju — un, atceros, mans pirmais iespaids bija tik jauks, ka man atlika tikai uzelpot. Savāda zili-dūmakaina, sudraboti maiga — ne gaisma, ne migla — apņēma mani no visām pusēm. Sākumā es neko neizšķīru: mani apžilbināja šīs zilgmes mirdzums; bet tad pamazām sāka veidoties skaistu mežu un kalnu līnijas; zem manis izplatījās ezers ar dzīlē mirgojošām zvaigznēm un klusu viļņu čalu. Mani apņēma pomeranču smaršas vilnis un reizē ar to kā smaršas vilnis atplūda dzidra jaunas sievietes balss. Šī smarša, šī balss vilktin vilka mani lejup un es sāku nolaisties … nolaisties pie krāšņas marmora pils, kas balta viļinoši mirdzēja ciprešu birzē. Skaņas plūda pa tās plaši atvērtiem logiem; ziedu putekļiem klātie ezera viļņi sitās pie sienām — un taisni tai iepretī, pomeranču un lauru tumšajā zaļumā tērpta, visa debeszilā tvaikā tīta, pilna statujām, smailām kolonnām, baznīcu torņiem, no ūdensklēpja pacēlās augsta apaļa sala . ..

„Isola Bella!“ noteica Ellis: „Lago Maggiore ..

Es izdvesu tikai: ai! un turpināju nolaisties. Arvien stiprāk, arvien skaļāk atskanēja pilī sievietes balss; mani tā pievilka neatvairāmi .. . Gribēju ieskatīties dziedātājas sejā, kas tik brīnišķām skaņām pilda jauko nakti. Mēs apstājāmies loga priekšā.

Istabas vidū, kas bija iekārtota pompejiešu gaumē, un līdzinājās vairāk senam templim, nekā jaunlaiku zālei, starp grieķu statujām, etrusku vāzēm, dārgiem audumiem, no augšas divu krislalla bumbās slēgtu lampu klusinātās gaismas apstarota, pie klavierēm sēdēja jauna sieviete. Drusku atmestu galvu, puspievērtiem plakstiem viņa dziedāja itāliešu āriju; viņa dziedāja smaidīdama un tanī pat laikā viņas sejas panti bija svinīgi — pilnīgas baudas pazīme! Viņa smaidīja… un Praksiteļa Fauns, laisks, jauns, kā viņa, izlutis, saldkaisls, šķita arī uzsmaidam viņai no kakta, no oleandru gariem, cauri plānai dūmu strūklai, kas pacēlās no bronzas kvēpināmā trauka virs senlaicīgā trijkāja. Skaistule bija viena. Skaņu, skaistuma, nakts mirdzuma un smaršu apburts, satricināts līdz sirdsdziļumiem par šīs jaunās, mierīgās, gaišās laimes skatu, es pilnīgi piemirsu savu pavadoni, aizmirsu, kādā savādā kārtā biju kļuvis šīs, man tik tālās, svešās dzīves liecinieks — un jau gribēju doties pie loga, gribēju sākt runāt…

Viss mans ķermenis nodrebēja no spēcīga trieciena — it kā es būtu pieskāries Leidenas traukam. Es atskatījos … Ellis seja — neraugoties uz visu caurspīdīgumu — savilkusies drūma un barga; viņas pēkšņi atvērtās acīs tumši zvīļoja niknums …

„Prom!“ viņa čukstēja trakās dusmās, un atkal Viesuļa ātrums, tumsa un reibonis .. . Tikai šoreiz leģionu saucienu vietā, man ausīs skanēja pie augstās nots pārtrauktā dziedātājas balss …

Mēs apstājamies. Augstā note, tā pati note, skanēja vēl un nepārstāja skanēt, kaut gan es jau jutu pavisam citu gaisu, citas smaršas … Man pretī plūda atspirdzinošs dzestrums, it kā no lielas upes, smaršoja pēc siena, dūmiem, kaņepēm. Gaj-i vilktai notei sekoja otra, pēc tam trešā, bet ar tik neapšaubāmu nokrāsu, ar tik pazīstamu radniecīgu pasāžu, ka es tūlīt sev pateicu: „tur krievu cilvēks dzied krievu dziesmu“ — un tanī pat mirklī ap mani viss noskaidrojās.

XV

Mēs atradāmies lēzenā piekrastē. Pa kreisi bezgalībā pazuzdamas stiepās nopļautas pļavas, nosētas milzīgām siena kaudzēm; pa labi tāpat bezgaltālē pazuda pļavās pilnūdeņa upes gludais līmenis. Netāl no krasta noenkurota lēni līgojās tumšas barkas, viegli šūpodamas mastu galus, kā rādītāju pirkstus. No kādas barkas nāca vijīga balss; uz šās barkas dega uguntiņa, drebēdama un ūdenī šūpodama savu sārto atblāzmu. Vietvietām, gan upē, gan laukos, gan tuvu, gan tālu, acij neizprotami, mirkšināja citas uguntiņas; te tās saplaka, te uzliesmoja kā starojoši, lieli punkti; neskaitāmi sienāži čirkstināja bez mitas, ne sliktāk par vardēm Pontijas purvos — un zem bezmākoņainām, bet zemām tumšām debesīm, pa retam iekliedzās nepazīstami putni.

„Vai mēs esam Krievijā?“ es vaicāju Ellis.

„Tā ir Volga,“ viņa atbildēja.

Mēs sākām joņot gar krastu. „Kāpēc tu mani izrāvi no turienes, no tās jaukās zemes?“ es uzsāku. „Vai tev uznāca skaudība, vai varbūt pamodās greizsirdība?“

Ellis lūpas mazliet ietrīcējās un acīs atkal pazibēja draudi… Bet tūlīt atkal seja sastinga.

„Es vēlos uz mājām,“ es noteicu.

„Pagaidi, pagaidi,“ atbildēja Ellis. „Šī nakts — ievērojama nakts. Tā tik drīz neatgriezīsies. Tu vari būt par liecinieku … Pagaidi.“

Un tad mēs laidāmies Volgai pāri, šķērsām pāri virs paša ūdenslīmeņa, zemu un šaudīgi, kā bezdelīgas pirms vētras. Plašie viļņi smagi guldza zem mums, asais upes vējš sita mūs ar savu salto, spēcīgo spārnu… stāvais labais krasts pustumsā sāka iznirt mums priekšā. Parādījās stāvi kalni lielām šķautnēm. Mēs tiem tuvojāmies. „Uzsauc: Sariņ na kičku!“ čukstēja man Ellis.

Es atcerējos šausmas, kādas mani sagrāba romiešu rēgiem parādoties, sajutu nogurumu un savādas skumjas, it kā sirds man krūtīs izkustu — es negribēju teikt liktenīgo vārdu, jau iepriekš zinādams, ka šiem maniem vārdiem sekos kaut kas briesmīgs, kā Freišica Vilku-Gravā, — bet manas lūpas pavērās pret gribu un tāpat pret paša gribu es iesaucos vājā, sasprindzinātā balsī: „Sariņ no kičku!“

XVI

Sākumā viss palika klusu, tāpat kā pie romiešu drupām, bet" tad man pie pašas auss atskanēja rupji burlaku smiekli — un kaut kas brēkdams iekrita ūdenī un sāka rīstīties. Paskatījos apkārt: nekur neviena neredz, — bet no krasta dārdēja atbalss — un uzreiz no visām pusēm sacēlās briesmīgs troksnis. Kas viss tur nebija dzirdams šai skaņu chaosā: kliedzieni un spiedzieni, nikna lamāšanās un smiekli, ska|i smiekli, kā durvis un lādes uzlaužot, tauvu un ratu čīkstēšana, zirgu auļošana, trauksmes bungu un ķēžu žvadzēšana, ugunsgrēka kņada un rūkoņa, dzērāju dziesmas un griezīga buldurēšana, izmisuma vaimanas, žēlas lūgšanas, — un pavēles saucieni, pirmsnāves gārdzieni un lielīgi svilpieni, ķērkšana un dejas dimdoņa… „Sit! kar! slīcini! kauj! jauki! labi! tā! nežēlo!“ bija skaidri dzirdams, bija dzirdama pat aizelsušos cilvēku elpa, — bet tanī pat laikā visapkārt nekas neparādījās, nekas nepārvērtās: upe vēlās garām noslēpumaini, gandrīz drūmi; pat krasts likās tuksnešaināks un mežonīgāks — un tikai.

Es griezos pie Ellis, bet viņa uzlika pirkstu uz lūpām …

„Stepans Timofeičs! Stepans Timofeičs nāk!“ dzirdēja visapkārt: „nāk mūsu tētiņš, mūsu atamans, mūsu labdaris!“ Es vēl aizvien neko nespēju saskatīt, bet man pēkšņi sāka likties, ka milzīgs stāvs nāk taisni man virsū … „Frolka! kur tu esi, suns?“ dārdēja šausmīga balss. „Aizdedzini no visām pusēm — un sakapā gabalos tos baltročus!“

Man uzplūda tuvas liesmas svelme, dūmu rūgtums — un tanī pat mirklī kaut kas silts, it kā asinis, uzšļāca man uz rokām … Mežonīgu smieklu šalts nodārdēja visapkārt …

Es zaudēju samaņu — un kad atmodos, mēs ar Ellis slīdējām gar pazīstamo mežmalu, tieši uz vecā ozola pusi…

„Vai redzi to taciņu?“ teica Ellis: „tur kur blāvi spīd mēnesis un noliekušies divi bērziņi? … Vai vēlies turp?“

Bet es jutos tik izmocīts un salauzts, kā atbildei spēju tikai nomurmināt: „mājās … mājās …“

„Tu esi mājās,“ teica Ellis.

Es tiešām stāvēju pie savas mājas durvīm — viens pats. Ellis bija pazudusi. Sētas suns gribēja nākt man klāt, bet tad aizdomīgi mani apraudzīja — un gatidodams metās prom.

Es ar mokām aizvilkos līdz gultai un iemigu neizģērbies …

XVII

Visu nākošo rītu man sāpēja galva un es tikko spēju kājas kustināt; bet savam miesas nespēkam es nepiegriezu vērības, mani grauza nožēlas, žņaudza īgnums.

Jutos ārkārtīgi nemierā ar sevi. „Mazdūšīgais!“ es atkārtoju bez mitas: „jā, Ellis taisnība. No kā es sabijos? kāpēc neizmantoju gadījumu? … Es varēju aplūkot pašu Cēzaru, — bet pamiru šausmās, sāku pinkstēt, novērsos kā bērns no rīkstēm. Nu, Razins — tas cita lieta. Kā muižnieks un zemes īpašnieks … Bet ari tur — no kā tad es īsti sabijos? Mazdūšīgais, mazdūšīgais!…“

„Vai tikai es visu to neredzu sapnī?“ beidzot ievaicājos sev pašam. Pasaucu saimnieci.

„Marfa, cikos es vakar aizgāju gulēt — vai neatceries?“

„Ko tad no tevis, mīļais, var zināt… Jādomā vēlu. Ar krēsliņu tu izgāji no mājām, bet pāri pusnaktij guļamistabā tu papēžiem vēl klabināji. Bija jau agrs rīts — jā. Lūk, aizvakar tāpat. Laikam tak tev kādas rūpes.“

,,Oho-o!“ nodomāju. „Par laišanos tā tad nav ko šaubīties! „Nu, bet kāds es šodien izskatos?“ es skaļi piemetināju.

„Kāds izskaties? ļauj paskatīties. Esi drusciņ sakrities. Un kur bāls esi palicis: bet nu tā, kā ne pilītes asiņu sejā.“

Man pārskrēja šermuļi… Es ļāvu Marfai iet.

„Tā var vēl nomirt vai sajukt prātā,“ es pārliku, domīgi sēdēdams pie loga. „Būs tas viss jāatmet. Bīstami. Rau, arī sirds tā savādi dauzās. Bet laižoties man likās, ka visu laiku to kāds zīž, vai ka no tās kaut kas sūcās, kā pavasaros sulo bērzs, ja tanī iecērt cirvi. Bet tomēr žēl. Un šī Ellis… Viņa rotaļājās ar mani kā kaķis ar peli… tomēr, neticu, ka viņa vēl man ļaunu. Paļaušos viņai vēl pēdējo reiz — pamielošu acis — pēc tam … Bet ja nu viņa sūc manas asinis? Tas ir šausmīgi! Pie tam tāda ātra kustība nevar būt nekaitīga; stāsta ka arī Anglijā pa dzelzceļiem aizliegts braukt ātrāk par 120 verstīm stundā…“

Tā es prātoju pats pie sevis — bet desmitā vakara stundā es jau stāvēju pie vecā ozola.

XVIII

Nakts bija auksta, mikla, pelēka; gaisā nolijuša lietus smarša. Sev par brīnumu zem ozola neviena neatradu; apgāju vairākas reizes apkārt, pagājos līdz mežmalai, atgriezos, uzmanīgi tumsā raudzīdamies … Viss tukšs.

Mazliet nogaidījis, es vairākas reizes atkārtoju Ellis vārdu, vienmēr skaļāk un skaļāk, bet viņa nerādījās. Man kļuva skumji, gandrīz sāpīgi; manas agrākās šaubas izgaisa: nevarēju samierināties ar domām, ka mana ceļabiedre pie manis vairs neatgriezīsies.

„Ellis 1 Ellis! nāc taču! Vai tiešām tu nenāksi?“ iesaucos pēdējo reiz.

Krauklis, kuru mana balss bija uzmodinājusi, pēkšņi sakustējās tuvākā koka galotnē, un zaros pīdamies, sāka plaukšināt spārniem … Bet Ellis nerādījās.

Galvu nodūris, devos mājup. Priekšā jau tumši rēgojās vītoli pie dīķa, un gaisma no manas istabas loga pazibēja starp dārza ābelēm, pazibēja un pazuda, itin kā cilvēka acs, kas mani visu laiku uzraudzījusi — kad pēkšņi man aiz muguras atskanēja ātra lidojiena spalgais vēdiens gaisā un kaut kas mani uzreiz apskāva un pacēla gaisā: tā peļu vanags ar nagu „paķer“ paipalu … Man bija uzlidojusi Ellis… Sajutu viņas vaigu uz savējā, viņas roku gredzenu ap savu stāvu — un kā ass dzestrums man ausīs iedūrās viņas čukstēšana: „esmu klāt'1 . Es reizē satrūkos un kļuvu priecīgs… Mēs lidojām pazemu no zemes.

„Tu šodien negribēji atnākt?“ es noteicu.

„Vai tu manis ilgojies? Tu mīli mani? Ak tu, mans!…“

Pēdējie Ellis vārdi mani samulsināja … Nezināju, ko teikt.

„Mani aizturēja,“ viņa turpināja: „mani uzmanīja.“

„Kas varēja tevi aizturēt?“

„Kurp tu vēlies?“ ievaicājās Ellis kā parasti, neatbildot uz manu jautājumu.

„Aiznes mani Itālijā, pie tā ezera — atceries?“

Ellis drusku paliecās atpakaļ un atraidoši pakratīja galvu. Te es ne pirmo reiz ievēroju, ka viņa vairs nav caurspīdīga. Arī viņas seja likās ieguvusi krāsu; tās miglaino bālumu klāja rožains sārtums. Ieskatījos viņai acīs … man kļuva baigi: šajās acīs kaut kas kustējās — lēni, nemitīgi un draudoši, kā saritinājusies čūska, kupu sāk atdzīvināt saule.

esi?“

Ellis paraustīja tikai plecu.

Man sanāca dusmas … iegribējās viņai atriebties, — un man pēkšņi ienāca prātā likt viņai aizlidot kopā ar mani uz Parīzi. „Lūk, tur tu iepazīsies ar greizsirdību," es nodomāju.

„Ellis!“ teicu es skaļi: „vai tu baidies no lielām pilsētām, piemēram no Parīzes?“

„Nē.“

„Nē? Arī no tām vietām nē, kur tik gaišs, kā bulvāros?“

„Tā nav dienas gaisma.“

„Lieliski; tad aiznes mani tūlīt Itāliešu bulvārī.“

Ellis pasvieda man pār galvu savas garās, plandošās piedurknes galu. Mani tūlīt apņēma tāda kā balta migla ar iemidzinošu magoņu smaršu. Viss uzreiz izgaisa: ikkatra gaisma, ikkatra skaņa — un gandrīz pati apziņa. Palika vienīgi dzīvības sajūta — un tas nebija patīkami.

Nejauši migla izgaisa; Ellis noņēma piedurkni no manas galvas un es savā priekšā ieraudzīju milzīgu namu drūzmu, pilnu mirdzuma, kustības, burzmas … Es ieraudzīju Parīzi…

XIX

Es jau senāk biju apmeklējis Parīzi un tamdēļ tūdaļ pazinu vietu, kurp devās Ellis. Tas bija Tillērijas dārzs, ar saviem veciem kastaņkokiem, dzelzs treliņiem, cietokšņa valni un zvērim līdzīgiem zuāviem sardzē. Pazibēja garām pils, pazibēja sv. Rocha baznīca, uz kuras kāpnēm pirmais Napoleons pirmo reiz izlēja franču asinis, mēs apstājāmies augstu pār Itāliešu bulvāri, kur trešais Napoleons izdarīja to pašu ar tiem pašiem panākumiem. Ļaužu pūļi, jauni un veci švīti, blūzinieki, sievietes krāšņos tērpos drūzmējās pa ietvi: zeltītie restorāni un kafejnīcas mirdzēja vienās ugunīs; omnibusi, dažāda veida un izska-

ta karietes ātri slīdēja pa bulvāru: viss kūsāja, mirdzēja, ņirbēja, kurp vien vērsās skats … Bet, dīvaini, man negribējās atstāt manus tīros, tumšos augstumus gaisā, negribējās tuvoties šim cilvēku skudrupūznim. No turienes likās pacejamies karsts, smacīgs tvans, te smaršojošs, te smirdošs: pārāk daudz dzīvību tur bija sablīvētas vienā kopā. Es svārstījos … Bet te, skarbi kā dzelzstieņu žvadzoņa atskanēja ielas meitas balss; kā bezkaunīga mēle izlīda laukā šī balss, un tā iedzēla man kā riebekļa dzelonis. Es tūlīt iedomājos akmeņaino, izspiestiem žokļu kauliem, rijīgo, rupjo Parīzes seju, augļotāja acis, smiņķus, pūderus, augsti sasukātus matus, spilgtu mākslīgu puķu pušķi zem strūrainās cepures, izdrāztus nagus, asus kā plēsīgam putnam, nejēdzīgo krinolīnu … Iedomājos arī mūsējo stepes cilvēku, kas nožēlojami palēkdamies skrien pakaļ pērkamai lellei… Iedomājos arī, ka viņš samulsis līdz dusmām pūlās runāt šļupstoši, lai atdarinātu Vefura puišu manieres, ņerkst, klanās, labinās — un mani pārņēma riebums … „Nē,“ es nodomāju, „šeit Ellis nevarēs palikt greizsirdīga…“

Pa tam es ievēroju, ka mēs pamazām slīdam lejup … Parīze auga mums pretī ar visu savu kņadu un tvanu …

„Apstājies!“ es griezos pie Ellis. „Vai tiešām tev te nepaliek smacīgi un grūti?“

„Tu pats mani lūdzi atnest tevi šurp.“

„Esmu vainīgs, ņemu atpakaļ savus vārdus. Nes mani prom, Ellis, es tevi lūdzu. Kā tad: lūk jau arī kņazs Kuļmametovs klibo pa bulvāri, bet viņa draugs Seržs Varaksins māj viņam ar roku un sauc: „Ivan Stepanič, allon supē, drīzāk, že angažē pašu Rigolbošu.“ Nes mani prom no šiem modes ākstiem, no šiem zeltītiem namiem, no šiem frantiem un sievietēm, no žokei-kluba un Figaro, no skūtiem zaldātu pauriem un spodrinātām kazarmēm, no kārtībniekiem un duļķainā absinta glāzēm, no domino spēlmaņiem kafejnīcās un biržas spekulantiem, no sārtām lentītēm svārku atlokos un mēteļu atlokos, no de-Fuā kunga

—    „laulību speciālitātes“ izgudrotāja — un no doktora Šarla Albēra bezmaksas konsultācijām, no liberālām lekcijām un valdības brošūrām, no Parizes komēdijām un Parīzes operām, no Parīzes asprātībām un Parīzes rupjībām … Prom! prom! prom!

„Paskaties lejup,“ atbildēja Ellis: „tu vairs neatrodies virs Parīzes.“

Es pavēros lejup … Tiešām. Zem mums ātri skrēja tumšs klajums, vietām baltām ceļa svītrām izraibots, un tikai aiz mums, pie apvāršņa, kā milzīga ugunsgrēka atblāzma, sitās gaisā plašs pasaules metropoles neskaitāmo uguņu atspīdums.

XX

Atkal manas acis apmiglojās … Atkal es aizmirsos. Beidzot tas pārgāja.

Kas tas tur lejā? Kas tas par parku, apcirptām liepu alejām, ar atsevišķām eglītēm, kā saulessargiem, ar portikiem un tempļiem Pompadūras gaumē, ar Bernīni skolas satīru un nimfu tēliem, ar rokoko tritoniem zemu, apsūbējušu marmora treliņu apvērstos lokotos dīķos? Vai tā nav Versaļa? Nē, tā nav Versaļa. Neliela pils, arī rokoko stilā, redzama aiz kuplo ozolu vainaga … Mēnesnīca spīd nespodri un zemi klāj it kā plāna dūmu kārta. Acs nespēj izšķirt, kas tas tāds: mēnisnīca vai migla. Lūk, kādā dīķī guļ gulbis: viņa slaidā mugura mirdz tik balti, kā sniegs stepēs, ko skāris ziemelis, bet tur statujas pakājē zilganā ēnā mirdz kā dimanti.

„Mēs atrodamies pie Manheimas,“ aizrāda Ellis: „tas ir Svecingenas dārzs.“

„Tā tad mēs atrodamies Vācijā,“ es nodomāju un sāku klausīties. Viss bija kluss; tikai kaut kur nomaļus neredzama kritot čaloja ūdensstrūkla. Likās, ka tā atkārtotu vienus un tos pašu vārdus: „Jā, jā, jā, vienmēr, jā.“ Un pēkšņi man šķita, it kā kādas alejas vidū, starp apcirpto krūmu sienām, klīrīgi roku pasniegdams dāmai pūderētā frizūrā un raibā tērpā parādījās kavaliers sarkaniem papēžiem, zeltu apšūtā uniformā mežģinu aprocēm un vieglu tērauda zobenu pie sāniem … Dīvainas bālas sejas … Gribu tais ieskatīties … Bet viss jau izgaisis un ūdens čalo kā iepriekš.

„Tur klaiņo sapņi,“ čukstēja Ellis: „vakar to varēja redzēt daudz … daudz. Šodien pat sapņi bēg no cilvēku acīm. Uz priekšu! Uz priekšu!“

Mēs pacēlāmies uz augšu un laidāmies tālāk. Mūsu lidojums bija tik slaids un vienāds, kā likās, lidojam nevis mēs, bet agn otrādi, viss traucās mums pretī. Parādījās kalni, tumši, viļņaini, mežiem klāti; tie izauga un slīdēja mums virsū … Lūk tie aizpeld zem mums, ar saviem ielokiem, gravām, šaurām pļavām, uguņainiem punktiem snaudošās sādžās pie straujām upītēm ieleju vidū; bet priekšā izaug un strauji peld pretī jau citi kalni… Mēs atrodamies pašā Švarcvaldes vidienā.

Kalni, vēl un vēl kalni… un mežs, skaists, vecs, varens mežs. Nakšņainās debesis dzidras: es varu pazīt katru koka šķirni, sevišķi lieliskas izskatās egles ar viņu palsiem taisniem stumbriem. Sur tur mežmalās redzamas stirnas: cēli un modri tās stāv uz savām tievām kājiņām un ausās, skaisti galvu piegriezušas un sacēlušas savas lielās tūbās ausis. Kailas klints virsotnē drūmi aklas rēgojās torņa drupas, pussagruvušiem robiem; pār veciem, aizmirstiem akmeņiem mierīgi margo zelta zvaigzne. No nelielā, tumši melnā ezera, kā apspiestas žēlabas dzirdami mazo krupju kunkstieni. Man šķiet, ka es dzirdu citas skaņas, stieptas, skumjas, kā Eola arfas skaņas … Lūk viņa, pasaku zeme! Tās pašas vieglās mēnesnīcas dūmaks, kas mani pārsteidza Svecingenā, šeit klājās visapkārt, un jo plašāka kalnu šķirtne, jo šis dūmāks kļūst biezāks. Es saskaitu piecas, sešas dažādas — dažādu ēnu nokrāsas kalnu pakāpēs, un pār visu šo mēmo dažādību domīgs valda mēness. Gaiss plūdo maigi un viegli. Man pašam viegli, jūtoties savādā mierīgā pacilātībā un skumjās …

„Ellis, tev vajaga mīlēt šo zemi!“

„Es neko nemīlu.“

„Kā tad tā? Bet mani?“

„Jā… tevi!“ viņa atbild vienaldzīgi.

Man šķiet, ka viņas roka vēl ciešāk apskauj manu stāvu.

„Uz priekšu! Uz priekšu!“ saka Ellis savādā saltā aizrautībā.

„Uz priekšu!“ es atkārtoju.

XXI

Spēcīgas, vijīgi skaņas klaigas pēkšņi atskanēja pār mūsu galvām un drīz vien atkārtojās jau mums priekšā.

„Tās aizkavējušās dzērves lido pie jums uz ziemeļiem,“ teica Ellis: „vai nevēlies tām pievienoties?“

„Jā! jā! pacel mani pie viņām.“

Mēs šāvāmies gaisā un vienā mirklī atradāmies blakus lidotāju baram.

Lielie, skaistie putni (to bija pavisam trīspadsmit) lidoja trīsstūrī, spēji un reti kuplos spārnus vicinādami. Stingri izstiepuši galvu un kājas, stingri izriestām krūtīm viņi strauji un neapturāmi devās uz priekšu ar tādu ātrumu, kā vējš svilpoja apkārt. Brīnišķi bija redzēt tādā augstumā un tādā attālumā no visa dzīvā tik dedzīgu, spēcīgu dzīvību, tādu nelokāmu gribu. Bez apstājas varonīgi šķeļot izplatījumu, dzērves šad un tad sasaucās ar priekšējo biedru, savu vadoni, un šais skaļos saucienos, šai sarunā zem mākoņiem skanēja lepnums, skanēja svinīga, nesalaužama pašpaļāvība. „Gan mēs aizlidosim, lai gan nenākās viegli,“ likās, viņas teica, cita citu uzmundrinādamas. Un te man ienāca prātā, ka tādu cilvēku, kā šie putni — Krievijā — kur nu Krievijā vien: — visā pasaulē nav daudz.

„Tagad mēs laidīsimies uz Krieviju,“ sacīja Ellis. Nebija pirmā reize man novērot, ka viņa aizvien zināja, par ko es domāju. „Vai gribi atgriezties?“

„Labi. „ jeb nē? Es biju Parīzē; aiznes tagad mani Pēterburgā.“

„Tagad?“

„Tūlīt… Tikai aizklāj man acis ar savu šķidrautu, citādi man galva reibst.“

Ellis pacēla roku … bet migla nebija mani vēl apņēmusi, kad es uz savām lūpām sajutu pazīstamā mīkstā, trulā dzeloņa pieskāršanos …

XXII

,,Klausie-ie-ies!“ man ausīs atskanēja gafi stiepts sauciens. ,,Klausie-ie-ie-ies!“ kā izmisumā atsaucās tālumā. ,,Klausie-ie-ies!“ izgaisa kaut kur pasaules malā. Es satrūkos. Augsta zelta adata dūrās man acīs: es pazinu Petropavlovskas cietoksni.

Bālā ziemeju nakts! Un vai tā kāda nakts? Varbūt drīzāk bāla, slimīga diena? Nekad neesmu mīlējis Pēterburgas naktis; un šoreiz man kļuva pat baigi: Ellis vaibsti izzuda pavisam, kusa kā rīta migla jūlija saulē un es skaidri saredzēju savu ķermeni vienu pašu karājamies Aleksandra kolonnas augstumā. Te, lūk, Pēterburga! Jā, tā viņa, patiesi. Sīs tukšās, platās, pelēkās ielas; šie pelēcīgi-bālganie, dzelteni-pelēcīgie, pelēcīgi-mēļie apmestie un aplupušie nami iedobtiem logiem, spilgtām izkārtnēm, ar savām dzelzs nojumēm pār lieveņiem un nožēlojamām sakņu tirgotavām; tie frontoni, uzraksti, būdas, bluķi; Tzāka katedrāles zelta cepure; nevajadzīgā, raibā birža; cietokšņa granīta sienas un izārdītais koka bruģis; šīs siena un malkas barkas; šī putekļu, kāpostu, lūku un staļļu smaka, šie it kā pārakmeņotie sētnieki aitādu kažokos pie vārtiem, šie nāves miegā sarukušie ormaņi izsēdētos ratos, jā, tā viņa, mūsu ziemeļu Palmīra, Visapkārt viss redzams; viss skaidrs, drausmīgi skaidrs un salasāms, un viss iegrimis skumjā miegā, dīvaini sablīvēts un izceldamies mikli caurspīdīgā gaisā. Vakarblāzmas sārtums — diloņa sārtums — nav vēl norietējis un nenorietēs līdz rītam pie bālganām bezzvaigžņu debesīm; tas gulstās pār Ņevas zīžaino spoguli, bet viņa tikko guldz un tikko kustās, veldama uz priekšu savus saltos, zilos ūdeņus …

„Laidīsimies prom,“ lūdzās Ellis.

Un, nenogaidījusi manas atbildes, viņa pārnesa mani pāri Ņevai, pilslaukumam, uz Liteinija prospektu. Lejā bija dzirdami soļi un balsis: pa ielu gāja pulciņš jauniešu nodzertām sejām un tērzēja par dejas kursiem. „Podporučiks Stolpakovs septītais!“ pēkšņi iesaucās aizsnaudies kareivis stāvēdams sardzē pie aprūsējušu bumbu piramidas, bet mazliet tālāk, pie augstā nama vaļējā loga es ieraudzīju meiču saņurcītā zīda kleitā, bez piedurknēm, pērļu tīkliņu pār matiem un papirosu zobos. Viņa godbijīgi lasīja grāmatu: tas bija kāds no jaunāko Juvenālu sacerējumiem.

„Laidīsimies prom!“ teicu es Ellis.

Mirklis — un jau mūsu priekšā ņirbēja pūstoši egļu meži un sūnaini purvi, kas ierobežo Pēterburgu. Mēs devāmies taisni uz dienvidiem: debesis un zeme kļuva aizvien tumšāka un tumšāka. Slimā nakts, slimā diena, slimā pilsēta — viss palika aiz mums.

XXIII

Mēs lidojām lēnāk kā parasts, un man bija iespējams acīm sekot, kā pamazām manā priekšā, līdzīgi bezgalīgas panorāmas vīstoklim, attinās dzimtās zemes milzīgā platība. Meži, krūmi, lauki, gravas, upes, retumis sādžas, baznīcas — un atkal lauki un meži un krūmi un gravas … Man palika skumji, un mani pārņēma savādi vienaldzīga garlaicība. Bet ne jau tādēļ man palika skumji un garlaicīgi, ka es lidoju taisni pār Krieviju. Nē! Pati zeme, šī plakanā virsma, kas gulēja man apakšā; visa zemeslode ar tās iedzīvotājiem, iznīcīgiem, nevarīgiem, trūkuma, bēdu, slimību nomāktiem, nožēlojamiem radījumiem, piekaltiem pie pīšļu kama; šī trauslā, grumbuļainā garoza, šī piepe uz mūsu planētas ugunīgā smilts graudiņa, kuru apņēmis pelējums, ko mēs dēvējām par organisko dabu, par stādu valsti; šie cilvēki-mušas, tūkstošreiz niecīgāki par mušām; viņu mītnes, samestās no dubļiem; viņu sīkās, vienmuļās raizes, viņu smieklīgās cīņas ar nemaināmo un neizbēgamo, — kā tas viss uzreiz man apriebās! Sirds manī lēni pārvērtās un man vairs netikās lūkoties šajās nenozīmīgās ainās, šai banālā izstādē… Jā, man palika garlaicīgi — vairāk kā garlaicīgi. Pat līdzjūtības es nesajutu pret saviem līdzcilvēkiem: visas jūtas manī saplūda vienā, sajūtā, kuru es tikko uzdrošinos nosaukt: riebumā, un visspēcīgāk, visvairāk es sajutu riebumu — pret sevi pašu.

„Rimsties,“ čukstēja Elis: „rimsties, citādi es tevis nepanesīšu. Tu paliec pārāk smags.“

„Ej mājās,“ atbildēju es viņai tādā pat balsī, kādā mēdzu šos pašus vārdus teikt savam kučierim, ceturtā nakts stundā iznākdams no savu draugu mītnes, ar kuriem no pašas pusdienas biju prātojis par Krievijas nākotni un biedriskuma nozīmi. „Ej mājās,“ es atkārtoju un aizvēru acis.

XXIV

Bet drīz vien es tās atkal atvēru. Ellis kaut kā savādi spiedās man klāt: viņa gandrīz svaidīja mani. Es paraudzījos viņā un asinis man sastinga. Kam gadījies redzēt otra seju pēkšņās dziļās šausmās, kuru iemesls tam nezināms, — tas mani sapratīs. Šausmas, mocošas šausmas pārvērta, izķēmoja Ellis bālos vaibstus. Kaut ko tamlīdzīgu es nebiju redzējis pat dzīva cilvēka sejā. Nedzīvs, miglains rēgs, ēna … un šīs stindzinošās bailes …

„Ellis, kas tev kaiš?“ es beidzot vaicāju.

„Viņa … viņa..ar pūlēm viņa atteica: „viņa!“

„Viņa? kas tā tāda?“

„Nepiemini viņu, nesauc vārdā,“ steigšus izdvesa Ellis. „Mums jāglābjas, citādi visam beigas — un uz visiem laikiem … Paskaties: lūk tur!“

Es pagriezu galvu uz to pusi, kur man norādīja drebošā roka, un ieraudzīju kaut ko … kaut ko patiesi šaušalīgu.

Šis kaut kas bija jo drausmīgāks tāpēc, ka tam nebija noteikta veida. Kaut kas smags, drūms, dzeltenīgimelns, raibs, kā ķirzakas vēders, kā mākonis, kā dūmi, lēnām čūskas kustībām, kustējās pa zemi. Vienāda, plaša šūpošanās, šūpodamās augšup-lejup, lejup-augšup, atgādināja plēsīga putna draudošos spārnu vēdienus, kad tas meklē laupījumu; laiku pa laikam neizsakāmi pretīga pieplakšana zemei, — zirneklis tā pieplok noķertai mušai… Kas tu, kas esi tu, drasmīgā māsa? Tās tuvumā, — es to redzēju, es to jutu, — viss iznīka, viss pamira… Saspiesta puvuma saltums plūda no tās — šis saltums smacēja sirdi, acis aptumšojās no tā un mati cēlās stāvus. Tur nāca vara, tā vara, kupai pretoties neiespējami, kufai viss padots, kupa bez redzes, bez veida, bez jēgas — visu redz, visu zin, un līdzīgi laupītāja putnam izmeklē savus upurus, kā čūska tos žņaudz un laiza ar savu salto dzeloni …

„Ellis! Ellis!“ es iekliedzos kā neprātīgs. „Tā ir nāve! pati nāve!“

2ēla skaņa, kufu es jau agrāk biju dzirdējis, izlauzās pār Ellis lūpām — šoreiz tā vairāk līdzinājās cilvēka izmisuma kliedzienam — un mēs sākām joņot. Bet nu mūsu lidojiens iznāca savādi baigs un svaidīgs; Ellis kūleņoja gaisā, krita, mētājās no vienas puses uz otru, kā irbe, kad tā nāvīgi ievainota vai kad grib novērst suņa uzmanību no saviem bērniem. Un pa tam atrāvušās no neaprakstāmi šausmīgās masas, locīdamās mums pakaļ dzinās savādas gaj-as strēmeles, kā izstieptas rokas, kā nagi … Milzīgs aizsegta veidola tēls bālā zirgā vienā mirklī pacēlās augstu debesīs … Bailīgi un vēl lielākā izmisumā sāka svaidīties Ellis. „Viņa ieraudzīja! Visam beigas! Esmu pazudusi!…“ viņa satraukta pie sevis čukstēja. „Ak, es nelaimīgā! Es varēju izmantot, sasmelties dzīvē spēkus . . . bet tagad… Niecība, niecība!“

Tas bija neizturāmi smagi. Es zaudēju samaņu.

XXV

Kad atjēdzos — es gulēju augšpēdus zālē un visā miesā sajutu smagas sāpes, kā no stipra trieciena. Pie debesīm tikko svīda rīts: varēju skaidri atšķirt priekšmetus. Netālu, gar bērzu birstalu, gāja vītoliem apstādīts ceļš: vieta man likās pazīstama. Sāku atcerēties, kas ar mani noticis un nodrebēju pie visas miesas, tiklīdz man ienāca prātā pēdējā bezveida parādība …

„Bet no kā tad sabijās Ellis,“ es nodomāju. „Vai tiešām arī viņa padota tās varai? Vai viņa nav nemirstīga? Vai arī viņa lemta iznīcībai, sakrišanai pīšļos? kā tas iespējams!“

Tuvumā atskanēja klusi vaidi. Es pagriezu galvu. Pāris soļus no manis nekustēdamās, izplēstām rokām gulēja jauna sieviete baltās drānās, izjukušiem kupliem matiem, kailu plecu. Viena roka atmesta pār galvu, otra nolaista uz krūtīm. Acis bija aizvērtas un uz sakniebtām lūpām spiedās vieglas sārtas putas. Vai tiešām tā Ellis? Ellis tak rēgs, bet es savā priekšā redzēju dzīvu sievieti. Pielīdu viņai klāt, pieliecos …

„Ellis! vai tu tā esi?“ iesaucos. Pēkšņi, viegli ietrīcēdamies, pacēlās platie plaksti; tumšās skaudrās acis ieurbās manī — un tanī pat mirklī manī iezīdās arī lūpas, siltas, miklas, kas oda pēc asinīm … mīkstas rokas cieši apskāva manu kaklu, karstas, pilnīgas krūtis krampjaini piespiedās manējām. — „Sveiks! sveiks uz mužu!“ skaidri atskanēja dziestošā balss — un viss izgaisa.

Es piecēlos kājās, grīļodamies kā piedzēries un, pāris reizes pārvilcis rokas pār seju, uzmanīgi palūkojos apkārt. Es atrados … as lielceļa malā, divas verstis no savām mājām. Saule bija jau uzlēkusi, kad es nokļuvu mājās.

*

Visas nākošās naktis es gaidīju — un, atzīstos, nc bez bailēm — vai neparādīsies mans rēgs; bet tas mani vairs neapmeklēja. Reiz es krēslā pat nogāju līdz vecam ozolam, bet tur neatgadījās nekas neparasts. Starp citu, es ne visai nožēloju šādas neparastas pazīšanās beigas. Es daudz un ilgi prātoju par šo neizprotamo, gandrīz nejēdzīgo gadījumu — un pārliecinājos, ka ne tikai ka zinātne nespēs to izskaidrot, bet pat pasākās un leģendās nekas tamlīdzīgs nav sastopams. Patiesi, kas ir Ellis? Parādība, klīstoša dvēsele, ļauns gars, silfida, beidzot vampīrs? Dažreiz man atkal likās, ka Ellis — sieviete, kuru es kād reiz pazinis, un ar lielām pūlēm es centos atcerēties, kur cs viņu būtu redzējis … Jā, lūk, reizēm likās — nupat, nupat to atcerēšos… Nekā! viss atkal izgaisa, kā sapnis. Jā, es izdomājos daudz un dažādi, bet nc pie kāda slēdziena nenonācu. Prasīt citiem ļaudīm padoma, vaicāt viņu domas es neuzdrošinājos, baidīdamies, ka manis nenotur par prātā jukušu. Beidzot es atmetu visu prātošanu: taisnību sakot, man neiznāca vairs ar to nodarboties. No vienas puses uznāca brīvlaišana, zemes sadalīšana u. t. t., u. t. t., no otras puses ar veselību gāja uz leju: sāpēja krūtis, mocīja bezmiegs, klepus. Visa miesa izžūst. Seja paliek dzeltena, ka mironim. Ārsts apgalvo, ka man maz asiņu, sauc manu slimību grieķu vārdā par „anēmiju“ un sūta mani uz Hasteinu. Bet pārvaldnieks dievojās, ka bez manis ar zemniekiem netikšot galā …

Lūk, tieci nu gudrs 1

Bet ko nozīmē tās skaudri-dzidrās un asās skaņas, harmonikas skaņas, kūjas es dzirdu, tiklīdz manā klātbūtē sāk runāt par kāda nāvi? Tās kļūst arvien skaļākas, arvien griezīgākas … Un kāpēc es tik sāpīgi nodrebu jau iedomājoties vien iznīcību?

1863.

DIEZGAN

Miruša māksliniekā piezīmju fragments Tulkojis R. EGLE

II

III

„Diezgan,“ es teicu sev pašam, kamēr manas kājas, negribot cilādamās pa stāvā kalna krauju, nesa mani lejup pie klusa strauta: „diezgan,“ atkārtoju, ieelpodams priedaines sveķaino smaršu, kas tuvā vakara dzestrumā kļuva sevišķi spēcīga un asa; „diezgan,“ — teicu vēl reiz, atsēzdamies uz sūnaina ciņa strauta malā un vērodams tumšos, gausos viļņus, pār kuriem niedras pacēla savus resnos gaišzaļos stiebrus … „Diezgan!“ — Pietiek svaidīties, pietiek tiekties, laiks sarauties: laiks saņemt galvu rokās un pavēlēt sirdij klusēt. Pietiek lutināties nenoteiktu, bet viļinošu sajūtu saldā tvīksmē, pietiek dzīties pēc katra jauna dailes tēla, pietiek tvert katru viņas smalko un spēcīgo spārnu vēdienu. Viss izbaudīts, viss izjusts tik daudz reizes … esmu noguris. Kas man tur, ka šinī pat mirklī vakarblāzma izplūst aizvien plašāk un košāk pie apvāršņa, it kā nepārvarāmā kaislē kvēlodama? Kas par to, ka pāris soļus aiz manis, vakara maigā klusumā un mirdzumā, nekustīgā krūma rasotā dziļumā pēkšņi atskan lakstīgalas burvīgā dziesma, it kā tā būtu pirmā lakstīgala pasaulē un viņa pirmā dziedātu pirmo dziesmu par pirmo mīlu? Viss tas jau bijis, bijis un atkārtojies un atkārto-

jās tūkstoškārt — un kad tu iedomājies, ka tas tā atkārtosies veselu mūžību — it kā pēc pavēles, pēc likuma — pat īgnums rodāsl Jā… īgnums!

IV

Ech, palieku Jau vecs! Agrāk — tamlīdzīgas domas man nemaz prātā neienāktu — agrāk, taīs laimīgās dienās, kad es pats kvēloju kā blāzma, kad dziedāju kā lakstīgala. — Jāatzīstās: viss apkārt apdzisis, visa dzīve kā nobālējusi. Gaisma, kas dod viņas krāsām nozīmi un spēku, tā gaisma, kas plūst no cilvēka sirds, — manī apdzisusi… Nē, vēl galīgi nav apdzisusi, bet tikai plēn, bez stariem, bez siltuma. Atceros, reiz vēlā naktī, Maskavā, piegāju pie vecās baznīciņas restotā loga un piespiedos grumbuļainam stiklam. Zem zemajām velvēm bija tumšs, aizmirstajā lampiņā tikko mirdzēja sārta liesmiņa senlaicīgās svētbildes priekšā — un neskaidri bija saskatāmas tikai svētā attēla lūpas — stingras, sāpēs savilktas; drūma tumsa līda no visām pusēm un likās, ar savu kurlo smagumu grib apdzēst nevajadzīgās gaismas vājo stariņu… Un manā sirdī tagad tāda pat gaisma un tāda pat tumsa.

V

Un to es rakstu tev, tev mans vienīgais, neaizmirstamais draugs, tev, mana dārgā draudzene, kupu es pametu uz visiem laikiem, bet kupu nebeigšu mīlēt līdz mūža galam … Ak vai! tu zini, kas mūs izšķīra. Bet tagad es to nepieminēšu. Es tevi atstāju… bet arī šeit, šajā nomalē, šajā tālumā, šajā trimdā — tu piepildi mani visu, aizvien vēl esmu tavā varā, kā senāk jūtu tavas rokas saldo smagumu uz savas noliektās galvas! — Pēdējo reiz, paceļoties no mēmā kapa, kupā tagad guļu, pārlaižu maigu, sirsnīgu skatu pār visu savu pagātni, visu mūsu pagātni…

Nav cerību, nav atgriešanās, bet nav arī rūgtuma, nav nožēlas — un dzidrākas par debess zilgmi, tīrākas par pirmo sniegu kalnu virsotnēs, kā mirušo dievu tēli, mostās skaistas atmiņas… Tās nedrūzmējas baros, bet pavīd klusā virknē, kā tie ateniešu tēli, kupis — atceries? — mēs tā apbrīnojām senajos Vatikāna bareljefos …

VI

Es tikko pieminēju gaismu, kas izplūst no cilvēka sirds un apmirdz visu, kas tam apkārt… Man gribās parunāt ar tevi par tiem laikiem, kad arī tavā sirdī mirdzēja šī svētīgā gaisma. — Klausies … bet es iedomāšos, ka tu sēdi manā priekšā un raugies manī savām laipnām, bet tanī pat mirklī līdz stingrībai uzmanīgām acīm. Ak, neaizmirstamās acis! Kam un kurp jūs pievēršaties tagad? Kas uzņem savā dvēselē jūsu skatu — šo skatu, kas it kā verd no nezināmām dzīlēm, līdzīgi tiem noslēpumainiem avotiem, kā jūs, te gaišiem, te tumšiem, kufi izverd no šauru ieleju dziļumiem, klinšu ēnā? … Klausies. —

VII

Tas bija marta beigās, pirms Marijas pasludināšanas dienas, drīz pēc tam, kad es ieraudzīju tevi pirmo reizi — un vēl nenojautu, kas tu kļūsi man — jau nesu tevi savā sirdī — klusi un paslepeni. — Man nācās pārbraukt kādu no Krievijas galvenām upēm. Ledus vēl nebija kustējies,

—    bet likās uztūcis un palicis, tumšāks; bija atkusnis ceturto dienu. Sniegs visur kusa — vienādi, bet klusi; visās malās sūcās ūdens; irdenā gaisā klaiņoja beztrokšņains vējš. Viena un tā pati vienkrāsainā, pienainā krāsa appludināja zemi un debesis. Miglas nebija, bet nebija arī gaismas; vispārējā balsumā neatdalījās neviens priekšmets; viss šķita tuvs un neskaidrs. Atstājis kibitku tālu aiz sevis, es aši soļoju pa upes ledu — un, izņemot savu soju dobjos klaudzienus, neko nedzirdēju; es gāju, no visām pusēm agrā pavasara pirmās elpas apdvests… un pamazām, ar katru soli, katru kustību pieņemdamies, manī cēlās un auga kāds patīkams, neizprotams nemiers… Tas mani aizrāva, mani steidzināja — un viņa satraukums bija tik spējš, ka es beidzot apstājos, izbrīnā jautājoši lūkojos visapkārt, it kā gribēdams atrast savas līksmes ārējo iemeslu … Viss bija kluss, miegains, bet es paskatījos augšup: augstu gaisā baros laidās gāju putni… Pavasars! „Sveicināts, ziedon!“ — es iesaucos skaļā balsī: „sveicināta dzīve, mīla un laime!“ — un tanī pat mirklī, saldu trīsu pārņemts es jutu, ka līdzīgi kaktusa ziedam manī nejauši atmirdz tavs tēls — atmirdz un paliek apburoši spožs un dziļš — un es sapratu, ka mīlu tevi, tevi vienu un tu piepildi mani visu.

VIIL

Es domāju par tevi … un daudz citu atmiņu, citu ainu atmostās manī — un visur tu, visos savos dzīves ceļos es sastopu tevi. — Te man rādās vecs krievu dārzs nokalnē, vasarīgās saules pēdējo staru mirdzumā. Aiz sudrabotām papelēm raugās kungu mājas lubiņu jumts, pār kura balto skursteni vijās tieva rožaina dūmu strūkla, — bet žoga vārtiņi mazliet pavirus, it kā nedrošas rokas pavērti — un es stāvu un gaidu un veros šajos vārtiņos un dārza celiņa smiltīs — es brīnos aizgrābts, un viss, ko vien es skatu, man liekās neparasts un jauns, viss kādas gaišas, mīļas noslēpumainības apdvests — un šķiet, es jau dzirdu ašu soļu čabēšanu un es stāvu uzmanīgs un viegls, kā putns, kurš tikko pacēlis spārnus gatavs šauties gaisā. — Un sirds man kvēl un trīs jautrās bailēs, tuvās gaidamās laimes priekšā …

Te es redzu senlaicīgu dievnamu tālajā, skaistā zemē. Rindās drūzmējās ceļos nometusies tauta; no augstās kailās velves milzīgiem, augšup sazarojušiem stabiem dveš lūgšanas dzestrums, kaut kas svinīgs un skumjš. — Tu stāvi man līdzās, klusa un vienaldzīga, it kā tu būtu man sveša; katra tava tumšā tērpa kroka nekustīga, kā akmenī cirsta; stingas guļ krēslaino logu raibās atblāzmas pie tavām kājām uz nobrāstām kūla plāksnēm. — Un lūk, spēji satricinot vīrāka mākoņos satumsušo gaisu, mūs pašus satricinot, smagā vilnī sāk velties ērģeļu skaņas — un tu nobāli un saslejies — tavs skats skar mani, paslīd augstāk un paceļas pret debesīm, — bet man liekās, ka tikai nemirstīgā dvēsele spēj tā raudzīties un tādām acīm …

X

Te man rādās cita aina. — Ne senlaicīgs dievnams nomāc mūs ar savu drūmo krāšņumu; nelielas ērtas istabiņas zemās sienas šķir m ūs no visas pasaules. — Ko es saku! mēs vieni, vieni paši visā plašā pasaulē; izņemot mūs nav nevienas dzīvas dvēseles; aiz šīm draudzīgām sienām tumsa, nāve un tukšums. Tas nav vējš, kas tur auro, tas nav lietus, kas straumēm plūst: tur sūdzās un vaid Chaoss; tur raud viņa aklās acis. Bet pie mums klusi un gaiši un jauki; kaut kas rotaļīgs, bērnišķi-nevainīgs, it kā taurenis

—   vai nē? — lidinās ap mums; mēs novietojušies blakus, piespieduši galvas viens otram un abi lasām labu grāmatu; es jūtu, kā pulsē tava dzīsliņa tavos maigos deniņos, dzirdu, kā tu dzīvo, tu dzirdi, kā dzīvoju es, tavs smaids rodās manā sejā pirms tas radies tavējā, tu klusuciešot atbildi uz manu mēmo jautājumu, tavas domas ir manas domas

—   kā debesu zilgmē ienirušā putna abi spārni… beidzamie šķēršļi krituši — un tik mierīga un dziļa kļuvusi mūsu mīla, tik nemanāmi izgaisis viss, kas mūs šķirtu, kā mums

pat netikās apmainīties vārdiem un skatiem … Tikai elpot, elpot kopā gribās mums, dzīvot kopā, būt kopā.. . un pat neapzināties to, ka esam kopā…

XI

Vai, beidzot, man uzaust atmiņā tas skaidrais septembra rīts, kad mēs ar tevi pastaigājāmies pa vientuļo, vēl nenoziedejušo pamestās pils dārzu, lielas nekrievu upes krastā, dzidrām debesīm kautri mirdzot. Ak, kā attēlot šīs sajūtas! — Sī bezgalīgi plūstošā upe, šī vientulība un miers, un prieks un kaut kādas skurbinošas skumjas un laimes vēdas, nepazīstamā, vienmuļā pilsētā, rudenīgie kovārņu kliedzieni augstos, gaišos kokos — un šīs glāstošās sarunas un smaidi, un skati, ilgi, maigi, dziļumos tverdami un daiļums, daiļums mūsos pašos, visapkārt, visur — tas nav vārdos izteicams. Ak, sols, uz kupa mēs sēdējām klusēdami, jūtu pārmērībā noliektām galvām — man tevis neaizmirst līdz pašam nāves brīdim! — Cik brīnišķi bija šie retie garāmgājēji ar savu īso sveicienu un laipnām sejām, un garām slīdētājos lielās klusās laivas — (vienā no viņām — atceries? — stāvēja zirgs un domīgi raudzījās ūdens straumē zem purna) — brīnišķīga sīko krastmalas vilnīšu čala un pat tālo suņu rējieni pāri upes spogulim; pat druknā apakšvirsnieka uzkliedzieni turpat netāl apmācot sārtvaidžus jaunkareivjus, ar viņu atmestiem elkoņiem un uz priekšu, kā dzērvēm, izsviestām kājām … Mēs abi jutām, ka jaukāku par šiem mirkļiem mums pasaulē nekad nav bijis un nebūs — ka viss pārējais … Bet vai to maz iespējams salīdzināt! Diezgan … diezgan … Ak vai! jā: diezgan.

XII

Pēdējo reiz es ļāvos šīm atmiņām un šķīros no tām uz visiem laikiem. — Tā skopulis, pēdējo reizi papriecājies par savu mantu, savu zeltu, saviem brīnišķīgiem dār

gurniem, — apber tos pelēku, mitru zemi; tā. izsīkušās lampas deglis, uzgailējis pēdējā spožā liesmā, pārklājās vēsiem pelniem. Paraudzījās zvēriņš pēdējo reizi no savas aliņas samtainā zālītē, saulītē, zilajos maigos ūdeņos

—   un ielīda pašā dibenā, saritinājās kamoliņā un aizmiga. Vai viņam kaut sapnī rādīsies saulīte, zālīte, zilie, glāstošie ūdeņi?

XIII

Bargi un nežēlodams katru no mums vada liktenis — un tikai sākumā mēs — dažādu nejaušību, nieku, paši sevis aizņemti — nejūtam viņa rupjās rokas. — Kamēr iespējams sevi apmānīties un kamēr man kauns melot — var dzīvot un nav kauns arī cerēt. Patiesība — ne pilnīgā patiesība — par tādu nav ko domāt, — bet pat tas nieciņš, kas mums pieejams — tūlīt aizver mums lūpas, saista mums rokas, pārvērš mūs par „neko“. — Tad cilvēkam atliek tikai viens, lai noturētos kājās un nesakristu pelnos, nenoslīktu pašaizmirstības … pašnicināšanas dūņās: mierīgi novērsties no visa, pasakot: diezgan! — un saliekot nevajadzīgās rokas uz tukšām krūtīm, saglabāt vienīgo, viņam pieejamo pašcieņu, paša niecības apziņas cieņu; to cieņu, kuru piemin Paskāls, kad viņš, nosaukdams cilvēku par domātāju niedru, saka, — gadījumā, ja to māktu vesela pasaule — viņa, šī niedra, būtu tomēr pārāka par pasauli, jo viņa zinātu, ka to māc, — bet pirmā to nezinātu. Vājš pašlepnums! Bēdīgs apmierinājums! Kā ari tu nepūlētos to iegaumēt, noticēt tam — ai, lai tu esi kas būdams, mans nabaga brāli, — tev neatvairīt šos bargos dzejnieka vārdus: „Mūsu dzīve — tā klīstoša ēna; nožēlojams aktieris, kurš kādu stundiņu paplātās un palielās uz skatuves, — bet pēc tam pazūd bez vēsts; pasaka, ko stāsta neprātis, pilns skaņu un niknuma, — bet bez mazākās jēgas.“ [2] ) Es pieminēju Makbeta pantus un man ienāca prāta tā raganas, rēgi, spoki … Ak vai! spoki, fantastiski apakšzemes tēli nav briesmīgi; hofmanisms, lai kādā veidā tas parādītos, nav briesmīgs … Briesmīgi ir tas, ka nav nekā briesmīga, ka pašas dzīves būtība ir sīka, neinteresanta — un nabadzīgi sekla. Ja kādu pārņem šī apziņa, ja kāds nogaržojis šās vērmeles, nekad tam medus vairs neliksies salds — un pat tā augstākā, saldākā laime, mīlas laime, pilnīgas tuvināšanās, bezgalīgas pašaizliedzības laime — arī tā zaudē savu burvīgumu; visu vērtīgo tajā iznīcina viņas niecīgums, īslaicība. Nu jā: cilvēks-iemīlēja, iekvēlojās, sāka šļupstēt par mūžīgo svētlaimi, nemirstīgām baudām — skaties: jau sen nav pat ne ēnas no tā tārpa, kupš apēda beidzamās viņa sažuvušās mēles atliekas. Tā, vēlā rudenī, sarmainā dienā, kad pēdējā zālē viss jau sastindzis un mēms kailā mežmalē — vajag tikai saulei mirkli izlīst no mākoņiem, cieši paskatīties sastingušajā zemē — tūlīt no visām pusēm paceļas knišļi: viņi rotaļājās tai siltajā starā, rosās, griežas augšuplejup, vijās viens ap otru … Saule pazūd — knišļi kā sīks lietutiņš, krīt lejup — un beigas viņu acumirkļa dzīvei.

XIV

Bet vai trūkst lielu ideju, lielu mierinošu vārdu: „Tauta, tiesības, brīvība, cilvēce, māksla?“ Jā; šie vārdi pastāv un daudzi dzīvo no tiem un viņu dēļ. Bet man tomēr šķiet, ja atkal rastos jauns Šekspīrs, viņam nebūtu iemesla atteikties no sava Hamleta, no sava Līra. Viņa pētītājs skats neatklātu cilvēka būtībā nekā jauna: viņam atklātos tā pati raibā un patiesībā vienkāršā aina savā nemierīgā vienmuļībā. Tā pati lētticība un tā pati cietsirdība, tā pati alka pēc asinīm, zelta, neķītrībām, tās pašas banālās izpriecas, tās pašas nejēdzīgās ciešanas par neko, un, kaut par tām pašām blēņām, kuras divi tūkstoši gadus atpakaļ apsmēja Aristofans, tie paši rupjie viļinājumi, ar kupem tik viegli sagūstīt daudzgalvaino zvēru — pūli, tie paši varas paņēmieni, tās pašas verdzības paražas, tas pats nepatiesības dabīgums — vārdu sakot, tā pati rosīgā vāveres lēkāšana tajā pašā vecajā, pat neatjaunotā ratā . .. Šekspīrs atkal liktu atkārtot Līram savu cietsirdīgo: „vainīgo nav“ — kas citiem vārdiem nozīmē: „arī taisno nav“

—    un noteikt arī: diezgan! un tāpat novērstos. — Tikai varbūt pretstatā drūmam, traģiskam tiranam — Ričardam

—   lielā dzejnieka ironiskam ģēnijam iepatiktos attēlot citu, laikmetīgāku tirana tipu, kufš gandrīz spējīgs sevi noturēt par cilvēces labdari un naktīs saldi dus jeb žēlojās par pārāk smalkām pusdienām tanī pat laikā, kad viņa samītie upuri cenšas sevi apmierināt kaut ar to, ka iedomājās viņu kā Ričardu III, ielenktu viņa nomocīto cilvēku spoku tēlos …

Bet kam tas viss?

Kam jāpierāda — pie tam vēl izmeklējot un izsvārstot vārdus, slīpējot un gludinot valodu — kam jāpierāda knišļiem, ka viņi tiešām knišļi?

XV

Bet māksla? … daile? … Jā, tie ir spēcīgi vārdi; varbūt tie spēcīgāki par citiem, augšā pieminētiem vārdiem. Milosas Venera varbūt neapšaubamāka par romiešu likumu kodeku vai 89. gada principiem. Mani var atspēkot — un cik bieži jau nav dzirdēti šie atspēkojumi! — Kā skaistums ir relātīvs jēdziens, ka ķīnietim skaistuma ideāls pavisam citāds nekā eiropietim … Bet mani nesamulsina skaistuma relativitāte; viņa iznīcība, savukārt, atkal tā iznīcība, tā pīšļi un pelni, — lūk kas atņem man ticību un drosmi. Māksla patlaban, varbūt stiprāka par pašu dabu, jo pēdējā nav ne Bēthovena simfonijas, ne Ruisdala gleznas, ne Ģētes poēma — un tikai stulbi pedanti jeb negodīgi pļāpas var vēl spriest par mākslu kā dabas atdarināšanu; bet, galu galā, daba nav pārspējama; viņai nav ko steigties, agri vai vēlu tā paņems savu. Neapzinīgi un nenovēršami padota likumiem, tā nepazīst mākslas, kā nezin brīvības, kā nezin labā; mūžīgā kustībā, mūžīgā pārejā, necieš nekā nemirstīga, nekā nemainīga… Cilvēks — viņas bērns; bet cilvēcīgais — mākslīgais — tai naidīgs, taisni tādē|, ka tā cenšās būt nemainīga un nemirstīga. Cilvēks — dabas bērns; bet daba — māte visiem un nedod nekam priekšrocību: viss, kas atrodās viņas klēpī, radies tikai uz citu rēķina un savā laikā atdos vietu citiem — viņa rada iznīcinot un tai vienalga, ko viņa rada, ko iznīcina — lai tikai neapstātos dzīve, lai tikai nāve nezaudētu savas tiesības … Un tamdēļ viņa tik mierīgi apklāj pelējumiem Feidija Jupitera dievišķo seju, kā vienkāršu oli un pamet niecīgo kodu sagrausšanai visdārgākās Sofokla rindas. Tiesa, cilvēki cītīgi palīdz viņai iznīcināšanas darbā; bet vai tas pats elementārais spēks, tas pats dabas spēks neparādās barbara rungā, kas neprātīgi dauzīja Apolona apstaroto seju, zvēriskos rēcienos, kādiem tas svieda ugunī Apellesa gleznu? Kā mums, nabaga cilvēkiem, nabaga māksliniekiem tikt galā ar šo kurlmēmo, aklo spēku, Kurš pat nesvin savas uzvaras, bet tikai steidzās uz priekšu, visu aprīdams? Kā pastāvēt pret šiem smagiem, rupjiem, bez gala un mitas plūstošiem viļņiem, kā, beidzot, ticēt to mirstīgo tēlu nozīmei un vērtībai, kurus mēs tumsā, bezdibeņa malā lipinām no pīšļiem tikai īsam mirklim?

XVI

Viss tā… bet tikai pārejošais ir skaists, teica Šillers; un pati daba, savā nerimstošā dzimstošo un izveicīgo formu rotaļā nebaidās skaistuma. Vai viņa pati rūpīgi negrezno pašus īslaicīgākos savus bērnus — puķu ziedlapiņas, taureņu spārnus — tik brīnišķām krāsām, vai viņa tiem nedod tik daiļus veidojumus? Skaistumam nevajaga dzīvot bezgalīgi, lai būtu mūžīgs — tam pietiek viena mirkļa. Tā; tas varbūt taisnīgi, — bet tikai tur, kur nav īpatņa, nav cilvēka, nav brīvības; izbālējis taureņa spārns rodās

no jauna un pēc gadu tūkstošiem atkal parādās tanī pat un tā paša tauriņa spārnā; te stingri un noteikti un bezpersonīgi noiet savu riņķa gaitu nepieciešamais… bet cilvēks neatkārtojās kā taurenis, un viņa roka, darbs, viņa mākslas, viņa brīvais radības darbs, reiz iznīcināts, — pazūd uz visiem laikiem .. . Viņam vienīgam dota iespēja „radīt… bet savādi un baigi pateikt: mēs — radītāji. .. uz brīdi, — kā bijis stāsta kalifs uz stundu. — Tāda mūsu priekšrocība un tas mūsu lāsts: katrs no šiem „radītājiem" pats par sevi, taisni viņš, neviens cits, taisni šis es, it kā ar iepriekšēju nolūku, kādam sevišķam nolūkam radīts, katrs vairāk vai mazāk miglaini izprot savu nozīmi, jūtas radniecīgs kaut kam augstākam, mūžīgam — un dzīvo, viņam jādzīvo mirklis mirkļa dēļ. [3] ) sēdi dubļos, mīļais, un tiecies debesīs! — Vislielākie no mums — taisni tie, kūpi dziļāk par pārējiem izprot šo dziļo pretrunu; bet, tādā gadījumā — jājautā, — vai ir vietā vārdi: lielākais, lielais.

XVII

Ko teikt par tiem, uz kupiem, pie labākās gribas, nevar attiecināt šo vārdu, pat tādā nozīmē nē, kādu tiem picšķip cilvēka vājā mēle? — Ko teikt par ikdienišķiem, viduvējiem, otrās, trešās šķiras darbiniekiem, — lai tie kas būtu — valstsvīri, zinātnieki, mākslinieki — sevišķi mākslinieki? Kā lai piespiež viņus nokratīt savu mēmo kūtrumu, savas drūmās šaubas, kā viņus atkal ievilkt kaujas laukā — ja viņu galvās iemaldījusies doma par visa cilvēcīgā niecīgumu, velta katra darbība, ja tai augstāks mērķis par dienišķās maizes pelnīšanu? Kādi vainagi viņus spēs viļināt — viņus, kuriem lauri un dadži kļuvuši pilnīgi nenozīmīgi? Kas viņus piespiedīs panest „vēsa pūļa“ izsmieklu, vai „muļķa tiesu“, veca muļķa, kufš nespēj viņiem piedot veco elku atmešanu, — jaunā muļķa, kujš prasa, lai viņi tūlīt kopā ar to krīt ceļos, guļ uz vēdera, tikko atrastā jaunā elka priekšā? Kamdēļ viņiem atkal iet šajā raibo rēgu tirgus burzmā, šajās svinībās, kur i pārdevējs, i pircējs viens otru tāpat krāpj, kur viss tik trokšņains, skaļš ■*— un viss tik nabadzīgs un nelāgs? Kamdēļ „ar nāvīgu pagurumu kaulos“ viņiem no jauna vilkties šajā pasaulē, kur tautas, līdzīgi zemnieku zēniem svētku dienā, vāļājās dubļos tukšu riekstu saujas dēļ, jeb mutes atplētuši apbrīno apzeltītās lubu bildes, — šajā pasaulē, kur dzīvo tikai tie, kuļ-iem nav tiesību uz dzīvi, — un, pats no saviem kliedzieniem kļuvis kurls, katrs drudžaini steidzās uz nezināmu, viņam neizprotamu mērķi? Nē… nē… Diezgan … diezgan … diezgan!

XVIII

… The rest is silence …

1864.

SENILIA . dzejas PROZĀ

Tulkojis R. EGLE

Pēdējā diena jūlija mēnesi. Tūkstošām verstīm visapkārt Krievija — dzimtene.

Visa debess laistās vienādā zilumā; viens vienīgs mākonītis pie tām — ne peld, ne gaist. Bezvējš, tveice … gaiss silts kā svaigs piens!

Trallina cīruļi; dūdo guzainās dūjas; klusas šaudās bezdelīgas; sprauslodami ēd zirgi; suņiem netīk riet, viņi stāv mierīgi astes vēdīdami.

Ož pēc dūmiem un zāles — un drusku pēc deguta — un drusku pēc ādas. — Kaņepes jau labi saņēmušās un izplata savu reibinošo, bet patīkamo smaršu.

Dziļa, bet laidena grava. Ap malām rindās vītoli kupliem kroņiem, šķeltiem stumbriem. Pa gravu rit strauts; tā sīkie oļi it kā drebētu straumes dzidrajā virsmā. — Tālumā, zemes un debess pamalē — lielupes zilganā josla.

Gar gravu — vienā pusē glīti mazi kambari un klētiņas aizšautām durvīm; otrā pusē — piecas-sešas priežu istabas lubu jumtiem. Uz katra jumta gara kārts ar strazdu būri; uz katra lieveņa darināts dzelzs zirdziņš stāvām krēpēm. Viļņainās loga rūtis laistās varavīksnas krāsās. Uz aizvirtņiem krāsotas ziedu krūzes. Katras istabas priekšā, kā pieklājas, glīts soliņš. Sienmalē kamolā saritinājušies guļ kaķi, savas caurspīdīgās ausis sacēluši. Aiz augstā sliekšņa krēšļojas vēsais priekšnams.

Es guļu pašā gravas malā, atlaidies uz paklātās poponas; ap mani vāliem tikko sapļautais siens, smaršo ka vai jānosmok. Apķērīgie saimnieki to izjaukuši pagalmā: lai piesaulē vēl pakalst, un tad šķūnī iekšā! Kas tad tur būs par varenu guļu!

Vālos redzamas bērnu sprogainās galviņas; cekulainās vistas sienā lasa kukaiņus un knišļus; saveltās grīstās ķepurojas baltpurnis kucēns.

Gaišmataini puiši tīros jostas kreklos, smagos atloka zābakos, mērojas atjautībās, ar krūtīm uz izjūgtiem ratiem atmetušies — zobus aisīdami.

Pa logu izliekusies jauna meita apaļiem vaigiem; smejas — vai nu par puišu valodām, vai par bērnu kūvēšanos siena gubā.

Otra meita stiprām rokām velk no akas lielu pilnu ūdens spaini… Spainis saitē dreb un svaidās, šķiezdams ga^as zibošas lāses.

Man priekšā stāv vecā saimniece jaunā rūtainā pancvā, jaunās kurpēs.

Lielas stikla pērles trim virtenēm apņem viņas brūno kalsnējo kaklu; sirmā galva apsieta dzeltenu sārtmūsainu lakatu; tas zemu pārvilkts pār izdzisušām acīm.

Bet cik vēlīgi smaida šīs vecās acis; smaida visa grumbainā seja! Kas zin, sirmgalve jau septītā desmitā… tomēr vēl tagad redzams: skaistule ir bijusi savā laikā!

Paplētuši nodegušos pirkstus, labā rokā viņa tura krūzi ar vēso, nupat kā no pagraba nesto nenokrejotu pienu; krūze aprasojusi kā zīlēm aplipuši. Kreisā rokā uz delnas viņa man pasniedz lielu siltas maizes riecienu. — Sak , vesels ēdis, tālīnais viesi!

Te, kārtīgi spārnus sasitis, nodzied gailis; viņam par atbildi, nesteigdamies, kūtiņā ieīdas telēns.

„Ai, kas par auzām!“ dzirdama mana vedēja balss.

Ai, pieticība, miers un pārpilnība brīvā krievu sādžā! Ai, klusums un svētība!

Un man nāk prātā: priekš kam mums krusts Svētās Sofijas kupola galā Cargradā, un viss tas, pēc kā dzenamies mēs, pilsētnieki?

Februārī, 1878.

SARUNA

„Ne uz Jungfrava, ne Finsterārhorna nav vel bijusi cilvēka kāja!“

Alpu virsotne … Visapkārt krauju klinšu grēdas … Pati kalnu serde.

Pār kalniem zaļganas, gaišas, mēmas debesis. Stiprs, skaudrs sals; ciets, vižņains sniegs; no sniega segas izlīduši baigi, apledojuši, vēju apbrāzti klintsragi.

Divi milzeņi, divi varenie paceļas viens vienā, otrs otrā debess malā: JungfravsunFinsterārhorns.

Un Jungfravs kaimiņam saka: „Ko jaunu vari pastāstīt? tev labāk pārredzams. Kas notiek tur lejā?“

Paiet daži gadu tūkstoši: viena minūte. Un nodārd Finsterārhorna atbilde: „Biezi mākoņi sedz zemi… Pagaidi!“

Paiet vēl gadu tūkstoši: viena minūte.

„Nu un tagad?“ vaicā Jungfravs.

„Tagad redzu: tur, lejā, viss kā parasti: raibs un sīciņš. Zili ūdeņi; tumši meži; pelēkas samestu akmeņu kaudzes. Ap tām vēl arvien ņudz kukainīši, zini, tie divkājainie, kuļ-i vēl ne reizes nav varējuši apgānīt ne tevis, nedz manis.“

„Cilvēki?“

„Jā, cilvēki.“

Paiet tūkstošiem gadu: viena minūte.

„Nu, tagad?“ prasa Jungfravs.

„Mūdžu tā kā mazāk redzams,“ noducina Finsterārhorns: „lejā viss vairāk noskaidrojies; ūdeņi atkāpušies; retāki palikuši meži.“

Paiet vēl gadu tūkstoši: viena minūte.

„Ko nu tu redzi?“ saka Jungfravs.

„Te ap mums paliek arvien spožāks,“ atbild Finsterārhorns. „Bet tur tālāk, lejā, vienmēr vēl plankumi un kaut kas kustās.“

„Bet tagad?“ prasa Jungfravs atkal pēc dažiem gadu tūkstošiem — vienas minūtes.

„Tagad labi,“ atbild Finsterārhorns, „visur tīrība un viss balts, kur vien skaties … Visu sedz mūsējs sniegs, līdzens sniegs un ledus. Viss sastindzis. Tagad ir labi, valda miers.“

„Labi,“ nosaka Jungfravs. „Bet nu, vecais, diezgan mēs esam pļāpājuši. Laiks nosnausties.“

„Ir laiks!“

Dus kalnu milzeņi; dus zaļā, gaišā debess pār mūžam apklusušo zemi.

Februārī, 1878.

VECENE

Es gāju pa klaju lauku, gāju viens.

Piepeši man liekās, ka dzirdu aiz sevis vieglus, paslepus sojus … Man kāds uz pēdām seko.

Es atskatos — un ieraugu mazu, salikušu vecenīti, no galvas līdz kājām tinušos pelēkās skrandās. Vecītei neaizsegta redzama tikai seja: dzeltena, krunkaina, smailu degunu, bezzobes seja.

Es eju viņai klāt… Viņa apstājas.

„Kas esi? Ko tu gribi? Vai esi ubadze? Gaidi dāvanu?“

Vecā neatbild. Es pieliecos tuvāk un redzu, ka viņai abas acis pārvilktas bālganu, puscaurspīdīgu plēvi jeb tīkleni, kā dažiem putniem: tā aizsargā acu raugus no pārāk spilgtas gaismas.

Tikai vecenītei šī plēve nevirājas un neatklāj redzokļu … Tāpēc es domāju, ka viņa akla.

„Tu lūdz dāvanu?“ es vēlreiz prasu. „Kāpēc tu man seko?“ Bet vecā nekā neatbild, tikai drusku saraujās.

Es pagriežos no viņas un turpinu savu ceļu.

Un lūk, atkal dzirdu aiz sevis tos pašus vieglos, apsvērtos, it kā pazagšos soļus.

„Atkal šī sieviete!“ es nodomāju: „ko viņa man uzmācās?“ Bet tad pat man ienāca prātā: droši vien viņa aklumā pazaudējusi ceļu un nu nāk pa manu soļu troksni, lai līdz ar mani izkļūtu apdzīvotā vietā. Jā, jā, tā būs.

Bet dīvains nemiers pamazām pārņēma manus prātus: es sāku nojaust, ka šī vecene nevien seko man, bet arī vada mani, ka viņa mani bīda te uz labo, te kreiso pusi un ka negribot es viņai padodos.

Tomēr es soļoju uz priekšu … bet lūk, man priekšā uz paša ceļa pavērās kaut kas tumšs — tāda kā bedre… „Kaps!“ man iešaujas galvā. — Tad lūk, kurp viņa mani bīda!

Es strauji pagriežos atpakaļ. Vecene atkal stāv man priekšā… un nu viņa redz. Viņa mani uzlūko lielām

ļaunām, draudošām acīm … plēsīga putna acīm. Es pieliecos tuvāk viņas sejai, viņas acīm… Atkal tā pati miklā plēve, tas pats nedzīvais un trulais izskats …

„Ak!“ es domāju… „šī vecene — mans liktenis. Tas liktenis, kuj-am cilvēks neizbēgs!“

„Neizbēgs! neizbēgs! — kas par neprātu… Palūkosim.“ Un es metos sāņš uz citu pusi.

Eju naigi uz priekšu . .. Bet vieglie soļi kā iepriekš čab aiz manis tuvu, tuvu… Un priekšā atkal rēgojas bedre.

Es pagriežos vēl uz citu pusi… Bet soļi tāpat čab aiz manis un priekšā man tas pats draudošais melnums.

Un lai es mestos kurp mezdamies, kā ielenkts zaķis … visur tas pats, tas pats!

„Pag!“ domāju. „Es tevi piemānīšu! Palikšu uz vietas!“ un tūdaļ es atsēstos zemē.

Vecā stāv aiz manis, pāris soļus atstatu. Es viņas nedzirdu, bet jūtu, ka viņa tur.

Te pēkšņi 6s manu: tas melnums, kas rēgojās man priekšā iztālim, pats slīdēdams virzās man pretī!

Mans dievs! Es paskatos atpakaļ… Vecene skatās taisni uz mani — savu bezzobaino muti savilkusi smīnā.

„Neizbēgsi!“

Februārī, 1878.

SUNS

Mēs esam divi istabā: mans suns un es. Ārā plosās briesmīga vētra.

Suns tup man priekšā — un skatās man taisni acīs.

Un arī es skatos viņam acīs.

Liekas, viņš man kaut ko gribētu teikt. Bet mēms viņš, viņam trūkst valodas, viņš nesaprot pats sevis, — bet es viņu saprotu.

Es saprotu, ka šaī mirklī viņā un manī pulsē vienas un tās pašas jūtas, ka starp mums nav nekādas starpības.

Mēs esam vienādi; abos mūsos kvēl un staro tā pati drebošā uguntiņa.

Atlaidīsies nāve, pavēdinās savu auksto plato spārnu…

—    Un beigas!

Kas pēc tam vairs izdibinās, kāda kufā no mums dega uguntiņa?

Nē! ne jau kustonis un cilvēks ir tie, kas apmainās skatieniem.

Tie — divi līdzīgi acu pāfi lūkojas viens otrā.

Un abos šais acu pāfos, ka dzīvnieka, tā cilvēka, — divi vienādas dzīvības bailīgi glaužas viena pie otras.

Februārī, 1878.

SĀNCENSIS

Man bija biedrs-sāncensis; ne darbos, ne dienestā un ari ne mīlā; bet mūsu uzskati nesaskanēja nevienā jautājumā, un katru reizi, kad mēs satikāmies, — mums izcēlās nebeidzams strīdus.

Mēs strīdējāmies par visu: par mākslu, par reliģiju, par zinātni, par šīspasaules un viņpasaules — sevišķi par viņpasaules dzīvi.

Viņš bija dievticīgs un jūsmotājs cilvēks. Vienreiz viņš man teica: „Tu par visu smejies; bet ja es papriekšu nomiršu, es tevi apmeklēšu no viņas pasaules … Redzēsim, vai arī tad tu smiesies!“

Un patiesi viņš nomira pirmais — vēl jauns gados. Bet pagāja laiks — es biju jau aizmirsis viņa solījumu, viņa draudus.

Reiz, kādu nakti, es gulēju gultā un — ne varēju, nedz arī gribēju aizmigt.

Istabā nebija sevišķi tumšs, bet arī ne gaišs; es sāku raudzīties sirmajā mijkrēslī.

Un piepeši man likās, ka starp diviem logiem stāv mans sāncensis un klusi un skumji loča galvu uz augšu un leju.

Es neizbijos — pat nebrīnījos, pacēlos pussēdus un uz elkoņa atspiedies, sāku ciešāk aplūkot negaidīti iznirušo figūru.

Viņš joprojām locīja galvu.

„Nu?“ beidzot es teicu. „Tu gavilē? jeb nožēlo? — Ko tas nozīmē: brīdinājumu vai pārmetumu?… Jeb liec man saprast, ka tu maldījies? ka abi mēs esam maldījušies? Ko esi ieguvis: elles mokas? paradīzes svētlaimi? Runā, teic kādu vārdu!“

Bet mans sāncensis nebilda ne skaņas — stāvēja kā stāvējis un skumji un padevīgi locīja galvu.

Es iesmējos … un viņš pazuda.

UBAGS

Es gāju pa ielu … mani apturēja ubags, vārgs vecītis.

Slimas, asarainas acis, zilnējas lūpas, rupjas skrandas, aprepējušas vātis … Ak, cik briesmīgi nabadzība apkrimtusi šo nelaimīgo radījumu!

Viņš pastiepa man savu sarkano, uztūkušo, netīro roku .. . Viņš vaidēja, viņš gaudās pēc palīdzības.

Es sāku grābāt pa visām kabatām … Ne maka, ne pulksteņa, pat ne mutauta … Nekā es nebiju paņēmis līdz.

Bet ubags gaidīja un gaidīja … un viņa pastieptā roka nevarīgi cilājās un drebēja.

Apjucis, samulsis, es cieši paspiedu šo netīro, drebošo roku … „Neņem, brāl, ļaunā; man, brāl, nav nekā.“

Ubags uzlūkoja mani savām iekaisušām acīm; viņa zilnējās lūpas pasmaidīja un viņš savukārt spieda manus vēsos pirkstus.

„Ko darīt, brāl,“ viņš noņurdēja; „paldies par to pašu. Arī tā, brāl, ir dāvana.“

Es jutu, ka arī es esmu dabūjis dāvanu no sava brāļa.

Februārī, 1878.

„UN MUĻĶIS TEVI PELS…“

Puškins

„Un muļķis tevi pels…“ Tu vienmēr teici patiesību, krievu lielais dziesminiek; tu to saki arī šoreiz.

„Muļķa spriedums un pūļa izsmiekls …“ kufš gan nav izbaudījis kā vienu tā otru?

Var jau to visu panest — un tas jāpanes; bet kas stiprs — lai nicinā!

Bet ir triecieni, kas sāpīgāk ķer pašu sirdi … Tu, cilvēks, esi darījis visu, ko spējis, esi strādājis, pūlējies, krietni, godīgi.. . Un tomēr goda sirdis ar riebumu novēršas no tevis; godīgās sejas iedegas dusmās tavu vārdu piesaucot. „Ej prom! ārā!“ saņem tevi godīgu jaunekļu balsis. — „Ne tu pats, ne tavs darbs mums nav vajadzīgs, tu apgāni mūsu namu — tu mūs nepazīsti un nesaproti … Tu — mūsu pretnieks!“

Ko gan iesākt šādam atstumtam? — Darīt tālāk savu darbu, nemēģināt taisnoties — un pat negaidīt taisnākas atmaksas.

Kādreiz arāji nolādēja jūrnieku, kurš viņiem bija atvedis kartupeli, — šo maizes vietnieku, mazturīgu ļaužu dienišķo barību … Viņi viņam izsita no rokām vērtīgo balvu, iemeta dubļos, samina kājām.

Tagad viņi pārtiek no tā — un pat nezin sava labdara vārda.

„Lai jau! Priekš kam viņiem viņa vārds? Arī nezināms viņš viņus glābj no bada.

Mums jāskatas tikai uz to, lai tas, ko mēs sniedzam, būtu īsti derīga barība.

Rūgts ir nepelnīts pārmetums no to mutes, kurus tu mīli… Bet panesams arī tas.

„Sit mani! bet uzklausi!“ teica Atēnu vadonis spartiešu vadonim.

„Sit mani — bet esi sveiks un paēdis!“ jāsaka mums.

paSpieticigais

Pa galvas pilsētas ielu augšpalecēm vien joņo vēl gluži jauns cilvēks. — Viņa kustības ātras un vieglas; acis starot staro, uz lūpām smīns, patikā pietvīcis laimīgais vaigs … Viss viņš — pati pateicība un prieks.

Kas viņam gadījies? Vai viņš saņēmis mantojumu? Vai dienestā paaugstināts? Vai steidzas viņš satikties ar mīļāko? Jeb vai vienkārši — viņš ieturējis krietnu brokastu, — un veselības sajūta, briestoša spēka sajūta kūsā viņa locekļos? Jeb varbūt viņam kaklā uzkārts tavs skaistais astoņstarainais krusts, o, poļu karali Staņislav!

Nē. Viņš sacerējis aprunu par savu paziņu, uzmanīgi to palaidis ļaudīs un, dzirdēdams šo pašu aprunu no cita paziņas — pats tai noticējis.

Ai, cik pašpieticīgs, pat labsirdīgs šaī brīdī ir šis jaukais, centīgais jauneklis!

Februārī, 1878.

DZĪVES GUDRĪBA

„Ja jūs savam pretniekam gribat krietni sadot, vai pat kaitēt,“ teica man vecs gudrinieks, „pārmetat viņam taisni tās vainas un tos netikumus, ko pats sevī apzinaties. Uzbrūkat … un pulgojat!

—    Pirmkārt — tas pavedinās citus uz domām, ka pašam jums šo netikumu nav.

—     Otrkārt — jūsu pārmetumi var izvērsties par pārliecību: jūs varat ņemt un uzskaitīt pats savas sirdsapziņas pārmetumus.

—    Ja jūs, piemēram, esat renegāts — peļat prctnieku, ka viņam nav nekādas pārliecības!

—    Ja jūtaties savā sirdī dienderis — sakāt viņam pārmezdams, ka viņš ir dienderis — civilizācijas, Eiropas, sociālisma dienderis!

—              Varbūt pat varētu teikt: nedienderības dienderis!

—   iebildu es.

—    Arī to var, — piebalsoja gudrinieks.

Februārī, 1878.

PASAULES GALS

Sapnis

Man likās, ka es atrastos kaut kur Krievijas nomalē, vienkāršā zemnieku mājā.

Istaba liela, zema, trim logiem; sienas izbalsinātas baltas, istablietu nekādu. Mājas priekšā klajs līdzenums; lejlaidus tas aizstiepjas tālē; pāri viņam klājas pelēka, vienkrāsaina debess, kā palags.

Es neesmu viens; vēl cilvēku desmit ar mani istabā. Visi vienkārši ļaudis, vienkārši ģērbušies; viņi staigā šurp un turp, klusuciezdami, it kā slapstītos. Viņi vairās cits no cita — un tomēr pastāvīgi apmainās bailīgiem skatieniem.

Neviens nezina, kāpēc viņš nokļuvis šai mājā — un kas tie par ļaudīm līdz ar viņu? Visiem sejā nemiers un grūtsirdība.. . katrs pa kārtai pieiet pie loga un uzmanīgi paskatās — it kā gaidītu ko no āra.

Tad atkal klejo pa istabu šurp un turp. Mums pa vidu tinas pamazs zēns; laiku pa laikam viņš iestenas smalku, vienskaņu balsi: „Tēt, man bailes!“ — Man pamirst sirds no šā spiedziena — un arī paliek bail… no kā? — pats nezinu. Vienu tikai jūtu: nākdama nāk liela, liela nelaime.

Zēns turās, turās — un atkal iestenas. Ak, kaut tiktu prom no šejienes! Cik smacīgi! cik drūmi! cik smagi! … Bet prom tikt nav iespējams.

Sī debess — tā kā līķauts. Ne vēja vēsmas … Vai gaiss pamiris, vai?

Piepeši zēns pieskrej pie loga un savā žēlabainā balsī iesaucas: „Skat! skat! zeme nogrima!“

„Ko? nogrima?“ — Patiesi: pirmāk pie mājas bija laidens līdzenums — bet nu tā atrodas briesmīga kalna galā!

Debess mala nokritusies dziļu lejā, — bet pie pašas mājas gandrīz atkaru, kā norauts nogrimst melns kraujš.

Mēs visi spiežamies pie loga… Sirds mums sastingst aiz bailēm. — „Palūk… palūk!“ čukst mans kaimiņš.

Un lūk — gar visu tālo zemes malu sāk kaut kas līgoties, ceļas un plok kaut kādas nelielas ieapaļas kumpas.

„Tā jūfa!“ iešaujas prātā mums visiem vienā mirklī. „Viņa tūlīt mūs visus nogremdēs … Bet kā gan viņa var augt un celties? Uz augšu pa šo krauju?“

Un tomēr, viņa aug, aug milzīgi… Vairs ne tikai atsevišķas kumpas cilājas tālē… Visu pamali pie apvāršņa pārņēmis viens vienīgs milzu vilnis.

Tas veļas, veļas uz mums! — Veļas puteņa virpām tas, mutuļodams galēju tumsu. Viss nodreb visapkārt, — bet tur, šai brāzmas milzenī — gan grāvieni, gan rūkoņa, gan tēraudrīkļu kaucieni…

Ho! Kā rēc un krāc! Tur zeme izmisumā gaudo .. .

Tai gals! Un visam gals!

Zēns vēl reiz iesaucās … Es vēl gribēju pieķerties pie līdzbiedriem, — bet visi mēs jau samalti, aprakti, nogremdēti, aizrauti šai tintes melnā, ledainā, rūcošā vilnī!

Tumsība — mūžīga tumsība!

Tikko elpu vilkdams es atmodos.

Martā, 1878.

MĀSA

Dzīvodams — daudz gadus atpakaļ — Pēterburgā, ikreizes, kad nācās braukt ar ormani, es uzsāku ar viņu sarunu.

Sevišķi man patika runāties ar naktsormaņiem, nabaga ārpilsētas zemniekiem, kas ar savām okerā krāsotām kamanelēm un nodzītu kleperi ieradās galvas pilsētā — cerēdami paši pārtikt un salasīt nomu kungam.

Tā reiz man gadījās paņemt šādu ormani… Puisis gadu divdesmit, plecīgs, labi noaudzis, brašs zēns; zilām acīm, sārtiem vaigiem; palsie mati gredzenā griezdamies vijās ap salāpīto, dziļi pār acīm uzmaukto jēreni. — Un brīnums, kā šis noplīsušais kamzolis uzlīdis šais milzeņa plecos!

Bet ormaņa glītais, bezbārdainais vaigs likās skumjš un drūms.

Sāku ar viņu sarunāties. Arī viņam balss skanēja skumja.

„Ko, draugs?“ vaicāju viņam. „Kāpēc neesi jautrs? Vai bēdas kādas, vai?“

Puisis tūlīt man neatbildēja.

„Ir, kungs, ir,“ beidzot viņš noteica. „Un vēl tādas, kā labāku nevajaga. Man sieva nomira.“

„Tu viņu mīlēji… savu sievu?“

Puisis nepagriezās pret mani; tikai drusku piešķieba galvu.

„Jā, kungs, mīlēju. Nu jau astots mēness … bet nevaru aizmirst. Man sirdi grauž … jānudien! Un aiz ko viņai bija jāmirst? Jauna! stipra!… Vienā dienā eholera nolika.“

„Un tev viņa bija laba?“

„Ak, kungs!“ smagi nopūtās nabadziņš. „Cik mēs labi ar viņu satikām! Nomira man promesot. Es kā dabūju zināt, te, proti, ka viņa jau apglabāta, — tūlīt steidzos uz sādžu māiās. Nobraucu — bija jau pāri pusnaktī. Ieeju savā istabā, apstājos viducī un saucu tā klusītiņām: „Masa! dzi, Maša!“ Tikai circenis čirkst. — Apraudājos es tadpatām, nosēdos uz kula — un kā situ plaukstas pret zemi! — Nepiepildāmā! saku, rīma!… Apriji tu viņu — tad aprij mani ar! — Ak, Maša!“

„Maša,“ viņš vēl piemetināja pavisam nokritušu balsi. Un neizlaizdams vīto grožu no rokām, viņš nospieda cimdā no acīm asaru, nopurināja to, nometa sāņš, parāva plecus — un vairs neteica ne vārda.

Izkāpdams no kamanām, es iedevu viņam piecmarku vairāk. — Viņš palocījās man zemu, pieķēris abām rokām cepuri — un riksīšos aizklimta pa tukšās ielas sniega klāju, ienirdams janvāra sala pelēkajā miglā.

Aprīlī, 1878.

MUĻĶIS

Dzīvoja reiz pasaule muļķis.

Ilgu laiku viņš dzīvoja bez bēdu; līdz beidzot viņam ausīs sāka nākt baumas, ka visi viņu daudzina par vienkāršu tukšgalvi.

Muļķis uztraucās un sāka pārlikt, kā darīt galu nepatīkamām baumām?

Nejauša doma beidzot uzausa viņa neskaidrā prātiņā … Un viņš bez kādas vilcināšanās to izveda dzīvē.

Satiek viņu uz ielas pazīstams — un ņēmās slavēt kādu ievērojamu gleznotāju.

„Apžēlojaties!“ izsaucās muļķis. „Sis gleznotājs jau sen pārdzīvots … Jūs tā neziniet? — To es no jums nebiju gaidījis… Jūs esat atpalicis cilvēks.“

Paziņa sabaidās — un uz vietas piekrīt muļķim.

„Cik jauku grāmatu es šodien izlasīju!“ saka muļķim otrs paziņa.

„Apžēlojaties!“ izsaucas muļķis. „Kā jums nav kauna? Šī grāmata nekur neder; visi tai jau sen ar roku atmetuši. — Jūs tā neziniet? — Jūs esat atpalicis cilvēks.“

Arī šis paziņa sabaidās — un piekrīt muļķim.

„Kas par brīnišķu cilvēku mans draugs N. N.,“ saka muļķim trešais paziņa. „Reti augstsirdīga dvēsele!“

„Apžēlojaties!“ izsaucas muļķis. ,,N. N. ir īsts nelietis! Visus radus apkrāpis. Kufš gan tā nezina? Jūs esat atpalicis cilvēks!“

Arī trešais paziņa sabaidās, piekrīt muļķim un atkāpjas no drauga. Un lai lielīja kāds ko lielīdams muļķim, par visu viņam bija viens un tas pats spriedums.

Tikai dažreiz vēl pārmezdams piebilda: „Un jūs vēl ticat autoritātēm?“

„Ļauns! ass!“ sprieda par muļķi viņa paziņas. „Bet kas par galvu!“

„Un kas par mēli!“ piebilda citi. „O, viņam ir talants!“

Beidzās ar to, ka kāda izplatīta žurnāla izdevējs muļķi uzaicināja par kritikas nodaļas vadītāju.

Nu muļķis ņēmās kritizēt visus un visu, palikdams uzticīgs savai manierei un savai izteiksmei.

Tagad viņš, kuj-š citkārt karoja pret autoritātēm -tpats ir autoritāte, — un jaunieši viņu godā — un baidos viņa.

Un ko citu iesākt nabaga jauniešiem! — Kaut arī vispār runājot — nepiederētos godāt… bet te, palūko negodāt — tevi ieskaitīs atpalikušos!

Laba dzīve muļķiem starp bailīgiem!

Aprīlī, 1878.

AUSTRUMZEMJU LEĢENDA

Kas gan Bagdada nezin slavena Džiafāra, pasaules saules?

Kādreiz — daudz gadus atpakaļ — vēl jauneklis, Džiafārs pastaigājās Bagdadas apkaimē.

Piepeši viņam ausīs ieskanēja aizsmakusi balss: kaut kur kāds sauca palīga.

Džiafārs apdomā un apķērībā skaitījās pārāks par visiem saviem līdzbiedriem; bet viņam bija žēlīga sirds — un viņš paļāvās uz saviem spēkiem.

Steigšus viņš devās pa saucienam un ieraudzīja vārgu vecīti, ko divi laupītāji aplaupīja, piespieduši pie pilsētas sienas.

Džiafārs izrāva savu zobenu un uzbruka laupītājiem: vienu nonāvēja, otru aiztrieca.

Atsvabinātais vecītis krita savam glābējam pie kājām un viņa drēbju vīli skūpstīdams izsaucās: „Drošais jaunekli, tava augstsirdība nepaliks bez atmaksas. Es gan no izskata esmu nabaga ubags; bet — tikai no izskata. Es neesmu vienkāršs cilvēks. — Atnāc rītu no paša rīta uz bazāru; es tevi gaidīšu pie fontāna — un tu varēsi pārliecināties par manu vārdu patiesību.“

Džiafārs nodomāja: „No izskata šis cilvēks patiešām ubags; bet — visādi jau atgadās. Kāpēc lai nepamēģinātu?“ un atbildēja: „Labi, vectēvs, es būšu!“

Vecītis paskatījās viņam acīs — un aizgāja.

Otrā rītā gaismai svīstot, Džiafārs devās uz bazāru. Vecītis viņa jau gaidīja, elkoni atspiedis pie marmora lēznas.

Klusēdams viņš paņēma Džiafāru pie rokas un ieveda viņu nelielā dārzā, visapkārt apvērstā augstu sienu.

Pašā dārza vidū zaļā pļaviņā auga brīnišķa izskata koks.

Tas atgādināja cipresi; tikai lapas tam bija debeszilas.

Trīs augļi — trīs āboļi — karājās tievajos uz augšu pacirtušos zaros: — viens — vidēja lieluma, iegarēns, piena-balts; otrs — liels, apaļš, spilgti-sarts; trešais — mazs, saviebies, iedzeltens.

Koks klusi šalkoja, lai gan vēja nebija. Kaut kas tanī skanēja smalki un žēli, kā stikla karuļi; likās, it kā tas justu Džiafāra tuvošanos.

„Jaunekli!“ vecais sacīja. „Plūc kupu gribi no šiem augļiem un zini: ja plūksi un apēdīsi balto — būsi gudrāks par visiem cilvēkiem; ja plūksi un apēdīsi sārto — būsi bagāts kā žīds Rotšilds; ja plūksi un apēdīsi dzelteno — patiksi visām Sievietēm. Izvēlies! … un nevilcinies. Pēc stundas augļi novītīs un arī pats koks nogrims mēmajā zemes dziļumā!“

Džiafārs nodūra galvu — un domāja. — „Kā būtu labāk?“ viņš paklusām teica, it kā pats sev padoma prasīdams. „Paliksi par daudz gudrs — kas zin, apniks dzīvot; paliksi bagātāks par visiem — katrs tevi apskaudīs; labāk plūkšu un apēdīšu trešo, saviebušos ābolu!“

Tā viņš arī izdarīja; bet vecais iesmējās savu bezzobja smieklu un sacīja: „O, gudrākais no jaunekļiem! Tu izvēlējies labāko daļu! — Kam tev baltais ābols? Jau tā tu esi gudrāks par Zālamānu. — Nav tev vajadzīgs arī sārtais ābols … Arī bez tā tu būsi bagāts. Tikai tagad tavas bagātības neviens neapskaudīs.“

„Pasaki man, vectēv,“ vaicāja attapies Džiafārs: „kur dzīvo mūsējā dievammīļā kalifa augsti godātā māte?“

Vecītis palocījās līdz zemei — un parādīja jauneklim

ceļu.

Kas gan Bagdadā nezin vispasaules saules, — varenā, slavenā Džiafāra?

Aprīlī, 1878.

DIVĒJAS ČETRRINDAS

Bija reiz pilsēta, kufas iedzīvotāji tik kaislīgi mīlēja dzeju, ka ja pāris nedēļās neparādījās kāda jauna skaista dzeja — viņi šādu neražu uzskatīja par sabiedrisku postu.

Viņi tad apvilka savas sliktākās drēbes, kaisīja pelnus uz galvas — un, bariem pulcēdamies laukumos, birdināja asaras, rūgti sūdzēdamies par mūzu, kas viņus pametusi.

Vienā šādā vaimanu dienā jaunais dzejnieks Jūnijs ieradās laukumā, kas bija pilns sērojošas tautas.

Veiklu gaitu viņš uzkāpa sevišķi celtā amvonā — un deva mājienu, ka lasīs dzeju.

Liktori savīcināja zižļus. „Klusu! uzklausait!“ viņi skāņi apsauca un pūlis apklusa, gaidīdams.

„0, draugi! Biedri!“ iesāka Jūnijs stipru, bet ne visai drošu balsi:

„O, draugi! Biedri! Dzejas cienītāji!

Kas visu cēlu, skaistu dievināt!

Tik nepagurt šai tumšu skumju brīdī!

Nāks diena gaidītā — un tumsu kliedēs rīts.“

Jūnijs apklusa… bet par atbildi viņam no visām laukuma malām atskanēja brēka, svilpieni, smiekli.

Pret viņu vērstās sejas kaisa aiz dusmām, visu acis dzirkstīja naidu, draudoši pacēlās rokas, savilktas dūrēs.

„Ar ko iedomājies pārsteigt!“ rēca dusmīgas balsis. „Nost no amvona neapdāvināto perškali! Prom šo muļķi! Puvušiem āboļiem, vanckariem nomētāt ērma putnu tādu! Akmeņus, akmeņus šurp!“

Kūleņiem novēlās Jūnijs no amvona… bet nebija ticis vēl ne mājās, kad izdzirda skaļu aplausu vētru, uzslavas saucienus, gaviles.

Nevarēdams saprast, kas noticis, viņš griezās atpakaļ; vairīdamies, lai pūlis viņu neievērotu (jo kaitināt satracinātu nezvēru bīstami), viņš nonāca laukumā.

Un ko viņš ieraudzīja?

Augstu pāri pūlim, uz zeltīta vairogs plāksnes laužu plecos pacelts, tērpts purpura klamidā un lauru vaiņagu kuplajos plivinošos matos, stāvēja viņa sāncensis — jaunais dzejnieks Jūlijs. Un tauta visapkārt sauca: „Slava! Slava! Slava nemirstīgajam Jūlijam! Viņš iepriecēja mūs mūsu sērās, mūsu dziļajās bēdās. Viņš aplaimoja mūs ar dzeju — saldāku nekā medus, daiļskanīgāku nekā cimbala, smaršīgāku par rozi, skaidrāku par debeszilgmi. Nesiet viņu gaviļgājienā, kvēpiniet viņa gudrai galvai maigu vīrāku, dzesējiet viņa pieri lēniem palmu vēdieniem, ziedojiet viņa kājām smaršīgākās arabu mīres! Slava!“

Jūnijs griezās pie tuvākā gavilētāja. „Saki man, līdzpilsoni, ar kādu dzeju Jūlijs jūs aplaimoja! — Man, par nožēlošanu, negadījās būt laukumā, kad viņš to skandēja. Noskaiti man, ja atceries — esi tik labs!“

„Ko, tādas dzejas lai neatcerētos?“ strauji atteica vaicātais. „Par ko gan tu mani turi? Tad uzklausies un gavilē — gavilē līdz ar mums visiem!“

„Jūs, dzejas mīlētāji!“ tā iesāka dievišķais Jūlijs.

„Jūs, dzejas mīlētāji! Biedri! Draugi!

Kam patīk viss, kas cēls un skāņš un maigs!

Jel nepagurstat grūto bēdu brīdī!

Nāks diena kārotā — un nakti aiztrieks rīts!“

„Lieliski, vai nē?“

„Apžēlojies!“ iesaucās Jūnijs, „tā taču mana dzeja! — Jūlijs droši vien būs bijis klāt kad es to skandēju, — būs noklausījies un ir atkārtojis šo to pārgrozīdams teicienos, protams, ne jau nu uz labo pusi!“

„Aha! Nu es tevi zinu — tu esi Jūnijs,“ uzacis saraukdams attapās uzrunātais pilsonis. „Vai nu tu esi skauģis vai muļķis!… apmātais, — ņem un apdomā kaut vienu pašu vietu: Jūlijam tik skaisti teikts: — un nakti aiztrieks rīts! Tev turpretī: — un tumsu kliedēs rīts!“ — kaut kas nejēdzīgs?! — Kā kliedēs?! Kādu tumsu?!“

„Bet vai tas nav vienalga? …“ gribēja taisnoties Jūnijs.

„Ja vēl ko teiksi,“ pārtrauca viņu pilsonis, „es uz vietas pateikšu tautai… un ļaudis tevi gabalos saraus!“

Prātīgs būdams, Jūnijs cieta klusu. Kāds sirmgalvis, noklausījies viņa sarunu ar pilsoni, pienāca un, nabaga dzejniekam roku uz pleca uzlicis, sacīja:

„Jūnij! Tu pateici savu — bet nelaikā; viņš atkārtoja otra domas — bet īstā laikā. — Viņam tā tad taisnība — bet tev paliek tava paša mierinātājas sirds apziņa.“

Bet kamēr sirdsapziņa — kā nu varēdama un prazdama … taisnību sakot, diezgan vāji — mierināja nomaļus ierāvušos Jūniju, — tur tālu, dimdošu gaviļu un aplausu šalkā, visu varenās saules zelta mirdzumā, purpuram 1āsmojot un lauru kronim pazibot dārgā vīraka mākoņu vītnēs, svinīgā gājienā, kā caram tronī kāpjot, lēnām aizšūpojās Jūlija staltais stāvs … un kupli palmu zari cits par citu noliecās viņa priekšā — it kā ar savu kluso pacelšanos un padevīgo noliekšanos vienmēr no jauna pauzdami to cienību, kas kūsāja viņa sajūsmināto pilsoņu sirdīs!

VAprīlī, 1878.

ZIRBULIS

Es nācu no medībām un gāju pa darza aleju. Mans suns tecēja man pa priekšu.

Piepeši viņš aprāva soļus un sāka līst, it kā saodis medījumu priekšā.

Es pametu skatu alejā un ieraudzīju zvirbulēnu, dzeltenumiem pie knābja, pūkainu galvu. Viņš bija izkritis no ligzdas (vējš stipri šūpoja alejas bērzus) un tupēja nekustēdamies, nevarīgi paplētis tikko apaugušos spārniņus.

Mans suns viņam lēnām tuvojās, kad piepeši, no tuvējā koka kā akmens viņam pie purna nokrita vecais tumškrūtainais zvirbulis — viss izspūris, sabozies un izmisumā žēli brēkdams, reizes divas palēcās līdz suņa atņirgtai zobainai mutei.

Viņš metās glābt, ar sevi aizsegdams savu mazo. Viss viņa sīkais ķermenis drebēja aiz briesmām, balstiņa ķērca un čiepstēja, — viņš pamira, viņš uzupurējās!

Kas par briesmoni viņam likās suns! Un, tomēr, viņš nevarēja palikt sēdot savā augstajā zarā, drošībā. Spēks, stiprāks par gribu, nometa viņu zemē.

Mans Trezors apstājās, atkāpās. Acīmredzot, arī viņš atzina šo spēku.

Es pasteidzos apsaukt savu apmulsušo suni — un godbijīgi aizgāju.

Jā: nesmejaties! Es jutu godbijību pret šo mazo drošsirdīgo putnu, pret viņa mīlas uzliesmojumu.

Mīla, es nodomāju, stiprāka par nāvi un nāvesbailēm.

—   Tikai viņā, tikai mīlā pastāv un rit dzīve.

GALVAS KAUSI

Krašņa, spoži apgaismota zāle; daudz kungu un dāmu.

Visu sejās jautrība, valoda sprēgā … Saruna iet par kādu slavenu dziedātāju. Viņu cildina dievišķu, nemirstīgu … O, cik brīnišķi viņa vakar nopogoja savu pēdējo trilleri!

Te piepeši — kā uz burvja zižļa mājienu — no visu galvām, no visu sejām pazūd plānais ādas pārvalks — un pēkšņi parādās bālganie miroņu galvas kausi, kailiem žokļiem un smaganām virmojot svina zilganumā.

Ar šausmām es skatos, kā kustās un virājas šie žokļi un smaganas — kā lampu un sveču gaismā lāsmodamas grozās kukurainās kaula bumbas — un kā griežas viņās citas mazākas bumbiņas — neprātīgo acu āboli.

Es baidījos pieskarties pats savai sejai, neuzdrošinājos skatīties spogulī.

Bet galvas kausi grozījās kā iepriekš … Un ar agrāko dedzību — sārtai strēmelei starp atņirgtiem zobiem šaudoties — veiklās mēles šļupstēja par to, cik brīnišķi, cik nepārspējami nemirstīgā… jā, nemirstīgā dziedātāja nopogoja savu pēdējo trilleri!

Aprīlī, 1878.

STRĀDNIEKS UN BALTROCIS

Strādnieks:

Ko tu lien pie mums? Ko meklē? Tu neesi mūsējs . .. Ej prom!

B a 11 r o c i s:

Esmu jūsējs, biedri!

Strādnieks:

Stāstīsi niekus: mūsējs! Ko iedomājies! Paskaties tikai uz manām rokām. Redzi, cik tās melnas? Un ož tās pēc mēsliem un deguta, — bet tavas, lūk, baltas kas baltas. Un pēc ka viņas ož?“

Baltrocis — pastiepdams savas rokas.

Še, paod.

Strādnieks — rokas apozdams.

Brīnums gan? Tīri tā kā dzelzs jūtams. Baltrocis:

Dzelzs arī ir. Veselus sešus gadus es viņās nēsāju dzelzs važas.

Strādnieks:

Par ko tad tā?

Baltrocis:

Par to, ka es pūlējos jūsu labā, gribēju iekafot brīvību jums — nabaga tumšiem ļautiņiem, sacēlos pret jūsu apspiedējiem, dumpojos … Nu, par to mani iesēdināja.

Strādnieks:

Iesēdināja? Tad tu man gan dumposies!

Divus gadus vēlāk

Tas pats strādnieks — otram :

Dzi, Pieter!… Atceries, aizpagājušo vasaru viens tāds baltrocis ar tevi runājās?

Otrs strādnieks:

Atceros … nu un tad?

Pirmais strādnieks:

Dzird, šodien viņu kāršot; tāda pavēle dota.

Otrs strādnieks:

Atkal dumpojies?

Pirmais strādnieks:

Dumpojies.

Otrs strādnieks:

Jā… vai zini ko, brāl Mitrij: ka mēs lūkotu dabūt to cilpu, ar ko viņu pakārs? stāsta, mājai tas nesot li-ialu svētību.

Pirmais strādnieks:

Tur tev taisnība. Palūkosim, brāl Pieter.

Aprīlī, 1878.

ROZE

Pēdējās dienas augustā … Iestājies jau rudens.

Saule nogājusi. Negaidīts, vētrains lietus bez pērkoņa un zibeņa tikko bija pāršalcis mūsu plašo līdzenumu.

Dārzs mājas priekšā kvēloja un kūpēja saulrieta atblāzmas liesmās un lietus lāsēs.

Viņa sēdēja viesistabā pie galda un domīga cieši lūkojās dārzā pa pusatvērtām durvīm.

Es zināju kas notiek viņas sirdī; zināju, ka pēc īsas, bet grūtas cīņas šai acumirklī viņa padevās jūtām, kufām vairs nespēja turēties pretī.

Pēkšņi viņa piecēlās, izmetās dārzā un pazuda.

Pagāja stunda… pagāja otra; viņa neatgriezās.

Tad es piecēlos un, no mājas iziedams iegriezos alejā, pa kufu — par to es nemaz nešaubījos — viņa aizgāja.

Apkārt metās jau tumsa; nakts nāca virsū. Bet uz celiņa mitrās smilts pat blāvajā krēslā bija redzams kāds spilgti sārts apaļš priekšmets.

Es noliecos. Tas bija jauns, tikko uzplaucis rožu zieds. Stundu atpakaļ es šo rozi redzēju viņai pie krūtīm.

Es rūpīgi pacēlu dubļos nomesto ziedu un istabā atgriezies noliku to uz galda pret viņas krēslu.

Lūk, beidzot arī viņa atgriezās — un, vieglu gailu pāriedama istabu, apsēdās pie galda.

Viņas seja bija bālāka, bet dzīvāka; ātri, kautras līgsmes pilnas un it kā mazākas savilkušās nolaistās acis maldījās šurpu turpu.

Viņa uzskatīja rozi, paķēra rokā, aplūkoja saburzītās smilšainās zieda lapiņas, paskatījās manī — un viņas acis, pēkšņā skata nenovēršot, ieplūda asarām.

„Par ko jūs raudat? “es vaicāju.

„Raudu par šo rozi. Redziet, kas ar viņu noticis.“

Te man ienāca prātā pateikt dziļdomlbu.

„Jūsu asaras nomazgās šos traipus,“ sacīju es ar īpašu uzsvaru.

„Asaras nemazgā, asaras dedzina,“ viņa atteica un, pagriezusies pret kamīnu, iemeta ziedu dziestošās liesmās.

„Ugunī sadegs labāk nekā asarās,“ viņa izsaucās ne bez drosmes, un skaistās acis, laistīdamās vēl asarās, smaidīja spītas un laimīgas.

Es sapratu, ka arī viņa bija pārdegusi.

Aprīlī, 1878.

J. P. VREVSKAS PIEMIŅAI

Tur, dubļos uz smirdošiem mitriem salmiem, pussakrituša šķūņa palievenī, pārvērstā uz ātru roku par lauku kara hospitāli, mazā izpostītā bulgāru sādžā — jau trešu nedēļu viņa vārga ar tīfu.

Viņa gulēja nesamaņā, bet ārsti — neviens pat nepaskatījās uz viņu; slimie zaldāti, ku^us viņa bija kopusi, kamēr vēl turējās kājās, — katrs pa kārtai cēlās no savām sērgainām migām, lai izkaltušām lūpām pasniegtu ūdens lāsi sasistas krūzes lauskā.

Reiz viņa bija jauna, skaista; augstākās aprindas viņu pazina; pat augstmaņi par viņu apvaicājās. Dāmas viņu apskauda, vīrieši lakstojās ap viņu … viens otrs sirdī viņu dziļi iemīlēja. Dzīve viņai uzsmaidīja; bet ir smaidi rūgtāki par asarām.

Tik maiga, kautra sirds … un tāds spēks, tāda uzupurēšanās dziņa! — Palīdzēt cietējiem — lielākas laimes viņa nezināja … nezināja … un arī neizbaudīja. Katra cita laime pagāja viņai ga^ām.

Bet ar to viņa sen bija apradusi — un degdama neapsīkstošās ticības ugunī, ziedoja savus spēkus tuvāku labā.

Kādus svētīgus dārgumus viņa glabāja tur, savas sirds slepenākos dziļumos — neviens nezināja — un tagad, protams, mūžam nedabūs zināt.

Un kam arī zināt? Upuris nests—uzdevums piepildīts.

Tak skumji iedomājoties, ka pat mirušai viņai neviens nepateica paldies — lai gan pati viņa kautrējās un vairījās no katras pateicības.

Kaut viņas mīļā ēna neapvainotos par šo vēlīno ziedu, kufu es iedrošinos nolikt viņai uz kapa!

PĒDĒJA SATIKŠANĀS

Mēs bijām reiz labi, tuvi draugi.. . Bet pienāca nestunda — un mēs šķīrāmies kā naidnieki.

Pagāja daudz gadu … Te iegriezies pilsētā, kufā viņš dzīvoja, es dabūju zināt, ka viņš neārstējami slims — un vēloties ar mani tikties.

Es devos pie viņa, iegāju viņa istabā .. . Mūsu skati sastapās.

Es viņu tikko vairs pazinu. Mans Dievs! kā kaite viņu bija pārvērtusi!

Dzeltens, izkaltis, gluži pliku galvu, smailu sirmu bārdu viņš sēdēja vienā pašā tīši sagraizītā kreklā… Viņš nevarēja panest visvieglāko drēbju svara. Drudžaini viņš man sniedza roku, šausmīgi izdēdušu, kā krimst apkrimsto roku, ar mokām izdvezdams dažus nesaprotamus vārdus: — vai tas bija apsveiciens jeb pārmetums — kas to zin? Vārgās krūtis sāka cilāties un pār sarauktiem skropstiem iekaisušās acis izrieta divi sīkas cietēja asaras.

Man sažņaudzās sirds … Es apsēdos uz krēsla viņam līdzās — un, neviļus nodūris skatu šo šausmu un nejēdzības priekšā, sniedzu yiņam savu roku.

Bet man izlikās, ka ne viņa roka pieskārās manējai. Man likās, it kā starp mums klusi sēdētu gara balta sieviete. Gar§ auts ietin viņu no galvas līdz kājām. Nekur neskatās viņas dziļās, bālās acis; neko nerunā viņas bālās sakniebtās lūpas …

Sī sieviete savienoja mūsu rokas … Viņa samierināja mūs uz visiem laikiem.

Jā… Nāve mūs samierināja.

SLIEKSNIS

Es redzu milzu eku. Priekšējā sienā šauras durvis līdz kāju vajā; iekšā baiga tumsa.

Pie augstā sliekšņa stāv jaunava … krievu jaunava. Vēsumu dvašo biezā tumsa un līdz ar ledaino elpu no iekšienes nāk smaga dobja balss:

„O tu, kas gribi ienākt pār šo slieksni, vai arī zini, kas tevi sagaida?“

—        Zinu, — atbild jaunava.

„Aukstums un bads, zaimi un izsmiekls, naids, pārestība, nievas un varmācība, cietums, sērgas, pati nāve!“

—        Zinu.

Galēja vientulība, atstātība!“

—      Zinu. Esmu gatava. Esmu gatava uzņemties visas mokas, panest visus triecienus.

„Ne tikai no ienaidniekiem, bet arī no radiem un draugiem!“

—       Jā … arī no viņiem.

„Labi. Un tu esi gatava uzupurēties?“

—        Jā.

„Uzupurēties neminēta? Tu aiziesi bojā, — un neviens, neviens pats nezinās, kā piemiņu godināt?“

—       Es negribu ne pateicības, ne līdzjūtības. Man nevajaga vārda cildenības.

„Bet vai esi gatava … arī noziegumam?“

Jaunava nodūra galvu.

—        Esmu gatava ari noziegumam.

Balss brītiņu pārtrauca savu prašņāšanu.

„Vai zini arī to,“ beidzot atskanēja, „ka tev var zust ticība uz to, kam tagad tici, nākt pie atziņas, ka esi maldījusies un velti uzupurējusi savu jauno dzīvību?“

—       Zinu to. Un tomēr gribu iet iekšā.

„Tad nāc!“

Jaunava pārkāpa slieksni — un smags priekškars no laidās aiz viņas.

„Neprāte,“ kāds nošņāca viņai paka).

„Svētā!“ atskanēja par atbildi nezin no kurienes.

Maijā, 1878.

APCIEMOJUMS

Es sēdēju pie vaļēja loga … agri, pirmā maija agrā

rītā.

Blāzma vēl nebija iedegusies; bet jau bālēja, jau metās dzestrāka tumšā, siltā nakts.

Migla vēl necēlās, vējiņš nevēsmoja; visapkārt vienāda krēsla un klusums … bet atmodas brīdis jūtami tuvojās — un plānajā gaisā kāpa rītrasas asais valganums.

Te pa vaļējo logu, spārniem viegli žīgojot un čaukstot, manā istabā ielaižas liels putns.

Es satrūkstos, paskatos … Tas nav vis putns, tā maza spārnota sieviete, šaurā, gafā, lejup krokainā tērpā.

Visa viņa bija pelēka, perlamutra pelēka; tikai maigo spārnu apakšas lāsmoja liegā plaukstošas rozes iesārtumā; krēimeņu vainags apņēma viņas viļņainās matu sprogas apaļajā galviņā, — un kā tauriņa taustekļi divas pāvspalvas aizgrābjoši līgojās pār skaisto apaļo pierīti.

Reizes divas viņa aplidoja istabu pie griestiem; viņas sīkā seja smaidīja; smaidīja arī lielās, tumšās, spulgās acis.

Jautrā, draiskā lidojumā zibēt zibēja viņu dimanta stari.

Rokā viņa turēja stepju puķes gajo stiebru: „cara zizli“ sauc 5o puķi krievu tauta, — tā arī ļoti atgādina scepteri.

Strauji pāri laizdamās, viņa ar šo puķi viegli aizskāra man galvu.

Es pastiepos viņai pretī… Bet viņa izlaidās pa logu

—    un pazuda…

Dārzā, ceriņkrūma biezoknī ar pirmo ūbienu viņu pasveicināja tikko pamodusies ūbele; bet tur tālē, kur viņa aizlaidās, palsi-zilganā debesmala pamazām metās iesārta.

Es zinu tevi tu fantazijas dieve! Tev neviļus gadijās iemaldīties pie manis — tu aizlaidies pie jauniem dzejniekiem.

O, dzeja! Jaunība! Jaunavas daiļā sievišķība! Tikai uz mirkli jūs man vairs atmirdzat — agra pavasara agrā rītā!

Maijā, 1878.

NECESSITAS — VIS — LIBERTAS

Bareljefs

Gapa, kaulaina vecene, tērauda seju un stingu, trulu skatu soļo lieliem soļiem un ar savu nūjas kalsno roku bīda sev pa priekšu otru sievieti.

Šī sieviete milzīga augumā, plecīga, tukla, stipriem muskuļiem kā pašam Hēraklam, bet sīku mazu galviņu uz buļļa kakla — un akla — savukārt bīda sev pa priekšu izdilušu sīkaudzi meitenīti.

Vienīgi meitenītei redzīgas acis; viņa turas pretī, kārpās atpakaļ, mētā savas tievās rociņas; spīts un drosme lasāma viņas uzbudinātā sejā… Viņa negrib klausīt, negrib iet kurp viņu bīda… un tomēr viņai jāpadodas un jāiet.

NECESSITAS — VIS — L1 BERTAS.

Kam patīk — lai tulko.

Maijā, 1878.

NABAGDĀVANA

Lielas pilsētas tuvumā pa plato lielceļu soļoja vecs novārdzis vīrs. Viņš gāja grīļodamies; smagi un nevarīgi cilājās viņa izdilušās kājas, streipuļus un mezdamās kā liekas piekārtas. Viņa drēbes bija vienās skrandās; kailā galva smagi nokārās uz krūtīm … Trūka spēka.

Viņš apsēdās ceļmalā uz akmeņa, saliecās uz priekšu elkoņos atspiedies, seju abām rokām aizsegdams — un caur salīkušajiem pirkstiem sāka ritēt asaras sausajos pelēkajos putekļos.

Viņš nogrima atmiņās …

Atcerējās viņš tos laikus, kad bija vēl vesels un bagāts — kā viņš izšķieda savu veselību — un savu bagātību izdalīja draugiem un nedraugiem … Un lūk, nu pašam nav ne maizes kumosa — un visi viņu pametuši, draugi ātrāk nekā ienaidnieki. .. Vai tiešām viņam būs tiktāl jāpazemojas ka jālūdz ubagdāvanas? Rūgti bija ap sirdi un kauns.

Un ritēdamas ritēja asaras, mezdamas plankumus palsajos putekļos.

Piepeši viņš izdzirda, ka viņu kāds sauc vārdā: viņš pacēla gurdo galvu — un ieraudzīja savā priekšā svešnieku.

Vaigs mierīgs un nopietns, bet ne bargs; acis gaišas, bet ne starojošas; skats ass, bet ne ļauns.

„Visu savu bagātību tu esi izdāļājis,“ atskanēja mierīga balss … „Bet tu tak nenožēlo, ka esi labu darījis?“

„Nē, nenožēloju,“ atbildēja nopūzdamies vecais: „bet pašam, lūk, nupat nāve klāt.“

„Jo ja nebūtu bijis nabagu, kas tev roku pretī stiepa,“ turpināja svešnieks, „kā tu būtu varējis parādīt savu labsirdību? nodoties savam žēlsirdības darbam?“

Vecais ne vārda neatbildēja — un palika domīgs.

„Tāpēc tagad arī tu, nabags, nelepojies,“ svešnieks turpināja; „ej un stiep savu roku, — dod arī tu iespēju citiem labiem ļaudīm darbos parādīt viņu labsirdību.“

Vecais saņēmās, pacēla acis… tak svešnieks bija jau pazudis; — bet pa ceļu tuvojās ceļagājējs.

Vecais piegāja tam — un pastiepa roka. — Ceļnieks dusmīgi novērsās un nedeva neka.

Pēc tā nāca otrs — un tas vecītim pasniedza mazu nabagdāvanu.

Par atmestiem grašiem vecītis nopirka sev maizi — un gards viņam likās saubagotais kumoss — un viņa sirdi nenospieda kauns — gluži otrādi: viņu pārņēma kluss prieks.

Maijā, 1878.

KUKAINIS

Es sapņoju, ka sēdām mēs cilvēku divdesmit lielā istabā vaļējiem logiem.

Starp mums ir sievietes, bērni, veči… Visi mēs runājam par kādu ļoti ikdienišķu lietu — runājam skaļi, cits citu pārkliegdami.

Te uz reizi griezīgi spurgdams istabā ielaidās liels kukainis, veršokus divus gapš … ielaidās, pariņķoja istabu un apmetās pie sienas.

Viņam bija līdzība ar mušu vai lapseni. — Rumpis tumši-rūzgans; tādas pat krāsas plakani kaulaini spārni; spalvainās kājas izplatu, galva stūraina un liela kā spārim; un galva viņam un kājas — sarkansārtas kā asinīs mērcētas.

Šis ērmotais kukainis nemitīgi grozīja galvu uz augšu uz leju, uz vienu un otru pusi, un tirināja kājas … tad pēkšņi trūkās spārnos un tarkšķēdams laidelējās pa istabu — līdz atkal apmetās un pretīgi un baisi tirinādamies nekustējās no vietas.

Visus mūs pārņēma riebums, bailes, pat izmisums … Neviens neatcerējās redzējis kaut ko tamlīdzīgu, visi sauca: „dzeniet laukā šo briesmoni!“ par gabalu mutautiem vēdīdami… jo tuvoties kukainim neviens neuzdrošinājās, un kad kukainis cēlās spārnos — visi neviļus atkāpās.

Tikai viens no mūsu sarunu biedriem, vēl gluži jauns cilvēks, bālu vaigu, uzlūkoja mūs pārējos izbrīnots. — Viņš paraustīja plecus, pasmaidīja, un ne par ko nevarēja saprast, kas ar mums noticis un par ko mēs uztraucamies. Pats viņš nekāda kukaiņa neredzēja un nedzirdēja arī tā šausmīgās spārnu tarkšoņas.

Piepeši kukainis it kā uzglūnēja jauneklim, — pacēlās spārnos un, pieplakdams viņam uz galvas, iecirta dzeloņu pierē virs acīm… Jaunais cilvēks vāji ievaidējās — un saļima beigts.

Nejaukā muša tūlīt aizlaidās … Nu tikai mes attapāmies, kas tā bija par viešņu.

KĀPOSTI

Zemnieka atraitnei nomira viņas vienīgais dēls, divdesmitgadējs jauneklis, labākais strādnieks visā ciemā.

Lielmāte, šā ciema īpašniece, dabūjusi zināt par zemnieces bēdām, gāja apmeklēt viņu pašā bēru dienā.

Viņa viņu sastapa mājās.

Istabas vidū pie galda stāvēdama, zemniece, savu labo roku lēnām cilādama (kreisā bija saitē pakārta), smēla no apkvēpuša katliņa plānus kāpostus un mierīgā garā strēba kafoti pēc kafotes.

Viņas vaigs bija iekrities un grūtsirdīgs; acis sasarkušas un uztūkušas. Bet stāvēja viņa stingri un taisni kā baznīcā.

„Mīļais Dievs!“ nodomāja lielmāte: „un viņa vēl var ēst šai brīdī… cik mazjūtīgi tomēr visi šie ļaudis!“

Un cienīgā atcerējās, ka dažus gadus atpakaļ, pazaudējusi savu deviņus mēnešus veco meitiņu, aiz sirdssāpēm atteicās pat izbraukt uz skaisto vasarnīcu Pēterburgas tuvumā — un visu vasaru nodzīvoja pilsētā! — Bet zemniece turpināja strēbt savus kāpostus.

Lielmāte beidzot nenocietās. „Tatjana!“ viņa teica. „Apžēlojies! — Es brīnos! Vai tu sava dēla nebūtu mīlējusi? Ka vēl neesi pazaudējusi ēstgribu? Kā vari vēl strēbt šos kāpostus?“

„Mans Vasja beigts,“ klusi noteica zemniece — un karstas asaras sāka atkal ritēt pār iekritenajiem vaigiem. „Proti, man mans gals arī klāt: dzīvai galvu man no pleciem noņēma. Bet kāposti var sabojāties; viņi taču sālīti.“

Lielmāte tikai paraustīja plecus — un izgāja ārā. Sāls viņai tikpat ka nekā nemaksāja.

ZILGMES VALSTS

O, zilgmes valsts! O, dzidres, gaismas, jaunības un laimes valsts! Es redzēju tevi… sapnī.

Mēs bijām vairāki braucēji skaisti izpušķotā laivā. Kā apaļas gulbja krūtis piepūtās baltā bura zem draiskajiem vimpeļiem.

Es nezināju, kas mani līdzbiedri; bet ar visu savu būti es jutu: arī viņi ir jauni, līgsmi un laimīgi, kā es pats!

Un es jau viņus arī nevēroju. Visapkārt es redzēju vienīgi bezgalo dzidro jQyu, kas visa margoja sīkās zelta zvīņās — bet pār galvu bija tāda pati bezgala zilgmes jūļa, pa kufu rotādama un it kā smaidīdama slīdēja maija saule.

Brīžam mūsu starpā izcēlās smiekli, — skaļi un jautri kā dievu smiekli!

Vai atkal vienam otram pār lūpām plūda vārdi, dzejas, brīnišķa skaistuma un varenas sajūsmas pilnas … likās, pati debess viņas atbalso — un jūfa aizrautībā trīc … Tad atkal iestājās svētlaimīgs klusums.

Viegli šūpodamās maigajos viļņos, slīdēja mūsu straujā laiva. Ne vējš to dzina; mūspašu rotājošās sirdis vadīja to. Kurp mēs gribējām, tur viņa slīdēja, paklausīga kā dzīva.

Mēs braucām gar salām, burvīgām, pusdzidrām salām, mirdzošām kā dārgakmeņi, safirs un smaragds. Reibinoša smarša plūda no viņu lokajiem krastiem; dažas no viņām apbēra mūs ar baltrožu un krējmeņu lietu; no dažām atkal pēkšņi gaisā pacēlās septiņkrāsaini putni lieliem spārniem.

Putni riņķoja pār mums, krējmenes un rozes šūpojās kristalla putās, kas slīdēja mūsu gludajai laivai pie sāniem glauzdamās.

Līdz ar puķēm un putniem mūs aplidoja patīkamas skaņas … Jaunavu balsis skanēja … Un visapkārt viss: debesis, jūra, plīvā bura masta galā, burbuļojošā straume pie stūres — viss stāstīja par mīlu, par mīlas svētlaimi!

Un tā, ko katrs no mums mīlēja — bija tuvumā… kaut kur tepat, tikai neredzama. Vēl acumirklis — un lūk, viņas acis atmirdzēs, uzplauks viņas smaids . .. Viņas roka satvers tavējo — un aizvedīs tevi sev līdzi mūžam ziedošajā paradīzē!

O, zilgmes valsts! es redzēju tevi sapnī.

Jūnijā, 1878.

Ja kāds man slavē bagāto Rotšildu, kurš no saviem milzu ienākumiem ziedojot tūkstošus bērnu audzināšanai, slimnīcām, nespējnieku patversmēm — es sajūsminos un cildinu.

Bet tā jūsmodams un cildinādams es nevaru aizmirst kādu mazturīga zemnieka ģimeni, kas bāra bērnu-radinieci uzņēma savā pussagruvušā būdiņā.

„Ja pieņemam Kātiņu,“ teica zemniece, „mums ar viņu izies pēdējais grasis, — nepaliks ne ko sāli iegādāties putrai…“

„Nu, to jau mēs varam … tāpat bez sāls,“ piebilda zemnieks, viņas vīrs.

Rotšilds netiek ne tuvu šādam zemniekam.

Jūlijā, 1878.

VECĪTIS

Pienaca tumšas, grūtas dienas …

Paša nespēks, miju tuvinieku slimības, vecums auksts un drūms. Viss, ko esi mīlējis, kam nesavtīgi esi nodevies ar sirdi un dvēseli — sakrīt un iznīkst. Lejup iet ceļš.

Ko darīt? — Bēdāties? Skumt un gausties? — Ne sev, ne otram ar to neko nepalīdzēsi…

Kalstošam sarauktam kokam lapas gan sīkākas un retākas, — bet zaļums viņam tas pats.

Saraujies arī tu, nogrimsti sevī, savās atmiņās, un tur, dziļdziļu, visapslēptākā dvēseles dzīlē atvērsies tava agrākā, tikai tev vienam pieejamā dzīve tās ziedošā skaistumā, mūžam svaigā zaļumā un maigā pavasara spēkā!

Bet esi uzmanīgs — neskaties uz priekšu, nabaga vecais!

Jūlijā, 1878.

KORESPONDENTS

Divi draugi sēdcja pie galda un dzēra tēju.

Te ārā uz ielas izcēlās troksnis. Atskan vaimanas, nikna lamāšanās, velnišķu smieklu vētra.

„Tur kādu sit,“ viens no draugiem saka, paskatīdamies pa logu.

„Vai ļaundari? Slepkavu?“ vaicā otrs. „Kļaus’, lai viņš ir kas būdams, patvaļīga linčošana nav pielaižama. Nāc, iesim viņam palīgā.“

„Ne jau nu slepkavu sit.“

„Ne slepkavu? Tad zagli? Vienalga, iesim izrausim viņu pūlim.“

„Nē, ne zagli.“

„Ne zagli? Tad kasieri, dzelzceļnieku, kapa intendantu, krievu mecenātu, advokātu, lāga redaktoru, sabiedrības labdari? … Viss viens, iesim viņam palīgā!“

„Nē taču: sit — korespondentu.“

„Ak korespondentu? — Nu, zini: izdzersim papriekšu savu tēju.“

Jūlijā, 1878.

Ta bija parādība.

Manā priekšā nostājās divi eņģeļi — divi ģēniji.

Es saku: eņģeļi … ģēniji — tāpēc, ka viņu kailo miesu nesedza nekāds tērps un abiem uz muguras pacēlās stipri, gafi spārni.

Abi bija jaunekļi.

Pirmais — drusku patukls, smalku plutu, tumšmatis. Brūnas valbas acis biezajos skropstos; glaims, jautrs un kārīgs. Patīkama, valdzinoša seja — drusku pārdroša, drusku spīta. Sārtās mīkstās lūpas mazliet raustās. Jauneklis smaida kā varturis kāds — pašpaļāvīgi un laiski. Krāšņu puķu vainags viegli apņem vizošos matus, gandrīz aizķerdams samta uzacis. Raiba, zelta bultu sasprādzēta leoparda āda slaidi apņem plecus, nokārdamās pār apaļajiem gurniem. Spārnu spalvas laistās rožainas; bet spārnu gali purpursārti kā svaigās asinīs mērcēti. Laiku pa laikam tie trīs, ņirbēdami un šalkdami patīkamu kā pavasara lietus sudrabšalku.

Otrs bija kalsnējs un iedzeltenu miesu. Viņa krūšu kauli izspiedās pie katra elpas vilciena. Mati viņam gaiši, plāni un gludi; acis lielas, apaļas, gaišpelēkas; skats nemierīgs un dīvaini spulgs. Vaibsti stūraini asi; maza pusatvērta mute asiem zivs zobiem; smails ērgļa deguns, izspiests un smalkām palsām pūkām apaudzis smakrs. Šīs kalsnās lūpas nekad ne reizi nav vēl smaidījušas.

Tā bija noteikta, atbaidoša, cietsirdīga seja. (Vistīm, arī pirmā skaistuļa sejā, — kaut gan tā liega un patīkama — līdzcietības vaibstu nemanīja.) Otrajam matos iepītas karājās tukšas saburzītas vārpas, sasietas ar salmu. Rupjš pelēks audekls apņēma viņa gurnus; pliekni tumšzilie spārni uz muguras cilājās lēni, draudoši.

Abi jaunekļi likās nešķirami biedri.

Viņi atbalstījās viens otram uz pleca. Kā vīnogu ķekars maza un mīksta pirmējā roka nokārās pār otrā kalsnējo kamiesi; kā čūskas stiepās otrā smailās delnas tievie pirksti pār krūtīm pirmajam.

Un es izdzirdu balsi. Tā man lūk ko sacīja:

„Tavā priekšā Mīla un Bads — divi dvīņu brāļi, visas dzīvās radības pamalu pamats.

“Viss, kas dzīvo — kustas, lai uzturētos; un uzturas — lai vairotos.“

„Mīla un Bads — abu mērķis viens: gādāt, lai neiznīktu dzīvība, — vienalga, sava paša vai otra — viena un tāpati viskopas dzīve.“

Augustā, 1878.

PATMĪLIS

Viņam bija visas vajadzīgās īpašības, lai kļūtu savējiem par lāstu.

Pa dzimšanai veselīgs, pa dzimšanai turīgs — viņš visu savu gaj-o mūžu nodzīvoja veselīgs un turīgs, nekrita ne mazākā pārkāpumā, nenodarīja ne mazākās kļūdas, nepārsteidzās ne vārdos, ne darbos.

Viņš bija nevainojami godīgs! . . . Un lepns savā godīguma apziņā, viņš visus mocīja: piederīgos, draugus, pazīstamus.

Godīgums bija viņa kapitāls … un viņš no tā ņēma augļotāja procentus.

Godīgums deva viņam tiesību būt nežēlīgam un nedarīt laba bez pavēles; — viņš bija nežēlīgs — un nedarīja laba … jo labdarība uz pavēli nav labdarība.

Ne par vienu viņš nerūpējās, izņemot sevi — sava paša priekšzīmīgo personu; un viņš no sirds uztraucās, ja tikpat nesavtīgi par viņu nerūpējās arī citi!

Bet par patmīli viņš sevis neskaitīja — nē, par visu niknāk viņš pēla un vajāja patmīlību un patmīļus! — Un kā lai arī nē: jo otra patmīlība kaitēja viņa patmīlībai!

Neapzinādamies sevī ne mazākās vājības, viņš nespēja saprast un nepiedeva vājību nevienam citam. Vispār viņš neviena un nekā nesaprata, jo viss un no visām pusēm, no galvas līdz papēžiem, no priekšas un muguras viņš bija ieņemts pats ar sevi.

Viņš pat neatskārta: ko nozīmē — piedot? Pašam sev piedot nekad nenācās … Kāpēc tad lai viņš piedotu otram?

Savas sirdsapziņas tiesas priekšā, sava Dieva vaiga priekšā — viņš, šis ērms, šis tikumības izvirtums, acis kalnup pacēlis, noteiktā skaidrā balsī apliecināja: „Jā! es esmu cienījams, esmu tikumīgs vīrs!“

Šos vārdus viņš atkārtos uz miršanas gultas — un nekas neietrīcēsies viņa akmens sirdī, — šai sirdī bez mazākā traipa un plaisas.

0, nejēdzīgā pašpieticība — nelokāmās, lēti gūtās tikumības apziņa: tu esi riebīgāka par nejaukāko atklātu netikumu!

Decembrī, 1878.

DZĪRĀS PIE AUGSTAKĀ GARA

Reiz Augstākais Gars sadomāja rīkot lielas dzīrās savās zilgmes pilīs.

Visas tikumības viņš uzaicināja viesos. Vienīgi viņas… vīriešu viņš neaicināja … tikai dāmas.

Sanāca viņu daudz — gan lielu, gan mazu. Mazās tikumībiņas bija patīkamākas un mīlīgākas par lielajām; tak visas jutās apmierinātas — un laipni sarunājās savā starpā, kā jau pieklājas tuviem radiem un pazīstamiem.

Bet tad Augstais Gars pamanīja divas skaistas dāmas, kuras, kā likās, viena otru nepazina.

Saimnieks paņēma vienu no šām dāmām pie rokas un pieveda otrai.

„Labdarība!“ sacīja viņš, norādīdams uz pirmo.

„Pateicība!“ piebilda, norādīdams uz otro.

Abas tikumības bija bezgala pārsteigtas: kopš pasaule pastāv — un tā pastāvēja jau sen — viņas sastapās pirmo reizi.

Decembrī, 1878.

SFINGS

Dzelteni peleka, virsu irdena, apakšā cieta čirkstoša smilts … smilts bez gala, kurp vien raugies!

Un šai smilšu tuksnesī, šai nāves un iznīcības jūpā augstu paceļās Ēģiptes sfinga milzu galva.

Ko teikt grib šās lielās pampās lūpas, šās izspiesti sastingušās uzrauktās nāsis — un šīs acis, šīs garēnās, pussapņainās, pusvērojošās acis augstā kuplu uzaču dubultlokā?

Bet kaut ko viņas grib teikt! Viņas pat runā — bet vienīgi Oidips prot iztulkot viņu mīklu un saprast viņu mēmo valodu.

Pa! Taču es pazīstu šos vaibstus: nē, viņos nav nekā ēģiptiska. Gaiša zema piere, izriesti žokļi, deguns īss un taisns, skaista zobaina mute, mīkstas ūsas un sprogaina bārdele — un šīs atvastās nelielās acis! — bet galvā kupla matu cepure ar šķirtni pa vidu. — Jā, tas esi tu, Karps, Sidors, Semjons, tu, Jaroslavas, Rjazaņas zemnieciņš, mans tautieti, kauls no krievu kaula! Vai sen jau tu sfinga kārtā?

Un vai tu arī gribi kaut ko teikt? Jā gan; jo arī tu esi sfings.

Un tavas acis — šīs bezkrāsainās, bet dziļās acis kaut ko stāsta. Un tikpat mēma un mīklaina viņu valoda.

Bet kur tavs Oidips?

O jā! Nepietiek ar to vien, ka uzlikt jērenīcu, lai kļūtu par tavu Oidipu, tu krievu sfings!

NIMFAS

Es atrados pie skaistas kalnu rindas, liektas puslokā. Jauns zaļoksnējs mežs sedza to no augšas līdz apakšai.

Dzidra klājās pār mums zilā dienvidu debess; saule stātīs rotāja savus starus; lejā pa pusei ar zāli aizauguši čaloja mundrie strauti.

Un man ienāca prātā senais nostāsts par grieķu kuģi, kas pirmā gadusimtā pēc Kristus braucis pa Egeijas jūru.

Bijusi pati pusdiena… Laiks bijis mierīgs. Te piepeši gaisā, stūrmanim pār galvu, kāda balss skaidri saka: „Kad brauksi gar salu, uzsauc labi stipri: „Miris ir lielais Pans?“

Stūrmanis brīnās . .. sabaidījies. Bet kad kuģis slīd garām salai, viņš dara kā teikts un uzsauc: ,.Miris ir lielais Pans!“

Un uzreiz, par atbildi viņa saucienam, pa visu salas piekrasti (un sala bijusi neapdzīvota) sacēlušās skaļas raudas, žēlas vaimanas, klaigas: „Miris! Miris ir lielais Pans!“

Es atcerējos šo teiku — un man uzausa savāda doma: „Kā būtu, ja arī es tā uzsauktu?“

Bet, ievērojot apkārtējās gaviles, par nāvi es nevarēju domāt — un, visus savus spēkus saņemdams, es uzsaucu: „Dzīvs! dzīvs ir lielais Pans!“

Acumirklis un, ak brīnums! — manam saucienam par atbildi pa visu plašo zaļo kalnu pusloku sacēlās jautri smiekli, gaviles, un vīterošana. „Viņš dzīvs! viņš augšāmcēlies, lielais Pans!“ priecīgas skanēja jaunās balsis. Viss manā priekšā piepeši uzsmaidīja gaišāk par sauli pie debesīm, jautrāk par čalojošiem strautiem ielejas zālē. Bija dzirdama ašu vieglu soļu dipoņa, zaļajā biezoknī plīvas pazibēja marmorbaltās tunikas, kailu stāvu dzīvais iesārtenums… Nimfas, tās nimfas; driadas un bakhantes steigšus devās no kalna lejā …

Viņas parādījās uzreiz pa visām mežmalām. Mati plivinās ap dievišķām galvām, daiļās rokas vīcina vainagus un timpanus — un smiekli, sprēgājoši olimpiski smiekli plūst un aizlīgo ar viņām.

Papriekšu iet dieve. Viņa cēlāka un skaistāka par visām citām — bultu auls plecos, rokā loks, sudraba mēnessirpis vaļējos matos …

Diana, tā — tu?

Te dieve apstājas … un līdz ar viņu uz vietas apstājas visas nimfas. Aprimst skaļie smiekli. Es redzu, ka piepešs nāves bālums pārņem apklusušās dieves seju; ievēroju, ka sastingst viņas kājas, ka neizsakāmās šausmās paveras viņas lūpas, kā ieplestas raugās acis tālē. — Ko viņa ieraudzīja? Kurp viņa skatās?

Es pagriežos un paskatos tur, kur viņa lūkojas .. .

Tālu pāri plašai lauku joslai pašā debesmalā kā dzirkstošs zelta punkts mirdzēja krusts baltas kristīgo baznīcas torņa galā… Šo krustu bija ieraudzījusi dieve.

Es dzirdēju aiz sevis vairākkārtējas smagas nopūtas, līdzīgas tūkstošu stīgu drebošai šalkai, — un kad es pagriezos atpakaļ, no nimfām vairs nebija ne vēsts … Zaļoja kā zaļojis plašais mežs, un tikai šur tur biezo zaru tīklā izgaizdami pazibēja gaiši plankumi. Vai tās bija nimfu tunikas, jeb no ielejas cēlās migla — nezinu.

Bet cik man bija žēl, ka dieves pazuda.

Decembrī, 1878.

DRAUGS UN IENAIDNIEKS

Uz mūža ieslodzīšanu notiesāts noziedznieks izspruka no cietuma un metās bēgt pa galvu pa kaklu. Viņam uz pēdām pakaļ dzinās ķērāji.

Viņš skrēja, cik jaudas … Gūstītāji sāka jau atpalikt.

Te priekšā viņam gadās upe stāviem krastiem, pašaura — bet dziļa upe … Un peldēt viņš neprot!

No krasta uz krastu pārmesta plāna sapuvusi laipa. Bēglis jau liek uz tās kāju. Bet gadas, ka turpat upmalā stāv: viņa labākais draugs un pats viņa sīvākais ienaidnieks.

Ienaidnieks nesaka nekā — stāv rokas salicis; totiesu draugs pilnā kaklā iesaucas: „Apžēlojies! Ko dari? Atjēdzies, neprāti! Vai neredzi, ka laipa sapuvusi? — No tevis tā lūzīs — un tu noslīksi neglābjams!“

„Bet citas pārejas tak nav?—Un vai nedzirdi ķērājus!“ izmisis iesaucās nelaimīgais un metās uz laipas.

„Nē, nelaidīšu! Es neļaušu tev bojā iet!“ iesaucas dedzīgais draugs un izrauj laipu bēglim no kājapakšas. — Viens mirklis, nelaimīgais pazūd mutuļojošā straumē — un noslīkst.

Ienaidnieks pašpieticīgi pasmējās — un aizgāja; bet draugs apsēdās krastmalā, rūgti apraudādams savu nabaga, jā … nabaga draugu.

Sevis vainot par drauga nāvi viņam, tomēr, ne prātā neienāca — nē, ne domas.

„Neklausīja manis! Jā, neklausīja!“ viņš sagrausts čukstēja.

„Lai jau!“ viņš beidzot noteica. „Tāpat viņam visu mūžu būtu jāsmok briesmīgā cietumā! Nu vismaz nebūs jācieš! Tā viņam vieglāk! Pats liktenis viņam tā būs nolicis! Bet tomēr žēl — kā daždien cilvēka!“

Un labā līdzcietīgā sirds vēl ilgi nerimās apraudāt savu nelaimīgo draugu.

KRISTUS

Sapnis

Es redzēju sevi kā jaunekli, gandrīz vēl zēnu, zemā ciema baznīcā. — Iesārtiem plankumiem veco svētbilžu priekšā dega tievas vasku svecītes.

Vafavīksnas kronīši apņēma mazās liesmas. — Tumša un krēslaina bija baznīca. .. Bet man priekšā stāvēja daudz ļaužu.

Visas gaišmatainas zemnieku galvas. Laiku pa laikam tās saviļņojās, noliekdamās un atkal paceldamās, kā briedušas vārpas druvā, kad tai pāri iet vasaras vēja lēnais vilnis.

Nemanot no mugurpuses pienāca kāds vīrs un nostājās man līdzās.

Es nepagriezos pret viņu — bet uzreiz nojautu, ka šis cilvēks — pats Kristus.

Bijība, ziņkārība un bailes pārņēma mani. Beidzot es saņēmos … un paskatījos uz savu kaimiņu.

Vaigs kā kuj-am katram — līdzīgs ikviena cilvēka sejai. Acis mazliet augšup vērstas, klusas un vērojošas. Lūpas pievērtas, tak ne sakniebtas: augšējā it kā atdusētos uz apakšējās. Neliela šķirtna bārda. Rokas saliktas, nemaz nekustas. Arī apģērbs viņam kā visiem citiem.

„Vai tas varētu būt Kristus!“ man ienāca prātā. „Tik vienkāršs, gluži vienkāršs cilvēks! Nevar būt!“

Es pagriezos prom. — Bet nebiju vēl ne skata novērsis no šā vienkāršā vīra, kad atkal man likās, kā mans blakus stāvētājs ir un ir Kristus.

Es atkal saņēmos. Un otrreiz pagriezies redzēju to pašu seju, līdzīgu kufa katra cilvēka sejai, tos pat parastos, kaut gan nepazīstamus vaibstus.

Piepeši mani pārmēņa bailes — un es pamodos. Tikai atmodies es sapratu, ka taisni tāda seja, — seja, līdzīga visu cilvēku sejām, — ka taisni tā ir Kristus seja.

AKMENS

Vai jūs esiet redzējuši vecu, pelēku akmeni jūrmalā, kad paisuma laikā saulainā pavasara dienā ap viņu sitas dzīvi viļņi — sitas un rotājas un glaužas ap to — mezdami viņa sūnainā galvā zaigojošas putu pērles?

Akmens paliek tas pats akmens — bet viņa drūmā virsma vizuļo un laistās.

Spilgtās krāsas atgādina viņus senos laikus, kad pārkausētais granīts tikko sāka cietēt, vēl uguns ziedā kvēlodams.

Tā arī manu veco sirdi nesen no visām pusēm apņēma ziedošu jaunavu sirdis — un no viņu maigās pieskāršanās tai uzliesmoja gados izplēnējis mirdzums — citkārtējas kvēles atblāzma!

Viļņi atpaisa — bet mirdzums vēl nav izdzisis, — lai gan to žāvē skaudrs vējš.

Maijā, 1879.

DŪJAS

Es stāvēju laidena kalna galā. Man priekšā — te zeltu, te sudrabu lāsmodama izpletās gatavu rudzu druva.

Bet līgot nelīgojās šās jūfas līmenis; neviļņojās tvanīgais gaiss: gatavojās liels negaiss.

Ap mani vēl spīdēja saule, dedzīga un tveicējoša; bet tur aiz rudzu lauka, ne visai tālu kā draudošs milzenis pār visu pamali gulēja tumšizils padebesis.

Viss apslisa… viss pamira saules pēdējo staru varmācīgā mirdzumā. Neredz putnu, nedzird klaigu; pat zvirbuļi nolīduši. Tikai tepat kaut kur nemitīgi čabēdama sitās plata vientuļa dadža lapa.

Cik reibinoši smaršo vībotnes pa ežmalēm! Es skatos tumšzilajā milzenī — un drausmi metās ap sirdi. Nu, drīzāk! drīzāk! — domāju: zibi, zelta čūskulēn; grauj pērkoni celies, pleties, līsti, mākoņdraudošais, — atņem mocošās gaidas!

Bet padebesis neceļas. Neatlaidīgi viņš māc mēmo zemi — pamazām tūkdams un tumsdams.

Bet te uz viņa vienādā ziluma parādās kaut kas slaidi un lēni slīdam; ne dot, ne ņemt — kā mutauts balts vai sniega pika. Tur no ciema puses laidās balta dūja.

Tā laidās, laidās taisnā virzienā… un pazuda aiz meža.

Pagāja daži acumirkļi — tirdoši drausmā klusuma mirkļi… Un skat! nu parādās divi mutauti, divas sniegapikas slīd atpakaļ: tur slaidā lidā mājup dodas divas baltas dūjas.

Nu, beidzot, sākās arī negaiss — sākās īsts tracis!

Es tikko tiku mājās. — Vējš gaudo, plosīdamies kā neprātīgs, rudas un zemu joņo it kā saplosīto padebešu strēmeles, viss jūk un mutuļo virpulī griezdamies; stāvām šaltīm gāž lietus, met zibens žilbinošu zaļu uguni, kā lielgabalu grāvieni alpiem nodārd pērkons, ož pēc sēra…

Bet mājas paspārnē uz pašas brodiņa palodas tup viena otrai blakus divi baltas dūjas: tā, kufa laidās biedri mājās vest — un tā, kupu viņa pārveda, varbūt pat izglāba.

Sēd abas sabozušās — spārnus cieši viena otrai piespiedušas … viena otru juzdamas.

Cik labi viņām! Un arī man labi, viņās skatoties. . . gan es esmu viens, kā vienmēr viens.

Maijā, 1879.

RĪTU! RĪTU!

Cik tukša un bāla un niecīga šķiet gandrīz katra nodzīvotā diena! Cik vājas pēdas tā pamet aiz sevis! Cik muļķīgi un vieglprātīgi aizrit stunda pēc stundas!

Un tomēr — cilvēkam gribas dzīvot; viņš pieķerās dzīvei, cerē uz viņu, uz sevi, uz nākotni… O, ko visu viņš nesagaida no nākotnes!

Tak kamdēļ viņš iedomājas, ka citas, nākamās dienas nebūs tādas pat, ka tikko nodzīvotā?

Bet tā jau viņš nemaz nedomā. Viņš vispār nemīl domāt — un labi dara.

„Rītu, jā, rītu!“ viņš mierina sevi, — līdz kamēr šis „rītu“ viņa neiegrūž kapā.

Nu un kad jau kapā — gribot negribot tev domāšanai jāmet miers.

Maijā, 1879.

DABA

Sapnis

Es sapņoju ka esmu iegājis milzīgā apakšzemes templī augstām velvēm. Visu telpu pildīja vienāda, savādi bālgana, kā jau zemzemes, gaisma.

Pašā tempja vidū sēdēja majestatīgi sieviete zaļā viļņainā tērpā. Galvu rokās atspiedusi, viņa likās nogrimusi dziļās domās.

Es tūlīt sapratu, ka šī sieviete — pati daba, — un ar šautru vēsumu manu sirdi pārņēma godbijīgas bailes.

Es gāju tuvāk sēdētājai sievietei un zemu palocīdamies, izsaucos: „Ak, visu mūsu māte! — Par ko tu domā? Varbūt par cilvēces likteņiem domā tu? Varbūt par to, kā tai vislabāk sasniegt augstāko pilnību un laimi?“

Sieviete lēnām pacēla uz mani savas tumšās dusmīgās acis. Viņas lūpas pavērās — un noskanēja skaudra, dzelzs žvadzoņai līdzīga balss.

„Es domāju par to, kā padarīt spēcīgākus blusas kāju muskuļus, lai tā labāk varētu izbēgt saviem ienaidniekiem. Uzbrucēja un pretspara spēku samērs nevienāds. Vajadzētu panākt līdzsvaru.“

„Ko?“ atsaukdamies nomurmināju es. „Tad par to tu domā? Bet vai tad mēs, cilvēki, neesam tavi mīļākie bērni?“

Sieviete mazītiņ sarauca uzacis: „Visa dzīva radība ir mani bērni,“ viņa teica, „un es par visiem gādāju vienādi

—     un visus vienādi iznīcinu.“

„Bet labais — prāts — taisnība…“ es atkal nomurmināju.

„Tie — cilvēka vārdi,“ noskanēja dzelžainā balss. „Es nezinu ne laba, ne ļauna… Prāts nav man likums — un kas ir taisnība? — Es tev devu dzīvību — es viņu tev arī atņemšu un došu citam — varbūt tārpam, varbūt cilvē

kam … man viss viens … Bet līdz tam tu cīniea par sevi — un netraucē manis!“

Es gribēju vēl kaut ko iebilst… bet zeme visapkārt dobji nodunēja un nodrebēja — un es atmodos.

Augustā, 1879.

„PAKĀRT VIŅU!

„Tas notika 1803. gadā,“ iesāka mans paziņa, „īsi pirms Austerlicas. Pulks, kufā es dienēju par virsnieku, atradās nometnēs kaut kur Moravijā.

Mums stingri bija aizliegts aizskārt un apgrūtināt vietējos iedzīvotājus; jau tā viņi skatījās uz mums greizi, lai gan mēs skaitījāmies sabiedrotie.

Man bija sulainis, manas mātes agrākais dzimtcilvēks, Jegors vārdā. Viņš bija godīgs, miermīlīgs cilvēks; pazinu es viņu jau no bērnības un apgājos kā ar draugu.

Te kādu dienu mājā, kufā es dzīvoju, saceļas liela brēka un lamāšanās: saimniecei nozagtas divas vistas un zādzībā viņa apvaino manu sulaini. Tas liedzas un taisnojas, piesaukdams mani par liecinieku. „Viņš būtu sadzis, viņš, Jegors Artamonovs?!“ Es apliecināju saimniecei Jegora godīgumu, bet viņa negribēja tā ne dzirdēt.

Šaī acumirklī uz ielas atskanēja stipra pakavu dipoņa: pats virspavēlnieks jāja garām ar savu štābu. Viņš jāja soļos: resns, pietūcis vīrs, nokārtu galvu un uz krūtīm sašļukušiem uzplečiem.

Saimniece, pamanījusi viņu, metās zirgam priekšā, nokrita ceļos — un kā ārprātīga, kailu izspurušu galvu, skaļā balsī apsūdzēja manu puisi, uz viņu ar roku rādīdama.

„Ģenerāļa kungs!“ viņa brēca: „jūsu gaišība! izšķiriet jūs! palīdziet! glābjiet! Šis zaldāts mani apzadzis!“

Jegors stāvēja istabpriekšā, taisni kā svece, cepuri uz rokas, pat krūtis izliecis un kājas salicis kā brītnieks, — un kaut vai vārdu! Vai nu samulsis no visas šīs ģenerālitātes ielas vidū, vai sastindzis draudošās nelaimes nojaudā, — tikai stāv mans Jegors un blisina acis, bāls kā krīts!

Virspavēlnieks uzmeta viņam īgnu izklaidu skatu, dusmīgi norūkdams: „Nu?“ — Bet Jegors stāv kā akmenstēls, zobus pavēris! No malas noskatoties — tīri tā kā smietos.

Tad virspavēlnieks aprauti noteica: „Pakārt viņu!“ — piespieda piešus un jāja tālāk — papriekš tāpat soļos, tad ātros rikšos. Viss štābs sekoja; tikai adjutants, seglos pagriezdamies, drusku atskatījās uz Jegoru.

Pavēlei bija jāklausa. Jegoru tūlīt saņēma un aizveda uz sodu.

Nu viņš bija pavisam bezsamaņā — tikai reizes divas ar mokām izdvesa: „Ak tu Kungs! ak tu Kungs!“ — un tāpat pusbalsī piebilda: „Dievs mans liecinieks, es neesmu zadzis!“

No manis atvadoties, viņš rūgti, rūgti raudāja. Izmisis es nezināju ko iesākt! — „Jegor! Jegor!“ es izsaucos, „kāpēc tad tu ģenerālim nekā neteici!“

„Dievs mans liecinieks, es neesmu zadzis!“ atkārtoja nelaimīgais šņukstēdams. — Saimnieci pārņēma izbailes. Tik briesmīgu spriedumu viņa nebija sagaidījusi un nu viņa ņēmās vaimanāt! Skrēja pie viena pie otra un lūdzās, lai apžēlotu, sacīja ka vistas atradušās, ka viņa pati visu izskaidrošot…

Protams, tas viss neko nelīdzēja. Kara laiki, kungs! Disciplīna! — Saimniece brēca skaļāk un skaļāk.

Jegors, kuru mācītājs jau bija pieņēmis pie svētā vakarēdiena, griezās pie manis:

„Jūsu labdzimtība, sakait viņai, lai viņa nemocās … Esmu jau viņai piedevis.“

Mans paziņa, atkārtojis šos sava sulaiņa pēdējos vārdus, klusu balsi piebilda: „Jegoruška, mans draugs, svētais!“ — un asaras noritēja pār viņa grumbainajiem vaigiem.

Augustā, 1879.

KO ES DOMĀŠU?.

Ko es domāšu, kad man bus jāmirst, — ja vispār varēšu vēl ko domāt?

Vai domāšu par to, ka mūžā neesmu pratis dzīvot, ka esmu to nosnaudis, nosapņojis, neizbaudīdams dzīves sniegto balvu!

„Ko? vai tā jau nāve? tik ātri! vai tas varētu būt? Es taču neesmu paspējis vēl neko padarīt… Nupat ka gribēju sākt!“

Vai atcerēšos pagātni, kavēdamies domās pie nedaudzajiem manis piedzīvotiem gaišiem acumirkļiem, pie tēliem un sejām, kas man mīļas?

Jeb atmiņā man iznirs mani nedarbi — un dvēselei būs jācīnās vēlu nožēlu tirdošās mokās!

Vai varbūt domāšu par to, kas man aiz kapa sagaidāms … jā, un vai man vispār kaut kas tur gaidāms?

„Nē … man liekās, es lūkošu nedomāt — un par vari kavēšos pie kādiem niekiem, lai tikai novērstu sava paša uzmanību no gaidāmās draudošās tumsas, kas rēgojas priekšā.

Man bija gadījums novērot mirēju, kufš sūdzējās par to, ka viņam nedodot grauzdētu riekstu … un tikai tur, iekritušos pusizdzisušo acu dzīlēs kaut kas trīcēja un drebēja kā aizšauta putna ievainotais spārns …

Augustā, 1879.

„CIK SKAISTAS, CIK SVAIGAS BIJA ROZES ..

Kaut kur, kādreiz, sen sen atpakaļ, es izlasīju kādu dzeju. Drīz vien tā man aizmirsās… bet pirmā rinda palikusi atmiņā:

„Cik skaistas, cik svaigas bija rozes . ..“

Pašlaik ziema; salā apsarmojušas loga rūtis; tumšajā istabā deg viena vienīga svece. Es sēdu ierāvies kaktā: bet galvā man skan un skan:

„Cik skaistas, cik svaigas bija rozes …“

Un es redzu sevi krievu ārpilsētas mājas zemā logā. Lēnām dziest vasaras vakars, ienirdams naktī; siltajā gaisā smaršo rezedas un liepas; — bet logā, rokā atbalstījusies, galvu plecam pieliekusi, sēd meitene — un klusēdama viņa cieši raugās debesīs, kā gaidītu, kad iedegsies pirmā zvaigzne. Cik sirsnīgi apgarotas viņas domīgās acis; kāda valdzinoša nevainība viņas pavērtās, vaicājošās lūpās; cik mierīgi elpā cilājas vēl ne visai piebriedušās, nekāda saviļņojuma neskārtās krūtis; cik skaidra un maiga viņas jaunatnīgā seja! Man nav drosmes viņu uzrunāt, bet cik man viņa mīļa — kā pukst mana sirds!

„Cik skaistas, cik svaigas bija rozes …“

Istabā paliek tumšāks un tumšāks … Izdegusē svece sprēgā, vieglas ēnas šūpojas zemajos griestos, ārā aiz sienas dusmīgs piesit lauskis, — un it kā dzirdamas vienmuļas sirmgalvja nopūtas …

„Cik skaistas, cik svaigas bija rozes …“

Man priekšā iznirst citi tēli… Atskan ciema ļaužu līgsmā jautrība. Divas gaišmatainas galviņas, cieši viena otrai pieglaudušās, pārdroši uzlūko mani savām gaišajām actiņām, sārtie vaigi vaibstas smieklus valdot, rokas mīļi savijušās; viena par otru atskan jauna sirsnīga balss; bet tālāk, mājīgajā istabā, pirkstiem ņirbot pa vecā pianīno kauliņiem slīd citas, tādas pat jaunas rokas, un Lannera valsis grib un nevar pārskanēt patriarchalā samovara sīkšanas …

„Cik skaistas, cik svaigas bija rozes ..

Svece metās tumšāka un dziest… Kas tur klepo tik skarbi un dobji? Kamolā sarāvies drebēdams man pie kājām glaužas mans vecais suns, mans vienīgais biedrs . .. Man vēsi… Es drebu … un visas viņas jau mirušas … mirušas.. .

„Cik skaistas, cik svaigas bija rozes . ..“ Septembrī, 1879.

JOĶAS BRAUCIENS

Es braucu no Hamburgas uz Londonu nelielā tvaikonī. Mēs bijām divi pasažieri: es un mazs — uistitu sugas pērtiķis, kuru kāds Hamburgas tirgotājs sūtīja savam angļu kompanjonam par dāvanu.

Pērtiķis bija piesiets tievā ķēdītē pie sola uz klāja; viņš raustījās un smilkstēja žēlā putna balsī.

Cik gāju garām, viņš stiepa man pretī savu melno auksto ķepiņu — un lūkojās manī savām skumjām, tīri kā cilvēka actiņām. — Es saņēmu viņa ķepiņu — un viņš mitējās smilkstēt un raustīties.

Bija pilnīgs lēnlaiks. Jūra gulēja kā smaga svinazila sega. Tā likās neliela: klajumu no visām pusēm apņēma bieza migla, pat masta galus satīdama, un ar savu miklo masu nogurdināja, apstulbināja acis. Kā nespodrs sārts plankums šais mākoņos karājās saule; bet pie vakara tā sasarka, kvēlodama tik noslēpumaini un savādi.

Garas taisnas krokas, līdzīgas smagām zīdaudekla krokām, cita pēc citas, iznira kuģa priekšgalā, plētās plašumā un šūpojās, līdz pamazām saplakdamas izgaisa. Sakultās putas mutuļoja ap vienmuļi dunošiem ratiem; pienbaltas un čaukstošas gabaliem viņas aizlīgoja pa gumzaino strāvu un arī pazuda miglā.

Nepārstādams un šūpodamies, slimāk par smilkstošo pērtiķi žēli tankšēja nelielais stūres zvans.

Retumis iznira ronis — un, spēji apsviezdamies, nogrima atkal zem drusku salīgotā līmeņa.

Kapteinis, klusas dabas cilvēks, drūmu nodegušu vaigu, sūca savu īso pīpi, īgni spļaudams stingajā jūrā.

Uz visiem maniem jautājumiem viņš atbildēja kaut ko īsi norūkdams, — gribot negribot man bija jāturās kopā ar savu vienīgo ceļabiedri — pērtiķi.

Es apsēdos līdzās; viņš aprima smilkstēt — un atkal stiepa man savu ķepu.

Smacīga un mikla satina mūs abus dzestrā migla; nu, padevušies katrs savām neapziņas pārdomām, mēs sēdējām viens pie otra kā tuvinieki.

Tagad par to smīnu — bet toreiz man bija pavisam cita sajūta.

Mēs visi esam vienas mātes bērni — un man patika, ka nabaga kustonītis aprima, uzticīgi glauzdamies pie manis kā pie sava tuvākā.

Novembrī, 1879.

N. N.

Stalta un mierīga tu ej savu dzīvesceļu, bez asarām un bez smaida, tikai vienaldzīgas uzmanības mudināta.

Tu esi laba un gudra — un viss tev svešs, un neviena tev nav vajadzīgs.

Tu skaista — bet neviens nepateiks: vai tu savu skaistumu cieni vai nē? — Tu pati vienaldzīga — un neprasi līdzjūtības.

Tavs skatiens dziļš — bet ne dziļdomīgs; tukša viņa gaišā dzīle.

Tā Elizijas laukos, Gluka skaņu svinīgajās melodijās

—     bez skumjām un bez līgsmes soļo staltās ēnas.

Novembrī, 1879.

PAG!

Pag! Kādu es tevi nupat redzu — paliec mūžam tāda manā atmiņā!

Pār lūpām risusi pēdējā apgarotā skaņa: acis nedzirkst un nestaro — viņu mirdzums dziest aiz laimes smaguma un jūtot svētlaimību skaistumā, ko esi izteikusi, — tai skaistumā, ko it kā aptvert, turēt sniedzas tavas līgsmās un piekusušās rokas!

Kāda gaisma, maigāka un skaidrāka par saules gaismu plūst visos tavos locek|os, tavu drēbju vissmalkākās krokās!

Kāds Dievs ar savu glāstošo dvašu atglaudis tavus va|ējos matus?

Viņa skūpsts kvēlo uz tavas marmorbaltās pieres!

Lūk viņš — atminētais noslēpums, — dzejas, dzīves un mīlas noslēpums! Lūk viņa, lūk — nemirstība! Citas nemirstības nav un nevajaga. — Šai mirklī tu esi nemirstīga!

Tak paies mirklis — un tu atkal — pelnu sauja, bērns, sieviete … Bet kas tev par to! — Šai mirklī — tu esi visam pāri, paceldamās ārpus laicīgā un pārejošā. — Un šis tavs acumirklis mūžam nebeigsies.

Pag! Ļauj arī man dalīties tavā nemirstībā, — met manā sirdī savas mūžības atspulgu!

Novembrī, 1879.

MŪKS

Es pazinu kādu mūku — vientuli, svēto. Dzīvoja viņš tikai no lūgšanu mannas, — un tanīs aizmirsies, tik ilgām stāvēja uz baznīcas aukstā kula, ka viņa kāju stilbi satūka līdzīgi bluķiem. Bet viņš tā nejuta, stāvēja un lūdza.

Es viņu sapratu — un, kaszin, arī apskaudu viņu; bet kaut arī viņš mani saprastu un nenosodītu manis — manis, kam nesasniedzams viņa prieks.

Viņš panāca to, ka iznīcināja sevi, savu nīsto es; bet arī es — jā nelūdzos — tad ne aiz patmīlības.

Mans e s man, varbūt, daudz mocošāks un pretīgāks, nekā viņam — viņējais.

Viņš atrada, kā aizmirst sevi… bet arī es to panāku, lai arī ne tik pastāvīgi.

Viņš nemelo, bet nemeloju arī es.

Novembrī, 1879.

MĒS VĒL CĪNĪSIMIES!

Kā nieka sīkums dažureiz var pārvērst visu cilvēku!

Dzi|ās domās es reiz gāju pa lielceļu.

Smagas nojautas gula man uz sirdi; mani pārņēma grūtsirdība.

Es pacēlu galvu … Priekšā, pa divām augstu papeļu rindām, taisnā līnijā tālē aizstiepās ceļš.

Un te, pa šo ceļu, soļu desmit no manis, spožu vasaras saulstaru atspulgā lēkāja vesels bars zvirbuļu, lēkāja droši, jautri, pašpaļāvīgi!

īpaši viens no viņiem griezdamies vien gāja, krūtis izriezis un brēca nevaldāms — vai pašam velnam acīs lēktu! Varonis kas varonis — jānudien!

Bet pa tam augstu gaisā riņķoja vanags, kufam varbūt taisni šo varoni lemts aprīt.

Noskatījies es pasmējos, saņēmos — un drūmās domas tūlīt izgaisa: drosmi, dūšu, dzīves prieku atkal sevī jutu es.

Lai arī mans vanags riņķotu pār manu galvu …

—       Mēs vēl cīnīsimies — velns parautu!

Novembrī, 1879.

LŪGŠANA

Lai cilvēks lūgtu ko lūgdams — viņš vienmēr lūgs brīnumu. — Katra lūgšana izteic sekošo: „Visuvarenais Dievs, dod, lai divreiz divi — nebūtu četri.“

Un šāda lūgšana tikai ir patiesa lūgšana — no personas personai. Pielūgt Vispasaules Garu, Kanta vai Hegeļa Augstāko Būti — neizprotamu, bezveida Dievu — neiespējama lieta.

Bet vai gan arī būtiskais, dzīvais, cilvēkveidīgais Dievs var dot, lai divreiz divi — nebūtu četri?

Katra ticīgā pienākums atbildēt: var, — un pašam jābūt par to pārliecinātam.

Bet ja nu pret šādu nejēdzību saceļas apzinīgais prāts?

Tad viņam palīgā nāks Šekspīrs: „Ir daudz kas pasaulē tāds, draugs Horacio ..u. t. t.

Bet ja kāds patiesības vārdā, sāktu ko iebilst, — lai ņem par vairogu slaveno jautājumu: „Kas ir patiesība?“

Un tāpēc: lai dzejām, lai līgsmojam — un lūdzam.

Jūlijā, 1881.

KRIEVU VALODA

Šaubu brīžos, tirdošu pārdomu brīžos par savas tēvijas likteņiem — tu vienīgā esi mans atbalsts un stiprinātājs, o varenā, spēcīgā, patiesā un brīvā krievu valoda. — Kad tevis nebūtu — kā lai cilvēks nekrīt izmisumā, redzot visu to, kas pie mums notiek? — Bet nevar neticēt, ka šāda valoda nebūtu dota varenai tautai!

Jūnijā, 1882.

CILVĒKS AR PELEKAM BRILLĒM

(No Parīzes 1848. gada atmiņām)

Tulkojis J. SAIVA

Visu ziemu no 1847. uz 1848. gadu es nodzīvoju Parīzē. Mans dzīvoklis atradās netālu no Pale-Rojala, kurp gandrīz katru dienu es gāju dzert kafiju un lasīt laikrakstus. Tad Pale-Rojals vēl nebija tāda, no visiem pamesta vieta, kāds tas ir kļuvis tagad — kaut gan viņa slavas laiki arī toreiz jau sen bija gaļ-ām; tie skaļās, žilbinošās slavas laiki, kad, satiekot kādu no Parīzes pārbraukušu cilvēku, mūsu 1814. un 1815. gada veterānu, pirmais jautājums bija: „nu ko dara tētiņš Pale-Rojals?“ Reiz — tas bija 1848. gada februāra mēneša pirmajās dienās, — es sēdēju pie viena no galdiņiem, kas bija novietoti ap Rotondas kafejnīcu zem marķīzēm. Gara auguma cilvēks, melniem, drusku iesirmiem matiem, kalsns un sausnējs, ar aprūsējušā dzelzs apdarē ietvertām dūmu krāsas, pelēkām brillēm uz līkā deguna — iznāca no kafejnīcas, palūkojās visapkārt un pārliecinājies, ka vistas vietas zem marķīzēm aizņemtas, pienāca pie manis un palūdza atļauju apsēsties pie mana galdiņa. Man, protams, nebija nekas pretī. Cilvēks ar pelēkām brillēm krišus nokrita uz krēsla, atbīdīja uz pakausi savu veco cilindri un atspiedies savām kaulainajām rokām uz zarainā spieķa, pasūtīja tasi kafijas, bet no pasniegtā laikraksta atteicās, nicīgi paraustīdams plecus. Mēs pārmainījām dažas nenozīmīgas frāzes — atceros, viņš pāris reizes pie sevis izsaucās: „kas par nolādētu … kas par nolādētu laiku!“ steigšus izdzēra tasi un drīz aizgāja, bet iespaids, ko viņš uz mani bija atstājis, tik drīz vis neizzuda. Šis cilvēks, bez šaubām, bija francūzis no Dicnvid-Francijas — provansietis vai gaskonietis; viņa iedegušā, krunkainā seja, iekritušie vaigi, viņa dobjā, it kā ķērkstošā balss un mute bez zobiem, turklāt vēl netīrais, nonēsātais, ne pēc viņa mēra šūtais uzvalks skaidri liecināja par nemiera pilnu klaidoņa dzīvi. „Arī kāds no bijušiem, dzīves vētrās sadragātiem cilvēkiem,“ es nodomāju: „viņš ne tik vien tagad ir sprukās; — viņš, jādomā, visu mūžu ir pavadījis šauros apstākļos un atkarībā; bet no kurienes tad šī — ne nu spontānā, ne arī īsti apzinātā pārākuma apziņa katrā viņa kustībā, viņa sejas izteiksmē un visā viņa vijīgajā, nevērīgajā gaitā? Nabagi un pazemīgie ta neiet.“ Sevišķi mani valdzināja viņa acis — tumšbrūnas ar iedzelteniem baltumiem; brīžiem viņš tās ieplēta pavisam plati, skatīdamies taisni uz priekšu ar trulu nekustīgu skatu, brīžiem atkal tās savādi piemiedza un, pacēlis izspūrušās uzacis, sānis lūkojās pār briļļu stikliem … dzēlīgs izsmiekls tad atplaiksnījās katrā viņa vaibstā. Tomēr jāsaka, ka tanī dienā es par viņu daudz nedomāju: Parīze ar uztraukumu gaidīja reformistu rīkoto banketu tuvošanos — un es sāku lasīt laikrakstus.

Nākošā dienā es atkal devos uz Pale-Rojalu dzert kafiju un atkal sastapu vakarējo kungu. Viņš pirmais mani sveicināja kā paziņu. Drusku pavīpsnodams, it kā apzinātos, ka šī satikšanās ar viņu man droši vien ir patīkama, un nemaz vairs neprasīdams atļaujas, viņš apsēdās pie mana galdiņa, kaut gan no blakus galdiņiem neviens nebija aizņemts, un bez kāda aplinka vai kautrēšanās tūdaļ uzsāka sarunas.

Pagāja daši acumirkļi.

„Jūs taču esat ārzemnieks? Krievs?“ viņš pēkšņi ievaicājās, lēnām griezdams kājoti savā kafijas tasē.

„Ka esmu ārzemnieks, to jūs varējāt nojaust pēc mana akcenta; bet kāpēc jūs domājat, ka esmu krievs?“

„Kāpēc? Jūs nupat teicāt: „pardon“ — lūk šitā stiepdami: „pa-ardon“. Tikai krievi tā mēdz stiept vārdus. Turklāt es jau bez visa tā zināju, ka esat krievs.“ Es gribēju lūgt paskaidrojumu, bet viņš jau atkal ierunājās.

„Jūs esat ļoti labi darījuši, atbraukdami šurp taisni tagad. Tūristam patiesi interesants laiks. Jūs redzēsit… lielas lietas (de grandēs choses).“

„Bet ko tad es redzēšu?“

„Lūk ko. Tagad ir februāfa sākums . . . Nepaies vēl mēnesis un Francijā būs republika.“

„Republika?“

„Jā. Bet nepriecājaties vel… ja tik vien tas jums dara prieku. Gada beigās par šo pašu Franciju valdīs (viņš gan lietāja daudz stiprāku izteicienu) bonapartisti.“ Kad viņš ieminējās par drīzumā gaidāmo republiku, es, protams, tam ne par naga melnumu nenoticēju un tikai nodomāju: „lūk, grib mani cilvēks pārsteigt: nu protams, es jau viņa acīs esmu tikai nepiedzīvojis skits ..Bet bonapartisti! Kādā ziņā tad bonapartisti?!

Toreiz, Ludviķa Filipa valdīšanas laikā neviens par bonapartistiem nedomāja; vismaz neviens nerunāja par tiem. Vai tik es nebiju uzdūries uz kāda lētdabju ķērāja? Vai arī uz kāda no tiem klaidoņiem, kas vazājas pa kafejnīcām un viesnīcām izokšķerēdami ārzemniekus un parasti beigdami ar to, ka palūdz aizdot naudu? Tomēr nē; šim nebija tāda pieeja … Turklāt vēl šī brīvā atklātā izturēšanās, šis vienaldzīgais tonis, kādā viņš izrunāja savus paradoksus…

„Jūs. droši vien domājat, ka karalis nepiekritīs nekādām reformām?“ es ievaicājos pēc neilgas klusēšanas. „Opozīcijas prasības, šķiet, nav lielas …“

„Jā, jā, jā! (connu, connu …)“ viņš nevērīgi noteica. „Vēlēšanu tiesību paplašināšana, jaunu talantu pielaišana u. t. t., u. t. t. Vārdi, vārdi, vārdi! Banketu nebūs, karalis nepiekāpsies, Gizo negribēs. Bet,“ piebilda viņš laikam pamanījis, ka uz mani nav atstājis visai izdevīgu iespaidu, „pie velna visu polītiku! Patīkami ir to taisīt, bet muļķīgi skatīties, kā citi to taisa. Tā dara visi mazie šuneļi, kad lielie — bauda dzīvi. Mazajiem atliek tikai

—     riet vai smilkstēt. Runāsim par kaut ko citu.“

Neatceros vairs, kurp nogriezās mūsu sarunas … „Jūs, droši vien, apmeklējat teātrus?“ viņš man atkal jautāja ar to pašu negaidīto svaidīšanos, kādu es pie viņa jau biju novērojis un kas lika domāt, ka viņš pavisam neklausās to, ko viņam saka. „Jūs, krievu kungi, tos taču ļoti cienāt.“

„Jā, apmeklēju.

„Un droši vien, esat sajūsmināti par mūsu aktieriem?“ „Par dažiem, jā … Sevišķi tiem no Thйвtre Franзais …“

„Visu mūsu aktieru nelaime,“ viņš mani pārtrauca, „ir — labās manieres. Šīs tradicijas konservatorijas, — nu tīrais posts! Visi viņi ir it kā izķidoti, kā sasaldēti. Pie jums Krievijā ziemu uz tirgus tiek pārdotas tādas zivis. Neviens mūsu aktieris uz skatuves neteiks: „es jūs mīlu“, ja viņš nebūs izplētis kājas kā cirkulis un alkatīgi izbolījis acis. Un viss tas labo manieru dēļ! īstus aktierus var atrast tikai Itālijā. Kad es vēl dzīvoju Itālijā… Jā, ko jūs teiksit par to konstitūciju, ko karalis Bomba ir dāvājis saviem uzticamiem pavalstniekiem? Šo laipnību viņš tiem tik drīz nepiedos … ne tik drīz! Nu lūk … Kad es dzīvoju Neapolē, turienes tautas teātrī bija tādi puiši.. . kā tīri prieks. Katrs itālietis ir aktieris. Tas tā viņiem ir dabā, bet mēs par dabiskumu tikai runājam. Pie mums pat Pale-Rojala teātrī neviens nevar mēroties ar jebkuru ielas sprediķotāju … Per le santissime anime del Purgatorio!“ viņš pēkšņi iesaucās caur degunu dziedošā balsī, un cik es varēju spriest, ļoti pareizi ar tīru itāļu akcentu.

Es iesmējos — arī viņš klusu iesmējās, plati atplētis muti un vērdamies pāri briļļu stikliem.

„Tomēr … Rašell,“ es ieminējos.

„Rašell,“ viņš atkārtoja, „jā, tā ir spēks. Tā žīdisma spēks un skaistums, kas tagad ir sagrābis visas pasaules kabatu un drīz vien sagrābs arī visu citu. Kā rokā ir kabata, tam pieder arī sieviete; bet kam pieder sieviete, tam pieder arī vīrs. — Qui a la poche, a la femme; et qui a la femme, a l’homme.) Jā, Rašell! Tas pats, kas Meierbērs, kurš draud un kaitina mūs ar savu „Pravieti“. Sak\ došu … Nē — nedošu … Veikls cilvēks; ēbrejs — ar vārdu sakot… maestro, tikai ne mūzikālā ziņā. Tomēr jāsaka, arī Rašell pēdējā laikā ir kļuvusi sliktāka … un pie visa tā jūs ārzemnieku kungi esat vainīgi. Ir Itālijā kāda aktrise … viņa saucas Ristori. Stāsta, ka viņa apprecējusies ar kādu marķīzu un atstājusi skatuvi. — Laba, tikai drusku klīrīga.“

„Vai jūs ilgi nodzīvojāt Itālijā?“ es ievaicājos.

„Jā, padzīvoju. Kur gan es neesmu dzīvojis!“ „Liekas, jūs arī Krievijā esat bijuši?“

„Vai mūziku ari mīlat?“ viņš ievaicājās, neatbildējis uz manu jautājumu. ,,Op;ru apmeklējat?“

„Mūziku es mīlu.“

„Mīlat? Hm! mīlat? Skaidra lieta: jūs esat slāvs, bet slāvi visi ir — melomaņi. Nu tā ir vispēdīgā māksla. Kad viņa uz cilvēku neatstāj nekādu iespaidu — tā ir garlaicīga; bet ja atstāj — tad kaitīga.“

„Kaitīga? Kādēļ kaitīga?“

„Viņa tāpat kaitīga, kā pārāk siltas vannas. Pavaicājiet ārstiem.“

„Lūk kā! Nu bet kādi jūsu ieskati par citām mākslām?“

„Ir jau arī tikai viena māksla — tēlniecība. Līīk tā ir salta, bez kaislības, majestatiska un ierosina cilvēkā domas vai arī illūziju, kā jums tīk — par nemirstību un mūžību.“

„Bet glezniecība?“

„Glezniecība? — Daudz asins, ķermeņu, krāsu . . . daudz grēka. Glezno kailas sievietes! Statuja nekad nav kaila. Un kādēļ vajadzīgs cilvēku sakairināt? Ļaudis jau paši par sevi visi ir grēcīgi, noziedzīgi; grēkos visi caur un cauri iegrimuši.“

„Visi, bez izņēmuma? turklāt vēl caur un cauri?“ „Visi! — Jūs, es, arī lūk šis pats resnais vecpuisis ar labsirdīgo seju, kurš pērk lelli, lai to uzdāvinātu svešam — varbūt arī paša — bērnam, visi esam noziedzīgi un nevienam nav tiesības teikt, ka viņam nebūtu vietas uz tā neglītā sola, kur nosēdina apsūdzētos.“

„Jūs jau to labāk zināt,“ man nejauši paspruka. „Taisni tā: es to labāk zinu ,,Experto credi“ („crede“, vietā) — „Roberto.“

„Nu, bet literātūra? Kādas ir jūsu domas par literatūru,“ turpināju es viņu eksaminēt. „Ja jau nu reiz lu gribi mani ķert,“ nodomāju es, „kāpēc nepaāzēt arī man tevi pašu? Tu taču pielaidi kļūdu latīņu citātā, kuru no tevis neviens neprasīja.“

Svešais vienaldzīgi iesmējās, it kā nojaustu manas domas.

„Literatūra nav nekāda māksla,“ noteica viņš nevērīgi. „Literatūras pienākums pirmā kārtā ir uzjautrināt. Bet to var izdarīt tikai biogrāfiskā literatūra.“

„Vai jums tā patīk biogrāfijās?“

„Jūs neesat mani pareizi sapratuši. Es domāju tos darbus, kuros rakstnieki lasītājiem stāsta paši par sevi — izstāda sevi apskatei, t. i. par izsmieklu citiem. Neko citu cilvēks nevar noteikti skaidri zināt. Lūk kādēļ vislielākais rakstnieks ir Montens. Otra tāda vairs nav.“

Stāsta, ka viņš esot liels egoists,“ es piebildu.

„Jā, un tā ir viņa stiprā puse. Vienīgi viņam netrūka dūšas — būt par apsmieklu, būt egoistam līdz galam. — Tāpēc arī viņš man patīk. — Izlasu vienu, izlasu otru lapas pusi… pasmejos par viņu, pats par sevi… un pietiek!“

„Nu, bet dzejnieki?“

„Dzejnieki nodarbojas ar mūziku, ar vārdu mūziku, bet manas domas par mūziku jūs jau zināt.'4

„Bet ko tad lasīt? Nu ko, par piemēru, lai lasa lauta? Jeb vai jūs domājat, ka tautai nemaz nav vajadzīgs lasīt?“

(Es biju pamanījis, ka svešajam vienā pirkstā ir gredzens ar vapeni — neskatoties uz viņa apbružāto, bēdīgo izskatu, man likās, ka viņš pieturas pie aristokrātiskiem uzskatiem — varbūt vēl pats pēc dzimuma ir aristokrats.)

„Gluži otrādi,“ viņš atbildēja. „Tautai vajaga lasīt, bet ko viņa lasa, tas ir gluži vienalga. Stāsta, ka jūsu zemnieki lasot tikai vienu grāmatu. („Venecieti Franceli,“ pazibēja man galvā.) Izlasa vienu eksemplāru un pērk tādu pašu otru. Un labi dara. Tas piešķir viņiem pašu acīs lielāku nozīmi un neļauj tiem domāt. — Bet kas apmeklē baznīcu, tam arī lasīt nav vajadzīgs.“

„Vai jūs reliģijai piešķirat tādu nozīmi?“

Svešais pāri briļļu stikliem pavērās manī.

„Es nu gan, cienītais kungs, Dievam slikti ticu, bet reliģija — svarīga lieta. Kalpošana reliģijai ir varbūt visaugstākais aicinājums. Priesteri tiešām ir gudrinieki; vienīgi viņi ir izpratuši varas būtību: ar pazemību pavēlēt un ar lepnumu paklausīt: lūk — tas ir viss noslēpums. —

Vara… vara. .. turēt savās rokās varu — citas laimes virs zemes nav.“

Es jau sāku pierast pie mūsu sarunas negaidītiem pagriezieniem — un tikai centos izsekot savam neparastajam sarunu biedrim. Bet viņš, gluži otrādi, runāja tā, it kā visas šis aksiomas, kuras viņš ar tādu pašpārliecību izteica, viena no otras izrietētu ar noteiktu loģisku konsekvenci, kaut gan tanī pašā laikā bija jūtams, ka viņam gluži vienalga, vai jūs tam piekrītat vai nē.“

„Ja nu jūs esat tik varaskārs un tik labās domās par garīdzniecību — kāpēc jūs paši neizvēlējāties šo ceļu un neesat kļuvis garīdznieks?“

„Cienītais kungs, jūsu iebildums ir pareizs, — tikai es biju notēmējis augstāk. — Es pats gribēju nodibināt savu reliģiju. Es arī to mēģināju darīt… kad vēl biju Amerikā. Un jāsaka, ka šādas domas bija ne man vienīgam. Tur ar to vispār mēdz nodarboties.“

„Jūs arī Amerikā esat bijuši?“

„Es tur divi gadus nodzīvoju. Varbūt esat ievērojuši

—     es no turienes esmu pārnesis slikto ieradumu — kožaļāt tabaku. Ne es pīpoju, ne šņaucu to — bet kožaļāju. Atvainojiet! (Viņš nospļāvās.) Nu lūk, kas par lietu: es gribēju nodibināt reliģiju un biju jau sacerējis tīri smuku leģendu. Tikai, lai viņa vispār tiktu atzīta, vajadzēja kļūt par mocekli, izliet savas asinis … Bez šī cementa pamatus nevar likt. Tas nav tā, kā karā: tur daudz noderīgāk ir izliet citu asinis. — Bet savas … nē, to es, jūsu padevīgais kalps, negribēju!“

Viņš brīdi klusēja.

„Nupat vēl jūs mani nosaucāt par varaskāru,“ ierunājās viņš no jauna. „To jūs pareizi teicāt. Piemēram, esmu pārliecināts, ka es vēl kļūšu par karali.“

„Par karali?“

„Jā, par karali… uz kaut kādas neapdzīvotas salas.“ „Karalis … bez pavalstniekiem?“

„Pavalstnieki vienmēr atradīsies. — Jums krieviem ir pazīstams sakāmvārds: „Būtu tik sile“ u. t. t. Pakļauties varai — tas ir cilvēku dabā. Tieši ar nodomu peldēs pāri jufai uz manu salu, lai tikai varētu pakļauties valdniekam. Tas ir noteikti tā.“

„Tu nu gan esi jucis,“ es pie sevis nodomāju.

„Varbūt tādēļ jūs ari domājat, ka franči pakļausies bonapartistiem?“ es skaļi jautāju.

„Taisni tādēļ, cienītais kungs.“

„Atļaujiet, atļaujiet,“ es iesaucos, „frančicm taču jau ir savs karalis, valdnieks. Tā tad, tā cilvēcīgā prasība, par kūpi jūs nule runājat, prasība pakļauties — ir apmierināta.“

Mans sarunu biedrs pakratīja galvu.

„Tas jau lūk ir tas joks, ka mūsu tagadējais karalis Luis Filips pavisam nejūtas kā valdnieks, kā karalis. Bet, mēs jau negribējām runāt par polītiku.“

„Jūs dodat priekšroku filozofijai?“ es jautāju.

Viņš pa amerikāņu paražai, tālu aizspļāva savu sakožļāto tabakas vīšķi. „Aha! Jums patīk ironizēt? Nu ko? Es neatsakos arī no filozofijas; jo vairāk tādēļ, ka man tā ir ļoti vienkārša un pavisam nelīdzinājās, piemēram, vācu filozofijai, kūpi es gan pavisam nepazīstu — tomēr neieredzu, kā visus vāciešus.“ Svešnieka acis pēkšņi iedegās. „Neieredzu tos tādēļ, ka esmu patriots. Un jums kā krievam taču arī vajaga tos ienīst.“

„Atļaujiet… es ..

„Un ja nē, tad — jo sliktāk priekš jums. Pagaidiet tikai, gan viņi jums sevi vēl parādīs. Es viņus neieredzu, es viņus baidos,“ piebilda viņš, nolaizdams balsi, „un viena no manas dzīves labākajām atmiņām ir tā, ka man bija reiz izdevība šaut uz šiem vāciešiem!“

„Jūs šāvāt uz tiem? kur tad?“

„Nu, atkal tai pašā Itālijā. Es piedalījos … Bet pagaidiet — mēs, liekas, runājām par filozofiju. Man ir tas gods jums skaidri pateikt, ka viss manas filozofijas saturs ir sekošais: cilvēka dzīvē ir divi nelaimes brīži — dzimšana un nāve. Pie tam otra nelaime ir mazāka, jo tā var būt brīvprātīga.“

„Bet pati dzīve?“

,,Hm, hm. Tas nu nav tā uz reizi nosakāms. Bet ievērojiet, ka arī dzīvē ir tikai divi labas lietas: proti — kad cilvēks pašķir ce lu dzimšanai… vai arī nāvei — t. i. vienai no abām tām nelaimēm, par kurām mēs tikām runājuši. — Guerra caza y amores“ saka spānieši.“

Gadījās, ka es zināju šo parunu. „Jūs aizmirstat otru strofu,“ es piezīmēju. — „Par un placer mil dolores.“

„Nu jauki! Lūk jums pierādījums, ka mana filozofija ir pareiza. Bet,“ piebilda viņš, ātri pieceldamies no krēsla: „diezgan esam pļāpājuši. Uz redzēšanos!“

„Pagaidiet… palieciet!“ es iesaucos. „Mēs abi esam jau kādu stundu sarunājušies, bet es vēl arvien nezinu, ar ko man tas gods …“

„Jūs gribat zināt manu vārdu? Kam jums tas vajadzīgs? Es taču jums neprasīju jūsējo. Neprasīju arī, kur jūs dzīvojat un neturu par vajadzīgu sacīt jums, kur es dzīvoju, kādā alā mītu. Mēs satiekamies še — nu un — skaisti. Jums taču patīk mana sabiedrība!“ Viņš zobgalīgi piemiedza acis. „Un vai es jums patīku?“

Man kļuva mazliet neērti. Šis kungs tiešām bija pārāk frivols. „Es par jums, cienītais kungs, interesējos,“ es atbildēju, ar nolūku uzsvērdams vārdus, „bet patikt jūs man nepatīkat.“

„Es atkal par jums neinteresējos, bet jūs man patīkat. Tādām attiecībām kā mūsējās, šķiet, ar to pilnīgi pietiek. Ja patīk, saucat mani. .. nu, kaut par monsieur Franзois. Bet es jūs, ar atļauju, saukšu par monsieur Ivan . . . Gandrīz vai visi krievi taču saucas Ivani; par to es pārliecinājos vēl tad, kad sev par nepatiku biju audzinātājs pie kāda jūsu ģenerāļa, kādā tur jūsu guberņā. Bija nu gan glups šis jūsu ģenerālis — un cik nabadzīga bija tā guberņa! Bet nu ardievu monsieur Ivan!“

Viņš pagriezās un aizgāja.

„Ardievu, monsieur Franзois,“ nosaucu es tam pakaļ.

„Kas tas par cilvēku?“ es atgriezdamies mājās, pats sev jautāju. „Kas par savādu radījumu! Vai viņš mani nerro, izdomā visādas pasakas — jeb vai runā tieši pēc

savas pārliecības? Ko viņš dara? Ar ko nodarbojas? Kāda ir viņa pagātne? Un kas viņš pats? Neveiksmīgs literāts, publicists, skolotājs, izputējis uzņēmējs, panīcis muižnieks, pensionēts aktieris? Ko viņš tagad cer panākt un kāpēc taisni mani viņš izvēlējies par savu uzticības personu?“

Lūk, šādus jautājumus es sev uzstādīju … bet atrisināt viņus, protams, nevarēju. Tomēr manī bija pamodusies ziņkāre un otrā dienā ejot uz Pale-Rojalu es pat izjutu it kā zināmu nemieru. Šoreiz es velti gaidīju savu īpatni: bet par to atkal nākošā dienā viņš tiešām ieradās.

„Ah, monsieur Ivan,“ iesaucās viņš, tikko bija pamanījis mani. „Sveicināti. Lūk, mūs liktenis atkal saved kopā?“

„Kā klājas?“

„Pateicos, nu, nekas. Bet jums, monsieur Franзois?“ „Arī tā pamazām. Зa boulotte. Vakar gan tikko nenobeidzos … sirds lēkmes … Nāves smaka … slikta smaka! Bet tas jau nav no svara. Tikai, vai zināt ko: iesim, apsēdīsimies dārzā; še pārāk daudz ļaužu sanākuši. Ciest nevaru — kad uz mani tā no visām pusēm un no muguras skatās. Laiciņš arī ir brīnišķīgs.“

Mēs iegājām dārzā — apsēdāmies. Atceros, kad viņam vajadzēja samaksāt divi su par savu krēslu, tas izvilka no kabatas mazu, vecu, plakanu portmonē un ilgi viņā rakņājās, diez’ vai tanī maz bija vairāk naudas kā tie paši divi su. Es gaidīju, ka viņš atkal atjaunos savus paradoksus, bet iznāca citādi. Viņš sāka mani iztaujāt par dažiem ievērojamiem krievu vīriem. Es, kā prazdams, tam atbildēju, bet viņam gribējās vēl vairāk sīkumu, vairāk biogrāfiskā raksturojuma. Izrādījās, ka viņš zināja daudz ko tādu, kas man nebija ne prātā. — Sī cilvēka zināšanu krājums tiešām bija liels.

Pamazām saruna novirzījās uz politiku. Ņemot vērā tā laika ļaužu satrauktos prātus, no tās bija grūti izvairīties. Musjē Fransua tā gapām ejot, it kā negribēdams, ieminējās par Gizo, Tjeru; attiecībā uz .pirmo viņš piezīmēja, ka lūk, cik Francija esot nelaimīga: ka tikai viens vien viņā atradies cilvēks ar stingru gribu — un arī tas pats vēl nav kā vajadzētu būt — bet otru viņš nožēloja, teikdams, ka viņa loma tagad uz ilgiem laikiem esot izspēlēta.

„Apžēlojieties,“ es iesaucos, „tā nu tikai sāksies! Kādas runas viņš tura deputātu palatā!“

„Tagad nāks citi ļaudis,“ viņš nomurmināja, „bet visas šis runas ir tikai burkšķis un vairāk nekas. Brauc cilvēks laivā un runā ar ūdens kritumu … bet tas to tūdaļ apsviedīs ar visu laivu. Bet — jūs jau man neticiet.“

„Nu ko tad,“ es turpināju, „vai jūs domājat, ka Odilons Barro …“ Te musjē Fransua palūkojās uz mani un, atmetis galvu atpakaļ, sāka smieties.

„Bum, bum, bum,“ viņš iesaucās kaitinādams zēnu, kas rotondā iznēsāja kafiju, „bum, bum — lūk jums viss Odilons Barro.“

„Jā,“ teicu es, jau ne bez piktuma. „Pēc jūsu domām mēs esam republikas priekšvakarā. Vai gan sociālisti būs tie jaunie ļaudis?“

Musjē Fransua pieņēma mazliet svinīgu pozu. „Cienītais kungs, sociālisms ir dzimis Francijā un Francijā tas arī mirs, ja tik nav jau miris. Varbūt arī to nogalinās. Un nogalinās viņu divējādi: vai nu ar izsmieklu — nevar taču Konsiderana kungs nesodīts apgalvot, ka cilvēkiem izaugs aste ar aci pašā galā … vai arī lūk šitā:“ un viņš salika abas rokas it kā tēmētu ar šauteni. „Voltērs saka, ka frančiem neesot episku galvu; bet es uzdrošinos teikt, ka mums nav arī sociālistisku galvu.“

„Ārzemēs par jums tā nedomā.“

„Tādā gadījumā — jūs — ārzemnieku kungi, visi pierādāt jau simto reizi tikai to, ka mūs pavisam nesaprotāt. Pašreiz sociālismam ir vajadzīgi radoši spēki. Pēc tiem viņš ies pie itāliešiem, vāciešiem … varbūt arī pie jums. Francūzis ir izgudrotājs … (viņš gandrīz visu ir izgudrojis) bet radošs ģēnijs viņš nav. Francūzis ir ass un šaurs kā zobens — lūk, viņš arī prot iedziļināties lietu būtībā, viņš izgudro, atrod… Bet lai radītu, vajaga būt plašam un apaļam.“

„Kā angļi vai jūsu mīļie vācieši,“ ne bez izsmiekla es tam iekritu valodā.

Bet musjē Fransua nepiegrieza nekādu vērību manai dzēlibai.

„Sociālisms! sociālisms!“ viņš turpināja, „tas nav franču princips. Mums ir pavisam citi principi. Mums viņu ir — divi; divi pamatakmeņi: revolūcija un rutīna. Robespjers un Prudona kungs, — lūk, mūsu nācionālic varoņi.“

„Vai tiešām? Bet kareiviskais elements, — kur jūs to liksit?“

„Mēs pavisam neesam kareivju tauta. Jūs par to brīnāties? Mēs esam vīrišķīga, ļoti vīrišķīga tauta; kareiviski, bet ne kareivju … Paldies Dievam, mēs esam vairāk vērti.“

Viņš sakodīja lūpas.

„Jā, tas nu reiz tā ir. Un visā visumā, ja nebūtu mēs, franči, — nebūtu arī Eiropas.“

„Bet būtu Amerika.“

„Nē. Jo Amerika ir tā pati Eiropa — tikai apgriezta otrādi. Amerikāņiem nav neviena no tiem pamatiem, uz kuriem balstās eiropejiskas valsts ēka… un tomēr iznāk

—     viens un tas pats. Viss cilvēcīgais ir viens un tas pats. Atceraties, kā dižkareivis apmāca jauniesauktos: „pa labi apkārt ir uz mata tas pats, kā — pa kreisi apkārt; tikai gluži pretējā virzienā.“ Nu lūk, Amerika ir tā pati Eiropa, tikai — pa kreisi apkārt.“

„Ja Francija būtu Roma,“ brīdi klusējis ierunājās Fransua, „lūk, kur tad vajadzētu rasties Katilinam! Tagad, kad drīz, ļoti drīz, jūs to, cienītais kungs, paši vēl redzēsit! — akmeņi (viņš pacēla balsi), mūsu ielu bruģa akmeņi, — lūk šite pat, tuvu, kaut kur līdzās mums — atkal nogaržos asinis. Tomēr Katilinas mums nebūs, arī Cēzara nebūs, — bet būs tikai tas pats Prudoms ar Robespjeru. Jā, jūs varbūt būsit vienis prātis ar mani: cik žēl, ka Šekspīrs nav uzrakstījis Katilinu!“

„Jūs laikam Šekspīru augstu vērtējat, neraugoties uz to, ka viņš ir dzejnieks?“

„Jā, šis cilvēks ir piedzimis laimīgs un ar talantu. Viņš vienā un tanī pašā laikā mācēja saskatīt kā baltu, tā arī melnu, kas ļoti reti gadas; un viņš nebija draugs ne melnajam, ne baltajam — kas vēl retāka parādība. Lūk vēl vienu labu lietu, viņš ir uzrakstījis — Kariolanu. Labākā no viņa drāmām.“

Man tūdaļ ienāca prātā manas aizdomas par musjē Fransua piederību pie aristokratijas.

„Varbūt Jums Kariolans tādēļ patīk, ka šinī traģēdijā Šekspīrs ļoti nevērīgi, gandrīz nicinoši izsakās par tautu, par zemāko šķiru.“

„Nē,“ iebilda musjē Fransua. „Es nenicinu zemāko šķiru, es vispār tautu nenicinu. Pirms mēs nicinām citus mums jāiesāk pašiem ar sevi… kas ar mani notiek tikai lāgiem… kad man nav ko ēst,“ piebilda viņš, nolaizdams balsi un īgni savilcis uzacis. „Nicināt tautu?! Kādēļ? Tauta ir tas pats, kas zeme. Ja gribu, es afu to un viņa mani ba^o; gribu — atstāju to papuvē. Viņa mani nes — bet es to minu kājām. Tiesa, dažreiz viņa saņemas, nopurinājās kā slapjš pūdelis un gāž apkārt visu, ko mēs uz tās esam sabūvējuši — visas mūsu kāršu būdiņas. Bet, patiesību sakot, tas gan gaužām reti gadas — tas ir, šīs zemes trīces. No otras puses ņemot, es ļoti labi zinu, ka galu galā viņa mani tomēr aprīs! Arī tauta mani aprīs. Tur nu nekā nevar darīt. Bet nicināt tautu? Nicināt var tikai to, ko citos apstākļos vajadzētu cienīt. Bet še lūk nav vietas ne pirmajām, ne otrajām jūtām. Ne, vajaga izmantot sapratīgi. Visu mācēt izmantot — lūk, ko vajaga.“

„Bet atļaujiet jautāt — vai jūs pratāt izmantot?“

„Nē, nepratu.“

„Tiešām?“

„Es jau jums saku, ka nepratu. Jus luk, skataties uz mani un varbūt domājat: „tu te pravieto, ka Francijā drīz sāksies apvērsumi… lūk, kad tev būs izdevība duļķainā ūdenī ķert zivis.“ Bet līdaka neķer zivis duļķainā ūdenī

—     un es pat līdaka neesmu.“

Viņš strauji sagriezās krēslā un zvēla ar dūri par tā atzveltni. „Nē, nekā es neesmu pratis izmantot, jo tad es nestāvētu jūsu priekšā“ savā tagadējā izskatā.“ Viņš ar ātru rokas kustību norādīja uz savu figūru. Tad es ar jums, varbūt, pavisam nebūtu iepazinies… kas man tie

šām būtu bijis ļoti žēl,“ piezīmēja viņš piespiesti smaidīdams. Tad es arī nedzīvotu tajos bēniņos, kur tagad dzīvoju, un man nebūtu tā izdevība, kā tagad, no rītiem pieceļoties un pārlaižot skatu pār Parīzes skursteņu un jumtu bezgalību, atkārtot Jogurtas izsaucienu: Urbo venalis! Hm! Jā! — Un ja es pats būtu kā šī pilsēta, tad neatrastos tagadējā stāvoklī, nebūtu šī trūkuma, šīs nabadzības ..

„Lūk nupat viņš man lūgs naudu,“ es nodomāju. Bet viņš apklusa, nolaida galvu uz krūtīm un ar spieķa galu sāka zīmēt smiltīs. Tad viņš atkal dziļi dziļi nopūtās, noņēma brilles, izņēma no pakaļkabatas vecu, rūtainu kabatas lakatiņu un savīstījis to pāris reizes novilka ar viņu pār pieri, augstu paceldams elkoni. „Jā,“ viņš beidzot tikko dzirdami noteica: „dzīve ir bēdīgs joks, mans cienītais kungs, — dzīve ir pavisam bēdīgs joks. Man ir tik viens apmierinājums: proti, ka es drīz miršu — un katrā ziņā ne dabīgā nāvē. („Bet vai tad par karali nekļūsi?“ man tikko nepaspruka, tomēr es noturējos.) — Jā, nedabīgā nāvē. Lūk, paskataities še.“ Pagriezis delnu uz augšu, viņš man izstiepa savu kreiso roku, kufā turēja brilles un, neizlaidis mutautiņu, nolika uz tās labās rokas rādāmo pirkstu… (abas bija netīras) — Vai jūs redzat šo svītru, kas šķērso dzīvības līniju?“

„Jūs esat hiromants?“ es jautāju.

„Vai jūs redzat šo svītru?“ viņš neatlaidīgi atkārtoja. „Tā tad man ir taisnība. Bet jums, cienītais kungs, tas jau iepriekš jāzina: ja jūs, atrazdamies tādā vietā, kur jums manis vismazāk vajadzētu iedomāt, tomēr manis atcerēsities, tad ziniet — manis vairs nav.“

Viņš atkal nodūra galvu, arī roka ar lakatiņu nokrita uz ceļiem, bet otra, ar brillēm nokārās kā pātaga. Es izmantoju šo brīdi, kad musjē Fransua nolaistās acis mani netraucēja, un vērīgāk aplūkoju to. Viņš man pēkšņi likās pavisam vecs: tāds gurdums bija iegulis viņa muguras un plecu izliekumā, ja pat viņa pļ^kanajās kājās, kūjas bija apautas vecos, salāpītos zābakos; tāds rūgtums bija jaužams viņa sakniebtajās lūpās; tik dziļi iekrituši neskūtie vaigi; tik nevarīgi nolīcis vājais kakls, un pār grumbu iz-

vagoto pieri nožēlojami nokarājās sirmu matu šķipsna … „Tu esi nožēlojams un nelaimīgs cilvēks,“ es pie sevis nodomāju, „nelaimīgs visos savos pasākumos un darbos, gan ģimenes gan ari citās lietās. Ja tu biji precējies, sieva ir tevi pievīlusi un atstājusi; un ja tev ir bērni, ne tu tos redzi, ne zini…“

Skaļš sauciens krievu valodā iztraucēja mani no manām pārdomām: kāds sauca manu vārdu. Es apgriezos un pāris soļu attālumā ieraudzīju visiem pazīstamo A. 1. Hercenu, kas toreiz dzīvoja Parīzē. Es uzcēlos un piegāju tam klāt.

„Ar ko tu tur sēdi?“ jautāja viņš nedomādams pazemināt savu skaņo balsi. Kas tas par tipu?“

„Kas tad ir?“

„Bet, apžēlojies, tas taču ir spiegs. Katrā ziņā spiegs.“

„Vai tu viņu pazīsti?“

„Nepavisam nepazīstu, bet vajaga tik uz to paskatīties. Skaties, piesargies!“

Es uz to A. I. Hercenam nekā neatbildēju. Bet tā kā es zināju, ka, neskatoties uz visu savu aso un atjautīgo prātu, cilvēku pazinējs, sevišķi vēl no pirmā skata, viņš bija slikts, jo ļoti labi atcerējos, ka pie viņa viesmīlīgā, laipnā galda bieži gadījās sastapt visaizdomīgākās perso' nas, personas, kas ar dažiem pieglaimīgiem vārdiem bija ieguvušas viņa uzticību un simpātijās, bet vēlāk tiešām izrādījās par aģentiem, kā viņš pēc to pats atstāstīja savās piezīmēs — tad es arī nepiešķīru kādu sevišķu nozīmi viņa brīdinājumam un, pateicies tam par viņa draudzīgo gādību, atkal atgriezos pie sava musjē Fransua. Tas vēl arvien sēdēja nekustoši galvu nokāris.

„Ko es gribēju jums teikt,“ viņš ierunājās tikko es atkal biju apsēdies tam līdzās. „Jums krievu kungiem ir kāda slikta paraža. Jūs uz ielas svešnieku un arī franču klātbūtē mēdzat savā starpā skaļi sarunāties krievu valodā, — it kā būtu pārliecināti, ka neviens jūs nesaprot. Tā ir neuzmanība. Lūk es, piemēram, sapratu visu, ko jūsu draugs teica.“

Es negribot nosarku. „Lūdzu, nedomājiet…“ es stostījos. „Protams … mans draugs …“

„Es to pazīstu,“ pārtrauca mani musjē Fransua. „Viņš ir ļoti asprātīgs cilvēks … Bet „errare humanum est“. (Acīm redzot, musje Fransua mīlēja palepoties ar savu latīņu valodas prašanu.) Spriežot pēc manas ārienes, par mani var domāt visu ko. Bet atļaujiet man jums jautāt: ja nu arī es būtu tas, par ko mani tura jūsu draugs — kāds man tur būtu labums jūs izspiegot?“

„Protams… protams… jums taisnība.“ Musjē Fransua skumji manī pasaktījās. „Jūs laikam izmācījāties krieviski, kad bijāt pie ģenerāļa par audzinātāju? es diezgan netaktiski ievaicājos, bet man gribējās drīzāk izlīdzināt to nepatīkamo iespaidu, kas nevarēja izpalikt pēc A. I. Hercena mazliet pārsteidzīgā sprieduma.

Musjē Fransua seja atdzīvojās; viņš pat pasmējās un uzsita man par ceļgalu, it kā gribētu man likt just, ka viņš saprot un pienācīgi novērtē manu nolūku, tad viņš uzlika brilles un pacēla nokritušo spieķi.

„Nē,“ viņš teica, „es iemācījos jau agrāk. Es jūsu valodu izmācījos jau toreiz, kad no Amerikas, no Teksasas caur Kalifomiju nokļuvu Sibirijā… Lūk, arī tur es esmu bijis — jūsu Sibirijā. Kādus gan brīnumus nav gadījies man pieredzēt.“

„Nu, piemēram?“

„Par Sibiriju es nerunāšu … tam daudz un dažādu iemeslu. Baidos jūs apbēdināt vai apvainot. IIoMa^bmHMb /iyruin ! „ piebilda viņš lauzītā krievu valodā. ,,He, he. Bet lūk paklausaities, kas ar mani reiz atgadījās Teksasā.“

Un musjē Fransua ar līdz šim viņam neparastu pamatīgumu sāka stāstīt, kā viņš reiz ziemu ceļodams pa Teksasu vēlu vakarā iemaldījies kāda meksikāņu kolonista blokhauzī; kā naktī pamodies, viņš ieraudzījis saimnieku sēžam uz viņa gultas malas ar kailu dunci rokās — „con una navaja“, kā šis milzīga auguma un spēkā vērsim līdzīgais piedzērušais cilvēks viņam pateicis, ka gribot to nokaut aiz tā iemesla, ka viņš — Fransua, ar saviem sejas vaibstiem atgādinot tam vienu no viņa ļaunākajiem ienaid

niekiem. „Pierādi man,“ teica meksikānietis, „ka man nepiederas ielīgsmot sevi, iztecinot no tevis kā no vepra visas asinis, jo visu to es varu izdarīt pilnīgi nesodīts un neviens visā pasaulē nezinās, kas ar tevi ir noticis; bet ja arī kāds uzzinātu, tik un tā pie atbildības mani nesauks, jo nevienam pasaulē nav gar tevi nekādas daļas. Nu pierādi! … laika mums, paldies Dievam, ir pietiekoši.“ — „Un es,“ turpināja Fransua, „visu nakti līdz rītam, gulēdams zem viņa naža, biju spiests pierādīt šim piedzērušajam zvēram — gan citēdams svētos rakstus (kā uz katoli uz viņu tas varēja atstāt iespaidu) gan pieturēdamies pie vispārējiem pārspriedumiem, ka baudījums, kādu tam sagādās mana nāve, nebūs tik liels, lai tādēļ būtu vērts smērēt rokas … Vajadzēs manu līķi aprakt, kaut vai tās pašas tīrības dēļ; tikai ķeza vien. Man vajadzēja pat pasakas sacerēt, pat dziedāt… „Dziedi man līdz!“ viņš rēca. „La muchacha-a-a!“ Un es vilku tam līdz … bet naža asmens, „de cette diablesse de navaja — karājās kādu veršoku no manas rīkles. — Viss beidzās ar to, ka meksikānietis aizmiga man līdzās, nolicis savu pinkaino, riebīgo galvu man uz krūtīm.“

Visu šo notikumu musjē Fransua atstāstīja man klusā balsī, nesteigdamies, it kā snauzdams — tad pēkšņi ieplēta acis un apklusa.

„Nu, un ko jūs ar viņu izdarījāt, ar šo meksikānieti?“ es jautāju.

„Nu, es.. . atņēmu viņam iespēju vēl turpmāk tik muļķīgi jokot.“

„Tas ir, kādā veidā?“

„Izņēmu viņam no rokām nazi un … nokārtojis šo lielu, devos tālāk. — Gadījās man arī cita veida piedzīvojumi … Bet visvairāk gan šo nolādēto dēļ,“ piezīmēja viņš, norādīdams uz garām ejošo, vienkārši ģērbušos sievieti, vidējos gados.

„Kā dēļ?“

„Nu, šo pašu… lindraku dēļ,“ paskaidroja_viņš savu domu. „Ak šīs sievietes, sievietes! Viņ^s, lūk, aplauž jūsu spārnus, viņas saindē jūsu labākās asinis. Bet nu gan, palieciet sveiki. Droši vien esmu jums jau apnicis, — bet apnikt es nevienam negribu. It īpaši tam, kufš man vajadzīgs.“

Viņš lepni izslēja savu stāvu, piecēlās — un aizgāja, tikko pamādams man ar galvu un veikli vicinādams spieķi.

Jāatzīstas, ka visam šim meksikāņu stāstam es nepavisam neticēju, un manās acīs tas tikai sabojāja Fransua reputāciju. Atkal man iešāvās prātā, ka viņš mani mu|ķo. Bet ar kādu nolūku? — „Savādnieks! nudien savādnieks!“ es atkārtoju. Tomēr uzskatīt viņu par spiegu, kā to apgalvoja A. I. Hercens, es nevarēju. Es brīnījos tikai par to, ka savādā kārtā neviens no daudzajiem Pale-Rojala apmeklētājiem ar viņu neuzsāka sarunas un to nepazina. Taisnība, dažiem no tiem viņš pameta ar acīm. Bet varbūt tas man arī tikai tā likās?

Es aizmirsu pateikt, ka musjē Fransua nekad neoda pēc vīna. Varbūt arī viņam nebija par ko to pirkt. Bet nē: viņš vispār atstāja atturīga cilvēka iespaidu.

Ne otrā ne arī nākošajās dienās viņš vairs neieradās uz satikšanos — un pamazām es sāku aizmirst musjē Fransua.

*

Neilgi pirms 24. februāra es aizbraucu uz Beļģiju — un vēsts par valsts apvērsumu Francijā sastapa mani Briselē. Atceros, ka veselas divdesmit četras stundas neviens no Parīzes nesaņēma ne vēstules, ne žurnālus; ļaudis drūzmējās uz ielām un laukumos. Visa dzīve sastinga nemiera pilnās gaidās. 26. februārī, pulksten sešos no rīta savā viesnīcas numurā es vēl atrados gultā, kaut gan negulēju, kad pēkšņi ārējās durvis plaši atvērās un kāds skaļi iesaucās: „Francijā ir republika!“ Neticēdams savām ausīm, es uzlēcu no gultas un izskrēju no istabas. Pa koridoru traucās kāds viesnīcas zēns un, gan pa labi, gan pa kreisi atraudams durvis, iekliedza katrā numurā savu pārsteidzošo vēsti. Pusstundu vēlāk es jau biju apģērbies, sakravāju savas lietas — un tanī pašā dienā ar vilcienu traucos uz Parīzi. — Pie robežas sliedes bija izjauktas. Es un mani ceļa biedri ar grūtībām kaut kā nokļuvām līdz Duc un vakarā nonācām Pontua… Arī pie Parīzes sliedes bija izjauktas. Nav man iespējams še atstāstīt visu, ko es izjutu, redzēju un dzirdēju šinī ceļojumā. Atceros, kādā stacijā mums garām ar lielu troksni aizdārdēja lokomotīve, ar vienu pirmās klases vagonu. Sinī ātrvilcienā traucās jaunās republikas ārkārtējais komisārs Antonijs Tūre. Viņa līdzbraucēji vēcināja trejkrāsainus karogus, kliedza; stacijas apkalpotāji ar mēmu izbrīnu pavadīja acīm milzīgo komisāra figūru, kas ar augstu paceltu roku līdz pusei bija izliekusies pa logu . .. negribot nāca atmiņā 1793. un 1794. gadi. Atceros, ka šaipus Pontua notika mūsu vilciena sadursme ar kādu citu, pretī nākošu … Bija arī ievainotie, bet neviens tiem nepiegrieza ne mazākās vērības: jo visus interesēja tikai vienīgais jautājums: vai varēs braukt tālāk? Un tiklīdz mūsu vilciens sāka kustēt, tūdaļ visi atjaunoja pārtrauktās sajūsmas pilnās valodas, visi izņemot tikai kādu sirmu vecīti, kas no paša Duc, iespiedies vagona kaktā, bez mitēšanās čukstēja: viss pagalam! viss pagalam! Atceros arī, ka vienā vagonā ar mani brauca pazīstamā Gordona kundze. [4] ) Pēkšņi viņa sāka aģitēt, ka nepieciešami griezties pie „prinča“, ka vienīgi tikai „princis“ var visu glābt. No sākuma neviens viņu nesaprata, bet tiklīdz tā nosauca Lui Napoleona vārdu, visi novērsās no tās kā no jukušas. Tomēr man uz acumirkli prātā pazibēja vārdi, ko musjē Fransua tika teicis par bonapartistiem … viņa pirmais pareģojums bija piepildījies. Neņemšos aprakstīt tos iespaidus, ko pārdzīvoju iebraukdams Parīzē, kad ik uz soļa redzēju trejkrāsainās kokardes un apbruņotus strādniekus, kas nojauca barikādu akmens krāvumus. Pirmā diena Parīzē man pagāja kā kādā tvanā. Otrā dienā es, kā parasts, devos uz Pale-Rojalu, pasūtīju „pilsonim" — zēnam tasi kafijas un, kaut gan nesastapu tur musjē Fransua, tomēr varēju pārliecināties, ka viņa priekšnojauta par asinīm, kas slacīšot Pale-Rojala apkārtnes ielu bruģi, bija piepildījusies: ir zināms, ka gandrīz vienīgā februāra dienu iezīmīgākā kauja bija notikusi uz laukuma, kas atrodas starp šo ēku un Luvru. Arī nākošajās dienās man negadījās sastapt musjē Fransua. Pirmo reizi es viņu ieraudzīju 17. martā, tas bija tanī dienā, kad milzīgs pūlis strādnieku devās uz pilsētas valdes namu, lai izteiktu savu protestu pret tā saucamo „lāču cepuru“ (atlaisto grenadieru un nācionālās gvardijas brīvprātīgo) manifestāciju. Rokas vīcinādams un sperdams platu soli, viņš gāja bara vidū un tā kā dziedāja vai kaut ko kliedza; viņš bija apjozies ar sarkanu šarfu un pie cepures piespraudis sarkanu kokardi. Mūsu skati sastapās, bet viņš neizrādīja, ka mani pazītu, kaut gan ar nolūku bija pagriezies pret mani ar visu seju: sak’, jā, skaties — tas esmu es; viņš iekliedzās vēl skajāk, pārmērīgi plati atplētis tumšo mutes dobumu. Vēl otru reizi es viņu redzēju teātrī. Rašell, savā dobjajā balsī dziedāja marseljēzu, bet viņš sēdēja parterī, tai vietā, kur parasti novietojas klaķeri. Teātrī viņš nekliedza un arī neaplaudēja, bet sēdēja rokas sakrustojis uz krūtīm un ar drūmu uzmanību vēroja dziedātāju, kad tā, tīdamies viņas nestā karoga krokās, sauca pilsoņus pie ieročiem un uz neģēļu asins izliešanu. Nevaru droši teikt, vai es viņu redzēju 15. maijā, kad tautas masas gāja garām Magdalēnas baznīcai, lai uzbruktu deputātu palatai; bet kaut kas līdzīgs viņa figūrai pazibēja priekšējās rindās, un starp saucieniem tīri kā dzirdēju viņa īpato, dobji skaļo balsi:

„Lai dzīvo Polija!“

Bet par to atkal jūnija sākumā, taisni šī mēneša 4. dienā, musjē Fransua pavisam negaidot nostājās manā priekšā tanī pašā Pale-Rojala kafejnīcā. Viņš mani sveicināja, pat roku pasniedza (ko agrāk nekad nedarīja), bet pie mana galdiņa neapsēdās, it kā kaunētos sava galīgi nonēsātā apģērba, savas saņurcītās cepures, un bez tam, kā tas man vismaz likās, viņu grauza — nemiera pilna, nervoza nepacietība. Seja tam bija noliesējusi, lūpas un vaigi raustījās gan uz augšu, gan uz leju; bet iekaisušās acis tikko bija saskatāmas aiz brillēm, kufas tas nemitīgi bīdīja un kārtoja, laizdams darbā visus piecus pirkstus. Šoreiz es pārliecinājos par to, kas man jau agrāk likās aizdomīgi: viņa brilles bija vienkārši stikliņi un tās viņam nemaz nebija vajadzīgas, tāpēc arī viņš tik bieži lūkojās tām pāri. Viņam brilles bija kaut kas līdzīgs maskai. Nemiers, tas īpatais nemiers, kas raksturīgs izsalkušajam bezpajumtes klaidonim, bija redzams katrā viņa kustībā. Šī mīklainā cilvēka ārkārtīgi nabadzīgais ārējais izskats pamodināja manī šaubas. Ja nu viņš patiesi ir — aģents, tad kādēļ viņš tik nabadzīgs? Bet ja viņš nav aģents, kas tad viņs gan ir? Kā lai saprot viņa izturēšanos?

Es sāku runāt ar viņu par tā pareģojumiem…

„Jā.. . jā,“ nomurmināja viņš drudžainā steigā. „Tas viss ir pagājušas lietas … de l’histoire ancienne. Bet vai tad jūs vēl netaisaties uz jūsu Krieviju? Jūs vēl paliksit še?“

„Kādēļ gan man nepalikt šepat?“

,,Hm!… Tā nu jūsu pašu zināšana. Bet mēs drīz vien sāksim ar jums kapi.“

„Ar mums!?“

„Jā, ar jums, krieviem. Mums drīz vien ievajadzēsics slavas! Kaj-š ar Krieviju ir neizbēgams!“

„Ar Krieviju? Bet kāpēc gan ne ar Vāciju?“ „Vispirms ar Krieviju. Bet tas viss vēl nākotnes jautājums. Jūs esat jauns … piedzīvosit. Bet republika . . . (viņš atmeta ar roku) Protams! C’est fichu!

„Nācionālās darbnīcas! Nācionālās darbnīcas!“ iesaucās viņš pēkšņā sajūsmā. „Vai jūs bijāt tur? Vai jūs tās redzējāt? Vai jūs redzējāt, kā viņi ar tačkām zemi pārvadā no vienas vietas uz otru? Lūk, no kurienes viss sāksies… Ak, kas būs asiņu, asiņu! Vesela jūfa asiņu. Kas par stāvokli! Visu to paredzēt un — nekā nespēt darīt! Būt nullei, tikai nullei! Visu aptvert (viņš plaši izplēta rokas, uz kurām karājās skrandainas piedurknes … uz rādāmā pirksta tomēr vēl bija saglabājies gredzens) … un nekā nesatvert! (viņš sažņaudza dūres) pat ne gabaliņu maizes. Rītdienas vēlēšanas arī ir diezgan svarīgas,“ viņš steigšus piemetināja, it kā negribēdams kavēties nule izteiktā sajūtā. Musjē Fransua nosauca man visu to deputātu vārdus, ku^us, pēc viņa domām, parīzieši noteikti ievēlēs; pateica arī man apa|os skaitļos, cik kupiis no tiem dabūs balsu. Starp nosauktajiem deputātiem bija arī Kossidiera vārds, kuru tas nostādīja pirmajā vietā —

„Neskatoties uz 15. maiju?“ es ieminējos.

„Jūs varbūt domājiet, ka es to tādēļ saku, ka viņš ir bijis policijas prefekts?“ rūgti pasmīnēdams atjautāja musjē Fransua, bet tūdaļ atkal saņēmās un turpināja runāt par vēlēšanām. „Lui Napoleons arī ir iekļuvis sarakstā. — Viņš būs viens no pēdējiem, astē (а la queue),“ piezīmēja musjē Fransua, „bet arī ar to jau pietiek. Kāpjot augšup pa trepēm vispirms ir jāsoļo pāri pēdējām kāpēm, lai nokļūtu uz pirmo. Tanī pašā vakarā visus šos vārdus un skaitļus atstāstīju A. I. Hercena mājā; un ļoti labi atceros, cik pārsteigts viņš bija, kad otrā dienā musjē Fransua pareģojums piepildījās vārdu pa vārdam. „Kā tu to visu zini?“ vairākkārt man iejautājās A. I. Hercens. Es nosaucu avotu, no kūja liku šīs ziņas smēlis. „Ah! šī Hibrida!“ iesaucās Hercens.

Bet atgriezīšos pie mūsu sarunas kafejnīcā. Ap to laiku starp vārdiem, kas tika daudzināti tautas mutē, arvienu biežāk sāka atkārtoties Prudona vārds. Es minēju to. Pēc musjē Fransua domām arī viņam vajadzēja stāvēt kandidātu sarakstā, taisnība — kā pēdējam, kā tas vēlāk patiesi arī izrādījās. Tomēr musjē Fransua nepiešķīra viņam lielu nozīmi, tāpat kā Lamartinam un LedriRollenam. Par visām šīm personām viņš atsaucās visai nevērīgi: it kā nožēlodams Lamartinu un it kā dusmodamies uz Prodonu, šo „sofistu koka tupelēs: (ce sophiste en sabots). Bet Ledri-Rollenu viņš taisni nosauca: „Ce gros bкte de Ledru“ un arvienu atgriezās pie savām nācionālajām darbnīcām. Tomēr visa mūsu saruna nevilkās ilgi, ne vairāk kā ceturtdaļu stundas. Musjē Fransua pat neapsēdās, bet vienmēr raudzījās apkārt, it kā kādu gaidītu. Es pa tam atcerējos viņa sarkano kokardi un teicu: „Tā kā jūs, kā man liekas, tomēr esat republikānis …“

„Kas nu es par republikāni!“ viņš mani pārtrauca, „no kurienes jums tādas ziņas? Tas piederas sakņu tirgotājicm (pour Ies epiciers), jo viņi vēl tic 89. gada principiem: vispārējai brālībai, progresam, bet es …“

Te pēkšņi musjē Fransua apklusa un paskatījās sānis. Arī es atskatījos. Kāds blūzē ģērbies vecis ar garu, baltu bārdu, ar roku rādīja tam kādas zīmes. Fransua atbildēja tam ar to pašu, tad, ne vārda neteicis, piesteidzās viņam klāt un abi pazuda. Pēc sastapšanās kafejnīcā es musjē Fransua vēl tiku redzējis kādas trīs reizes. Pirmo reizi iztālim — Luksemburgas dārzā. Musjē Fransua stāvēja kopā ar kādu nabadzīgi ģērbušos, jaunu meiteni; viņa ar asarām acīs tam kaut ko lūdza, žņaudzīja rokas un cēla tās sev pie lūpām. Bet viņš īgni atrunājās, nepacietīgi piecirta ar kāju, tad pēkšņi pagrūda to ar elkoni nost un uzvilcis cepuri uz acīm, devās projām. Viņa kā apmulsusi aizskrēja pretējā virzienā. Mūsu otrreizējā satikšanās bija jau zīmīgāka, tā notika 13. jūnijā, taisni tanī dienā, kad uz Konkordijas laukuma pirmo reizi salasījās Bonaparta piekritēji, uz kuriem no palatas tribīnes norādīja Lamartins un kurus drīz vien izkliedēja regulārais karaspēks. Kādā Tilerijas dārza sienas stūrī es ieraudzīju cilvēku, kas ģērbies raibā jokdara tērpā, stāvēja uz stumjamiem divriču ratiņiem un izdalīja brošūras. Es paņēmu vienu no tām: viņā bija iespiesta ārkārtīgi cildinoša Lui Napoleona biogrāfijā. So cilvēku — bretonieti ar milzīgu cepuri un gariem, izbužinātiem matiem es jau agrāk biju ievērojis priekšpilsētu laukumos un bulvāros: viņš pārdeva zobu eleksiru, pastu pret reimatismu, dažādus ūniversālus ārstniecības līdzekļus u. t. t. Kamēr es šķirstīju paņemto brošūru, kāds viegli aizkāra manu plecu. Musjē Fransua! Viņš smaidīja ar visu savu bezzobaino muti un ironiski lūkojās uz mani pāri briļļu stikliem.

„Sākas! Lūk, kad tā lieta sākas!“ viņš ierunājās, savādi mīņādamies uz vietas un rokas berzēdams. „Lūk kad! Lūk kur — apustulis, sludinātājs! Nu, vai jums viņš patīk?“

„Šis matainais šarlatans?“ es iesaucos. „Šis nerrs? Jūs jau nu smejaties par mani!“

„Jā, jā, šarlatans!“ iebilda musjē Fransua. „Tā arī vajaga. Neparasti mati, uz rokām aproces, triko ar zelta

vizuļiem… Tas taisni ir vajadzīgs! Vajaga iespaidot fantaziju! Leģendas, cienītais kungs, mums vajaga leģendas! Brīnuma mums vajaga! Reklāmas! Scēniska uzveduma. No sākuma cilvēks pabrīnīsies … tad sāks cienīt! Ko es saku: cienīt? Ticēt, sāks ticēt. Bet vienu es lūdzu iegaumēt: īstā lieta tagad tikai sāksies… Un kad būs pāriets pār Sarkano jūfu … la mer rouge …“

Bet te pēkšņi no Konkordijas laukuma, nekārtīgi bēgdams no kareivju durkļiem, gāzās šurp ļaužu pūlis un izšķīra mūs.

Pēdējo reizi, — arī iztālēm, — es redzēju musjē Fransua briesmīgajās jūnija dienās. Viņš bija ģērbies provinces nācionālā gvarda mundierī, turēja šauteni gatavībā, un es neņemos aprakstīt cik daudz nežēlīgas cietsirdības bija viņa sejā.

*

No tās reizes es vairs nekad nesastapu musjē Fransua. 1850. gada sākumā man gadījās būt krievu baznīcā, kāda paziņas kāzās, un pēkšņi, Dievs vien zina kādēļ, it kā man kāds būtu piegrūdis, es sāku domāt par musjē Fransua. Tūdaļ man arī ienāca prāta, ka, tā ka citi viņa pareģojumi bija piepildījušies, tad arī šoreiz viņš varēja izrādīties pravietis un viņa tiešām vairs nav starp dzīvajiem. Dažus gadus vēlāk man noteikti izdevās pārliecināties par viņa nāvi. Proti, kādā veikalā es ieraudzīju aiz letes sievieti, kūjā, labi ieskatījies, pazinu meiteni, kas toreiz Luksemburgas laukumā, musjē Fransua priekšā stāvēdama, tik rūgti raudāja. Es iedomājos atgādināt viņai šo skatu. No sākuma tā bija nesaprašanā, bet tiklīdz apjauda, kas par lietu, tūdaļ ārkārtīgi uztraucās, nobālēja, tad nosarka un lūdza mani viņu sīkāk neizprašņāt.

„Tad sakait man vismaz, vai šis kungs ir miris, vai

nē?“

Sieviete manī vērīgi palūkojās.

„Viņš mira tādā nāvē, kādu tas bija pelnījis … Tas bija ļauns cilvēks. Kaut gan,“ viņa piebilda, „viņš bija arī ļoti… ļoti nelaimīgs.“

Vairāk es no viņas nekā nevarēju izdabūt un kas īsti bija šis musjē Fransua, man tā ir palika noslēpums.

Ir tādi jūras putni, kas parādās tikai vētras laikā. Angļi viņus sauc par stormy petrel. Negaisa krēslā tie lido zemu līdz pašām satrakoto viļņu galotnēm — un pazūd tiklīdz laiks noskaidrojas.

VIŅU GALS

(Šo stāstu 1. S. Turgeņevs sarakstījis franču valodā. Tulkojis D. V. tirigorovičs)

Tulkojis J. SAIVA

Visiem zināms — vai, vismaz, visi mēdz apgalvot, ka pie mums Krievijā sīko tirānu suga ir iznīkusi, vai tikpat kā iznīkusi. Man tomēr ir gadījies sastapties ar šādām personībām. Iespaidi ir vēl tik dzīvi, ka bez sevišķām grūtībām varu atstāstīt lasītājam par vienu šādu tipu. Tas bija jūlija mēnesī, viskarstākajā gada laikā, kā tauta saka: pašā tveicē. Vēlēdamies pasargāt sevi un zirgu no nogurdinošas piepūles, es patvēros iebrauktuvē, kas vientuļi stāvēja lielceļa malā, novietodamies rūmīgajā dēļiem segtajā nojumē. Saimnieks, bijušais dzimtcilvēks no muižas ļaudīm — man bija pazīstams. Jaunībā viņš bija sausnējs un vienmēr likās tāds kā nevarīgs; tagad es to ieraudzīju apaļu, pilnīgu; roku stilbi tam bija resni it kā pietūkuši, kakls kā vērsim un mati, kas jau redzami sāka sirmot, bija izbužināti. Viņš pastāvīgi nēsāja šauru, cieši aizpogātu kaftanu, kas zem ribām bija sajozts ar šauru jostiņu; zeķes viņš pavisam nevalkāja, arī kaklauta nebija. Kad viņš novilka kaftanu, tā krekls, zemu apjozts ar prievīti, plati atgula, tā kā nāca redzama viņa ķermeņa apakšdaļa ieģērbta platās plīša biksēs. Pateicoties saprātam, apķērībai un rosībai, viņš bija iedzīvojies mantā, nesaceldams pret sevi ne aizdomas, ne skaudību, kas pie mums, kā zināms, reti gadas.

Es palūdzu patvāri ar tēju, zinādams no piedzīvojumiem, ka šis krietnais dzēriens tāpat spēj atveldzēt karstā laikā, kā viņš mūs sasilda ziemas aukstumā.

Pieņēmis manu uzaicinājumu izdzert kopā ar mani glāzi tējas, Aleksejičs (tā sauca saimnieku) laipni apsēdās pie manis.

Runājām par paredzamo labo ražu, par izdevīgu pļaujas beigšanu, par lopu sērgu u. t. t.

Pēkšņi Aleksejičs satvēra cepures nagu — it kā gribētu to pastiept un iesaucās:

„Vai tu re, kur vanags!… tikko sākām runāt par lopu sērgu, viņš tev klāt kā saukts ..

Palūkojies Aleksejiča rādāmā pirksta virzienā, es ieraudzīju, ka mums tuvojās diezgan savāda veida ekipāža.

Tā bija kaut kas līdzīgs gaj-am, vaļējam kurvim ar platu priekšu, bet pakaļā kuļājās ar ādas apklāju apsegts ādas maiss. Bez tam vēl dažāda lieluma un veida ādas maisi, mednieku soma, liela dzeltena ūdens pudele, pagatavota no sausa ķirbja, vesela kaudze dažādu lupatu un apģērba gabalu, velteņa cepure ar platām malām, kādas parasti nēsā priesteri, gajstobru bise, kas atgādināja turku šauteni; trīs pīles, no kufām divi beigtās bija meža pīles, bet trešā — dzīva mājas pīle, kas žēli pēkstēja, tai līdzās divi izspūrušas vistas, likās, bija samierinājušās ar savu rūgti likteni, — viss tas bija sakrauts, vai arī nokarājās, un savādajam pajūgam svārstoties, bēdīgi kuļājās līdz; pašā augšā uz visas šīs grabažu kaudzes, šad tad pabāza savu purniņu mazs, melns trusītis un pietupies uz pakaļkājām, bikli plūkāja sakņu buntītes, kas bija pajukušas no maisu apakšas.

Cilvēks uz ratu sēdekļa bija palicis kājas apakš sevis, pa turku paradumam un likās man ne mazāk savāds, kā viss viņa pajūgs. Tas bija apmēram gadus trīsdesmit vecs puisis, diezgan glīta ārēja izskata un, neskatoties uz karstumu, ģērbies — jaunā puskažociņā, kas bija cieši sajozts ar čerkesu jostu; viņš bija uzlicies čerkesu cepuri ar gafu pinkainu vilnu, kas bārkšu veidā nokarājās visapkārt galvai. Acis tam bija lielas, gaišas, ar cietsirdības izteiksmi skatā. Viņa sārtie vaigi ar izciliem vaigu kauliem bija nosēti sīkām krunciņām, kas tam piešķīra ņirdzīgu, bezkaunīgu izteiksmi, ko vēl it kā pastiprināja paaugstā, kustīgā krunciņa uz līkā, tomēr labi veidotā, deguna. Garas sagrieztas ūsas nokarājās abpus zodam, kas bija rūpīgi noskūts, acīm redzot ar to nolūku, ka viņu īpašnieks negribēja, lai to uzskatītu par zemnieku, vai tirgotāju un vēl mazāk par diakonu vai baznīckalpu.

Ieraudzījis mūs, viņš skarbi apturēja savu zirģeli un izkliedza it kā no taures:

„Skat", tētiņi, brīvā dabā atvēsinājas! … Nu, to tavu vēderu, Karp Aļeksejič, nudien vajaga izvēdināt… Ir laiks!..

„Kas tas tāds par cilvēku?“ es klusu jautāju saimniekam.

„Nu tāds, ka es jums neieteiktu ar viņu vakara laikā sastapties…“ tas atteica, „īpaši, ja kādam ir vēl lieks zirgs. Šis puisis nav slinks, drīz vien atradīs tam vietu… Pārāk liels zirgu cienītājs …“ piebilda viņš rūgti pasmiedamies. „Sveiks, Platon Sergejič,“ skaļi noteica saimnieks, ar pirkstiem pieskārdamies cepures nagam, „no kurienes, vai no pilsētas?“

„Lūk atradis! Ko man tur darīt? Skatīties uz tādiem resnvēderiem kā tu? Vai uz tiesas skrīverīšiem, kas uz delnām vien šķielē, glūnēdami, vai nav tur kukulis …“ „Nu, šī delna jau sen ir sausa,“ atteica saimnieks. „Sakait labāk, Platon Sergejič — ko jūs tur visu vedat sev līdz — taisni kā kādu zvērnīcu? …“

„Tā, mīļais,“ atbildēja Platons, „ir apliecība, ka es esmu ierakstījies tirgotājos … gribu nodarboties ar tirdzniecību … Un kāpēc gan nē? Vai tādēļ, ka es muižnieks? Ka mans vectēvs valkāja zelta brokātā cepuri, ko tam bija dāvinājis Tamerlans! Uzspļaut man uz visu to!… Bet tas uz tevi neattiecas; nopērc, lūk, no manis šo pāri pīļu: tikko kā nošāvu; tās ir no labākajām! …“

Šīs sarunas laikā Karps sīkiem solīšiem piegāja pie ratiem, pacilāja bises stobru, it kā tīksminātos ap to, bet patiesībā vēlēdamies pārliecināties, vai bise ir pielādēta, pēc tam viņš atkal atgriezās savā vietā.

Talagajevs (lasītājam reiz taču jādabū zināt šī stāsta varoņa vārds), kas zagšus bija vērojis saimnieka kustības, ierunājās jau redzami saskaities:

„Nu tad pērc no manis dzīvo pīli!“

„Vai tik tur, tā piemēram, neož pēc cita pulvera . . neuzticīgi nomurmināja Karps.

„Kā redzams, ar tādu brāli kā tu, nav nekas prātīgs izdarāms,“ nicinošā tonī noteica Talagajevs, „lūk, kaut šo trusīti; jau iepriekš zinu, tu ne domāt neņemsi, kaut gan no viņa spalvas varētu noadīt lieliskas zeķes …

Un redzami neapmierināts viņš nosvieda kurvja dibenā nabaga trusīti, ko līdz tam turēja aiz ausīm un kratīja to, pacēlis gaisā pāri sev pār galvu.

„Man vēl ir brīnišķīga tīģera āda, bet tev jau to nav vērts pat rādīt! Tu, brālīt, līdz šādai precei vēl neesi izaudzis! … Vai negribētos jums to apskatīt? …“ pēkšņi griezās viņš pie manis.

Redzēdams, ka no manas puses nav nekādas vēlēšanās, viņš jau redzami uzbudināts griezās pie saimnieka.

„Tu domā, divkapeiku dvēsele, ka bise nav pielādēta,

—     nu tad, lūk, skaties! ..

Pie tam viņš ar strauju kustību izvilka no ratiem bisi un tūdaļ izšāva, nolicis to starp ausīm zirgam, kas pat nesarāvās, jo, droši vien, bija pieradis ar šāda veida pārsteigumiem.

Tanī pašā mirklī iebrauktuvē atskanēja kliedzieni un atvērtajā logā parādījās resna sieviete ar bērnu rokās.

„Ko jūs esat iedomājušies?! lūk, kā manu vedeklu nobiedējāt!“ iesaucās saimnieks bāls aiz apvaldītām dusmām, „iekšā vēl otra vedekla guļ slima dzemdībās … Kas jums nāk prātā!… vācaties prom no šejienes!… vācaties… ja nē ..

„Oho!“ balsi pacēlis savukārt ierunājās Platons, „iedomājies mani biedēt… Nu, un kas tad būs „ja nē?.. .“ Vai tu domā, ka man tik vien ir kā šī bise? …“

Platons metās pie pajūga, noliecās un izvilka no kurvja garu čerkesu dunci.

„Ja jau nu uz to pusi iet… Pagaidi, es tev arī pakalpošu …“ mierīgi noteica saimnieks.

Tad viņš skaļi sasita plaukstas un iesaucās: „Ļevka! Pēteri Micheška!“

Gandrīz tanī pašā mirklī trīs plecīgi puiši, apbruņojusies dakšām, izskrēja katrs no sava pagalma stūj-a.

„Nu lūk,“ teica saimnieks, „vai negribat pamērīties ar maniem ļaudīm ..

Platona seja sašķobījās dusmās. Viņš metās pie pajūga, uzlēca uz sēdekļa un, nikni kratīdams dūri, aizauļoja.

„Jūs nupat ieguvāt sev bīstamu ienaidnieku,“ es teicu saimniekam.

„Šo vai?“ atjautāja Karps, nicīgi paraustīdams plecus, „ko nu, kungs! Nepaies ne nedēļa, gan jau atkal atbrauks pārdot pīles, vai kādu kumeļu. .. Bet tas gan tiesa, ka jāuzmanās. Tikai ne no tās puses, kā jūs domājat, var no viņa piedzīvot nepatikšanas.“

Tanī brīdī no tuvējā meža atsaknēja Talagajeva balss. Viņš dziedāja pazīstamo tautas dziesmu par Steņku Razinu, viņa balss nebija ne droša, ne patīkama.

Kāds no puišiem nomurmināja: „Laupītājs grib būt, bet laupītāju dziesmu neprot..

Pēc pāris mirkļiem šis pats puisis uzņēma to pašu motīvu, bet ar tādu spēku un izteiksmi, kā, būtu es viņa saimnieka vietā — es gan padomātu.

II

Talagajevs bija cēlies no vecas tuliešu ģimenes, kas reiz bijusi ļoti bagāta, bet, pateicoties veselai paaudzei dulbufu, nonākusi galējā nabadzībā. Nemaz neejot tālu atpakaļ, varēja minēt Talagajeva tēvu, kas vēl lepojās ar savu straujo kumeļu sudrabā kalto iejūgu, lielījās ar savām medībām un pārsteidza visu apriņķi ar savām pustrakajām dēkām. Reiz viņam nācās dot brīvgrāmatu un vēl simts rubļu piedevām savam kučierim, kas, aizsējis zirgam acis, metās ar to upē, kas jau bija pārklājusies ar pirmo ledu, salauza to, pazuda uz mirkli zem ūdens un kaut ari iznira ar asiņainu seju, tomēr palika sveiks un vesels, un turpat uz vietas izdzēra glāzi degvīna uz sava kunga un atbrīvotāja veselību. Talagajeva dēlam jau vairs nebija to līdzekļu uzjautrināt sevi ar šādiem jokiem, tomēr viņš vai no ādas līda ārā, cenzdamies būt savu senču cienīgs. Pateicoties tam, viņš drīz vien visā apkaimē iemantoja pļēgura slavu, kas gatavs uz visādām nelietībām; katrs izvairījās nākt ar viņu kādās darīšanās.

Nebija daudz to, kas zināja, ka vajaga tikai labi papurināt šī vilka ādu, lai no tās apakšas izlīstu zaķa ļipa. To tuvāk nepazīdams, es pieturējos pie vispārēja uzskata, kamēr beidzot gadījums man atklāja tā īsto dabu.

Bija starp maniem lauku kaimiņiem kāds mazmuižnieks — gadus sešdesmit vecs vecītis, pavisam apaļš, bet labs soļotājs un mednieks, labas virtuves cienītājs, bezgala kustīgs un ievērojams ar to, ka vienmēr bija labā omā. Mani viņš bieži apciemoja: mās saistīja kopēja kaislība — kārtis, — ne jau nu tādēļ, ka mēs būtu aizrāvušies hazardā, kā saka, — bet tā, pamazām spēlējām vistu, ar parastajiem sašutuma izsaucieniem, kad nepakrita, ar mūžīgu nozvērēšanos kārtis vairs ne rokā neņemt u. t. t. — un visu to, protams, tikai tāpēc, lai atkal otrā dienā ķertos pie tā paša darba.

Kādu vakaru ierodas šis lāga vīrs pie manis gluži izmisis; sejā vairs nemaz pēc cilvēka neizskatās: vaigi satūkuši — acīm redzot, viņš daudz bija raudājis.

Satvēris viņu aiz rokas, es to tūdaļ ievilku blakus istabā.

„Kas tad jums, Pāvil Martinič?“ es iesaucos. „Kas ir noticis?“

„Es esmu pagalam!… Jūs manī redzat beigtu cilvēku! …“ viņš apjucis nomurmināja — un asaras, kas tik ļoti nepiestāvēja viņa mūžīgi smaidošajai sejai, no jauna plūda tam pār vaigiem.

„Bet kas tad galu galā? Kas? Vai tik ar jums nav notikusi kāda nelaime? …“

„Ar mani nē .. . nē! Bet gan briesmīga nelaime!… briesmīga!“

Un lūk ko es uzzināju no viņa, elsām pārtrauktā, stāsta.

Viņā acuraugs — gadus piecpadsmit veca blonda meitene, kufu vecais dievināja un kuj-ai vien tas dzīvoja,

—      kopš rīta bija pazudusi no mājas.

„Citādi nevar būt, ka viņa ir pie šī Platoškas Talagajeva, pie šī nelieša, — pie šī laupītāja Platoškas!“ iesaucās vecais, „vakar redzējuši, ka viņš slaistījies ap manu māju … Vakar arī redzējuši, ka viņš dārzā ar to sarunājies … Bet viņa, ak dārgais draugs, — viņa! kas nekad neizgāja bez savas vecās aukles! . .. Tikai piecpadsmit gadu veca!… Pagalam nu kā kāds jēriņš! … Iedomājaties: tikai piecpadsmit gadu! Saprotiet, tas tā nedrīkst palikt… nē! Un es … es esmu atnācis lūgt jūsu palīdzības!..

„Bet, mīļo Pāvil Martiņič, ar ko gan es jums še varētu palīdzēt? . ..“

Vecais enerģiski piespieda rokas pie krūtīm.

„Aizbrauksim kopā pie šī laupītāja,“ viņš iesaucās, „atņemsim tam viņa laupījumu … Ja jau nu uz to pusi iet, es viņu izsaukšu uz divkauju… Es to nogalināšu!“

„Bet kādēļ jūs, Pāvil Martiņič, esat tik noteikti pārliecināts, ka tā atrodas pie viņa?“

„Es jums saku, ka tā ir pie viņa! Tur nav ne mazāko šaubu! Kurš gan cits, izņemot viņu, šādu lietu varētu izstrādāt? Taču ne Jegors Antonovičs vai Zachars Plutarchovičs? … Nu protams nē! … Viņa ir jāmeklē tur … Vienīgi tikai tur viņa var būt..

Redzēdams, ka viņu nav iespējams pārliecināt, es liku aizjūgt karieti un pēc pāris minūtēm mēs jau braucām pa ceļu uz Talagajeva māju, kas atradās no manis tikai dažas verstis attālu.

Visu ceļu mans kaimiņš atradās pavisam bēdīgā stāvoklī un, runājot pēc sirdsapziņas, grūti bija spriest, vai tas nu nāca aiz bailēm sastapties ar ienaidnieku, vai arī aiz vēlēšanās tikt meitai drīzāk uz pēdām.

„Viņa taču jēriņš,“ tas bez mitēšanās atkārtoja, „nabaga neaizsargāts balodītis … Un tikai piecpadsmit gadu, padomājiet!..

Maza, zema, pussapuvusi, Talagajeva māja drīzāk līdzinājās nolaistai zemnieka istabai, nekā muižnieka mītnei. Viņā ieejot, mūs saņēma mazs, nospeķojies kazāciņš ar izbrīnā ieplēstām acīm un tūdaļ arī mēs atradāmies aci pret aci ar pašu saimnieku. Tīstīdamies saplīsušā persiešu halatā (galvā viņam bija tās pašas drēbes cepurīte) un kūpinādams garu pīpi ar ķiršu koka kātu, viņš, acīm redzot, mēģināja savaldīties, lai saglabātu visu savu cieņu. Tomēr, ieraugot manu kaimiņu, viņa sejai it kā pārskrēja tiīsas, bet nebija viņš vēl paspējis muti attaisīt, kad Pāvils Martinovičs tam skriešus pieskrēja klāt un, rokas izstiepis iekliedzās nelabā balsī:

„Nasteņka! Kur Nasteņka!“

,.Manu meitu! Meitu!…“ aizraudamies iestenējās vecais, „viņa jau no rīta ir pie tevis … Tūlīt atdodi man to! Kādas tev bija tiesības viņu aizvest? Atdodi, es tev saku! Nav man bail no tavām pistolēm, zobeniem un ūsām … Es tev te baļķi uz baļķa neatstāšu, visu apgāzīšu! . . . Bet kas uz tevi attiecas! …“

„Nu lie-lis-ki! . . .“ pārtrauca to Talagajevs, „pusdulns večuks, iedomājies, ka es aizvedis šā meitu, ielaužas manā mājā un sacel skandalu, — pie manis, dzimtmuižnieka!… pie tāda cilvēka, pret kuru vēl neviens nav uzdrošinājies paaugstināt balsi… Bet jums, cienītais kungs, kāda še vajadzība,“ piezīmēja viņš, pēkšņi griezdamies pie manis, „atļaujiet jums jautāt: ar kādām tiesībām jūs ielaužaties manā mājā?“

„Tas biju es! es uzaicināju mūsu godājamo kaimiņu sev līdz!“ iesaucās Pāvils Martinovičs, „bet kas attiecas uz meiteni — tad es ātrāk neaiziešu no šejienes, kamēr… Nastja! Nasteņka! …“ viņš aizsaucās un tad kā apdedzis ņēmās kliegt un skraidīt pa istabu, „Nastja, mans dārgumiņ! Kur tu esi?! Kur?!“

„Es še, tētiņ!“ pavisam negaidot aiz atvērtā loga atskanēja pazīstamā, smalkā balstiņa.

Tas nu bija gatavais teātris. Vecais pa kaklu pa galvu metās ārā no istabas setā, no kurienes, kā likās — bija atskanējusi balss.

Es tam sekoju.

,.Nastja!“ iesaucās no jauna tēvs, bet šoreiz jau aizgūdamies no prieka. „Balodīt, kur tu esi?… Kur?…“

„Es še, tētiņ, mani ir ieslēguši! . ..“ atbildēja balstiņa.

Ar vienu lēcienu vecais atradās pie maza šķūnīša durvīm, izsita tās ar veiklu kājas spērienu un mēs ieraudzījām Nastju, kas sēdēja uz veca, nodriskāta ādas dīvāna. Viņa likās vairāk nokaunējusies, nekā izbiedēta.

„Ak tu nejaukais skuķis! .. . Ak tu Jaunais skuķis! … Un kā tev nav kauna!? Kā tev nav kauna tā izturēties pret mani?? Un kā dēj? kā dēj? ..

„Piedodiet, tētiņ … Piedodiet man . .. bet es jums teikšu,“ te viņa atkāpās soli atpakaj un cieti skatīdamās tēvam acīs, atsāka: „Jūs par mani nebaidaties… savu godu es glabāju . . . ak, nekad! … nekad …“

„Vēlāk — vēlāk! Vēlāk parunāsim . . . Tagad brauksim! brauksim drīzāk prom no šejienes!…“ steidzīgi runāja Pāvils Martinovičs, vilkdams meitu uz karieti.

„To mēs vēl redzēsim, kā jums no šejienes jaus aizbraukt!“ iesaucās Talagajevs, bet aprāvās; acīm redzot, vecā stingrais skats un izaicinošā sejas izteikme padarīja to domīgu.

Mēs izmantojām šo brīdi — paķērām meiteni, veikli iecēlām to kariete un arī paši tur ielēcām, pavēlēdami kučierim dzīt zirgus auļos.

Pirmajā dusmu trakumā Talagajevs sakliedza un rīdīja mums pakaļ savus četrus kurtus.

„Nekas, kungs,“ teica kučieris, auļodams pagriezis mums savu smaidošo seju, „kurti ir lāga suņi, neaiztiks ne cilvēkus, ne zirgus! …“

Un tiešām, pavadījuši mūs kādus pāris simts soļu, suņi, kā norunājuši, pēkšņi apstājās, un izrādīdami pilnīgu ap'mierinātību, vēdināja savas kuplās astes.

Vēl ilgi skanēja mums pakaļ Talagajeva draudi un lāsti, bet mēs tiem nepiegriezām nekādas vērības, jo mums bija citas rūpes.

Nastja bez mitēšanās skūpstīja tēvu un — jūtu pārpilnībā — arī man laiku pa laikam veltīja savus glāstus. Viņai lija asaras, kaut gan tā likās pavisam laimīga. Arī tēvs vienā un tai pašā laikā raudāja un smējās.

„Nu ko es jums teicu!“ viņš vai ik brīdi iesaucās, ..tikai piecpadsmit gadu, mans kungs — tikai piecpadsmit! Bērniņš vēl, kas nu tik sāks ar lellēm spēlēties … Bet saki jel man, “aizsāka viņš, pēkšņi pagriezies pret meitu, „kā tu tā varēji aizrauties, kā tu varēji noticēt šī lopa vārdiem? …“

,.Ak neprasiet, tētiņ,“ atbildēja Nastja, delnām aizsegdama seju, „neprasiet..

„Nu, tomēr!… tomēr!…“ neatlaidās tēvs.

„Viņš izskatās tik smuks . . .“ izrunāja viņa caur pirkstu starpu.

„Viņš smuks! Viņš!!“ iesaucās vecais. „Taisnais Dievs!… Ja nu tev būtu varējušas iepatikties viņa ūsas,

—    tad mūsu runcim Vaskam viņas ir vēl garākas.. .“

„Viņš apsolīja mani vest uz Maskavu, gribēja man Kremli parādīt…“ izrunāja viņa caur asarām.

„Un droši vien vēl apsolīja sapirkt skaistus tērpus, vai ne tā?“

„Jā, arī tās … Bet man tas viss vienalga. Man galvenā kārtā, man, tētiņ … gribējās brīvības …“

„Nepateicīgā, vai tad tev viņas nav! Pagaidi vien, pagaidi, arī es tevi aizvedīšu uz Maskavu… arī Kremli parādīšu un … un daudz vēl ko …“

Te nu tēvs ar meitu sāka skūpstīties vēl sirsnīgāk; es pa šo laiku apskatīju no muguras kučieri, kas piekrītoši kratīja galvu. Arī viņš, kā likās, bija ļoti apmierināts.

Pēc uzzināja, ka meitene slepus izgājusi caur dārzu, paņemdama līdz tikai drēbju sainīti un otru pāri kurpju.

Piecpadsmit verstis no manis atrodas liela, bagāta sādža, kas sastāv gandrīz tikai no viensētniekiem. Divi reizes gadā še notura diezgan labi apmeklētus gada tirgus. Patiesībā šie gada tirgi nav nekas cits vairāk, kā vienkārši zemnieku tirgi, kas apgādā pircējus ar saimniecībā nepieciešamajām precēm, sākot ar zirgiem un govīm un beidzot ar dažādiem mājrūpniecības priekšmetiem un citiem piederumiem, kas ietelp krievu zemnieka saimniecībā, kura daudzpusīgākā, nekā to parasti domā. Šie gada tirgi norit ļoti dzīvi un trokšņaini, kas starp citu izskaidrojams ar lielo daudzumu krodziņu un ēdiena bodīšu, kas še izkaisītas pa malu malām.

Es devos uz Grochovu (tā sauca sādžu), lai nopirktu pāri labu, bet ne dārgu zirgu. Es nobraucu tur pašā pusdienas laikā un nemaz nebrīnījos, kad mani no visām pusēm apņēma kņada, klaigas un dārdoņa. Bet līdz ar to, ka es tuvojos pirmajām ratu rindām, vienā vietā troksnis pieauga tādā mērā, ka es neviļus nodomāju: „Tur droši vien plēšas kāds kauslis, jo mūsu gada tirgos reti kad iztiek bez šādiem ļaudīm. Un tiešām, kādus piecdesmit soļus no manis, piedzēruša un uzbudināta bara vidū es ieraudzīju nikni žestikulējošu plecīgu puisi čerkesu tērpā un viņā tūdaļ pazinu Talagajevu.

Nebiju ticies ar to kādus trīs mēnešus; viņa āriene pa šo laiku nebija kļuvusi labāka, bet, gluži otrādi, likās man vēl vairāk saburzīta un apvazāta; tomēr neraugoties uz to, ka viņš bija skrandaināks kā jebkad, Talagajevs saglabāja savu senāko, parasti bezkaunīgo, izaicinošo izskatu. Cik es no visas šīs kņadas varēju saprast, Talagajevs tika apvainots, ka piekrāpis zemnieku, pārdodams tam zirgu, kuram pielielījis neesošas īpašības. Acīm redzot, viņš jo sevišķi uztraucās par to, ka uzdrīkstējušies viņu ļaužu priekšā apkaunot un aizstāvēdamies jo tiepīgāki tādēļ, ka pats apzinājās vainīgs,' Talagajevs augstprātīgi lūkojās visapkārt un kliedza pilnā rīklē, cerēdams šādā kārtā samulsināt uzmācošos pūli. Bet lai kā viņš iepūtās, lai cik reižu cēla rokas pret debesīm, kratīja dūres un sita sev pie krūtīm — viss tas neatstāja vajadzīgo iespaidu. Iekaisušas sejas pieliecās viņa sejai un nikni izsaucieni jaucās ar lamu vārdiem. Sevišķi sparīgi uzstājās kāds maza auguma melnīgsnējs zcmnieciņš ar izspūrušu bārdu.

„Pie miertiesneša! Pie miertiesneša puiši!“

„Gana jau no viņa esam pieredzējuši … Tas nu bijis un pagājis! … Aiziet pie miertiesneša!…“

„Nu pamēģiniet tik zemnieķeji!“ pēkšņi iesaucās Talagajevs nostādamies tādā pozā, kas man neviļus atgādināja Don-2uanu, kad tam šīs operas pirmā cēliena beigās uzmācās sādženieki.

„Kas nu no tevis ko bīties!. ..“ atcirta melnīgsnējais zemnieciņš, „bija savs laiks kad varēji iepūsties, tagad tas vairs neder! Pie miertiesneša ar to!…“

„Mani?! Mani pie miertiesneša! Tas nekad nebūs!“ ierēcās Talagajevs, kupa dzeltenā sejas krāsa kļuva purpursārta. Viņš nikni samirkšķināja acis, tad izrāva no maksts dunci un sāka vīcināt ar to pār galvu. Bet dunci lūdaj izrāva viņam no rokām kāds gaišmatains Herkuless, kas līdz tam laikam bija stāvējis gluži mierīgi.

Talagajevs gribēja mesties tam virsū, bet tanī pašā mirklī viņu sagrāba kāds desmits stipru, spēcīgu roku. Skrandas no viņa čerkesu kaftana juka uz visām pusēm, cepure nokrita zemē un elegantā josta satrūka skarās. Kas palika pāri no Talagajeva un viņa glītajām ūsām pēc šīs zemnieku izrēķināšanās, kas līdzinājās amerikāņu linču tiesai, bet kufai nebija tā taisnības jēdziena, kas lielākā vai mazākā mērā piemīt katra amerikāņa sirdī.

Šis putekļu pārpilnais smacējošais gaiss, šie kliedzieni, šī visur jūtamā degvīna smaka, šī drūzma, kas beidzās ar dūru kautiņu — viss tas sacēla manī tādu riebumu, ka es tūdaļ uz vietas devu sev vārdu turpmāk izvairīties no līdzīgiem skatiem un nekad vairs nesastapties ar šo Talagajevu.

Šī pēdējā vēlēšanās netika piepildīta. Acīm redzot, pats liktenis bija nolēmis man vēl reiz redzēt šo cilvēku.

Tas notika aukstā, drūmā novembra vakarā. Gandrīz pats pret savu gribu biju izbraucis no mājas (kāds no tuvākajiem kaimiņiem bija mani ielūdzis uz pusdienām) un nu savā nodabā atgriezos mājās vienjūga kamanās ar zvaniņu pie loka; mans pavadonis bija jauns kučieris, kuru paņēmu līdz, lai būtu, kas patura grožus, ja tāda vajadzība rastos. Sniegs krita lēni lielām, pūkainām pārslām; pārvērzdams ceļu vienā kupenā. Viņš ar savu smagumu zemu nolieca piesnigušos zarus. Laiku pa laikam vēja sīpa zemu pārlidoja laukus. Debesis izskatījās kā smaga, nemīlīga sega un mākoņi bieži aizsedza jaunā mēness sirpi, kas it kā lēkāja no viena mākonīša uy. otru, kā kad mēģinātu izbēgt kādam neredzamam ienaidniekam. Viņa nedrošajā un nemierīgajā gaismā likās ka pāri ceļam lēkā mazi balti zaķīši; vai atkal žigli aizslīd garas viļņveidīgas ēnas; parastie saskatāmie priekšmeti pieņēma fantastiskus veidus, stiepās, auga un — pēkšņi pazuda.

Likās, it kā notiktu cīņa starp tumsu un gaismu. Gluži negaidot mans jaunais kučieris uzsāka dziesmu. No sākuma viņš dziedāja vairāk it kā pie sevis, bet tad viņa balss, droši vien manas klusēšanas pamudināta, pamazām pieauga un beidzot izplūda gaišā, skanīgā tonī, kurā tomēr bija kaut kas skumjš. Šī — gandrīz bērnišķīgā balss, lieliski saskanēdama ar zvaniņa tinkšēšanu vislabāk iederējās šīs nakts skumjajā klusumā. Es neizšķīru atsevišķus vārdus, bet jādomā, ka tie — kā jau visā vairumā dziesmu

—     stāstīja par mīlu un jaunām meitenēm.

„Cik tev gadu?“ es jautāju.

„Pilni septiņpadsmit,“ tas atbildēja, mazliet pārsteigts par manu jautājumu.

„Nu, vai tu nedomā precēties?“

„Kāpēc gan nē!… Precēšos, ja vien gadīsies kāda pa prātam .. . tāda, kas būtu smuka …“

„Piemēram, kā Nasteņka . ..“

„Kas tad viņā sevišķs!? Varbūt vienīgi tas, ka viņa ir jaunkundze!… Pie mums sādžā atradīsies ne sliktākas par to! — Tēvs jau nu neko, spiest nespiedīs, kas ta viņam? caurām dienām sēž krodziņā! Vecā man ir laba, tā man ļauj pilnu vaļu … Tikai pasvilpšu … Kungs, kas tad tam?!“ viņš iesaucās, saķēris grožus un pūlēdamies novaldīt zirgu, kas pēkšņi metās sānis.

Mēness pazuda mākoņos, kļuva tik tumšs kā lai acis izdup, zirgs turpināja mīņāties sniegā, rāvās atpakaļ, sprausloja un iecirtīgi mētāja galvu … Kaut kas melns, ko es nevarēju izšķirt, gulēja šķērsām uz ceļa…

„Paskaties, kas tur ir? …“ es teicu kučierim, „es pa to laiku paturēšu grožus.“

Puisis izlēca no kamanām.

Zirgu savaldīt tomēr nebija nemaz tik viegli: tas drebēja pie visas miesas un spalva tam bija sabozusies.

„Kungs,“ pēkšņi ierunājās kučieris pārvērstā balsī, „kungs, brauksim drīzāk projām no šejienes.“

„Kas ir?“

„Te vairs nav labi.“

„Kāpēc?“ es iejautājos, arī izlēkdams no kamanām.

„Kungs, es jums saku, te vairs nav labi..

To teicis viņš pārmeta krustu un atkāpās dažus soļus atpakaļ.

„Tā viņiem vajaga… šiem zirgu zagļiem…“ viņš nomurmināja, — un niknums pazibēja viņa jaunajā, gludajā un labsirdīgajā sejā.

Piegājis tuvāk priekšmetam, kas bija nobiedējis zirgu un cilvēku, es noliecos … un pazinu Talagajevu. Cirvja cirtiens tam bija pāršķēlis pieri; no mākoņiem izpeldēja mēness un atspīdēja asins peļķē, kurā gulēja nogalinātā cilvēka galva. Kakls tam bija pāršņaugts ar resnu virvi, kuras gali bija apmesti uz katru pusi.

Šis sakropļotais, saplosītais un skrandās tērptais ķermenis. gulēdams uz saltā, baltā sniega, atstāja neizsakāmu iespaidu.

Atceros, ka reiz pēc kāda neganta dūju kautiņa, kurā viņš bija galvenais dalībnieks, es viņam dzirdot ieminējos: ,,2ēl paliek iedomājoties, ka Talagajevs reiz savu mūžu beigs šādā jūklī!“ uz ko viņš ar tam parasto nekaunīgo augstprātību tūdaļ atbildēja:

„Domājat? Nē, mans kungs, Talagajevi tā nemirst! ..

„Tad lūk kāds ir viņu gals!“ es nodomāju, tai naktī stāvēdams pie viņa sakropļotā un saplosītā līķa.

LEITNANTA BUBNOVA DEKAS

Tulkojis J. SAIVA

Romans.

Spasskoje sādžā.

Iesākts 25. jūnijā 1842. g., pīkst. 6-os no rīta.

Nobeigts — tanī pašā dienā pīkst. 9-os vakarā.

Aļeksejam Aļeksandrovičam Bakuņinam,

Batorija pēcnācējam, pašreiz vēl kursu nebeigušajam studentam, nākošajam ministrim un Andreja ordeņa kavalierim kā padevības un cienības apliecinājumu ŠO

paša spēkiem veikto darbu, dziļu pārdomu augli ar

pazemīgas padevības izjūtu veltī Sacerētājs.

Reiz leitnants Bubnovs pastaigājās pa vienu no Č… apriņķa pilsētiņas ielām. Šinī ielā bija pavisam tikai 3 mājas — 2 pa labi, 1 pa kreisi. Iela bija gandrīz kādu versti gafa. — Tā kā līdz vakaram bija atlicis ne vairāk kā divi stundas, tad mazpilsētnieces, minēto māju saimnieces, jau pie laika bija aizvērušas slēģus, sadzinušas kūtī vistas un nolikušās gulēt.

Leitnants Bubnovs soļoja sabāzis rokas kabatās un, pa paradumam, nodevās savām iemīļotajām pārdomām: ko viņš darītu, ja būtu Napoleons.

Pavisam negaidot pie leitnanta Bubnova piegāja neliela auguma cilvēks, ģērbies ļoti savādā tērpā. Pirmajā brīdī leitnants Bubnovs viņu noturēja par muižas īpašnieku Teluškinu, kas tikko bija pārbraucis no ārzemēm. Jāteic, ka viņš pats gan personīgi Teluškina kungu nepazina — bet daudz bija dzirdējis par tā savādajiem, brīnišķīgajiem svešzemju tērpiem … Tomēr pie pirmajiem svešnieka vārdiem viņš pārliecinājās, ka ir maldījies … Svešais, piegājis pie Bubnova, nevērīgi un ātri izgrūda: „Es esmu velns.“

Leitnants tūdaļ nodomāja: Vai nu viņš ir piedzēris — vai es — katrā ziņā būs nepieklājīgi palikt še.

Bet svešais neļāva atiet tam ne pāris soļu un smaidīdams ieminējās: „Mīļo Ivan Andrejič. — Piedzēris jūs neesat, — bet es tomēr esmu velns.“

Atkal Ivans Andrejičs nodomāja: Vai nu viņš ir traks, vai es esmu traks — ko tad mums vēl palikt kopā!

Svešnieks satvēra to aiz svārku stūra un teica skaļi un noteikti: „Bubnov, ko tu darītu, ja tu būtu Napoleons?“

Leitnants Bubnovs apmierinājās un nodomāja: Tas tiešām ir velns … „Ko jūs vēlaties?“ viņš diezgan droši jautāja.

„Vispirms es vēlos jūs pārliecināt, ka es patiesi esmu velns. Ei, jūs, nātras, ko guļat? Nu — kazāku — un labi veikli!“

Visas nātras, kas lielā vairumā auga gar sapuvušajiem žogiem, lieliski nodancoja kazāku.

„Labi,“ noteica velns, „pagaidām pietiks. Jāteic, kaunā jau nu es nepalikšu.“ Un tūdaļ viņš parādīja dažus pārsteidzošus trikus: iebāza abas kājas sev mutē un izvilka tās pa pakausi laukā, — paņēma rokās savas abas acis un ar patiku svieda tās gaisā; beidzot uzdāvināja Ivanam Andrejičam par piemiņu savu degunu. Leitnants Bubnovs atpogāja savu mundieri un noglabāja velna degunu krūšu kabatā.

„Vai tagad jūs ticat, ka esmu velns?“

„Ticu. — Kā jums no manis vajaga?“

„Nekā, Ivan Andrejič — nekā sevišķa. Ziniet, tā aiz

gara laika atnacu ar jums papļapāt. Vai jus negribētu ar mani mazliet pastaigāt?“

„Ar lielāko prieku,“ un tā viņi gāja līdzās kā labi draugi.

„Kas par savādu gadījumu,“ nodomāja Ivans Andrejičs. „Man, liekas, būs uznācis dzēruma trakums.“ Viņš saķēra sevi aiz ūsas un rāva no visa spēka… Galva viņam nograbēja, it kā būtu no koka.

„Velti jūs uztraucaties, Ivan Andrejevič. Tā vēl galvu norausit no pleciem . . . bet bez galvas — paši zināt

—   nav labi. Atļaujiet jums pašiem to izjust.“

Velns satvēra leitnantu Bubnovu aiz cekula un nocēla viņam galvu. Leitnants Bubnovs gribēja pabrīnīties, — bet bez galvas jau nevar brīnīties. Velns pagrozīja Ivana Andrejeviča galvu, pacēla to sev pie deguna un tai uzšķaudīja. Tad viņš atkal nolika to uz leitnanta ķermeņa. Bubnovs tūdaļ atplēta muti un noteica: veseli.

Tā patīkamā kārtā kavēdami laiku, viņi izgāja no pilsētas un atradās lielā mežā.

„Bet klausaities,“ ieminējās Ivans Andrejevičs, „jūs taču nevedīsit mani gravā pie stirnām? Es ciest nevaru stirnas!“ — „Kā gan lai es to darītu,“ atbildēja velns.

Viņi nonāca pie liela nokaltuša ozola. Ozolā sēdēja vecs krauklis un gari vilkdams karkstēja..

Pēc būtības šis krauklis bija kraukļa mātīte, vai pēc visīstākās būtības — velna vecmāmiņa. Mātes velnam nekad nav bijis, bet vecmāmiņa ir. Kā tas tā ir gadījies, nav zināms pašam velnam.

„Atļaujiet man jūs stādīt priekšā manai vecmāmiņai,“ teica viņš Ivanam Andrcjevičam.

„Es esmu mundierī,“ iebilda Bubnovs.

„Nekas,“ noteica velns. „Atļaujiet jūs palūgt nekādā gadījumā nemest krustu — citādi mums būtu jāatsakās no jūsu patīkamās sabiedrības, — tad vēl — esiet tik laipni

—   nokožiet man astes galiņu.“

Un izteicis šos ievērojamos vārdus, velns pacēla savas astes galiņu, mīkstu un pūkainu kā kaķa ķepiņu — Ivanam Andrcjevičam pie pašām lūpām.

„Es nekodīšu jūsu asti!“ iesaucās Ivans Andrejevičs.

„Kāpēc nē?“

„Jums sāpēs.“

„Man? apžēlojaties! Esiet tik laipni, bez kautrēšanās. Es jūs lūdzu.“ Un pa to laiku nolādētā aste lien Ivanam Andrejevičam taisni mutē …

„Bet vai tas ir nepieciešami vajadzīgs?“

„Nepieciešami.“

Leitnants Bubnovs jau saķēra ar labo roku velna asti, bet pēkšņi apstājās, paskatījās pār plecu uz velnu un jautāja:

„Bet varbūt Jūsu astei ir pavisam nejauka garža?“

„Nemaz! Lūdzu izvēlaties — kādu ēdienu jūs mīlat. Tāda būs arī manas astes garža.“

„Gribu gurķus ar medu!“ Un — nokoda… tiešām!

—      velnam bija taisnība — aste garžoja pēc gurķiem ar medu… un pavisam mazdrusciņ pēc sēra, — bet kas nu šādiem niekiem ies piegriezt vērību.

Leitnants Bubnovs nepaspēja vēl labi norīt astes gabaliņu, — kad pēkšņi viņš atradās diezgan tīrā istabā. Vecā, senlaicīgā krēslā sēdēja vecene ar milzīgu degunu un koda riekstus.

Velns godprātīgi pieveda tai klāt Ivanu Andrejeviču un teica:

„Vecmāmiņ, — šis ir Ivans Andrejevičs Bubnovs, leitnants.

„Ivans Andrejevičs — mana vecmāmiņa.“ Tos iepazīstinājis — viņš pasniedza leitnantam krēslu, bet pats aizgāja uzlikties ragus.

Leitnants nezināja kā iesākt, ne jau nu tādēļ, ka viņš nemācētu, kā teic, vest sarunas, bet viņš nezināja ne velna vecmāmiņas vārda, ne tēva vārda un nevarēja izdomāt, ka tam viņu saukt. Vienkārši — kundze? Neveikli… Beidzot viņš bija izšķīries un iesāka:

„Žēlīgā Lielkundze …“

Bet vecene pavisam ērmoti atplēta muti un ārkārtīgi piesmakušā balsī ierunājās:

„Bez liekiem vārdiem!

Bez liekiem vārdiem!

Leitnant Ivan Bubnov!“

Ivanam Andrejevičam likās, ka vecenes vārdi lido tam pretī skrūvveidīgi.

Bet viņš jau sen ne par ko vairs nebrīnījās un tikai papurināja galvu. — Vecā turpināja kost riekstus un skatījās viņā acis ieplētusi — it kā gaidītu tā vārdus. Bet Ivans Andrejevičs apmulsa un sēdēja mēms — kā elks. Vecenei, redzams, palika gaplaicīgi: pēkšņi viņa uzlēca kājās, saķēra Ivanu Andrejeviču aiz rokām un neticamā ātrumā sāka ar to dejot pa istabu, atkārtodama:

Leitenant!

Mans amoriņ, —

Padejo ar mani, balodīt!“

Bubnovam sāka reibt galva un viņš izmisis iesaucās: „Velns, velns — tava vecmāmiņa ir prātā jukusi!“ Ienāca velns, uzlicis galvā ragus, saķēra savu vecmāmiņu aiz padusēm un godprātīgi nosēdināja to vietā. Tad pazemīgos vārdos lūdza Ivanam Andrejevičam piedot viņa vecmāmimiņai.

„Bet,“ viņš piebilda, „es gribu sagādāt jums lielāku prieku un iepazīstināšu jūs ar savu mazmeitu: mana mazmeita vēl ir joti jauna — astīte viņai vēl pavisam maziņa,

—    bet jūs esat krietns cilvēks un neizmantosit to apstākli, ka viņai trūkst vēl pieredzes . .. Babebibobu — panāc šurp!“

No blakus istabas iznāca velna mazmeita. Ar labpatiku viņa palocījās Ivana Andrejeviča priekšā — teica:: Ach! — un kaunīgi apskāva savu vecvecmāmiņu.

Ivans Andrejevičs tai paklanījās un sasita papēžus, kā pieši vien noskanēja.

„Kā jūs viņu saucat?“ viņš prasīja velnam.

„Par Babebibobu,“ tas atbildēja.

„Babebi… un tā tālāk. Nav krievu vārds,“ piezīmēja leitnants.

„Mēs esam ārzemnieki,“ atteica Babebibobu vecmāmiņa.

Ivans Andrejevičs attapās un piegāja noskūpstīt tai rociņu. Viņa pasniedza tam savu ķepiņu. Leitnants paguva ievērot, ka viņas ļoti glīto pirkstiņu nadziņi ir drusku noliekti uz leju kā zvēru nagi; bez tam vēl pašā noskūpstīšanas momentā viņam kaut kas it kā iedūra lūpās.

„Vai jums nepatiktu pastaigāties ar mani dārzā?“ čukstēja Babebibobu.

„Ar lielāko prieku,“ atteica Bubnovs.

Vecā sačukstējās ar velnu, acīm redzot, viņa negribēja piekrist šai pastaigai. Bet velns tikai paraustīja plecus un novērsās … Bubnovs ar velna mazmeitu izgāja no istabas.

Velna dārzs bija kā visi dārzi; viņā nebija nekā sevišķa: tomēr Ivans Andrejevičs ievēroja vienu savādību: visi stādi augdami krekšķināja, — tas tā velna dārzā ir iekārtots.

Babebibobu ilgi gāja klusēdama — beidzot viņa pacēla galvu, paskatījās uz Ivanu Andrejeviču un nopūzdamās teica: „Es tevi mīlu, Bubnov!“

Leitnants atcerējās viņas vectētiņa pamācību un ar tēvišķīgu labsirdību tai teica: „Apmierināties.“

Velna mazmeita izdvesa vēl maigāk: „Es tevi mīlu, Bubnov! Mīli mani — un es tevi vainagošu ar magonēm, kas sarkanas kā mani vaigi, paēdināšu tevi ar vissvaigāka jām zīlēm, — padzirdīšu tevi ar paparžu sulu — un mēs būsim laimīgi un tikumīgi! Bubnov — es mīlu tevi!“

Bubnovs paskatījās uz viņu… un gribēja jau teikt: Es arī mīlu tevi, Babebi… bet pēkšņi viņam likās, ka Babebibobu acis izplešas un saraujas kā kaķei, zobi kļūst asi, nāsis izplešas … Pēkšņi tam likās, ka viņš ir pele, bet viņa — kaķis …

„Nē,“ viņš teica… „Es neizmantošu jūsu piekrišanu — iesim mājās.“

„Bet kur ir mājas?“ jautāja viņa savādā balsī, īvans Andrejevičs atskatījās …

Viņš stāvēja milzīga staba galotnē uz vienas kājas — viņa otra kāja kā karogs plivinājās vējā. Pa ieziepēto un ar eļļu notriepto stabu ar lielām pūlēm rāpās augšup dažāda izskata velnēni — visi viņi centās tikt augšā… Nebija šaubu! Par atalgojumu uzvarētājam bija izraudzīts Ivans Andrejevičs… Babebibobu lidoja tam apkārt pa gaisu — un dzēlīgi smējās . ..

„Velns, tu, izrādās, esi nelietis," ar pūlēm izrunāja leitnants …

„Bērni! bērni! vai jūs esat apmaldījušies?“ atskanēja velna balss.

Atkal īvans Andrejevičs un Babebibobu atradās dārzā. Netālu no viņiem stāvēja velns un patīkami smaidīja …

„Tu gan, Babebiška, neproti mūsu dārgajam viesim pakavēt laiku.“ Tā viņš to sauca, kad sirdījās. „Ivan Andrejevič, lūdzu nāciet pie manis — un atstājiet šo muļķo skuķi.“

„Skuķi! Ko gan vēl nē! Man jau ragi aug…“ Un noliekusi galvu, viņa pašķīra matus un parādīja Ivanam Andrejevičam mazus glītus radziņus.

īvans Andrejevičs, kas savu mūžu nebija mācījies dejot, pēkšņi palēcās, apgriezās trīs reizes uz vienas kājas, iztaisīdams Glissade jettйe assemblйes pas de zephire, tad noliecās un noskūpstīja Babebibobu labā radziņa pašu galiņu — bet rags, it kā priecādameis par šādu nejaušu atgadījumu, pēkšņi izauga un deva leitnantam sāpīgu belzienu …

Pēc pus stundas visi sēdēja pie galda.. . „Paskatīsimies,“ nodomāja īvans Andrejevičs, „ko šī tauta ēd!“

Viņi bija apsēdušies sekošā kārtībā:

Goda vietā: vecene — velna vecmāmiņa.

Viņai pa labi: īvans Bubnovs, leitnants.

Vecenei pa kreisi: viņas mazdēls, velns.

Velnam pa kreisi un pretī Bubnovam (vis а vis sont des amis) Babebibobu.

Milzīgi liela apsegta bļoda ienāca istabā, pievirzījās pie galda, pietupās un uzlēca uz galdu.

„Redzēsim, ko viņi ēd,“ nodomāja Bubnovs.

Vecā griezās pie mazdēla: „Mīļo mazdēliņ, vai nav tiesa — mēs saprecināsim leitnantu Bubnovu ar Babebibobu? .. .“

„Saprecināsim, saprecināsim,“ atbildēja mazdēls.

Apprecēt velna mazmeitu — ērmīga iedoma!

Ērmīgs leitnanta Bubnova liktenis.

,,Nu, bet ja man būs bērni?“ nodomāja viņš, „kādas kārtas tie būs? Vai muižnieki? Vai pavisam kas cits? Viņus neuzņems nevienā kadetu korpusā! Bezizejas stāvoklis! Kādēļ man vajadzēja ēst velna asti!“

„Tomēr,“ piezīmēja velns, „ja tiem nebūs savstarpējas patikšanas, mēs viņus nepiespiedīsim … Es esmu labs vectētiņš un Babebibobu mīlu. Tāpat arī man ir ļoti daudz iemeslu cienīt Ivanu Andrejeviču … Babebibobu — saki man, vai tev patīk leitnants Bubnovs?“

„Kā nepatīk!“ iesaucās vecā, „paskaties vien uz to — viņa jau tagad laizās ..

Un tiešām, velna mazmeita, actiņas piemiegusi un smaidīdama trina sarkanu, sarkanu mēlīti gar baltajiem, asajiem zobiņiem …

„Viņa mani apēdīs!“ iekliedzās Bubnovs.

„Uz veselībām,“ piezīmēja velns.

„Kā uz veselībām? Ko nozīmē: uz veselībām? Es esmu virsnieks! Esmu viesis! Vai tad virsniekus ēd? Vai viesus ēd?“

„Jums vajaga pierādījumu?“ jautāja velns: „lūdzu! Tūlīt! Manā mājā dzīvo kāds vācietis, tiesību doktors, kas jums pierādīs kā divreiz divi ir četri, ka visu var apēst, un ka tas ir pieklājīgi un patīkami.“

„Un lai arī viņš septiņdesmit reizes būtu tiesību doktors, man viņš nekā nepierādīs! Nekā! It nekā!“ Leitnants saskaitās un sāka vēcināt rokas, kā vējdzirnavu spārnus.

„Es aizeju! Velns lai jūs parauj! Es aizeju! Bija man muļķim kāda vajadzība ēst jūsu asti! Es aizeju!'

Ivans Andrejevičs mēģināja piecelties, — bet tā lieta negāja: krēsls, kurā tas sēdēja, pēkšņi pārvērtās par riebīgu zirnekli, kas viņā iekodās ar īsti velnišķīgu spēku … Velns un visa viņa ģimene vai ģība no smiekliem, noraudzīdamies leitnanta neprātīgajās, veltīgajās pūlēs … Vecenes smiekli bija ārkārtīgi līdzīgi veca āža blēšanai — Babebibobu aiz labpatikas smilkstēja.

„Ak tā!“ iestenējās Ivans Andrejevičs, „nu tad iznīksti velnu suga Die ..

Asinskārīgi smaidīdama, Babebibobu metās uz leitnantu un vienā rāvienā nokoda tam labo roku . .. Tanī pašā acumirklī no bļodas nolēca vāks un nabaga leitnants tika sagrābts un iesviests bļodā … Viņu ietaisīja ar etiķi, eļļu, sinepēm, smalku pulvcfi, sēru, dzērveņu mērci un apēda, apēda līdz pēdējam kauliņam …

Pa visu mielasta laiku grēcinieki-mūzikanti spēlēja dažādas uvertīras … Ar sevišķu garžu Babebibobu noēda leitnanta sirdi, bet pats velns tikko neaizrijās ar uzpleci.. .

*

/

Otrā rītā atrada leitnantu Bubnovu uz tās pašas apriņķa pilsētiņas č … ielas. Viņš gulēja ar seju pret žogu un bija sarkans kā vēzis. Kad viņu ar pūlēm izdevās atdzīvināt — tas izbaiļu pilnām acīm ilgi raudzījās visapkārt. Sāka visādi muldēt, apgalvoja ka viņš atrodoties trejos, viņam gluži svešos vēderos — un tikai pret vakaru nāca pie prāta. Viņš nekad vairs neaizmirsa savu iepazīšanos ar velnu un bieži teica: „Ja es būtu Napoleons, tad iznīcinātu visus velnus!“ Neaizgājis pensijā, viņš nodzīvoja līdz sirmam vecumam un mira sasniedzis jaunākā virsleitnanta pakāpi.

Turgeņeva kopoto rakstu satura rādītājs:

I                                                                                  sējums

ī. S. Turgeņeva dzīve un darbi………………………………

Muižnieku ligzda………………………………………………..

Rūdins………………………………………………………………

II                                                                                   sējums

Tēvi un dēli………………………………………………………..

Aizvējā……………………………………………………………..

Tuk . .. Tuk . .. Tuk……………………………………………..

Savāds gadījums…………………………………………………

III                                                                                   sējums

Priekšvakarā………………………………………………………

Puņins un Baburins……………………………………………..

Stepju karalis Lirs……………………………………………….

Kauslis………………………………………………………………

IV                                                                                    sējums

Plēsums……………………………………………………………..

Leitnanta Jergunova stāsts…………………………………..

V                                                                                   sējums

Mednieka piezīmes:

Mednieka piezīmes un to sabiedriskā nozīme

Hofs un Kajiničs………………………………………….

Jermolajs un dzirnavniece…………………….. . .

Aveņu ūdens ……………………………………………….

Apriņķa ārsts……………………………………………….

Mans kaimiņš Radilovs……………………………..

Viensētnieks Ovsjaņikovs………………………….

Ļgova …………………………………………………….

Līča pļava ……………………………………………….

Kasjanis no Skaistās Mečas………………………..

Burmistrs…………………………………………………

Kantoris…………………………………………………..

Bifuks…………………………………………………….

Divi muižnieki………………………………………….

Ļebedjaņa………………………………………………..

Tatjana Borisovna un viņas brāļa, dēls . . .

Nāve……………………………………………………….

Dziedoņi………………………………………………….

Pēteris Petrovičs Karatajevs………………………..

Satikšanās………………………………………………..

Ščigru apriņķa Hamlets………………………………

Čertopchanovs un Ņedopjuskins…………………

Čertopchanova gals…………………………………..

Dzīvais līķis……………………………………………..

Rīb!………………………………………………………..

Mežs un stepe…………………………………………..

Pielikums:

Mednieka un putnu suņa piecdesmit trūkumi .

VI sējums

Dūmi…………………………………………………………….

Fausts……………………………………………………………

Mežvidū………………………………………………………..

Liekā cilvēka dienas grāmata…………………………….

Brigādiers………………………………………………………

Sapnis……………………………………………………………

VII sējums

Andrejs Kolosovs……………………………………………

Trīs ģīmetnes…………………………………………………..

Zīds………………………………………………………………

Petuškovs ………………………………………………………

Trīskārtīga sastapšanās…………………………….

Mūmū……………………………………………………….

Divi draugi…………………………………………………

Jēkabs Pasinkovs………………………………… …..

VIII sējums

Pavasara ūdeņi………………………………………….

Iebrauktuve ……………………………………………..

Pulkstenis………………………………………………….

Laimīgas mīlas dziesma ….

IX    sējums

Asja…………………………………………………………..

Vēstules…………………………………………………….

Klāra Miļiča………………………………………………

Veci portreti……………………………………………….

Aplamis…………………………………………………….

Ugunsgrēks uz jūras…………………………………..

Alekseja tēva stāsts…………………………………..

Pirmā mīlestība…………………………………………

X    sējums

Nelaimīgā………………………………………………….

Paipala……………………………………………………..

Suns . . . * ………………………………………………….

Rēgi…………………………………………………………..

Diezgan …………………………………………………….

Dzejas prozā:

Sādža ………………………………………………………..

Saruna ………………………………………………………

Vecene……………………………………………………….

Suns……………………………………………………………

Sāncensis……………………………………………………

Ubags…………………………………………………………

„Un muļķis tevi pels … . P&špieticīgais………

Dzīves gudrība………………………………………………….

Pasaules gals…………………………………………………

Masa……………………………………………………………

Muļķis………………………………………………………….

Austrumzemju leģenda……………………………….

Divējas četrrindas………………………………………..

Zvirbulis……………………………………………………….

Galvas kausi………………………………………………..

Strādnieks un Baltrocis………………………………..

Roze…………………………………………………………….

J. P. Vrevskas piemiņai………………………………..

Pēdējā satikšanās………………………………………..

Slieksnis ………………………………………………………

Apciemojums………………………………………………

Necessitas — Vis — Libertas . . .

Nabagdāvana …………………………………………….

Kukainis………………………………………………………

Kāposti………………………………………………………..

Zilgmes valsts………………………………………………

Divējādi bagātnieki……………………………………..

Vecītis………………………………………………………….

Korespondents…………………………………………….

Divi brāļi………………………………………………………

Dzīrās pie Augstākā Gara ….

Sfings ………………………………………………………….

Nimfas…………………………………………………………

Draugs un ienaidnieks …..

Kristus………………………………………………………….

Akmens……………………………………………………….

Dūjas…………………………………………………………..

Rītu! Rītu!……………………………………………………

Daba……………………………………………………………

„Pakārt viņu!“……………………………………………..

Ko es domāju?…………………………………………….

„Cik skaistas, cik svaigas bija rozes …

Jūras brauciens . . .

N. N………………………..

Pag!………………………..

Mūks……………………….

Mēs vēl cīnīsimies . .

Lūgšana ………………….

Krievu valoda . . . Cilvēks ar pelēkām brillēm

Viņu gals………………………..

Leitnanta Bubnova dēkas .

[1] turu par vajadzīgu priekšvārda vietā maniem stāstiem sniegt mazu paskaidrojumu. Stāstīšanas veidu no savas paša personas es izvēlējos lielākas ērtības dēļ — un tādēļ lūdzu lasītāju nepieņemt vienmēr stāstītāja „es“ par paša autora personīgo „es“. Uz to jau norāda arī stāstiņu virsraksts: „No savām un — citu atmiņām“.

I. T.

[2] makbets: v cēliena, 5. aina.

[3] kā lai tur neatcerās mefisto vārdus Faustain:

„Er—(Gott) findet sich in einem ew’gen Glanze, Uns hat er in die Finsternis gebracht —

Und euch taugt einzig Tag und Nacht.“

[4] lui napoleona draudzene un emisāre.

Content

Turgeņevs Ivans Sergejevičs Kopoti raksti. Devītais sējums un Desmitais sējums

ASJA

VĒSTULES

KLĀRA MILIČA

VECI PORTRETI

VECI PORTRETI

APLAMIS

UGUNSGRĒKS UZ JURAS

AĻEKSEJA TĒVA STĀSTS

PIRMĀ MĪLESTĪBA

Satura rādītājs

I. S. TURGEŅEVS KOPOTI RAKSTI . desmitais sējums . stĀsti dzejas PROZĀ

NELAIMĪGA

PAIPALA

SUNS

RĒGI

DIEZGAN

SENILIA . dzejas PROZĀ

SARUNA

VECENE

SUNS

SĀNCENSIS

UBAGS

„UN MUĻĶIS TEVI PELS…“

DZĪVES GUDRĪBA

PASAULES GALS

MĀSA

MUĻĶIS

AUSTRUMZEMJU LEĢENDA

DIVĒJAS ČETRRINDAS

ZIRBULIS

GALVAS KAUSI

STRĀDNIEKS UN BALTROCIS

ROZE

J. P. VREVSKAS PIEMIŅAI

PĒDĒJA SATIKŠANĀS

SLIEKSNIS

APCIEMOJUMS

NECESSITAS — VIS — LIBERTAS

NABAGDĀVANA

KUKAINIS

KĀPOSTI

ZILGMES VALSTS

VECĪTIS

KORESPONDENTS

Ta bija parādība.

PATMĪLIS

DZĪRĀS PIE AUGSTAKĀ GARA

SFINGS

NIMFAS

DRAUGS UN IENAIDNIEKS

KRISTUS

AKMENS

DŪJAS

RĪTU! RĪTU!

DABA

„PAKĀRT VIŅU!

KO ES DOMĀŠU?.

„CIK SKAISTAS, CIK SVAIGAS BIJA ROZES ..

JOĶAS BRAUCIENS

N. N.

PAG!

MŪKS

MĒS VĒL CĪNĪSIMIES!

LŪGŠANA

KRIEVU VALODA

CILVĒKS AR PELEKAM BRILLĒM

VIŅU GALS

LEITNANTA BUBNOVA DEKAS

Turgeņeva kopoto rakstu satura rādītājs: