Koroļenko Vladimirs

Stāsti

Vladimirs Koroļenko

Stāsti.

.

.

SAVĀDNIECE

Astoņdesmito gadu tēlojums I

—    Vai drīz būs stacija, vedēj?

—   Ne tik drīz, diez vai līdz putenim nokļūsim galā, — edz, kā apsarmojis, šitāds ziemelis pūš.

Jā, redzams, no puteņa neizbēgt. Pret vakaru kļūst aizvien aukstāks. Dzirdams, kā zem sliecēm čirkst sniegs, tumšajā silā auro ziemelis, egļu zari sliecas pret šauro meža ceļu un drūmi šūpojas agrīnā vakara krēslā.

Salti un neērti. Kulba spiež sānus, turklāt vēl kuļājas pavadoņu zobeni un revolveri. Zvaniņš skandina vienmuļu un garu dziesmu vienā tonī ar sniegputeņa melodiju.

Par laimi, raug, vientuļa stacijas uguntiņa šalcošā sila malā.

Mani pavadoņi, divi žandarmi, žvadzinādami veselu ieroču arsenalu, jau purina sniegu karsti sakurinātajā, tumšajā un piekvēpušajā istabā. Nabadzīgi un nemājīgi. Saimniece iestiprina lākturī kūpošu skalu.

—    Vai tev, saimniec, nav ko iekost?

—    Itin nekā mums nav…

—    Bet zivis? Upe te jums nav tālu.

—    Zivis bija gan, bet ūdrs visas aprija.

—    Nu bet kartupeļi…

—    Ak tu tētiņ! Sasaluši visi kartupeļi tagadiņ, visi sasaluši.

Neko darīt; patvāris kā par brīnumu atradās. Sasildījāmies ar tēju;

maizi un sīpolus saimniece atnesa vācelītē. Bet ārā plosījās sniegputenis, logā sitās smalks sniegs, un lāgiem pat skala gaisma šaudījās un trīsēja.

—    Nevarēsiet vis braukt, palieciet pa nakti, — vecā ierunājās.

—    Labi, pārnakšņosim. Jums jau, kungs, arī nav kur steigties. Redziet, kāda te nomale! … Nu, bet tur vēl ļaunāk, ticiet man, — viens no pavadoņiem ierunājās.

Istabā visi apklusa. Pat saimniece nolika pie malas savu ratiņu ar vērpjamo un apgūlās, nodzēsusi skalu. Iestājās tumsa un klusums, ko pārtrauca tikai aprautas vēja brāzmas.

Es negulēju. Galvā vētras šalkās modās un šaudījās cita aiz citas smagas domas.

—    Kungam, redzams, nenāk miegs? — ierunājās tas pats pavadonis, «vecākais», diezgan simpātisks cilvēks ar patīkamu, gandrīz vai inteliģentu seju, izveicīgs sava darba pratējs, un tāpēc viņš nebija pedantisks. Ceļā viņš neievēroja liekus ierobežojumus un formalitātes.

—    Jā, nenāk miegs.

Kāds brīdis aizrit klusumā, bet es jūtu, ka arī mans kaimiņš neguļ, viešams, ka arī no viņa miegs bēg, ka arī viņa galvā rosās kādas domas. Otrs pavadonis, jauns «palīgs», iegrimis veselīga un krietni noguruša cilvēka miegā. Brīžiem viņš kaut ko murmina.

—    Brīnos es par jums, — atkal atskan untera vienmērīgā krūšu balss, — jauni cilvēki, krietni un izglītoti ļaudis, varētu sacīt, bet kā dzīvojat.

—    Kā tad?

—    Ek kungs! Vai tad mēs nesaprotam! . .. Pietiekami saprotam, ne jau tā agrāk dzīvojāt, ne jau pie tādas dzīves esat no bērna kājas pieraduši . . .

—    Nu gan runājat blēņas . . . Pienācis laiks no tādas dzīves atrast.

—    Vai tiešām jums jautri? — viņa balsī skan šaubas.

—    Bet vai jums jautri? …

Klusums. Gavrilovs (sauksim tā manu sarunu biedru), redzams, par kaut ko domā.

—      Nē, kungs, jautri mums nav, ticiet man. Gadās, ka dažkārt i dzīvot vairs netīk… Kāpēc tas tā, nezinu, tikai reizēm tā sagrābj, k« ķeries kaut vai pie naža.

—   Varbūt dienests grūts?

—    Dienests paliek dienests . .. Protams, izprieca jau nav un ari priekšniecība, jāsaka, stingra, bet ne jau nu tas …

—    Bet kāpēc tad?

—    Ej nu sazini!

Atkal klusums.

—    Ko nu par dienestu! Uzvedies kārtīgi, ar to pietiek. Mani turklāt drīz laidīs mājās. Esmu no rekrūšiem, tagad pienācis laiks. Priekšnieks gan saka: «Paliec, Gavrilov, ko tu ciemā iesāksi? Priekšniecība par tevi labās domās…»

—    Vai paliksiet?

—    Nē. Lai gan, taisnību sakot, mājās… No zemnieka darba esmu atradis … Ēdiens arī. Nu un, pats par sevi saprotams, kāda tā apiešanās … Šīs rupjības…

—    Nu kas tad par vainu?

—    Edz, es jums, kungs, ja negarlaikoju, pastāstīšu kādu notikumu . .. Tas atgadījās ar mani…

—    Stāstiet…

li

Dienestā es iestājos 1874. gadā, eskadronā, tieši no rekrūšiem. Kalpoju labi, varētu sacīt, ar lielu centību, visvairāk norīkojumos: gan uz parādi, gan teātrī — paši zināt. Labi pratu lasīt, nu, priekšniecība arī ievēroja. Mūsu majors bija mans novadnieks un, redzēdams manu centību, iesauc mani reiz pie sevis un saka: «Es tevi, Gavrilov, ieteicu iecelt unteroficiera pakāpē… Vai tu komandējumos esi bijis?» — «Nebūt ne, jūsu augstlabdzimtība,» es saku. «Nu,» tā viņš, «nākamo reizi iecelšu tevi par palīgu — nav nekā sarežģīta, gan iegaumēsi!» — «Klausos,» saku, «jūsu augstlabdzimtība, prieks censties.»

Bet komandējumos es nudien ne reizes nebiju bijis, — proti, ar tādiem kā jūs. Lai nu, teiksim, tā nav nekāda sarežģīta lieta, tomēr instrukcijas jāzina, arī izdarība vajadzīga. Nu labi…

Tā nu apmēram pēc nedējas dieninieks mani sauc pie priekšnieka un uzaicina arī vienu unteroficieri. Ierodamies. «Jums,» saka, «jādodas komandējumā. Te tev būs,» viņš saka unteroficierim, «palīgs. Viņš pirmoreiz. Pielūkojiet, nežāvājieties, paveiciet,» saka, «puiši, labi, — jums būs jāved no cietokšņa jaunkundze Morozova, politiskā. Te būs instrukcija, rīt saņemsiet naudu un — ar dieva palīgu! . . .»

Ivanovs, unteroficieris, brauca ar mani kā vecākais, bet es par viņa palīgu — tāpat kā tagad tur tas žandarms. Vecākajam iedod kroņa somu, izsniedz viņam uz rokas naudu, dokumentus; viņš parakstās, kārto rēķinus, bet ierindnieks viņam par palīgu: vai nu vajag kur pasūtīt, uzmanīt mantas, gan šo, gan to.

Nu, labs ir. Rītā, tikko svīda gaismiņa, — iznācām no priekšnieka, — skatos: mans Ivanovs nez kur jau paguvis iemest. Nebija piemērots cilvēks, jāsaka tieši, tagad atlaists. . . Priekšniecības priekšā — kā jau unteroficierim pieklājas, jāsaka pat, citus apmeloja, uzdienējās. Bet, kolīdz prom no acīm, tā tūdaļ niķi prātā un vispirms — iedzert!

Ieradāmies mēs cietoksnī, pasniedzam, ka pieklājas, papīru, gaidām, stāvam. Mani tirda ziņkārība, kas tā būs par jaunkundzi, ko vedīsim; pēc maršruta redzams, jābrauc tālu. Braucām pa šo pašu ceļu, tikai viņai bija norādīta apriņķa pilsēta, nevis pagasts. Edz, man pirmoreiz modās ziņkāre: sak, kas tā tāda par politisko?

Tikai nogaidījām mēs tā savu veseiu stundu, kamēr sakārtoja viņas lietas, — .bet paņēma viņa sev līdz nelielu sainīti — bruncīšus un vēl šo to, paši zināt, bija ari grāmatas, vairāk gan nekā nebija; redzams, nav bagātu vecāku, nodomāju. Kad viņu izveda, skatos: jauna vēl, tīrais bērns, man likās. Gaiši brūni mati, sapīti bizē, vaigi pietvīkuši. Nu vēlāk gan redzēju — gluži bāla un tāda palika visu ceļu. Man viņas tūdaļ kļuva žēl. . . Protams, domāju … Priekšniecība, atvainojiet… par velti nesodīs… Taču būs ko izdarījusi tanī politiskajā lielā.. . Nu, bet tomēr . . . žēl, tik žēl, ka vai nu!

Sāka viņa ģērbties: mēteli, galošas.. . Parādīja mums viņas lietas — tāds noteikums, pēc instrukcijas mums viņas lietas jāpieskata . . . «Vai nauda,» vaicājām, «jums arī būs?» Naudas izrādījās rublis un divdesmit kapeikas, — vecākais paņēma pie sevis.

«Man jūs, jaunkundz,» viņš tai saka, «jāizkrata.»

Ak, kā viņa iekaisa. Acis iekvēlojās, vaigi vēl vairāk pietvīka. Lūpas plānas, niknas… Kolīdz paraudzijās uz mums, — ticiet: samulsu, neuzdrošinos pat pieiet klāt. Nu, bet vecākais, zināms, iemetis: lien viņai klāt. «Tas,» saka, «mans pienākums, man,» saka, «instrukcija!»

Kā tad viņa uzkliedza, — pat Ivanovs no viņas atkāpās. Raugos jaunkundzē — seja nobālējusi, ne asins lāsītes, bet acis kļuvušas tumšas un pati pikta jo pikta .. . Piecērt kāju, runā strauji, — tikai jāatzīstas, es lāga neklausījos, ko viņa teica . . . Uzraugs arī izbijās, atnesa viņai glāzē ūdeni. «Apmierinieties,» saka viņai, «lūdzama, pažēlojiet pati sevi!» Bet vai nu šī viņu ievēros. «Barbari jūs esat,» viņa saka, «vergi!» Un vēl citus šādus skarbus vārdus izmet. Sakiet, ko gribat, nav labi tā izturēties pret priekšniecību. Edz, čūskulēns, es domāju. .. Muižnieku atvase!

Tā mēs viņu arī neizkratījām. Aizveda viņu uzraugs otrā istabā un tūdaļ kopā ar uzraudzi iznāca ārā. «Nav,» saka, «viņai nekā.» Bet jaunkundze skatās uz to un it kā smejas, bet acis tik ļaunas. Ivanovam, zināms, alga viena, — skatās un tikai murmina: «Nav pēc likuma, man,» saka, «ir instrukcija! …» Bet uzraugs viņu neievēroja. Protams, viņš piedzēries. Kas nu klausīs piedzērušam!

Sākām braukt. Braucām cauri pilsētai, — viņa tā vien lūkojas pa kotletes logu, vai nu atvadās, vai grib ieraudzīt paziņas. Bet Ivanovs ņoma un nolaida aizkarus, — arī logu aiztaisīja. Iespiedās viņa kaktā, ierāvās tur un uz mums pat acu nepamet. Bet es, jāatzīstas, neizturēju, pacēlu aizkaram vienu maliņu, it kā pats gribētu skatīties, — un atvēru tā, lai arī viņai būtu redzams… Tikai viņa pat neparaudzījās, sēž kaktā sabozusies, lūpas sakodusi… Tā jau viņa, domāju, līdz asinīm sevi sakodīs.

Braucām pa dzelzceļu. Laiks todien dzidrs, — tas bija rudenī, septembra mēnesī. Saule gan spid, vējš pavēss, rudens, bet viņa attaisa vagona logu, pati izliecas vējā un tā nu sēž. Pēc instrukcijas logu nlvērt nedrīkst, bet mans Ivanovs kā ievilnīja vagonā, tā sāka krākt; un man trūkst drosmes viņai pateikt. Vēlāk gan sadūšojos, piegāju viņai klāt un saku: «Jaunkundz,» saku, «aizveriet logu.» Klusē, it kā es ne viņai būtu teicis. Pastāvēju, pastāvēju un tad atkal saku:

«Saaukstēsieties, jaunkundz, — ir taču auksts.»

Pagriezās viņa uz manu pusi un raugās platām platām acīm, it kā nez par ko brīnītos. . . Palūkojās un saka: «Rimstieties!» Un atkal izliecas pa logu. Atmetu ar roku, pagāju sāņus.

Viņa kļuva tā kā mierīgāka. Aizvēra logu, tinas mētelītī, sildās. Vējš bija pavēss, jāsaka, salts! Tad viņa atkal apsēžas pie loga, atkal pašā vējā, — pēc cietuma, redzams, nevar vien atskatīties. Kļuva pat jautrāka, skatās, smaida. Un tad bija tik labi viņā raudzīties. Nudien, ticiet man …

Stāstītājs apklusa un nogrima domās. Tad it kā kautrēdamies runāja tālāk:

— Protams, nebiju vēl pieradis … Vēlāk daudzus vedu, pieradu. Bet toreiz man likās tik dīvaini: uz kurieni mēs viņu vedam, domāju, tīro bērnu… Un tad… jāatzīstas, tikai jūs nenosodiet mani: ko, domāju, kā būtu, ja palūgtu priekšniecību un ņemtu meiteni par sievu… Gan es no viņas šīs blēņas izkvēpinātu. Turklāt esmu dienesta cilvēks . . . Protams, jaunekļa domāšana muļķīga… Tagad gan varu saprast . . . Izsūdzēju toreiz mācītājam, šis saka: «No šīm domām tevī jaunuma cēlonis. Viņa droši vien dievam arī netic …»

No Kostromas bija jābrauc ar trijjūgu; Ivanovs piesūcies kā mārks: atmostas un tempj tik atkal. Izkāpj no vagona, streipuļo. Nu, domāju, labi nav, ka tikai nepazaudē kroņa naudu. Iezveļas pasta ratos, apgūlās un sāka krākt. Apsēdās viņa tam blakus, — neveikli. Palūkojās viņā, — nudien, gluži kā raudzītos kādā riebeklī. Ierāvās tā, lai tikai viņam nepieskartos, pavisam iespiedās kaktiņā, bet es apsēdos uz bukas. Sākām braukt, ziemelis pūš — pat mani stindzināja. Viņa stipri sāka kāsēt, piespieda pie lūpām mutautiņu, bet uz mutautiņa, skatos, asinis. Man sirdī gluži kā ar adatu iedūra. «Vai,» saku, «kā nu tā var, jaunkundzi Jūs esat slima, bet dodaties tādā ceļā, — rudens, auksts! . .. Kā nu tā var!»

Uzmeta viņa man acis, palūkojās un — tīri kā kad iekšā viņai sāktu vārīties.

«Ko jūs,» saka, «muļķis esat, vai? Vai tad nesaprotat, ka ne jau aiz savas gribas braucu? Labs gan,» saka, «pats ved, bet vēl izrāda līdzjūtību.»

«Būtu jūs,» atbildu, «ziņojuši priekšniecībai, — devušies labāk uz slimnīcu nekā braukuši tādā aukstumā. Nav jau nekāds tuvais ceļš!»

«Uz kurieni?» viņa vaicā.

Bet mums, zināt, stingri aizliegts paskaidrot noziedzniekiem, uz kurieni pavēlēts tos vest. Viņa redz, ka es sastostos, un novēršas. «Nevajag,» saka, «es tāpat vien. .. Nesakiet nekā, bet arī pats neuzmācieties.»

Nenocietos. Saku: «Edz, uz kurieni jums jābrauc. Nav tuvu!» Viņa saknieba lūpas, sarauca uzacis, taču itin nekā neteica. Es galvu vien nogrozīju … «Tā ir, jaunkundz,» saku. «Jūs vēl esat jauna, nezināt, ko tas nozīmē!»

Man bija gaužām nepatīkami.. . Sapīku . . . Bet viņa atkal paraugās uz mani un saka:

«Veltīgi jūs tā domājat,» saka. «Zinu gluži labi, ko tas nozīmē, bet slimnīcā tomēr negāju. Tencinu! Ja jau jāmirst, tad labāk brīvē, pie savējiem. Un, kazi, atveseļošos, tad atkal brīvē, nevis jūsu cietuma slimnīcā. Jūs domājat,» viņa saka, «ka es no vēja vai saaukstēšanās saslimu? Lika pagaidīt!…» — «Vai jums tur,» vaicāju, «radinieki, vai?» To es vaicāju tāpēc, ka viņa izteicās, gribot pie savējiem veseļoties.

«Nav,» viņa atbild, «man tur ne radu, ne paziņu. Tā pilsēta man sveša, bet droši vien tur ir tādi paši trimdinieki kā es, biedri.» Nobrīnījos, ka viņa svešus cilvēkus sauc par savējiem, — vai tiešām, domāju, kāds viņu tur bez naudas dzirdinās un ēdinās, turklāt vēl svešinieci? … Taču prašņāt viņu neizprašņāju, tāpēc ka redzu: saraukusi uzacis, nemierā, ka iztaujāju.

Labs ir, domāju … Lai! Nav vēl redzējusi trūkumu. Sadursies ar postu, gan jau uzzinās, ko nozīmē sveša mala…

Novakarē sacēlās mākoņi, sāka pūst auksts vējš, — un pēc tam atkal līt. Dubļi jau tā vēl nebija apžuvuši, bet nu sākās tāds šķīdonis, ķīselis, nevis ceļš! Man visu muguru apšļāca ar dubļiem, arī viņai tika. Vārdu sakot, laiks viņai par nelaimi kļuva gaužām slikts:

lietutiņš sitās tieši sejā; tiesa gan, kulba bija aizsegta, es to vēl apklāju ar lūku segu, bet kur nu dieviņ! Tek no visām pusēm. Paskatos, viņa pārsalusi, visa dreb un acis aizvērusi. Pa vaigiem sāka plūst lietus lāses, bet vaigi bāli, pati nekustīga, gluži kā bez samaņas. Es pat izbijos. Redzu: nav vairs labi, tā neder… Ivanovs pietempies, — krāc vien, kas šim par bēdu… Ko lai iesāku, turklāt braucu pirmoreiz.

Jaroslavļā iebraucām pašā vakarā. Uzmodināju Ivanovu, izkāpām stacijā; es pavēlēju uzsildīt patvāri. No šīs pilsētas iet kuģi, tikai mums pēc instrukcijas vest ar kuģi stingri aizliegts. Mūsējiem tas gan būtu izdevīgāk — varētu ietaupīt, tikai tā bailīgāk. Ostās, zināt, stāv policisti un arī mūsu pašu ļaudis, vietējie žandarmi, allaž var nosūdzēt. Jaunkundze, edz, mums saka: «Ar pasta zirgiem es tālāk vairs nebraukšu. Dariet, kā zināt,» saka, «bet vediet ar kuģi.» Ivanovs dzērumā tikko acis var atvērt, — negants. «Jums,» viņš saka, «te nav ko spriedelēt. Kurp vedīs, turp arī brauksiet!» Nekā viņa tam neatbildēja, bet man saka:

«Vai dzirdējāt,» saka, «ko jums teicu: nebraukšu!»

Pasaucu Ivanovu sāņus. «Jāved ar tvaikoni,» es saku. «Jums taču izdevīgāk: ietaupīsiet.» Viņam tas iepatikās, tikai baiļojas. «Seit,» saka, «dzīvo pulkvedis, ka tikai kas neiznāk. Ej,» viņš saka, «pavaicā, es,» saka, «jūtos sanīcis.» Pulkvedis dzīvoja turpat tuvumā. «Ejam,» saku, «kopā un ņemsim līdz arī jaunkundzi.» Es baiļojos: Ivanovs, domāju, dzērumā liksies uz auss, ka tikai kas nenotiek. Vai tur daudz vajag — aizbēgs viņa vai sev ko nodarīs, — būs jāatbild. Nu, aizgājām mēs pie pulkveža. Iznāca viņš pie mums. «Ko vajag?» vaicā. Tad nu viņa ņemas tam izskaidrot, taču nelāgi runāja. Vajadzēja palūgt mierīgā garā: tā un tā, sak, parādiet dievišķīgu žēlastību, — bet viņa pa savai vīzei: «Ar kādām tiesībām,» saka, — un tamlīdzīgi; zināt, saka tādus skarbus vārdus, kādus jūs, politiskie, allažiņ mēdzat lietot. Nu paši taču saprotat, priekšniecībai tas nepatīk. Priekšniecībai patīk pazemība. Tomēr viņš to uzklausīja — un nekas, atbild pieklājīgi: «Nevaru,» saka, «nekā te līdzēt. Pēc likuma… nevar!» Skatos, mana jaunkundze atkal pietvīkusi, acis — gluži kā ogles. «Likums!» saka un smejas pa savai vīzei, skaļi un nikni. «Tieši tā,» pulkvedis atbild, «likums!»

Jāatzīstas, es arī maķenīt aizmirsos un saku: «Tieši tā, jūsu augstlabdzimtība, likums, bet viņa, jūsu augstlabdzimtība, ir slima.» Paraudzījās viņš uz mani tā stingri. «Kāds tavs uzvārds?» vaicā. «Bet jūs, jaunkundz», viņš saka, «ja esat slima, — vai nevēlaties cietuma slimnīcā?» Novērsās viņa, izgāja ārā, ne vārda nebilda. Mēs tai sekojām. Negribēja doties slimnīcā; un patiešām jāsaka: ja jau nebija palikusi savā pusē, tad tagad šeit bez naudas, svešā malā, — nudien neder.

Nu, neko darīt. Ivanovs tūdaļ man uzbruka: «Sak, kas nu notiks;

visādā ziņā tavas muļķības labad abus sauks pie atbildības.» Pavēlēja aizjūgt zirgus, nebija ar mieru i nakti pārlaist, tā naktī arī bija jāizbrauc. Piegājām mēs viņai klāt. «Lūdzu,» sakām, «jaunkundz, zirgi piebraukti.» Bet viņa bija apgūlusies uz dīvana, tikko sāka iesilt. Uzlēca kājās, nostājās mums priekšā, — saslējās, — kā pārmezdama lūkojās tieši acīs, teikšu, kļuva pat baigi viņā raudzīties. «Nolādētie,» viņa saka, — un atkal ierunājās pa savai vīzei, nesaprotami. Tīri tā kā būtu krievu mēlē, bet saprast nekā nevar. Tikai pikti un žēlabaini: «Nu,» saka, «lai notiek jūsu prāts, jūs varat mani nomocīt, — dariet, ko gribat. Braukšu!» Bet patvāris vēl joprojām stāv uz galda, viņa nebija dzērusi. Mēs ar Ivanovu sev bijām uzlējuši tēju, es tad viņai ar ielēju. Mums līdzi bija baltmaize, arī to viņai nogriezu. «Iekodiet,» saku, «uz ceļakāju. Nekas, kauču maķenīt sasilsiet.» Viņa āva kājās galošas, mitējās aut, pievērsās man, skatījās, skatījās, tad paraustīja plecus un teica:

«Kas jūs esat par cilvēku! Liekas, pavisam jucis! Es lai dzertu jūsu tēju!» Tad nu gan es apvainojos: pat tagad, to atminoties, jānosarkst. Jums, lūk, nederdzas iekost mūsu sālsmaizi. Vedām Rubanova kungu — štaba oficiera dēlu, viņam arī nederdzās. Bet šai derdzās. Pavēlēja pēc tam uz otra galda sev īpašu patvāri uzsildīt un, kā jau zināms: i par tēju, i cukuru samaksāja divtik. Un visa nauda — tikai rūblis divdesmit kapeikas.

iii

Stāstītājs apklusa, un uz laiciņu istabā iestājās klusums, ko pārtrauca tikai jaunākā žandarma vienmērīgā elpošana un puteņa šņākoņa aiz loga.

—    Vai jūs neguļat? — Gavrilovs man vaicāja.

—   Nē, turpiniet, lūdzu, — es klausos.

—    Daudz es viņas labad, — stāstītājs, brītiņu klusējis, uzņēma valodu, — daudz toreiz moku panesu. Ceļā, zināt, naktī, lietū, nelāgā laikā… Braucām pa mežu, mežs vaidēt vaid. Viņas gan neredzu, jo nakts tumša, lietaina, dur vai acis ārā, bet, ticiet man, viņa tā vien stāv manā priekšā, pat tik skaidri, ka redzu to kā dienā: i viņas acis, i pikto seju, i kā viņa nosalusi un pati nez kur raugās, it kā visas domas sevī domādama. Kad izbraucām no stacijas, es viņai gribēju uzvilkt kažociņu.

«Uzvelciet,» saku, «kažoku, taču, zināt, siltāk.» Atsvieda kažoku prom. «Jūsu», viņa saka, «kažoks, jūs arī velciet pats mugurā.» Kažoks tiešām bija mans, bet es atģidos un viņai saku: «Kažoks nav vis mans, bet kroņa, pēc likuma pienākas arestētajiem.» Nu tad viņa uzvilka ar …

Taču arī kažoks neko nepalīdzēja: kā atausa gaismiņa, paraugos jaunkundzē, aplam pārvērtusies. Atkal izbraucām no stacijas. Viņa pavēlēja Ivanovam sēsties uz bukas. Viņš gan parūca, taču nepaklausīt neuzdrošinājās, jo vairāk tāpēc, ka paģiras maķenīt bija pārgājušas. Es apsēdos viņai blakus.

Braucām mēs trīs dienas un trīs naktis, nekur nepalikām pa nakti. Instrukcijā pirmām kārtām noteikts: neapstāties naktī, bet «liela noguruma gadījumos» — ne citur kā tikai pilsētās, kur atrodas sardze. Un šeit, jūs taču zināt, kas par pilsētām!

Tomēr nokļuvām norādītajā vietā. Man no pleciem novēlās gluži kā kalns, kad ieraudzījām pilsētu. Un jāsaka jums: uz beigām viņa brauca, edz, tikpat kā manās rokās. Redzu — guļ ratos bez samaņas; kolīdz rati ieslīd grambā, viņa ar galvu sitas pret atzveltni. Paņēmu es viņu uz rokas, uz labās, tā ar vedu: tomēr vieglāk. Sākumā mani tā kā atgrūda. «Nost,» saka, «nepieskarieties!» Bet vēlāk nekas. Varbūt tāpēc, ka bija bez samaņas. .. Acis aizvērtas, plaksti pavisam tumši, bet seja kļuva laipnāka, ne tik barga. Un gadījās, ka miegā iesmējās un atplauka, pieglaužas man, — taču siltums. Laikam gan viņai, nabadzītei, jauki sapņi rādījās. Tikko sākām tuvoties pilsētai, atmodās, saslējās… Negaiss bija pārgājis, izbrida saule, jaunkundze kļuva līksmāka … Bet no guberņas viņu sūtīja tālāk, guberņas pilsētā neatstāja, un mums viņa atkal bija jāved, — vietējie žandarmi atradās komandējumā. Kad pienāca laiks mums izbraukt — skatos, policijā sapulcējušies cilvēki: jaunkundzes un studentu kungi, redzams, trimdinieki… Visi gluži kā paziņas, runā ar viņu, sarokojas, iztaujā. Atnesa viņai naudu, pūkainu, jauku lakatu ceļam. . . Pavadīja…

Brauca jautra, tikai bieži vien kāsēja. Bet uz mums neskatījās.

Atbraucām apriņķa pilsētā, kur bija noteikta viņas dzīves vieta; nodevām viņu pret parakstu. Tūdaļ viņa nosauca kādu uzvārdu. «Vai šeit,» saka, «ir tāds un tāds?» — «Seit,» atbild. Atbrauca apriņķa priekšnieks. «Kur apmetīsieties uz dzīvi?» vaicā. «Nezinu,» viņa atbild, «bet pagaidām iešu pie Rjazanceva.» Priekšnieks tik nogrozīja galvu, bet viņa sakārtojās un aizgāja. No mums i neatvadījās.

iv

Stāstītājs apklusa un klausījās, vai es neguļu.

—   Tātad jūs viņu vairāk tā ir neredzējāt?

—    Redzēju, bet labāk i nebūtu redzējis …

… Pat drīz vien viņu atkal redzēju. Kolīdz atgriezāmies no komandējuma, — mūs tūdaļ atkal norīkoja uz to pašu pusi. Vedām kādu studentu Zagrjažski. Tāds jautrs, labi dziedāja dziesmas un prata ari iedzert. Viņu izsūtīja vēl tālāk. Kad nu braucām cauri tai pilsētai, kur bijām atstājuši jaunkundzi, mani mocīja ziņkārība uzzināt, kā viņai klājas. «Vai šeit būs,» vaicāju, «mūsu jaunkundze?» — «Seit,» saka, «tikai viņa tāda savādniece: kā atbrauca, tā tūdaļ devās pie trimdinieka, neviens viņu pēc tam nav pat redzējis — pie viņa arī dzīvo. Daži saka: esot slima, bet citi mēļo — dzīvojot pie viņa tā kā mīļākā. Ļaudis, skaidra lieta," melš… Bet es atcerējos, kā viņa sacīja: «Gribas man nomirt pie savējiem.» Mani sāka tirdīt tāda ziņkāre … pat ne ziņkāre, vienkārši tāda dziņa. Aiziešu, domāju, viņu apraudzīt. Neesmu viņai nekā ļauna nodarījis un arī viņu nepieminu ar ļaunu. Pats aiziešu …

Devos, — labi ļaudis parādīja ceļu; bet dzīvoja viņa pilsētas nomalē. Mājiņa maziņa, durtiņas zemas. Tā nu es iegāju pie šī trimdinieka, skatos: tāda tīrība, istaba gaiša, kaktā stāv gulta, un kakts nošķirts ar aizkaru. Grāmatu daudz, uz galda, uz plauktiem… Bet blakus maza darbnīciņa, tur uz sola uzklāta otra gulta.

Kad nu iegāju, — viņa sēdēja gultā, satinusies šallē, pavilkuši kājas zem sevis, kaut ko šuj. Bet trimdinieks… Rjazanceva kungs pēc uzvārda, sēž blakus uz soliņa, lasa viņai priekšā no grāmatiņas. Ar acenēm, redzams, nopietns cilvēks. Viņa šuj un klausās. Noklaudzināju durvis, viņa, kā ieraudzīja mani, tā piecēlās, satvēra trimdinieka roku un tā arī sastinga. Acis lielas, tumšas un baigas… nu, viss tāpat kā agrāk, tikai no vaiga likās vēl bālāka. Cieši saspieda viņa roku, — viņš izbijās, metās tai klāt. «Kas jums kaiš?» saka. «Apmierinieties!» Bet pats mani neredz. Tad viņa palaida vaļā tā roku, — gribēja piecelties no gultas. «Ardievu,» saka viņam, «redzams, viņi man pat labu nāvi nenovēl.» Tad nu arī viņš pagriezās, ieraudzīja mani, pietrūkās kājās. Domāju — metīsies man virsū… varbūt pat nogalinās. Turklāt liela auguma cilvēks, zaļoksnējs …

Viņi, edz, bija iedomājušies, ka atkal esmu atbraucis viņai pakaļ… Taču viņš redz — es pats stāvu ne dzīvs, ne miris, turklāt viens pats.

Pievērsās viņai, satvēra roku. «Apmierinieties,» saka. «Bet ko jūs, kavalier,» viņš vaicā, «šeit meklējat? … Kādēļ ieradāties?»

Es paskaidroju, sak, nekā man nevajag, atnācu tā, pats no sevis. Ka vedu, sak, jaunkundzi un viņa bija slima, atnācu apvaicāties … Nu, viņš tad arī atsila. Bet viņa vēl arvien tāda pikta, visa kvēlo. Jāprasa, — kāpēc? Ivanovs, protama lieta, tāds nelaipns. Bet es taču viņu aizstāvēju…

Noskaidroja viņš, kas par lietu, iesmējās, pavēries jaunkundzē: «Redziet nu,» saka, «es taču jums sacīju.» Es to saprotu tā. ka viņiem bijusi par mani runa… Viņa, redzams, tam stāstījusi par braucienu.

«Atvainojiet,» saku, «ja esmu jūs izbiedējis… Esmu ieradies nelaikā, vai… Tad jau iešu. Ardievu,» saku, «nepieminiet ar Jaunu, ar labu jau, redzams, nepieminēsiet.»

Piecēlās viņš, paraudzījās manī un pasniedza roku.

«Paklau,» saka, «atceļā, ja brīvs laiks, pienāciet.» Bet viņa raugās uz mums un smīn pa savai vīzei, nelāgi.

«Nesaprotu,» saka, «kādēļ viņam nākt? Kādēļ aicināt?» Bet viņš tai: «Nekas, nekas! Lai nāk vien, ja pats vēlas … apciemojiet, apciemojiet, nekas!»

Jāatzīstas, ne jau visu es sapratu, ko viņi tur vēl runāja. Jūs, kungi, edz, savā starpā dažkārt tā ērmīgi runājat… Taču pievilcīgi. Ja nu varētu tā pastāvēt, paklausīties .. . nu, bet man bija neērti — ka tikai neiedomājas ko ļaunu. Aizgāju.

Nu, kolīdz aizvedām Zagrjažska kungu līdz viņa dzīves vietai, braucām atpakaļ. Apriņķa policijas priekšnieks izsauc vecāko un saka: «Jums jāpaliek šeit līdz turpmākam rīkojumam; saņēmu telegramu. Jums jāsagaida dokumenti, kas pienāks pa pastu.» Nu, mēs, protams, palikām.

Es atkal pie viņiem — ņemšu un aiziešu, nodomāju, — kauču vai saimniekam par viņiem apvaicāšos. Aizgāju. Mājas saimnieks saka: «Slikti,» saka, «ka tikai nenomirst. Baidos, ka nekrītu grēkā, — mācītāju jau viņi tik un tā neaicinās.» Tā nu mēs stāvam un runājamies, te iznāk Rjazancevs. Ieraudzīja mani, sasveicinās un saka:

«Vai atkal atnāci? Nu ko, nāc vien iekšā!» Es arī klusiņām iegāju, bet viņš man iepakaļ. Palūkojās viņa un vaicā: «Vai atkal šis savādais cilvēks! … Varbūt jūs viņu esat aicinājis?» — «Nē, neesmu saucis, pats atnācis.» Es nenocietos un saku šai:

«Kā nu tā, jaunkundz, kāpēc tad uz mani sirdāties? Vai tad es jums kāds ienaidnieks, vai?»

«Nūja, ka ienaidnieks,» viņa atteic, «vai tad jūs to nezināt? Protams, ka ienaidnieks!» Balss viņai kļuvusi tik vārga un klusa, vaigos degtin deg sārtums, un viņas seja tik patīkama … liekas, noskatīties vien nevarētu. Ek, nodomāju, — nav viņa dzīvotāja — sāku lūgt piedošanu; ka tikai, domāju, nenomirst, man nepiedevusi. «Piedodiet,» saku, «ja esmu jums nodarījis kādu ļaunumu.» Tā jau tas, pēc mūsu paražām, kristīgiem cilvēkiem pienākas … Taču viņa, skatos, atkal iekarsusi… «Piedot! Kas vēl nebūs! Nekad nepiedošu, i nedomājiet, nekad! Miršu drīz … tad ziniet: nepiedevu!»

Stāstītājs atkal apklusa un nogrima domās. Tad runāja klusāk, spriegāk:

— Viņi atkal savā starpā sarunājās. Jūs, edz, esat izglītots cilvēks, jums jāsaprot viņu valoda, tad nu teikšu jums, kādus vārdus atceros. Vārdi iespiedās atmiņā, un vēl tagad atceros, tikai jēgu nezinu. Viņš saka:

«Redziet: ne jau žandarms pašlaik pie mums atnācis… Žandarms jūs veda, vedīs citu, to viņš dara pēc instrukcijas. Bet vai tad šeit viņu atvedusi instrukcija? Jūs taču,» saka, «kavaliera kungs, — nezinu, kā jūs sauc …»

«Stepans,» es saku …

«Bet kā tēva vārds?»

«Sauca par Pēteri.»

«Nu, raug, Stepan Petrovič. Kādēļ jūs nācāt šurp? Taču aiz cilvēcības? Vai nav tiesa?»

«Protams,» saku, «aiz cilvēcības. To jūs,» saku, «pareizi izskaidrojat. Ja jau pēc instrukcijas, tad mums pat nepiederas nākt bez vajadzības. Uzzinās priekšniecība — neslavēs vis.»

«Nu, redziet nu,» viņš tai saka un saņēma tās roku. Šī roku izrāva.

«Nekā es neredzu,» viņa saka. «Tikai jūs redzat to, kā pat nav. Bet mēs, raug, ar viņu (proti, — ar mani) esam vienkārši cilvēki. Ja jau ienaidnieki, tad ienaidnieki, velti muti dzesināt. Viņš, redziet, stāv un klausās. Zēl, ka nesaprot, citādi visu ierakstītu ziņojumā…»

Pievērsās viņš man, skatās uz mani tieši caur acenēm. Acis viņam skadras, bet labsirdīgas. «Vai dzirdat?» viņš man saka. «Ko teiksiet tagad? ,.. Bet nē, nesakiet neko: manuprāt, jūs tas apvaino.»

Tā nu gan ir, teiksim… pēc instrukcijas tā jau piederas, kolīdz kas pret kārtību, tā man, pēc zvēresta, jāziņo pat par savu paša tēvu … Bet, tā kā ne tādēļ biju gājis turp, tad mani nudien tas apvainoja, vienkārši ķērās pie sirds. Pagriezos uz durvju pusi, bet Rjazancevs aizturēja.

«Pagaidi,» saka, «Stepan Petrovič, vēl neaizej.» Bet viņai saka: «Tā nav labi. .. Nu, nepiedodiet viens otram, nesamierinieties. Ko nu par to. Viņš pats arī varbūt nepiedotu, ja visu, kā nākas, saprastu . . . Bet ienaidnieks taču arī ir cilvēks… Un to jūs, raug, neatzīstat. Jūs esat sek-tan-te!»

«Nu lai,» viņa šim atbild, «bet jūs esat vienaldzīgs cilvēks… Jums tikai grāmatas lasīt…»

Kolīdz viņa pateica šos vārdus, — viņš, tavu brīnumu, pat kājās pietrūkās. Tīri it kā būtu viņam iesitusi. Viņa, redzu, pat izbijās.

«Vienaldzīgs?» viņš saka. «Nu jūs gan pati zināt, ka runājat nepatiesību.»

«Varbūt,» viņa tam atbild. «Bet vai jūs man teicāt patiesību?»

«Es nu gan,» saka, «teicu patiesību: jūs esat īsta bajariene Morozova…»

Brītiņu viņa padomāja, pasniedza tam roku; Rjazancevs roku saņēma, bet viņa ielūkojās vienreiz, ielūkojās otrreiz tam sejā un saka: «Jā, laikam gan jums taisnība!» Es stāvu kā muļķis, skatos, bet pašam sirds tā i smeldz, tā i sažņaudzas. Pēc tam pievērsās man, paraudzījās iii i manī bez dusmām un pasniedza roku. «Paklausieties, ko jums teikšu: naidnieki mēs esam līdz nāvei… Nu, bet dievs ar jums, sniedzu jums loku, — novēlu kādreiz kļūt par cilvēku — pa īstam, nevis pēc instrukcijas … Esmu nogurusi,» tad saka viņam.

es tad izgāju ārā. Rjazancevs arī iznāca man pakaļ. Apstājāmies mēs; pagalmā, redzu: acīs viņam tīri tā kā pamirdz asaras.

«Klausieties, Stepan Petrovič! Vai jūs šeit vēl ilgi paliksiet?»

«Nezinu,» atbildu, «kazi, vēl dienas trīs, kamēr pienāks pasts.»

«Ja gribat vēl kādreiz atnākt, tad nāciet vien. Jūs, liekas, cilvēks savā ziņā tā nekas …»

«Atvainojiet,» saku, «izbiedēju …»

«Nu jā,» saka, «labāk iepriekš pieteiciet saimniecei.»

«Bet ko es gribēju vaicāt,» saku, «jūs, edz, runājāt par bajarieni Morozovu. Viņa tātad ir bajaru dzimtas?»

«Vai nu bajaru, vai nebajaru,» saka, «bet tādas sugas: viņu var salauzt,» saka. «Jūs pats arī salauzāt… Nu, bet saliekt, — pats redzējāt: tādas neliecas.»

Ar šiem vārdiem mēs tad atvadījāmies.

v

… Viņa drīz vien nomira. Kā viņu apbedīja, es i neredzēju — biju pie apriņķa priekšnieka. Tikai otrā dienā satiku šo trimdinieku; piegāju viņam klāt, — skatos: izskatās ļoti nelāgi…

Viņš bija liela auguma, tāds nopietns, taču agrāk raudzījās laipni, bet tagad palūkojās manī gluži kā zvērs. Pasniedza gan roku, tad pēkšņi izrāva, bet pats novērsās. «Nevaru,» saka, «tagad tevi redzēt. Ej prom, draudziņ, dieva dēļ, ej! …» Nodūra galvu un aizgāja pats projām, bet es devos uz mītni, un sirdi man tā krirtita, ka pāris dienu pat ēdienu mutē neņēmu. Kopš tā laika mani nomāc tādas skumjas. It kā mani grauztu kāda kaite.

Otrā dienā mūs izsauca apriņķa policijas priekšnieks un saka: «Tagad varat doties ceļā, dokuments nu pienācis, bet par vēlu.» Redzams, mums viņa atkal būtu jāved, bet dievs apžēlojās: pieņēma viņu pie sevis.

… Tikai ar mani vēl kas atgadījās — tās vēl nav beigas. Braukdami atpakaļ, apstājāmies kādā stacijā… Ieejam istabā, bet tur uz galda stāv patvāris, visādas uzkodas, sēž tur tāda vecīte, cienā saimnieci ar tēju. Tāda tīrīga vecīte, maziņa, bet jautra, valodīga. Stāsta visu laiku saimniecei par savām darīšanām. «Savācu, edz,» saka, «savas mantiņas, māju, ko biju mantojusi, pārdevu un dodos pie savas dūjiņas. Tad nu gan priecāsies! Gan jau arīdzan parās, padusmosies, zinu, ka dusmosies, — un tomēr priecāsies. Rakstīja man, neļāva braukt. Lai nekādā gadījumā neuzdrošinoties braukt pie viņas. Nu, tas nekas!»

Te man itin kā kāds būtu iebelzis pa kreisajiem sāniem. Izgāju virtuvē. «Kas tā tāda par vecīti?» vaicāju kalponei. «Tā,» saka, «ir māmuļa tai pašai jaunkundzei, kuru jūs vedāt.» Es tad pat sagrīļojos. Meita redz, ka man seja nobālējusi, vaicā: «Kas ar tevi notika, zaldāt?»

«Klusāk,» es saku, «ko kliedz … jaunkundze mirusi…»

Un šī skuķe, — jāsaka, vaļīga skuķe bija, ielaidās ar garāmbraucējiem, — sasita rokas, ieraudājās un izskrēja ārā no istabas. Paņēmu es cepuri un arī devos laukā, — dzirdēju tikai, ka vecīte istabā runājās ar saimnieci, un man no šīs vecītes sametās briesmīgas bailes, tādas bailes, ka pat izteikt nevaru. Gāju tikai pa ceļu projām, vēlāk mani panāca Ivanovs ar savu pajūgu, un tad iesēdos ratos.

vi

…. Tā tas bija! … Bet apriņķa policijas priekšnieks acīm redzami bija ziņojis priekšniecībai, ka es apmeklējis trimdiniekus, un arī Kostromas pulkvedis bija ziņojis, ka esmu aizstāvējis jaunkundzi — tā viens ar otru saistījās. Priekšnieks negribēja mani vairs pat unteroficieros ieteikt. «Kas tad tu,» saka, «par unteroficieri, gatavais bābietis! Tevi drīzāk vajadzētu iesēdināt karcerī, muļķis tāds!» Bet mani toreiz bija pārņēmusi tāda vienaldzība, itin nekā man nebija žēl.

Taču šo sirdīgo jaunkundzi es nekādi nevaru aizmirst, un tagad tas pats: acu priekšā vien rēgojas. Ko gan tas varētu nozīmēt? Kas man to izskaidros? Vai jūs, kungs, neguļat?

Es negulēju… Manu sirdi nomāca mežā paslēpušās mājiņas dziļā tumsa, un tumsā, vētras dobjajās elsās klausoties, iznira mirušās meitenes tēls.

SLEPKAVA

I. Jūras kraukļi

Kad es ar pasta trijjūgu piebraucu pie pārceltuves, metās jau vakars. Skarbs, spirgts vējš ņirbināja platās upes virsmu un trieca augstas bangas pret kraujo krastu. Jau no tālienes sadzirdēdami pasta zvārguli, pārcēlāji bija aizturējuši prāmi un mūs sagaidīja. Sasēja riteņus, nolaida ratus lejā, atraisīja prāmja virves. Viļņi sitās gar prāmja dēļu sienām, stūres virs spēji sagrieza ratu, un krasts sāka lēnītiņam no mums attālināties, it kā sīkie vilnīši, sišus atsizdamies, to Krustu projām.

Bez mūsējiem uz prāmja atradās vēl divi rati. Vienos es saskatīju cienīgu vīrieti pusmūža gados, cik varēja vērot, tirgoņu kārtas, otros Iris briišus puišus, kas, ka likās, bija sīkpilsoņi. Tirgotājs nekustīgi sēdēja ratos un, apkaklē ierāvies, aizsargājās no spirgtā rudens vēja, nepiegriezdams ne vismazākās vērības nejaušajiem ceļa biedriem.. Sīkpilsoņi turpretī bija jautri un runīgi. Viens no viņiem, šķielacis ar pāršķeltu nāsi, lāgiem uzspēlēja ermoņikas un mežonīgā balsī dziedāja kaut kādas dziesmas, bet vējš drīz vien aprāva šīs skarbās skaņas, tās iznēsādams un izmētādams pār plato, duļķaino upi. Otrs, kam rokā bija pusstops un glāzīte, pacienāja ar degvīnu manu pasta puisi. Tikai trešais, apmēram trīsdesmit gadus vecs vīrietis, veselīgs, skaists un spēcīgs, aizlicis rokas aiz pakauša, garšļaukus gulēja ratos un domīgi vēroja pelēkos mākoņus, kas trauca pie debesīm.

Savā ceļā no N. guberņas pilsētas es jau otro dienu reizēm pamanu šos cilvēkus, pie kuriem jau esmu paguvis pierast. Es braucu steidzamu darīšanu dēļ, tā teikt, dzīdamies uz priekšu, ko nagi nes, bet ne tirgotājs ar savu divriteņu ķibitkā iejūgto apaļo ķēvīti, ne sīkpilsoņi ar saviem kārnajiem ādeņiem no manis neatkāpjas. Kad darīšanu vai atpūtas dēļ esmu bijis apstājies, es tos ikreiz atkal panāku kaut kur ceļā vai uz pārceltuves.

—   Kas tie par cilvēkiem? — es vaicāju savam pasta puisim, kad tas pienāca pie ratiem.

—    Kostjuška ar biedriem, — tas atturīgi atbildēja.

—    Kas viņi tādi ir? — es pārjautāju, jo vārds man nebija pazīstams.

Pasta puisis tā kā kautrējās sniegt man sīkākas ziņas, ņemot vērā

to, ka sīkpilsoņi varētu sadzirdēt mūsu sarunu. Viņš atskatījās uz tiem un tad steigšus norādīja ar pātagu uz upi.

Es paraudzījos tajā virzienā. Pa plašo ūdens virsmu tumšās svītrās traucās sīki vilnīši. Tie bija tumši un duļķaini, un virs tiem nemierīgos riņķos joņoja lieli, balti putni, līdzīgi kaijām, kas reizēm metās upē un ar žēli mežonīgām klaigām atkal cēlās gaisā.

—    Jūras kraukļi! — pasta puisis paskaidroja, kad prāmis piebrauca pie krasta un mūsu trijjūgs mūs uzrāva uz ceļa. — Arī šie sīkpilsonīši ir tādi paši kraukļi, — viņš turpināja. — Ne viņiem kāda saimniecība, ne uzņēmums. Dzird, ka arī zemīti, kāda nu tā bijusi, pērnvasar pārdevuši. Tagad klīst pa ceļiem kā vilki. Viņu dēļ vairs nav dzīves.

—    Vai tad laupa?

—    Strādā nelietības. Nočiept braucējiem ceļa somas, ače, nospert pa sainim no vezumiem, tas viņu darbs… Arī mums, pasta puišiem, atceļā neklājas labi, tā vien skaties, ka neaizved zirgu. Zināms, ja tu neuzmanīsies, ja aizsnaudīsies kā par grēku, tad klāt gan. Sitam te Kostjuškam pasta puisis ar pātagu pārplēsa nāsi… Tiešām! … Iegaumē: šis Koska ir pirmās šķiras mežonis… Viņam tagad nav pārinieka … Bija gan, bet to vezumnieki nosita …

—    Vai pieķēra?

Pieķēra pie nedarba. Viņam nelaimējās. Puiši, šie paši vezumnieki, dabūja par viņu papriecāties.

Stāstītājs nosmējās bārdā.

—    Papriekš nocirtuši pirkstus. Tad dedzinājuši ar uguni, pēdīgi iedzinuši mietu, zarnas izlaiduši un tad pametuši… Nomiris, suns tads! …

—     Vai tad tu ar viņiem esi pazīstams? Kādēļ viņi tevi cienāja ar degvīnu?

—     Jābūt pazīstamam, — pasta puisis drūmi noteica. — Arī es viņus Psmu ne reizi vien ar degvīnu dzirdinājis, — nodrošinos katram gadījumam … Ielāgo: Kostjuška arī šoreiz nav braucis velti… Tādu gaisa gabalu zirgus velti vis netrenc… Sātans, saodis ķērienu, tiesa kas tiesa! … Tas kaut kāds tirgotājs… — pasta puisis pēc brīža domīgi piemetināja, — vai tik tagadiņ to neapceļ? Bet diezi, tā kā nerādās.. . Un vēl viens jauns viņiem līdz. To mēs agrāk neesam redzējuši.

—    Vai tas, kas gulēja ratos?

—    Tas pats… Laikam kāds blēdis … Tāds spēka vīrs, sātans! .. . Vai zini ko, kungs! … — viņš pēkšņi ierunājās, pagriezies pret mani. — Tu gan piesargies … Pa nakti nebrauc. Vai tikai viņi, nelieši, par grēku, nav uzdomājuši tevi…

—    Vai tad tu mani pazīsti? — es jautāju.

Pasta puisis aizvērsās un sāka raustīt grožus.

—    Mēs nekā nezinām, — viņš izvairīgi atbildēja. — Tā stāstīja, ka no guberņas braukšot Kudinovu pārvaldnieks… Nav mūsu darīšana …

Acīm redzot mani te pazina. Tirgotāju Kudinovu labad es biju prāvojies ar valsti un šinīs dienās prāvu vinnējis. Mani aizgādņi bija ļoti pazīstami tajā apvidū un pat visā Rietumsibirijā, un prāva bija sacēlusi sensāciju. Tagad, saņēmis no guberņas valsts kases ļoti lielu sumu, es steidzos uz NN. pilsētu, kur bija izdarāmi steidzami maksājumi. Laika bija maz, pasts uz NN. gāja reti, un tādēļ es naudu vedu līdz. Bija jābrauc dienu un nakti, steigas labad šur tur nogriežoties no lielceļa uz taisnākiem lauku ceļiem. Tādēļ mani nekādā ziņā nespēja iepriecināt jau klīstošās valodas, kas varēja sacelt kājās plēsonīgo «kraukļu» barus.

Es paskatījos atpakaļ. Kaut gan jau metās krēsla, uz ceļa bija redzams auļojošais trijjūgs; gabaliņu aiz tā ripoja tirgotāja divriči.

II. Grava pie «Velna pirksta»

N. pasta stacijā, kur es iebraucu vakarā, nebija zirgu. — Ek mīļais Ivan Semjonič! — centās mani pierunāt stacijas uzraugs, labsirdīgs resnulis, ar kuru man, bieži braukājot, bija radušās draudzīgas attieksmes. — Nudien es jums dodu padomu: uzspļaujiet visam un pa nakti gan nebrauciet. Rauj piķis visas darīšanas! Paša dzīvība dārgāka par cita naudu. Tagad taču te simts verstu apkārtnē tik par to vien spriež kā par jūsu prāvu un to lielo naudu. Krauklēni, kazi, jau sākuši skraidīt… Pārlaidiet nakti tepat! …

Es, protams, apzinājos, cik prātīgi šie padomi, bet nevarēju tos ņemt vērā.

—    Jābrauc… Lieciet, lūdzu, pasaukt «brīvos»… Jau tā aizrit laiks…

—    Esat gan jūs tiepša! Nu tad došu jums vismaz uzticamu draudziņu1 . Viņš jūs nogādās uz B. pie molokana. Bet tur gan katrā ziņā pārnakšņojiet. Būs taču jābrauc gar Velna gravu. Tur tāda nomaļa vieta, nelādzīgi ļaudis … Sagaidiet kaut gaismu.

Pēc pāris stundām es jau sēdēju ratos, drauga padomu izvadīts. Krietnie zirgi tūliņ traucās ceļā, bet pasta puisis, ar pasolīto dzeramnaudu uzmundrināts, trenca visu ceļu, tā teikt, pātagu piecirzdams; līdz B. mēs aizbraucām aši vien.

—    Uz kurieni tu mani tagad vedīsi? — es viņam jautāju.

—    Pie «draudziņa», pie molokana. Lāga zemnieks.

Pabraukuši garām dažām mežā izkliedētām mājelēm, mēs apstājāmies pie lielas un, kā varēja noskārst, turīgas mājas vārtiem. Mūs saņēma ļoti cienīga izskata vecs vīrs ar garu, sirmu bārdu, lākturi rokā. Viņš pacēla to virs galvas un, ar savām pusaklajām acīm noskatījis manu augumu, teica mierīgā, vecīgā balsī:

—    A, Ivans Semjoničs! … Tā jau puikas, garām braucot, stāstīja: no pilsētas braukšot Kudinovu pārvaldnieks. «Jūdz,» šie saka, «vecais, zirgus …» — «Un kas jums par daļu? …» es saku. «Varbūt viņš domā pārnakšņot… Nakts laiks.»

—    Kādi puikas? — pārtrauca mans vedējs.

—    Vilks viņus zina! Laikam jau krauklēni! Pēc izskata varētu būt arī blēži… Es domāju, viņi bija no pilsētas, bet, kas tieši, to nevaru pateikt. . . Kur lai viņus visus pazīst. .. Bet vai tu, kungs, paliksi pa nakti?

—    Nē. Lūdzu man ātrāk zirgus! — es teicu ne visai apmierināts, ka tādas valodas man aizsteigušās priekšā.

Vecais mazliet padomāja.

—    Nāc istabā, ko te stāvam .. . Āre, kas par nelaimi, man nav zirgu… Aizviņdien nosūtīju puišeli ar mantām uz pilsētu. Ko tagad darīsi? . . . Paliec pa nakti.

Sī jaunā neveiksme man stipri saplacināja dūšu. Nakts pa to laiku sabiezēja par tik melnu tumsu, kāda iespējama tikai Sibirijas lietainajā

Par draudziņiem Sibirijā sauc vedējus, kas brauc uz brīva līguma.

rudenī. Smagi mākoņi bija aizklājuši debesis no vienas vietas. Paskaloties uz augšu, ar pūlēm varēja saviedēt, kā nakts melnumā joņoja Ninogi, ķēmīgi milzeņi; taču apakšā valdīja pilnīga tumsa. Divu soju nlslatumā nevarēja saredzēt cilvēku. Smidzināja lietutiņš, liegi čabinādams kokos. Taigas biezoknī skanēja šalkoņa un noslēpumaina čukstoņa.

Un tomēr bija jābrauc. Iegājis istabā, es palūdzu saimnieku, lai i izsūta pēc zirgiem pie kāda kaimiņa.

—    Ai kungs, — vecais pakratīja savu sirmo galvu, — nudie tu steidzies gluži par grēku… Un kāda nakts uznākusi! Ēģiptes tumsība, lai dievs piedod!

Istabā ienāca mans vedējs, un viņi ar saimnieku sāka aprunāties un apspriesties. Vēlreiz viņi griezās pie manis ar lūgumu, lai es paliekot. Bet es nepiekāpos. Abi vīri par kaut ko sačukstējās, minēja dažādus vārdus, runāja viens otram pretī, strīdējās.

—    Labi, — pasta puisis noteica, tā kā nelabprāt piekrizdams saimniekam. — Tu dabūsi zirgus. Aizbraukšu tūliņ tepat uz meža sētu.

—    Vai tad nav kur tuvāk? Būs par ilgu…

—    Nebūs ilgi! — pasta puisis noteica, un saimnieks bargi piemetināja:

—    Kālab tā steigties? Vai nezini sakāmvārdu — «jo steidz, jo ķeras» … Gan jau tiksi…

Pasta puisis aiz šķērssienas sāka ģērbties. Saimnieks savā drebošajā, vecīgajā balsī joprojām lūkoja viņam kaut ko iestāstīt. Es pie krāsns iesnaudos.

—   Nu, puisi, — es sadzirdēju saimnieka balsi jau aiz durvīm, — pasaki «slepkavam», lai pasteidzas… Ače, viņš jau vairs nevar nociesties …

Gandrīz tajā pašā mirklī pagalmā atskanēja auļojoša zirga pakavu dipoņa.

Pēdējais saimnieka teikums aizdzina manu snaudienu. Es nosēdos iepretī ugunij un nogrimu domās. Tumša nakts, nezināma vieta, nezināmi cilvēki un ne gluži saprotamas valodas, un, visbeidzot, šis dīvainais, baigais vārds . . . Mani nervi bija satraukti.

Pēc pusotras stundas aiz logiem bija dzirdamas zvārguļu skaņas. Trijjūgs apstājās pie durvīm. Es saposos un izgāju ārā.

Debesis mazliet noskaidrojušās. Mākoņi skrēja ātri, it kā tie steigtos laikus kaut kur aizvākties. Lietus rimies, tikai lāgiem kaut kur no malas, no tumsas, uzlija lielas lāses, it kā ātri skrejošie mākoņi tās steigā būtu nometuši. Taiga šalca. Līdz ar rītausmas tuvošanos cēlās vējš.

Saimnieks ar lākturi iznāca mani pavadīt, tādēļ man radās izdevība apskatīt savu vedēju. Tas bija ļoti liela auguma vīrietis, spēcīgs, plecīgs, īsts milzis. Viņa seja bija tāda kā mierīgi sadrūmusi, ar to īpašo iezīmi, kādu parasti atstāj ieilgušas stipras jūtas vai sen ieperinājusies skumja doma. Acis raudzījās rāmi, neatlaidīgi un drūmi.

Taisnību sakot, manī tomēr pavīdēja vēlēšanās atlaist uz mājām šo drūmo spēkavīru un palikt pa nakti gaišajā, siltajā molokana istabā, bet tas bija tikai mirkli. Es aptaustīju revolveri un iesēdos ratos. Vedējs aizsedza ratu segu un bez steigas kāpa uz bukas.

—    Vadzi, «slepkava», — mūs izvadīja ceļā sirmgalvis, — skaties, puis, ar abām acīm. Tu jau pats zini…

—    Zinu, — vedējs atteica, un mēs ienirām lietainās nakts tumsā.

Pamirdzēja vēl divas trīs savrup nošķirto mājiņu uguntiņas. Vietām uz melnā meža fona mitrajā gaisā mutuļoja dūmi, un dzirksteles uzlidoja un nodzisa, — likās, ka tās tumsā izkustu. Beidzot arī pēdējais mājoklis mums palika aiz muguras. Visapkārt bija tikai melnā taiga un tumšā nakts.

Zirgi skrēja vienmērīgi un ātri, nesdami mūs uz liktenīgo «gravu», taču līdz gravai bija atlikušas vēl kādas piecas verstis, un es mierīgi varēju pārdomāt savu stāvokli. Kā reizēm satraukuma brīžos gadās, man tas pēkšņi notēlojās apbrīnojami skaidri. Atcerēdamies plēsonīgo «kraukļu» stāvus, viņu līdzbraucēja tirgotāja noslēpumainību, dīvaino neatlaidību, ar kādu viņi visi man sekoja, es guvu atziņu, ka gravā mani katrā ziņā gaida kaut kāda dēka. Kādā lomā tur uzstāsies drūmais vedējs, tā man palika Edipa mīkla.

Šai mīklai tomēr drīz vien vajadzēja atrisināties. Pret debesīm, kas, kļuvušas gan mazliet gaišākas, tomēr vēl aizvien bija diezgan tumšas, jau izcēlās kalnu grēda. Tās augstumos šalca mežs, lejā tumsā čaloja upīte. Vienā vietā rēgojās liela, melna klints radze. Tas arī bija «Velna pirksts».

Ceļš gar upmalu piekļāvās klintīm, pie «Velna pirksta» tas atkal aizlocījās tālāk no kalnu grēdas, un no ieplakas puses tam pievijās klāt lauku ceļš. Tā bija visbīstamākā vieta, izslavēta ar Sibirijas nakts bruņinieku neskaitāmajiem varoņdarbiem. Šaurais, akmeņainais ceļš neļāva ātri braukt, bet krūmi savu laiku noslēpa uzbrukumu. Mēs tuvojāmies ieplakai. «Velna pirksts» mums mācās virsū, tumsā izaugdams aizvien lielāks. Mākoņi skrēja tam pāri, un šķita, it kā aizskartu tā virsotni.

Zirgi sāka iet soļos. Ilkšu zirgs piesardzīgi klaudzināja ar pakaviem, vērīgi raudzīdamies uz ceļu. Piejūga zirgi spiedās pie ilksīm un tramīgi krāca. Zvārgulītis kaut kā nevienādi drebinājās, un tā klusā tinkšķēšana, atbalsojoties pāri upei, izplūda un skumji aizskanēja liegajā gaisā …

Pēkšņi zirgi apstājās. Zvārgulītis spēji noraustījās un apklusa. Es piecēlos kājās. Pa ceļu starp tumšajiem krūmiem kūņojās kaut kas melns. Krūmi kustējās.

Vedējs tieši īstajā brīdī bija apturējis zirgus: mēs izvairījāmies uzbrukumam no sāniem; bet arī tagad stāvoklis bija kritisks. Braukt atpakaļ, nogriezties sāņus nebija iespējams. Es gribēju izšaut uz labu laimi, bet piepeši aprāvos.

Vedējs, sasliedamies uz bukas, ar savu milzīgo augumu aizsedza krūmus un ceļu. «Slepkava» piecēlās, nesteigdamies atdeva man grožus un nokāpa zemē.

—    Paturi. Nešauj!…

Viņš runāja mierīgi, bet ārkārtīgi iespaidīgi. Man pat prātā neienāca nepaklausīt: manas aizdomas bija itin kā izgaisušas; es saņēmu grožus, un drūmais milzenis devās uz priekšu krūmu virzienā. Zirgi lēnām un kaut kā saprātīgi paši gāja saimniekam nopakaļus.

Ratu rīboņa pa akmeņaino ceļu neļāva man sadzirdēt, kas notika krūmos. Kad mēs sasniedzām to vietu, kur pirmīt bija manāma kustība, «slepkava» apstājās.

Viss bija klusu, tikai patālu no ceļa kalnu grēdas pusē čabēja lapas un brīkšķēja zari. Acīm redzot tur caur krūmiem lauzās cilvēki. Pirmais no viņiem, kā varēja manīt, steidzās.

—   Tas ir Kostjuška, nelietis, aizskrien visiem pa priekšu, — noteica «slepkava», ieklausīdamies troksnī. — Bet, paskaties, — viens ir palicis!

Tai brīdī aiz krūma, turpat mūsu tuvumā, izcēlās liels augums un it kā sakaunējies ienira taigā, dodamies citiem līdz. Tagad jo skaidri četrās vietās bija sadzirdams troksnis, kur no ceļa attālinājās cilvēki.

«Slepkava» tikpat mierīgi piegāja pie saviem zirgiem, sakārtoja aizjūgu, nošķindināja loku ar zvārguli un pienāca pie bukas.

Pēkšņi uz klints zem «Pirksta» pazibēja uguntiņa. Norībēja bises šāviens, pāršķeldams nakts tukšumu un klusumu. Kaut kas atsitās pret ratu kurvja pinumu un tad aizvēlās krūmos.

«Slepkava» kā aizkaitināts, saniknojies zvērs jau grasījās mesties uz klinti, bet atkal apstājās.

—    Paklau, Koska, — viņš skaļi teica dziļi satrauktā balsī, — nemuļķojies, es tev saku. Ja tu man tagad būsi sagandējis nevainīgu kustoni, tad vari aiziet kaut vai simts verstis, es tevi rokā dabūšu! … Nešauj, kungs! — viņš bargi piemetināja, pievērsdamies man.

—    Pielūko arī tu pats, «slepkava», — atskanēja no klints apvaldīta balss, kas tā kā nešķita Kostjuškas. — Kāpēc tu jaucies, kur tev nav daļas?

Runātājs it kā baidījās, ka viņu sadzirdēs tas, ar kuru viņš runāja.

—    Nedraudi, jūsu godība, — vedējs nicīgi atbildēja. — Neba tu tik briesmīgs esi, kaut gan sapinies ar «kraukļiem»!

Pēc dažiem mirkļiem grava ar «Velna pirkstu» mums jau bija aiz muguras. Mēs izbraucām uz plata ceļa.

III. «Slepkava»

Mēs nobraucām kādas četras verstis dziļā klusumā. Es pārdomāju visu notikušo, vedējs tikai cilāja grožus un mierīgi skubināja vai atkal apvaldīja savus zirgus. Beidzot es ierunājos pirmais:

—    Nu paldies, draugs! Bez tevis man droši vien būtu klājies plāni.

—    Ne par ko, — viņš atbildēja.

—    Kā — ne par ko? Šie zibeņzeļļi, kā redzams, ir negantnieki . . .

—    Negantnieki gan, tas tiesa.

—    Vai tu viņus pazīsti?

—    Kostjušku pazīstu .. . Bet to mežoni taču gandrīz vai katrs suns pazīst… Arī tirgotāju jau agrāk esmu manījis… Bet, lūk, to, kas palika, to gan tā kā nebūtu redzējis. Tu redzi, viņš paļāvās uz Kostjušku un palika . . . Nē, Kostjuška, brālīt, ir manīgs. .. Vienmēr pirmais laižas lapās . .. Bet šis te ir drosmīgs .. .

Viņš brītiņu klusēja.

—    Agrāk tā nebija, nekad nebija, — viņš atkal klusi ierunājās, galvu kratīdams. — kostjuška viņu kaut kur ir sadabūjis. .. Sasauc visādus kraukļus virs manas galvas, nolādētais . . .

—    Bet kāpēc viņi no tevis tā bīstas?

—    Bīstas gan, tas tiesa … Es te vienu noliku gar zemi . . .

Viņš apturēja zirgus un pagriezās uz bukas.

—    Paskaties, — viņš teica, — rau, kur tā grava redzama, paskaties, paskaties! . . . Re, tur, tajā gravā, es to cilvēku nositu . . .

Man likās, ka viņa balss dreb, izsakot šo atzīšanos, man likās arī, ka redzu viņa acīs, kuras vāji apgaismoja austrumu atblāzma, dziļu skumju izteiksmi.

Rati stāvēja uz pašas kalna kores. Ceļš gāja uz rietumiem. Austrumos, mums aiz muguras, pret debesīm, kas jau bija kļuvušas gaišākas, atdalījās mežiem klāts klinšains masivs; milzīgs akmens kā pacelts pirksts rēgojās gaisā. Velna grava šķitās tik tuvu.

Pakalna virsotnē mūs apdvesa pirmsausmas vējš. Nosalušie zirgi cirta kājām zemi un sprauslāja. Ilkšu zirgs traucās uz priekšu, bet vedējs vienā mirklī apturēja trijjūgu; viņš pats, noliecies no bukas, skatījās gravā.

Tad viņš strauji pagriezās, satvēra grožus, piecēlās un iekliedzās … Zirgi uz rāvienu saslējās, metās uz priekšu, un mēs drāzāmies lejā no paša kalngala.

Tas bija traks brauciens. Zirgi joņoja, ausis saglauduši, kā nāves bailēs, bet vedējs aizvien tikai cēlās kājās un, ne vārda neteikdams, vicināja labo roku. Likās, ka trīs zirgi šo kustību juta, kaut arī nevarēja to redzēt. .. Zeme bēgtin bēga no riteņu apakšas, koki un krūmi skrēja

pretī, un tā šķita, it kā tie aiz muguras gāztos gar zemi, trakā viesuļa nopļauti…

Līdzenumā mēs atkal braucām lēnāk. Zirgi kūpēja vien. Ilkšu zirgs smagi elsoja, bet piējūga zirgi drebēdami drebēja, krāca un skurināja ausis. Pamazām viņi tomēr kļuva mierīgāki. Vedējs palaida grožus un maigā balsī drošināja zirgus …

—    Lēnāk, mīlīši, lēnāk! … Nebīstieties . *. Palūk, zirgs, — viņš pagriezās pret mani, — mēms radījums, bet redz, kā saprot… Kā uzbrauca šajā pakalnā, kā apskatījās, tā vairs ne saturēt… Jūt grēka darbu…

—    Nezinu, — es teicu, — varbūt tā arī ir, bet šoreiz taču tu pats viņus trenci.

—    Vai es triecu? Nu varbūt arī tiešām triecu. Ai kungs! Ja tu zinātu, kas man nospiež sirdi…

—    Kas tad? Nu pastāsti, tad zināšu …

«Slepkava» nodūra galvu.

—    Labi, — viņš sacīja, brītiņu klusējis, — es tev izstāstīšu! . . . Ek mīlīši! Ejiet vien, ejiet, nebīstieties …

Zirgi aizdipināja pa mīksto ceļu vienādiem, sīkiem rikšiem.

—    … Redzi, tā … Tas bija sen … Kauču arī ne tik ļoti sen, bet laba tiesa ūdens tomēr aiztecējusi. Mana dzīve bija pavisam citāda, tādēļ liekas, ka tas ir tik sen. Cilvēki — priekšnieki — man nodarīja lielu pārestību. Un turklāt vēl dievs piemeklēja: vienā reizē nomira jauna sieva un dēlēns. Vecāku man nebija, paliku pasaulē viens kā koks: ne man radu, ne man draugu. Pops — tas vēl pievāca manu pēdējo mantu par apbedīšanu. Un tad es sāku pārdomāt. Domāju, domāju, kamēr beigu galā man sašķobījās ticība. Vecā sašķobījās, bet jaunu es nebiju iemantojis. Zināms, es esmu tumšs cilvēks. Tik tikko protu grāmatu; un arī savam prātam neko lielu neticu… Un, domājot tādas domas, mani pārņēma skumjas, tik briesmīgas skumjas, ka negribējās vairs ne pasaulē dzīvot… Es pametu savu mājeli ar visu, kas vēl bija palicis no rocības… Paņēmu priekšdienām puskažociņu, drānas un zābaku pāri, nogriezu taigā spieķi un devos ceļā …

—    Uz kurieni?

—   Tāpat vien, ne uz kurieni. Padzīvoju vienā vietā, pastrādāju par maizes tiesu — uzaru saimniekam tīrumu, un uz pļaujas laiku biju jau citā vietā. Citur nodzīvoju dienu, citur nedēļu, citur veselu mēnesi; un tik vērodams vēroju, kā cilvēki dzīvo, kā lūdz dievu un viņam tic… Es meklēju taisnus cilvēkus.

— Un vai atradi?

—      Kā lai tev pasaku?.., Zināms, cilvēki ir visvisādi, un katram, brālīt, savs krusts nesams. Tas tiesa. Un tomēr, brālīt, mūsu pusē dievu lāgā nepiemin. Tev pašam jāsaprot: vai tā būtu jādzīvo pēc dieva likuma? … Katrs par sevi vien domā, lai tik būtu vēders pilns. Un kas vēl: pat laupītājs, kas staigā dzelžos kalts, nav īsts laupītājs.. . Vai nav taisnība, ko es saku?

—    Laikam gan … Un tālāk?

—    Nu, es saskumu vēl vairāk… Redzēju, ka nav nekādas jēgas — skraidīju kā pa mežu. .. Tagad, zināms, arī man radusies tāda kā saprašana . .. Bet toreiz biju pavisam sajucis. Es, piemēram, sagudroju iestāties arestantos …

—    Kā tā?

—   Tā, ļoti vienkārši: izdēvējos par klaidoni, — un mani ietupināja. Pats apņēmos krustu nest…

—    Un vai no tā tev tika vieglāk?

—    Kur nu vieglāk! Protams, tā bija skaidra muļķība. Tu varbūt cietumā neesi bijis, tad tu nezini, bet es gan dabūju zināt, kas tas par klosteri. Galvenais, cilvēki tur dzīvo pavisam nelietderīgi — bez darba. Šaudās no kakta kaktā un izdomā visādas nešpetnības, kādu tik pasaulē nav. Pateikt ļaunu vārdu, izdarīt nelabus darbus, to viņi zina, bet liels retums, ja tie padomātu par dievu un dvēseli — par to viņi tik vēl pasmejas . . . Pavisam nelādzīgi ļaudis. Redzu, ka paša muļķības dēļ neesmu tur, kur vajag, un pasaku savu vārdu un lūdzu, lai laiž no cietuma ārā. Šie nelaiž. Sāka vākt ziņas gan šur, gan tur. Un tad pasaka vēl: kā es esot iedrīkstējies patvarīgi pieņemt tādu kārtu? . , . Nomocīja mani līdz pēdējam. Nezinu, kas ar mani būtu noticis, bet tad bija tāds gadījums … Man izgāja slikti ar to gadījumu … nu, bet bez tā laikam būtu izgājis vēl sliktāk .. .

Pa cietumu sāka klīst valodas: uz cietumu atkal vedīšot Bezroci, grēku nožēlotāju. Es tās valodas dzirdēju: vieni saka «taisnība», citi runā pretī, bet man, jāatzīstas, tolaik bija vienalga: ved vai neved. Vai tad mazumu katru dienu atved? Kad no pilsētas atnāca arestanti, tie sacīja: «Pareizi, Bezroci ved stingrā apsardzībā. . . Pievakarē būšot cietumā, kā likts.» Španka1 izgāja pagalmā — gribējās redzēt. Arī es izgāju pastaigāties: ne gluži aiz ziņkārības, bet gan vairāk skumju mākts, bieži mētājos pa pagalmu. Tikko sāku staigāt, es atkal sadomājos un Bezroci pilnīgi aizmirsu. Pēkšņi atver vārtus, es skatos — ved vecu vīru. Večukiņš ir maziņš, tieviņš, garā, sirmā bārda kuļājas vien; iet grīļodamies — kājas netur. Pie tam viena roka nokārusies — nekustas. Bet tam līdzi pieci konvoji, kas uz viņu pavērsuši durkļus. Kad to ieraudzīju, es pats sagrīļojos. .. Dievs kungs, nodomāju, ko tik vien nedara. Vai tiešām cilvēks jāvadā tā kā kāds tīģeris? Un ja viņš vēl būtu kāds spēkavīrs, bet nieka vecītis, kam jau viena kāja kapā stāv! …

Mani pārņēma briesmīgs žēlums. Un, jo ilgāk skatījos, jo vairāk man aptecējās sirds. Veco aizveda uz kantori; atsauca kalēju — lai viņam rokas un kājas cieši jo cieši iekaļot važās. Vecais paņēma dzelžus, pārmeta tiem vecticībnieku krustu un pats tos uzmauca kājās. «Dari, kas jādara!» viņš pateica kalējam. Tad pārkrustīja roku dzelžus un pats tajos iebāza rokas. «Pateicos tam kungam,» viņš saka, «grēki jānožēlo!»

Vedējs apklusa un nokāra galvu, it kā atmiņās vēlreiz pārdzīvotu atstāstīto. Tad, papurinājis galvu, atkal ierunājās:

— Viņš mani toreiz savaldzināja, tiešām saku, paņēma manu sirdi. Tīri apbrīnojami! Vēlāk es ar viņu labi iepazinos: tīrais sātans, lai dievs man piedod, musinātājs un naidnieks. Bet kā viņš prata izlikties par svētu! Pat vēl tagad, kā iedomājos viņa lūgšanu, negribas nemaz ticēt: patiesi toreiz bija pavisam cits cilvēks.

Un nevis es vien. Tici vai netici, pat španka kļuva rāma. Visi skatās klusēdami. Arī tie apklusuši, kas agrāk zobojās, bet citi pat pārmet krustu. Vai redz, kas tur iznāca!

Bet mani viņš tikpat kā savās rokās saņēma. Tādēļ, ka es tolaik biju domu pārņemts, gluži kā apmāts un ieņēmies galvā, ka šis sirmgalvis tiešām ir taisnais, kādi vecos laikos dzīvojuši. Es toreiz ne ar vienu nedraudzējos, pat nesarunājos. Es ne un ar mani arī ne. Reizēm es dzirdu gan viņu sarunas, bet viss man aiziet gar ausīm, it kā mušas džinkstētu… Lai ko es sadomāju, visu tikai sevī; nevienam nevaicāju, vai tas labs vai ļauns. Un tā es sadomāju iezagties pie šī vecā vīra «slepenajā»; kad radās izdevība, iegrūdu sargiem pa pieckapeiku gabalam, un viņi mani ielaida; vēlāk tie mani laida pat par velti. Paskatos pa lodziņu, redzu: vecais staigā pa kameru, važas vazājas pa zemi, un visu laiku pats sev ko stāsta. Ieraudzījis mani, pagriezās un pienāca pie lodziņa.

«Ko tev vajag?»

«Nekā nevajag,» saku, «tāpat vien . . . atnācu tevi apcii mot. Varbūt vienam garlaicīgi.»

«Es te neesmu viens,» viņš atsaka, «bet kopā ar dievu, un kopā ar dievu nav garlaicīgi, taču par labu cilvēku tomēr priecājos.»

Bet es stāvu viņa priekšā kā pēdējais rjuļķis, viņam pat jābrīnās; paskatās uz mani un pagroza galvu. Un tad tas uzreiz saka:

«Paej, puis, nost no lodziņa, gribu tevi redzēt visā augumā.»

Es drusku paejos nost, viņš pieliek aci pie cauruma, skatās, skatās un saka:

«Kas tu esi par cilvēku, pastāsti!»

«Kas tur ko stāstīt,» es viņam atbildu, «pazudis cilvēks, vairāk nekas.»

«Bet vai var uz tevi paļauties?» viņš saka. «Vai nepievilsi? …»

«Vēl nevienu neesmu pievīlis, un tevi jau ne tik nepievilšu. Ko pavēlēsi, to visu izdarīšu tā, kā vajag.»

Viņš mazliet padomā un tad atkal saka: «Man šonakt viens cilvēks jāizsūta uz vaļu. Vai tu neizietu?» — «Kā tad es,» saku, «no šejienes tikšu ārā?» — «Es tevi pamācīšu,» viņš saka. Un tiešām, tā pamācīja, ka es naktī izgāju no cietuma kā no paša mājas. Dabūju rokā cilvēku, kuru viņš man bija norādījis, un pateicu tam «vārdu». Uz rīta pusi devos atpakaļ. Jāatzīstas, kad, gaismai svīstot, tuvojos cietumam, man iesmeldzās sirds. Kādēļ man, domāju, pašam negribot, jālien cilpā? Ņemšu un aiziešu! . . . Cietums, zini, atrodas aiz pilsētas. Tur iet plats ceļš. Ceļmalas zālītē mirdz rasa, labība briestin briest, aiz upītes liegi šalc mežiņš .. . Tāds plašums! Bet, kad pamet acis atpakaļ: tur stāv cietums, sabozies kā ūpis … Un tas ir naktī, kad viss tāds apmiegojies .. . Bet jāpadomā, kā būs tad, kad te līdz ar gaismiņu sāks ritēt diena — tīrais negals! Sirds vairs nevar ciesties un tik skubina aiziet pa ceļu plašumā un brīvē . ..

Taču atcerējos savu večuku . .. Vai tad tiešām viņu pievilšu? — es nodomāju. Nolaidos zālē, piekļāvos pie zemes, drusku pagulēju, tad piecēlos un aizgriezos uz cietumu. Neskatījos atpakaļ . . . Piegāju tuvāk, pacēlu acis — tornītī, kur mums bija slepenās kameras, sēž mans večuks un raugās caur restēm uz mani.

Dienā iezagos viņa kamerā, pārstāstīju visu, kā izpildīju viņa pavēli. Viņš kļuva priecīgs. «Nu,» saka, «paldies tev, bērniņ. Tu man izdarīji pakalpojumu, to neaizmirsīšu visu mūžu. Vadzi, puis,» viņš vēlāk vaicā, «laikam gan aplam gribas tikt brīvē?» Un pats pie tam smejas. «Tā ir,» saku, «gribas gan briesmīgi!» — «Tā, tā» viņš saka. «Bet par ko tu te ietiki, par kādu labu darbu?» — «Laba darba,» saku, «nebija. Paša muļķība, vairāk nekas.» Viņš galvu vien nogrozīja. «Ek puis,» viņš saka, «žēl uz tevi paskatīties. Kādu spēku tev dievs piešķīris, un, var sacīt, esi jau arī diezgan dzīvojis, bet bez šīm muļķībām pasaulē nekā vairāk nezini. Ače, tagad tu te sēdi.. . Kas tur pa jēgu? Pasaulē, brālīt, ir gan grēks, bet pasaulē ir arī pestīšana . ..»

«Grēka ir daudz,» es viņam atbildu.

«Un vai te tādu nav? Bet arī grēkiem šeit nav jēgas. Vai tu mazumu te esi sagrēkojis, bet vai tu savus grēkus nožēlo?» — «Man ir grūti,» es atsaku. «Grūti! Bet kāpēc — to tu pats nezini. Tā nav īsta grēku nožēlošana. īsta nožēlošana ir jauka. Paklausies, ko es tev teikšu, un ielāgo: bez grēkiem ir tikai dievs, bet cilvēks ir grēcīgs pēc savas dabas un gūst pestīšanu, savus grēkus nožēlojot. Bet nožēlošana nāk pēc grēkiem, un grēks ir pasaulē. Ja nebūs grēka, tad nebūs iii iz.rlofianas, un, ja nebūs nožēlošanas, tad nebūs pestīšanas. Vai l|lintl?»

.lAfitzīstas, es toreiz viņa vārdus pilnīgi nesapratu, tikai saklausīju, luī llo ir labi vārdi. Turklāt pats jau kādreiz biju nodomājis: kas man prii dzīvi? Visi cilvēki dzīvo kā cilvēki, bet es tikpat kā pasaulē nedzīvotu: gluži kā zāle tīrumā vai koks taigā. Ne pašam kas tiek, ne citiem.

«Taisnība gan,» es saku. «Pasaulē kaut arī ne bez grēkiem dzīvo, Im4 tomēr dzīvo, nav jāmocās tā kā te. Taču es nezinu, kā man jādzīvo. I iii diez kad vēl no cietuma izlaidīs!»

«Nu,» vecais saka, «tā jau ir mana darīšana. Es lūdzu par tevi illcvu: man ir dots izvest tavu dvēseli no tumsības… Ja tu apsolies umn paklausīt, — es tev parādīšu grēku nožēlošanas ceļu.» — «ApNOlos,» es saku. «Un zvēri?» — «Zvēru .. .» Es zvērēju zvērestu, jo toreiz 1)1 ju pilnīgi viņa varā: ja viņš man būtu licis iet ugunī — tad es būtu jjfiJis ugunī, ja ūdenī, tad ūdenī.

Es tam cilvēkam ticēju. Bet viens no arestantiem man teica: «Ko tu pinies ar to Bezroci? Nemaz neskaties, ka viņš, dzīvs būdams, debesīs brauc: rokā viņam tirgotājs ielaidis lodi, kad tas laupījis! .. .» Bet es viņā neklausījos, jo vairāk tādēļ, ka viņš runāja iereibis, bet es piedzērušos neciešu ne acu galā, Es no viņa novērsos, un arī viņš saskaitās. «Skrej postā, aitasgalva!» viņš teica. Bet jāsaka: viņš bija goda cilvēks, kaut arī dzērājs.

Jau drīz vien Bezrocis dabūja atvieglinājumu. No slepenās kameras to pārveda kopējā — pie citiem. Viņš tikai, tāpat kā es, vairāk turējās par sevi. Gadījās, ka arestanti sāka plīties virsū un dzīt jokus, — kaut viņš tev vārdiņu būtu atbildējis. Tik paskatās baltām acīm, tā ka pat vispārgalvīgākais samulst. Nelabi raudzījās . . .

Un atkal pēc maza laiciņa viņu pavisam atbrīvoja. Reiz vasaras vidū staigāju pa pagalmu; skatos, piesēdētājs ieiet kantorī, un tad pie viņa ieved Bezroci.

Nepaiet ne pusstunda, Bezrocis ar piesēdētāju iznāk uz lieveņa, pats savās drēbēs, priecīgs, tāds kā uz vaļu sataisījies. Un arī piesēdētājs smejas. Redz, kā ir, es nodomāju, atveda cilvēku ar tik smagu vainu — un pie tam viņš neko nav nodarījis. Jāatzīstas, mani pārņēma žēlums un skumjas. Rau, atkal palikšu viens. Pārlaidis acis pār pagalmu, viņš ieraudzīja mani un pameta man ar pirkstu. Es piegāju, noņēmu cepuri, paklanījos priekšniecībai, un Bezrocis saka tā:

«Jūsu labdzimtība, vai šī puiša lietu nevarētu izspriest ātrāk? Lielos vainas viņam nav.»

«Kā tevi sauc?» jautā piesēdētājs.

«Mani sauc par Fjodoru Siļinu.»

«A,» viņš saka, «atceros. Kā tad, var gan. Pat tiesāt viņu nevajag, jo par muļķību nevienu netiesā. Jāizsūta tepat aiz vārtiem, jāsadod krietni pa kaklu, lai uz priekšu nelien, kur nevajag, un tas ir viss. Starp citu, man šķiet, ka izziņas jau sen esmu saņēmis. Pēc nedēļas katrā ziņā atlaidīšu …»

«Nu, redz, lieliski,» saka Bezrocis. «Bet tu, puis,» viņš mani noveda mazliet sāņus, «kad būsi brīvs, aizej uz Ķildejevas meža sētu, pajautā tur pēc saimnieka Ivana Zacharova, es ar viņu par tevi parunāšu, bērniņ; un neaizmirsti zvērestu.»

Un viņi aizgāja. Bet pēc nedēļas tiešām ari mani palaida brīvībā. Es izgāju no cietuma un tūliņ pat devos uz šo te apvidu. Sameklēju Ivanu Žacharovu. «Tā un tā,» es saku, «mani sūta Bezrocis.» — «Zinu,» viņš saka". «Vecais par tevi stāstīja. Ko tur runāt, pagaidām nāc pie manis par kalpu, vēlāk redzēsim.» — «Bet kur tad pats Bezrocis?» — «Projām,» saka, «viņš tik braukā pa darīšanām. Laikam drīz būs klāt.»

Un tā es sāku dzīvot meža sētā — kalps, ne kalps, — dzīvoju tāpat, lāga darba nekāda nebija. Saime tur nebija liela. Pats saimnieks, pieaudzis dēls un puisis … Es ceturtais. Un tad vēl sievieši un reizēm iegriezās Bezrocis. Saimnieki bija stingri ļaudis, vecticībnieki, kas turējās pie likuma; tabaku, šņabi — ne redzēt! Puisis Kuzma — tas viņiem bija tāds pusjucis, pinkains un melns kā čigāns. Tikko padzirdēja zvārguli ietinkšķamies, viņš tūliņ krūmos un noslēpties. Bet no Bezroča tas baidījās visvairāk. Kolīdz to pa gabalu ieraudzīja, tūdaļ teciņus uz taigu, un arvien viņš noslēpās tai pašā vietā. Saimnieki sauc saukdami, šis neatbild. Bet, kad pie viņa aiziet pats Bezrocis un pasaka vārdu, tad tas nāk viņam pakaļ kā jērs un izdara visu, kā vajag.

Bezrocis meža sētā neiegriezās bieži un tad ar mani tikpat kā nerunāja. Gadās, viņš sarunājas ar saimnieku un vēro mani, kā es strādāju; bet, kad tu pieej viņam klāt, vienmēr nevaļīgs. «Pagaidi,» saka, «bērniņ, kad vēlāk pārnākšu dzīvot te, tad izrunāsimies. Tagad nav vaļas.» Bet mani māc skumjas. Saimnieki, var teikt, ar darbiem mani neapkrāva, ēdiens labs, ļauna vārda nedzirdēju. Arī caurbraucējus man lika vest reti. Pa lielākai daļai brauca vai nu pats saimnieks, vai arī dēls ar puisi, it īpaši naktī. Bet man bez darba vēl ļaunāk, jākaujas ar domām, nezinu, kur likties …

Bija pagājušas kādas piecas nedēļas, kopš es iznācu no cietuma. Reiz vakarā, pārbraucis no dzirnavām, skatos — mūsmājā salasījies daudz ļaužu . . . Izjūdzu zirgu, jau taisos iet uz lieveni — saimnieks man pretī. «Nenāc,» saka, «uzgaidi mazliet, pats pasaukšu. Vai dzirdi — nenāc, es tev saku!» Kas tie par brīnumiem, es pie sevis nodomāju. Pagriezos un gāju uz gubeni. Ielikos sienā — nenāca miegs. Atcerējos, ka man pie strauta palika cirvis. Jāaiziet paņemt, es domāju; ļaudis ies projām, ka kāds vēl neaiznes. Gāju gar logiem un tāpat vien ieskatījos istabā. Redzu: istaba ļaužu pilna, pie galda sēž piesēdētājs, viņam priekšā degvīns, uzkožamie, spalva, papīrs, vārdu sakot — izmeklēšana.

Bet pasāņus uz sola sēž Bezrocis. Ak tu kungs! … Man kā ar cirvja pietu pa galvu! … Šim mati pārkārušies pār pieri, rokas uz muguras sasietas, acis deg kā ogles… Toreiz viņš man likās tik briesmīgs, ka nevaru ne pateikt…

Aizstreipuļoju no loga, pagāju sāņus… Tas notika rudenī. Bija tumša, zvaigžņota nakts. Man šķiet, es nekad šo nakti nespēšu aizmirst. Upīte čalo, taiga šalc, bet es pats staigāju kā pa sapņiem. Apsēdos krastmalas zālē, trīcu un drebu… Ak kungs! …

Nezinu, vai es tur sēdēju ilgi vai ne — bet dzirdu: kāds nāk no taigas pa taku garām, baltos svārkos, cepuri galvā, spieķi vicinādams. Skrīveris… kas dzīvoja četru verstu attālumā. Viņš pārgāja pār tiltiņu un devās taisni istabā. Mani kā vilktin vilka pie loga: kas nu būs?

Skrīveris ienāca pa durvīm, noņēma cepuri, aplaida acis visapkārt. Viņš, kā redzams, nezināja, kādēļ bija atsaukts. Tad tas garām Bezrocim devās pie galda un teica viņam: «Sveiks, Ivan Aļeksejevič!» Bezrocis viņu vai ar acīm aprija, bet saimnieks to parāva aiz piedurknes un viņam kaut ko iečukstēja. Skrīveris acīm redzot brīnījās. Piegāja pie piesēdētāja, bet tas jau bija krietni sameties un lūkojās viņā apmiglotām acīm. Sasveicinājās. Piesēdētājs jautāja:

«Vai jūs šo cilvēku pazīstat?» — un rādīja ar pirkstu uz Bezroci.

Skrīveris paraudzījās un saskatījās ar saimnieku.

«Nē,» saka, «tā kā nebūtu redzēts.»

Kas tie par brīnumiem, es domāju. Piesēdētājs viņu taču labi pazīst.

Tad atkal piesēdētājs:

«Vai tas nav Ivans Ajeksejevičs, šejienes iedzīvotājs, iesaukts par Bezroci?»

«Nē,» skrīveris atbild, «tas nav viņš.»'

Piesēdētājs paņēma spalvu, uzrakstīja kaut ko uz papīra un sāka lasīt. Es aiz loga klausos un brīnos. Pēc papīra iznāk, ka šis pats vecis Ivans Ajeksejevičs nav Ivans Aļeksejevičs, ka viņa kaimiņi, tāpat arī skrīveris, viņu par to personu neatzīst, bet pats viņš sevi dēvē par Ivanu Ivanoviču un pasi lai parāda. Tas tik ir brīnums! Cik tik tur cilvēku nebija, visi zem liecības pavilka krustu, un neviens viņu nepazina. Taisnība, cilvēki šim gadījumam bija arī kā izmeklēti. Visi šie liecinieki bija Ivana Zacharova parādnieki, gandrīz klaušinieki.

Kad lieta bija nodarīta, lieciniekus atlaida… Bezrocim piesēdētājs jau pirmāk bija licis atraisīt valgus. Ivans Zacharovs iznesa naudu, iedeva piesēdētājam, tas, to pārskaitījis, iebāž kabatā. «Tagad,» saka, «tev, vecais, uz mēnešiem trim katrā ziņā jāaizbrauc. Bet, ja neaizbrauksi, pielūko, nesaki manu vainu… Nu, dodiet man zirgus!…»

Es nogāju no loga un devos uz gubeni, jo domāju, tūliņ kāds ies pēc zirgiem. Negribējās, ka mani ierauga pie loga. Izstiepos sienā, miegs nenāca, bet tā vien likās, it kā es sapņotu, netiku ar savām domām galā … Dzirdēju, kā izvadīja piesēdētāju … Notinkšķēja zvārgulis, aizbrauca … Mājā visi aizgāja pie miera, ugunis nodzisa. Ari es laižos snaudā, bet pēkšņi atkal dzirdu: dzin, dzin, dzin! Skan zvārgulītis. Nakts klusa klusa, tālu var dzirdēt. Skaņa nāk aizvien tuvāk un tuvāk: it kā kāds brauktu no pārupes pie mums. Pēc maza brītiņa arī istabā bija zvārguli padzirdējuši, tur uzpūta uguni. Trijjūgs iebrauca pagalmā. Pazīstams pasta puisis atveda caurbraucējus — tāpat aiz draudzības; mēs vedām pie viņa, viņš pie mums.

Nu, es sevī nodomāju, varbūt paliks pa nakti. Un ja arī nē: naktī man reti lika braukt, tad vairāk brauca pats saimnieks vai dēls ar puisi. Atkal laižos snaudā, bet pēkšņi dzirdu, Bezrocis ar saimnieku zem nojumes klusiņām sarunājas.

«Nu, ko darīt?» vecais saka. «Kur tad Kuzma?»

«Tā nu ir,» saimnieks atbild, «Ivans aizbrauca ar piesēdētāju, bet Kuzma, kā pamanīja cilvēkus, tā tūliņ laidās lapās. Arī krūmos viņa neesot. Tas puisis ir stulbs. Liekas vai prātā sajucis.»

«Nu, un Fjodors?» jautā atkal vecais; tas jau ir par mani.

«Fjodors, vakarā no dzirnavām pārbraucis, gribēja iet istabā, bet es nelaidu.»

«Labi,» viņš saka, «jādomā, ka likās uz auss. Vai neko neredzēja?»

«Jādomā, ka ne. Aizgāja taisni uz gubeni.»

«Nu labi. Tātad šodien viņš jālaiž darbā…

«Vai tik būs labi?» vaicā Zacharovs.

«Nekas, būs labi. Tas ir vientiesis, bet kas viņam par spēku; turklāt man klausa, tin kaut vai ap pirkstu. Un jāsaka: es jau tagad tiešām aizbraukšu uz pusgadu, un tad šis puisis jāiemāca amatā. Bez manis nekas neiznāks.»

«Tomēr tāds kā šaubīgs cilvēks,» saka Zacharovs. «Nav man īsti pa prātam, lai arī izskatās pamuļķis.»

«Ej nu, ej,» vecais atbild. «Es viņu pazīstu. Gatavais vientiesis. Mums tādi arī vajadzīgi. Bet Kuzma kaut kā būs jādabū pie malas. Ka vēl neizdara kādas blēņas.»

Sāka mani saukt: «Fjodor, ē, Fjodor!» Bet man nav dūšas atbildēt. Es ciešu klusu. Nu vecais raušas augšā uz siena pantu, satausta mani. «Celies, Fjodoruška!» viņš saka — un tik mīlīgi. «Vai tu gulēji?» prasa. «Jā, gulēju,» es atsaku.. . «Nu celies, bērniņ,» šis saka, «iejūdz zirgus; tev būs jāved caurbraucēji. Vai atmini, ko zvērēji?» —«Atminu gan,» es saku. Bet zobi man klab vien un auksti drebuļi skrien pa kauliem. «Varbūt ir pienācis tavs laiks,» vecais saka. «Klausi manu pavēli! Bet pagaidām labi žigli iejūdz zirgus: caurbraucēji steidzas.»

Es izvilku no nojumes ratus, uzliku ilkšu zirgam sakas, sāku jūgt, bet

sirds tik lec un dauzās. Un es joprojām domāju, vai tik tie nav vieni murgi. Galva man kā sajukusi, domu nav nekādu . ..

Skatos, arī Bezrocis seglo zirgu, — zirdziņš viņam bija paklausīgs kā šunelis. Viņš to apsegloja ar vienu roku. Tad sēdās tam mugurā, klusītiņām tam ko pateica, un zirgs izgāja ārā no sētas. Es iejūdzu ilkšu zirgu, pagājos aiz vārtiem, skatos: Bezrocis rikšiem vien jau iejāj taigā. Lai gan mēness vēl nebija uzlēcis, kaut ko tomēr jau varēja saredzēt. Viņš nozuda taigā, un man kļuva vieglāk ap sirdi.

Piebraucu zirgus. Caurbraucēji mani iesauca istabā — jauna lielmāte un trīs bērni, cits par citu mazāki. Vecākajam kādi četri gadiņi, bet jaunākajai meitenītei divi, ne vairāk. Kur gan tev, grūtdienei, gadījies pa šādu apvidu braukt, es nodomāju, un vēl vienai bez vīra? Lielmāte bija klusa un laipna. Piesēdināja mani pie galda, padzirdīja ar tēju. Vaicāja, kāds še esot apvidus, vai nenotiekot briesmu darbi. «Neesmu neko dzirdējis,» saku, bet pats pie tam domāju: ai mīļā, tev, redzams, ir bail. Un kā lai viņa, nabadzīte, nebītos: mantu ir daudz, brauc kā bagātniece, un vēl ar bērniem; mātes sirds paredz. Laikam jau kāda vajadzība dzen.

Sasēdāmies ratos un braucām. Līdz gaismiņai vēl bija kādas pāris stundas. Izbraucām uz ceļa, nobraucām kādu versti; skatos — mans piejūga zirgs sacērtas sāņus. Kas tad nu ir, nodomāju. Apturu zirgu, skatos: no krūmiem uz ceļu lien Kuzma. Nostājas ceļmalā, raugās uz mani, krata savas pinkas un smejas savā nodabā… Pti tu, nešķīstais! Man jau sirds nemiera pilna, bet mana lielmāte, skatos, ne dzīva, ne mirusi. Bērni guļ, pati vārgst bez miega. Acīs mirdz asaras. .. Raud . . . «Man bail,» saka, «man bail no jums visiem .. .»

«Ko nu, ko nu,» es saku, «dievs tev stāv klāt, mīļā. Vai tad es kāds rīkļurāvējs? . . . Bet kālab jūs nepalikāt pa nakti? .. .»

«Tur,» saka, «vēl ļaunāk. Iepriekšējais vedējs teica: vēl nebūs nakts, kad jau būsim sādžā, bet noved mani tumšā taigā — meža ctā… Vecajam,» lielmāte saka, «visnelabākās acis no visiem…»

Ak tu kungs, domāju, ko lai tagad ar viņu iĢsāku? Nabadzīte beidzas vai nost.

«Ko ta tagadiņ darīsim,» es saku, «vai griezīsieties atpakaļ vai brauksim tālāk?» Tinos ap viņu, nezin kā būtu mierinājis, jo man tās bija žēl. Sitā pati grava vairs nebija tālu, līdz tai bija jābrauc pa lauku ceļu — garām «Akmenim». Viņa redz, ka es pats līdz ar viņu -;mu samulsis, un sāk smieties.

«Sēdies tik uz bukas un brauc!» viņa saka. «Atpakaļ vairs negriezīšos, tur. ir vēl baigāk. . . Labāk braukšu ar tevi, jo tev tāda lādzīga Pja.» Tagad, brālīt, ļaudis no manis baidās, saukā par «slepkavu», l»'t toreiz es biju kā bērns, jo man vēl nebija uzspiesta šī Kaina zīme.

Līdz ar viņu arī es kļuvu možāks. Nosēdos atkal uz bukas. «Parunāsimies,» saka mana lielmāte. Viņa izjautāja mani un pastāstīja arī par sevi. Braucot pie vīra. Viņas vīrs esot izsūtītais, bagātu ļaužu. «Vai tu pie tiem saimniekiem esi jau ilgi,» viņa prasa, «par kalpu, vai kā?» — «Par kalpu,» saku, «nesen salīgu.» — «Kas viņi par cilvēkiem?» — «Tā nekas,» es saku. «Bet ej tu viņus sazini. Stingri . . . šņabi nedzer, tabaku nepīpē.» — «Tie ir tukši nieki,» viņa saka, «tas nav galvenais.» — «Un kā tad vajag dzīvot?» es saku. Redzu: ir gan sievišķis, bet tāds ar jēgu; varbūt man pateiks ko prātīgu. «Vai tu lasīt proti?» šī prasa. «Drusku jau mācījos.» — «Kāds,» saka, «evaņģelija augstākais bauslis?» — «Augstākais bauslis ir mīlestība!» — «Pareizi. Un vēl ir rakstīts: nav lielākas mīlestības par to, kas savu dzīvību atdod par savu tuvāko. Ar to ir viss pateikts. Un tad vēl vajadzīgs prāts,» viņa saka, «vajag izprast, kas der un kas neder. Bet tas pirkstu skaits, krustu metot, un tabaka — tā tik tāda ārišķība …» — «Tev taisnība,» es atbildu. «Bet tomēr mazliet stingrības nav par ļaunu, lai cilvēks vienmēr protas.»

Tā sarunājāmies un palēnām braucām uz priekšu. Piebraucām pie taigas, pie upītes. Tur ir pārceltuve. Kad maz ūdens, tad upīte ir šaura: pagrūž prāmi — un tas jau ir otrā malā. Pārcēlāji nemaz nav vajadzīgi. Pamodās bērneļi, skatās, ačeles atplētuši: nakts kas nakts. Mežs šalc, pie debesīm mirdz zvaigznes, mēness lec tikai pirms rītausmas. . . Bērniem ir prieks … Kā nu ne — nesaprašas!

Bet, tikko, brālīt, iebraucām taigā, — man salts vien pārskrēja pār kauliem. Skatos: priekšā pa taku tā kā jātnieks aizjātu. Skaidri neko nevar redzēt, bet liekas tā kā Bezroča pelēkais zirdziņš, un ari dipoņa dzirdama. Man sašļuka sirds: kas te notiks? Kādēļ vecai.-; atjājis uz šejieni? Un pirmīt vēl atgādināja man zvērestu . . . Tas nav uz labu… Es kļuvu domīgs . . . Man sametās bailes no veča. Agrāk es viņu ļoti mīlēju, bet no šī vakara sāku bīties; kad iedomājos, kādas viņam bija acis, tad šermuļi skrēja pa miesu.

Es apklusu; domāt neko nedomāju un neko ari nedzirdēju. Mana lielmāte gan parunāja vienu otru vārdu — bet es tik klusēju. Tad arī viņa norimās, nabadzīte . . . Sēdēja vien . ..

Ceļš kļūst šaurs un tumšs. Visapkārt taiga, viens melnums. Arī manā dvēselē ir melna tumsa, melnāka par nakti. Sēžu kā no laivas izmests. Zirgi ceļu zina, skrien paši uz «Akmeni» — es viņus nevadu. Piebraucam — kā tad. Uz ceļa stāv pelēkais zirdziņš, tam mugurā sēž vecais, un acis viņam — tici vai netici — deg kā ogles … Es pat grožus no rokām izlaidu. Zirgi pieskrēja pelēcim cieši klāt un apstājās paši no sevis. «Fjodor,» saka vecais, «nokāp zemē!» Es, tam paklausīdams, nokāpu no bukas, un arī viņš iztrausās no segliem. Savu pelēko zirdziņu viņš izveda uz ceļa — trijjūgam šķērsām priekšā. Mani zirgi stāv nekustēdamies. Arī es stāvu kā apburts. Viņš pienāk man klāt.

pasaka kaut ko, saņem mani aiz rokas un ved pie ratu kulbas. Skatos: man rokā cirvis! …

Eju tam nopakaļus … un nevaru viņam, rīkļurāvējam, neko pateikt, un nav man arī spēka viņam pretoties. «Izdari grēku,» šis saka, «tad lu zināsi nožēlošanas saldumu…» Vairāk neko neatceros. Mēs piegājām kulbai cieši klāt.. . Viņš nostājās ieblakām. «Sāc!» vecais saka. «Papriekš sievišķim pa pieri!» Es paskatījos kulbā . . . Dievs kungs! Mana lielmāte sēž kā aizšauta dūjiņa, bērniņus ar rokām sargādama, un raugās manī platām acīm. Man aptecējās sirds. Arī bērneļi pamodušies, skatās kā putnēni. Nez vai saprot vai ne . . .

Un no šī skatiena es pamodos kā no sapņa. Novērsu acis, pacēlu cirvi. . . Pašam tika bail: sirdī sāka vārīties. Es paskatījos uz Bezroci, viņš nodrebēja. . . Saprata. Paskatījos vēlreiz: viņa acis iezalgojās un šaudās vien. Man pacēlās roka, es atvēzējos . . . vecais nepaguva ne ievaidēties, novēlās man pie kājām, bet es viņu, brālīt, beigtu . . . vēl ar kājām . . . Pats kļuvu par zvēru, dievs kungs, piedod man! . . .

Stāstītājs smagi atņēma elpu.

—    Un kas notika pēc tam? — es vaicāju, redzot, ka viņš, domās nogrimis, cieš klusu . . .

—    Ko? — viņš atsaucās. — Pēc tam? Es atjēdzos, skatos: uz mums auļo Ivans Zacharovs šauteni rokā. Piejāja klāt; es metos pie viņa . . . Arī viņš gulētu līdzās Bezrocim, tiesa gan, bet, paldies dievam, pats noprata. Kā paskatījās uz mani, — tā pagrieza zirgu un sāka tam sist pa sāniem ar šautenes laidi. Tad viņa kumeļš iekaucās cilvēka balsī, tik tiešām, un aiznesās kā putns.

Tagad es biju pavisam atģidies. Uz cilvēkiem neskatījos . . . Uzsēdos uz bukas, uzšāvu zirgiem, tie nekust. Vai re, pelēkais zirdziņš joprojām turpat stāv, aizšķērsodams ceļu. Es viņu biju piemirsis. Palūk, nelabais, kā izmācīts! Es pārmetu krustu. Kā redzams, šis velna lops tepat vien būs jānogulda, es nodomāju. Piegāju pie zirdziņa: stāv, kā stāvējis, ausis skurinādams. Parāvu pavadu, viņš atsperas. «Nu, lielmāt,» es saku, «kāp ārā no ratiem, ka zirgi aiz bailēm vēl nesāk trakot, tāpēc ka šis tiem stāv priekšā.» Lielmāte, paklausīga kā bērns, izkāpj . .. Arī bērneļi traušas laukā, spiežas mātei klāt. Arī viņiem ir baigi, jo te ir tumša, nomaļa vieta un es vēl ņemos ar tiem sātaniem.

Atkāpināju savu trijjūgu, paņēmu atkal cirvi rokā, piegāju pie pelēča. «Nost no ceļa,» es iesaucos, «nositīšu!» Tas pakustina vienu ausi. Sak, neiešu. Ak tu! Man sametās tumšs gar acīm, mati zem cepures saslējās stāvus . . . Atvēzējos ar visu spēku un tad — blāc! tam pa pieri . . . Viņš mazliet iezviedzās, novēlās gar zemi un izstiepa kājas … Es paņēmu to aiz kājām un aizvilku līdzās saimniekam ceļa malā. Guliet nu! …

«Sēdieties!» saku lielmātei. Viņa iesēdināja mazākos bērnus ratos, bet vecāko nespēja pacelt. «Palīdzi,» viņa saka. Es piegāju; puišelis stiepa man rokas pretī. Es jau gribēju to paņemt klēpī, bet pēkšņi atģidos… «Pavāc bērnu nostāk,» saku. «Es taču esmu asiņains, mazais man nedrīkst pieskarties …»

Kā nekā sasēdāmies. Es paraustīju grožus… Mani zirgi krāc, neiet… Ko nu lai daru? .. . «Uzsēdini mazo uz bukas,» es atkal saku. Viņa uzsēdināja puišeli uz bukas, to ar rokām pieturēdama. Uzšāvu zirgiem ar grožiem, — aiziet joņiem vien . .. Tāpat kā tagad, tu jau pats redzēji. Bēg no asinīm …

Rīta pusē es lielmāti nogādāju ciema valdē. Pats atzinos. «Ņemiet mani ciet, es nositu cilvēku.» Lielmāte pastāstīja visu, kā bija. «Viņš mani izglāba,» saka. Mani sasēja. Kā viņa, nabadzīte, raudāja. «Par ko tagad jūs viņu sienat?» šī saka. «Viņš izdarīja labu darbu, pasargāja manus bērnus no ļaundariem.» Redzēdama, ka neviens viņas vārdus neņem vērā, tā metās man klāt un sāka pati raisīt vaļā valgus. To nu gan es viņai neļāvu… «Liecies mierā,» es teicu, «nav tava darīšana. Tagad tā ir cilvēku un dieva darīšana. Vai esmu vainīgs vai nevainīgs, to izspriedīs dievs un labi cilvēki …» — «Bet kāda tad var būt tava vaina?» viņa saka. «Mana vaina ir mana lepnība,» es atbildu. «Aiz lepnības un ar paša gribu es arī tiku pie šiem ļaundariem. Atrāvos no pasaules, neklausīju cilvēkus, rīkojos tikai pēc sava prāta. Un ar savu prātu, lūk, es aiztiku līdz slepkavībai. . .»

Tad viņa tomēr atlaidās un man paklausīja. Taisījās braukt projām, nāca pie manis atvadīties, apkampa mani. . . «Ak tu nabadziņš! . . .» Arī bērniem lika mani apkampt. «Ko tu?» es saku. «Neapgāni mazuļus. Es taču esmu slepkava . . .» Jāatzīstas, es bažījos, vai tik bērni paši nenobīsies no mana grēka. Bet nē, maziņos viņa pienesa man klāt, vecākais pienāca pats. Kad puišelis apvija savas rociņas man ap kaklu — es vairs nevarēju ciesties, sāku kaukt. Asaras plūda aumaļām. Bija gan laba sirds tai sievietei! . . . Varbūt viņas labās sirds dēļ tas kungs nepiemeklēs manu grēku . . .

«Ja pasaulē ir kaut cik taisnības,» viņa saka, «tad mēs tev to panāksim. Savu mūžu tevi neaizmirsīšu!» Un viņa mani tiešām neaizmirsa. Tu jau pats zini, kādas ir mūsu tiesas . . . velk tikai garumā. Noturētu mani cietumā vēl līdz šai baltai dienai, bet viņa un viņas vīrs ar papīriem mani no turienes izdabūja.

—    Tātad tevi tomēr turēja cietumā?

—    Turēja gan un pat krietnu laiku. Galvenais, kādēļ turēja, — naudas dēļ. Lielmāte man atsūtīja pustūkstoti naudas un kopā ar vīru atrakstīja vēstuli. Kolīdz nauda bija pienākusi, tā mana liela tūliņ sakustējās. Atbrauca piesēdētājs, aizsauca mani uz kantori. «Nu,» viņš saka, «tava lieta ir pie manis. Cik dosi? Es tevi pavisam attaisnošu.»

Ak tu, es nodomāju, tava labdzimtība! . . . Par ko viņš prasa naudu! Stidi mani bargi jo bargi, bet lai es redzu tavu likumu, — tad es tev paklanīšos līdz zemei. Bet viņš — še tev! — par naudu …

«Neko nedošu,» es saku. «Tiesā pēc likuma, kam es tagad esmu pakļauts.»

Smejas. «Redzu, tu esi nejēga,» viņš saka. «Pēc likuma tavu lietu viii tulkot divējādi. Likums guļ plauktā, bet es, tā teikt, esmu vara. Iebāzīšu tevi, kur gribēšu.»

«Kā tad tas var iznākt?»

«Nu tā,» viņš saka. «Tu esi muļķis. Paklausies, tu toreiz aizstāvēji kundzi ar bērniem?»

«Nu jā, — un kas tālāk?»

«Labi, aizstāvēji. Vai to var uzskatīt par tikumu? To var pilnīgi,» viņš saka, «tādēļ ka tas ir labs darbs. Tas, redz, ir viens tulkojums.»

«Un kāds tad būs otrs?»

«Otrs? Tas, redz, ir tāds: paskaties pats uz sevi, kas tu esi par dēlieti. Tev pretī stāv vecs vīrs — nevarīgs kā bērns. Viņš tevi samāca, bet tu viņam smuki saliec rociņas uz muguras un projām pie priekšniecības. Bet tu nesaki ne vārda un tik — blaukš! .. . gar zemi. Tas jāuzskata par patvarību, jo tā neklājas darīt. Vai saproti?»

«Saprotu,» es saku. «Nav jums nekādas taisnības! Ja tu man to būtu paskaidrojis… nevis sava paša labuma pēc… šā vai tā — es tev paklanītos līdz zemei. Bet, redz, kā tu dari! Tev no manis nekas netiks.»

Viņš saskaitās.

«Kā gribi. Es tevi, cālīti, cietumā sapūdēšu, iekam vēl tevi būs tiesājusi tiesa.»

«Labi,» es saku, «nedraudi.»

Un viņš mani tiešām sāka pūdēt, bet, redz, lielmāte nelikās mierā, atrada ceļus. Atnāca tāds papīrs nez no kurienes, tā ka mans piesēdētājs, ače, kļuva jestrs. Aizsauca mani uz kantori, kliedza, brēca, bet galu galā tomēr palaida vēl to pašu dienu. Tā es tiku laukā bez tiesas … Pats tagad lāgā nezinu. Ļaudis stāsta, ka arī pie mums būšot taisnīgas tiesas, es gaidu: ja dievs dotu ar zvērinātiem apspriesties, diez ko viņi teiktu.

—    Un ko tad Ivans Zacharovs?

—    Ivans Zacharovs pazuda bez vēsts. Viņam, kā dzird, ar Bezroci bijusi tāda noruna, ka Zacharovs man jās tādu gabaliņu nopakaļus. Tātad, ja es nebūtu ar mieru slepkavot, Zacharovs uz mani šautu ar šauteni. Bet, redz, dievs bija nolicis citādi. . . Kad Zacharovs pie mums piejāja, mans darbs jau bija padarīts. Viņš, rau, nobijās. Pēcāk ļaudis stāstīja, ka toreiz esot atskrējis uz meža sētu un tūdaļ sācis rakt savu naudu no zemes laukā. Izracis, un tāds, kāds bijis, nevienam nekā neteikdams, prom uz taigu . . . Bet līdz ar gaismiņu meža sētu aprijusi uguns. Vai nu pats kaut ko bijis nometis, vai arī, kā stāsta, Kuzma pielaidis sarkano gaili, tas nav zināms. Kā rītausmā sākušas šaudīties liesmas, tā pievakarē oglītes vien vairs palikušas. Izkūpēja viss negantnieku midzenis. Sievas vēl tagad staigājot ubagodamas, bet dēls esot katorgā. Nav vairs ar ko atpirkties.

Tpru, mīlīši! . . . Paldies dievam, esam atbraukuši. . . Paskat, ari dieva saulīte patlaban lec.

IV. Sibirijas volterianietis

Bija pagājis kāds mēnesis. Nokārtojis savas darīšanas, es ar pasta zirgiem atkal braucu atpakaļ uz guberņas pilsētu un ap pusdienu iebraucu N. pasta stacijā.

Resnais uzraugs stāvēja uz lieveņa un kūpināja cigāru.

—    Vai jums vajadzīgi zirgi? — viņš jautāja, neļaudams man ne sasveicināties.

—    Jā gan.

—    Zirgu nav.

—    Ak, ko jūs runājat, Vasilij Ivanovič! Es taču redzu . . .

Tiešām nojumē stāvēja trijjūgs ar sakām un slejām.

Vasilijs Ivanovičs pasmējās.

—   Nē, patiesi, — viņš tad nopietni teica, — jums tagad droši vien nav nekādas steigas … Es jūs laipni lūdzu: pagaidiet!

—    Bet kādēļ tad? Vai tik jūs negaidāt gubernatoru?

—    Gubernatoru! — Vasilijs Ivanovičs iesmējās. — Vai redz, kur viņš tēmē! Nē, tikai galma padomnieku, bet man ļoti gribētos šim puisim parādīt cieņu, tiešām . . . Neņemiet ļaunā, es arī jums no visas sirds gribu pakalpot. Bet es taču redzu: jums nav steigas, un te, var sacīt, lieta grozās ap humanitati, taisnīgu tiesu un pat cilvēces glābšanu.

—    Kādēļ jums vajadzīga taisnīga tiesa? Vai radušies kādi sarežģījumi?

—    Ja pagaidīsiet, es pastāstīšu. Bet ko tad jūs te stāvat? Ienāciet manā būdiņā!

Es biju ar mieru un sekoju Vasilijam Ivanovičam viņa «būdiņā», kur mūs pie tējas galda jau gaidīja viņa dzīvesbiedre, pilnīga un pārlieku labsirdīga dāma.

—    Jā, jūs jautājāt par to taisnīgo tiesu? — Vasilijs Ivanovičs atkal ierunājās. — Vai esat dzirdējis Proskurova vārdu?

—    Nē, neesmu dzirdējis.

—    Kas tur nu ko dzirdēt, — iejaucās sarunā Matrjona Ivanovna. — Tāds pats palaidnis kā manējais un pat avīzēs skrīvē.

Tas nu gan nebija jāsaka, nepavisam ne! — Vasilijs Ivanovičs dedzīgi ierunājās. — Proskurovs, mana mīļā, ir uzticams cilvēks, un ļ»i ickšniecība viņu labi ieredz. Tev vēl būtu manam svētajam svece ļfiiioliek par to, ka tavs vīrs saietas ar tādām personām. Kur tev tādas domas par Proskurovu? Vai tad kaut kādu slaistu cels par sevišķi i.vārīgu lietu izmeklētāju?

—   Ko jūs te melšat? — es metos starpā. — Kas par izmeklētājiem un vēl sevišķi svarīgās lietās?

—   To jau es saku, — sadrošinājās Matrļona Ivanovna, — tu tik niekus vien mal, kā es redzu. Vai tu domā, ka es esmu pēdējā muļķe? Vai tad tādi ir cienījami priekšnieki?

—    Are, kā jūs sajaucāt prātus manai Matrjonai Ivanovnai, — uzraugs kā pārmezdams pašūpoja galvu. — Un, īsti sakot, ne par ko. Statos mums, protams, tāda amata nav, bet, ja cilvēks to tomēr pilda, tā teikt, pēc īpašas uzticības, tad taču ir vēl labāk.

—    Es te nekā nesaprotu, — es sacīju.

—   Te tev nu bija! Pats nesaprot, bet neprašas sievietei jauc prātus! Nu, vai jūs neesat dzirdējis, ka te pie mums ir tāda kompānijā, kaut kas līdzīgs akciju sabiedrībai, kas rīkojas pa lielceļiem un tumšām naktīm? . . . Vai jūs tiešām arī par to nekā neesat dzirdējis?

—    Protams, esmu dzirdējis.

Nu redziet. Tā ir, tā sakot, visu kārtu kompānijā. Rīcība ir plaša, ar devīzi «roka roku mazgā»; viņi zināma mērā pat nevairās no atklātības: mazākais, visi ļoti labi zina, ka šāda sabiedrība pastāv, un zina pat personas, kas tajā ietilpst, — visi, izņemot, protams, ekselenci . . . liet nupat nesen pēc kāda spīdoša darījuma «pašam» pēkšņi uzaususi doma, ka tā «jāiznīdē». Tas, jāsaka, ir noticis arī agrāk: kompānijās locekļi iznīdēja paši sevi, un viss beidzās labi. Bet šoreiz uzaususi tāda dīvaina doma. Ekselencei labpatika ļoti saskaisties, un tā iecēla savu sevišķo uzdevumu ierēdni Proskurovu par izmeklētāju ar visplašākām pilnvarām ne tikai attieksmē uz jau notikušajām lietām, bet arī uz tam, kas vēl notiks, ja ir aizdomas, ka tās saistās ar jau notikušajām.

—    Kas tad tur dīvains?

—    Protams, dievs dod prātu arī bērnam. Gadījies godīgs un enerģisks cilvēks, tas, lūk, ir tas dīvainais! Nu viņš jau iznīdē kādus Irīs mēnešus: sacēlis tādu kņadu, ka nedod dievs! Kādus desmit zirgus jau nobraucis.

—    Un kas tad tur par labumu, it īpaši jums?

Bet tos taču nav nobraucis Proskurovs. . . Tas brauc kārtīgi. Zemstes policija ar šķūtnieku zirgiem dzenas viņam pakaļ. Sacensība, ziniet. Cenšas tikt ātrāk nozieguma vietā . . . dienesta labad, protams, liet tas viņiem bieži neizdodas. Proskurovs pie mums ir gatavais 1 okoks. Taisnība, vienreiz gan viņam veiklā kārtā aizrāva pavedienu no deguna gala .. . Tas nabadziņu tik ļoti saskumdināja, ka viņš pat oficialajā ziņojumā aizmirsās. «Zemstes varas orgāni,» viņš rakstīja, «centās darīt visu, lai sekmīgi noslēptu nozieguma pēdas.» Ha-ha-ha!

—   Tādēļ jau es saku — palaidnis, — teica Matrjona Ivanovna. — Jūs abi esat ar vienu slotu perami…

—   Palaidnis jau nu gan ne, — iebilda Vasilijs Ivanovičs. — Ne-ne! Iznāca tikai misēklis, bet tas pagadās arī visnopietnākajiem cilvēkiem. Viņš pats vēlāk redzēja, ka nošāvis buku. Viņam sāka mākties virsū; nabadziņam bija jāattaisnojas ar to, ka pārrakstīji es. «Turpmāk,» viņam teica, «tāda pārrakstīšanās nav pieļaujama, citādi būs jūs jāatbrīvo vārgas veselības dēļ.» Savādnieks! Ha-ha-ha!

—    Bet kāda jums tur daļa? — es jautāju.

Vasilijs Ivanovičs sataisīja pa pusei jocīgu, pa pusei nopietnu seju.

—    Es, redziet, eju viņam talkā. Mums, pajautājiet, lūk, Matrjonai Ivanovnai, ir īsta sazvērestība, slepena savienība. Viņš «iznīdē», bet es, ziniet, vienmēr gādāju, lai viņam zirgi pie rokas. Teiksim, kaut vai šodien: tur kaut kur uz platā ceļa notikusi slepkavība, un ziņnesis aizauļo pie viņa ar ziņu. Tātad arī pats iznīdētājs drīz būs klāt; man jau zirgiem sakas kaklā, un arī draugiem citās pasta stacijās es palūdzu, lai tie sagatavo zirgus. Tā iznāk, ka arī vienkārša uzrauga amatā cilvēki var izdarīt diezgan vērtīgu pakalpojumu, jā gan …

Šīs tirādes beigās jautrais uzraugs atkal vairs nevarēja noturēties nopietnā tonī un sāka smieties.

—    Pag, pag, — es viņam teicu. — Jūs smejaties, bet sakiet mar> nopietni: vai jūs ticat šai iznīdētāja misijai vai tikai novērojat?

Vasilijs Ivanovičs dziļi ievilka cigara dūmus un brītiņu klusēja.

—    Iedomājieties, — viņš teica diezgan nopietni, — es taču pats sev vēl neesmu tādu jautājumu uzdevis. Pagaidiet, ļaujiet padomāt… Nē, kāda te, pie joda, misija! Drīz viņš aizvelsies kūleņu kūleņiem, tas tiesa. Bet kā tips, es jums saku, viņš ir ļoti interesants. Piemēra pēc: izrādās taču, ka es īstenībā viņa darbības panākumiem nemaz neticu; dažbrīd man šis iznīdētājs šķiet smieklīgs bez gala, bet eju viņam talkā un, ja vēlaties, Matrjonai Ivanovnai taisnība — pat saceļu pret sevi savu «īsto» priekšniecību. Kādēļ? Un vai es viens? Visur viņam ir savi cilvēki . . . «līdzjutēji». Tur, protams, slēpjas viņa spēks. Tikai.. . dīvaini, liekas, neviens netic viņa panākumiem. Jūs nupat dzirdējāt: Matrjona Ivanovna saka, ka «īstie priekšnieki tādi neesot». Tā ir sabiedrības domas atbalss. Bet ar visu to — kamēr vien šis mazulis laužas uz priekšu, «turot augstu savu karogu», kā raksta avīzēs, katrs cilvēks, kam kaut cik sirds, vai arī vienkārši tāds, kas personīgi nav ieinteresēts, garām ejot cenšas novelt vienu otru akmentiņu no viņa ceļa, lai šis mazulis neapdauzītos. Bet tas jau, protams, nekonelīdzēs.

—   Kādēļ tad ne? Un ja jutis līdz tie iedzīvotāji, kas šajā gadījumi» tieši ieinteresēti? …

—   Tā gan ir, bet šī līdzjūtība it kā nav gluži pilnvērtīga. Varbūt jūs pats dabūsiet redzēt, kāds viņš ir, šis bērns. Iet tik uz priekšu bez jebkādas «politikas» un par to nemaz nebēdā, ka bubulis viņu varētu apēst. Bet svešs cilvēks tik noskatās un pakrata galvu: «Sak, apēdis mazuli bez sāls!» Un metas viņa žēl. «Pagaidi,» saka svešais cilvēks, «es tev šeit patīrīšu taku, bet, tālāk ejot, tevi apēdīs bubulis, kā likts.» Viņam tas nekas, viņš tik iet! Vai jūs arī zināt, ko nozīmē līdzjūtība, ja netic panākumiem? Te, sak, nepieciešams īsts priekšnieks, gudrs kā čūska, tāds, ziniet, kas prot līst pa apkārtceļiem, kas prot izrādīties cienīgs tur, kur vajag, un, kur vajag, neniecina ari kukuli — ļa tā nav, kas tas par priekšnieku! Tad varbūt varētu ari rasties ticība: «Šis gan pieveiks!» Tad tikai… velns lai parauj! nebūtu līdzjūtības, jo visu izskaidrotu kā «priekšniecības» interešu saskaršanos . . . Tieci nu gudrs! .. . Ek, tāda ir tā mūsu zeme, tāda ir mūsu zemīte! … Dzersim labāk tēju!

Vasilijs Ivanovičs spēji aprāvās un pagriezās uz krēsla.

—    Ielej, Matrjonit, tēju, — viņš tādā kā mīkstā balsī teica sievai, kas visu laiku ar lielu interesi bija klausījusies vīra runā. — Bet vai mēs papriekš, — viņš pagriezās uz manu pusi, — neiemetīsim uz pirmo kāju? . . .

Arī pats Vasilijs Ivanovičs bija viens no tiem interesantajiem tipiem, kādus, šķiet, var sastapt tikai Sibirijā; vismaz tikai Sibirijā jūs kaut kādā pasta stacijā varēsiet atrast tādu filozofu uzrauga amatā. Nebūtu ko brīnīties, ja Vasilijs Ivanovičs būtu kāds «izsūtītais». Šeit nav mazums cilvēku, kurus laimes rats notriecis no zināmiem augstumiem un iesviedis attālos apgabalos; tie te no jauna sāk rausties uz augšu, kāpienu pa kāpienam, ieviešot šajās «zemajās» sfērās tām diezgan neparastus paņēmienus, izglītību un kulturu. Bet Vasilijs Ivanovičs, gluži otrādi, savas brīvdomības dēļ rāpās no augstākām pakāpēm uz leju — lēnām, bet noteikti. Viņš uz to raudzījās ar īsta filozofa mieru. Ieguvis jau agrā jaunībā kaut kādas pedagoģijas ietekmē, kas arī nav reta šajā «izsūtīto zemē», inteliģenta cilvēka gaumi un tieksmes, viņš tās visu savu mūžu augstu vērtēja, niecinādams dzīves ārējās ērtības. Bez tam viņā mita mākslinieks. Kad Vasilijs Ivanovičs bija omā, viņā varēja tā klausīties, ka aizmirsās ir ceļš, ir steidzamas darīšanas. No viņa birtin bira anekdotes, stāsti, gleznas, gar acīm aizslīdēja vesela panorama tipu, kas bija raksturīgi vienīgi šai savdabīgajai zemei, kurā bija aizmirsuši ieviest reformas: visi šie badīpie, alkatīgie, nemierīgie, žiglie piesēdētāji; apriņķu policijas priekšnieki, kas jau bija atēdušies un sākuši izjust «eksistences jaukumu»; kalnu policijas priekšnieki, kas atradās labklājības augstumos; padomnieki, vecākie padomnieki un «visādu» uzdevumu ierēdņi… Un pār visu šo pasauli, ko Vasilijs Ivanovičs pazina līdz pēdējam kaktiņam, valdīja vietējo jupiteru labsirdība un diženība ar demonstrativi pompadūriskiem negaisiem un bērnišķīgi naivu zemes nepazīšanu, ar Pēterburgas departamentu kancelejas redzes loku un vareno satrapu varu. Un Vasilijs Ivanovičs savos stāstos to visu apgaismoja ar to īpašo iejutību, ar kādu īsts mākslinieks attēlo priekšmetu, kas viņu interesē. Bet Vasilijam Ivanovičam viņa dzimtene, ko tas bieži tēloja tik nepievilcīgās krāsās, bija ļoti interesants priekšmets. Būdams inteliģents cilvēks šī vārda īstajā nozīmē, viņš ar pilnām tiesībām varēja attiecināt uz sevi dzejnieka vārdus:

Es mīlu tēvzemi ar īpatnēju mīlu!

Un viņš to tiešām mīlēja, kaut gan šī nepienācīgi novērtētā mīlestība bija par iemeslu viņa pakāpeniskai «degradacijai», kā viņš pats izteicās. Kad pēc kādas nebūšanas atklāšanas, kas bija viņa atmaskošanas tieksmes un darbības sekas, tam piedāvāja diezgan labu vietu Krievijā, viņš, mazliet padomājis, atbildēja šīs vietas piedāvātājam:

— Nē, mīļais, pateicos jums, bet es nevaru… Nevaru! Ko es tur darīšu? Viss man svešs. Apžēlojieties, tur man pat nebūs ko izlamāt.

Vispār, ja man gadās dzirdēt vai lasīt Sibirijas un pirmsreformu Krievijas salīdzinājumu — salīdzinājumu, kas vienu laiku bija tik izplatīts, — man vienmēr nāk prātā noteikta atšķirība. Šī atšķirība iemiesojas mana drauga humorista resnajā stāvā. Lieta tā, ka pirmsreformu Krievijai nebija par kaimiņu reformētā Krievija, bet Sibirijai šis kaimiņš ir, un šis apstāklis rada to ironisko attieksmi pret savu dzimto īstenību, attieksmi, kāda Sibirijā vērojama pat ne visai inteliģentos cilvēkos. Mūsu Krievijas Skvozņiks-Dmuchanovskis savas dvēseles vienkāršajā nemākslotībā domāja, ka «tā jau pats dievs nolicis, un volterianieši veltīgi pret to bruņojas». Bet Sibirijas Skvozņiks piedzīvoja sava Krievijas prototipa iznīcināšanu, piedzīvoja volterianiešu uzvaru, un viņa nemākslotās izpratnes jau vairs nav. Viņš plosās un ārdās, bet netic savai providences misijai. Pūš vieni «vēji» — viņš priecājas, pūš citi — viņš kļūst grūtsirdīgs un griež zobus. Taisnība, izmisumam vienmēr piejaukta maza cerībiņa: «Varbūt arī šoreiz vēl paies secen,» — toties arī katrai cerībai piejauktas rūgtas šaubas: «Nez vai tas būs uz ilgu laiku!» Jo «mežu cērt aiz Uraliem, bet Sibirijā skaidas lec». Bet te vēl maliņā stāv pašu «volterianietis» bieza auduma mētelī un smaida: «Ko nu, mīļais, kamēr dievs vēl kaut kā pacieš …» — bet paklusām skrīvē korespondences Krievijas bezcenzuras izdevumiem.

—    Bet jūs taču man vēl nemaz neesat pastāstījis, kas toreiz ar ļimu notika gravā? — Vasilijs Ivanovičs man jautāja, kad mēs, pēc tēj.is aizkūpinājuši cigārus, turpinājām savu sarunu.

Es pastāstīju visu lasītājam jau zināmo.

Vasilijs Ivanovičs sēdēja, domās nogrimis, pētīdams nosmēķētā cigara galu.

—    Jā, — viņš teica, — savādi cilvēki. . .

—    Vai jūs viņus pazināt?

—    Ko lai jums saku? Esmu ar viņiem saticies, sarunājies, ari tēju dzēris, tāpat kā ar jums. Bet pazīt … to gan ne! Piesēdētājiem v:u apriņķa policijas priekšniekiem varbūt gara radniecības dēļ redzu cauri, bet šitos es nevaru izprast. Skaidri zinu tikai vienu: tas Siļins sveikā neizies, ja ne tagad, tad vēlāk viņi to katrā ziņā nobeigs.

—    Kādēļ jūs tā domājat?

—    Kā tad citādi? Notikums ar jums jau nav pirmais. Visos līdzīgos bīstamos gadījumos, kad neviens pasta puisis neiedrošinās braukt, mēdz griezties pie šī drošinielca, un viņš nekad neatsakās. Un ievērojiet to: tas nekad neņem līdz nevienu ieroci. Taisnība, viņš visiem imponē. Kopš viņš noguldījis Bezroci, viņam piemīt tāda kā burvja vara, kurai arī viņš pats, šķiet, ir pakļāvies. Bet tā taču ir tikai ilūzija. Še jau visādi puiši spriež: « «Slepkavu», sak, kauču vai ar apvārdotu lodi, bet nokniebt tomēr var …» Tā liekas, ka neatlaidība, ar kādu tas pats Konstantins uz viņu raida savus šāvienus, izskaidrojama tieši ar to, ka viņš ir iegādājies tādas apvārdotas lodes.

V. «I z n ī d e t a j s»

Pašā sarunas vidū Vasilijs Ivanovičs sāka ausīties.

—    Pag, — viņš teica, — liekas, skan zvārgulis. . . Jādomā, tas būs Proskurovs.

Un, izrunājot šo vārdu, Vasiliju Ivanoviču acīm redzot atkal pārņēma viņa smējīgā jautrība. Viņš knaši pieskrēja pie loga.

—   Tā jau ir. Redz, kur laiž mūsu iznīdētājs. Paskatieties, paskatieties: tā taču ir vesela glezna. Ha-ha-ha! . . . Lūk, tā viņš brauc vienmēr! Viskārtīgākais vīrietis.

Es piegāju pie loga. Zvārguļa skaņas ātri tuvojās, bet sākumā es redzēju tikai pūtekļu mākoni, kas it kā izvēlās no meža un nesās pa ceļu uz pasta staciju. Bet tad ceļš, kas veda nokalnis, spēji pagriežas uz staciju, un šajā vietā mēs varējām saskatīt braucējus tieši sejā un pašā tuvumā.

Pasta trijjūgs ar viegliem divričiem ātri traucās uz priekšu. Iekarsušo zirgu pakavi gubām vien uzspārdīja šķembas un sīku oļu putekļus, bet pasta puisis, noliecies no bukas, zirgus vēl skubināja ar kliedzieniem. Aiz vedēja bija redzams stāvs formas cepurē ar kokardi un civilā mēteli. Kaut gan divričus pa grambaino ceļu kratīja un mētāja bez žēlastības, kungs ar kokardi tam nepiegrieza ne mazākās vērības. Arī viņš, stāvot kājās, bija pārliecies pār buku un acīm redzot uzmanīgi vēroja ikvienu katra zirga kustību, kontrolēdams tos un raudzīdamies, lai neviens no viņiem neatpaliktu. Lāgu lāgiem viņš aizrādīja pasta puisim, kuram, pēc viņa domām, vajadzētu uzšaut, šad tad pat atņēma vedējam pātagu un centīgi, kaut arī nemākulīgi pātagoja pats. No šīs nodarbības, kas saistīja visu viņa uzmanību, viņš atrāvās tikai retumis, lai paskatītos pulkstenī.

Visu laiku, kamēr trijjūgs joņoja kalnup, Vasilijs Ivanovičs smējāskā kutināts; bet, kad zvārgulis, izmisīgi nošķindējis pašā lieveņa priekšā, pēkšņi apklusa, uzraugs jau sēdēja uz kušetes un smēķēja savu cigāru,, it kā nekas nebūtu noticis.

Brīdi pagalmā bija dzirdama tikai piekusušo zirgu smagā elpa. Bet piepeši atvērās mūsu durvis, un istabā iedrāzās atbraucējs. Tas bija apmēram 35 gadus vecs neliela auguma kungs ar nesamērīgi lielu galvu. Platā seja ar mazliet izrieztajiem vaigu kauliem, taisnajām uzacīm, drusku uzrauto degunu un smalki veidotajām lūpām bija gandrīz taisnstūraina un pauda savdabīgu enerģiju. Lielās, pelēkās acis raudzījās cilvēkiem taisni virsū. Vispār Proskurova seja no pirmā acu uzmetiena pārsteidza ar savu nopietno izteiksmi, bet pēc kāda brīža šis iespaids it kā izgaisa. Kārtīgā ierēdņa vaigu bārda, kas ietvēra gludi skūto seju, šķirtne uz zoda, dīvaini ātrās kustības pirmajam iespaidam tūliņ piejauca komismu, ko vēl pavairoja šajā īpatnējā figūrā apvienotie kontrasti.

Ienācis istabā, Proskurovs vispirms uz mirkli apstājās, tad ātri pārlaida tai skatienu un, ieraudzījis Vasiliju Ivanoviču, tūliņ metās pie tā.

—    Uzrauga kungs! . . . Vasilij Ivanovič, draudziņ . . . dodiet zirgus! … Dodiet man zirgus, cienījamais kungs, dieva dēļ, ātrāk!

Vasilijs Ivanovičs, atzvēlies uz kušetes, joprojām paturēja savu vēsi diplomātisko izskatu.

—   Nevaru… Un jums, šķiet, pasta zirgi nepienākas, bet zemstes vajadzīgi piesēdētājam, — viņš drīz būs klāt.

Sākumā Proskurovs bija bēdīgi izbrīnījies, tad tas spēji iekarsa.

—    Kā, kā jūs tā? Es taču ierados agrāk. Nē, piedodiet… Pirmkārt, jūs maldāties arī attieksmē uz pasta zirgiem: man katram gadījumam ir ceļa zīme . . . Bez tam uz likuma pamata …

Bet Vasilijs Ivanovičs jau smējās.

—      Ak, velns parāvis! Jūs mūždien dzenat jokus, bet man nav laika! — pikti noteica Proskurovs, kas acīm redzot ne jau pirmo reizi bija iegājis šajā slazdā. — Dieva dēļ ātrāk, man te darīšanas.

—      Zinu, slepkavība …

—    Un kā jūs to zināt? — Proskurovs uztraucās.

—    Kā jūs to zināt! — mēdījās uzraugs. — Piesēdētājs taču ir jau tur. Es to dzirdēju no viņa.

—    Ek, jūs atkal melšat niekus, — Proskurova sejā pavīdēja prieks,

—   viņi nav vēl ne ausi pacēluši, bet manējiem, vai zināt, jau vainīgais, tas ir īstenībā … pareizāk sakot, — aizdomās turētais rokā. Tur, mīļais, iznāks. . . pamatīgs troksnis! . . . Gan jūs redzēsiet, kā es viņus visus izčakarēšu!

—    Izčakarēsiet gan! Pielūkojiet, ka neizčakarē jūs. Proskurovs pēkšņi nodrebēja. Pagalmā ieskanējās zvārguļi.

—    Vasilij Ivanovič, — viņš piepeši ierunājās pieglaimīgā balsī.

—   Es dzirdu, tur jūdz zirgus. Vai tie būs man?

Pie tam viņš satvēra uzraugu aiz rokas un pameta bažīgu skatienu uz manu pusi.

—    Kā tad, jums, jums. . . apmierinieties! Bet kas jums tur īstenībā ir?

—    Slepkavība, mīļais! Atkal slepkavība … Un vēl kāda! Ir noteiktas pazīmes, ka rīkojusies jums zināmā banda. Man ir pavedieni rokā. Ja nekļūdos, te varēs savilkt vairākus galus kopā… Ai, dieva dēļ, ātrāk! …

—   Tūliņ. Bet kur tad tas noticis?

—    Atkal tajā pašā sasodītajā gravā. To vietu vajadzētu ar pulveri gaisā uzspert, tik tiešām! Nosituši vedēju . . .

—    Kas tad tas? Vai tik pasts nav aplaupīts?

—    Ak nē, nosists «brīvais».

—    «Slepkava»? — es iesaucos, pēkšņa minējuma satricināts. Proskurovs pagriezās pret mani un ar saivām lielajām acīm ieurbās manā sejā.

A

—    T-tiešām … noslepkavoto tā sauca. Bet atļaujiet jautāt: kādēļ jūs tas tā interesē?

—    Hm… — Vasilijs Ivanovičs norūca, un viņa acīs iedzirkstījās jautras uguntiņas. — Nopratiniet viņu, pamatīgi nopratiniet!

—    Es esmu ar viņu kādreiz ticies.

—    Tā-tā! … — Vasilijs Ivanovičs gari novilka, — ti-i-cies . . . Un jūsu starpā nebija naids vai sacensība, jeb vai jūs no nelaiķa negaidījāt mantojumu?

—    Atkal jūs ar saviem jokiem! Kas par neciešamu cilvēku! īdzīgi atgaiņājās Proskurovs un pievērsās man.

—    Atvainojiet, cienījamais kungs, patiesībā es jūs nemaz negribu iesaistīt šajā lietā, bet saprotiet… tā sacīt, intereses . . .

Taisnīga tiesa un likumība, — atkal iemeta starpā nelabojamais uzraugs.

Vārdu sakot, — Proskurovs turpināja, uzmetis Vasilijam Ivanovičam bargu skatienu, — es gribēju teikt, ka ievērot tiesas intereses pienākas, tā sacīt, ikvienam pilsonim. Un, ja jūs varat sniegt kādas ziņas, kas attiecas uz lietu, tad . . . jūs saprotat.. . vārdu sakot, jums pienākas to darīt.

Man spēji uzausa neskaidra doma.

—   Nezinu, — es atbildēju, — par cik var sekmēt nozieguma atklāšanu tās ziņas, kuras es varu sniegt. Bet es priecātos, ja tās izrātlitos derīgas.

—   Lieliski! Tāda vēlēšanās dara jums godu, cienījamais kungs. Atļaujiet uzzināt, ar ko man ir tas prieks? . . .

Es minēju savu vārdu.

—   Afanasijs Ivanovičs Proskurovs, — viņš savukārt stādījās priekšā. — Jūs nupat izteicāt vēlēšanos palīdzēt tiesai. Nu redziet — lai nepadarītu tikai pusi darba, vai jūs nebūtu ar mieru, cienījamais kungs … vārdu sakot. . . braukt man tagad līdz?

Vasilijs Ivanovičs skaļi iesmējās.

—   Nu — tas nu gan . . . man jāsaka . . . Velns viņu zina, ko tas nozīmē! Vai tad jūs esat nodomājis viņu apcietināt?

Proskurovs ātri un tā kā sakautrējies saķēra manu roku.

—  To, lūdzu, nedomājiet, — viņš teica. — Apžēlojieties, — uz kāda pamata? . . .

Es pasteidzos viņu nomierināt, sacīdams, ka man tāda doma ne prātā nav nākusi.

—    Un arī Vasilijs Ivanovičs, protams, joko, — es piemetināju.

—   Priecājos, ka jūs mani saprotat. Mans laiks ir dārgs! Te, ziniet, ir tikai divi ceļa posmi. Braucot jūs man pastāstīsiet, kas jums zināms. Jā, starp citu, es esmu bez rakstveža.

Man nebija iemesla atteikties.

—  Taisni otrādi, — es teicu Proskurovam, — es pats gribēju jūs lūgt ņemt mani līdz, jo šī lieta mani personīgi ļoti interesē.

Manā priekšā kā dzīvs pacēlās «slepkavas» tēls ar drūmajiem vaibstiem, ar cietēja kroku starp uzacīm, ar apslēpto domu acīs. «Sasauc kraukļus virs manas galvas, nolādētais!» — es atcerējos viņa skumjo priekšnojautu. Man sažņaudzās sirds. Tagad šie kraukļi riņķo pār viņa izdzisušajām acīm tumšajā gravā, kas jau agrāk ar savu baigo ēnu bija aptumšojusi viņa skaidro dzīvi.

—   Ehe-hē! — pēkšņi iesaucās Vasilijs Ivanovičs, pametis vērīgu skatienu pa logu. — Afanasij Ivanovič, vai jūs nevarat pateikt, kas tur brauc, tur pie paša meža?

Proskurovs tikai paskatījās pa logu un tūliņ traucās uz izeju.

—    Ātrāk, dieva dēļ! — viņš uzsauca man, jau iedams un paķerdams no galda cepuri.

Ari es uz ātru roku saposos un gāju ārā. Tajā pašā mirklī pie lieveņa kāpnēm piebrauca straujais trijjūgs.

Paskatījies uz meža pusi, es tālumā ieraudzīju ratus, kas ātri tuvojās. Iekšā sēdētājs reizēm piecēlās kājās un kaut ko darīja virs pasta puiša muguras: varēja redzēt, kā pacēlās un nolaidās viņa rokas. Slīpie novakara saules stari meta sīkas dzirkstītes viņa pogās un uzplečos.

Proskurovs samaksāja pasta puisim, kas viņu bija atvedis. Puisis atņirdza zobus, — viņš izskatījās apmierināts.

—    Esmu |oti mierā, jūsu labdzimtība …

—    Vai pateici biedram, lūk, tam? — Proskurovs parādīja uz jaunā vedēja pusi.

—    Zināms, — tas atbildēja.

—    Tik pielūko, — izmeklētājs vēl noteica, sēzdamies ratos. — Ja aizbrauksi pusotra stundās, dabūsi rubli, bet minūti vēlāk — saproti? — tikai vienu minūti .. .

Te zirgi parāvās uz priekšu, un Proskurovs aizrijās, nepabeidzis savu teikumu.

VI. J e v s e j i č s

Līdz B. bija kādas divdesmit verstis. Sākumā Proskurovs aizvien raudzījās pulkstenī, salīdzināja atstatumus un palaikam nemierīgi skatījās atpakaļ. Pārliecinājies, ka trijjūgs joņo braši un pakaļdzīšanās aizmugurē nav manāma, viņš griezās pie manis.

—    Nu, cienījamais kungs, — kas jums īsti zināms šinī lietā?

Es pastāstīju par savu piedzīvojumu gravā, par vedēja priekšnojautu, par draudiem, kurus viņam uzsauca viens no laupītājiem, kā man likās, — tirgotājs. Proskurovs nebilda ne vārda.

—    Jā-ā, — viņš teica, kad es biju beidzis. — Tam visam būs sava nozīme. Bet vai jūs atceraties šo cilvēku sejas?

—    Jā, izņemot varbūt tirgotāju.

Proskurovs uzmeta man skatienu, kas izteica nopietnu pārmetumu.

—     Ak mans dievs, — viņš iesaucās, un viņa balsī ieskanējās rūgta vilšanās. — Hm .. . Protams, jūs neesat vainīgs, bet tieši viņu jums vajadzēja ievērot. Zēl, ļoti žēl. . . Un tomēr viņš no tiesas neizbēgs.

Ātrāk nekā pusotra stundās mēs jau bijām pasta stacijā. Devis rīkojumu, lai drīzāk sajūdz zirgus, Proskurovs lika atsaukt ciema tiesas vīru.

Tūliņ ieradās neliela auguma zemnieks ar retu bārdeli un valšķīgām acīm. Viņa sejas izteiksme pauda labsirdības un viltības raksturīgo sajaukumu, bet, vispār ņemot, kopiespaids, kāds palika no šī cilvēka, bija patīkams un radīja pret to labvēlīgu noskaņojumu. Sliktie virssvārki, vispār noplīsušais, nabadzīgais apģērbs neliecināja par diez kādu turību. Ienākot istabā, viņš paklanījās, tad paraudzījās ārā pa durvīm, it kā gribēdams pārliecināties, vai neviens neklausās, un tad pienāca tuvāk. Tā šķita, ka, būdams kopā ar Proskurovu, viņš jutās diezgan neērti un pat it kā apdraudēts.

—    Sveiks, sveiks, Jevsejič! — ierēdnis laipni teica. — Nu, kas ir? Vai tas putns mums nav aizlaidies?

—    Kāpēc viņš aizlaidīsies? — Jevsejičs teica mīņādamies. — Mēs taču apsargājam.

—    Vai tu mēģināji ar viņu aprunāties? … Ko viņš saka?

—    Mēģināt jau mēģināju, bet, āreče, tas nav necik runīgs. No sākuma es ar viņu lūkoju pa labam, bet vēlāk, jāatzīstas, maķenīt pabaidīju. «Ko tu,» saku, «šāds un tāds, guli kā bluķis? Vai tu arī zini,» saku, «kas es esmu?» — «Nu, kas tad?» viņš prasa. «Tak jau priekšniecība,» saku, «ciema tiesas vīrs!» — «Šitādai priekšniecībai,» viņš saka, «mēs sadevām pa purnu…» Ko tu tādam padarīsi? Nekrietnelis! … Skaidrs, ka blēdis!

—    Nu labi, labi! — Proskurovs viņu nepacietīgi pārtrauca. — Apsargājiet labi. Es drīz būšu atpakaļ.

—    Nekur neizbēgs. Un šis, jūsu labdzimtība, — jāsaka taisnība, ir rāms … Jau kur tas laiks, kā tikai guļ vien un skatās griestos. Vai snauž vai tāpat atstaipa kaulus, ej tu sazini. . . Tikai reiz viņš piecēlās, teicās, griboties ēst. Es to drusku pabaroju, viņš vēl palūdza tabaku smēķim un likās atkal guļus.

—    Ļoti labi, brālīt. Es uz tevi paļaujos. Ja atbrauc feldšeris, sūti viņu uz nozieguma vietu.

—    Varat būt drošs. Bet ko es gribēju pavaicāt, jūsu labdzimtība . .

Jevsejičs atkal piegāja pie durvīm un paskatījās priekšnamā.

—    Kas tad vēl? — jautāja Proskurovs, jau grasīdamies iet pa durvīm laukā.

—    Jā, tātad tagad, kā mēs spriežam, — Jevsejičs iesāka, izgudrēm mīņādamies un šķībi paskatīdamies uz mani, — tagad, ja zemnieki liktos tiem virsū, tad būtu īstais laiks… Tātad zemnieku kopiena, vai, jāsaka, visi kopā.

—    Nu? — Proskurovs teica un pielieca galvu, lai labāk ieklausītos zemnieka nesakarīgajos paskaidrojumos.

—    Kā tad ne, jūsu labdzimtība, spriediet paši! Tagad vairs nav dzīvošanas; nemiers un nemiers! Kas tiem tagad par spēku, un viss viņiem tīrais nieks . . . Tagad kauču tas pats blēdis . . . Kas tad viņš

tāds ir? Var teikt, nopirkts cilvēks; tikai par naudu . . . Nebūs viņš, tad būs cits . . .

—    Taisnība, — Proskurovs viņu pamudināja, acīm redzot stipri ieinteresēts. — Turpini vien, brālīt. Es redzu, tu esi vīrs ar galvu. Un kas tālāk?

—    Vairāk nekas; ja tikai zemnieki tagad redzētu, ka viņiem palīdz . . . varbūt mēs iedrīkstētos pret viņiem… Vai tad tic mazumu nodarījuši? Zemnieku kopiena — tas jau kaut kas ir.

—   Zināms, palīdziet tiesai, un tiesa palīdzēs jums, — Proskurovs sacīja diezgan svarīgi.

—    Protams, — Jevsejičs domīgi noteica, — bet mēs atkal savā starpā spriežam: ja, sak, tagad jūsu labdzimtība pret priekšniekiem nenoturēsies, tad mums jāizput no pasaules ar visiem bērniem. Tāpēc, ka viņiem spēks rokā . . .

Proskurovs nodrebēja, it kā viņā būtu ieskrējusi elektriskā dzirkstele, un, ātri paķēris cepuri, izdrāzās ārā. Es viņam sekoju, atstādams Jevsejiču tādā pašā neziņas stāvoklī. Viņš noplātīja rokas un kaut ko nomurmināja.

Proskurovs ļoti sašutis sēdās ratos.

—   Tā ir aizvien! — viņš teica. — Tikai kompromisi, visur tikai kompromisi… Ja viņiem nodrošina panākumus, tad tie ir ar mieru atbalstīt tiesu… Ko jūs par to sakāt? Tā . . . tā taču — galu galā ir izvirtība . .. Pienākuma apziņas trūkums.

—    Ja jau jūs ar tādu jautājumu pie manis griežaties, — es teicu, — tad es atļaujos jums nepievienoties. Man šķiet, viņiem ir tiesības legālā ceļā prasīt no «valsts varas» taisnīgas lietas panākumu garantiju. Jo kas tad ir valsts varas ideja? . . . Vai jūs tā nedomājat: ja zemnieku kopienai aizliegta linča tiesa, tad līdz ar to tā ir uzņēmusies zināmas saistības? Uņ, ja tās netiek pildītas, tad . . .

Proskurovs spēji pagriezās uz manu pusi un acīm redzot gribēja ko teikt, bet neko nepateica un iegrima dziļās domās.

Mēs nobraucām kādas sešas verstis; līdz gravai bija atlikušas ne vairāk par trim, kad mums aiz muguras atskanēja zvārgulis.

—    Ahā, — Proskurovs teica, — viņš brauc, zirgus nepārjūdzis. Jo labāk: nepagūs satikties ar apcietināto. Es jau tā domāju.

VII. Piesēdētājs

Sarkansārta saule jau skāra apvāršņa malu, kad mēs piebraucām pie gravas. Gaismas pietika, kaut gan gravā jau bija iegūlusi vakara krēsla. Bija kluss un dzestrs. «Akmens» mēmi rēgojās no miglāja, un virs tā pacēlās pilns, kaut arī vēl bāls mēness. Melnā taiga kā apburta snauda ir nepakustēdamās, nepačabēja neviens zariņš. Klusumā ieskanējās tikai zvārguļu zvaņas, kas, atbalsojoties aizā, dobji traucās augšup. Mums aiz muguras bija dzirdama tāda pati skaņa, tikai vājāka.

Pie krūmiem kūpēja dūmi. Sargātāji zemnieki sēdēja ap ugunskuru, drūmi klusēdami. Ieraudzījuši mūs, viņi piecēlās un noņēma cepures. Pasāņus zem audekla apsega gulēja mironis.

—    Labdien, brāļi! — izmeklētājs klusi teica.

—    Sveiki, jūsu labdzimtība! — atbildēja zemnieki.

—    Vai neko no vietas neizkustinājāt?

—   Liekas, ka neko … Viņu gan mazlietiņ apkopām: nav labi tā … Lopu neaiztikām.

—    Kādu lopu?

—    Nu to pašu: ek, ābolaino mežoņi nošāvuši… Nelaiķis griezies atpakaļ jāšus.

Tiešām, kādas trīsdesmit asis tālāk ceļmalā bija redzams nogalinātais zirgs.

Proskurovs sāka apskatīt apvidu, paaicinājis līdz arī sargus. Es piegāju pie mirušā un pacēlu apsegu no viņa galvas.

Līķa bālā seja pauda mieru. Izdzisušās acis raudzījās augšup vakara debesīs, un sejā bija redzama tā īpašā neizpratnes un it kā jautājuma izteiksme, kādu nāve reizēm atstāj kā aizejošās dzīvības pēdējo kustību.. . Seja bija tīra, asinīm nenotraipīta.

Pēc stundas ceturkšņa Proskurovs ar zemniekiem pagāja man garām, dodamies uz krustceļiem. Viņiem pretī brauca rati, kas bija traukušies aiz mums.

No tiem izkāpa vīrietis pusmūža gados, policista formas tērpā un jauns kungs civilapģērbā, — tas bija feldšeris.

Piesēdētājs acīm redzot bija stipri noguris. Viņa platās krūtis cilājās kā kalēja plēšas un viss druknais ķermenis raustīt raustījās zem īsā, diezgan elegantā formas mēteļa. Arī valgi piepūtās un saplaka, pie kam lielo, melni krāsoto ūsu gali te saslējās stāvus gaisā, te atkal piekļāvās pie ausīm. Kuplie pelēcīgie, iesirmie, cirtainie mati bija pavisam putekļaini.

—    U-uf, — viņš ierunājās elsdams pūzdams. — Jums, Afanasij Ivanovič, līdz nevar tikt. Labdien!

—    Sveicināti, — Proskurovs vēsi atbildēja. — Gluži velti jums labpatika steigties. Es varēju arī pagaidīt.

—    Nē, kādēļ tad? U-uf… Dienests pirmajā vietā . .. Man, ziniet, netīk, ka uz mani jāgaida. Tas nav pēc maniem principiem.

Piesēdētājs runāja aizsmakušā karavīra basā, kurā klausoties neviļus sitās nāsīs ruma un Zukova tabakas smarža. Viņa mazās, izbalējušās, tomēr vēl diezgan dzīvās un mundrās acis pa to starpu skraidīja apkārt, nemierīgi pētīdamas apkārtni. Tās apstājās pie manis.

—   Tas ir mans paziņa N. N. kungs, — Proskurovs stadija mani priekšā, — kas pagaidām veic mana rakstveža pienākumus.

—    Esmu dzirdējis. Priecājos. Ļoti patīkami. Atvaļināts štaba kapteinis Bezrilovs.

Bezrilovs pielika roku pie cepures naga un braši saskandināja

piešus.

—   Lieliski! Tagad mēs varam ķerties pie izmeklēšanas. Rīkosimies kareiviski, veikli, kamēr vēl gaisma. Ei, liecinieki, šurp! . . .

Sargātāji zemnieki pienāca pie priekšniekiem, un visi kopā devās pie miroņa. Bezrilovs ļoti vaļīgā gaitā piegāja pirmais un ar vienu ņēmienu norāva apsegu.

Mēs visi spēji atkāpāmies, ieraugot atklājušos ainu. Nogalinātā krūtis bija viena pati asiņaina brūce, sadurstīta un sagraizīta dažādos virzienos. Neviļus šausmas pārņēma dvēseli, redzot šīs briesmīgā zvēriskuma pēdas. Ikviena no šīm brūcēm būtu bijusi nāvīga, bet varēja noskārst, ka to vairums bija cirstas jau mirušam.

Pat Bezrilova kungs zaudēja visu savu izvaļību. Viņš stāvēja nekustēdamies, turot rokā apsega stūri. Viņa vaigi pietvīka, bet ūsu gail draudīgi saslējās gaisā kā divi šķēpi.

—    Ne-ģē-ļi! — viņš beidzot izdvesa, dziļi atņemdams elpu.

Varbūt šī nopūta pauda nožēlošanu, ka Bezrilova kungam nav vairs

ceļa atpakaļ, ka viņam vajadzēja blēžus slēpt un skatīties caur pirkstiem.

Viņš klusi pārklāja apsegu un pievērsās Proskurovam, kas pa to laiku viņā bija raudzījies ar savu ciešo skatienu.

—    Lūdzu, — piesēdētājs palūdza, acis nodūris, — aprakstīsim rīt, kad būs sekcija . .. Tagad izpētīsim apstākļus un pārnesīsim līķi uz B.

—    Un tur nopratināsim šajā lietā apcietināto, — Proskurovs skarbi noteica.

Bezrilova acis sāka skraidīt kā divi vajāti zvēriņi.

—    Apcietināto? — viņš jautāja. — Vai jums ir jau apcietinātais? . . . Kā tad man … kā tad es par to nekā nezinu?

Viņš bija nožēlojams, bet tūliņ mēģināja atķerties. Uzmetis zemniekiem un savam vedējam ātru, naidīgu skatienu, tas griezās pie Proskurova:

—    Ļoti labi. Jums gan darbs iet no rokas … lie-lis-ki …

VIII. Trisdesmitastoņgadu Ivans

Ap pusnakti, padzēruši tēju un drusku atpūtušies, ierēdņi sāka izmeklēšanu.

Diezgan plašajā istabā vidū pie galda, kas bija apkrauts ar rakstāmpiederumiem, novietojās Proskurovs. Viņa mazliet komiskais kustīgums izzuda, viņš kļuva nopietns un cienīgs. Pa labi nosēdās Bezrilovs, kas bija paspējis pilnīgi attapties un atkal atguvis savu karavīra izvaJību. īsajā atpūtas laikā viņš bija nomazgājies, uzkrāsojis ūsas un uzsukājis savas iesirmās cirtas. Vispār Bezrilovs bija kļuvis mundrs un lielmanīgs. Strēbdams stipro tēju no glāzes, kas stāvēja viņa priekšā, viņš ar augstsirdīgi vēlīgu smaidu noraudzījās uz izmeklētāju. Es nosēdos galda otrā galā.

—    Lieciet ievest apcietināto, — Proskurovs teica, paceldams acis no papīra loksnes, uz kuras viņš ātri rakstīja nopratināšanas formulāru.

Bezrilovs tikai pameta ar galvu, un Jevsejičs traucās laukā no istabas.

Pēc mirkļa atvērās ārdurvis, un tajās bija skaidri saskatāms tas pats lielā auguma vīrietis, kuru es biju redzējis kopā ar Kostjušku uz pārceltuves domīgi vērojam mākoņus.

Ienākot viņam aizmetās kāja aiz sliekšņa; viņš apskatīja to vietu, kur kāja bija aizķērusies, tad ienāca istabas vidū un apstājās. Viņa gaita bija vienmērīga un rāma. Platā seja ar parupjiem, bet diezgan pareiziem vaibstiem pauda pilnīgu vienaldzību. Viņa gaišzilās acis bija drusku blāvas un ar nenoteiktu skatienu raudzījās uz priekšu, it kā nemaz neredzētu pat ne vistuvākos priekšmetus. Mati bija apaļiski apcirpti. Uz jaunā katūna krekla rēgojās asiņu pēdas.

Proskurovs pasniedza man «formulāru» un, piestūmis tuvāk spalvu un tintnīcu, sāka parasto nopratināšanu.

—    Vārds?

—    «Trīsdesmitastoņgadu Ivans».

—    Dzīves vieta?

—    Bez pajumtes . . . klīstu apkārt. . .

—    Sakiet, Trīsdesmitastoņgadu Ivan, vai jūs šajā datumā nogalinājāt vedēju Fjodoru Michailoviču?

—    Tieši tā, jūsu labdzimtība, tas ir mans darbs … Ko nu tur, tas jau acīm redzams . ..

—    Malacis! — Bezrilovs iedrosmināja klaidoni.

—    Ko tur, jūsu labdzimtība, kāpēc vilkt garumā? . . . Tikpat nenoliegsi.

—    Kas samācīja vai pierunāja? — izmeklētājs turpināja, kad pirmās atbildes bija pierakstītas. — Un kur jūs ņēmāt tos piecdesmit rubļus trīsdesmit divas kapeikas, kas atrastas, jūs izkratot?

Klaidonis paskatījās uz viņu ar savām domīgajām acīm.

—    Nu to gan, jūsu labdzimtība, — viņš atbildēja, — labāk liec mierā! Tu proti savu darbu, — nu, un es atkal protu savu . . . Strādāju pats uz savu roku, vairāk nekas … Es, tumšā naksniņa un māmuliņa taiga — vesela trijotne! . . .

Bezrilovs nokrekšķinājās un ar baudu izdzēra pusi glāzes uzreiz, uzmezdams Proskurovam zobgalīgu skatienu. Tad viņš atkal lūkojās klaidonī, kā redzams, tīksminādamies par viņa priekšzīmīgo cietumnieka stāju, kā tīksminās vecs virsnieks par brašu kareivi.

Proskurovs bija mierīgs. Varēja redzēt, ka viņš nemaz sevišķi nebija rēķinājies ar klaidoņa vaļsirdību.

—     Bet vai jūs negribētu pateikt, — viņš turpināja nopratināšanu, — kādēļ jūs tik zvēriski sagraizījāt nogalināto Fjodoru Michailoviču. Vai jums pret viņu bija personīgs naids, jeb vai jūs viņu neieredzējāt?

Pratinātais skatījās uz izmeklētāju, nekā nesaprazdams.

—    Es viņam iedūru ar nazīti vienu reizi un otru reizi. . . Vairāk, šķiet, nebija . .. Viņš nogāzās . . .

—    Desmitniek, — Proskurovs griezās pie zemnieka, — paņemiet sveci un parādiet apcietinātajam gaismu. Un jūs paskatieties tajā istabā.

Klaidonis tādā pašā vienmērīgā gaitā piegāja pie durvīm un apstājās. Zemnieks, paņēmis no galda sveci, iegāja blakus istabā.

Pēkšņi blēdis nodrebēja un atrāvās atpakaļ. Tad viņš, ar redzamu piespiešanos vēlreiz paskatījies tajā pašā virzienā, nostājās pie pretējās sienas. Mēs visi viņu vērojām stiprā satraukumā, kuru uz mums it kā pārraidīja šis varenais, bet tagad salauztais un satriektais stāvs.

Viņš bija bāls. Kādu brīdi tas stāvēja, galvu nodūris un ar plecu pieslējies pie sienas. Tad viņš pacēla galvu un paskatījās uz mums ar mulsu skatienu, kurā bija jaušama nesaprašana.

—    Jūsu labdzimtība . .. pareizticīgie zemnieki, — viņš ierunājās lūdzēja balsī, — es to neesmu darījis . . . Ticiet manai sirdsapziņai — neesmu darījis! .. . Vai tad aiz bailēm — neatceros . . . Bet nē.. . tas nevar būt…

Pēkšņi viņš atdzīvojās. Pirmo reizi viņa acis iezibsnījās.

—    Jūsu labdzimtība, — viņš apņēmīgi teica, pienākdams pie galda, — rakstiet: Kostjuška to izdarījis, — Kostjuška-izplēstā nāss! … Viņš, noteikti viņš, nelietis! .. . Neviens cits kā viņš tā sagānījis cilvēku. Tas ir viņa darbs . . . Viss viens: biedrs vai ne — negribu zināt! . . . Rakstiet, jūsu labdzimtība! . . .

Tik negaidīti uzliesmojot šādai atklātībai, Proskurovs man ātri izrāva spalvu un papīru no rokām un taisījās pierakstīt pats. Drūmi un it kā ar pūlēm klaidonis sāka mūsu priekšā risināt smagu drāmu.

Viņš bija izbēdzis no N. cietuma, kurā ticis turēts par klaidonību, un kādu laiku mētājies bez darba, kamēr liktenis viņu kādā «iestādē» nebija savedis kopā ar Kostjušku un viņa biedriem. Tur viņš pirmo reiz.i bija dzirdējis runājam par nelaiķi Michailiču. ««Slepkava», sak, ir tāds cilvēks, kuru nekādi nevar pieveikt: ne ar nazi, ne ar lodi, tādēļ ka viņš apburts.» — «Tukšas blēņas, kungi,» es saku, «tas nevar būt. Ar dzelzi var pieveikt katru cilvēku.» — «Un kas jūs tāds esat,» viņi prasa, «kādi jums radu raksti?» — «Tā ir mana darīšana,» es saku. «Mans tētiņš ir cietums un taiga — mana māmuliņa. Tie ir visi mani radu raksti, bet netīk klausīties, kad, piemēram, runā tādus niekus … Tā, lūk!» Vārds pa vārdam, sākām runāties, viņi mani uzņēma savā kompānijā, uzlika pusstopu galdā, tad Kostinka teica: «Ja jūs,» saka, «esat uzticams cilvēks, vai negribat ar mums kopā iet «uz risku»?» — «Varu iet,» es saku. «Labi, sak, mums cilvēks vajadzīgs. Vai pa dienu vai pa nakti, bet gravā mums savs darbs jāpadara katrā ziņā, jo tur kāds kungs no pilsētas vedīs lielus kapitalus. Pielūko vien,» viņš saka, «vai tik tu nelielies? Ja tas kungs brauks ar citu vedēju, lieta būs darīta, laupījumu sadalīsim pa godam. . . Bet, ja atkal vedīs «slepkava», — pielūko vien, tu aizbēgsi.» — «Tas nekad nenotiks, ka es aizbēgšu,» tā es saku. «Nu labi, ja tev ir tāda dūša, tad būsi laimīgs cilvēks, — par «slepkavu» var saņemt labu balvu! …»

—    Balvu? — Proskurovs jautāja. — No kā tad?

—    Redz, ko es tev teikšu, kungs, — klaidonis sacīja. — Kad es runāju, klausies, jautāt varēsi pēcāk… Nu, jāatzīstas, pirmo reizi es aizbēgu, palika bail. Galvenais iemesls tas, ka biedri mani nodeva. Michailičs nāk mums virsū, kauns teikt, ar pātadziņu rokā, bet Kostinka ar visu šauteni laidās lapās. Nu tad es arī laidos, sametās bailes … Bet viņš, nelietis, pēcāk pirmais lika mani izsmieklā. Jā, Kostinkam ir ļauna mēle. «Labi,» es saku, «ejam vēl. Bet pielūko, Kostjuša, ja tu aizbēgsi, tad es tevi pašu dzīvu neatstāšu!» Mēs tajā gravā nodzīvojām trīs dienas, tikai viņu vien gaidījām. Trešās dienas pievakarē tas pabrauca garām: tātad naktī viņam jāgriežas atpakaļ. Mēs sataisījāmies; dzirdam: viens palēnām jāj. Kostinka izšāva un nogāza ābolaino. Michailičs metās krūmos, tieši man virsū . . . taisnā ceļā … Jāatzīstas, man nodrebēja sirds, bet redzu — tikpat viss viens, vai nu viņš, vai es! … Pamanos, lieku viņam ar nazi, bet ne tā, kā vajag. Viņš mani sagrābj aiz rokas, izrauj nazi un pašu nozveļ gar zemi. Nelaiķis bija stiprs. Uzlikās man gargāzu virsū; skatos — viņš jož vaļā jostu, grib mani sasiet. Bet man aiz zābaka stulma otrs nazītis pataupīts. Es to lēnītiņām izņemu laukā, pagriežos un atkal viņam… zem ribas. . . Viņš ievaidējās, pagrieza mani ar seju uz augšu, noliecās, Ieskatījās man acīs … «Ai,» viņš saka, «mana sirds to paredzēja! . . . Tagad ej ar dievu, nevārdzini mani. Tu nu mani nobendēji. ..» Es uzrausos kājās, skatos: viņš mokās . . . grib piecelties, nejaudā. «Piedod man,» es saku. «Ej vien » viņš atbild, «ej … nezinu, vai dievs piedos, bet es piedodu .. .» Es aizgāju un vairs atpakaļ nenācu, ticiet manai sirdsapziņai… Kā redzams, Kostinka vēlāk viņam meties virsū . ..

Klaidonis apklusa un smagi nolaidās uz sola. Proskurovs beidza rakstīt. Bija kluss.

—   Tagad, — izmeklētājs atkal ierunājās, — pabeidziet savu vaļsirdīgo atzīšanos. Kāds tirgotājs bija kopā ar jums pirmajā uzbrukumā, un kā vārdā Kostjuška solīja jūs apbalvot par Fjodora Michailoviča nogalināšanu?

Bezrilovs raudzījās pagurušajā klaidonī, it kā būtu vīlies. Bet tas piepeši piecēlās no sola, un viņa izteiksme pēkšņi bija tikpat vienaldzīgi izklaidīga kā pirmāk.

—    Gana! — viņš cieti noteica. — Vairāk es neteikšu . . . Pietiek! . . . Vai par Kostjušku visu pierakstījāt? . . . Nu labi, lai viņš uz priekšu noķēzās! Pavēliet mani aizvest, jūsu labdzimtība, vairāk neko nesacīšu.

—    Paklausieties, Trīsdesmitastoņgadu Ivan, — izmeklētājs teic.i, — ieskatu par vajadzīgu jūs brīdināt: jo pilnīgāka būs jūsu atzīšanās, jo saudzīgāk pret jums izturēsies. Savus līdzdalībniekus jūs tikpat neizglābsiet.

Klaidonis paraustīja plecus.

—   Tā nav mūsu darīšana. Man viss vienalga.

Acīm redzot nebija nekādas cerības no viņa vēl ko izdabūt. Viņu aizveda.

IX. G a i t a

Sagaidāma liecinieku pratināšana.

Viņi sastājušies pulciņā pie dibensienas. Pelēkais pūlis stāvēja smagā klusumā ar sadrūmušām sejām, mīņādamies no vienas kājas uz otru. Visiem priekšā Jevsejičs. Viņa seja bija sasarkusi, lūpas sakniebtas, piere saraukta. Viņš raudzījās caur pieri, mezdams diezgan drūmus skatienus gan uz Bezrilovu, gan uz izmeklētāju. No visa bija nomanāms, ka šajā pūlī un tā pārstāvī Jevsejičā ir nobriedis kāds lēmums.

Bezrilovs sēdēja uz sola plati izplestām kājām un sita knipjus pa roku. Zemniekiem pienākot tuvāk un apsēžoties, viņš uz tiem vērīgi un domīgi nolūkojās. Tad tas, pārlaidis visam pūlim saltu un nicīgu skatienu, viegli, gandrīz nemanāmi pakratīja galvu un smīnēdams griezās pie Proskurova:

—    Starp citu, Afanasij Ivanovič, es taču pavisam aizmirsu jūs apsveikt sakarā ar patīkamo jaunumu. . . Jel atvainojiet… Visas šīs klapatas … Bija pilnīgi izgājis no prāta …

—    Ar kādu jaunumu? — Proskurovs jautāja, nepārtraucot protokola lasīšanu.

—    Kā? — Bezrilova seja atplauka. — Tātad jūs vēl neko nezināt un man it kā pirmajam ir tas prieks jums paziņot šo patīkamo vēsti? Ļoti loti patīkami…

Proskurovs pacēla acis uz piesēdētāju, kas pa to laiku, piešus skandinādams un apburoši smaidīdams, nāca viņam klāt.

—    Jūs tiksiet iecelts par rentmeistara vietas izpildītāju N-ā… Protams, tā ir tikai forma; nav šaubu, ka jūs apstiprinās galīgi. Es jūs apsveicu, draudziņ, — Bezrilovs turpināja vissirsnīgākā un labvēlīgākā tonī, satverot pārsteigtā Proskurova roku, — apsveicu no visas sirds!

Bet Proskurovs pienācīgi nenovērtēja draudzīgo apsveikumu; viņš strauji atrāva savu roku un uzlēca kājās.

—    At… atjaujiet, cienījamais kungs, — viņš runāja steidzīgi un pat stostīdamies. — Te nav vietas jokiem. N-nav vietas! . . . Vai domājat, ka es nesaprotu jūsu taktiku? Jūs maldāties, cienījamais kungs. Es neesmu nekāds tejš … jā, cienījamais kungs, es neesmu teļš! …

—   Ko jūs runājat, lai dievs pasarg, Afanasij Ivanovič! — brīnījās Bezrilovs un pat noplātīja rokas, atskatīdamies atpakaļ, it kā viņš gribētu pieaicināt visus klātesošos par lieciniekiem Proskurova drausmīgajai nepateicībai. — Vai es drīkstu jokot? . . . Oficiāls iecēlums . . . pats lasīju dokumentu . . . Varu apgalvot. .. Laba vietiņa, es jums saku! — viņš turpināja citādā tonī, atkal kļūdams draudzīgi familiars. — Tagad jums vairs nebūs jānoņemas ar šīm nepatīkamajām lietām. Pat šī liela mums, nelaimīgajiem, laikam būs jānobeidz bez jūsu neatsveramās līdzdalības . . . Protams, ļoti žēl! .. . Toties jūsu paša labā … patīkami. Klusa, mierīga vieta . . . ha-ha-ha! . . . Tieši piemērota … ha-ha-ha! . . . jūsu dabai. Un bez tam . . . pateicība … no tirgotāju puses … ha-ha-ha-ha-ha! . . .

Bezrilovs, šķita, vairs nekautrējās, un viņa smiekli, kas drebināja visu viņa trekno augumu, kļuva pat nepieklājīgi… Proskurovs stāvēja viņa priekšā kā pārakmeņots, ar abām rokām turēdamies pie galda. Viņa seja bija pēkšņi kaut kā sarukusi un nodzeltējusi, un tajā bija iestingusi skumjas neizpratnes izteiksme. Šajā mirklī — ak vai! — viņš tiešām atgādināja .. . teļu.

Es paskatījos uz zemniekiem. Viņi visi bija tā kā pastiepuši kaklu uz priekšu, tikai Jevsejičs stāvēja, pa savam paradumam zemu noliecis galvu, un uzmanīgi klausījās, nepalaizdams garām neviena vārda.

Par turpmāko nopratināšanu man nebija vairs ne mazākās intereses. Es izgāju priekšnamā . . .

Tur kaktā uz sola sēdēja blēdis. Pasāņus stāvēja daži zemniekisargi. Es piegāju pie apcietinātā un atsēdos tam līdzās. Viņš paskatījās uz mani un pavirzījās tālāk.

—   Sakiet man, — es viņam jautāju, — vai jums tiešām nebija nekāda naida pret nelaiķi Michailoviču?

Klaidonis pacēla uz mani savas mierīgās zilās acis.

—    Kādēļ? — viņš jautāja pretī. — Kas tur var būt par naidu? Nē, es agrāk viņu nekad netiku redzējis.

—   Kāpēc tad jūs viņu nogalinājāt? Taču laikam ne to piecdesmit rubļu dēļ, kurus pie jums atrada?

—    Protams, ka ne, — viņš domīgi teica. — Mums, tā kā mēs dzīvojami, ir desmitreiz vairāk — un tad nedēļai pietiek, bet tad kidi nozīme … bet vai tā var būt, piemēram, ka cilvēku pēkšņi ar dzelzi nevar nokniebt…

—   Vai tad tiešām bija vērts aiz ziņkārības nogalināt otru cilvēku un sagandēt savu dzīvi?

Klaidonis paskatījās manī ar tādu kā izbrīnu.

—   Tu saki — dzīvi? . . . Tas ir, pats savu dzīvi? . . . Kāda vai but mana dzīve? Tagad es esmu nonāvējis Michailiču, bet, ja gaditos citādi, varbūt viņš mani noliktu gar zemi . . .

—   To gan ne, viņš neslepkavotu.

—   Tev taisnība: viņš varēja mani noslepkavot, tad pats būtu palicis dzīvs.

—    Vai tev viņa žēl?

Klaidonis paskatījās uz mani, un viņa acīs iezibējās naids.

—    Ej prom! Kā tev vajag! — viņš teica un tad piemetināja, galvu nodūris: — Tāda jau mana līnija! …

—    Kāda tad?

—    Nu, tāda . . . Tāpēc ka mēs jau no mazām dienām pa cietumiem vien . ..

—    Un dieva tu nebīsties?

—    Dieva? — klaidonis nosmīnēja un papurināja galvu. — Ar dievu jau sen gadus neesmu rēķinājies . . . Bet vajadzētu. Varbūt viņš vēl man parādā par manām agrākajām lūgšanām . . . Vai zini ko, kungs, — viņš teica citādā balsī, — mums tādas lietas nav vajadzīgas. Ko tu man bāzies virsū? Es jau sacīju: tāda ir mana līnija. Redz, tagad es ar tevi sarunājos pieklājīgi, tā, kā nākas. Bet, ja būtu gadījies satikties māmuliņā taigā vai kaut toreiz gravā, — tur atkal būtu bijusi citāda valoda .. . Tāpēc ka tā būtu cita līnija . . . Ekā!

Viņš atkal papurināja savus rudos matus.

—   Vai tev, kungs, nav tabaciņas, ko uzsmēķēt? Briesmīgi gribas smēķēt! — viņš pēkšņi ierunājās tā kā izvaļīgi, bet man šī izvaļība likās mākslota.

Es viņam iedevu papirosu un izgāju uz lieveņa. Aiz meža jau lēca saule. No «Akmens» virs gravas cēlās nakts migla un aizmigloja uz rietumiem, viegli pieskardamās egļu un ciedru galotnēm. Zālē mirdzēja rasa, un turpat logā plaiksnījās miroņa galvgalī nolikto dzelteno vaska sveču liesmas.

MAKARA SAPNIS

Ziemsvētku stāsts I

Šo sapni redzēja nabaga Makars, kas, jods viņu zina kāpēc, bija aizklīdis tālā un drūmā malā, — tas pats Makars, kuram, kā zināms, visādas nelaimes atgadās.

Viņa dzimtene — nomaļus ciemats Čalgana — slēpās tālā Jakutijas taigā. Makara tēvi un vectēvi taigai bija atkarojuši gabalu sasalušas zemes, un, lai gan drūmais biezoknis tos vēl aizvien ieslēdza kā naidīga siena, viņi nezūdījās. Nolīstajā laukumā virknējās žogi, pacēlās stirpas un kaudzes, saradās mazītiņas dūmainas jurtiņas; beidzot kā uzvaras karogs pauguriņā ciemata vidū pret debesīm tiecās zvanu tornis. Čalgana izauga par lielu ciematu.

Bet, kamēr Makara tēvi un vectēvi karoja ar taigu, dedzināja to ar

uguni, kapāja ar cirvi, viņi paši nemanot kļuva mežonīgāki. Apprecēdami jakutietes, viņi piesavinājās jakutu valodu un jakutu paražas. Diženās krievu cilts raksturīgākie vilcieni izdzisa un izgaisa.

Lai nu tas būtu kā būdams, Makars tomēr noteikti apgalvoja, ka viņš esot īsts Čalganas zemnieks. Šeit viņš bija piedzimis, šeit dzīvoja un šeit cerēja arī nomirt. Viņš gaužām lepojās ar savu kārtu un reizēm citus mēdza lamāt par «nešķīstiem jakutiem», lai gan pats, taisnību sakot, neatšķīrās no jakutiem ne ar savām paražām, ne dzīves veidu. Krieviski viņš runāja maz un diezgan slikti, ģērbās zvēru ādās, valkāja briežādas zābakus, darbdienās pārtika no plācenīšiem un pie sētās lētās tējas, bet svētdienās un citos sevišķos gadījumos ēda kausētu sviestu un tieši tik, cik viņa priekšā atradās uz galda. Viņš ļoti veikli jāja ar vēršiem, bet slimības gadījumā aicināja samani, kas metās uz viņu trakodams un zobus griezdams, cenzdamies izbiedēt un izdzīt kaiti, kas bija apsēdusi Makaru.

Strādāja viņš neganti, dzīvoja trūcīgi, cieta badu un salu. Diezin vai viņam bija vēl kādas citas domas, izņemot nemitīgās rūpes par plācenīšiem un tēju?

Jā, bija gan.

Būdams piedzēries, viņš raudāja. «Dieviņ tētiņ, kas nu tā par dzīvi!» viņš mēdza sacīt. Turklāt, viņš dažkārt runāja, ka visu gribētu pamest un aiziet uz «kalnu». Tur viņam nebūšot ne jāar, ne jāsēj, nebūšot jācērt un jāved malka, nebīīšot pat jāmaļ graudi ar rokas dzirnavām. Viņš tikai meklēšot «atpestīšanu». Kas tas par kalnu, kur tas atrodas, viņš lāgā nezināja; zināja tikai, ka, pirmkārt, tāds kalns ir, otrkārt, ka tas atrodas kur tālumā, tik tālu, ka tur Makaru nespēs aizsniegt pats tajons-ispravņiks… Protama lieta, nodevas viņš ari tur nemaksās .. .

Skaidrā prātā būdams, viņš šīs domas atmeta, varbūt apzinādamies, ka tādu brīnumainu kalnu nav iespējams atrast; bet iereibis kļuva drosmīgāks. Viņš pieļāva domas, ka īsto kalnu varbūt nespēs atrast un nokļūs uz cita. «Tad ar mani beigas,» viņš sacīja, tomēr posās; ja nu viņš savu nodomu nepaveica, tad laikam gan tāpēc, ka ienācēji tatari viņam allaž pārdeva sliktu degvīnu, kas stipruma labad bija uzliets machorkai. No šī degvīna viņš ātri zaudēja spēkus un savārga.

ii

Bija ziemsvētku sestdiena, un Makars zināja, ka rīt būs lieli svētki. Šī gadījuma dēļ viņu mocīja vēlēšanās iedzert, bet trūka rocības, maize bija pie beigām; Makars jau bija aizņēmies no vietējiem tirgoņiem un tatariem. Bet rīt lieli svētki, strādāt nedrīkst, ko lai viņš iesāk, ja nepiedzersies? Sls domas viņu nomāca. Kas gan tā par dzīvi? Pat lielajos svētkos viņš nevarēs izdzert pudelīti degvīna!

Viņam iešāvās prātā laimīga doma. Viņš piecēlās un uzvilka savu saplīsušo s o n u (kažoku). Viņa sieva, zaļoksnēja, stiegraina, ievērojami spēcīga un visai neglīta sieviete, pazīdama caur un cauri vīra naivās domas, arī šoreiz uzminēja tā nodomus.

—    Uz kurieni, pagāns? Atkal gribi viens pats tempt degvīnu?

—    Ciet klusu! Nopirkšu vienu pudeli. Rīt kopā izdzersim.

Viņš tik spēcīgi uzsita sievai pa plecu, ka tā nolīgojās vien, un šķelmīgi pamirkšķināja ar acīm. Tāda nu reiz ir sievietes sirds: viņa zināja, ka Makars to visādā ziņā piekrāps, tomēr ļāvās laulātā drauga glāstu burvībai.

Viņš izgāja ārā, alasā noķēra veco lauci, pieveda to aiz krēpēm pie ragavām un sāka iejūgt. Laucis drīz vien izvizināja savu saimnieku pa vārtiem. Pēc tam apstājās un, pagriezis galvu, jautādams noraudzījās domās nogrimušajā Makarā. Tad Makars pievilka kreisās puses grožus un pagrieza zirgu uz ciemata nomali.

Pašā ciemata nomalē atradās neliela jurtele. No tās, tāpat kā no citām jurtām, augstu augstu cēlās pavarda dūmi, aizklādami ar baltu, viļņainu masu saltās zvaigznes un spožo mēnesi. Uguns jautri zaigoja, mirdzot cauri blāvajam ledum. Pagalmā valdīja klusums.

Seit dzīvoja sveši ārļaudis. Kā viņi bija šeit nokļuvuši, kādas likstas tos atdzinušas tālajos biezokņos, Makars nezināja un tas viņu arī neinteresēja, bet viņam patika kārtot ar tiem darīšanas, jo viņi to ne visai izmantoja un par cenu pārlieku neķīvējās.

Ienācis jurtā, Makars tūdaļ piegāja pie pavarda un pastiepa pret uguni savas nosalušās rokas.

—    Ča! — viņš sacīja, tādējādi pauzdams aukstuma sajūtu.

Svešie vīri bija mājās. Uz galda dega svece, lai gan viņi nekā nedarīja. Viens gulēja gultā un, izpūzdams dūmu ripulišus, domīgi sekoja to virmojumam, acīm redzot saistīdams ar tiem savu paša domu garo plūsmu. Otrs sēdēja pretī pavardam un arī domīgi vēroja, kā liesmas ložņā pa degošo koku.

—    Sveiki, — ierunājās Makars, lai pārtrauktu viņam nepatīkamo klusumu.

Viņš, protams, nezināja, kādas raizes nomāca svešo vīru sirdis, kādas atmiņas drūzmējās viņu galvās šajā vakarā, kādi lēli viņiem atausa fantastiskajā liesmu un dūmu zaigā. Turklāt viņu krimta savas paša rūpes.

Jaunais cilvēks, kas sēdēja pie pavarda, pacēla galvu un mulsu skatienu palūkojās Makarā, it kā viņu nepazīdams. Tad viņš papurināja galvu un strauji piecēlās no krēsla.

—    Skat, esi sveicināts, Makar! Jauki. Vai dzersi kopā ar mums tēju?

Makaram piedāvājums patika.

Tēju, vai? — viņš atjautāja. — Tas labi! . .. Nudien, brāl, labi . . . Lieliski!

Viņš sāka steigšus atģērbties. Novilcis kažoku un cepuri, jutas brīvāk un, pamanījis, ka patvārī jau kvēlo ogles, runīgi pievērsās jaunajam cilvēkam:

—    Es jūs mīlu, nudie! … Tā mīlu, tā mīlu . . . Pat naktis neguļu . . .

Svešais vīrs pagriezās, un viņa sejā pavīdēja rūgts smaids.

—   Ak tad mīli gan? — viņš attrauca. — Ko tad tev vajag?

Makars sastomījās.

—    Ir darīšana, — viņš atbildēja. — Bet kā tad tu zināji? . . . Lū notiek! Padzeršu tēju, tad pateikšu.

Tā kā tēju Makaram piedāvāja paši saimnieki, tad, pēc viņa domām, varēja palūgt vēl ko.

—    Vai cepta nekā nav? Labprāt iekostu, — viņš sacīja.

—    Nav.

—    Nu nekas, — mierinošā balsī noteica Makars, — apēdīšu citreiz . . . Vai nav tiesa? — viņš atkārtoja. — Citreiz?

—    Labi.

Nu Makars atzina, ka svešie vīri viņam ir parādā ceptas gaļas gabalu, bet šādus parādus viņš nekad nemēdza zaudēt.

Pēc stundas viņš atkal sēdās savās ragavās. Viņš bija ieguvis veselu rubli, iepriekš pārdodams ar īsti labiem noteikumiem piecus vezumus malkas. Tiesa, viņš zvērēja un dievojās, ka šodien naudu nenodzers, bet sevī loloja nodomu to tūdaļ izdarīt. Nu, un kas tur liels? Gaidāmā bauda nomāca sirdsapziņas pārmetumus. Viņš pat neiedomājās, ka dzērumā viņu sagaida negants brāziens no piekrāptās uzticīgās sievas.

—    Uz kurieni tad tu, Makar? — smiedamies iesaucās svešais vīrs, redzēdams, ka Makara zirgs dodas nevis tieši uz priekšu, bet pagriežas pa kreisi, uz tataru pusi.

—    Ptru-u! . . . Ptru! . .. Edz, tavu sasodītu zirgu. . . kur tu klumburē! — Makars taisnojās, tomēr krietni pievilka kreisās puses grožus un ar labās puses grožiem nemanot uzdeva laucim.

Gudrais zirģelis, pārmetot novicinājis asti, rāmi tecēja vēlamajā virzienā, un slieču čirkstoņa drīz vien apklusa pie tataru vārtiem.

iii

Pie tataru vārtiem bija piesieti vairāki zirgi ar augstiem jakutu segliem.

Šaurajā istabā gaiss bija piesmacis. Kā vesels mākonis pacēlās kodīgi maehorkas dūmi, ko lēnām uzsūca pavards. Pie galdiem un uz soliem sēdēja atjājušie jakuti; uz galdiem stāvēja degvīna mēriņi; vietumis sēdēja kāršu spēlmaņu pulciņi. Sejas bija nosvīdušas un piesarkušas. Spēlmaņu acis nikni vēroja kārtis. Naudu viņi izņēma un tūdaļ atkal paslēpa kabatās. Kaktā uz salmiem sēdēja piedzēries jakuts un šūpodamies vilka bezgalīgu dziesmu. Viņš izdvesa mežonīgas, čērkstošas rīkles skaņas, dažnedažādākās variacijās atkārtodams, ka rīt būs lieli svētki, bet šodien viņš ir piedzēries.

Makars iedeva naudu, un viņam pasniedza pudeli. Viņš to paslēpa azotē un, citiem nemanot, atkāpās tumšā kaktā. Tur viņš pildīja mēriņu pēc mēriņa un tempa tos citu pēc cita. Degvīns bija sīvs, svētku gadījumā vairāk nekā par trim ceturtdaļām atšķaidīts ar ūdeni. Toties, redzams, machorku nebija žēlojuši. Makaram ikreiz uz mirkli aizrāvās elpa un acīs šaudījās tumši sarkani apļi.

Drīz vien viņš apreiba. Arī viņš atlaidās uz salmiem un, ar rokām apņēmis ceļgalus, nolieca uz tiem smago galvu. Tīri neviļus no rīkles sāka plūst tās pašas nejēdzīgās čērkstošās skaņas. Viņš dziedāja, ka rīt būs svētki, bet viņš ir nodzēris piecus vezumus malkas.

Pa to laiku istabā kļuva aizvien blīvāk un blīvāk. Ieradās jauni ciemiņi, jakuti, kas bija atjājuši lūgt dievu un iedzert tataru degvīnu. Saimnieks redzēja, ka visiem drīz vien pietrūks telpas. Viņš piecēlās no galda un pārlaida skatienu klātesošajiem. Šis skatiens iespiedās tumšajā kaktā un pamanīja tur jakutu un Makaru.

Saimnieks piegāja pie jakuta, paņēma to aiz apkakles un izsvieda no istabas. Tad viņš piegāja klāt Makaram. Tam kā vietējam iedzīvotājam tatars parādīja lielāku cieņu: plaši atvēris durvis, viņš no mugurpuses deva nabagam tādu spērienu ar kāju, ka Makars izlidoja no istabas un atdūrās ar degunu tieši sniega kupenā.

Grūti pateikt, vai šāda izturēšanās viņu apvainoja. Viņš juta, ka aiz piedurknēm sabiris sniegs, sniegs arī uz sejas. Kaut kā izķepurojies no kupenas, viņš aizklunkuroja pie sava lauča.

Mēness jau bija augstu, Greizie Rati sāka laist lejup savu ilksi. Sals pieņēmās. Lāgiem ziemeļpusē aiz tumšā, pusapaļā padebeša, blāvi zaigodami, pacēlās ugunīgie kāvu stabi.

Laucis, acīm redzot noģizdams sava saimnieka stāvokli, uzmanīgi un apdomīgi cilpoja uz mājas pusi. Makars šūpodamies sēdēja ragavās un turpināja savu dziesmu. Viņš dziedāja, ka nodzēris piecus vezumus malkas un ka vecene viņu slānīs. Skaņas, kas lauzās no Makara kakla, vakara gaisā čērkstēja un vaidēja tik sērīgi un žēlabaini, ka svešajam vīram, kas tajā brīdī rāpās uz jumta, lai aiztaisītu pavarda dūmeni, sametās vēl skumjāk ap sirdi. Pa to laiku laucis bija uzvilcis ragavas pauguriņā, no kurienes varēja pārredzēt apkārtni. Mēness spožuma apmirdzētais sniegs spilgti zaigoja. Lāgiem mēness gaisma it kā izkusa, sniegs kļuva melns, un tūdaļ uz tā sāka laistīties kāvu blāzma.

Tad šķita, ka sniega pauguri un taiga, kas tos klāja, gan tuvotos, gan atkal attālinātos. Makars pie pašas taigas skaidri saskatīja Jamalachas sniegaino pakalniņu, aiz kura viņš taigā bija izlicis lamatas dažnedažādiem meža zvēriem un putniem.

Tas mainīja viņa domu gaitu. Viņš sāka dziedāt, ka tā slazdos iekritusi lapsa. Rīt viņš pārdos tās ādu, un vecene viņu neslānīs.

Makaram ieejot istabā, saltajā gaisā nodunēja pirmās zvanu skaņas. Viņa pirmais vārds vecenei bija, ka lamatās iekļuvusi lapsa. Makars bija aizmirsis, ka vecene nav dzērusi kopā ar to degvīnu, un jutās visai pārsteigts, kad tā par spīti līksmajai vēstij uz vietas deva viņam ar kāju negantu belzienu pa sēžamo vietu. Vēlāk — kamēr viņš paguva iekrist gultā — viņa paspēja iedunkāt tam pa kaklu.

Bet pār Calganu,( plūzdamas tālu tālu, virmoja svinīgās svētku zvanu skaņas…

IV

Makars gulēja gultā. Galva viņam dega. Iekšas svilināja kā ar ugunīm. Dzīslās plūda stipra degvīna un tabakas uzlējuma maisījums. Pa seju tecēja aukstas izkusušā sniega strūkliņas; tādas pašas strūkliņas tecēja arī pa muguru.

Vecene domāja, ka viņš guļ. Bet viņš negulēja. Viņš nespēja izmest no galvas domu par lapsu. Makars bija paguvis pilnīgi pārliecināties, ka tā iekritusi lamatās: viņš pat zināja, kurās. Viņš to redzēja, redzēja, kā tā, smagās siekstas piespiesta, kārpās sniegā un mēģina izrauties. Mēness stari, lauzdamies cauri biezoknim, rotājās tās zeltainajā kažokā. Dzīvnieka acis dzalkstīja viņam pretī.

Makars neizturēja un, piecēlies no gultas, devās pie sava uzticamā lauča, lai brauktu uz taigu.

Kas tad tas? Vai tiešām vecenes spēcīgāš rokas sagrāba viņa sonas apkakli un viņu pašu atkal iesvieda gultā?

Nē, paraug, viņš jau atrodas aiz ciemata. Slieces vienmuļi čīkst sērsnā. Čalgana palikusi aiz muguras. Aiz muguras plūst baznīcas zvanu svinīgā dunoņa, bet virs tumšās apvāršņa līnijas gaišajās debesīs pavīd jātnieku melno siluetu varza; jātniekiem galvās augstas, smailas cepures. Jakuti steidzas uz baznīcu.

Pa to laiku mēness bija noslīdējis lejup, bet augšā pie paša zenita apstājies bālgans mākonītis, kas zalgoja vizmainā, fosforiskā mirdzā. Tad tas it kā pārtrūka, izstiepās, izšķīda, un uz visām pusēm plūda daudzkrāsainas uguns strēles, kamēr ziemeļos pusapaļais, tumšais mākonītis kļuva vēl tumšāks. Tas kļuva melns, melnāks par taigu, kurai tuvojās Makars.

Ceļš vijās starp sīkām, biezām ataugām. Pa labi un pa kreisi pacēlās pauguri. Jo tālāk, jo augstāk slējās koki. Taiga kļuva biezāka. Tā bija klusa un noslēpumaina. Kailās lapegles greznoja sudrabaina sarma. Liega kāv.u gaisma, izlauzusies cauri galotnēm, plūda pa taigu, vietumis atsegdama gan sniega laukumiņu, gan sadragātu meža milzeņu trūdus, pārklātus ar sniegu .. . Viens mirklis … un viss atkal iegrima klusuma un noslēpuma pārpilnā tumsā.

Makars apstājās. Šajā vietā gandrīz uz paša ceļa sākās vesela slazdu sistēma. Fosforiskajā gaismā viņš skaidri redzēja pazemu aizžogojumu no kritušiem kokiem; viņš pat saskatīja pirmo siekstu — trīs smagus, garus baļķus, kas balstījās uz svērteniska mieta; tos saturēja diezgan atjautīga sviru sistēma ar astru aukliņām.

Tiesa, tie nebija viņa slazdi; bet lapsa taču varēja iekrist arī svešos slazdos. Makars žigli izkāpa no ragavām, .atstāja gudro lauci uz ceļa un vērīgi klausījās.

Taigā valdīja klusums. Tikai no tālīnā, tagad neredzamā ciemata joprojām plūda svinīgās skaņas.

Baiļoties bija lieki. Slazdu īpašnieks čalganietis Aļoška, Makara kaimiņš un nāvīgais ienaidnieks, droši vien tagad bija baznīcā, Nule uzsnigušajā sniegā nebija redzamas nevienas pēdas.

Makars devās biezoknī — nekas. Zem kājām gurkst sniegt,. Siekstas stāv rindā klusās gaidās kā lielgabalu stobri atvērtām rīklēm.

Viņš pagājās uz priekšu un atpakaļ — viss velti. Viņš atkal atgriezās uz ceļa.

Bet klau! .. . Viegla čaboņa . .. Taigā pavīdēja ruda spalva, šoreiz apgaismotā vietā, tik tuvu! . . . Makars skaidri saskatīja lapsas smailās ausis; viņas kuplā aste kuļājās no vienas puses uz otru, kā vilinādama Makaru biezoknī. Lapsa nozuda starp stumbriem Makara slazdu virzienā, un mežā drīz vien noskanēja dobjš, bet spēcīgs trieciens. Sākumā tas skanēja aprauti, dobji, it kā atsizdamies pret taigas nojumi, un tad klusi izgaisa tālajā gravā.

Makaram sirds iepukstējās. Tur bija aizkrituši slazdi.

Viņš metās turp, lauzdamies cauri biezoknim. Saltie zari sitās acīs, meta sejā sniegu. Viņš paklupa, elpa aizrāvās.

Tad viņš izskrēja uz stigas, ko pats kādreiz bija izcirtis. Baltās sarmas klātie koki stāvēja abās pusēs, bet lejā sašaurinādamās locījās taciņa, un tās galā gaidīja lielā slazdu rīkle . . . Tālu tas nebija . . .

Lln, raug, uz taciņas slazdu tuvumā pavīdēja stāvs, pavīdēja un nozuda. Makars pazina čalganieti Aļošku; viņš skaidri redzēja tā nelielo, drukno, uz priekšu saliekto stāvu, tā lācīgo gaitu. Makaram šķita, ka Aļoškas melnīgsnējais vaigs kļuva vēl tumšāks un lielie zobi atiezās vairāk, nekā parasts.

Makaru pārņēma patiess sašutums. «Ak tu nelietis! . . . Viņš apstaigā

manus slazdus.» Tiesa, Makars pats arī nupat bija apstaigājis Aļoškas lamatas, bet tā bija starpība… Starpība bija tā: kad viņš pats ložņāja gar citu slazdiem, tad baiļojās, ka viņu pārsteigs; bet, kad viņa lamatas apstaigāja citi, Makaru pārņēma sašutums un vēlēšanās pašam noķert viņa tiesību pārkāpēju.

Viņš brāzās tieši pie aizkritušajiem slazdiem. Tur bija lapsa. Aļoška savā ļodzīgajā gaitā devās turp. Jāsteidzas, lai nokļūtu tur pirmais.

Te jau arī aizkritušie slazdi. Zem tiem blāvo noķertā zvēra rudā spalva. Lapsa ar nagiem kārpīja sniegu tieši tā, kā tas viņam jau agrāk bija rādījies, un tāpat raudzījās viņā ar savām skaudrajām, kvēlajām acīm.

— Titima (neaizskar)!… Tā ir mana! — Makars uzsauca Aļoškam.

— Titima! — it kā atbalss atskanēja Aļoškas balss. — Mana!

Viņi abi pieskrēja reizē un viens par otru žiglāk sāka celt uz

augšu siekstu, atbrīvodami dzīvnieku. Kad sieksta bija pacelta, piecēlās arī lapsa. Viņa palēcās, tad apstājās, uzmeta abiem čalganiešiem tādu kā izsmiekla pilnu skatienu, tad, noliekusi purnu, aplaizīja sasisto vietu un līksmi traucās uz priekšu, laipni kuļādama asti.

Aļoška metās tai pakaļ, bet Makars saķēra viņa sonas stērbeles.

— Titima! — viņš izsaucās. — Tā ir mana! — Un arī pats traucās pakaļ lapsai.

—  Titima! — atkal kā atbalss atskanēja Aļoškas balss, un Makars juta, ka Aļoška savukārt satver viņa sonu un vienā mirklī aizskrien tam priekšā.

Makars saskaitās. Viņš aizmirsa lapsu un devās pakaļ Aļoškam.

Viņi skrēja aizvien ātrāk. Lapegles zars norāva Aļoškam no galvas cepuri, bet viņam nebija laika to pacelt: Makars, nikni kliegdams, jau mina viņam uz papēžiem. Taču Aļoška vienmēr bija viltīgāks par nabaga Makaru. Viņš pēkšņi apstājās, pagriezās un nolieca galvu. Makars uzbrāzās tai ar vēderu virsū un iekūleņoja sniegā. Viņam krītot, nolādētais Aļoška norāva Makaram no galvas cepuri un pazuda ar to taigā.

Makars lēnām piecēlās. Viņš jutās galīgi satriekts un nelaimīgs. Noskaņojums bija riebīgs. Lapsa jau bijusi tikpat kā rokā, bet nu . .. Makaram šķita, ka satumsušajā taigā tā vēlreiz izsmējīgi pakuļā asti un galīgi pazūd.

Satumsa. Pie zenita tik tikko bija manāms blāvs mākonītis. Tas it kā izkusa, un no tā gurdi un smeldzīgi vēl plūda dziestošās blāzmas stari.

Pa Makara sakarsušo miesu veselām straumēm tecēja skaudras kūstoša sniega strūkliņas. Sniegs bija sabiris piedurknēs, aiz sonas apkakles, lija pa muguru un pilēja zābakos. Sasodītais Aloška bija aiznesis sev līdzi viņa cepuri. Skriedams Makars bija pazaudējis dūraiņus. Stāvoklis kļuva ļauns. Makars zināja, ka bargais lausks nejoko ar cilvēkiem, kas aiziet taigā bez dūraiņiem un cepures.

Viņš bija gājis jau ilgi. Pēc paša aprēķina viņam jau sen vajadzētu būt iznākušam no Jamalachas un ieraudzīt zvanu torni, bet viņš vēl joprojām maldījās taigā. Biezoknis it kā apburts turēja viņu savās skavās. No tālienes vēl vienmēr plūda tās pašas svinīgās skaņas. Makaram šķita, ka viņš iet uz to pusi, bet skaņas allaž attālinājās, un, jo klusāki kļuva skaņu viļņi, jo vairāk Makara sirdi pārņēma truls izmisums.

Viņš bija piekusis. Viņš jutās nomākts. Kājas ļodzījās. Sadauzītā miesa smeldza trulās sāpēs. Elpa aizrāvās. Rokas un kājas sastinga. Kailo galvu žņaudza kā ar sakarsētām stīpām.

«Nu gan gals klāt!» arvien biežāk un biežāk viņam iešāvās prātā. Taču viņš vēl joprojām gāja.

Taiga klusēja. Tā viņu tikai jo cieši apņēma naida pilnā stūrgalvībā, nesniegdama ne gaismas, ne cerības.

«Patiešām gals klāt!» Makars neatlaidīgi domāja.

Viņš bija pavisam bez spēka. Tagad jaunie koki nemaz nekautrēdamies sitās viņam tieši sejā, ņirgādamies par viņa kļūmīgo stāvokli. Kādā vietā uz laukuma izcilpoja baltais uškans (zaķis), apsēdās uz pakaļkājām, pakustināja garās ausis ar melniem plankumiņiem galos un sāka mazgāties, pavisam nekaunīgi vaibstīdamies Makaram sejā. Zaķis lika saprast, ka viņu, Makaru, pazīst gluži labi, ka viņš ir tas pats Makars, kas taigā izlicis viltīgās mašīnas, lai viņu, zaķi, nobendētu. Bet nu viņš ņirgājas par Makaru.

Makaru sagrāba rūgtums. Taiga pa to laiku modās, tomēr šī atmoda bija naidīga. Tagad pat attālie koki stiepa pāri taciņai garos zarus un raustīja viņu aiz matiem, sitās acīs un sejā. No savām paslēptuvēm iznāca teteru mātes un blenza viņā ar ziņkārām apaļām acīm, bet viņu vidū tekalēja tēviņi ar izplestām astēm un nikni izriestiem spārniem un skaļi stāstīja mātītēm par viņu, Makaru, par tā viltībām. Beidzot tālajos biezokņos sāka ņudzēt tūkstošiem lapsu purnu. Viņas ošņāja gaisu un zobgalīgi raudzījās Makarā, kustinādamas smailās ausis. Bet zaķi nostājās viņa priekšā uz pakaļkājām un skaļi smējās, vēstīdami, ka Makars nomaldījies un netiks ārā no taigas.

Tas nu bija par daudz.

«Gals klāt!» Makars nodomāja un nolēma darīt tā, lai tas pienāktu jo drīzāk.

Viņš apgūlās sniegā.

Sals pieņēmās. Kāvu pēdējā atblāzma blāvi zaigoja un šaudījās pa debesīm, lūkodamās Makarā cauri taigas augstienēm. No tālās Čalganas plūda pēdējās zvanu skaņas.

Kāvi uzliesmoja un nodzisa. Zvani apklusa. Un Makars nomira.

v

Kā tas notika, viņš nebija manījis. Makars zināja, ka no viņa kaut kam jāizlido, un gaidīja, ka nupat nupat tas notiks… Bet izlidot nekas neizlidoja.

Taču viņš apzinājās, ka ir jau miris, un tāpēc gulēja rāmi un nekustēdamies. Gulēja viņš ilgi ilgi, līdz apnikumam.

Bija pavisam tumšs, kad Makars sajuta, ka kāds pasper viņu ar kāju. Viņš pagriezās un atvēra acis.

Lapegles tagad pār viņu pacēlās rāmas un klusas, kā kaunēdamās savu pirmītējo aušību. Sūnainās egles pleta savas platās, sniega klātās ķepas un klusi klusi šūpojās. Gaisā tikpat klusi virmoja starainas pārslas.

Dzidrās, labās zvaigznes lūkojās no zilajām debesīm cauri biezajiem zariem un it kā sacīja: «Redziet nu, nabaga vīrs nomiris.»

Pie paša Makara, grūstīdams viņu ar kāju, stāvēja vecais pops Ivans. Viņa garā sutana bija apsnigusi, sniegs bija redzams uz kažokādas bergesas (cepures), uz pleciem, popa Ivana garajā bārdā. Visbrīnišķīgākais tas, ka šis bija tas pats pops Ivans, kas nomira pirms četriem gadiem.

Tas bija bijis labs pops. Nekad viņš netirdīja Makaru rugas (baznīcas nodevas) pēc, nekad neprasīja pat naudu par saviem dienesta pakalpojumiem. Makars pats noteica maksu par kristībām un aizlūgšanām un tagad nokaunējies atcerējās, ka dažkārt bija maksājis pamaz, bet lāgiem arī nemaksāja nemaz. Pops Ivans pat neapvainojās; vajadzēja tikai vienu: nolikt ikreiz viņa priekšā degvīna pudeli. Ja Makaram trūka naudas, pops Ivans pats sūtīja pēc degvīna, un viņi dzēra kopā. Pops katrā ziņā piesūcās kā mārks, bet kāvās loti reti un ne visai stipri. Makars tad viņu nevarīgu un gļēvu mēdza nogādāt mājās pašas cienīgās ziņā.

Jā, tas bija labs pops, bet mira nelāgā nāvē. Kādreiz, kad visi bija aizgājuši no mājas, piedzērušais pops, palicis viens pats guļot gultā, iedomājās uzsmēķēt. Viņš piecēlās un grīļodamies aizgāja līdz milzīgajam, stipri sakurinātajam pavardam, lai pie uguns aizdedzinātu kalķīti. Viņš bija pārlieku apreibis, sagrīļojās un iekrita ugunī. Kad pārnāca mājnieki, no viņa bija palikušas tikai kājas.

Visi nožēloja labo popu Ivanu; bet, tā kā no viņa bija palikušas pāri tikai kājas, tad izdziedēt viņu nespēja neviens ārsts pasaulē. Kājas apbedīja, bet popa Ivana vietā iecēla citu.

Tagad šis pops gluži vesels bija noliecies pār Makaru un grūstīja viņu ar kāju.

—    Piecelies, Makaruška! — viņš teica. — Iesim nu!

—    Uz kurieni tad lai es eju? — Makars neapmierināts vaicāja. Viņš domāja: ja jau nu reiz beigts, tad viņa pienākums ir gulēt mierīgi un nav nekādas vajadzības iet atkal pa taigu, klīstot bez ceļa. Pretējā gadījumā kāda jēga tad bija nosalt?

—    Iesim pie lielā Taj ona.[1]

—    Kāpēc lai es ietu pie viņa? — Makars jautāja.

—    Viņš tevi tiesās, — pops atteica sērā un mazliet aizgrābtā balsī. Makars atcerējās, ka pēc nāves tiešām jāstājas kādas tiesas priekšā.

Kādreiz viņš to bija dzirdējis baznīcā. Tātad popam taisnība. Būs jau jāceļas.

Un Makars piecēlās, pukodamies, ka pat pēc nāves cilvēkam nedod miera.

Pops gāja pa priekšu, Makars viņam sekoja. Devās viņi tikai taisni uz priekšu. Lapegles miermīlīgi pašķīrās, dodot ceļu. Viņi devās uz austrumiem.

Makars pārsteigts vēroja, ka sniegā nepaliek popa Ivana pēdas. Palūkojies sev zem kājām, viņš arī neredzēja pēdu: sniegs bija tīrs un gluds kā galdauts.

Viņš nodomāja, ka tagad būtu ļoti ērti apložņāt citu slazdus, jo neviens to neuzzinātu, taču pops acīm redzot noģida viņa slepenās domas, pievērsās viņam un teica:

—    Kabis (liecies mierā)! Tu nezini, kas tevi par katru tādu domu sagaida.

—    Nu, nu! — Makars īgni atbildēja. — Cilvēks nevarēs i padomāt! Ko ta tu tāds bargs? Liecies labāk mierā! . ..

Pops nogrozīja galvu un devās tālāk.

—    Vai tālu ko iet, vai? — Makars ievaicājās.

—    Tālu, — pops skumji noteica.

—    Bet ko tad mēs ēdīsim? — Makars atkal nemierīgi ierunājās.

—    Tu esi aizmirsis, — viņam pievērsies, pops atbildēja, — ka esi miris un ka tev nevajag ne ēst, ne dzert.

Makaram tas gaužām nepatika. Protams, tas labi tādā gadījumā, ja nav ko ēst, bet tad būtu jāguļ tā, kā viņš gulēja tūdaļ pēc savas nāves. Taču iet un turklāt tālu iet un nekā neēst, tas viņam šķita pavisam aplam. Viņš atkal sāka kurnēt.

—    Nekurni, — pops noteica.

—    Lai notiek! — Makars atbildēja aizvainotā balsī, bet pats sevi nerima gausties un kurnēt par slikto kārtību: «Cilvēku piespiež iet, bet ēst nedod. Kur tad tas dzirdēts?»

Visu laiku viņš jutās neapmierināts, sekodams popam. Bet devās viņi acīm redzot tālu. Tiesa, ausmas Makars vēl neredzeja, bet, spriežot pēc apkārtnes, viņam šķita, ka iet jau veselu nedēļu: viņi aiz sevis bija atstājuši tik daudz gravu un pauguru, upju un ezeru, izstaigājuši tik daudzus mežus un ielejas. Pametot skatienu atpakaļ, Makamm likās, ka tumšā taiga pati bēg no viņiem, bet augstie, sniegainie kalni it kā izgaist nakts tumsā un strauji slēpjas aiz apvāršņa.

Šķita, ka viņi dotos vienmēr augstāk. Zvaigznes kļuva aizvien lielākas un spožākas. Tad aiz augstienes, kur viņi gāja, pavīdēja sen norietējušā mēness maliņa. Mēness it kā traucās aiziet, bet Makars ar popu tam dzinās pakaļ. Beidzot mēness atkal pacēlās pie apvāršņa. Viņi soļoja pa gludu, stipri augstu apvidu.

Nu kļuva gaišs, daudz gaišāks nekā nakts sākumā. Tas, protams, notika tāpēc, ka viņi bija nonākuši daudz tuvāk zvaigznēm. Zvaigznes, visas ābola lielumā, zaigot zaigoja, bet mēness kā lielas zelta mucas dibens mirdzēja gluži kā saule, apgaismodams līdzenumu no vienas malas līdz otrai.

Līdzenumā pavisam skaidri bija saskatāma ik pārsliņa. Tur bija iebraukti daudzi ceļi, un visi tie tiecās uz vienu pusi, uz austrumiem. Pa ceļiem gāja un jāja dažādi ģērbušies un dažāda izskata cilvēki.

Pēkšņi Makars, vērīgi ielūkojies kādā jātniekā, nogriezās no ceļa un metās tam pakaļ.

—    Pagaidi, pagaidi! — sauca pops, bet Makars pat nedzirdēja. Viņš bija saskatījis pazīstamu tataru, kas pirms sešiem gadiem aizveda tā dābolaino zirgu, bet kopš pieciem gadiem bija miris. Tagad tatars jāja uz tā paša dābolainā. Zirgs lēktin lēkšoja. No viņa pakaviem pacēlās veseli sniega mākoņi, mirdzēdami daudzkrāsainā zvaigžņu staru zaigā. Vērodams šo mežonīgo auļošanu, Makars brīnījās, kā gan viņš, būdams kājnieks, tik viegli spēj panākt jājēju tataru. Bet, ieraudzījis Makaru dažu soļu atstatumā, tatars pats visai pakalpīgi apstājās. Makars pikti viņam uzbruka.

—    Iesim pie ciema vecākā, — viņš kliedza. — Tas ir mans zirgs. Labā auss viņam iešķelta… Edz, cik nadzīgs! … Jāj uz cita zirga, bet pašam īpašniekam jāiet kājām tīri kā nabagam.

—    Pagaidi, — viņam atbildēja tatars. — Nevajag pie vecākā. Ak tavs zirgs, tu saki? . . . Nu ņem viņu! Nolādētais lops! Jau piekto gadu jāju uz viņa, bet tikpat kā no vietas netieku . .. Kājāmgājēji garām vien, garām vien; krietnam tataram nudien jākaunas.

Un viņš pacēla kāju, lai nokāptu no segliem, bet tad aizelsies pie viņiem pieskrēja pops un satvēra Makaru aiz rokas.

—   Nelaimīgais, — viņš iesaucās, — ko tu dari? Vai tad tu neredzi, ka tatars grib tevi piekrāpt?

—    Protams, ka krāpj, — Makars izsaucās, rokas plātīdams, — zirgs bija labs, īsts, kārtīgs-zirgs … Man par viņu jau trīs gadu vecumā deva četrdesmit rubļu… Nu nē, draudziņ! Ja nu tu zirgu esi sagandējis, es to nokaušu gaļai, bet tu man par to samaksāsi skaidrā naudā. Domā, ja esi tatars, tad pār tevi nebūs nekādas varas?

Makars iekaisa un tīšu prātu kliedza, lai ap sevi sapulcinātu vairāk ļaužu, jo bija paradis no tatariem baidīties. Bet pops viņu pārtrauca.

—    Rāmāk, Makar, rāmāk! Tu allaž aizmirsti, ka esi jau miris . . . Kam tev zirgs? Un turklāt, vai tad tu neredzi, ka kājām tiec daudz ātrāk uz priekšu nekā tatars? Vai gribi, lai tev būtu jājāj vesels gadu tūkstotis?

Makars noģida, kāpēc tatars tik labprāt viņam atdeva zirgu.

«Viltīgi ļaudis!» viņš nodomāja un pievērsās tataram.

—    Nu labs ir! Jāj uz zirga, bet es, draugs, iesniegšu par tevi sūdzību.

Tatars nikni uzrāva uz acīm cepuri un iesita zirgam. Zirgs saslējās,

no pakavu apakšas šāvās sniega vērpetas, bet, iekams Makars ar popu nesāka kustēties, tatars no viņiem nevarēja aizjāt ne soļa.

Viņš pikti nospļāvās un pievērsās Makaram.

—    Paklau, dogor (draugs), vai tev nav kāda lapiņa machorkas? Briesmīgi gribas smēķēt, bet savu tabaku esmu izsmēķējis jau kopš četriem gadiem.

—    Suns tavs draugs, nevis es! — Makars sirdīgi atcirta. — Lai nu viens paskatās: nozadzis zirgu un vēl prasa tabaku! Kaut tu pavisam nobeigtos, i tad nepažēlotu.

Ar šiem vārdiem Makars devās tālāk.

—    Velti gan tu viņam nedevi kādu lapiņu machorkas, — pops Ivans tam uzsauca. — Tiesā Tajons par to tev būtu piedevis vismaz kādu simtu grēku.

—    Ko tad tu man neteici ātrāk? — Makars atcirta.

—    Ir jau par vēlu tevi mācīt. Tas tev, vēl dzīvam esot, bija jāuzzina no taviem popiem.

Makars saskaitās. No popiem viņš nekāda labuma nebija redzējis: rugu ņēma, bet viņu nav pat iemācījuši, kad jādod tataram šķipsniņa machorkas, lai saņemtu grēku atlaides. Nav vis nieka lieta — simts grēku! … Un par vienu vienīgu machorkas lapiņu! … Tas taču arī ko vērts!

—Pagaidi, — viņš sacīja. — Mums pietiks ar vienu pašu lapiņu, bet pārējās četras es tūdaļ atdošu tataram. Tas būs četri simti grēku.

—    Paraugies atpakaļ! — pops sacīja.

Makars atskatījās. Aiz muguras pletās tikai balts, tukšs līdzenums. Uz mirkli tatars pazibēja kā tāls punkts. Makaram šķita, ka viņš būtu saskatījis, ka no viņa dābolainā zirģeļa pakaviem lido balti putokļi, bet pēc mirkļa izgaisa arī šis punkts.

—    Lai jau, — Makars noteica. — Tataram būs labi arī bez tabakas. Vai tu re, sagandējis zirgu, sasodītais!

—    Nē, — pops atbildēja, — tavu zirgu viņš nav sagandējis, bet zirgs ir zagts. Vai tad tu no veciem ļaudīm neesi dzirdējis, ka uz zagta zirga tālu netiks?

Makars to tiešām bija dzirdējis no veciem ļaudīm, bet, tā ki savā mūžā nereti bija redzējis, ka tatars ar zagtu zirgu aizjāj līdz pilsētai, tad veciem ļaudīm, protams, neticēja. Tagad viņš pārliecinājās, ki arī sirmgalvji dažreiz runā patiesību.

Līdzenumā viņš daudziem jātniekiem pagāja garām. Visi viņi auļoja tikpat strauji kā pirmais. Zirgi traucās kā putni, jātnieki mazgājās vienos sviedros, un tomēr Makars viņus panāca un atstāja iepakaļ.

Lielāko tiesu tie bija tatari, bet gadījās arī īsti čalganieši; daži no viņiem sēdēja zagtu vēršu mugurā, dzīdami tos ar rīkstēm.

Makars tataros raudzījās naidīgi un ikreiz pukojās, ka šāds sods viņiem vēl par maz. Turpretī, panācis čalganiešus, apstājās un vēlīgi ar viņiem runājās: tie taču bija sābri, kaut arī zagļi. Dažkārt viņš savu līdzjūtību parādīja, paceldams no ceļa žagaru un centīgi dzīdams vēršus un zirgus; bet, tiklīdz viņš pats paspēra dažus soļus, jātnieki tūdaļ palika aiz muguras kā tikko manāmi punkti.

Līdzenums šķita bezgalīgs. Visu laiku viņi pagāja garām jātniekiem un kājniekiem, tomēr apkārt viss likās tukšs. Starp katriem diviem ceļiniekiem it kā bija simtiem un pat tūkstošiem verstu.

Citu vidū Makars pamanīja nepazīstamu večuku, tas acīm redzot bija čalganietis; to varēja noģist no sejas, no apģērba, pat no gaitas, bet Makars nespēja atcerēties, ka būtu to jelkad agrāk redzējis. Vecajam mugurā bija nodriskāta sona, galvā liela, ausaina bergesa — arī saplīsusi, kājās vecas bikses un nodilusi teļādas t o r b a s i. Bet, kas visļaunākais, par spīti savam vecumam viņš stiepa uz muguras vēl vecāku sieveli, kuras kājas vilkās pa zemi. Večuks grūti elsa, kājas viņam sametās, un viņš smagi atspiedās uz vēzdas. Makaram kļuva večuka žēl. Viņš apstājās. Arī večuks apstājās.

—    K a p s ē (runā)! — Makars laipni sacīja.

—    Nē, — večuks atbildēja.

—   Ko esi dzirdējis?

—    Nekā neesmu dzirdējis.

—    Ko esi redzējis?

—    Nekā neesmu redzējis.

Makars brītiņu klusēja un tikai tad atzina par iespējamu iztaujāt večuku: kas viņš un no kurienes nākdams.

Večuks minēja savu vārdu. Sen jau, viņš pats vairs neatceroties, pirms cik gadiem, esot pametis Čalganu un devies uz «kalnu» meklēt pestīšanu. Tur viņš nekā neesot darījis, ēdis tikai lācenes un saknes, neesot ne aris, ne sējis, ne malis ar rokas dzirnavām labību, ne maksājis nodevas. Kad nomiris, viņš stājies Tajona tiesas priekšā. Tajons vaicājis, kas viņš tāds un ko darījis. Viņš pastāstījis, ka devies uz «kalnu» meklēt pestīšanu. «Labi,» atteicis Tajons, «bet kur tad tava vecā? Ej atved šurp savu veceni!» Un tad viņš devies pēc vecenes, bet tā pirms nāves bijusi gluži pamesta: nebijis neviena, kas to barotu, nebijis viņai ne māju, ne govs, ne maizes. Viņa kļuvusi pavisam vārga un nevarot pat kāju pavilkt. Tad nu viņam pašam vecene jānesot pie Tajona.

Večuks ieraudājās, bet vecene viņam gluži kā vērsim iespēra ar kāju un vārā, bet sirdīgā balsī uzsauca:

—    Nes!

Makaram kļuva večuka vēl vairāk žēl, un viņš sirsnīgi nopriecājās, ka pats nav paguvis aiziet uz «kalnu». Viņa sieva bija varen kupla vecene, un viņam būtu vēl grūtāk to stiept. Ja nu tā piedevām vēl sāktu viņu bikstīt ar kāju, tad droši vien nodzītu viņu drīz vien līdz otrai nāvei.

Aiz līdzcietības viņš paņēma veceni aiz kājām, lai piepalīdzētu draugam, bet, tiklīdz bija paguvis paspert pāris soļu, jutās spiests žigli atlaist vecenes kājas, lai tās nepaliktu viņam rokās. Vienā mirklī večuks ar savu nastu izgaisa no redzes loka.

Tālākajā ceļā vairs negadījās neviena, kam Makars būtu veltījis īpašu uzmanību. Tur bija zagļi, kas tipināja solīti pa solītim, apkrauti ar zagtajām mantām kā nastu nesēji lopiņi; resni jakutu tajoni kratījās, sēdēdami augstajos seglos kā torņi, skardami ar stāvajām cepurēm mākoņus. Turpat blakus palēkdamies rikšoja nabaga komnočiti (strādnieki), nodzīti un viegli kā zaķēni. Soļoja drūms slepkava, viss vienās asinīs, ar mežonīgu, šaudīgu skatienu. Velti viņš vārtījās tīrajā sniegā, lai nomazgātu asiņainos traipus. Sniegs tūdaļ visapkārt kļuva sarkans, bet slepkavas traipi vēl košāki, un viņa skatiens pauda mežonīgu izmisumu un šausmas. Un viņš soļoja, vairīdamies citu cilvēku izbīļa pilnos skatienus.

Bet mazu bērnu dvēselītes virmoja gaisā kā putniņi. Tās laidelējās lielos baros, un Makaru tas nepārsteidza. Sliktā un rupjā barība, netīrība, pavarda uguns un jurtu saltie caurvēji no vienas pašas Čalganas iznīcināja tos simtiem. Nokļuvuši līdz slepkavam, viņi izbiedētā barā metās sāņus, un gaisā pēc tam vēl ilgi bija dzirdamas viņu spārniņu straujās, satrauktās vēdas.

Makars nomanīja, ka, salīdzinot ar citiem, viņš virzās diezgan ātri uz priekšu, un steidzās to pierakstīt savai tikumībai.

—    Paklau, a g ab i t (tēvs), — viņš sacīja, — kā tu domā? Lai gan.

dzīvs būdams, labprāt iedzēru, tomēr biju labs cilvēks. Dievs mani mīl…

Viņš pētoši paraudzījās popā Ivanā. Viņam bija sava aplinku doma: uzzināt kaut ko no vecā popa. Taču tas strupi noteica:

— Nedižojies! Nu jau vairs nav tālu. Drīz pats dabūsi zināt.

Makars agrāk pat nebija ievērojis, ka līdzenums it kā k|uvis gai šāks. Vispirms no apvāršņa izšāvās daži spoži stari. Strauji tie aiztiau cās pa debesīm un nodzēsa spulgās zvaigznes. Un zvaigznes nodzisa, bet mēness norietēja. Sniega klajums kļuva tumšāks.

Tad pār to pacēlās miglas vāli un nostājās visapkārt klajumam ki goda sardzē.

Un kādā vietā austrumos miglas vāli kļuva gaišāki, it kā zeltā tērpti kareivji.

Un tad miglājs saviļņojās, zelta kareivji noliecās līdz zemei.

Un aiz viņiem uzlēca saule, nostājās uz to zeltainajām mugurām un aplūkoja klajumu.

Un viss klajums sāka mirdzēt neredzētā žilbinošā gaismā.

Un miglas vāli svinīgi pacēlās kā milzu dejotāju pulks, rietumos pārtrūka un šūpodamies traucās augšup.

Un Makaram šķita, ka viņš dzird brīnumainu dziesmu. Tā bija it kā tā pati pazīstamā dziesma, ar ko zeme ikreiz apsveic sauli. Bet Makars vēl nekad tai nebija veltījis pienācīgo vērību un nu tikai pirmo reizi saprata, cik brīnumaina ir šī dziesma.

Viņš stāvēja un klausījās un negribēja doties tālāk, bet vēlējās šeit stāvēt mūžīgi un klausīties

Bet pops Ivans raustīja viņu aiz piedurknes. — Iesim iekšā! — viņš sacīja. — Mēs esam galā. Tad Makars ievēroja, ka viņi stāv pie lielām durvīm, ko iepriekš bija slēpis miglājs.

Viņam gaužām negribējās iet, — bet — ko lai dara — un viņš paklausīja.

vi

Viņi iegāja jaukā, plašā istabā, un, tikai šeit ienācis, Makars ievēroja, ka laukā bijis stiprs sals. Istabas vidū atradās brīnišķīgi izrotātstīra sudraba pavards, un tajā liesmoja zelta pagales, izplatīdamas vienmērīgu siltumu, kas tūdaļ pārņēma visu miesu. Šī brīnišķīgā pavarda uguns nežilbināja acis, nededzināja, bet tikai sildīja, un Makaram atkal iegribējās stāvēt šeit visu laiku un sildīties. Ari pops Ivans tuvojās pavardam un stiepa tam pretī nosalušās rokas.

Istabā bija četras durvis, no tām tikai vienas ārdurvis, bet pa citām nemitīgi nāca un gāja jauni cilvēki, ģērbušies garos, baltos kreklos. Makars nodomāja, ka tie laikam gan būs vietējā Tajona kalpi. Viņam šķita, it kā tos jau kaut kur būtu redzējis, tikai nevarēja atminēties, kur. Ne mazumu viņu pārsteidza arī tas, ka katram kalpam uz muguras kuļājās lieli, balti spārni, un viņš nodomāja, ka laikam Tajonam būs vēl kādi citi kalpi, jo šie taču ar saviem spārniem droši vien nevarēs iekļūt taigas biezoknī, lai cirstu malku vai kārtis.

Kāds no kalpiem arī pienāca pie pavarda un, pagriezis Makaram muguru, sāka runāties ar popu Ivanu:

—    Runā!

—    Nav ko teikt, — pops atbildēja.

—    Ko tu dzirdēji pasaulē?

—    Nekā neesmu dzirdējis.

—    Ko redzēji?

—    Nekā neesmu redzējis.

Abi apklusa, tad pops ierunājās:

—    Atvedu, edz, vienu.

—    Vai tas ir čalganietis? — kalps jautāja.

—    Jā, čalganietis.

—   Nu, tad jāsagatavo lielie svari!

Un viņš izgāja pa vienām durvīm, lai dotu rīkojumu, bet Makars vaicāja popam, kādēļ vajadzīgi svari un kāpēc tieši lieli.

Redzi, — pops atbildēja, mazliet samulsis, — svari vajadzīgi, lai nosvērtu labu un ļaunu, ko tu, dzīvs būdams, esi darījis. Visiem citiem cilvēkiem ļaunais un labais aptuveni līdzsvarojas; tikai čalganiešiem tik daudz grēku, ka Tajons pavēlēja viņiem darīt īpašus svarus ar milzīgu kausu grēkiem.

Pie šiem vārdiem Makara sirds it kā iesmeldzās. Viņš sāka baiļoties.

Kalpi ienesa un uzstādīja lielus svarus. Viens kausiņš bija zelta un maziņš, otrs — koka un milzīgos apmēros. Zem pēdējā piepeši atvērās dziļš, melns caurums.

Makars piegāja un rūpīgi aplūkoja svarus, lai nebūtu nekādu blēdību. Bet blēdību nebija. Kausi stāvēja rāmi, nešūpojās.

Tomēr viņš ne visai izprata to iekārtu un vēlējās, kaut labāk būtu bezmēns, ar kuru savā ilgajā mūžā viņš lieliski bija iemācījies ir pārdot, ir pirkt, izsitot arī sev peļņu.

—   Tajons nāk, — piepeši ierunājās pops Ivans un žigli sakārtoja savu sutanu.

Vidējās durvis atdarījās, un ienāca mūžvecs Tajons ar lielu, sudrabainu bārdu, kas sniedzās pāri jostas vietai. Viņš bija ģērbies krāšņās, Makaram nepazīstamas ādās un audumos, bet kājās viņam bija silti, ar plīšu apšūti zābaki, kādus Makars bija redzējis vecajā '.svētbildē.

Uzmezdams pirmo skatienu vecajam Tajonam, Makars vēroja, ka tas ir tas pats sirmgalvis, ko viņš bija redzējis uzgleznotu baznīca. Tikai šeit viņš bija bez dēla; Makars nodomāja, ka tas laikam būs aizi>a|i:; saimniecības darīšanās. Toties balodis ielidoja istabā un, palidinain . sirmgalvim virs galvas, nolaidās viņam klēpī. Un vecais Tajons glāstīja balodi ar roku, sēdēdams viņam īpaši sagatavotajā krēslā.

Vecā Tajona vaigs bija labsirdīgs, un, kad Makaram kļuva pāiik grūta sirds, viņš lūkojās šajā vaigā un jutās vieglāk.

Bet sirds viņam kļuva grūta tāpēc, ka pēkšņi atcerējās visu savu dzīvi līdz pēdējam sīkumam, atcerējās katru soli un katru cirvja cirtienu, un katru nocirsto koku, un katru krāpšanu, un katru izdzerto glāzīti degvīna.

Un viņš nokaunējās un izbijās. Taču, palūkojies vecā Tajona vaigā, kļuva drošāks.

Bet, kļuvis drošāks, nodomāja, ka varbūt laimēsies arī ko nebūt noslēpt.

Vecais Tajons pavērās viņā un vaicāja, kas viņš tāds, no kurienes un kā viņu sauc, un cik viņam gadu.

Kad Makars bija atbildējis, vecais Tajons jautāja:

—    Ko tu, dzīvs būdams, darīji?

—    Pats zini, — Makars atbildēja. — Tev droši vien būs pierakstīts.

Makars pārbaudīja veco Tajonu, gribēdams uzzināt., vai tiešām

viņam viss pierakstīts.

—    Runā pats, neklusē! — vecais Tajons teica.

Un Makars atkal kļuva drošāks.

Viņš sāka uzskaitīt savus darbus, un, lai gan atcerējās katru cirvja cirtienu un katru nocirsto kārti, un katru uzarto vagu, viņš pielika tūkstošiem kāršu un simtiem malkas vezumu, un simtiem sēklas pudu.

Kad viņš visu bija uzskaitījis, vecais Tajons pievērsās popam Ivanam:

—    Atnes šurp grāmatu!

Tad Makars saprata, ka pops Ivans kalpo Tajonam par suruksutu (rakstvedi), un gaužām noskaitās, ka tas viņam to agrāk kā draugam nebija pateicis.

Pops Ivans atnesa lielu grāmatu, atšķīra to un sāka lasīt.

—    Paraugies jel, — vecais Tajons sacīja, — cik kāršu!

Pops Ivans paskatījās un noskumis atbildēja:

—    Viņš pielicis veselus trīspadsmit tūkstošus.

—    Pops melo! — Makars pikti izsaucās. — Viņš droši vien būs kļūdījies, tāpēc ka ir žūpa un miris nelabā nāvē.

—    Vai tu klusēsi! — vecais Tajons noteica. — Vai tad viņš ņēma no tevis lieku kapeiku par kristībām vai laulībām? Vai izspieda no tevis rugu?

—    Velti muti dzesēt! — Makars atbildēja.

—    Redzi nu, — Tajons attrauca, — zinu pats, ka viņam patika iedzert…

Un vecais Tajons sapīka.

—    Nolasi tagad viņa grēkus no grāmatas, tāpēc ka viņš ir krāpnieks un es viņam neticu, — viņš sacīja popam Ivanam.

Bet kalpi pa to laiku meta zelta kausā Makara kārtis un viņa malku, viņa arumus un visus tā darbus. Visa tā bija tik daudz, ka svaru zelta kauss slīga lejup, bet koka pacēlās augstu augstu un to nevarēja aizsniegt ar rokām, un jaunie dieva kalpi lidinājās spārnos, un vesels simts vilka kausu ar virvēm lejup.

Smagi bija čalganieša darbi.

Bet pops Ivans sāka skaitīt krāpšanas, un izrādījās, ka to bija divdesmit viens tūkstotis deviņi simti trīsdesmit trīs; un pops sāka uzskaitīt, cik pudeļu degvīna izdzēris Makars, izrādījās četri simti pudeļu, un pops skaitīja tālāk, bet Makars vēroja, ka koka kauss kļūst smagāks par zelta un ka tas jau slīgst bedrē; kamēr vien pops lasīja, kauss slīga un slīga lejup.

Tad Makars sevī nodomāja, ka labi vairs nav, un, piegājis pie svariem, centās kausu paslepus pieturēt ar kāju. To ieraudzīja kāds no kalpiem, un izcēlās tracis.

—    Kas tur notiek? — vaicāja vecais Tajons.

—    Viņš te gribēja pieturēt svarus ar kāju, — kalps atbildēja.

Tad Tajons nikni pievērsās Makaram un teica:

—    Redzu, tu esi krāpnieks, sliņķis un žūpa … Tu neesi nokārtojis nodevas un samaksājis popam viņa rugu, ispravņiks tevis dēļ grēkojis, allaž lamādams tevi nelāgiem vārdiem! …

Un, pievērsies popam Ivanam, vecais Tajons vaicāja:

—    Kas Čalganā krauj zirgiem vislielākos vezumus, un kas viņus notriec vairāk par visiem?

Pops Ivans atbildēja:

—    Baznīcas vecākais. Viņš tur pasta zirgus un vadā ispravņiku.

Vecais Tajons tad sacīja:

—    Atdod šo sliņķi baznīcas vecākajam zirga vietā, lai viņš vadā ispravņiku, kamēr nebūs nodzīts … Tad mēs redzēsim.

Bet, tikko vecais Tajons bija izteicis šos vārdus, durvis atdarījās, un istabā ienāca vecā Tajona dēls un apsēdās pie viņa labās rokas.

Un dēls ierunājās:

—    Es dzirdēju tavu spriedumu… Esmu ilgi dzīvojis pasaule un pazīstu tās iekārtu: grūti būs nabaga vīram vadāt ispravņiku! Bet . . lai notiek! … Tikai viņš varbūt vēl ko sacīs. Runā, barach s ,1 n (nabadziņ)!

Tad notika kas dīvains. Makars, tas pats Makars, kas dzīvē nekad nebija teicis vairāk par desmit vārdiem vienā laidā, pēkšņi juta runas dāvanas. Viņš sāka runāt un pats izbrīnījās. Bija it kā divi Mnkari: viens runāja, otrs klausījās un brīnījās. Viņš neticēja pats savām ausim. Viņa valoda plūda veikli un kaismi, vārdi traucās cits aiz cita un virknējās garos, saskanīgos teikumos. Viņš nebaidījās Ja arī vārdi uz mirkli aizmetās, tad tūdaļ viņš savaldījās un kliedza divtik ska|i. Bet galvenais — pats juta, ka runā pārliecinoši.

Vecais Tajons, sākumā mazliet sapīcis par viņa pārdrošību, vēlāk klausījās gaužām uzmanīgi, it kā pārliecinājies, ka Makars nemaz nav tāds muļķis, kā likās. Pops Ivans pirmajā mirklī pat izbijās un sāka raustīt Makaru aiz sonas, bet Makars tikai atmeta ar roku un turpināja, kā bija iesācis. Tad nu arī pops mitējās baiļoties un pat atplauka smaidā, redzēdams, ka viņa draudzes loceklis plāj vaļā patiesību un šī patiesība vecajam Tajonam iet pie sirds. Pat jaunie cilvēki garajos kreklos ar baltajiem spārniem, vecā Tajona kalpi, atnāca no sava gala pie durvīm un brīnīdamies klausījās Makara runu, bikstīdami cits citam ar elkoņiem.

Viņš sāka ar to, ka negribot iet pie baznīcas vecākā par zirgu. Un nevis tāpēc nevēloties, ka baidītos smago darbu, bet tāpēc, ka šāds spriedums esot netaisns. Un tāpēc, ka šis spriedums netaisns, viņš tam nepadosies, pat ausis nepakustinās, pat kāju nepaspers. Lai ar viņu dara, ko grib! Lai atdod pašiem velniem par komnočitu, bet viņš nevadās ispravņiku, tāpēc ka tas ir netaisni. Lai nedomā, ka viņš baidītos zirga stāvokļa: baznīcas vecākāis savu zirgu gan izdzen, taču baro to ar auzām, bet viņu triekuši visu mūžu un ar auzām nekad nav barojuši.

—    Kas tad tevi trieca? — vecais Tajons errīgi vaicāja.

Jā gan, viņu triekuši visu mūžu! Triekuši stārasti un ciema vecākie, priekšsēdētāji un ispravņiki, prasīdami nodevas; triekuši popi, prasīdami rugu; triecis trūkums un bads; triecis sals un karstums, lietus un sausums; triekuši sasalusi zeme un taiga! . . . Lopiņš iet uz priekšu un skatās uz zemi, nezinādams, uz kurieni to trenc . . . Un viņš tāpat. . . Vai tad viņš saprata, ko pops lasa baznīcā un par ko viņam jāmaksā ruga? Vai tad viņš zina, kādēļ un kurp aizveda viņa vecāko dēlu, ko noņēma zaldātos; kur tas nomira un kur tagad guļ viņa nabaga kauli?

Saka, viņš esot dzēris daudz degvīna. Protams, tas tiesa: viņa sirds tiecās pēc degvīna .. .

—    Cik pudeļu, tu saki?

Četri simti, — atbildēja pops Ivans, palūkojies grāmatā.

Labi! Bet vai tad tas bija degvīns? Trīs ceturtdaļas bija ūdens, bet tikai viena ceturtā daļa īsta degvīna, turklāt vēl ar tabakas uzlējumu. Tātad trīs simti pudeļu būtu jānoraksta.

—   Vai tas tiesa, ko viņš tur runā? — vecais Tajons vaicāja popam Ivanam, un bija redzams, ka viņš vēl pukojas.

—    Tīrā patiesība, — pops steigšus atbildēja, bet Makars runāja tālāk.

Viņš esot pielicis trīspadsmit tūkstošus kāršu? Lai arī tā! Kaut ari viņš bīītu nocirtis tikai sešpadsmit tūkstošus. Bet vai tad tas esot maz? Turklāt divi tūkstoši viņš cirtis tad, kad viņa pirmā sieva gulējusi uz slimības gultas … Viņam bijusi tik smaga sirds, un viņš gribējis sēdēt pie savas vecenītes, bet trūkums viņu dzinis taigā . . . Un taigā viņš raudājis, bet asaras sasalušas skropstās un, bēdu pārņemtam, aukstums spiedies līdz pašai sirdij… Bet viņš tikai cirtis!

Un sieva nomirusi. Viņu vajadzējis apbedīt, taču naudas viņam nebijis. Un viņš salīdzis cirst malku, lai samaksātu sievas mūža māju. .. Bet tirgonis manījis, ka viņu spiež trūkums, un maksājis tikai desmit kapeikas par vezumu . . . Vecā gulējusi viena pati nekurinātā istabā, bet viņš cirtis un raudājis. Viņam nu gan liekoties, ka šie vezumi būtu aprēķināmi pieckārtīgi un pat vairāk.

Vecajam Tajonam acīs riesās asaras, un Makars vēroja, ka svaru kausi sašūpojās un koka pacēlās, bet zelta slīga lejup.

Bet Makars turpināja: viņiem viss esot ierakstīts grāmatā . . . Lai taču viņi pameklē: kad viņu kāds apmīļojis, kad viņš pieredzējis laipnu vārdu vai prieku? Kur esot viņa bērni? Kad tie miruši, viņu nomācis rūgtums un grūtums, bet tie, kas izauguši, viņu pametuši, lai paši vientulībā cīnītos ar smago trūkumu. Kopā ar savu otro sievu viņš novecojis un vērojis, ka viņu pamet spēks un pienāk ļaunais, bargais vecums. Viņi palikuši vieni kā divas sērdienīgas egles stepē, ko no visām pusēm šausta nežēlīgie puteņi.

—    Vai tas liesa? — vecais Tajons atkal vaicāja.

Un pops steidzās atbildēt:

—   Tīrā patiesība!

Tad svari atkal sakustējās . . . Bet vecais Tajons nogrima domās.

—    Kas tad tas? — viņš teica. — Zemes virsū taču ir mani īstie izredzētie. . . Viņu acis ir dzidras, viņu vaigi gaiši un drēbes neaptraipītas . .. Viņu sirdis ir maigas kā auglīga zeme; tās uzņem labo sēklu un atdod to kā lauku ziedus un smaržīgus asnus, kuru smarža man tik tīkama. Bet tu paraugies uz sevi…

Visu skatieni pievērsās Makaram, un viņš sakaunējās. Viņš juta, ka tā acis ir neskaidras un vaigs satumsis, mati un bārda pinkaini, apģērbs skrandains. Un, lai gan vēl ilgi pirms nāvēs viņš dzīrās pirkt zābakus, lai stātos tiesas priekšā, kā piederas kārtīgam zemniekam, taču visu naudu bija nodzēris un tagad stāvēja Tajona priekša ka pēdējais jakuts, noplīsušos zābaķejos. . . Un viņš vēlējas vai zeme ielīst.

—   Tavs vaigs ir tumšs, — vecais Tajons atsāka, — acis nespodras un apģērbs saplīsis. Bet tava sirds aizaugusi ar nezālēm, ērkšķiem un rūgtām vērmelēm. Tāpēc es mīlu savus izredzētos un novēršu vaigu no tev līdzīgiem bezgožiem.

Makaram sirds saplaka. Viņš sāka kaunēties pats savu esību. Viņš jau gribēja nodurt galvu, bet piepeši to pacēla un atkal uzņēma valodu:

—    Par kādiem gan izredzētiem Tajons runā? Ja par tiem, kas dzīvoja zemes virsū vienā laikā ar Makaru, tad viņus gan Makars pazīst . . . Viņu acis ir dzidras tāpēc, ka nav lējušas tik daudz asaru, cik lējis Makars, un viņu sejas gaišas tāpēc, ka mazgātas smaržās, bet tīrās drānas tiem audušas citu rokas.

Makars atkal nodūra galvu, bet tūdaļ to no jauna pacēla.

Vai gan viņš nezina, ka piedzimis gluži tāpat kā citi — ar dzidrām, atklātām acīm, kurās atspoguļojās zeme un debesis, ar šķīstu sirdi, kas bija gatava atvērties it visam jaukam pasaulē? Ja viņš tagad grib paslēpt pazemē savu drūmo un nožēlojamo augumu, tad tā nav viņa vaina … Un kas gan vainīgs? — To viņš nezina .. . Bet vienu gan zina, ka viņa sirds zaudējusi pacietibu.

vii

Protams, ja Makars būtu varējis redzēt, kā viņa runa iedarbojās uz veco Tajonu, ja viņš būtu redzējis, ka ikviens tā dusmu pilnais vārds kā svina atsvars krita zelta kausā, viņš savu sirdi būtu savaldījis. Bet to visu viņš neredzēja tāpēc, ka viņi sirds bija akla izmisuma varā.

Viņš bija metis skatienu visā savā rūgtuma pilnajā dzīvē. Kā gan viņš līdz šai dienai bija spējis panest šo šausmīgo nastu? Viņš to bija nesis tāpēc, ka priekšā vēl joprojām zaigoja — kā zvaigznīte miglā — cerība. Viņš dzīvo —tātad drīkst, var cerēt vēl baudīt labāku dzīvi . . . Nu viņš stāv ceļa galā un cerība izdzisusi…

Tad viņa dvēselē satumsa, un tur sāka trakot niknums kā auka klajā stepē tumšā naktī. Viņš aizmirsa, kur atrodas, kā priekšā stāv — aizmirsa itin visu, izņemot savas dusmas

Bet vecais Tajons viņam sacīja:

— Pagaidi, barachsan! Tu neesi zemes virsū. .. Šeit arī tu atradīsi taisnību . . .

Un Makars nodrebēja. Viņa sirdi modās apziņa, ka viņu žēlo, un tā atmaiga; bet, tā kā viņa acu priekšā nostājās visa tā dzīve no pirmās dienas līdz pēdējai, tad arī viņam pašam kļuva sevis neizsakāmi žēl. Un viņš sāka raudāt…

Un vecais Tajons arī raudāja … Un raudāja vecais pops Ivans, un asaras slacīja jaunie dieva kalpi, notrausdami tās ar platajām, baltajām piedurknēm.

Bet svari šūpojās un šūpojās, un koka kauss cēlās arvien augstāk un augstāk! …

SOKOLINIETIS

(No stāstiem par klaidoņiem) I

. . . Mans līdziedzīvotājs aizbrauca. Man vienam vajadzēja pārnakšņot mūsu jurtā.

Darbs nevedās; es uguni neiededzu un, pusguļu atlaidies savā gultā, nemanot padevos smagajiem klusuma un tumsas iespaidiem, kamēr īsā ziemeļu diena dzisa saltajā miglājā. Pēdējie vājie saules stari palēnām izzuda pa mazās jurtas ledus logiem; no kaktiem līda ārā bieza tumsa, aizblivēdama slīpās sienas, kuras, kā likās, aizvien ciešāk saspiedās virs galvas. Kādu laiku acīs vēl rēgojās jurtas vidū esošā milzīgā pavarda apveids. Šķita, ka jakutu mitekļa neveiklais pavarda dievs stiepj tumsai pretī plaši izplestās rokas kā klusā cīņā . . . Bet arī šie neskaidrie apveidi izzuda . . . Tumsa! . . . Tikai trijās vietās klusi mirgoja izplūduši fosforiski plankumi; tur no ārpuses caur būdas logiem jurtā blāvi raudzījās jakutu nāvējošais sals.

Minūtes, stundas klusā gaitā trauca pār manu galvu, un es atģidos, cik nemanot piezadzies tas liktenīgais brīdis, kad skumjas tik valdonīgi pārņem sirdi, kad «sveša puse» tik naidīgi to apdveš ar visu savu saltumu un tumsu, kad satrauktās iztēles priekšā kā neizmērojama, nepārvarama tāle bargi paceļas visi šie kalni, meži, bezgalīgās stepes, kas gulstas starp tevi un visu dārgo, tālo, zaudēto, kas tik neatlaidīgi vilina pie sevis un kas šajā brīdī it kā pavisam izgaist, plīvojot krēslainā tālē kā vāja mirstošo cerību liesmiņa … Un apspiestās, tomēr uzmācīgās skumjas, kas noglabātas tālu tālu, pašos sirds dziļumos, tagad droši paceļ savu draudošo galvu un nāves klusumā un tumsā tik skaidri čukst šausmīgos, liktenīgos vārdus: «Uz mūžiem … šajā zārkā, uz mūžiem! …»

Paklusā, mīligā smilkstēšana, kas atskanēja no lēzenā jumta caur pavarda skursteni, atbrīvoja mani no smagā sastinguma. Gudrais draugs, uzticamais suns Cerbers, savā sarga vietā pārsalis, jautāja, kas ar mani noticis un kādēļ es tik negantā salā neiekurinu uguni.

Es noskurinājos, juzdams, ka man pagurst spēki cīņā ar klusumu un tumsu, un nolēmu ķerties pie glābšanas līdzekļa, kas bija turpat pie rokas. Šis līdzeklis ir jurtas dievs, varenā uguns.

Jakuti ziemā nekad nepārtrauc kurināšanu, un tādēļ viņiem nav ierīces skursteņa aiztaisīšanai. Mēs kaut kā pielāgojām šo ierīci, mūsu skurstenis bija jāaiztaisa no ārpuses, un tādēļ katrreiz vajadzēja rausties uz lēzenā jurtas jumta.

Es uzkāpu uz tā pa sniegā iemītiem pakāpieniem, jo jurta līdz augšai bija apmesta ar sniegu. Mūsu miteklis atradās ciema malā, diezgan attālu . .. Parasti no mūsu jumta varēja pārredzēt visu nelielo klajumu un to ietverošos kalnus, un ugunis ciema jurtās, kurās dzīvoja jau sen pārjakutojušies krievu ieceļotāju pēcnācēji un sava tiesa izsūtīto tataru. Bet tagad tas viss bija iegrimis pelēkā, saltā, necaurredzamā miglā. Migla stāvēja nekustēdamās, it kā sasalusi četrdesmit grādu lielajā aukstumā, un aizvien smagāk gūlās uz apklusušo zemi; kur tikai acis raudzījās, visur skatiens atdūrās bezveidīgā, nedzīvā pelēkā masā, un tikai augšā, tieši virs galvas, kaut kur tālu tālu mirgoja vientuļa zvaigzne, šķeldama salto autu ar savu aso staru.

Visapkārt viss bija sastindzis. Upes kalnainais krasts, ciemata nabadzīgās jurtas, nelielā baznīciņa, sniegotais pļavu līdzenums, tumšā taigas josla — viss iegrimis bezgalīgajā miglas jūrā. Jurta ar māla kleķa skursteni, uz kuras stāvēju es un mans suns, kas bija pieglaudies man pie kājām, šķita kā bezgalīga nepārredzama okeana vidū pamesta sala … Visapkārt — ne skaņas … Salti un baigi. . . Nakts noslēpusies, tramīgu un sasprindzinātu baismu pārņemta.

Cerbers klusi un tā žēli iesmilkstējās. Nabaga sunim acīm redzot arī kļuvis baigi, jūtot tuvojamies nāvējošā sala varu; tas glaudās man klāt un, domīgi pastiepis savu smailo purnu, ausījās, vērīgi ieskatīdamies necaurredzami pelēkajā miglā.

Pēkšņi viņš sacēla ausis un ierūcās. Es ieklausījos. Sākuma viss joprojām bija kluss. Tad šajā sasprindzinātajā klusumā bija sadzirdama kāda skaņa, tad vēlreiz un vēl… Saltajā gaisā no tālienes .kanēļa tikko jaušama tālu pa pļavām skrejoša zirga pakavu dipoņa.

Iedomājoties vientuļo jātnieku, kuram, spriežot pēc tikko dzirdamas dipoņas, bija jānojāj līdz ciematam vēl savas trīs verstis, es pa slīpo sienu ātri noskrēju no jumta un metos jurtā. Pavadot brīdi ārā ar nearz, segtu seju, varēja apsaldēt degunu vai vaigus. Cerbers, skaļi un steidzīgi ierējies zirga dipoņas virzienā, man sekoja.

Drīz vien pavardā, kas rēgojās jurtas vidū ar plati atplestu rīkli, uzliesmoja manis aizdedzināto skalu uguntiņa. Šai uguntiņai es pie metu sausas, sveķainas lapegļu pagales, un dažos mirkļos mans mitekli:, pārvērtās līdz nepazīšanai. Kluso jurtu pēkšņi piepildīja čalas un sprakstoņa. Uguns ar simt mēlēm sāka šaudīties starp pagalēm, apņēma tās, rotaļājās ar tām, lēkāja, rūca, šņāca un sprēgāja. Kaut kas spilgls, dzīvs, steidzīgs un nemierīgi pļāpīgs ielauzās jurtā, ielūkodamies visos kaktu kaktiņos. Lāgiem trakojošo liesmu sprakstēšana aprima. Tad es varēju sadzirdēt, kā, izlidodamas pa pavarda īso, taisno skursteni, saltajā gaisā šņākdamas sprēgāja karstās dzirksteles. Bet pēc briža uguns uzsāka savu rotaļu ar jaunu spēku, un jurtā bieži atskanēja sprādzieni — gluži kā revolvera šāvieni.

Tagad es vairs nejutos tik vientuļš kā pirmāk. Šķita, ka viss ap mani kustas, čalo, rosās un dejo. Ledus logi, pa kuriem pirms mirk|a no ārpuses raudzījās iekšā saltā nakts, tagad liesmu atblāzmā lāsmoja un dzirkstīja kā dārgakmeņi. Man savā ziņā bija sevišķi tīkami domāt, ka saltās nakts tumsā mana vientuļā jurta vizuļo ar saviem gaišajiem ledus logiem un gluži kā tāds mazs vulkāns veseliem kūļiem kaisa uguns dzirksteles, kas gaisā starp baltajiem dūmu mutuļiem drudžaini mirguļo.

Cerbers, notupies iepretī pavardam, cieši raugās ugunī un tup nepakustēdamies kā balta skulptura; tikai brīžiem viņš pagriež galvu uz manu pusi, un suņa gudrajās acīs es lasu pateicību un maigumu. Pagalmā pie ārsienas nočirkst smagi soļi, bet Cerbers tikai labvēli«i iesmilkstas un paliek mierīgs; viņš zina, ka tie ir mūsu zirgi, kas, līdz šim stāvējuši kaut kur žogmalā, ausis pieglauduši un aiz sala sarāvu šies, tagad atnākuši pie uguns, lai nostātos pie sienas un skatītos uz jautri lēkājošām dzirkstelēm un uz plato silto, balto dūmu lenti.

Bet rau, suns ar nepatiku novēršas no uguns un ierūcas. Pēc mirkļa tas metās pie durvīm. Es izlaidu Cerberu un, kamēr viņš trakoja un aizgūtnēm rēja savā parastajā sarga vietā uz jumta, no priekšnama palūkojos ārā. Acīm redzot vientuļo ceļinieku, kura tuvošanos es sadzirdēju jau pirmīt tramīgajā spalgās nakts klusumā, bija pievilinājusi mana jautrā uguntiņa. Viņš tagad bīdīja vaļā manu vārtu kārtis, lai ievestu pagalmā apseglotu un nastām apkrautu zirgu.

Es negaidīju nevienu no saviem paziņām. Diezin vai jakuts tik vēlu ierastos ciematā, un, ja viņš ari atjātu, tad katrā ziņā zinātu, kur dzīvo viņa «dogori»1 , un neiegrieztos pie pirmās uguntiņas. Tātad, es spriedu, tas var būt tikai izsūtītais. Parasti mēs par tamlīdzīgiem viesiem sevišķi nepriecājāmies, bet tagad dzīvs cilvēks nāca kā saukts. Es zināju, ka jautrā uguns drīz apklusīs, liesma laiski un gurdi pastaipīsies gar kvēlojošo koku, tad paliks tikai ogļu kaudze un tai pāri, kaut ko čukstēdami, sāks lodāt uguns čūskulēni, aizvien gausāk, aizvien retāk . . . Tad jurtā atkal iestāsies tumsas klusums, un manu sirdi atkal pārņems ilgas. Pavards tumsā paskatīsies no pelniem ar vāju dzirkstelīti kā ar puspievērtu aci, — paskatīsies reiz, vēlreiz un… aizmigs. Un es atkal palikšu viens . . . viens ar gaidāmo bezgalīgi garo, skumjo nakti.

Doma, ka man varbūt vajadzēs pavadīt nakti kopā ar cilvēku, kura pagātne aptraipīta asinīm, man nenāca ne prātā. Sibirija iemāca arī slepkavā saskatīt cilvēku, un, kaut gan tuvāka iepazīšanās, protams, neļauj sevišķi idealizēt «nelaimīgo», kas uzlauzis atslēgas un zadzis zirgus vai tumšā naktī ielauzis saviem tuvākiem galvaskausus, tad tomēr šī pazīšanās palīdz labi orientēties cilvēku sarežģītajās tieksmēs. Jūs dabūjat zināt, kad un ko var gaidīt no cilvēka. Slepkava taču ne tikai nogalina, viņš arī dzīvo un izjūt to pašu, ko izjūt visi citi cilvēki, tātad arī pateicību pret to, kas viņam dod patvērumu salā un negaisā. Bet, kad man šajā vidē gadījās ar kādu no jauna iepazīties un ja šim jaunajam paziņam pie tam bija apseglots zirgs un pie segliem karājās piekrautas «pārmetamās somas», tad jautājums par zirga piederību iedvesa zināmas šaubas, bet «pārmetamo» saturs lika domāt par tā iegūšanas veidu.

Jurtas slīpajā sienā pacēlās smagās, ar zirgādu apsistās durvis; no āra ievēlās garaiņu vilnis, un pie pavarda pienāca nepazīstamais atnācējs. Tas bija liela auguma vīrietis, plecīgs un stalts. Jau no pirmā acu uzmetiena varēja manīt, ka tas nav jakuts, kaut gan viņš bija ģērbies kā jakuts. Kājās viņš bija apāvis «torbasus» no zirgādas, baltas kā sniegs. Jakutu «s o n a s»2 plato piedurkņu krokas uz pleciem pacēlās pāri ausīm. Galva un kakls bija ietīti garā šallē, kuras gali bija sasieti ap viduci. Šalle un mazā jakutu cepure («bergesa») ar smailo galu, kas rēgojās virs tās, bija bagātīgi pārklāta ar cieti sasalušam sarmas pārslām.

Svešinieks piegāja tuvāk pie pavarda un ar pussastingušām rokam neveikli sāka raisīt, vajā šalli un tad cepures siksniņas. Kad viņš atmeta savu ausaini uz pleciem, es ieraudzīju jaunu, salā sasarkušu gadus tris

desmit veca vīrieša seju; viņa rupjajos vaibstos bija iezīmējusies tā

īpatnējā izteiksme, kādu nereti man gadījies ievērot arestantu arteļu vecāko un vispār to cilvēku sejās, kuri pieraduši pie atzinības un autoritates savā vidē, taču vienlaikus ir spiesti pastāvīgi būt modri ar svešiem. Viņa melnās, izteiksmīgās acis meta ātrus, īsus skatienP Mazliet uz priekšu izvirzītā apakšējā sejas daļa atklāja kaislīga . daba . straujumu, bet klaidonis (pēc dažām raksturīgām, kaut arī grūti uzt\ rāmām pazīmēm es tūliņ nospriedu, ka mans viesis ir klaidonis) jau sen bija pieradis šo straujumu apvaldīt. Tikai apakšējās lūpas vieglā raus tīšanās un muskuļu nervozais kustīgums brīžiem atklāja iekšējās cīņas nemierīgo sasprindzinājumu.

Nogurums, saltā nakts un varbūt arī ilgas, kādas izjūt vientuļš ceļinieks, kas izlauzies caur biezu miglu, — tas viss drusku mīkstināja asos vaibstus, nogūlis virs uzacīm un melnajās acīs kā ciešanu izteik sme, kas harmonēja ar manu šīvakara noskaņojumu un tūliņ neviļu : iedvesa man simpātiju pret nezināmo viesi.

Vairāk neizģērbjoties, viņš pieslējās pie pavarda un izņēma no kabatas pīpi.

—    Labvakar, kungs! — viņš teica, izdauzīdams pīpi pret pavarda stūri un tajā pašā laikā iesāņus uzmezdams man vērīgu skatienu.

—   Labvakar! — es atbildēju, savukārt turpinādams pētoši aplūkot svešo stāvu.

—    Atvainojiet, kungs, ka es tā tieši pie jums iegriezos. Tikai drusku apsildīšos un izpīpēšu pīpi, — jāšu jau projām, man, ače, te ir paziņas, kas mani katrā laikā uzņbms savā sētā, verstis divas no šejienes, līdumā …

Viņa balsī skanēja tāda cilvēka atturība, kurš acīm redzot negribēja likties uzbāzīgs. To sakot, viņš vairākas reizes ātri un vērīgi uz mani paskatījās, it kā nogaidīdams, ko es teikšu, lai saskaņā ar to nodibinātu tālākās attiecības. «Kā tu izturēsies pret mani, tā es pret tevi,» likās, teica šie ciešie, saltie skatieni. Katrā ziņā mana viesa paņēmieni bija patīkams pretstats parastajai jakutu izsūtīto uzbāzībai, kaut arī man bija skaidrs: ja viņš nebūtu cerējis pie manis pārlaist nakti, tad nevestu zirgu pagalmā, bet piesietu ārpusē pie žoga.

—    Kas jūs esat, — es jautāju, — kā jūs sauc?

—    Vai mani? Mani sauc B a g i 1 a j s, tas ir, redziet, tā šejieniski, bet pa īstam, krieviski, — Vasilijs. . . Varbūt esat dzirdējuši? No Bajagantaja ulusa.

—    Vai esat dzimis uralietis, klaidonis? . . .

Ap svešinieka lūpām tik tikko pavīdēja labpatikas smaids.

—    Nu redzi nu! Tas pats. Tātad jūs par mani esat šo to dzirdējuši?

—   Jā, Semjons Ivanovičs stāstīja. Jūs taču ar viņu esat dzīvojis kaimiņos.

—    Pareizi, Semjons Ivanovičs mani puslīdz pazīst.

—    Priecājos par ciemiņu, laipni lūdzu. Palieciet pie manis pa nakti, es taisni esmu gluži viens. Tūliņ uzliksim patvāri.

Klaidonis labprāt pieņēma uzaicinājumu.

—    Paldies, kungs! Kad jau jūs ielūdzat, tad es palikšu. Jānoņem somas no segliem, šis tas jāienes iekšā. Kauču arī, teiksim, zirgs piesiets pagalmā, tomēr labāk: jums te ciematā pārāk manīgi puiši, it īpaši tatari.

Viņš izgāja un pēc mirkļa ienesa jurtā divas pārmetamās somas. Atraisījis siksnas, viņš izņēma no tām līdzatvestos pārtikas krājumus: sasalušu tauku rituļus, saldētu pienu, vairākus desmitus olu utt. Šo to no atvestā viņš salika manos plauktos, pārējo iznesa priekšiņā — aukstumā, lai neatlaižas. Tad viņš noņēma šalli, novilka kažoku un kaftanu un, palicis sarkanā kumača kreklā un «bilbireta» (plīša veids) biksēs, apsēdās uz krēsla uguns priekšā.

—    Redziet, kungs, — viņš pacēla galvu un pasmīnēja, — teikšu jums patiesību: jāju uz jūsu vārtiem un domāju: vai tiešām neļaus man pārnakšņot? Tādēļ, ka es tīri labi saprotu: ir jau arī starp mūsējiem visādi puiši, kurus nemaz nevar iekšā laist. Bet es neesmu no tādiem, saku skaidru patiesību. . . Jūs jau arī teicāties, ka esot par mani dzirdējuši.

—   Tiešām esmu dzirdējis.

—    Nu redz! Varu teikt bez lielības: dzīvoju godīgi un krietni. Man mājās ir govs, trešās vasaras vērsēns, zirgs… Aru zemi, ir ari sakņu dārzs.

Klaidonis to visu stāstīja savādā balsī, domīgi raugoties vienā vietā, bet, izsakot pēdējos vārdus, viņš pat rokas noplātīja, it kā brīnītos: «Vadzi, taisnība gan, tā taču tiešām ir!»

—    Jā, — viņš turpināja tādā pašā balsī, — strādāju! Gluži tā, kā pienākas, kā dievs nolicis. Pēc manas saprašanas tā daudz labāk, nevis iet zagt vai pat laupīt. Teiksim kaut šo piemēru: es jāju naktī, ieraugu uguni un iegriežos pie jums … un jūs man tūliņ parādāt godu, uzliekat patvārīti . . . Tas man jāprot novērtēt. Vai es nerunāju taisnību?

—    Protams, — es apstiprināju, kaut gan īstenībā klaidonis vairāk runāja pats ar sevi, pats sevi pārliecinādams par savas pašreizējās dzīves priekšrocībām.

No biedru stāstījuma es Vasiliju tiešām pazinu; viņš bija klaidonisizsūtītais, kas jau divus gadus dzīvoja savā mājiņā taigas vidū pie ezera, vienā no lielākajiem jakutu naslegiem[2]. Bezrūpīgo un paklīdušo izsūtīto vidū, kuri cieta trūkumu un naslegos nereti zaga un laupīja, viņš bija viens no nedaudzajiem, kas deva priekšroku darbu dzīvei, jo tā šeit radīja vieglu iespēju tikt uz augšu. Jakuti, vispai runājot, ir ļoti labsirdīga tauta, un daudzos ulusos ieviesusies paraža sniegt jaunatnācējiem izsūtītiem diezgan ievērojamu palīdzību Tiesa, bez šīs palīdzības cilvēkam, kas izmests svešas zemes bargajos apstak ļos, drīzā laikā aiz bada un sala būtu jānomirst vai jāsāk laupīt; ir ari tiesa, ka šo palīdzību vislabprātāk sniedz kā pabalstu «ceļam», ar to jakutu obščina cenšas pēc iespējas ātrāk aizvadīt izsūtīto kaut kur uz raktuvēm, no kurienes šo nevēlamo pilsoņu vairums nekad neatgriežas; tomēr cilvēkam, kas nopietni ķeras pie darba, jakuti pa lielākai daļai palīdz arī tikt uz kājām. Vasilijs no naslega bija saņēmis māju un bulli, un pirmajā gadā sabiedrība viņam bija iesējusi sešus pudus labības. Raža padevās laba, bez tam viņš bija izdevīgi salīdzis jakutiem pļaut sienu, tad pamazām sācis tirgoties ar tabaku, un divos gados viņa saimniecība bija iekārtojusies. Jakuti pret viņu izturējās ar cieņu, izsūtītie viņu godāja par Vasiliju Ivanoviču un tikai aiz muguras saukāja par Vasku; garīdznieki, braukādami amata darīšanās, pa ceļam labprāt pie viņa iegriezās un paši sēdināja viņu pie galda, ja viņam gadījās iebraukt pie tiem. Viņš sagājās arī ar mūsējiem, inteliģentajiem cilvēkiem, kurus liktenis bija atsviedis uz šīm tālajām zemēm. I ikās, ka klaidonim nekā netrūktu — atlika tikai vēl apprecēties; šai ziņā, protams, bija jāsaduras ar mazām grūtībām, jo klaidoņus parasti nelaulā; bet šajā pusē par nieka naudu, par teli vai labu kumeliņu varēja nokārtot arī to.

Un tomēr, ieskatoties jaunā klaidoņa enerģiskajā sejā, es tajā aizvien skaidrāk saskatīju kaut kādu dīvainību. Tagad šī seja man jau patika drusku mazāk nekā pirmajā mirklī, bet tomēr tā bija diezgan jauka. Tumšās acis brīžiem raudzījās domīgi un gudri, vaibsti pauda enerģiju; viņa izturēšanās bija brīva, balsī skanēja apmierināta lepnas dabas patmīlība. Tikai brīžiem sejas apakšējā daļa kaut kā nervozi noraustījās un acu mirdzums izdzisa. Varēja manīt, ka šā mierīgā toņa ieturēšana Bagilajam prasīja zināmu piepūli, caur kuru kaut kas tiecās izlauzties uz āru — kaut kāds rūgtums, ko apspieda tikai gribas spēks…

Sākumā es nevarēju aptvert, kas tas īsti bija. Tagad es zinu: pie klaidoņa dzīves pieradušais cilvēks apmānīja sevi, iegalvodams, ka viņu apmierina šī mierīgā eksistence ar savu mājiņu un gotiņu, un trešās vasaras bullēnu un viņam parādītā cieņa. Dvēseles dziļumos viņš apzinājās — kaut arī pagaidām šo apziņu apspieda, — ka tā ir pelēka dzīve, dzīve apnicīgā, nemīlīgā svešumā, un viņam nav piemērota. Dvēseles dzijumos viņu jau sāka aicināt taiga, no pelēkās' ikdienas jau sauca projām nezināmā, vilinošā un maldinošā tāle. Tā es šo sejas izteiksmi sev izskaidroju vēlāk, toreiz tikai vēroju, ka klaidoni, neraugoties uz šķietamo mieru, iekšēji kaut kas kremt, ka no turienes kaut kas laužas uz āru . . .

Kamēr es rīkojos ap patvāri, Vasilijs sēdēja iepretim pavardam un domīgi lūkojās ugunī. Kad viss bija gatavs, es viņu pasaucu.

— Paldies, kungs! — viņš pieceldamies teica. — Ļoti priecājos arī par laipnu vārdu. Ak kungs, kungs! — viņš pēkšņi tā savādi dedzīgi griezās pie manis, — tici vai ne: kad es ieraudzīju tavu uguntiņu, man sirds salēcās — tiešām, nemeloju! Tādēļ, ka zināju: šī uguns deg pie krievu cilvēka… Jāju pa pļavām… tumsība, sals… Kad kaut kur pamalē jurtā kūp dūmi, zirgs tik cērtas un cērtas turp; zināms, jakutu lops, viņam patīkami. Bet man sirds uz turieni nenesas. Kas man tur, kaut tanī pašā jurtā? Protams, sasildītos, varbūt arī šņabis gadītos. Nu nē! . . . Bet, kad ieraudzīju tavu uguni, — redz, es nodomāju, tur jāiegriežas, ja tik pieņems. Paldies, ka mani nepadzini. Kādreiz, ja gadās būt mūsu pusē, tad laipni lūdzu pie sevis. Gan būs ar ko pacienāt, paldies dievam! Uzņemšu, kā pienākas, pa godam!

Padzēris tēju, Vasilijs atkal nosēdās pie uguns. Viņš vēl nevarēja likties gulēt: vajadzēja nogaidīt, kamēr zirgs atdzisīs, lai to varētu laist pie siena. Jakutu zirgs nav sevišķi spēcīgs, toties apbrīnojami pieticīgs; jakuts ar to piegādā sviestu un citus pārtikas krājumus tālajām raktuvēm vai taigā tungusiem pie tālās U čurās1 , nojādams simtiem verstu apvidos, kur par sienu nav ko domāt. Mežonīgajā taigā, aizjājis līdz naktsvietai, viņš atrok sniegu, iekur uguni, bet sapītos zirgus palaiž taigā; pie tā pieradušais zirgs sadabū no sniega apakšas pērno sakaltušo zāli un no rīta ir atkal spējīgs veikt grūto pārgājienu.

Bet līdz ar to jakutu zirgam ir viena īpatnība: to nedrīkst barot tūliņ pēc jāšanas, un arī, iekams dodas ceļā, paēdušu zirgu notur bez barības diennakti un pat ilgāk.

Vasilijam vajadzēja nogaidīt kādas trīs stundas. Ari es negāju gulēt, un mēs sēdējām abi, šad tad pārmīdami pa vārdam. Vasilijs, jeb kā viņš jau bija pieradis sevi saukt — Bagilajs, allaž iemeta uguni pa pagalei. Tā viņā izpaudās vietējā paraža, kas bija iemantota garajos jakutu ziemas vakaros.

—   Tālu! — viņš pēkšņi teica pēc ilga klusuma, it kā atbildēdams pats savām domām.

—    Kas tad? — es jautāju.

—    Mūsu puse, Krievija… Te nekas nav tā kā pie mums, lai t.is būtu kas būdams. Kaut vai tas pats lops, piemēram, zirgs: pie mums zirgi, ja ar tiem atjāj, vispirms tīko pēc barības, bet, ja šo te pabaro sakarsušu, — nosprāgst. Tiklīdz tam tiek silti, tā tūliņ sirdī iemetas ledus gabals, un pagalam iri Tāpat ja paskatās uz tautu: dzīvo pa mežu, ēd zirgus, rij jēlu gaļu, pat sprāgoņas, lai dievs ir žēlīgs, ari tās klesē iekšā . . . tpu! Kauna ari šejieniešiem nav ne par matu: izvelc, pie viņiem jurtā būdams, tabakmaku, tūliņ, lai cik tur cilvēku, katrs pastiepj roku: dod man ar!

—    Ko tur, tāds viņiem paradums, — es iebildu. — Toties viņi paši ari dod. Viņi taču palīdzēja jums uzsākt saimniecību.

—    Tiesa, palīdzēja gan.

—    Vai jūs esat apmierināts ar savu dzīvi? — es vaicāju, ieskatīdamies klaidoņa sejā.

Viņš tā mīklaini pasmaidīja.

—    Jā, dzīve… — brītiņu klusējis, viņš atteica un iemeta ugunī jaunu pagali.

Liesma apgaismoja viņa seju: skatiens tam bija satumsis.

—    Ai kungs, ja es jums izstāstītu! … Es savu mūžu labu neesmu pieredzējis un arī tagad to neredzu. Labu redzēju tikai līdz savam astoņpadsmitajam gadam. Toreiz gāja labi —ļkamēr vecākiem klausīju. Kad neklausīju vairs — nebija man ari vairs dzīves. Es tā skatos — kopš tā laika nemaz vairs pasaulē nedzīvoju. Tāpat… tik kūļos, kā nu varēdams.

Pār klaidoņa sasarkušo seju pārskrien ēna, un apakšlūpa nervozi nodreb, it kā viņš šajā brīdī atkal būtu atgriezies tajā vecumā, kad «paklausīja vecākiem», it kā viņš atkal būtu kļuvis bērns, tikai šis bērns tagad gatavs raudāt par savu sapostīto dzīvi!

Pamanījis, ka es viņā vērīgi skatos, klaidonis atjēdzās un papurināja galvu.

—    Jā, ko tur . . . Vai jūs labāk negribat paklausīties, kā mēs bēgām no Sokolinu salas?

Es, zināms, biju ar mieru un cauru nakti, līdz pat rītausmai, klausījos klaidoņa stāstus.

iii

187*. gada vasaras naktī tvaikonis «Ņižņijnovgorod» peldēja pa Japaņu jūras ūdeņiem, atstādams zilajā gaisā garu, melnu dūmu asti. Pa kreisi sudrabaini pelēcīgā dūmakā jau ziloja Piejūras apgabala kalnainais krasts; pa labi bezgalīgā tālē aizvēlās Laperuza jūras šauruma viļņi. Tvaikonis ieturēja kursu uz Sachalinu, bet mežonīgās salas klinšainie krasti vēl nebija saredzami.

Uz tvaikoņa bija klusi un mierīgi. Kabīnē bija redzami loču un dežurējošo virsnieku stāvi, kurus apgaismoja mēness. Lodziņos drebēja ugunis, atspulgodamās okeana tumšajā virsmā.

«Ņižņijnovgorod» veda «arestantu kravu», kas bija sūtāmi uz Sachalinu. Jūrniecības likumi vispār ir ļoti bargi, bet uz kuģa ar šādu kravu tie ir vēl bargāki. Dienā arestanti stingrā sardzes ielenkumā maiņās pastaigājās pa klāju. Pārējo laiku tie pavadīja savās telpās zem klāja.

Plaša kamera ar zemu uzgūlušiem griestiem . . . Dienā gaisma ieplūst pa nelieliem lodziņiem, kas atdalās no tumšā fona kā divas gaišu pogu rindas; kļūdamas aizvien mazākas un mazākas, tās izzūd tvaikoņa korpusa noapaļotajos sānos. Kravas telpas vidū atstāta gaiteņveida eja; čuguna stabi un dzelzs restes atdala šo gaiteni no telpas ar arestantu lāvām. Ejā stāv konvoja sargi, pret šautenēm sagumuši. Vakaros turpat skumji izstieptā līnijā deg lukturi.

Visa tvaikoņa pelēko pasažieru dzīve norisinās aiz šīm restēm visu acu priekšā. Vai virs jūras pacēlusies spilgta tropu saule vai svilpo vējš, čīkst un liecas takelaža, vai negaiss ceļ bangas, vai trako neganta vētra un tvaikonis sāk vaidēt zem aukas triecieniem, — te, tāpat ieslēgti kā arvien, vēja auros klausās simtiem cilvēku, kuriem nav daļas gar to, kas notiek tur augšā un uz kurieni traucos viņu peldošais cietums.

Arestantu uz tvaikoņa ir daudz vairāk nekā konvoju, toties katrs pelēkā pūļa solis, katra kustība ar stingru roku ievadīta priekšlaikus iezīmētās dzelzs sliedēs, un apkalpe ir nodrošināta pret jebkādu dumpja iespējamību.

Jāsaka, te ir ņemts vērā viss, pat neticamais: ja pūlī iedrāztos saniknots, satracināts zvērs un tas savā izmisumā dotos acīm redzamās briesmās, ja šāvieni caur restēm paliktu bez iespaida un zvērs draudētu salauzt savu dzelzs krātiņu — tad komandiera rokās tomēr vēl būtu spēcīgs līdzeklis. Viņam vajadzētu uzsaukt mašīnu nodaļai dažus vārdus:

—   Tādu un tādu sviru . . . pacelt!

—   Tieši tā! — Un pēc šīs atbildes arestantu telpā no mašīnas tiktu laistas karsta tvaika šaltis, gluži kā kādā spraugā, kurā mīt tarakani.

$is briesmīgais līdzeklis tvaikoņa kravas telpas pelēkajiem iemītniekiem atņēma katru iespēju radīt vispārējas nekārtības.

Un tomēr arī stingrā režima spaidos šie pelēkie cilvēki aiz dzelzs režģiem dzīvoja savu parasto dzīvi. Un tajā pašā naktī, kad tvaikonis ar saviem riteņiem kulstīja rāmo jūru, tvaikoņa ugunīm sadrumstalojoties drūmi līganajā dzelmē, kad sargi, pret šautenēm sagumuši, snauda kravas telpu ejās un lukturi, viegli drebot no nekad nerimstošās mašīnas sitieniem, viesa savu blāvo, domīgo gaismu dzelzs gaitenī un aiz režģiem .. . kad uz lāviņām rindās gulēja aizmigušo arestantu pelēkie, nekustīgie stāvi, — tur, aiz šiem režģiem, norisinājās klusa drama. Pelēkā, važās kaltā sabiedrība sodīja ar nāvi savus atkritējus.

Otrā rītā, pārbaudes laikā, trīs arestanti necēlās augšā no savām vietām. Viņi palika guļam uz savām lāvām, neraugoties uz priekšniecības bargajiem saucieniem. Kad iegāja aiz režģa un pacēla mēteļus, ar kuriem tie bija apsegti, tad priekšniecība pārliecinājās, ka šie trīs nekad vairs necelsies uz pārbaudi.

Katrā arestantu artelī visas svarīgākās lietas lemj vairāk saliedētais un ietekmīgākais kodols. Masai, arestantu valodā «špankai», pelēkam, bezpersonīgam pūlim, šādi gadījumi bieži vien arī ir pilnīgs pārsteigums. Drūmās nakts traģēdijas satriekti, tvaikoņa kravas telpas iemītnieki sākumā apklusa; zem telpas zemajiem griestiem valdīja tramīgs klusums. Tikai ārpusē bija dzirdamas jūras čalas, pa ūdens līniju, šķeldamās gar tvaikoņa krūtīm, krākdamas vēlās bangas, un mašīnas smagā elsošana atskanēja kopā ar vienmērīgiem virzuļu sitieniem.

Bet drīz starp arestantiem sākās pārrunas un spriešana par «notikuma» sekām. Priekšniecībai, cik varēja vērot, nebija nodomā notušēt nepatīkamo lietu, piedēvējot nāvi nejaušībai vai pēkšņām slimībām. Vardarbības pazīmes bija acīm redzamas; sākās pratināšana. Arestanti atbildēja vienprātīgi; varbūt citā reizē priekšniecībai nenāktos grūti sameklēt dažus cilvēkus, kas baiļu pārņemti vai apsolītu labumu dēļ būtu pierunājami nodot, bet tagad, neņemot vērā «biedriskuma» jūtas, mēles saistīja arī šausmas. Lai cik briesmīga ir priekšniecība, lai cik bargi ir tās bļāvieni, — «artelis» ir vēl briesmīgāks: šajā naktī tur, uz lāvām, sargu acu priekšā, tas parādīja savu šausmīgo varenību. Bez šaubām, daudzi tonakt negulēja un ne viena vien auss dzirdīgi tvēra cīniņa apslēptās skaņas «zem vāka»' — gārdzienus un nopūtas, kas ne visai līdzinājās gulētāju nopūtām, bet neviens ne ar pušplēstu vārdu nenodeva briesmīgā sprieduma izpildītājus. Priekšniecībai nekas cits neatlika kā ķerties pie oficiālajiem atbildētājiem: pie stārasta un viņa palīga. Tajā pašā dienā viņus abus iekala važās.

Palīgs bija Vasilijs, kas toreiz tika saukts citā vārdā.

Pagāja vēl pāris dienu, un arestanti lietu bija apsprieduši visos sīkumos. No pirmā acu uzmetiena likās, ka gali ir apslēpti, ka vainīgos atrast nav iespējams un važās iekaltajiem arteļa pārstāvjiem draud tikai viegla disciplinārā atbildība. Uz visiem jautājumiem viņiem bija tieša un pamatota atbilde: «Mēs gulējām!»

Apskatot lietu rūpīgāk, tomēr radās zināmas šaubas. Šīs šaubas attiecās taisni uz Vasiliju. Tiesa, līdzīgos gadījumos artelis vienmēr darbojas tādā veidā, lai galveno «atbildētāju» nepiedalīšanās darījumā pēc. iespējas durtos acīs, un šajā gadījumā Vasilijs viegli varēja pierādīt, ka viņš nakts traģēdijā nav piedalījies. Tomēr, apspriežot stārasta palīga stāvokli, pieredzējušie arestanti, kas bija gājuši caur uguni un ūdeni, kratīja galvu.

—   Paklau, puisi, — reiz pie Vasilija pienāca vecs klaidonis, kas bija pieredzējis visādu sutu, — kad aizbrauksim uz Sokolinu salu, tad ņem kājas pār pleciem. Tavs stāvoklis, bračiņ, nav patīkams, gaužām nelādzīgs.

—    Kā tā?

—    Areče! … Vai tu esi pirmoreiz sodīts vai otrreiz?

—    Otrreiz.

—    Nu re, nu. Vai atceries, kuru nosūdzēja nelaiķis Fedjka? Tak jau tevi. Tu taču viņa dēļ veselu nedēļu nostaigāji ar roku dzelžiem, vai ne?

—    Tā bija gan.

—   Un ko tu viņam toreiz teici? Kareivji tak to dzirdēja! Ko tu pats. par to domā? Tie taču ir draudi!

Vasilijs un pārējie klausītāji saprata, ka te var celties kas nelabs.

—    Ače! Pārdomā to visu un sataisies uz nošaušanu.

Biedri sāka kurnēt.

—    Nemuldi, Buran, — arestanti sapīkuši iebilda.

—    Vecais melš tukšu.

—    Kā redzams, aiz vecuma prātu izkūkojis. Nav jau nekāds joks tā pateikt: uz nošaušanu!

—   Nemaz neesmu prātu izkūkojis, — vecais pikti sacīja un aiz dusmām nospļāvās. — Vai nu jūs, španka, daudz ko sajēdzat. Jūs spriežat pēc Krievzemes paražām, bet es pēc šejienes. Es pazīstu šejienes kārtību… Saku tev pavisam droši, Vasilij: ja lietu nosūtīs Amūras ģenerālgubernatoram, — sataisies uz nošaušanu. Bet, ja tev aiz lielas žēlastības pavēlēs gulties uz ķēves[3], tad tas būs vēl ļaunāk:

' Par «ķēvi» sauc īpaša veida solu, pie kā piesien arestantu, kurš sodāms ar pletnēm.

no ķēves vairs nepiecelsies. Tu saproti, bračiņ, tas nozimē ādu pār kārti! Uz kuģa likumi divtik bargi nekā uz sauszemes. Bet galu galā, — vecais dobji piemetināja, aizelsies no šīs garās runas, — man viss viens, kaut jūs arī putēdami izputētu . . .

Neveiksmīgās dzīves satriektā vecā klaidoņa izdzisušās acis jau sen raudzījās uz pasauli truli un ar drūmu vienaldzību. Viņš atmeta a: roku un nogāja sāņus.

Arestantu grupās gadās ne mazums juristu, un, ja tāda grupa pilnā sastāvā pēc zināmas lietas rūpīgas iztirzāšanas izspriež savu paredzamo spriedumu, tad tas gandrīz vienmēr uz mata sakrīt ar īsto. Sajā gadījumā visi šāda veida juristi pievienojās Burana domām, un tūliņ tika nolemts, ka Vasilijam jābēg. Tā kā viņš varēja dabūt ciest «arteļa lietas» dēļ, tad artelis uzskatīja par savu pienākumu sniegt viņam palīdzību. Sausiņu un galēšu krājums, kas bija radies sakarā ar «ekonomiju», tika nodots viņa rīcībā, un Vasilijs sāka «taisīt grupu», kas vēlētos piedalīties bēgšanā.

Vecais Burans jau bija bēdzis no Sachalinas, tādēļ kā pirmo izraudzīja viņu. Vecais ilgi nedomāja.

—    Man jau no dzimšanas nolemts taigā mirt, — viņš atbildēja

Un varbūt arī klaidonim taigā ir labāk. Tikai viena nelaime: nav

man vairs tie gadi, esmu galīgi nolietojies.

Vecais klaidonis sāka mirkšķināt blāvās acis.

—    Edz, vajag sataisīt arteli. Divatā vai trijatā nav iešana — ceļš ir grūts. Ja sanāk kādi desmit cilvēki, tad ir labi. Es gan iešu, kamēr vēl kājas kustēsies. Kaut nomirt varētu citā vietā, tik ne uz šīs salas.

Burans sāka vēl stiprāk mirkšķināt acis, un pa grumbaino, vēja appūsto seju ritēja vecišķas asaras.

«Vecais klaidonis kļuvis vārgs,» Vasilijs nodomāja un gāja «taisīt arteli», sameklēt citus biedrus.

iv

Apbraucis apkārt augstam zemes ragam, tvaikonis iegāja līcī. Arestanti drūzmējās pie lūkām un ar trauksmainu ziņkāri skatījās uz salas augstajiem, kalnainajiem krastiem, kas augtin auga tuvējā vakara krēslā.

Tumšā naktī tvaikonis iegāja ostā. Krasta apveids pievirzījās klat un saslējās kā melns milzenis. Tvaikonis palika mierā, nostājās komanda; sāka vest ārā arestantus.

Krastmalā tumsā šur tur mirgoja ugunis; gar krastu šļakstēja jūra, debesis bija mākoņu aizvilktas, bet sirdis nomāca tikpat tumšas, tikpat drūmas sēras.

—    Sī osta, — Burans klasi teica, — ir tā sauktā Dūja[4]. Pirmajā laikā te būs jādzīvo kazarmās.

Pēc pārbaudes, kas notika, vietējai priekšniecībai klāt esot, arestantu grupu izveda krastā. Dažus mēnešus pavadījuši uz jūras, arestanti pirmo reizi sajuta zem kājām cietu zemi. Tvaikonis, uz kura viņi bija nodzīvojuši tik ilgu laiku, nakts tumsā šūpojās un izelpoja baltus tvaika mutuļus.

Priekšā sakustējās ugunis. Atskanēja balsis:

—    Vai arestanti?

—    Jā.

—   Nāk šurp uz septīto kazarmu!

Arestanti devās uz uguns pusi. Gāja izklaidu, nekārtīgi, un visus pārsteidza tas, ka neviens tos no sāniem negrūsta ar šauteņu laidēm.

—    Brālīši, — atskanēja izbrīna pilnas balsis, — vai tad mums nav nekādu sargu?

—   Turi muti, — Burans par atbildi drūmi norūca. — Kam tad to sargu vajag? Arī bez sardzes nekur neaizbēgsi. Šī sala ir liela un mežonīga. Jebkurā vietā var nosprāgt badā. Un salai visapkārt ir jūra. Vai tad tu nemaz nedzirdi?

Tiešām, drēgnajā naktī sacēlās vējš; tā brāzmās nemierīgi mirgoja lukturu ugunis un no krasta bija dzirdama jūras dobjā šalkoņa, gluži kā pamodušos zvēru rūkoņa.

—    Klau, kā krāc! — Burans teica Vasilijam. — Tā ir: visapkārt ūdens, vidū posts . .. Katrā ziņā jābrauc pāri pār jūru, un cik vēl nebūs jānoiet pa salu līdz pārcelšanās vietai. .. Kaili akmeņi un taiga, un kordoni! … Man nav lāga ap sirdi; jūra tā nelabi šņāc, nav lādzīgi. Rādās, es netikšu vairs prom no Sokolinu salas, netikšu — esmu jau par vecu! Divas reizes esmu bēdzis; vienreiz noķēra Blagoveščenskā, otrreiz Krievijā, un tad atkal šurp . . . Laikam liktenis man būs lēmis nomirt salā.

—   Varbūt tik ātri nemaz vēl nenomirsi! — Vasilijs uzmundrināja veco.

—   Tu vēl esi jauns, bet es jau nolietojies. Klau, cik žēlabaini un nikni plosās jūra!

No septītās kazarmas aizveda visus tur dzīvojošos katordzniekus un ierādīja to jaunatnācējiem, pirmajā laikā pieliekot sardzi. Pieraduši pie cietuma nebrīvības un ciešā ieslodzījuma, viņi katrā ziņā izklīstu pa salu kā aitas, kas izlaistas no kūts. Citus, kas te jau ilgāk nodzīvojuši, nemaz vairs neieslodzīja: apskatījušies un iepazinušies ar apstākļiem, izsūtītie pārliecinās, ka bēgt uz salas ir ļoti riskanta lieta, gandrīz droša nāve, un tādēļ to iedrīkstas tikai izcili pārdrošnieki — un ari tad tikai pēc rūpīgas sagatavošanās. Bet tādus, vienalga, ieslēdz vai ne ieslēdz — tikpat aizbēgs, ja ne no cietuma, tad no darba.

—    Dod nu, Buran, tagad padomu, — Vasilijs plijās virsū Buranam dienas trīs pēc ierašanās salā, — tu taču būsi mūsu vecākais, tev jāiet pa priekšu, tev ari jānosaka kārtība. Jāsagatavo taču krājumi.

—    Kādu padomu lai dodu? — vecais gurdi atbildēja … — Grūti. . . nav jau man vairs tie gadi. Eče, paskaties, paies vēl kādas trīs dienus, noņems sardzi, sāks pa grupām uz dažādām vietām darbos sūtīt un atļaus arī tāpat iziet no kazarmas. Bet ar maisu gan no kazarmas neizlaidīs. Padomā pats!

—    Izdomā vien tu, Buranuška, tu jau zini labāk.

Bet Burans staigāja sarucis, drūms un sagumis. Viņš ne ar vienu nerunāja, tikai kaut ko purpināja pats pie sevis. Šķita, ka vecais klaidonis, trešo reizi nokļuvis vecajā vietā, ar katru dienu «savārgst» aizvien vairāk un vairāk. Pa to starpu Vasilijs bija paguvis savākt vēl desmit tīkotājus, citu par citu brašākus; viņš tik plijās Buranam virsū, cenzdamies to ierosināt darboties. Dažbrīd tas padevās, bet arī tad vecais vienmēr nogrieza valodu uz ceļa grūtībām un ļaunām zīmēm.

«Laikam gan no salas projām netikšu!» Tas bija viņa pastāvīgais teiciens, kurā izpaudās klaidoņa neveiksminieka bezcerīgā pārliecība. Gaišākos brīžos viņš tomēr tapa možāks, atminēdamies agrākos bēgšanas mēģinājumus, un tad, īpaši pa vakariem, guļot uz lāviņas līdzās Vasilijam, viņš stāstīja tam par salu un ceļu, pa kuru bēgļiem jāiet.

Osta Due atrodas salas rietumu pusē, pavērsta pret Āzijas krastu. Tataru jūras šaurums tai vietā ir ap 300 verstu plats; pārbraukt pār to ar mazu laiviņu, protams, nav ko domāt, tādēļ bēgļi gribot negribot iet pa salu uz vienu vai otru pusi. Patiesībā bēgšana uz salas nav grūta. «Ej, kur gribi,» teica Burans, «ja gribas mirt: sala ir liela, viscaur kalni, kaili akmeņi un taiga. Giļaks cittautietis, kaut jau pieradis cilvēks, arī tas katrā vietā tomēr neuzturas. Ja iesi uz austrumiem, apmaldīsies akmeņos, vai nu dabūsi galu un tevi saknābās izsalkuši putni, vai arī ziemu pats atkal ieradīsies te. Ja iesi uz dienvidiem — tu aiziesi līdz salas galam, bet tur ir liela, plaša jūra: vienīgi varbūt ar kuģi tai var tikt pāri. Mums ir tikai viens ceļš — uz ziemeļiem, jāturas tikai gar krastu. Jūra pati ceļu rādīs. Kad noiesim kādas trīssimt verstis, tad būs jūras šaurums, pavisam šaura vieta; tur mums ar laivām jāceļas pāri uz Amūras pusi.»

—    Tikai to tev teikšu, puis, — Burans uzsāka parasto gaudu dziesmu, — arī tur ir grūti, tāpēc ka jāiet gar kordoniem, bet kordonos ir kareivji. Pirmo kordonu sauc Varki, priekšpēdējo — Pangi, pats pēdējais — Bojā eja. Bet kāpēc Bojā eja? — Tur no mūsējiem visvairāk aiziet bojā. Viņi novietojuši kordonus ļoti viltīgi: kur ass pagrieziens gar kalna radzi, tur uzcelts kordons. Tā nu tu ej, ej un uzskrien taisni virsū kordonam. Lai dievs nedod!

—    Bet tu jau divas reizes esi gājis, tad taču laikam zini?

—    Gāju gan, puis, gāju … — un vecā vīra acis atkal iegailējās. — Paklausieties, ko teikšu, un dariet, kā lieku. Drīz izsauks cilvēkus uz dzirnavu būvi, tad jūs visi stājieties pie tiem un, kad sāks vest uz turieni pārtiku, tad ielieciet ratos arī savus sausiņus un galetes. Dzirnavās dzīvo Petruha, viņš ir katordznieks. No viņa tad arī sāksies jūsu gaita, tas ir no dzirnavām. Te jūs trīs dienas neviens nemeklēs, tāda ir kārtība; trīs dienas uz pārbaudi var neierasties — nekas nebūs. Doktors paglābj no soda, jo, kā saka, te esot slikta slimnīca; ja kāds darbā paguris un savārdzis, uz slimnīcu nav ko iet, labāk lai ielien krūmos, tur svaigā gaisā gan jau kaut kā to slimumu izgulēs. Bet, ja arī ceturtajā dienā neierodas, tad skaitās izmucis. Kaut arī vēlāk pats ierodas, viens pīpis, nāc tik un gulsties uz ķēves.

—     Kāpēc uz ķēves? — Vasilijs teica. — Ja dievs dos aiziet, tad jau tīšu prātu atpakaļ nenāksim.

—    Bet, ja tu atpakaļ nenāksi, — Burans dobji norūca, un viņa acis atkal nodzisa, — ja nenāksi atpakaļ, tad tevi krušņā pie kordona tikpat vārnas saknābās. Kordonam droši vien nav laika ar tādiem kā mēs noņemties, tas tevi simtiem verstu atpakaļ nesūtīs. Kur pamanīs, tur ar šauteni nokniebs — un lieta darīta.

—    Neķērc, vecā vārna! . . . Pielūko, rīt mēs izejam. Pasaki Bobrovam, kas vajadzīgs, artelis visu dos.

Vecais atbildes vietā kaut ko noburkšķēja un, galvu nodūris, aizgāja, bet Vasilijs gāja pateikt biedriem, lai pošas. No stārasta palīga amata viņš jau agrāk bija atteicies un viņa vietā izvēlēts cits. Bēgļi sataisīja ceļa kules, iemainīja labāku apģērbu un apavus, un otrā dienā, kad tiešām sāka rīkot strādniekus uz dzirnavām, viņi stājās izsaukto rindā. Vēl tai pašā dienā viņi no būves aizlaidās krūmos. Trūka tikai Burana.

Grupa bija labi izmeklēta. Kopā ar Vasiliju gāja viņa draugs, kas «klaidonībā» saucās par Volodjku, tad Makarovs, spēkavīrs un velna zellis, kas divas reizes bija bēdzis no Karas, divi čerkesi, apņēmīgi puiši un neaizstājami biedriskas uzticības ziņā, un viens tatars, glums blēdis, toties atjautīgs un augstākā mērā izmanīgs. Arī pārējie bija Sibirijas ceļojumos pārbaudīti klaidoņi.

Artelis bija krūmos nosēdējis visu dienu, pārlaidis nakti, jau otrā diena tuvojās vakaram, bet Burana vēl aizvien nebija. Aizsūtīja tataru uz kazarmu; klusītiņām tur ielavījies, viņš izsauca Vasilija draugu, veco cietumnieku Bobrovu, kuram arestantu starpā bija liels svars un iespaids. Nākošajā rītā krūmos pie bēgļiem ieradās Bobrovs.

—    Brāļi, kā lai es jums palīdzu?

—   Atsūti katrā ziņā Buranu. Bez viņa mēs nevaram iet. Un, ja kaut ko prasa no krājumiem, — iedodiet. Tikai Burana dēļ viss stāv uz vietas.

Bobrovs atgriezās kazarmā. Bet Burans pat nedomāja taisīties. Viņš šaudījās pa kameru, rokas mētādams, un sarunājās pats ar sevi.

—    Ko tu gan domā, Buran? — Bobrovs viņam uzsauca.

—    Kas tev par daļu?

—    Kā, kas man? Kāpēc tu vēl neposies?

—    Man uz bedri jāpošas, redz, uz kurieni.

Bobrovs saskaitās.

—    Ko tad tu galu galā iedomājies! Puiši taču jau ceturto dienu krūmos sēž. Viņiem tagad jāgulstas uz ķēves… Un tas esot vecs klaidonis!

Vecais pārmetumu dēļ sāka raudāt.

—    Mans laiks jau garām . .. Netikšu vairs projām no salas . . . Esmu nolietojies! …

—   Vai tu esi vai neesi nolietojies, tā ir tava darīšana. Ja tu neaiziesi līdz galam, tad ceļā nomirsi, par to tevi neviens nevainos; bet, ja tu esi vienpadsmit cilvēkus līdz pletnei novedis, tad tev ir jāiet. Man taču jāpasaka tikai artelim, — un kas tad ar tevi notiks?

—    Zinu, — Burans drūmi noteica, — uzliks vāku, tādēļ ka to esmu pelnījis… Vecam klaidonim nav nekāds gods mirt tādā nāvē. Kā redzams, man jāiet. Neesmu tikai, ače, neko sagādājis.

—    Gan uz ātru roku visu sadabūs. Saki, kas vajadzīgs!

—    Redz, kas: pirmkārt, atnes man divpadsmit labus mēteļus, jaunus.

—    Bet puišiem taču ir savi.

—    Klausi, ko es saku, — Burans pikti noteica, — es zinu, ka katram ir pa vienam mētelim, bet vajadzīgi divi. Giļakiem par laivu pienākas no katra cilvēka pa mētelim. Un tad vēl vajadzīgi divpadsmit

' labi naži, trīsceturtdaļaršinas gari, un divi cirvji un trīs katli.

Bobrovs sapulcināja arteli un paskaidroja, kāds ir stāvoklis. Katrs, kam bija lieks mētelis, atsacījās no tā par labu bēdzējiem. Katrs arestants instinktīvi jūt līdz drosmīgajam mēģinājumam izlauzties no ciešajiem mūriem brīvajā vaļā. Arī katlus un nažus sadabūja pa daļai par velti, pa daļai par naudu no ilggadīgiem iemītniekiem-trimdiniekiem. Divās dienās viss bija gatavs.

Kopš ierašanās brīža bija pagājušas trīspadsmit dienas.

Otrā rītā Bobrovs nogādāja Buranu ar visām mantām krūmos. Bēdzēji «sastājās uz lūgšanu», noturēja šim gadījumam kaut ko līdzīgu dievkalpojumam pēc īpašiem arestantu noteikumiem, atvadījās no Bobrova un devās ceļā.

V

—    Laikam gan ar prieku devāties ceļā? — es jautāju, ieklausījies stāstītāja atžirguša jā balsī, ieskatījies viņa sejā, kas šajā stāsta vietā bija kļuvusi možāka.

—    Vai nu bez prieka! Kad izgājām no krūmiem un ap mums iešalcās māmuliņa taiga, varat ticēt, jutāmies kā no jauna piedzimuši. Tik līksmi visiem bija ap sirdi. Tikai Burans viens pats gāja pa priekšu, galvu nodūris, un kaut ko murmināja. Vecais vīrs nedevās ceļā ar prieku. Laikam gan juta Burana sirds, ka viņš tālu neaizies.

Mēs tūlīt nomanījām, ka uz komandieri nevar visai paļauties. Kaut viņš bija piedzīvojis klaidonis un no Sokolinu salas divas reizes aizbēdzis, arī ceļu acīm redzot zināja, — gāja gāzelēdamies, apkārt neskatīdamies, kā suns pa pēdām, — tomēr mums ar Volodjku, ar draugu, uzmācās šaubas.

«Pielūko,» saka man Volodjka, «ka tik mēs ar Buranu neieskrienam nelaimē. Redzi: ar viņu vairs nav labi.»

«Kas tad ir?» es saku.

«Tas, ka vecais it kā nebūtu vairs pie pilna prāta. Runājas pats ar sevi, galvu kratīdams, un arī nekādi rīkojumi no viņa nenāk. Mums jau sen vajadzēja kaut drusciņ atpūsties, bet, skaties, viņš tikai cilpo un cilpo vien savā nodabā. Tiešām nav labi!»

Arī es redzēju, ka nav labi. Mēs piegājām pie Burana un uzsaucām:

«Tēvoci, vadzi, tēvoci! Ko tu tik nadzīgi soļo? Vai nebūtu laiks kaut kur apmesties, atgulties, atpūsties?»

Viņš pagriezās pret mums, paskatījās un gāja tik tālāk.

«Pagaidiet,» viņš saka, «kādēļ jūs tā steidzaties atgulties? Reče, Varkos vai Bojā ejā lodes jūs noguldīs — tad gana izgulēsieties.»

«Ek, kaut tu izčibētu!» Tomēr strīdēties nesākām, jo viņš bija vecs klaidonis. Turklāt arī paši redzējām, ka tas lieti neder: pirmajā dienā jāaiziet labi tālu, tad par atpūtu nav ko domāt.

Nogājām vēl kādu gabalu. Volodjka man atkal piebiksta:

«Paklau, Vasilij, tomēr nav labi!»

«Kas tad nu atkal?»

«Līdz Varkiem, kā stāsta, esot divdesmit verstu, bet astoņpadsmit mēs jau droši esam nogājuši. Ka tik neuzduramies uz kordona.»

«Buran, ei, Buran! . . . Tēvoci!» mēs saucām atkal.

«Kas tad nu?»

«Varki laikam tuvu.»

«Vēl tālu,» viņš atbildēja un atkal gāja tālāk.

Tur gan būtu negals, bet par laimi mēs redzējām — upes krastā piesieta laiviņa. Kad mēs ieraudzījām laiviņu, tad visi apstājās. Buranu

Makarovs novaldīja ar spēku. Mēs domājām: ja jau ir laiviņa, tad tepat tuvumā jābūt iedzīvotājam. Stāt, puiši, krūmos!

Mēs iegājām taigā, — tobrīd gājām pa ieleju gar upmalu; vienā pusē bija kalni, otrā pusē arī kalni, ar lapeglēm kupli noauguši. No paša pavasara pa Sokolinu salu klīst silta migla, arī todien no rīta bija migla. Bet, kad mēs bijām uzkāpuši kalnā un kādu gabalu pa augšu nogājuši, no ielejas uzpūta vējš un kā par spīti aizdzina miglu jūrā. Mēs skatāmies, lejā aiz kalniņa — kordons kā uz delnas, kareivji staigā pa pagalmu, suņi izlaidušies snauž. «Ak vai,» mēs visi iesaucāmies, «cik tur trūka, gandrīz paši būtu vilkam rīklē ieskrējuši.»

«Kā tad tā,» mēs sakām, «tēvoci Buran? Tas taču ir kordons.»

«Jā, kordons,» Burans atbild. «Tie paši Varki.»

«Nu, tēvoci,» mēs viņam sakām, «nedusmojies: kaut. tu arī esi vecāks nekā mēs visi, tomēr, kā redzams, mums pašiem par sevi jāgādā. Ar tevi vēl var iekulties ķezā.»

Sirmgalvis sāka raudāt.

«Brāli!» viņš saka, «esmu vecs, Kristus dēl piedodiet. Eju jau četrdesmit gadus, esmu gluži nogājies, kā redzams, arī atmiņa brīžiem zūd: citu atminu, bet citu esmu pavisam aizmirsis. Neņemiet ]aunā! Tagad tik drīzāk jāiet prom no šejienes; lai dievs nedod, ja kāds no kordona nāktu ogot vai vējš suņiem uzdvestu klaidoņu smaku — tad ir posts rokā.»

Mēs gājām tālāk. Pa ceļam savā starpā aprunājāmies, un visi nolēma, ka Burans jāpieskata. Par vadītāju puiši izvēlēja mani; man tātad jāizrauga atpūtas vietas, jānosaka kārtība, bet Buranam tomēr jāiet pa priekšu, tādē) ka viņš nenoklīst no ceļa. Klaidonim kājas pieradušas; lai pats galīgi pavārdzis, kājas tomēr dzīvības pilnas — iet savā nodabā, no vienas puses uz otru gāzelēdamies. Tā sirmgalvis gāja līdz pat savai miršanas stundai.

Mēs vairāk gājām pa kalniem; tas ir gan grūtāk, toties drošāk: kalnos tikai šalc taiga un rotaļādamies trauc pa akmeņiem strauti. Iedzīvotāji, giļaki, dzīvo ielejās, gar upēm un pie jūras, jo pārtiek no tām zivīm, kas ienāk viņu upēs no jūras, — tās sauc par kitām. Un zivju ir tik daudz, ka taisni brīnums. Kas to nav redzējis, tam pat grūti ticēt: mēs paši tās zivis ķērām ar rokām.

Tā nu mēs gājām vienā iešanā, gaisu ošņādami. Kur briesmas nemanīja, laidāmies lejā gar upi vai jūru, bet, kolīdz sākām drusku šaubīties, tūdaļ atkal gājām pa augšu. Apejot kordonus, bijām ļoti piesardzīgi. Bet kordoni novietoti dažādi: citur ar divdesmit verstu atstatumu, bet citur ari visas piecdesmit. Uzminēt nekādi nav iespējams. Tomēr dievs mūs sargāja, laimīgi tikām garām visiem kordoniem, līdz pat pēdējam …

Stāstītājs sadrūma un apklusa. Pēc kāda brīža viņš piecēlās no savas vietas.

—    Un kas bija tālāk? — es jautāju.

—   Zirgs. .. Laikam jau būs atdzisis. Vajadzēs atsiet vajā.

Mēs abi izgājām pagalmā. Sals pielaidās, migla bija izklīdusi. Klaidonis paskatījās debesīs.

—    Greizie Rati pacēlušies augstu, — viņš teica. — Ir jau pāri pusnaktij.

Tagad labi varēja saredzēt kaimiņu ciemata jurtas, jo vairs netraucēja migla. Ciemats gulēja. Baltas dūmu strūklas lēni un laiski mutuļiem cēlās gaisā, tikai brīžiem no kāda skursteņa izšāvās dzirksteļu kūlis, neganti lēkādams salā. Jakuti kurina cauru nakti bez pārtraukuma: pa īso, nenoslēgto skursteni siltumu ātri izrauj, tādēļ tas, kas pirmais pamostas no jurtā iestājušās aukstuma, pieliek jaunas pagales.

Klaidonis stāvēja kādu brīdi klusēdams, raugoties uz ciematu. Tad viņš nopūtās.

—    Gandrīz tāds kā mūsu ciems, nudien. Jau sen neesmu redzējis ciemu. Jakuti dzīvo naslegos kā zvēri mežā, katrs par sevi. . . Ek, būtu man kaut vai uz šejieni jāpārvācas! Varbūt te es varētu izturēt.

—    Vai tad naslegā nevar izturēt? Jums taču ir saimniecība. Jūs teicāt, ka esat ar savu stāvokli apmierināts.

Klaidonis tūliņ neatbildēja.

—    Es vairs nejaudāju, tā, lūk! Labāk acis šo pusi nebūtu redzējušas.

Viņš piegāja pie zirga, pataustīja tam zem krēpēm, paplikšķināja pa kaklu. Gudrais zirdziņš pagrieza pret viņu galvu un iezviedzās.

—    Labi, labi! — Vasilijs mīlīgi teica. — Tūliņ palaidīšu. Pielūko, Pelēcīt, rīt gan nedari man kaunu! . . . Rīt laidīšu to zirgu sacīkstēs ar tatariem. Zirdziņš labs, es to esmu iejādījis — tagad tas var spēkoties ar tataru auļotāju. Iet kā vējš!

Viņš noņēma apaušus, un zirgs mundriem rikšiem aizskrēja pie siena. Mēs atgriezāmies istabā.

Vasilija seja joprojām bija drūma. Viņš it kā bija aizmirsis savu stāstu vai arī negribēja to turpināt. Es viņam atgādināju, ka gaidu turpinājumu.

—    Ko tur stāstīt, — viņš sapīcis teica, — tiešām nezinu… Mums izgāja nelabi. Nu, ja jau reiz iesāku, tad. jāpabeidz vien būs…

. . . Mēs gājām jau divpadsmit dienu un vēl aizvien no Sokolinu salas nebijām izgājuši, bet īstenībā jau astotajā dienā vajadzēja pārcelties pāri uz Amūras pusi. Un tādēļ vien, ka bijāmies, ka nepaļāvāmies uz savu komandieri. Kur varētu iet pa līdzenumu, pa krastmalu, mēs klīstam pa kalnu virsotnēm, pa gravām, pa kailiem akmeņiem, pa taigu, pa auklauzni… Cik tālu tā aiziesi? Mums pārtika saka iet uz beigām, jo divpadsmit dienām vien bijām apgādājušies. Sākām samazināt porcijas, devām tikai nedaudz sausiņu, un lai katrs gādā par savu vēderu, kā māk, — ogu taigā vai cik. Tā nu mēs nonācām pie līcīša, pie tā sauktā limana. Ūdens tajā līcītī ir sāļš, bet laiku pa laikam, kad ieplūst no Amūras, gadās arī salds. Nu ir labi: tepat jāsadabū laivas un jāpārceļas uz Amūras pusi.

Mēs sākām domāt un minēt: kur lai ņemam laivas? Plijāmies virsū Buranam: dod padomu! Bet vecais Burans mums pavisam saguris: acis kļuvušas nespodras, pats novājējis un nezina nekādu padomu. «Laivas jādabū no giļakiem,» viņš saka, bet, kur viņi ir, tie giļaki, un kādā veidā, piemēram, no tiem varētu dabūt laivas, to viņš nepasaka.

Tad mēs ar Volodjku teicām puišiem: «Uzgaidiet tepat, mēs iesim gar krastu, varbūt patrāpīsies uziet giļakus: kaut kā jau vienu vai divas laivas sadabūsim. Bet jūs, puiši, pielūkojiet, staigājiet piesardzīgi, tādēļ ka kordons laikam tepat tuvumā.»

Puiši palika, bet mēs trijatā gājām gar krastu. Gājām, gājām, uznācām uz klints, skatāmies — lejā pie upītes stāv giļaks un labo zvejas rīkus. Pats dievs mums viņu uzsūtīja, to Orkunu.

—    Kas tas ir — Orkuns — vai cilvēka vārds? — es jautāju stāstītājam.

—    Ej tu sazini! Varbūt vārds, bet vairāk gan rādās, ka tas viņu valodā nozīmē vecāko. To es nezinu, bet, kad mēs pie viņa klusītiņām piegājām (ka tik neaizbēg, domājām) un to ielencām, viņš parādīja ar pirkstu sev uz krūtīm un teica: «Orkuns, Orkuns,» — bet kas tas ir — Orkuns — to mēs nesapratām. Sākām tomēr ar viņu sarunāties. Volodjka paņēma rokā kociņu un uzzīmēja smiltīs laivu; tas nozīmēja: mēs no tevis prasām tādu priekšmetu! Giļaks uzreiz apjēdza, kratīja galvu un rādīja mums pirkstus: te divus parāda, te piecus, te visus desmit. Mēs ilgi netikām gudri, ko viņš mums rāda, tad Makarovs uzminēja.

«Brālīši,» viņš saka, «viņam taču jāzina, cik mēs esam, kāda laiva jāsagatavo.»

«Pareizi,» mēs sakām un rādām giļakam, ka esam pavisam divpadsmit cilvēki. Viņš pamāja ar galvu — saprata.

Tagad viņš lika aizvest sevi pārējiem biedriem. Mēs kļuvām mazliet domīgi, — bet ko lai iesāk? Pār jūru pārbrist taču nevar! Vedām ar. Biedri sāka kurnēt. «Kāpēc jūs,» saka, «atvilkāt giļaku šurp? Vai tāpēc, lai mūs parādītu?…» — «Cietiet klusu,» sakām, «mums ar viņu darīšanas.» Bet giļaks neko, staigā starp mums un nebīstas nenieka; pats savā nodabā aptausta mēteļus.

Mēs atdevām viņam liekos mēte]us, viņš tos sasēja ar siksnu, uzmeta uz pleca un devās lejup. Mēs, protams, viņam pakaļ. Bet lejā, skatāmies, ir giļaku jurtcles, tāda kā sādžiņa.

«Kas tagad būs?» šaubas puiši. «Viņš taču aizgāja uz sādžu, sasauks vēl ļaudis! .. .»

«Kas par to?» mēs viņiem sakām. «Viņiem pavisam tikai četras jurtas — cik tur nu cilvēku? Bet mēs esam divpadsmit, naži mums labi, trīsceturtdaļaršinas gari. Un vai tad giļaks var ar krievu cilvēku spēkiem mēroties? Krievs maizi paēdis, bet tas zivis vien rij. Cik tad nu ar zivīm var spēka pieēst? Kur nu tie!»

Bet, tomēr jāsaka taisnība, arī man sirds kļuva mazliet nemierīga; ka tik nenotiek kas ļauns. Sak, stāvam nu Sokolinu salas malā, — bet vai dievs dos nokļūt Amūras pusē? Un Amūras puse aiz jūras šauruma, debess malā zilo kalni. Tā vien liekas, būtu pacēlies kā putns un aizlaidies. Tā ir, arī elkonis tuvu, bet kozdams neiekodīsi! …

Nu labi. Mēs drusku pagaidījām, skatāmies — nāk giļaki vesels bars. Orkuns pa priekšu, un rokās viņiem šķēpi. «Redziet nu,» puiši saka, «giļaki nāk kauties!» — «Kas nu būs. . . Sagatavojiet, zēni, nažus! Pielūkojiet: dzīvs neviens nepadodieties un dzīvu viņiem nevienu rokās nedodiet. Ja kādu nositīs, — neko darīt, tāds viņa liktenis! Bet, ja kādā vēl dzīvība turas, tad par to jācīnās. Vai nu mēs aiziesim visi, vai arī visi būsim beigti. Turieties,» saku, «zēni, stingri!»

Taču veltīgi mēs par giļakiem tā domājām. Orkuns pamanīja, ka mēs šaubāmies, atņēma visiem šķēpus un atdeva tos viena ziņā, bet ar pārējiem nāca pie mums bez ieročiem. Tad mēs, protams, redzējām, ka giļaki ir goda vīri, un gājām kopā ar viņiem uz to vietu, kur tiem bija noslēptas laivas. Viņi mums atvilka divas laivas: vienu lielāku, otru mazāku. Lielākajā Orkuns pavēlēja sēsties astoņiem, bet mazākajā — pārējiem.

Mēs nu bijām tikuši pie laivām, bet celties pāri uz to pusi tūliņ vēl nevarēja. No Amūras puses sāka pūst vējš, jūras šaurumā sacēlās lieli viļņi, bangas sitās pret krastu. Ar šim laiviņām tādā laikā nekādā ziņā nebija iespējams celties pāri.

Nu vēja dēļ mums bija jānodzīvo krastā vēl divas dienas. Pa lo starpu visi krājumi izbeidzās, ar ogām vien vēderus pildījām, un Orkuns, lai viņam paldies, iedeva četras jukolas — viņiem ir tāda zivs. Tad ar šim jukolām kaut kā iztikām. Gods godam, tas bija lielisks giļaks, lai dievs viņu svētī! Vēl līdz šai dienai viņu pieminu.

Pagāja diena, mēs visi dēdējām krastmalā. Cik nepatīkami bija, to nemaz nevar izteikt. Pārgulējām nakti, otrā dienā aizvien vēl pūta vējš. Sāka mākt skumjas, nemaz ciest vairs nevaram. Bet Amūras puse vēja dēļ rādās vēl skaidrāk, jo no jūras bija aiznesta migla. Mūsu Burans kā nosēdās uz klints, ar acīm viņā krastā ieurbies, tā ari sēdēja. Ne viņš ko runā, ne ari ogas lasa; ja kāds par veco apžēlosies, viņam atnesīs cepurē ogas, — viņš paēdis, bet pats nekustas ne no vietas. Vecajam klaidonim iedegās sirds ilgās. Bet varbiit ori viņš paredzēja savu nāvi . . . Gadās visādi! . . .

Beidzot visi kļuva nepacietīgi, un puiši saka: «Naktī, lai vai kā, brauksim! Dienā nav iespējams, tādēļ ka kordonieši var pamanīt, bet naktī no cilvēkiem nav jābīstas, un dievs varbūt apžēlosies un nenoslīcinās.» Bet pa jūras šaurumu joprojām brāžas vējš, bangas šķeļas, viļņu krēpes rotā baltas putas, vecīši (putns, līdzīgs kaijai) lidinās virs jūras un brēc vienā brēkšanā kā nelabie. Viss akmeņainais krasts vaidēt vaid, jūra kāpj krastā.

«Puiši,» es saku, «liksimies gulēt. Ap pusnakti uzlēks mēness, tad, ja dievs dos, sāksim braukt. Tad nekāda gulēšana neiznāks, tagad jāizguļas, lai rodas spēles.»

Puiši paklausīja un likās gulēt. Vietu mēs izraudzījām augstā krastā, tuvu pie klints. No lejas, no jūras, mūs nevarēja redzēt: koki priekšā. Tikai Burans negāja gulēt: uz rietumu pusi vien raudzījās. Mēs apgūlāmies laikus, tikko sāka rietēt saule, līdz naktij vēl tālu. Es pārmetu krustu, paklausījos, kā zeme vaid, kā vējš līgo taigu, un aizmigu.

Mēs tik guļam nost, nelaimi neparedzēdami.

Nezinu, vai ilgi bijām gulējuši, te es dzirdu: Burans mani sauc. Pamostos no miega, skatos: saule jau taisās noiet, jūra aprimusi, tumsa gulstas uz krasta. Pie manis stāv Burans, un acis viņam tramīgas.

«Celies augšā,» viņš saka, «ir jau atnākuši . . . pēc dvēseles,» viņš saka, «atnākuši! …» — ar roku šitā uz krūmiem rādīdams.

Es uzlēcu kājās, skalos: krūmos zaldāti . . .

Viens stāv tuvāk, tas tēmē ar šauteni, otrs tālāk, tas skrien šurp, bet no uzkalniņa kāpj lejā vēl trīs, šautenes pacēluši. Miegs man pārgāja uz rāviena; es iekliedzos skaļā balsī, un puiši visi kā viens uzreiz pielēca kājās. Tikai pirmais kareivis paguva izšaut, kad mēs visi jau klupām viņiem virsū . . .

Dziļš saviļņojums aizžņaudza stāstītāja balsi; viņš nokāra galvu. .Jurtā bija pustumsa, jo klaidonis bija aizmirsis piemest pagales.

—   Nevajadzētu stāstīt, — viņš teica tādā balsī, kurā skanēja kaut kas līdzīgs lūgumam.

—    Nē, tomēr pabeidziet! Kas tad notika tālāk?

—   Tālāk. . . kas tur nu varēja būt.. . padomājiet paši: viņi tikai pieci cilvēki, bet mēs divpadsmit. Un viņi vēl domāja mūs pārsteigt miegā, gluži kā rubeņus, bet mēs viņiem neļāvām ne apskatīties, ne kopā sanākt… Naži mums gari …

Viņi steigā pa reizei izšāva, bet netrāpīja. Skrien no kalniņa zemē, arī noturēties ir grūti. Noskrien lejā, bet tur lejā mēs tos saņemam . ..

Vai jūs ticat vai ne? — kaut kā žēlabaini noteica stāstītājs, paceldams uz mani skumjas acis, — viņi nemaz neprata aizsargāties; šitā ar durkļiem, atgaiņājās kā no suņiem, bet mēs tiem virsū, mēs tiem virsū kā plēsīgi vilki! …

Viens kareivis ar durkli man iegrūda kājā, bet tikai noskrambāja, es paklupu un.nokritu. . . Viņš man virsū. Un tad vēl uzvēlās virsū arī Makarovs … Es jutu, ka plūst asinis . . . Mēs ar Makarovu piecēlāmies, bet zaldātiņš palika guļot. ..

Es piecēlos kājās, skatos — divi pēdējie uzskrējuši piekalnē. Priekšgalā Saltanovs, kordona priekšnieks, viņu tālu daudzināja par negantu; arī giļaki no viņa baidījās vairāk nekā no sātana, bet no mūsējiem ne viens vien viņa dēļ galu dabūjis. Tomēr šoreiz tā vis neiznāca … Pats sevi pazudināja …

Mums bija divi čerkesi, manīgi kā kaķi un ar lielu drosmi. Viens metās pretī Saltanovam; viņi sastapās puskalnītē. Saltanovs uz viņu izšāva no revolvera, čerkess noliecās, un abi pakrita. Bet otrs čerkess nodomāja, ka viņa biedrs nogalināts. Kā metās turp . . . Mēs nepaguvām ne apskatīties, kad viņš jau ar nazi bija nošķēlis Saltanovam galvu.

Viņš uzlēca kājās, atņirdza zobus. . . rokās tur galvu. Mēs visi sastingām, skatāmies. . . Viņš kaut ko savā valodā skaļi nokliedza. Savēcināja galvu, savēcināja un meta . . .

Aizlidoja galva no klints pāri koku galotnēm … Mēs bijām kļuvuši gluži klusi, stāvējām visi ne dzīvi, ne miruši un dzirdējām: lejā jūrā atskan plunkšķis — galva iekrita jūrā.

Bet pēdējais zaldātiņš uzkalniņā apstājies un stāv. Tad nometa šauteni, aizklāja seju ar rokām un aizskrēja. Mēs pakaļ nedzināmies: skrien vien, dievs ar tevi! Viņš, nabadziņš, palika viens visā kordonā, jo pavisam viņu bija divdesmit cilvēku. Trīspadsmit aizbraukuši uz Amūras pusi pēc pārtikas, bet vēja dēļ nebija paguvuši atgriezties, un sešus mēs nolikām gar zemi.

Viss beidzās, bet mēs bijām nobijušies, nekādi nevaram attapties, skatāmies cits citā: sak, kas tas ir — sapnis vai īstenība? Te pēkšņi dzirdam: mums aiz muguras tajā vietā, kur mēs gulējām, zem koka vaid mūsu Burans . ..

Mūsu Buranu nošāva pirmais zaldāts ar šauteni. Ne gluži nošāva, — vecais vīrs vēl brītiņu pamocījās, bet ne ilgi. Saule vēl nebija aizgājusi aiz kalna, kad vecais izlaida garu. Briesmīgi žēl bija! …

Mēs piegājām viņam klāt, redzam — vecais sēž zem ciedra, ar roku spiež krūtis, acīs asaras. Paaicināja mani pie sevis. «Liec puišiem izrakt man kapu,» viņš saka. «Jūs tikpat tagad nevarat braukt, jāsa-

gaida nakts, lai nesatiktos jūras šaurumā ar pārējiem zaldātiem. Tad nu dieva dēj apglabājiet mani.»

«Ei nu, ei, ko nu runā, tēvoci Buran!» es viņam saku. «Vai tad dzīvam cilvēkam rok kapu? Mēs tevi aizvedīsim uz Amūras pusi, tur uz rokām nesīsim . . . Lai dievs tev stāv klāt.»

«Nē, brālīt,» sirmgalvis atbild, «savam liktenim nevar pretī stāties, bet mans liktenis, kā redzams, gulēt šajā salā. Lai arī tā. . . sirds to paredzēja . . . Esmu gandrīz visu mūžu rautin rāvies no Sibirijas uz Krievzemi, bet tagad tik vien gribētos, kaut nomirtu Sibirijas zemē, bet ne uz šīs nolādētās salas . . .»

Tad es pabrīnījos par Buranu — tas bija pavisam cits vecis: runāja, kā pienākas, bija pie pilna prāta, acis skaidras, tikai balss vāja. Sapulcinājis visus ap sevi, viņš sāka mūs mācīt.

«Klausieties, puiši, ko jums stāstīšu,» viņš teica, «paturiet to visu prātā. Tagad jums būs jāiet pa Sibiriju bez manis, bet man jāpaliek te. Jūsu stāvoklis tagad ir ļoti bīstams, jo vairāk tādēļ, ka nogalināts Saltanovs. Par to tagad tālu klīdis valodas: ne tikai Irkutskā, pat Krievijā par to dabūs zināt. Nikolajevskā jūs cieti uzmanīs. Pielūkojiet, puiši, ejiet piesardzīgi; cietiet badu un salu, bet sādžās iegriezieties reti, pilsētām ejiet apkārt ar lielu līkumu. No giļakiem un goldiem nebīstieties — tie jūs neaiztiks. Tagad ievērojiet labi, stāstīšu jums par ceļu Amūras pusē. Pirms Nikolajevskas būs kāda sēta, tajā sētā dzīvo mūsu labdaris, tirgotāja Tarchanova komijs. Viņš agrāk Sokolinu salā tirgojās ar giļakiem; reiz iebraucis ar precēm kalnos, noklīdis no ceļa un nomaldījies. Bet ar giļakiem viņam bijušas nesaskaņas un ķildas. Tie pamanījuši, ka viņš iegadījies nomaļā vietā, un kādā gravā sākuši to mušlt nost; gandrīz būtu nosituši, bet taisni tobrīd pa to pašu gravu gājām mēs, Sokolinu klaidonīši. . . Toreiz es pirmo lāgu bēgu projām no Sokoliniem. Mēs sadzirdējām, ka taigā kāds krievu cilvēks vaimanā pilnā balsī, metāmies gravā un atpestījām komiju no giļakiem; kopš tā laika viņš piemin mūsu labo darbu. «Man Sokolinu zēni jātur kā acuraugs līdz kapa malai . . .» viņš saka. Un tiešām kopš tā laika mūsējiem no viņa nāk visāds labums. Uzmeklējiet viņu — jūs būsiet laimīgi un saņemsiet visādu palīdzību.»

Sirmgalvis mums izstāstīja visus ceļus, deva mums padomus, bet pēc tam teica:

«Tagad, puiši,» viņš sacīja, «jums nav lieki jāzaudē laiks. Liec, Vasilij, šajā vietā izrakt man mūža māju, jo vieta ir laba. Lai kaut vējš atpūš no Amūras puses un jūra veļ viļņus no viņa krasta. Nevilcinieties vairs, puiši, diezgan! Ķerieties veiklāk pie darba!»

Mēs paklausījām.

Tepat sirmgalvis sēž zem ciedra, tepat mēs viņam rokam kapu;

kapu izrakām ar nažiem, tad lūdzām dievu. Sirmgalvis jau klusē, tikai galvu krata un raud gaužas asaras. Kad norietēja saule, sirmgalvis nomira. Kad satumsa, mēs jau nolīdzinājām kapu.

Kad aizbraucām līdz jūras šauruma vidum, pie debesīm uzlēca mēness, kļuva gaišs. Visi atskatījāmies un noņēmām cepures … Aiz mums, aizmugurē, pacēlās kalnotā Sokolinu sala, uz klints stāvēja Burana ciedrs …

vii

Mēs pārbraucām Amūras pusē, bet tur jau giļaki runāja: «Saltanova galva… ūdens.» Ir gan uguns zeļļi tie sveštautieši, droši vien žagatas tiem atnes ziņas uz astes. Lai kas notiktu, visu tajā pašā mirklī dabū zināt. Mēs pie jūras satikām dažus no viņiem, tie ķēra zivis. Viņi kratīja galvas un smējās; varēja redzēt, ka paši ir priecīgi. Bet mēs domājām: jums, velniem, viegli smieties, bet kā mums! Varbūt šīs galvas dēļ visi pazaudēsim savas. Viņi mums iedeva zivis, mēs viņiem izprasījām visus ceļus, kādi vien tur bija, un aizgājām uz savu pusi. Mums zeme dega zem kājām, baidījāmies no katras čaboņas, ap katru sētu metām līkumu, no katra krievu cilvēka tūliņ paslēpāmies taigā, jaucām pēdas. Bija taču baismīgi . . .

Pa dienu vairāk nodzīvojām pa taigu, atpūtāmies, naktī gājām bez mitas. Pie Tarchanova sētas piegājām rītausmā. Mežā atrodas jauna saimniecība, visapkārt žogs, vārti cieši noslēgti. Pēc pazīmēm tā ir tā pati, par kuru Burans stāstīja. Mēs piegājām klāt, lēnām pieklauvējām, skatāmies — sētā iedegas uguns. «Kas tur ir, kādu ļaužu?»

«Klaidonīši,» mēs sakām, «atnesām Stachejam Mitričam sveicienus no Burana.»

Bet toreiz Stachejs Mitričs, Tarchanova galvenais komijs, nebija mājās. Sētā viņš bija atstājis palīgu un palīgam devis norādījumu: ja gadījumā atnāktu Sokolinu zēni, katram no viņiem jādod pa pieci rubļi naudas un zābaki, un puskažociņš, veļa un pārtika, cik vajag. «Lai cik viņu būtu,» tas esot teicis, «apmierini visus, sapulcini strādniekus, lai viņu klātbūtne apliecina izdošanu. Tas būs viss norēķins!»

Bet arī sētā jau dabūjuši zināt par Saltanovu. Palīgs mūs ieraudzīja un nobijās.

«Ak brālīši,» viņš saka, «vai tik jūs to Saltanovu nenobeidzāt? Posts gan!»

«Vai mēs esam tie paši jebšu neesam, par to nav ko runāt. Bet vai no jūsu žēlastības nebūs kāda palīdzība? Mēs nākam pie Stacheja Mitriča ar sveicieniem no Burana.»

«Bet ko tad pats Burans? Vai atkal nokļuvis uz salas?»

«Nokļuvis gan,» mēs sakām, «bet tagad viņš aizgājis pie miera.»

«Dievs mielo viņa dvēseli .. . Lāga klaidonis bija, godīgs un krietns, kaut arī neveiksminieks. Stachejs Mitričs viņu piemin līdz šai baltai dienai. Tagad droši vien ierakstīs aizlūdzamo sarakstā, — bet kāds viņam bija vārds? Vai jūs, puiši, nezināt?»

«Mēs nezinām. Burans, par Buranu vien tik saucām. Laikam ari pats nelaiķis savu vārdu bija aizmirsis, jo klaidonim tāds nav vajadzīgs.»

«Tā gan. Ek brālīši, dzīvīte, kāda tā jūsu dzīvīte! … Gribēs pops jūs dievam pieminēt, bet nezinās, kā nosaukt. .. kazi, varbūt tam vecajam vīram savā pusē bija arī piederīgie: brāļi, māsas, varbūt arī savi bērni.»

«Kā lai nebūtu! Kaut arī klaidonis atmetis savu kristīto vārdu, tad tomēr arī viņu sieviete dzemdējusi, tāpat kā citus cilvēkus . . .»

«Sūra grūta ir jūsu dzīve, -— sūra gan!»

«Sūrāka par sūru: visa manta mugurā, bagātība vēderā, bet, kad nomirsim, — pat zem zemes netiksim. Nudien! Ne katrs klaidonis iegūs kapa vietu. Ja nomirsi tuksnesīgā vietā, tevi aprīs zvēri, putni saknābās… Pat kaulus pelēkie vilki izvazās uz visām pusēm. Vai tā nav sūra dzīve?

Mums sametās skumji… Kaut gan mēs palīgam tīšām teicām žēlabainos vārdus, — jo sibirietim žēlabaināk pasaki, jo vairāk viņš tev iedod, — bet paši tomēr jutām, ka taisnība vien ir, ka tas sakrīt ar īstenību uz mata. Re, nodomājām, viņš tūliņ nožāvāsies, pārmetīs krustu un liksies gulēt. .. siltumā, pārpilnībā, un ne no viena viņam nav bail, bet mēs iesim ārā tumšā naktī, blandīsimies pa mežonīgo taigu un gluži kā purva nešķīsteņi līdz ar gaiļiem slēpsimies no kristīgiem cilvēkiem.

«Nu tad, puiši,» palīgs teica, «arī man ļaiks likties uz auss. Ziedoju jums no savas puses pa divdesmit kapeikām uz galviņas; saņemsiet vēl to, kas pienākas pēc nolikuma, un tad ejiet ar dieva palīgu. Visus strādniekus nemodināšu, — man ir trīs, uz kuriem var paļauties, tie tad ari apliecinās norēķinu. Kas zina, ka tik ar jums vēl neiekuļos ķezā . . . Pielūkojiet, Nikolajevskas pilsētā labāk neiegriezieties. Nesen kā no turienes pārbraucu; tagad tur dzīvo rosīgs apriņķa policijas priekšnieks; viņš pavēlējis visus ceļa gājējus ķert ciet, kur tik kāds parādītos. «Ne žagatai neļaušu palaisties garām,» viņš teicis, «ne zaķim aizcilpot, ne meža zvēram aizskriet, bet tos Sokolinu malačus, tos es noķeršu.» Būsiet laimīgi, ja jums izdosies paiet garām, bet uz pilsētu gan neejiet, lai vai kāda vajadzība.»

Viņš mums izsniedza, kas pienācās, iedeva vēl dažas zivis un no sevis piemeta pa divdesmit kapeikām katram. Tad pārmeta krustu uz debess pusi, iegāja savā mājā un aizslēdza durvis. Sibirieši nodzēsa uguni un likās gulēt — līdz gaismiņai vēl bija tālu. Bet mēs gājām savu ceļu, un tonakt mums visiem bija ļoti skumji.

Ak, kādas negantas skumjas māc klaidoni! Nakts ir melna, taiga tumša … lietus tevi mērcē, vējš tevi žāvē, un visā, visā plašajā pasaulē tev nav sava kaktiņa, ne patvēruma. . . Aizvien tik tiecies uz dzimteni, bet, ja nu nokļūsti dzimtenē, katrs suns tevi pazīst kā klaidoni. Bet priekšnieku ir pulka un bargi . . . Vai tad ilgi dabūsi pastaigāt pa dzimteni — atkal cietums!

Un ari cietumu dažbrīd atceries kā paradizi, nudien . . . Ari tonakt ejam, ejam, pēkšņi Volodjka saka:

«Brālīši, ko gan tagad dara mūsējie?»

«Par kuriem tu runā?»

«Nu par mūsējiem, Sokolinu salas septītajā kazarmā. Laikam tagad guļ bez bēdu! . . . Bet mēs te kuļamies . . . Ek, nevajadzēja vis iet. . .»

Es viņam uzkliedzu: «Nečinksti kā sievišķis! Varēji arī nenākt līdz, ja tev tik maz dūšas, nepadari citus skumjus ar savu gaušanos.»

Bet pats, jāatzīstas, arī kļuvu domīgs. Mēs bijām piekusuši, gājām snauzdami; klaidoņi pieraduši iet un gulēt. Un, tiklīdz es mazliet iekritu miegā, tūliņ sapnī redzu kazarmu. It kā butu mēnesnīca un siena mēness gaismā spīdētu, bet aiz logu režģiem būtu lāviņas un uz lāviņām rindām gulētu arestanti. Un tad es sapņoju, it kā ari pats gulētu; sāku staipīties . . . Pastaipos, un sapnis ir izgaisis .. .

Taču nav briesmīgāka sapņa kā par tēvu un māti. It kā man nekas nebūtu gadījies — ne cietums, ne Sokolinu sala, ne šis kordons. It kā es gulētu vecāku istabā un māte man sukātu galvu un glāstītu. Uz galda stāv svece, un pie galda sēž tēvs, — viņš uzlicis brilles un lasa senlaicīgu grāmatu. Tēvs bija liels lasītājs. Bet māte it kā dziedātu dziesmu.

Es pamodos no šī sapņa — šķita, tikpat kā ar nazi sirdī iedur. Vecāku istabas vietā — aizaugusi taigas taka. Pa priekšu iet Makarovs, bet mēs viņam nopakaļus cits aiz cita. Saceļas vējš, nošalc zaros un aprimst. Bet tālumā starp kokiem saredzama jūra, un virs jūras atviz debess mala — tātad drīz svīdīs gaisma un mums jānoslēpjas kaut kur gravā. Nekad, — varbūt paši esat dzirdējuši, nekad jūra neklusē. Aizvien tā it kā kaut ko stāsta, dzied dziesmu vai tāpat murmina. .. Tādēļ es pa sapņiem aizvien dzirdēju dziesmu. Visvairāk skumju mūsējos iedveš jūra, jo mēs pie tās neesam pieraduši.

Tuvojāmies Nikolajevskai. Sētas gadījās biežāk, mūsu gājiens bija vēl bīstamāks. Kā nekā pamazām kuļamies uz priekšu, bet lēnām; pa nakti ejam, bet dienu ielienam tādā biezoknī, kur ne tikvien kā cilvēks — pat zvērs neiemaldās, pat putns nelaižas pāri.

Ap Nikolajevskas pilsētu vajadzētu mest lielāku līkumu, bet mēs bijām noguruši, pa tukšām vietām ejot, un arī pārtikas krājumi izbeigušies. Vakara pusē tuvojamies upei, redzam: krastmalā ir cilvēki. Skatāmies — «brīvo komanda»[5] ar tīkliem zvejo zivis. Mēs bez bailēm ejam klāt.

«Sveicināti, kungi no brīvo komandas!»

«Labdien,» viņi atbild. «Vai no tālienes nākdami?»

Vārds pa vārdam, sākām runāties. Tad viņu vecākais mūs cieši noskatīja, pasauca mani sāņus un jautāja:

«Vai jūs, kungi ceļa gājēji, neesat no Sokolinu salas? Vai tik jūs «nenomiedzāt» Saltanovu?»

Es, jāatzīstas, nedrīkstēju teikt viņam klaju patiesību. Kaut viņš arī savs cilvēks, bet šādā lietā arī savējiem tūliņ nevar uzticēties. Bez tam jāsaka — brīvo komanda tomēr nav tas, kas arestantu artelis: piemēram, ja viņam gribēsies kaut kā izcelties priekšniecības acīs, viņš aizies un slepus paziņos — viņš taču ir «brīvais». Cietumos mums visi nodevēji labi zināmi, — tikko kas gadās, tūliņ skaidrs, uz kuru varētu domāt. Bet kā tu to brīvībā uzzināsi?

Viņš redz, ka es tā kā sastomos, un runā tālāk:

«Jūs nebīstieties no manis; es savējos nekad nenodošu, kāda man daļa. Ja jūs tie neesat, tad neesat! Bet kā pilsētā dzirdēju, Sokolinos esot nodarītas lielas lietas, un tagad redzu, ka jūs esat vienpadsmit cilvēku, tāpēc arī noprotu. Ek puiši, tā gan ir ķeza, tiešām ķeza! Galvenais: nopietna lieta, bez tam apriņķa priekšnieks mums tagad manīgs. Bet tā jūsu darīšana … Ja tiksiet garām — būsiet laimīgi, bet pagaidām mums ir atlicis diezgan no arteļa pārtikas krājumiem, un, tā kā mēs patlaban dodamies uz mājām, tad ņemiet mūsu maizi, un zivis ari jums iedosim. Vai jums nav vajadzīgs katls?»

«Laikam gan vēl viens nebūtu par ļaunu,» es saku.

«Ņemiet mūsējo… Un naktī jums šo to atvedīšu no pilsētas. Savējiem taču jāpalīdz.»

Mums kļuva vieglāk ap sirdi. Es noņēmu cepuri un paklanījos labajam cilvēkam; arī biedri viņam paklanījās .. . Mēs raudājām … Jau tas labi, ka mums piešķīra produktus, bet vēl daudz labāk, ka dzirdējām laipnu vārdu. Līdz tam gājām, no cilvēkiem slapstīdamies, jo zinājām: no cilvēkiem nāve vien gaidāma, cits nekas. Bet te mums parādīja sirdi.

Un aiz priekiem tik tikko paši sev nenodarījām postu.

Kad brīvo komanda aizbrauca, mūsu puiši kļuva līksmi. Volodjka sāka pat dejot, un tūliņ mēs aizmirsām visas bailes. Aizgājām uz gravu — tā saukto Dikmaņa gravu, jo vācu kuģu būvētājs Dikmanis tur pie upes bija būvējis savus kuģus. . . Sakūrām ugunskuru, uzkārām divus katlus, vienā vārījām tēju, otrā zivju zupu. Metās jau vakars, tad, paskat, jau pavisam satumsis, lietutiņš arī sāka smidzināt. Bet mēs tobrīd pie ugunskura un tējas par lietutiņu nenieka nebēdājām.

Sēžam un sarunājamies kā dieva ausī, bet par to pat nepadomājam, ka pāri viņā pusē redzamas pilsētas ugunis, tātad no pilsētas arī mūsu uguni var redzēt. Redz, cik mūsējie reizēm ir bezbēdīgi: kad gājām pa kalniem un taigu, baidījāmies no katras čaboņas, bet te pašas pilsētas pavārtē kurinām uguni un tērzējam, it kā tā vajadzētu.

Mums par ,laimi pilsētā tolaik dzīvoja kāds večuks, ierēdnis. Agrākos laikos viņš bijis N. cietuma uzraugs. Bet N. ir liels cietums, tur sēdējuši briesmīgi daudz cilvēku, un visi šo veco vīru pieminēja ar labu. Visa Sibirija pazina Samarovu, un, kad man puiši nesen pateica, ka viņš aizviņgad nomiris, tad es tīši aizbraucu pie popa un iedevu tam pusrubli, lai piemin viņa dvēseli, nudien! Vecajam bija laba sirds, lai dievs mielo viņa dvēseli, tikai lamāties gan viņam patika . . . Tāds izlamātājs bija, ka tīrais negals. Kliedz un kliedz, ar kāju piesperdams un dūres vīkstīdams, bet bail no viņa nebija nemaz. Viņu, protams, vienmēr cienīja, jo vecais vīrs bija taisnīgs. Nekad viņš cietumniekam nenodarīja pārestību, nekad to neapspieda, neiedzīvojās no cietumnieku kapeikām, izņemot to, ka artelis viņu aiz laba prāta pats apveltīja par labajiem darbiem. Viņu neaizmirsa, jāsaka taisnība, arī cietumnieki, jo ģimene viņam nebija maza … Viņam sanāca krietni ienākumi. ..

Tolaik šis vecais vīrs jau bija atvaļināts un mierīgi dzīvoja Nikolajevskā, pats savā mājiņā. Un veco atmiņu dēļ tas joprojām draudzējās ar mūsu puišiem no brīvo komandas. Tobrīd viņš sēdējis uz sava lieveņa un kūpinājis pīpi. Kūpina pīpi un redz: Dikmaņa gravā deg uguns. «Kas gan tur varētu kurināt uguni?» viņš nodomā.

Tad gājuši garām divi no brīvo komandas, viņš tos pasaucis un jautājis:

«Kur tagad zvejo jūsu komanda? Vai tad tiešām Dikmaņa gravā?»

«Nē,» tie atbildējuši, «Dikmaņa gravā gan ne. Viņiem tagad jābūt augšpus gravas. Un, kā liekas, brīvo komandai šodien jāatgriežas pilsētā.»

«Nu, tāpēc es ar domāju … Bet vai redzat, pārupē deg uguntiņa?»

«Redzam gan.»

«Kas tur pie tās uguns varētu būt? Kā jūs domājat?»

«Nevaram zināt, Stepan Saveļič. Kaut kādi ceļa gājēji.»

«Tā jau ir — ceļa gājēji. . . Bet jums, neliešiem, nav attapības padomāt par saviem cilvēkiem, man vien par jums visiem jādomā . . . Vai dzirdējāt, ko apriņķa policijas priekšnieks aizvakar stāstīja par sokoliniešiem? Tie, viņš teica, tepat esot manīti. . . Vai tik viņi, muļķīši, nav sakūruši ugunskuru?»

«Var gadīties, Stcpan Saveļič. Nav nekāds brīnums, ka viņi to sakūruši.»

«Ar tiem vairs nav labi! Paskaties tik, ko tie nelieši dara! .. Diezin vai apriņķa policijas priekšnieks ir pilsētā? Ja vēl nav atgriezies, tad drīz atgriezīsies, pamanīs to uguni un tūliņ norīkos komandu. Ko lai iesāk? Žēl tomēr to neģēļu: Saltanova dēļ tie lauzis kakluI Sarīkojiet, puiši, laivu…»

Mēs sēžam pie ugunskura un gaidām zivju zupu, — siltu ēdienu sen nebijām redzējuši. Nakts tumša, no okeana puses savilkušies mākoņi, lietus smidzina, taigā un gravā šalc, bet mums ir jauki. .. Mums, klaidonīšiem, tumša nakts kā mīļa māmuļa: jo tumšāka debess — jo līksmāka sirds.

Te pēkšņi mūsu tatars sāka ausīties. Viņi ir tramīgi, tie tatari, kā kaķi. Ieklausījos arī es, dzirdu: it kā kāds klusītiņām ar airiem šļakstinātu pa ūdeni. Piegāju tuvāk krastam, tā jau ir: gar krastu slīd laiviņa, pie airiem sēž airētāji, bet stūrētājam pie cepures mirdz kokarde.

«Nu, puiši,» es saku, «mūsu galvas pagalam . . . Policijas priekšnieks!»

Visi uzlēca stāvus, apgāza katlus — projām uz taigu! … Es neliku puišiem skriet uz visām pusēm. Sak, paskatīsimies, kas vēl būs: varbūt barā tiksim vieglāk galā, ja viņu nav daudz. Paslēpāmies aiz kokiem, gaidījām. Pie krasta piebrauca laiva, krastā izkāpa pieci vīri. Viens iesmējās un teica:

«Ko, muļķīši, skrējāt projām? Gan jau visi nāksiet atpakaļ, — man ir tādi vārdi. Paskaties, braši puiši, bet mūk kā zaķi!»

Man līdzās aiz ciedra tupēja Darjins.

«Vai tu dzirdēji, Vasilij?» viņš saka. «Apbrīnojama lieta: policijas priekšnieka balss tā kā būtu pazīstama.»

«Ciet klusu.» es saku, «kas nu notiks. Viņu nav daudz.»

Viens airētājs panācās uz priekšu un jautāja:

«Ei, nebaidieties! … Ko jūs pazīstat šejienes cietumā?»

Mēs aizturējām elpu, neatsaucāmies.

«Ko jūs, nelabie!» tas sauca atkal. «Sakiet, ko jūs šejienes cietumā pazīstat, varbūt arī mēs esam pazīstami.»

Es atsaucos.

«Vai nu pazīstami, vai ne, kaut tik mēs savu mūžu nebūtu jūs redzējuši, varbūt ir jums, ir mums būtu labāk. Dzīvi paši rokās nedoNimies.»

Ar to es biedriem devu zīmi, lai sagatavojas. Viņi tikai pieci, — tiitad pārspēks mūsu pusē. Slikti tikai, kad sāks ar revolveriem šaut,

11i

es domāju, padzirdēs vēl pilsētā. Bet ko lai dara, beigas tik un tā! Bez cīņas tomēr nepadosimies.

Tad ierunājās pats vecais.

«Puiši,» viņš teica, «vai tiešām neviens no jums nepazīst Samarovu?»

Darjins atkal piegrūda man pie sāniem:

«Pareizi! Liekas, ka tas ir N. cietuma uzraugs… Paklau,» viņš skaļi jautāja, «vai jūsu labdzimtība kādreiz ir pazinusi Darjinu?»

«Kā lai es nepazītu — pie manis N. bija par vecāko, šķiet, sauca par Fedotu.»

«Es pats tas esmu, jūsu labdzimtība. Nāk laukā, puiši! Tas ir mūsu tēvs.»

Tad mēs visi iznācām ārā.

«Kā tad ir, jūsu labdzimtība, vai jūs tiešām esat izbraukuši mūs gūstīt? Mēs to nekad nebūtu gaidījuši.»

«Muļķi jūs esat! Es taču par jums, stulbeņiem, iežēlojos. Vai jūs aiz lielas pārgudrības sadomājāt tieši iepretī pilsētai sakurt uguni?»

«Esam izmirkuši, jūsu labdzimtība,» mēs sakām. «Līst.»

«Līst? Un tie esot klaidoņi! Gan jau neizkusīsiet. Jūsu laime, ka es ātrāk par policijas priekšnieku izgāju uz lieveņa, lai pakūpinātu pīpi. Ja policijas priekšnieks būtu ieraudzījis jūsu uguni, tas gan jums atrastu vietu, kur apžāvēties… Ak puiši, puiši! Jā, skatos, ka visai daudz jums tās gudrības nav, kaut ari Saltanovu nožmiedzāt, blēži tādi! Dzēsiet tik žiglāk uguni nost un vācieties no krasta projām, lūk, tur, tālāk gravā. Dedziniet tur kaut desmit ugunskurus, nelieši gatavie!»

Vecais lamājas, bet mēs, nostājušies viņam apkārt, klausāmies un klusībā smejamies. Tad viņš beidza kliegt un sacīja:

«Nu, redz: laivā es jums atvedu maizi un trīs paciņas presētas tējas. Nepieminiet veco Samarovu ar ļaunu. Un, ja dievs dos laimīgi no šejienes izkulties, varbūt kādam no jums gadīsies pabūt Toboļskā, tad nolieciet tur katedralē manam svētajam sveci. Man, vecam vīram, kā redzams, šepat būs jānomirst, tāpēc ka aizgāju pie sievas iegātņos . . . Un vecs jau ari esmu… Tomēr reizēm iedomājos arī par savu pusi. Tagad nu ardievu. Un vēl viens padoms: neejiet visi kopā. Cik jūs tagad esat?»

«Vienpadsmit,» mēs sakām.

«Vai tad jūs neesat muļķi? Tagad taču droši vien Irkutskā par jums zina, bet jūs tāpat ļēpojat vienā barā.»

Vecais iesēdās laivā un aizbrauca, bet mēs aizgājām dziļāk gravā, uzvārījām tēju, pagatavojām zivju zupu, sadalījām krājumus un atvadījāmies — paklausījām vecajam vīram.

Mēs ar Darjinu gājām divatā. Makarovs gāja ar čerkesiem. Tatars pievienojās diviem klaidoņiem; arī pārējie trīs aizgāja kopā. Tā mēs

vairs neesam tikušies. Nezinu, vai visi biedri vēl dzīvi vai kāds jmi miris. Par tataru dzirdēju, it kā tas arī esot atsūtīts uz šejieni, bet, vai tas tiesa, nezinu.

To pašu nakti, debesis vēl nebija apsarkušas, mēs ar Darjinu klusi aizšmaucām garām Nikolajevskai. Tikai viens vienīgs suns ierējfls tuvākajā sētā.

Bet, kad lēca saule, mēs jau bijām verstis desmit nogājuši pa Inigu un sākām atkal turēties pie ce|a. Te pēkšņi dzirdam: skan zvārgulis. Mēs nogūlāmies aiz krūma, skatāmies: trauc pasta trijjūgs, bet ratos sēž policijas priekšnieks un snauž, ar mēteli aizsedzies.

Mēs ar Darjinu pārmetām krustu: paldies dievam, ka viņš vakar nebija pilsētā. Laikam bija izbraucis mūs ķert.

viii

Uguns pavardā bija izdzisusi. Jurtā kļuva tik silts kā izkurinātā krāsnī. Ledus gabali logos sāka kust, un no tā varēja secināt, ka arī sals mazinājies, jo stiprā salā ledus gabali nekūst arī no iekšpuses, lai jurtā būtu cik silts būdams. Tādēļ mēs vairs nemetām pavardā malku un es izgāju laukā, lai aiztaisītu skursteni.

Tiešām, migla bija pilnīgi izklīdusi, gaiss kļuvis dzidrāks un mazliet mīkstāks. Ziemeļos aiz kalna kores, ko apklāja melnā meža masa, vāji mirdzēdami, cēlās bālgani mākoņi, kas ātri pārskrēja pār debesīm. Likās, ka dziļajā, saltajā naktī kāds klusi nopūstos un garaiņu mutuļi, izšalkuši no milzīgajām krūtīm, nedzirdami aizjoņotu no vienas debess malas līdz otrai un tad klusi izdzistu dziļajā zilgmē. Tur vizēja vāja ziemeļblāzma.

Padevies kādai sērīgai burvībai, es stāvēju uz jumta un domīgi sekoju kāvu vārajam zaigojumam. Nakts atplauka visā savā saltajā un skumīgajā skaistumā. Pie debesīm mirgoja zvaigznes, lejā kā balti auti tālumā aizstiepās sniegāji, melnoja taigas galotnes, zilgoja tālie kalni. Un no visas šīs aukstuma pārņemtās ainavas dvesmoja liegas skumjas — likās, ka gaisā trīc kāda sēra skaņa: «Tālu, tālu!»

Kad es ienācu atpakaļ istabā, klaidonis jau gulēja un jurtā bija dzirdama viņa vienmērīgā elpošana.

Ari es likos gulēt, bet ilgi nevarēju aizmigt, būdams tikko dzirdētā stāsta iespaidā. Vairākas reizes jau likās, ka miegs nolaižas pār manu sakarsušo galvu, bet tajos mirkļos klaidonis uz. savas lāvas it kā tīši sāka grozīties un klusi murgot. Viņa krūšu balsī skanēja tāda kā neapzināta, neskaidra kurnēšana, aiztraukdama manu snaudu, un iztēlē viena aiz otras pacēlās viņa Odisejas ainas. Brīžiem, kad es jau laidos miegā, man šķita, ka pār mani šalc lapegles un ciedri, ka es no augstas klints raugos lejā un gravā redzu baltās kordona mājiņas; bet starp manām acīm un balto sienu lidinās kalnu ērglis, klusi vēcinādams brīvos spārnus. Un sapņi mani aiznesa arvien tālāk un tālāk no šaurās jurtas bezcerīgās tumsas. Likās, ka mani apvēsmo brīvi vēji, ka ausīs dun okeana krākoņa, ka riet saule, nolaižas zila krēsla un mana laiviņa lēni līgojas jūras šauruma viļņos.

Jaunais klaidonis ar saviem stāstiem bija satraucis manas asinis. Es domāju par to, kādu iespaidu atstātu šī klaidoņa epopeja, ja to stāstītu smacīgā katordznieku kazarmā vai cieši aizslēgta cietuma četrās sienās. Un kādēļ, es sev vaicāju, šis stāsts iespiedies arī manā prātā — nevis ar ceļa grūtībām, nevis ar ciešanām, pat ne ar «negantajām klaidoņa skumjām», bet tikai ar brīvās brīvestības poēziju? Kādēļ np tā vēsmoja tikai jūras, taigas un stepes brīvā plašuma aicinājums? Un, ja mani tā aicina, tā vilina šī nezināmā tāle, cik ļoti tai jāvilina klaidonis, kas jau baudījis no šī saindētā neremdināmo ilgu kausa?

Klaidonis gulēja, bet man domas nedeva mieru. Es aizmirsu to, kas viņu bija novedis līdz cietumam un trimdai, ko viņš pārdzīvojis, ko izdarījis toreiz, kad «vairs neklausīja vecākiem». Es viņā redzēju tikai jaunu dzīvību, enerģijas un spēka pilnu dzīvību, kas kaislīgi tiecas brīvē … Uz kurieni?

Jā, uz kurieni? …

Klaidoņa nemierīgajā murmināšanā es sadzirdēju neskaidras nopūtas par kaut ko nenoteiktu. Neatrisināmā jautājuma nomākts, es iekritu miegā, un pār manu galvgali lidinājās drūmi sapņi.. . Norietēja vakara saule. Milzīgā, neizmērojamā, skumjā zeme gulēja, smagās domās iegrimusi. Savilkās kluss, smags mākonis.. . Tikai debess malu vēl apblāzmo dziestošā rieta stari, un kaut kur tālumā pie domīgi zilgojošiem kalniem deg uguntiņa . . .

Kas tur ir: vai sen pamestā pavarda liesma vai maidugunis uz kapa, kas tevi tumsā gaida? . . .

Es aizmigu ļoti vēlu.

Kad pamodos, droši vien bija jau ap vienpadsmitiem. Uz jurtas grīdas rotājās slīpi saules stari, izlauzušies cauri ledus gabaliem. Klaidoņa jurtā vairs nebija.

Man bija jāaizbrauc darīšanās uz ciematu, tādēļ iejūdzu zirgu mazās kamanās un izbraucu pa saviem vārtiem, dodamies tālāk pa ciemata ielu. Bija spoža un samērā silta diena. Sals turējās ap divdesmit grādiem, bet . . . pasaulē viss ir relativs, un to pašu, kas citur ir stingra ziema, mēs te uzskatām kā tuvu pavasara elpu. No visam ciemata jurtām reizē cēlās dūmu mutuļi, bet tie nestāvēja kā taisni, nekustīgi stabi, kā tas parasti mēdz būt stiprā salā, — tie locījās uz rietumu pusi, jo pūta austrumu vējš, nesot siltumu no Lielā okeana.

Gandrīz pusi ciemata apdzīvoja izsūtītie tatari, un, tā kā todien tatariem bija svētki, tad ielā bija diezgan dzīva kustība. Bieži vien kaut kur iečīkstējās vārti, un no sētas izbrauca ragavas vai izrikšoja zirgi, kuru mugurā grīļodamies sēdēja ieskurbuši jātnieki. Sie Muhameda pielūdzēji ne visai stingri ievēro Korana aizliegumus, un tādēļ kā jātnieki, tā arī kājnieki, mezdami dīvainus līkumus, krustām šķērsām streipuļoja pa ielu. Brīžiem kāds tramīgs zirdziņš pārāk spēji pacirtās sāņus, tā ka apgāzās ragavas, zirgs joņoja pa ielu, bet saimnieks, ar savu augumu saceldams veselu sniega putekļu mākoni, grožos šļūca līdz. Nesavaldīt zirgu un izvelties no ragavām — tas reibumā var gadīties katram, bet izlaist grožus no rokām, kaut ari tik grūtos apstākļos, tas «labam tataram» ir par kaunu.

Bet tagad uz ielas, kas ir taisna kā šautra, sākās sevišķa nemiera pilna rosība. Jātnieki piegriež zirgus pie žogiem, kājnieki dod ceļu, tatarietes sarkanās čadrās, raibi un grezni uzposušās, sadzen bērnus pagalmos. No jurtām izskrien ziņkārīgie, un visi pavērš sejas uz vienu pusi.

Garās ielas otrā galā parādās pulciņš jātnieku — tātad tiek sarīkotas zirgu skriešanās sacīkstes, kuras ir jakuti, ir tatari ļoti iecienījuši. Bija kādi pieci jājēji, viņi auļoja kā vējš, un, kad kavalkade nāca tuvāk, es priekšgalā saskatīju pelēko zirdziņu, ar kuru vakar bija atjājis Bagilajs. Ar katru zirga soli atstatums starp viņu un pakaļējiem kļuva lielāks. Pēc mirkļa viņi visi aizjoņoja man garām kā vējš.

Tataru acīs zibēja satraukums, gandrīz naids. Viņi visi auļojot mētājās rokām un kājām un neganti kliedza, ar visu ķermeni atgāzušies atpakaļ gandrīz uz zirga muguras. Vienīgi Vasilijs jāja «krievu vīzē», pieliecies pie zirga kakla un retumis īsi iesvilpdamies, svilpieni skanēja tik griezīgi kā pātagas cirtieni. Pelēkais zirdziņš gandrīz pieplaka pie zemes, bet gaisā izstiepās gluži kā lidojošs putns.

Ielas simpātijā, kā parasti tādos gadījumos, sliecās uz uzvarētāja pusi.

— Ek kur brašs puisis! — sajūsmā sauca skatītāji, bet vecie zirgu zagļi, mežonīgā sporta kaislīgi cienītāji, pietupās un plaukšķināja sev pa ceļiem pakavu raksta taktī.

Griežoties atpakaļ ar putās sajāto zirgu, Vasilijs mani ielas vidū panāca. Apkaunotie sāncenši vilkās tālu nopakaļus.

Klaidoņa seja bija bāla, acis kvēloja satraukumā. Es manīju, ka viņš ir jau «iemetis».

—    Sāku uzdzīvot! — viņš man uzsauca, paliekdamies no zirga un pavicinot cepuri.

—    Tā jūsu darīšana … — es atbildēju.

—    Nav jau nekas, nedusmojies! … Es varu plostot, bet prātu nekad nezaudēšu. Starp citu, manas pārmetamās somas gan nekādā ziņā nevienam nedod! Un kaut es arī pats sākšu lūgt — nedod! Vai dzirdi?

—    Dzirdu, — es vēsi atbildēju, — tikai, lūdzu, iereibis gan pie manis nenāciet.

—    Nenāksim, — klaidonis atbildēja un uzšāva zirgam ar pavadas galu. Zirdziņš iekrācās, saslējās stāvus, bet, aizauļojis kādas trīs asis, Vasilijs to spēji apturēja un atkal paliecās uz manu pusi.

—    Zirdziņš ir zelta vērts! Es saderēju, ka tikšu pirmais. Vai jūs redzējāt, kā tas auļo? Tagad par viņu no tatariem dabūšu, ko tik es gribēšu. Es tev saku taisnību, jo tatars labu zirgu dievināt dievina.

—    Kādēļ jūs viņu pārdosiet? Ar ko tad strādāsiet?

—    Pārdošu, — pienākusi tāda reize!

Viņš atkal uzšāva zirgam un atkal to apturēja.

—    Taisnību sakot, tādēļ, ka es te sastapu biedru. Visu pametīšu. Ek mīl-līti! Paskaties, re, kur jāj tatars, redz, ar salno ērzelīti… Ei, tu, — viņš uzsauca nopakaļus jājošam tataram, — Achmetka! Jāj šurp!

Salnais ērzelītis, galvu mētādams, kājas augsti cilādams, pieskrēja pie manām kamanām. Tam mugurā sēdošais tatars noņēma cepuri un, jautri smīnēdams, paklanījās. Es uz viņu ziņkārīgi paskatījos.

Blēdīgajā Achmetkas sejā atplauka plats smaids. Mazās ačeles jautri zibēja, raugoties sarunu biedrā ar blēdīgu familiaritati. «Mēs, brālīt, viens otru saprotam,» likās, ikvienam teica šis skatiens. «Zināms, es esmu blēdis, bet, vai nav tiesa, tā jau ir tā lieta, ka blēdim jābūt veiklam?» Un sarunu biedrs, skatoties uz šo seju ar platajiem vaigu kauliem un jautrajām grumbiņām ap acīm, uz lielajām, plānajām, atļukušajām ausīm, kas visai jocīgi slējās katra uz savu pusi, arī neviļus sāka smīknēt. Tad Achmetka, pārliecinājies, ka viņu ir sapratuši, apmierinājās un viegli pamāja ar galvu par zīmi, ka ieskati pilnīgi saskan.

—    Biedra! — viņš ar galvu pamāja uz Vasiliju. — Kopā klaidonis gāja.

—    Bet kur tu tagad dzīvo? … Es tevi ciematā agrāk tā kā nebūtu manījis.

—    Atnācu pēc papīriem. Ejam uz raktuvēm, stiepjam spirtu1 .

Es paskatījos uz Vasiliju. Viņš zem mana skatiena nodūra mis un saņēma zirga pavadu, bet tad atkal pacēla galvu un ar kvēlojošām acīm izaicinoši paskatījās uz mani. Viņa lūpas bija cieši sakniebtas, bet apakšējā manāmi drebēja.

—    Iešu ar viņu uz taigu . . Ko tu uz mani tā skaties? Hs esmu klaidonis, klaidonis! . . .

Pēdējos vārdus viņš teica, jau auļojot. Pēc mirkļa tikai sasalufiu putekļu mākonis aizkūpēja pa ielu līdz ar ātro zirgu pakavu dlpoņu.

Pēc gada Achmetka atkal ieradās ciematā «pēc papīriem», bet Vasilijs vairs neatgriezās.

' Tirgošanās ar degvīnu raktuvēs un raktuvju tuvumā stingri noliegta, tādēļ Ļenas sistēmas taigas raktuvēs attīstījies īpašs peļņas veids: spirta nesēji piegādā raktuvēm spirtu apmaiņā pret zeltu. Ārkārtīgi bīstams peļņas veids, jo par to soda ar katorgas darbiem, un bez tam mežonīgā daba pati par sevi sagādā spirta nesējiem daudz grūtību. Daudzi no viņiem taigā aiziet bojā aiz trūkuma un no kazaku lodēm, bet bieži vien ari no savējo — citas grupas locekļu — naža dūrieniem. Toties šis amats ir ienesīgāks par raktuvju darbiem.

FJODORS BEZPAJUMTNIEKS

no stāstiem par klaidoņiem) I

Etapa kājnieku grupa kāpa pa lielceļu «uzkupri».

Abpus ceļa zaļi zaļā kuplumā traucās augšup egļu un lapegļu puduri. Paugura galā tie bija saspiedušies ciešāk kopā un kļuvuši par taigu, bet nogāzē caur kokiem un zariem bija redzama tāle. kur izpletās pļavas, un šur tur kā svītra pazibēja upe, ko zemienēs un purvos aizsedza migla…

Metās vakars. Pār zemi gūlās dzestrums, apkārtnē viss apklusa, satumsa, aizzilgoja, un tikai platā ceļa gabalā starp zaļajām eglēm un lapeglēm mudžēja pelēki arestantu stāvi un šķindēja važas.

Grupa bija izstiepusies gandrīz versts garumā. Arestanti klīda gar ceļa malām, bēgdami no putekļiem, kurus sacēla gājēju galvenā masa, virzoties pa lielceļu. Nodaļas priekšgalā kā vispirmie gāja važās

kaltie; rati ar sievām, bērniem un slimniekiem jaucās kājniekiem pa vidu. Pa ceļa malas taigu skanēja balsis, kas tomēr nebija žirgtas. Grupa gāja brīvi; dala kareivju gulēja ratos, siltos zābakos ieautās kājas pār malu pārkāruši, daļa savā starpā mierīgi sarunājās un ejot bezrūpīgi kūpināja vienkāršā papīrā ietīstītus machorkas «cigārus»; virsnieks nemaz nebija redzams. Grupas pavadonis bija vecākais Fjodors ar palamu «Bezpajumtnieks».

Grupas priekšgals jau bija sasniedzis paugura virsotni. Tur nonācis, Fjodors Bezpajumtnieks apstājās paugura galā, no kurienes ceļš veda nokalnis, un pārlaida skatienu noietajam ceļa gabalam, satumsušajai ielejai un izklīdušajam ļaužu pulkam. Tad viņš saslējās taisns un uzsauca arestantiem:

— Saņemieties, puiši, saņemieties! Nav vairs tālu! Braucēji, uzšaujiet zirgiem! Uzšaujiet zirgiem . .. Esam jau tuvu! . . .

Sī sauciena samundrināta, grupa sāka kustēties ātrāk.

Arestanti izskrēja no krūmiem, rati sakratījās, un, zirgiem rikšojot, siltie zābaki sāka kuļāties pa gaisu.

Izkaisītie pelēkie puduri, kas bija atdzīvinājuši ceļu, savilkās vienā blīvā masā un sāka velties augšup, uz turieni, kur, skaidri iezīmēts pret dzestrajām debesīm, rēgojās liela, sakumpuša cilvēka stāvs.

ii

Gar ceļa malu pa zāli gāja jauns cilvēks, kas nebija ģērbies arestanta drēbēs, bet pats savās. Jau ar to viņš atšķīrās no pārējo pelēkās masas: viņa rūtainās bikses, noputējušie šņorzābaki, apaļā katliņcepure, no kuras apakšas spraucās laukā mīksti, gaiši mati, zilās brilles — tas viss tā dīvaini dūrās acīs, jo izcēlās uz ļaužu pelēkā, vienmuļā fona. Bet — arī bez tā — šis tēls bija mazliet dīvains: jaunais cilvēks ar apaļo cepuri gāja vienmērīgiem soļiem, mazliet izskatīdamies pēc dzērves, kā mēdz iet cilvēki, kuru gaita izveidojusies kabinetā. Tagad viņš acīm redzot apzinājās, ka nav vairs kabinetā, un centās pielāgot savus soļus visu pārējo gaitai. Tas padevās, un viņš bija apmierināts, ko pauda viss viņa augums. Viņš negāja vis vienkārši, bet it kā darīja kaut ko svarīgu, im tāda apziņa piešķīra šim stāvam, kas cienīgi spēra tik platus soļus, nenovēršami komisku nokrāsu. Viņam bija smalki vaibsti un lūpas viegli sarautas tādā kā nervozā, mazliet greizā, bet tomēr ļoti labsirdīgā smaidā. Zilās acis vienmēr raudzījās nopietni un domīgi, bet augstā piere piešķīra sejas augšdaļai tādu raksturu, kas pauda ne ar ko nesatricināmu, mierīgu domu.

Ari viņa attieksme pret citiem bija divējāda un pretrunīga.

«Kungam» pienācās pajūgs, bet viņš to nekad neizmantoja, un arestanti pievāca ratus savām vajadzībām. Viņa klātbūtni it kā ignorēja, tomēr, kad savādais kungs piegāja pie kāda atsevišķa arestanta vai vesela ļaužu pulciņa, viņi tā kā samulsa un sakautrējās. Kad tie domāja, ka viņš neredz, tad piegrūda cits citam ar elkoni un smējās, bet ikviens, pie kura apstājās šis domīgais skatiens, tā kā apjuka un juta, ka kaut kas kaut kur nav kārtībā.

—    Kādēļ jūs darāt tā un tā? — viņš dažreiz jautāja par arteļa paražām, kas, pēc viņa domām, bieži vien nesaskanēja ar taisnīgumu.

—   Tā jau ir pasākts, — stomījās arestanti.

Jaunais cilvēks iegrima pārdomās un pēc kāda mirkļa teica:

—    Bet tas taču nav taisnīgi.

—   Jā-ā, nav jau … nav viss gluži pareizi, ko tur nu teikt…

—   Tātad jādara citādi, — jaunais cilvēks noteica, it kā brīnīdamies, ka loģiska uzvara panākta tik viegli, pat bez strīda.

—    Jā, bet kā tad . . . mēs taču to neesam ieviesuši.. . nevar darīt citādi, — arestanti iebilda, un jaunā cilvēka lūpas nervozi noraustījās. Ar savu pētījošo skatienu viņš raudzījās cilvēkos, it kā meklēdams tajos kaut ko pazudušu. Šis skatiens arestantus ļoti mulsināja: visi juta, ka kungs būtībā ir «zaļš puika», bet līdz ar to juta arī, ka viņu vidū ir cilvēks, kas pārdomā katru viņu soli, gandrīz vai katru vārdu. Šī iemesla dēļ visi jutās neērti, bet neviens viņam tomēr nebija nelabvēlīgs. Sākumā reizēm izcēlās strīdi, jo viņš pats stingri atteicās pakļauties tiem likumiem, kas tika uzskatīti par netaisniem un neprātīgiem. Bet galu galā jaunajam cilvēkam atmeta ar roku. Pat vēl vairāk — arestanti kungu aiz muguras zoboja par vientiesi, bet to izturēšanās nemanot kļuva citāda. Dažbrīd cinisms un uzdzīve aprima nevis aiz apzinīguma, bet vienkārši tādēļ, ka, sajūtot neatlaidīgu analizējošu skatienu, kļuva mērenākas rupjā pūļa dabiskās jutas un sašaurinājās vēriena plašums.

Tā šis savādais cilvēks staigāja savu ceļu kopā ar cilvēkiem un tomēr bija vientuļš. No rīta tas reizē ar citiem izgāja no viena etapa un vakarā noguris un apputējis ieradās citā, visu ceļu novērodams, kaut ko pārdomādams un reizēm savas pārdomas papildinādams ar taujām. Arestantiem jautājumi bija nesaprotami, un, kad viņš, saņēmis atbildi, pamāja ar galvu, it kā guvis apstiprinājumu savam minējumam, — sarunas dalībnieki saskatījās. Bet jaunais cilvēks, apkārt neraudzīdamies, gāja tālāk savu ceļu, pilnīgi nodevies kaut kādam iekšējam darbam.

Patlaban ieblakām jaunajam cilvēkam, turoties pie viņa rokas, gāja gadās piecus vecs puisēns, kura apģērbs nebija gluži pa viņa augumam. Uz bērna rociņām bija atrotītas kaut kādas jakas piedurknes, vidus apsiets ar baltu lakatiņu; ar tādu pašu lakatiņu bija apsiets zods un liela cepure ar platu nagu, no kura apakšas raudzījās zilas, labsirdīgas bērna acis. Viņš centās spert lielus soļus, lai nepaliktu iepakaļ citiem.

—   Tātad tevi sauc par Mišu? — jaunais cilvēks vaicāja, lūkodamies uz priekšu un kaut ko pārdomādams.

—    Par Mišu, — puisēns atkārtoja.

—   Kā zēns tu esi?

—    Memmcs. . . Redz, — zēns radīja uz kādiem ratiem, kuros sēdēja sieviete ar zīdaini klēpi. Viņa deva zīdainim krūti un vienlaikus ar acīm sekoja Mišām, kas sarunājās ar «kungu». Šī sieviete, nesen atspirgusi no slimības, bija pievienojusies grupai vienā no tuvākajiem etapiem.

—    Uz kurieni jūs ejat? — jaunais cilvēks atkal iejautājās.

—    Pie tētes, — zēns atbildēja, un viņa balsī skanēja bērna bezrūpība.

—   Un kas tad ir tavs tēte?

Sis jautājums zēnu mazliet samulsināja.

—  Vai tēte? — viņš pārjautāja.

—   Jā . .. kas ir tavs tēte?

—   Tēte! … — zēns vienkārši atbildēja, pilnīgi pārliecināts, ka ar to pateikts viss, kas vajadzīgs.

—   Tu esi muļķis — neproti kungam atbildēt, — kā pamācīdams iejaucās sarunā panīcis arestants, kas soļoja turpat netālu un pusvēligi, pusiztapigi uzsmaidīja kungam.

—    Ir vēl muļķis, nesaprot, — viņš paskaidroja bērna vietā, lai, izmantojot gadījumu, uzsāktu valodu. — Bet tu pasaki tā: tēte ir izsūtītais, redz, kas.

Puisēns paskatījās uz runātāju un, it kā nesaprazdams, kādēļ viņa «tētēm» pievieno nepazīstamu vārdu, atkal nodūra acis un drūmi noteica:

—    Nē, viņš ir tēte . . .

Semjonovs (tā sauca jauno cilvēku) apstiprinādams pamāja ar galvu, it kā atzīdams, ka atbilde ir pilnīgi pareiza.

—    Atļaujiet pateikt, ka mazais ir muļķis, — panīkušais arestants atkal iejaucās sarunā tādā pašā iztapīgā balsi. Arī viņš nesen bija piebiedrojies arestantu grupai. Ja tā nebūtu, viņš zinātu, ka Semjonovs, kaut arī kungs, tomēr nav tāds, no kura var iedzīvoties. Bet, vēl nepaguvis to izzināt, panīkušais cietumnieks visu laiku trinās ap «kungu», meklēdams izdevīgu gadījumu pazemīgam lūgumam, cerībā saņemt vienu otru pusrubli, tādēļ ka bija vientuļš un atstāts. Tagad tas tādā pašā kārtā gribēja palīdzēt mazajam.

—    Ja tu nebūtu muļķis, — viņš to pamācīja. — tad tu kungam teiktu: mēs ejam pie izsūtītā . . . Mūsu dzīve tagad būs jo sūra, redz, kā.

Semjonovs nervozi paraustīja plecus un, pagriezies pret arestantu, sacīja:

—   Lūdzu, ejiet savu ceļu.

Panīkušais arestants sarāvās un nogāja sāņus, bet puišelis, vēl zemāk nodūris galvu, ietiepīgi atkārtoja:

—    Pie tētes, pie tētes …

—   Pareizi, — teica jaunais cilvēks, un skumjas domas viņam sāka vandīties pa galvu.

«Jā,» viņš domāja, soļojot gar ceļa malu, «lūk, vesela dzīves programa, saduroties diviem uzskatiem par vienu un to pašu cilvēku: tēte un izsūtītais.. . citiem tas ir izsūtītais, varbūt zaglis un slepkava, bet puišelim viņš ir tēvs un vairāk nekas. Bērns joprojām gaida no viņa tēvišķīgu glāstu, laipnus vārdus un pamācības dzīvei. Un tā vai citādi viņš to visu saņems .. . Bet kādas būs šīs pamācības? . . .»

Jaunais cilvēks ar savām domīgajām acīm aplūkoja naski soļojošo puišeli.

«Jā,» viņš prātoja tālāk, «redz, kāds nākošā cilvēka liktenis. Tas jau ir uzvedis puišeli uz ceļa. Tēte un izsūtītais . . . Nākamās dzīves divas koordinātes… Dēla mīlestība, paklausība tēvam — divi tikumi, no kuriem var izveidoties vesela netikumu sistēma. Dzīves paradokss, un šis paradokss varbūt iemiesosies kaut kādā tumšā tēlā, kas izaugs no šī puisēna ar tik zilām acīm …»

Jaunā cilvēka tālāko domu pavedienu pārrāva arestantu vecākā sauciens. Viss bars sakustējās, un Semjonovs iesēdināja Mišu ratos līdzās mātei. Viņš pats uz mirkli apstājās un paskatījās tajā virzienā, kur bija redzams Bezpajumtnieka stāvs. Šķita, ka šis stāvs atšķetināja viņa galvā jaunu domu pavedienu.

in

Grūti pateikt, kādēļ, bet tieši šis mirklis, tieši šis ceļa gabals iespiedās viņa atmiņā sevišķi spilgti, un ik reizes, kad tas vēlāk atcerējās Fjodoru Bezpajumtnieku, viņa iztēlē tūliņ atdzīvojās paugurs un pļavas, kas izpletās tā pakājē, mierīgi dusēdamas rietošās saules staros, un tuvās nakts dzestrums, un paugurā stāvošā cilvēka slaidais siluets . . . Un šī balss, kurā skanēja savdabīgs, dīvains aicinājums.

«Tuvu!…» Kas tad ir tuvu? — Etaps, viens no daudzajiem simtiem etapu tālajā un grūtajā tūkstoš verstu garajā ceļā! Dīvains iepriecinājums! Saule riet, diena dziest, arestantu grupa velkas pa ceļu. Un rit un pēc nedēļas, un pēc mēneša — tā pati saule ieraudzīs tos pašus cilvēkus tai pašā ceļā, tikai varbūt vēl grūtākā, — kam par to bēda? Kam par to bēda, ja ceļš ir bezgalīgi garš, ja tas stiepjas cauri tveicīgai vasarai un saltai, briesmīgai Sibirijas ziemai? Kam par to bēda, Ja sirmgalvis, kas tagad tikko panes vasaras gaitu, to nekādā ziņā nepanesīs rudenī. Kam par to bēda, ja bērns, kas pavasarī dzemdēts vienā etapā, rudenī nomirs citā. Un kam ir bēda par to, ka ceļa galā tos, kas izturēs, gaida katorgas darbs vai sūrais trimdinieka liktenis!

Kam par to bēda! Saule riet, un atpūta ir tuvu! — to Semjonovs sadzirdēja arestantu grupas vadītāja balsī.

Paātrinātā, bet vienmērīgā gaitā jaunais cilvēks aizsteidzās gui ratiem uz priekšu un piegāja pie Fjodora.

—    Vai drīz būsim klāt? — viņš jautāja.

—    Nav vairs tālu, — Fjodors atbildēja. — Nokāpsim šinī ielejā \xn tad atkal uziesim kalniņā. Tur no līkās priedes aiz ceļa līkuma būs tikai vairs pusversts.

—    Jā, Bezpajumtnieks gan zina, — glaimīgi ierunājās tas pats panīkušais arestants, nonācis līdzās kungam. — Liekas, Bezpajumtnieks pa šo celiņu nestaigā pirmo reizi.

Cietumnieks acīm redzot gribēja paglaimot piedzīvojušajam klaidonim, bet bargā Bezpajumnieka seja ar asiem vaibstiem un grumbām pie acīm palika tikpat nekustīga un barga. Ar vērīgu skatienu viņš aplūkoja savu baru. Viņš, protams, zināja, ka arestantu grupā, kuru viņš veda, nevarēja notikt bēgšana. Viņš bija devis vārdu priekšniekam, bet grupa devusi vārdu viņam. Par šo solījumu arestanti pirka zināmu brīvību: iespēju laiku pa laikam noņemt važas, aiziet pa priekšu un atgulties ēnā, kamēr pienāk pārējie, aizsūtīt dažus cilvēkus uz kādu sādžiņu, nomaļus no lielceļa, savākt dāvanas utt. Un, augstu vērtējot šo brīvību, arestanti svēti tur doto vārdu un stingri uzrauga cits citu. Bet, nebaidoties, ka kāds varētu aizbēgt, Bezpajumtnieks tomēr bažījās, ka «španka» neizklīst pa mežu, ka viens otrs varbūt nomaldās un netiek līdzi un tādā kārtā grupa etapā neieradīsies pilnā sastāvā. Bet to viņš necieta. Viņš augstu vērtēja savu reputāciju; tam būtu nepatīkami, ja par Bezpajumtnieku teiktu, ka viņa grupā nav kārtības.

Bet tas nenotika; visi bija klāt, važām žvadzinādami nāca «katordznieki», dārdēdami brauca pajūgi ar sievietēm un bērniem; sadrūzmējušies ciešā barā, uzkalnā kāpa kājāmgājēji. Un Bezpajumtnieks, beidzis apskati, atkal devās uz priekšu savā gāzelīgajā gaitā, kas tik raksturīga klaidoņiem.

Sešdesmit, verstis «apkārt» vienā diennaktī — tāds bija šis gājiens. Tā iet cilvēks, kam nav tuvāka mērķa. Viņš nesteidzas, lai līdz naktij kaut kur aizietu, lai baznīcas svētkos nenokavētu dievkalpojumu, lai laikā tiktu tirgū. Viņš vienkārši — iet. Dienām, nedēļām, mēnešiem . . . Pa labu un pa sliktu ceļu, gan tveicē, gan slapjdraņķī, pa kailiem akmeņiem un pa taigu, un pa līdzeno Barabinas stepi — klaidonis aizvien iet, dodas uz savu nenoteikto tālo mērķi . . . Viņš nesteidzas, jo visu mužu steigties nav iespējams. Viskarstākās, viskvēlākās tieksmes — tas šajos garajos mēnešos un gados aprimst parastās, vienmērīgās, neapzinīgi nosvērtās kustībās. Ķermenis saļogās uz priekšu, it kā taisīdamies krist, bet nākošais solis nes to tālāk, un tādā gāzelīgā gaitā, acīm cieši raugoties uz priekšu, saliecot muguru zem katliņa un somas, — klaidonis soli pa solim mēro šīs neskaitāmās, bezgalīgās verstis … Šī vienmērīgā, nesteidzīgā, kaut arī diezgan ātrā gaita top par paradumu, un tagad, kad Semjonovs skatījās uz priekšā ejošā Bezpajumtnieka salīkušo augumu, viņš tajā saskatīja kaut ko liktenīgu, gandrīz simbolisku. Jaunais cilvēks atkal pamāja ar galvu. «Saprotu,» viņš nodomāja, «šī gaita izteic, ka cilvēks neiet no laba prāta, bet it kā ar pilnīgu fatalismu atdodas nezināmajam plašumam.»

Pelēkie mēteļi ar zīmēm un numuriem uz pleciem viscaur nonivelē šo masu. Pirmajā laika jaunpienācejam liekas, ka visiem šiem cilvēkiem ir viena seja, it kā mūžīgi atkārtotos viens un tas pats cietumnieka eksemplārs. Bet tas tā ir tikai pirmajā laikā. Tad jūs vienādajā apģērbā sākat ievērot dzīvo seju nebeidzamo dažādību; tur no pelēkās cepures apakšas uz jums raugās jaroslavieša šķelmīgās acis; tur labsirdīgi viltīgais tverietis, kas vēl par daudz ko nav beidzis brīnīties un tādēļ plati iepleš savas gaiši zilās acis; tur perinietis ar bargi un cieti iezīmētiem vaibstiem; tur skrofulozais vjatkietis ar mīksto izloksni. Zem vienveidīgās čaulas jūs sākat atšķirt arī dažādus raksturus un kārtas, un profesijas — tas viss izceļas kā košas ainavas kontūras pelēkā miglā.

Bet, raugoties uz Bezpajumtnieku, bija grūti noteikt, kas tas par cilvēku, kas viņš bijis senāk, kamēr nebija uzvilcis pelēko mēteli. Vairumam arestantu kroņa drēbes nebija pa augumam, nestāvēja uz kauliem, vilkās uz augšu un slīdēja zemē, bet Bezpajumtniekam tās bija paša laikā, piegulēja labi, kā viņam šūtas. Lielas rokas, spēcīgs stāvs, parupjas kustības. . . varētu būt zemnieks. Bet neviena kustība neliecināja par to, ka viņš būtu arājs. Nebija viņā nomanāms arī sīkpilsoņa veiklums, nedz bijušā tirgotāja izmaņa. Kas gan viņš tāds bija? Semjonovu ilgi nodarbināja šis jautājums, kamēr viņš, pēc sava prāta iztulkojis Bezpajumtnieka gaitas «izteiksmi», beidzot nosprieda, ka viņa priekšā ir klaidonis.

Klaidonis — un vairāk nekas! Jau šī klaidoņa gaita vien noslēpa visas raksturīgās kustības. Fjodora acis ner audzī jās ar zemnieka vientiesību, tajās varēja noskārst sava veida inteliģenci. Šim savādajam cilvēkam nebija neka — ne cilts, ne radu rakstu, ne titula, ne kārtas, ne amata, ne profesijas. Viņš, tāpat kā puišelis, ar kuru Semjonovs tikko bija runājis, bija nokļuvis Sibīrijā sava tēva, bijušā zemnieka, dēļ. Pa ceļam viņš bija audzis, cietumā pieņēmies spēkā, nobriedis un norūdījies,. ar tēvu pirmo reizi bēgot. So cilvēku izaudzinājuši cietums un trimda, kas tam bija uzspieduši savu īpašo zīmogu. Nostaigāt tik daudz, cik klaidonis nostaigā, redzēt tik daudz cilvēku, cik klaidonis redz, tā ir sava veida skola, un tā viņam bija devusi šo gudro, vērīgo skatienu, šo nezemniecisko smaidu. Bet šī skola bija traģiski vienpusīga: cilvēki, no kuriem viņš mācījās, nebija tādi, kas dzīvotu pilnīgu cilvēcisku dzīvi; tie bija cietumnieki, kas tikai iet, kurus tikai dzen. Tiesa, klejojot viņš gan sadurās arī ar sibiriešiem, dzīvoja sādžās un sētās. Bet arī šeit viņam īstā dzīve neatklājās. Viņa mājoklis nebija istaba, bet pirts kaut kur aiz ēkām, viņa attieksmes ar cilvēkiem žēlastība vai draudi. Viņš zināja, kurā apvidū dzīvo lēns un labsirdīgs krievu sibirietis; kurās sādžās sievas raud pilnā galvā, izdzirdušas «Žēlsirdīgās»[6] melodiju, un kur klaidonim jāpiesargās; viņš zināja, kur klaidonim nolikta maizīte «plauktiņā» un kur viņu, līkmuguri, sagaida ar šauteni. Bet ģimenes dzīve, gadskārtējie zemnieka darbi, dzīves prieki, bēdas un raizes — tas viss pagāja secen, aiztecēja klaidonim garām, kā ātra straume aiztek garām krastā pamestai, saulē izkaltušai laivai.

Sīs raksturīgās klaidoņa pazīmes Fjodorā Bezpajumtniekā savienojušās jo pilnīgā kārtā, un tas nebija nekāds brīnums: viņš taču citu dzīvi nepazina — Sibirijas ceļu dzīvē bija arī visa viņa garīgā pasaule. Bet bez šīm raksturīgajām īpatnībām Bezpajumtnieka tēlā bija vēl kaut kas, kas viņu uzreiz atšķīra no pūļa. Katrā profesijā ir savas izcilas personības.

Bezpajumtnieks bija tāda personība klaidoņa profesijā. Katorgas sāpju ceļš ar viņa personu bija iemantojis neparastu, neikdienišķu spēku.

Fjodora matos jau spīdēja sirmums, piere grumbu izvagota; asas grumbas ietvēra arī acis, kas raudzījās no dziļajiem dobumiem ar neparastu apvaldītu skatienu. Likās, ka cilvēks ar tādu savādu skatienu zina par dzīvi kaut ko ļoti rūgtu … Bet viņš šīs zināšanas patur sevī, varbūt apzinoties, ka katram tās nav pa spēkam, un varbūt taisni šajā apvaldītajā skatienā, kas it kā no kāda aizklāja vēršas uz katru, pie kura Fjodors Bezpajumtnieks griežas ar visvienkāršākajiem vārdiem, slēpās lielākā tiesa tā burvīguma, kas piemita arestantu grupas vadonim.

— Bezpajumtnieks zina! Bezpajumtnieks lieku vārdu neteiks, — arestanti mēdza sacīt.

Un katrs šī cilvēka vārds, cilvēka, kas raudzījās ar tādu mierīgu, apvaldītu zinātāja skatienu, pūļa acīs ieguva jo sevišķu nozīmi. Ikvienam Fjodora vārdam, pat visvienkāršākajam (viņš vispār bija mazrunīgs) bez tā tiešās nozīmes pievienojās vēl kas… Kaut kas neskaidrs un neapjausts pieskārās klausītāja dvēselei, sāka tur maldīties, uz kaut ko norādīja. Kas tas bija, to klausītājs nezināja, bet viņš juta, ka Fjodors Bezpajumtnieks kaut ko «zina». .. Zina, bet nesaka, tādēļ tas katrā viņa vārdā sadzirdēja vairāk — ne tikai šā vārda parasto nozīmi.

Pēc sejas viņš grupā pazina visus, bet draugu un biedru tam nebija Tuvāki par citiem viņam bija divi cilvēki, bet arī ar tiem viņu vienoja īpašas attieksmes. Viens bija vecais klaidonis Homjaks, otrs — kungs.

Klaidonis Homjaks bija nespēcīgs vecs vīrs. Grūti pateikt, cik viņam bija gadu, bet viņš vairs nejaudāja iet un «sekoja» citiem pajūgā. Vieniem ratiem, taisni tiem, kuros sēdēja sirmgalvis, vecākais pievērsa sevišķu uzmanību. Viņš pats tajos ieklāja salmus, sakārtoja sēdekli, pats iznesa no etapa veco klaidoni un iesēdināja to ratos. Brauciena laikā viņš reizēm piegāja pie šiem ratiem un ilgi soļoja turpat līdzās. Neviens nekad nebija dzirdējis, ka viņi būtu sarunājušies. Bezpajumtnieks tikai apčamdīja sēdekli un gāja, turēdamies pie ratu redelēm. Homjaks sēdēja, kājas sāniski pār ratu malu pārkāris, un ar stingu skatienu noņēmies raudzījās savā priekšā. Rokas viņš bija uzlicis uz ceļiem, kājas kuļājās kā bez spēka, mugura bija salīkusi. Tikai pa pusei sirmie mati kā bieza cepure dīvaini ieskāva tumšo, vēja appūsto seju, kurā blāvās acis pilnīgi pazuda, un tas sejai piešķīra sevišķi lielas vienaldzības izteiksmi. Parādoties un atkal izgaistot, mijās ainava pēc ainavas, bet šīs izbalējušās acis uz visu raudzījās vienlīdz vienaldzīgi. Sirmgalvis varēja redzēt un dzirdēt, bet it kā vairs negribēja ne skatīties, ne klausīties. Viņš varēja runāt, bet līdz šim Semjonovs nereizes nebija dzirdējis viņa balss skaņas. Visa viņa būtne izdvesa tādu kā aizkapa bezjūtību, un lajā pat nebija saskatāma neviena ciešanu pazīme: salā un tveicē, lietū un negaisā viņš sēdēja vienlīdz sakumpis, tikai brīžiem ar vienas rokas pirkstu bimgodams pa otru. Tā bija vienīgā dzīvības zīme šajā vecīgi nesatricināmajā būtnē.

Arestanti runāja, ka Fjodors Bezpajumtnieks esot Homjaka biedrs no agrākām klaidoņu gaitām.

rv

Vienos ratos starp dažādām arestantu grabažām atradās baltā ceļa soma, kas piederēja Semjonovam. Etapā tas kādreiz lūdza vecāko viņam to atnest, lai varētu pārmainīt veļu un izņemt, kas vajadzīgs. Fjodors, ļoti cītīgi izpildīdams visus viņa lūgumus, ceļa somu parasti atnesa pats. Šī soma tad arī bija viņu tuvināšanās pirmais iemesls.

Dažas dienas pirms notikuma, kas te tiks aprakstīts, jaunais cilvēks palūdza atnest savu ceļa somu. Fjodors to atnesa un, kā parasts, gribēja atiet nost, kamēr jaunais cilvēks kārto savas mantas, bet, neviļus atskatījies, vecākais ieraudzīja, ka Semjonovs atvēris vienu vaku un sāk cilāt grāmatas. Vienu no tām izņēmis, viņš aiztaisīja ceļa somu un atgūlās ar grāmatu uz lāviņas. Fjodors brīdi noskatījās, it kfi nezinādams, ko darīt, tad piegāja pie Semjonova un sacīja:

Vai jums ir grāmatas?

Jā, — Semjonovs teica un, pacēlis acis no grāmatas lappusei! uz Fjodoru, jautāja: — Vai jūs lasāt?

Kaut ko jēdzu — pats mācijos, — klaidonis teica, notupstoties pie ceļa somas un bez prasīšanas attaisot tās vāku. Semjonovs skatījās, neteikdams ne vārda. Fjodors atvēra vienu grāmatu pēc otras, pārlaida acis virsrakstiem un dažreiz kaut ko izlasīja grāmatas vidū. Viņa augstā piere savilkās grumbās, bet lūpas kustējās, kaut arī viņš lasīja klusām. Varēja manīt, ka lasīšana viņam sagādā zināmas pūles.

—    Vai es arī varu palasīt kādu grāmatiņu? — viņš jautāja un turpināja šķirstīt vienu gramatu pēc otras.

Jaunais cilvēks piecēlās.

—   Ņemiet, — viņš noteica moži un it kā iepriecināts, nezinu tikai, vai jus atradīsiet kaut ko interesantu.

Nekas, — klaidonis vēlīgi sacīja, — tomēr būs īsāks laiks.. Protams, arī grāmatās . . . nekā patiesa nav.

—    Nav patiesa? — Semjonovs brīnījās. — Cik tas savādi! Katra grāmata stāsta par kādu atsevišķu priekšmetu, un, ja man to būtu vairāk, jūs droši vien atrastu, kas jums vajadzīgs.

Klaidonis mazliet pasmīnēja, viņa acīs uz mirkli pazibēja uguntiņa un atkal pavīdēja tāda izteiksme, it kā klaidonis ari par šo priekšmetu kaut ko zinātu, tikai negribētu celt iebildumus.

—    Es tās esmu lasījis, — viņš turpināja, brītiņu klusējis un joprojām aplūkodams grāmatas, — un ne mazumu. Zināms, ir jau jauki nostāsti, bet viss taču nez vai maz ir patiesība … Es reiz nopirku grāmatiņu, āre, no viena izsūtītā, no raskoļņika; grāmatiņas nosaukums bija «Dabas noslēpumu atslēga» . . . Viņš teica, it kā tajā viss esot pateikts tā, kā ir …

—    Nu, un kā tad bija?

Neka nebija, nekādas jēgas. Sacerētājs pavisam neskaidri raksta. Tu lasi un lasi, kamēr galva sāk kūpēt, bet taču īsti neko nevari saprast. Mūžīgā vienība, kaut kādi trīsstūri, augstākā vara . . . bet saprast neko nevar. Zināms, es esmu tumšs cilvēks, tomēr domāju, ka tie ir tīrie māņi, vairāk nekas.

—    Es arī domāju, ka jums nepagadījās vajadzīgais . . .

To jau es ari domāju. No kaut kā taču jādzīvo ari sacerētājam.

Pārcilājot grāmatas citu pēc citas, viņa uzmanību pēkšņi saistīja kāds virsraksts.

—   Kas tad tas? — viņš teica, apskatīdams titullapu.

Tic bija Ljuisa «Dzīvības un gara jautājumi».

—    Par ko te rakstīts? — klaidonis jautāja, ziņkārīgi aplūkodams grāmatu no visām pusēm.

Jaunais cilvēks nezināja, ko atbildēt. Ja virsraksts ir nesaprotams, ko tad lai saka paskaidrodams? Kā lai izskaidro apcerējuma saturu «sasodīti» sarežģītos jautājumos, par kuriem varbūt šis cilvēks nekad nav domājis, cilvēks, kas tikai ar grūtībām burto?

—   Par dzīvību un garu! … — klaidonis pa to starpu domīgi atkārtoja un atkal tāds kā izbrīnījies sāka grozīt grāmatu uz visām pusēm, apskatīdams gan muguriņu, gan kalikona iesējumu un pat burtus. Likās, viņš brīnījās, ka grāmatai ar tādu nosaukumu tik vienkāršs izskats. Varbūt viņš domāja, ka «gara jautājumi» būs kaut kāds senlaiku safjanā iesiets foliants.

—    Vai tas ir par dzīvību, piemēram, par dvēseli? . . . Vai ne tā?

—    Jā, — jaunais cilvēks nedroši atbildēja.

Klaidonis viņā pētījoši paskatījās.

—    Un vai te viss ir pateikts? . . . Pavisam skaidri? . . .

—    Kā lai jums saku? . . . Protams, viss, ko varēja pateikt šis rakstnieks. Bet vai skaidri? . . . Vai zināt ko! l abāk paņemiet kādu citu grāmatu.

Klaidonis veicīgi atrāva atpakaļ grāmatu, pēc kuras jaunais cilvēks jau bija pastiepis roku.

—    Ne jel, ļaujiet man šo grāmatiņu palasīt… Ja te stāstīts par dvēseli un visu citu …

—   Lūdzu, — jaunais cilvēks negribīgi atbildēja. — Ja jums gadītos kas nesaprotams, kāds vārds vai izteiciens, es labprāt pacentīšos jums to paskaidrot. ..

—    Nē, ko nu izteiciens, izteiciens neko nenozīmē. Zināms, vai tad nu mazums to nesaprotamo vārdu. Bet, ja izlasa vienreiz, izlasa otrreiz, tad jau redz, kur kas piederas. Vai tad var?

—    Var.

—    Paldies! — viņš teica un atkal ieskatījās grāmatā. — «Dzīvības un gara jautājumi», — tas vēlreiz pārlasīja, uzsvērdams katru vārdu. — Jādomā — tā pati būs! .. .

Viņš piecēlās, bet pieceļoties atvēra grāmatas priekšvārdu un sāka kustināt lūpas, pārlasīdams vienu otru vietu. Kāds teikums saistīja viņa uzmanību. Kaut kas līdzīgs apmierinājumam pavīdēja viņa sejā un acīs, kad tas paskatījās uz jauno cilvēku.

Redziet, — viņš teica, parādīdams ar pirkstu kādu rindu, un tad izlasīja: «Mūsu gadsimts kaislīgi meklē ticību.»

—   Tas ir tiesa, — viņš, pamādams ar galvu, apstiprināja ar tādu kā naivu autoritativiskumu.

Jaunais cilvēks pasmīnēja.

—    Tiesa, apstiprināja klaidonis. — Tie paši molokani un štundisti — cik tos vien tagad netrenc arestantu grupās. Un, jo tālāk, Jo vairāk . . . Nu paldies. Šito grāmatu es tagadiņ katrā ziņā izlasīšu.

Viņš aizgāja.

Kad pienāca nakts, etapa kamerā negulēja tikai divi cilvēki. Bezpajumtnieks, uz lāviņas pusguļus atzvēlies, tauku sveces galiņa gaismā šķirstīja lapu pēc lapas. Viņa seja pauda stipru, gandrīz sāpīgu domu sasprindzinājumu, grumbas pierē kļuva dziļākas, un brīžiem, kad klaidonis, atrāvis acis no grāmatas, griestos raudzīdamies, centās pārdomāt lasīto, — viņa sejā bija skaidri saskatāmas ciešanas.

Arī jaunais cilvēks negulēja. Nolicies pie atvērtā loga — tā bija viņa mīļākā vieta — salicis rokas zem pakauša, viņš domīgi vēroja lasītāju. Kad klaidonis iedziļinājās grāmatā un viņa seja kļuva mierīgāka, arī jaunā cilvēka sejā parādījās mierīgs gandarījums, bet, kad klaidoņa pierē ievilkās grumbas un acis zaudēja spožumu aiz nomācošo domu miglas, jaunais cilvēks juta uztraukumu un uzrausās pussēdus no sava spilvena, it kā dzirtos iejaukties grūtajā darbā.

Dienas gājums viņu bija nogurdinājis. Visi locekļi aiz piekusuma sāpēja, un viņš juta, ka nepieciešams miers. Bet viņa galva degtin dega un arī acis it kā ietvēra drudžaina karstuma loki; viņš aizvien nemierīgāk sagrozījās, kad līdz ar kameras miegainajām skaņām viņa ausi Skāra pāršķirstīto grāmatas lapu čaukstoņa.

«Ko gan viņš atradīs manā grāmatā,» Semjonovs domāja, «šis naivais taujātājs? Vai atradīs kaut daļiņu no tā, kas viņam vajadzīgs?»

Un jaunā cilvēka atmiņā attēlojās visa grāmata — nodaļa pēc nodaļas. Sasodīto jautājumu sīkstā dzīvība. . . Metafizikas definīcija. Zinātniskā metode, empiriskā metode, metempiriskā metode . . . Ko gan tur smelsies šis autodidakts, ko viņš sapratis no visām šīm definicijām, ko viņam dos šo neauglīgo meklējumu vēsture, ši maldīšanās pa bezgalīgiem labirintiem līdz ar tiem, kas apmaldījušies? jaunais cilvēks tagad raudzījās uz prātnieka darbu no īpaša viedokļa; viņš gribēja iedomāties, ko var no tā gūt cilvēks, kar; nepazīst īpašo cilvēka domas vēsturi, un nemierīgi mētājās no vieniem sāniem uz otriem, bažīdamies, vai tikai viņš lūdzējam nav iedevis akmeni maizes vietā. Šī vērošana un prātošana Semjonovu nogurdinā ja. Galva kļuva smaga, sveces galiņa blāvā liesma viņa acis sāka izplūst, un tumšais Bezpajumtnieka augums rēgojās kā miglā.

V

Un jaunais cilvēks sapņoja dīvainu sapni. Viņš redzeja tumšu, biezu mežu . . . Nakts melnumā līgojās gigantiskie zari, vecie stumbri legojās kā spokaini milži, un neviena zvaigzne neieskatījās biezoknī, neviens stars neapgaismoja tumsu. Pa šo mežu maldījās cilvēku bars, mekledams izeju uz brīvo plašumu un gaismu. Piilis staigāja ilgi, cirzdams stigas un šķirdams un lauzdams sev ceļu. Uz kurieni ceļiem aiztecēt, vai stigas cirstas tā, kā nākas, vai tās tiešām visdrīzāk izvedis ārā no meža, tur, kur saule zeltī druvas, to šie cilvēki nezināja. Kolīdz bālā rīta blazma iespīdēs meža biezumā, ļaudis modīsies no miega un strādās tālāk. Viņiem aiz muguras bezgalīgajā mežā pazūd noietais ceļš, darbs aicina uz priekšu, un uz pieres sarodas sviedri, nogurušie locekļi sāp, bet cilvēki gāž kokus, ceļ tiltus, dedzina un iznīcina biezokni. Nakts atpūta mijas ar dienas nogurumu. Atnāk nāve, un cilvēki liekas kapā, biezokņa tumsā, pagriežot galvu uz turieni, no kurienes — tāda viņu ticība — spīd gaisma un kur atrodas tā zeme, ko tie meklējuši. Vai tā tur ir, vai viņi savu smago darbu vadījuši pareizā virzienā, to viņi nezina. To zina citi. Viņiem zināms tikai tas, ka tie ir sūri grūti strādājuši, ka pelnījuši atpūtu, lai rīt atkal strādātu, vai arī nāvi, lai norimtu uz mūžu.

Pūlis guļ darba cilvēku saldo miegu. Bet pūlī ir cilvēki, kuru locekļi nesāp, kuri neguļ tik smagā miegā, jo viņu darbs bijis vieglāks. Viņiem bija redzīgākas acis un dzirdīgākas ausis, tādēļ viņi negāza kokus, neraka ar lāpstām zemi, necēla tiltus. Viņi pārbaudīja ceļus, viņi gāja pa priekšu, viņi lika aizmugurē ceļa zīmes un mūždien domāja par to plašo gaismas zemi, kurp traucās. Dažreiz viņi kāpa augstos kokos . . . Bet tur tik viļņoja un šalca bezgalīga koku galotņu jūra . . . Tā pati jūra, kuras dibenā tur aizmugurē — šauros kapos — sagula tik daudzi cilvēki, izejas meklētāji … Un cilvēki kāpa atkal zemē biezoknī, pētīja un mērīja ceļu, un bieži vien viņu sirds aiz sāpēm sažņaudzās, viņu dvēseli nomāca atbildības sajūta, bet viņu locekļi nesāpēja un kājas aiz noguruma neļodzījās.

Un reiz tumšā pusnaktī viņi uzcēlās no miega un, atstājuši guļošo pūli, aizgāja biezoknī. Vienus neatvairāmi aicināja sapnis par plašumu un gaismas zemi, otrus vilināja maldi par šīs zemes tuvumu, trešajiem bija apnicis vilkties ar «nicināmo pūli, kas to vien prata kā gulēt un strādāt ar rokām», ceturtajiem šķita, ka neviens neiet tur, kur vajag. Viņi cerēja atrast ceļu pašu spēkiem, lai, atgriežoties pie pūļa, varētu pateikt: lūk, tur ir tuvākais ceļš! Tur ir gaisma, kuras alkstam, es to redzēju…

Šie cilvēki aizgāja, bet pūlis vēl gulēja. Līdz rītausmai vēl tālu, visapkārt tumšs. Aizgājēji aizklīda tālu, un daudzi vairs neatgriezīsies.

Viņi nomaldījās no ccla, griezās atpakaļ, sastapās cits ar citu un atkal izklīda. Viņi dalījās ar savu pieredzi neveiksmēs un panākumos, sprauda savus robežstabus, cirta savas zīmes, noteiktas zīmes, saprotamas citiem meklētājiem. Dažreiz kāds no viņiem uzduras uz simbolu, kura nozīme tam nebija saprotama. Tad sanāca citi un visi kopā to apskatīja: tā bija nezināmas bojā ejas un līdz šim nepazīstamu briesmu zīme. Un tā aiztecēja daudz dienu un nakšu. Pūlis palika kaut kur tālu iepakaļ, joprojām turpinot agrāk nosprausto ceļu, bet tie, kas bija aizgājuši priekšā — aizvien gāja, viņiem izveidojās sava pieņemtā valoda, savas zīmes . . .

Un tā vienā naktī, kad pūlis atpūzdamies gulēja, tāpat kā senāk piecēlās vēl viens cilvēks, ilgu laiku pirms rītausmas, un, nemierīgi apskatījies apkārt, ari devās biezoknī. Un biezoknis aiz viņa noslēdzās. Viņš meklēja ceļu tāpat kā citi, bet bija viens. Viņš nesaprata pieņemto valodu. Apstājās pie milzīga simtgadu koka un, pacēlis savu lākturi, ar skumjām apskatīja iecirsto zirni… Zīme, ko kādreiz ierobījusi droša roka, atrodas viņa priekšā kā neizprotams hieroglifs, un, neraugoties uz šo norādījumu, aklais mežs viņu apņem ar tādu pašu noslēpumainību, un tumsa šķiet vēl melnāka, biezoknis vēl naidīgāks un drausmāks… Kādēļ viņš piecēlās, kas viņu pamodināja?

Jaunais cilvēks gulēja slikti. Viņš svaidījās, un, kā tas bieži gadās, viss šis sapnis norisinājās viņa smadzenēs — brīžiem it kā tēlo?;, brīžiem likās, ka tas būtu kaut kur uzrakstīts, bet dažbrīd tas šķita kā atmiņas par kaut ko stāstītu, kas kā svešāda balss skanēja ausīs un sēri atbalsojās sirdī… Vienīgi tā cilvēka seja, kurš stāvēja pio iezīmētā koka, viņa iztēlē pēkšņi parādījās tik skaidri pazīstama, ka viņš atmodās un pārlaida apmiglotu skatienu kamerai. .. īstenība nepārņēma apziņu uzreiz. Plašajā kamerā pūlis gulēja kā līdums, un tikai viens cilvēks ar skumju neizpratnes izteiksmi pie sveču galiņa bija noliecies pār grāmatu . . .

Jaunais cilvēks strauji novērsās. Viņā sacēlās īgnums. «Ko tas nozīmē,» viņš domāja, «vai es tiešām kļūstu slims un jau sāku murgot? . .. Vai es esmu vainīgs, un kas man par daļu? … Es nepametu guļošo pūli, es no tā neaizgāju biezoknī, un galu galā es ari nepamodināju šo cilvēku … Es taču neesmu vainīgs, ka domāšanas ceļš ir grūts, ka viņi nesaprot noteiktās zīmes savā ceļā … Es pats esmu piedzimis kaut kādā aizaugušā pamalC, un pašam jāmeklē ceļi dziļā meža biezok nī…»

Un jaunais cilvēks aizmiga …

Pa to starpu klaidonis beidza lasīt; viņš kādu brīdi sēdēja kā apmāts un seja pauda vilšanos, tad ar izbrīna pilnu un izsmējīgu skatienu aplūkoja grāmatu no visām pusēm, it kā pats brīnītos, ka no tās varējis kaut ko gaidīt un tās dēļ patērēt tik daudz laika … Ja jaunais cilvēks

to visu redzētu, tad viņa miegs nebūtu vis tik mierīgs un diez vai viņa seja starotu smaids …

Otra diena bija veltīta atpūtai, tad atkal divas dienas ceļā, apstājoties tikai naktsvietās, tad nāca atkal atpūtas diena. Visu šo laiku Bezpajumtnieks par grāmatu neieminējās un no Semjonova it kā vairījās.

vi

Kad Semjonovs tagad kalna virsotnē piegāja pie vecākā, tā sejā izpaudās atturība un vēsums.

—    Nu, kā jums patika grāmata? — jaunais cilvēks jautāja.

—    Neko teikt, laba grāmata, — Fjodors sacīja, bet viņa balsī skanēja pilnīgs grāmatas nopēlums; viņš par to runāja tāpat, kā senāk atsaucās par tām, kuras palīdz «pakavēt laiku»; tūliņ pēc tam viņš sāka runāt par ko citu:

—   Tā ģīmetne, kas šajā grāmatā ielikta, kas tā jums ir?

Semjonovs atcerējās, ka viņš tiešām grāmatā ielicis fotogrāfiju

un vēlāk, to aizmirsis, nevarējis nekur atrast.

—   Tā droši vien ir mana māsa, — viņš atbildēja.

—    Māsa, — Bezpajumtnieks domīgi noteica, un Semjonovu pārsteidza īpašais tonis, kādā no klaidoņa mutes atskanēja šis vārds; likās, ka viss, ko vien var apvienot mīļu un maigu ideālā priekšstatā par māsu, — tas viss izskanēja Bezpajumtnieka balsī.

—    Māsa … tā . .. man arī ir māsa … bija divas māsas …

—    Bija? Un tagad?

—    Kazi, laikam arī tagad ir.

—    Vai jūs viņas ilgi neesat redzējis?

—    Ļoti ilgi. Kā puišelis es ar viņām pa ielu skraidīju. Kopš tā laika… Tagad laikam būs tāda pati kā jūsējā. Tikai mana ir zemniece. Bet vai tas nav vienalga . .. Vai tas nav vienalga — es saku?

Bezpajumtniekam atkārtojot šo jautājumu, Semjonovs neviļus ieskatījās tam sejā. Klaidoņa asie vaibsti bija atmaiguši, balss skanēja klusi, dziļi un savādi mulsi — kā cilvēkam, kas nerunā gluži apzinīgi, kas aizrāvies kaislā vērošanā. Semjonovam likās arī savādi, ka klaidonis runā par māsu, kur viņam taču bija māsas, it kā priekšstats par personību viņa atmiņā būtu izdzisis un viņš atcerētos tikai to, ka arī viņam ir māsa, tāpat kā citiem cilvēkiem.

—    Bet puisēns, — viņš atkal jautāja, — laikam ir viņas dēlēns?

—    Jā.

—   Tātad jūsu māsasdēls?

—    Protams.

—    Varbūt arī manējai… ir dēls … — viņš teica tikpat klusi un ar to pašu apmigloto skatienu.

Pagājis dažas asis, viņš saskurinājās un spēji atgriezās pie sarunas

sākuma.

—    Šī grāmata tomēr nav gluži laba. Sacerētājs neizsaka līdz galam.

—    Ko neizsaka līdz galam? — Semjonovs brīnījās.

—   Nav tā, kā vajag … — un, redzēdams, ka jaunais cilvēks gaida paskaidrojumus, Bezpajumtnieks sāka runāt nopietni un uzsverot ikkatru vārdu. — Neizsaka līdz galam! . . . Jā! … Tas ir, kā jāsaprot. Reče, jums ir māsasdēls. Viņam droši vien ir tēvs un māte?

—   Jā.

—   Nu, kad paaugsies, sāks to mācīt. .. tad nodos skolā, tad amatā vai vietā. Vai nav tiesa?

—   Zināms, — jaunais cilvēks atbildēja, nesaprazdams, uz kurieni tiek virzīta saruna.

—   Nu redziet. Tā taču ir vienmēr. Ņemsim kaut lopus: tos, piemēram, dzen pa ceļu uz aploku. Ja telēns sāk spārdīties, lēkšo no ceļa nost, tad gans to tūliņ dzen atpakaļ uz ceļa. Ja viņš pa labi — gans tam sadod no labās puses ar vicu, ja viņš pa kreisi — tam sadod no kreisās puses. Skaties, jau pierod, nāk vecāks, neiet vairs ne pa labi, ne pa kreisi, bet taisni uz turieni, kur jāiet. Vai nav tiesa?

—   Tiesa gan.

—    Nu re, nu. Un ar cilvēku gluži tāpat. Ja tik no mazām dienām neaizklīst, tad paliek uz ceļa. Bet pēc jau vairs neaizklīdīs no tā ceļa.

—   Tas viss tiesa, — bet kādēļ jūs to sakāt? . . .

—    Nu tādēļ es saku, ka jūsu māsasdēls, kā redzu, ir paēdis puika, un viņam ir arī tēvs un māte. Ja to uzvedīs uz ceļa un pamācīs, viņš dzīvos kārtīgi un godīgi. Bet, redziet, Miškb, ar kuru jūs nupat gājāt, no mazām dienām nodauzās tik pa cietumiem un nometināšanas vietām. Tāpat es arī kopš tā laika, kad gāju pie tēva un kad māte nomira, varbūt pat labu cilvēku neesmu redzējis un labu vārdu dzirdējis. Kā es varēju pieņemties prātā? Nu, vai nerunāju taisnību?

—    Un kas tālāk?

—    Nu redziet! Varbūt ja man tagad pajautātu — vai nebūtu bijis labāk jaunās dienās sev galu padarīt nekā šitā dzīvot. Tiesa gan, es būtu bijis ar mieru. Bet man jau neviens nejautāja un pašam tik daudz prāta nebija … Noliec maizes gabalu, un tad lai izkāmējis suns tam garām skrien. Viņam taču tā maize jāpaķer. Tāpat arī es. Tā izaugu. Dzīves vietas man nekur nav, darba neesmu radis. Klīstot kā klaidonim, gadījies visādi: citur ko pasniedz, citur jārīkojas pašam. Atceros pirmo reizi, kad gājām ar tēvu un tur to veco. Bijām pārsalkuši. Naktī pienācām pie klēts, tajā bija lodziņš. Ja klēti uzlauzis — to varēs dzirdēt. Nosēdināja tēvs mani pie lodziņa. «Nu,» viņš saka, «paraugi, Fedjka, vai galva lien iekšā. Ja galva lien, tad ielīdīsi arī pats.» Bet man bail: klētī taču tumšs un varbūt arī vēl Sibirijas krievs kaut kur aiz stūra sargā. Tomēr neklausīt nedrīkstu. Pabāzu galvu. «Nelien iekšā,» es saku (bet galva līda gan iekšā!). Tad dzirdu, ka tēvs saka Homjakam: «Ko nu, Homjak, brālīt, neko darīt, — kā redzams, vajadzēs lauzt.» — «Slikti,» atbild Homjaks, «padzirdēs vēl sētā vai arī suns sāks riet. Ļaudis te — mežoņi — nositīs vēl.» — «Bet ko lai iesāk,» tēvs atbild, «man vairs nav spēka. Es taču jau otro dienu neesmu ēdis, vakar savu kumosu atdevu puišelim …» Man aptecējās sirds, bailes kur palika, kur ne. Iebāzu galvu pa lodziņu. «Tēte,» es saucu, «tēte! Galva, ek, ielīda gan! .. .» Tā redziet. Un tad tā vien tik gāja; ar laiku arvien biežāk un biežāk… Tāda, lūk, ir mana skola. Uzveda mani uz tāda ceja… Bet tagad, — vai man par to jāatbild? … Kā tas ir?

—   Ko tur teikt, — Semjonovs sacīja. — Ja jūs tiesātu zvērināto tiesa, tad varbūt to visu ņemtu vērā .. .

Bet viņš tūliņ saprata, ka pateicis briesmīgu muļķību. Bezpajumtnieks tam uzmeta ātru skatienu, kurā viņš salasīja izbrīnu un tad kaut ko līdzīgu nicībai. Un tūliņ pēc tam jaunajam cilvēkam uzausa kā gaisma: viņš tagad aptvēra, par kādu atbildību bija runājis klaidonis, par ko šis cilvēks šaubījās, ko tiecās atrast grāmatās.

—   Turpiniet, — Semjonovs teica, — ek, kļūdījos, bet tagad saprotu.

Acīm redzot klaidonis pārliecinājās, ka pārpratums tiešām izkliedēts.

—    Katrs cilvēks tiek uzvests uz kāda ceļa, — viņš apstiprināja, — tā redziet. Kā tagad jāsaprot, par ko cilvēks ir atbildīgs? Pirms diviem gadiem šeit gāja kāds arestants, tas domāja, ka it nekā tāda nav. Cilvēks nomirst, un beigas. Vairāk nekas. Tāpat kā koks:

līgojas, un no tā rodas jauns koks. Tad tas, piemēram, nogāžas zemē, satrūd un vairs nav .. . Un no tā izaug zāle. Bet arī tam es nepiekrītu …

Dažus soļus viņš gāja klusēdams un tad, kā Semjonovam sākumā likās, uzņēma valodu par citām lietām:

—    Es tolaik bēgu trešo reizi. Mans tēvs jau bija miris, biedra arī nebija, — gāju viens. Bija garlaicīgi. Eju pa taigu un aizvien nāk prātā, kā mēs te ar tēvu gājām. Tikai vienreiz naktī, klīzdams savā nodabā pa pazīstamu taku, stipri nosebojos uz naktsguļu. Es gribēju pārnakšņot būdiņā, kuru mēs kādreiz ar tēvu uzcēlām. Kā pieeju pie būdiņas, skatos — deg uguntiņa un pie uguntiņas sēž vecs klaidonis. Pavisam sadēdējis, acis taisni kā vilkam. Viņš met ugunī zarus, raušas pie uguns, dreb. Vārdu sakot — izbadojies, un drānas vienās skrandās. Gandrīz gluži kails . .. Labi gan, es nodomāju, gadījies biedrs, un pat dikti nopriecājos. Es viņu pabaroju, kas nu pašam bija, sasildīju ar tēju. Pasēdējām, parunājāmies — likāmies gulēt! … Es atlaidos, mēteli pagalvi palicis . . . kādu laiku pagulēju — dzirdu: mans vecais ce]is augšā un iet laukā no būdiņas. «Uz kurieni?» es jautāju. «Tāpat vien,» viņš saka, «nez kāpēc nenāk miegs. Aiziešu pie strauta, iesmelšu katliņā ūdeni un sanesīšu zarus: lai rit var agrāk uzvārīt tēju. Ko tad tu, puisi, galvu pašā paspārnē iebāzis, tā taču nav gaisa…» Bet maus nelaiķa tēvs bija mācījis: «Ja gadās ar svešu cilvēku pārlaist nakti,» viņš teica, «tad vairāk par visu sargi galvu. Kaut arī varbūt vēdera iedur, tomēr grūtāk nogalināt. Bet pa galvu — tirais nieks.» Lai gan man kaut kas tāds par šo veco tad ne prātā nenāca, tēva padomu tomēr liku vērā. «Nekas,» saku, «man tāda paraža, un odi arī nekož.» Labi! . .. Vecais aiziet pie strauta, bet atpakaļ nenāk un nenāk. Nakts, atceros, bija tumša, debesis apmākušās, bet debesis gandrīz caur kokiem nemaz nevarēja saredzēt. Uguntiņa pie durvīm dūmo un sprakšķ, un lapas čab. Kluss. Es gulēju, gulēju un iesnaudos, bet ne pārāk cieši. Tikai dzirdu: man pēkšņi uzsauc tēvs: «Fjodor, neguli!» To es dzirdu tā kā no tālienes. Atdaru acis, skatos atkal — uguntiņa dūmo un zariņš līgojas. Es atkal iemiegu. Te atkal dzirdu, it kā kāds nāktu uz būdu, un liekas pat, ka redzu kādu aiz uguntiņas stāvam. Un atkal: «Ei, Fjodor, neguli!» Un es atkal pamodos. Kas tas ir? — domāju. Tā kā pa dienu biju stipri piekusis, tad nemaz nevaru lāgā pamosties — acis tā kā lipa vien ciet. Iemigu atkal un, jādomā, vēl ciešāk. Pagāja tāds brītiņš, dzirdu atkal — pienāk tēvs, nostājas būdiņas durvīs, ar rokām šitā atbalstās un noliecas caurumā pie manis: «Klausies, Fjodor, neguli, ja iemigsi — tad uz mūžu!» Un to viņš pateica tik skaidri, ka man miegs bija nost uz rāviena. Skatos: nav neviena, uguntiņa gandrīz pavisam izdzisusi, lietutiņš čabina lapās. Un aiz ugunskura it kā kāds klusi stāvētu, kā parēgotos un nozustu. Es pacēlu galvu — domāju, ko gan tas varētu nozīmēt? Kā redzams, nav vis tik vienkārši. Bet kur palicis vecais ceļa gājējs, ko viņš lietū klejo pa taigu? Un pēkšņi atkal kāds klusītiņām zogas klāt pie būdiņas. Pienāk šis vecis, nostājas tieši tai vietā, kur man galvgalis, tad dzirdu — uzmanīgi grābstās, bīda sāņus žagarus. Es nemanot pieceļos un izeju laukā no būdas. Sak, ko tu te, cienījamais, dari? Bet viņš, nelietis, jau pagādājis sitamo: nogriezis taigā pamatīgu milnu … Redz, kas par lietu. Kā tagad lai saprot: tas taču skaidrs, tēvs pie manis nāca no viņpasaules. Ja tas būtu noticis ar citu — es varbūt neticētu, bet tas taču gadījās man pašam . . .

Dažus soļus viņi nogāja klusēdami.

—   Vai lai jums pastāstu, kā man vēlāk ar to veci izgāja? — klaidonis jautāja, iesāņus paskatījies uz jauno cilvēku.

—    Pastāstiet!

— Labi, es jums pastāstīšu, bet jūs padomājiet, kā tas kādreiz var notikt. Jo jūs vēl esat jauns. Jūs gan esat lasījis daudz grāmatu, bet, ja jus padzīvotu manu dzīvi, tad redzētu arī to, kā grāmatās nav. Kad nu vecais dzirdēja tādus manus vārdus, tūliņ nosvieda milnu, nosēdās pie uguns un teica: «Nu sit,» viņš saka, «tu esi jauns un spēka pilns cilvēks. Es ar tevi netikšu galā, bet bez drānām un bez barības es taigā tikpat nobeigšos. Tad jau labāk uzreiz.. .» Es paskatījos uz veco vīru: kājas viņam saplēstas asinīs, drēbes nodriskātas, izmircis, dreb vien, bārda pinkaina, seja novājējusi, bet acis kvēlo kā ogles. Skaidri redzams, drudzis krata un nevis pa jokam. Man lcluva viņa žēl. «Ko tad tu tā,» es saku, «taisies darīt nelietības? Es tevi gribēju ņemt biedra vietā, visu savu krājumu dalītu uz pusēm, — bet kas tev prātā?» — «Diviem tikpat nepietiks …» saka vecais. Krājumā, taisnību sakot, man vis nebija daudz. Pa šo taigu vēl bija jāiet kādas sešas dienas, varbūt arī vairāk, bet man vienam liels ja pietiktu trim dienām. Nu, domāju, pārtiksim no ogām un saknēm — kaut kā jau izkulsimies. Bet, kad redzēju viņa darbus, tad jau nu, protams, no biedra nekā … Tomēr nodalīju cik necik sausiņus, tāpat tēju, arī tabakas tiesiņu un teicu: «Ņem! Es uz tevi ļaunu prātu neturu.» Viņš paņēma, sagrāba visu ar abām rokām, pats pie tam ieurbās manī ar acīm, — vai tik es neņemšu nost… Redzu, viņa acīs šaudās tā kā uguns. Bija pat baigi. Es saposos, sasaiņoju somu un katliņu — aizgāju. Kaut cik pagājis, atskatos: arī mans vecais pošas. Sasējis visu kā nekā pauniņā un laiž man pakaļ… Ticiet vai ne, bet es ar viņu tā nomocījos, ka nemaz izteikt. Ne atpūsties, ne pagulēt — tūliņ viņš klāt kā likts. Vai jūs esat redzējis aklo dunduru, kā tas vasarā apstāj kustoni? Tāpat šis vecais. Un nemaz nedomājiet, ka viņš turēja prātā, ko labu es viņam biju darījis: kolīdz gadījās, ka naktī noliekos gulēt, klausos: viņš jau klāt. . . zogas pa taigu — un aizvien ar milnu rokā. Tīri brīnums, kā paspēja man tikt līdzi! Es eju, ko māku, bet viņš nepaliek iepakaļ neparko. Vienreiz piegāju viņam klāt un saku: «Ko tev vajag? Liecies mierā, bet, ja neliksies mierā, pienāks tavai dzīvei gals . . .» Gribēju iebaidīt, bet kas to deva! Nogāju kādas trīs verstis — tas biia vakara pusē — un domāju: pag, noslēpšos aiz koka un pagaidīšu, bet mazu uguntiņu es iekurināju citā vietā, gabaliņu tālāk. Nepagāja ne pusstunda, skatos, mans vecais iznāk uz takas… iet svempu svampu kā lācis, gaisu ošņādams, acis degtin deg. Pamanīja manu uguntiņu un tūdaļ metās taigā un tad nosāņus un zagšus tā vien lien pie uguns ar visu milnu… Ko lai iesāku: es jauns puika, nepieradis; visapkārt verstīm varbūt nav nevienas dzīvas dvēseles, tikai mežs un mežs; ap sirdi jau tā ir smagi, un te nu vēl apstājis tas vecais. Sāku kaukt, vienkārši sakot, kā sievišķis, laidos skriet. Skrēju, skrēju, cik tik bija jaudas; pēdīgi piekusu, likos un aizmigu. Kaut cik nogulējis, pamostos, — vecais klāt atkal. Pēcgalā viņš jau bija pametis kaunu. !.; viņu kauninu, bet viņš man metas virsū ar milnu, palēkdamies vien. Ak tu kungs! Otrā dienā man vairs nebija spēka, redzu: vai nu man, vai viņam beigas. Nostājos uz takas un gaidu. Viņš ieraudzija mani stāvam, bet, redzams, nenobijās: kā akls lien virsū ar milnu rokā. Bet es, pēdējo pacietību zaudējis, stāvu kā bez spēka, asaras raudādams, kaukdams pilnā kaklā. Viņš pielēca klāt, atvēzējās — blīks man ar milnu pa galvu. Bija labi pamanījies, trāpīja pa krietnam .. . Nu, tad gan es saniknojos, izrāvu viņam milnu, situ vienreiz un vēl otrreiz . . . Un tad arī pats nogāzos un aizmigu. Kad naktī pamodos, tā vien liekas, ka vecais atkal klusām zogas pa taigu. Bet nē: guļ uz taciņas, nekustas. Tad es paķēru somu un atkal metos skriet. Nebija ne miega, ne atpūtas; gāju un gāju, bet tā vien liekas, ka nekad vairs no šīs taigas netikšu laukā; un nopakaļus, rādās, visu laiku nāk vecais svempu svampu, sēkdams dzenas pakaļ. Pats nezinu, kā es aiztiku līdz sādžai: pie aploka sibirieši mani bija pacēluši pusmirušu . .. Jā, tā ir.. . Dažs labs mūžu nodzīvo bez grēkiem. Pa svētkiem aiziet baznīcā, pārnāk mājās, patērzē ar bērniem par dievvārdiem, tad paēd pusdienas un liekas gulēt. . . Sirdsapziņa, viņš nodomā, man ir tīra, nevis tā kā citiem. Bet, jāsaka, sirdsapziņa viņam varbūt tādēļ ir tīra, ka postu nav pieredzējis un uzvests uz tāda ceļa. Bet mans ceļš ir pavisam citāds .. . Sirdsapziņa man arī nav tīra, un dažreiz pats nezinu, kur likties . . . Un tas vecais man līdz pat šim laikam nedod miera. Citādi nav, es domāju, viņš toreiz bija tā kā drudzī. Un es viņu, slimu cilvēku, nositu … Kā tagad ir pēc jūsu domām: vai man par to ir jāatbild vai nav? . . .

vii

Negaidīdams atbildi, Bezpajumtnieks pēkšņi nogāja no ceļa un apstājās. Necik tālu jau rēgojās līkā priede. Etapnieki gāja garām, un vecākais sāka skaitīt ļaudis, vairs nepievēršot uzmanību jaunajam cilvēkam, kas nostājās viņam līdzās.

Pēdējie rati piebrauca viņiem klāt. Tajos sēdēja dažas sievietes, un vecais Homjaks no tiem raudzījās ar savām blāvajām acīm. Vecākais piegāja pie ratiem.

—   Vai laba sēdēšana, lāga vecīti? — viņš jautāja, pa paradumam pieķerdamies pie ratu redelēm.

Vecās lūpas nočāpstināja kaut ko nesaprotamu.

—    Ir gan vecs tas vectētiņš, — Semjonovs teica.

—   Jādomā, ne visai, — Fjodors zobgalīgi atbildēja. — Vēl pirms gada to Odesā nopēra. Nekas — izturēja. Tātad vēl diezgan brašs.

—    Ko jūs sakāt, Fjodor? ,

Saku to, kas bija. Pēc likuma to, zināms, nevajadzētu, bet likumu atcerējās tikai tad, kad bija jau uzskaitījuši. Nu ko tur vairs, kas padarīts, tas padarīts.

Vecais Homjaks pakratīja galvu, viņa grumbainajā sejā kaut kas sakustējās, acis samirkšķinājās, un Semjonovs pirmo reizi dzirdēja viņa balsi. Viņš pagriezās pret Bezpajumtnieku un teica, viņā neatlaidīgi skatīdamies:

—    Neko nevar darīt, puisi! Jā, neko nevar darīt.

Viņš runāja vienmērīgā, drebošā balsī, kas bija tikpat vienaldzīga kā viņa aizmiglotais skatiens, lai gan, cik varēja spriest, viņš patlaban bija tik možs, cik možs tikai spēja būt. Vēl ilgi čāpstināja un kustējās bālās lūpas, arī galva kustējās, likās pat, ka iesirmie mati, spraukdamies laukā no cepures, bezbēdīgi saslietos uz augšu, un neskaidrajā čāpstināšanā atskanēja aizvien tas pats teikums:

—    Neko nevar darīt!

Pie tam vecais Bezpajumtnieku saukāja par puisi vai par puiku, droši vien pēc vecām atmiņām.

—    Tā jau es arī saku, neko nevar darīt, — kad uzskaitīts, tad uzskaitīts, — teica Fjodors ar parupjas zobgalības izteiksmi; vai tā tiešām bija zobgalība jeb vai aiz tās slēpās rūgtums un līdzjūtība, to Semjonovs nespēja atšķirt. Fjodora asie vaibsti bija parupji, un diezgan nekustīgajā, vēja aprautajā sejā bija grūti saskatīt izteiksmes smalkās nianses.

Aiz līkuma pie greizās priedes tiešām parādījās etaps. Augsts mietu žogs ar robotu malu aizsedza ēkas jumtu; no trim pusēm tam piesniedzās mežs. Netālu gar tumšās taigas sienu šur tur mirguļoja nelielās sādžiņas sarkanās uguntiņas, kamēr mājas jau bija ienirušas miglā. Etapa bēdīgajām ēkām visapkārt izpletās skumja Sibirijas ainava; vakara krēsla to padarīja vēl sērīgāku, bet arestantu bars ar jautru troksni apgāja ap žoga stūri un iesoļoja pa atvērtajiem vārtiem: izsalkušos vilināja vakariņas, nogurušos — platās lāvas.

Vienīgi Bezpajumtnieks nemainīja gaitu, nepaātrināja soļus. Viņš tikai pārlaida etapam ātru, drūmu skatienu, it kā vēlēdamies pārliecināties, vai viss palicis pa vecam kopš tā laika, kad viņš te bija pēdējo reizi.

Viss bija tāpat kā senāk; varbūt tikai mežs mazliet atkāpies no žoga, atstādams celmus un parādīdams ciņaino purvu, un mietu žogs kļuvis vēl tumšāks un sargbūda vēl greizāka. Klaidonis novērsa acis no pazīstamās ēkas. Jā, te viss ir kārtībā . . . ēkas sakrupst aiz vecuma tāpat kā cilvēki, vecie logi ir tikpal blāvi kā vecas acis … To viņš zināja arī agrāk.

Paskatījies vēlreiz uz nupat noieto ceļa gabalu, uz satumsušo mežu, uz sādželes uguntiņām", uz vārnu baru, kas ķērcot laidelējās virs purva.

un ievadījis pa vārtiem pēdējos ratus, kuros sēdēja llomjaks, vecākais iegāja pats etapa pagalmā, kur jau kņadēja balsis un arestanti steiga rīkojās uz naktsguļu.

viii

Vecajā etapa ēkā pirmā kņada aprimusi. Vietas ir aizņemta strīdi par šīm vietām izbeigušies. Arestanti guļ uz lāvām, sēž pulciņos spēlē uz trim kārtīm, viens otrs jau snauž. No atsevišķām «ģimeņu» kamerām skan bērnu brēkšana, mātes aijā zīdaiņus, bet pa logiem un vaļējām durvīm raugās mitrā, taču siltā Sibīrijas nakts, un aiz žoga robiem kā iesarkana ripa paceļas mēness.

Apmēram pusotras stundas pēc grupas ierašanās divi arestanti pavāri kopkamerā ienesa uz kārts uzmauktu toveri ar kāpostiem. Reizē ar viņiem no virtuves ienāca Bezpajumtnieks un nostājās pie galda, lai uzraudzītu, kā sadala silto ēdienu. Arestanti sakustējās un sadalījās pulciņos. Katrs pulciņš sūtīja savu cilvēku ar trauku; tas, pieiedams pie galda, teica: pieci, četri vai seši un atbilstoši šim skaitlim saņēma piecus, sešus vai četrus lielus kausus kāpostu. Sadalot ēdienu, slimajiem un sievietēm, kas zīdīja bērnus, bija savas priekšrocības un Bezpajumtnieks vērīgi un lietišķi gādāja par pareizu sadali,

Sajā brīdī nakts gaisā aiz žoga atskanēja trijjūga dipoņa, kas tuvojās etapam. Trijjūgs laida slaidi, kamēr zem loka neskanēja vis pasta zvaniņš, bet tilkšķēja un šķindēja zvārguļi.

—    Ei, puiši, sajožas, mierā! — pa durvīm pabāza galvu viens no sardzes. — Laikam inspektors atbrauca.

Starp arestantiem neviļus izcēlās nemiers, kuru Bezpajumtnieks neremdināja ar rāmu piezīmi:

—    Nāciet klāt, puiši, nāciet — gana!

Un ēdiena sadalīšana turpinājās līdzšinējā kārtībā, bet Bezpajumtnieks stāvēja pie galda tikpat vienaldzīgs, kā jau cilvēks, kas neinteresējas par to, kas notiek.

Ēdiena sadalīšana vēl nebija gluži pabeigta, kad no tumsas parādījās uz sliekšņa iau paveca pulkveža pilnīgais augums.

—    Sveiki, puiši! — viņš teica tajā spirgtajā un labsirdīgi jautrajā balsī, kādā labi un vēlīgi priekšnieki parasti apsveic viņiem pakļauto pūli.

—    Esiet sveiki, jūsu labdzimtība! — kamerā juceklīgi noskanēja atbilde, un arestanti piecēlās no savām vietām ar karoti rokā. Daži līda laukā no lāvu apakšas.

—    Lai paliek, puiši, lai paliek, nekas! — pulkvedis pamāja ar roku, ienākdams kamerā. Viņam nopakaļus nāca etapa priekšnieks, slimīgs un novājējis virsnieks, un vēl divi trīs jauni praporščiki no konvoja komandas. Feldfebelis, braši izgāzdams krūtis, iznira no tumsas un, acumirklī izstiepies taisns, pielipa pie stenderes.

Dievs svētī, puiši! — pulkvedis turpināja, apstaigādams vidējās lāvas. — Vai jums nav pretenziju?

—    Nebūt ne, jūsu labdzimtība, — atkal atskanēja balsis.

—    Nu lieliski, bērniņi! Bet kādi ir kāposti? Vai labi? — Un ar šiem vārdiem viņš devās uz to galu, kur stāvēja Bezpajumtnieks pie gandrīz iztukšota tovera. Arestantu pūlis pašķīrās, un pulkvedis tam izgāja cauri pasmagā, bet brīvā gaitā, kā iet cilvēks, kas zina, ka šis pūMs jau priekšlaikus labvēlīgs, ka uz viņu vērsti atzinīgi skatieni. Likās, viņš izbaudīja pašapmierinājuma jūtas, apzinoties, ka viņš ir labs priekšnieks, ka viņš zina, kā jārunā ar šiem noziedzīgajiem cilvēkiem, ka viņš prot ar tiem sadzīvot.

Vecākais nostājās savā vietā, un viņa acis joprojām vēroja lējēja kausu, pie kam, ienākot un tuvojoties priekšniekam, viņam nepakustējās neviens muskulis. Tikai uz mirkli viņa ātrais un pētījošais skatiens pakavējās pie pulkveža resnā auguma ar to pašu izteiksmi, ar kādu viņš pirms dažām stundām bija pētījis sašķiebušās etapa ēkas. Likās, ka inspektora tuklais un mazliet izplūdušais augums klaidonim dotu vielu jaunam, kaut arī ne pārsteidzošam atzinumam. Pēc tam viņš vienaldzīgi novērsa skatienu un ķērās pie sava darba.

Bet pulkvedis, jau pusceļā pamanījis klaidoni, tam parādīja lielu uzmanību. Viņš paātrināja soļus, tad, pienācis tuvāk, pēkšņi un spēji apstājās, pie kam zobena maksts ar atvēzienu atsitās pret viņa īsajām kājām. Atmetis galvu ar plato, labsirdīgo seju, viņš no milzīgā cepures naga apakšas paskatījās klaidonī un uzsita sev ar roku pa gurnu.

—    Panov! Bezpajumtnieki Taču laikam tas esi tu!

—    Es pats, — klaidonis atbildēja, atkal uzmezdams pulkvedim īsu, vienaldzīgu skatienu.

—    Lūk! Uzreiz pazinu, — pulkvedis ne bez pašapmierinājuma griezās pie apakšnieku pulciņa, kas viņam nāca nopakaļus. — Bet ņemiet vērā, ka es viņu vairāk nekā divdesmit gadus neesmu sastapis. Vai tā nav? Un vai tu, brālīt, mani pazini?

—    Kā lai nepazītu, — Bezpajumtnieks mierīgi atbildēja un tad piemetināja: — Jā! Laikam nav mazāk par divdesmit gadiem . ..

—    Divdesmit, divdesmit, es tev tiešām saku! Es gan nekļūdos, man, brālīt, ir atmiņa! Jā-ā. Ņemiet vērā, kungi, tas bija divus gadus pēc manas iestāšanās dienestā, kad es ar viņu sastapos pirmo reizi. Kā tad! Mēs esam veci paziņas. Kopš tā laika, brālīt, daudz ūdens aiztecējis.

—   Tieši tā, jūsu augstdzimtība, — klaidonis vienaldzīgi atbildēja. Likās, viņš neredzēja nekādu sevišķu iemeslu priecāties par šo sastapšanos un par atmiņām, kas līdz ar to bija uzausušas.

—    Nu, kā klājas, draudziņ, kā klājas? — Un pulkvedis lāga virs apsēdās uz lāvas stūra, acīm redzot nodomājis pagodinat klaidoni ar vēlīgu sarunu.

Bezpajumtnieks neko neatbildēja, bet tas neatturēja runīgo pulkvedi. Pagriezies brīvā un nepiespiestā familiara priekšnieka poz.i pret aizmugurē stāvošajiem virsniekiem, viņš, ar īkšķi pār plecu radīdams uz klaidoni, teica:

—    Krievu sakāmvārds teic, ka kalns ar kalnu nesatiekoties! .. . Jā-ā . . . Redziet, kā liktenis saved kopā. Ņemiet vērā, kungi, pirms divdesmit gadiem es pirmo reizi vedu arestantu grupu. Vai saprol.it, jauns praporščiks, pirmais mundieris, uzpleči, vārdu sakot, — es sāku karjeru. Bet viņš tolaik bija otro reizi bēdzis un noķerts. Viņš jauns, un es jauns . . . Abi jauni cilvēki, tā sakot, pie dzīves sliekšņa … Un redziet, liktenis savedis atkal kopā… Vai zināt, šeit prātam būtu daudz, tā sakot… Saprotiet, pārdomām . . .

Sajuzdams zināmas grūtības, formulējot tos filozofiskos slēdzienus, kas vandījās zem viņa formas cepures, pulkvedis atkal strauji pagriezās pret klaidoni un noskatīja viņu ar ciešu, ziņkārīgu skatienu no galvas līdz kājām.

Bezpajumtnieka stāvs kaut kā aptumsa; viņš sabozās un it kā mazliet samulsa, bet pulkvedis, acīm redzot neapjauzdams neko citu kā vienīgi pats savu cēlsirdību, turpināja aplūkot savu sarunu biedru un pie tam viegli kratīja galvu.

—    Tu esi novecojis, brālīt, novecojis. Un kā nu ne! Es, draugs, dzirdēju, ka tu kopš tā laika vēl vairākas reizes esot bēdzis. Droši vien kādas desmit reizes esi laidies lapās, vai ne tā?

—   Trīspadsmit reizes, — Panovs dobji atbildēja.

—    Ai-ai-ai! Ņemiet vērā, — pulkvedis atkal pagriezās pret jaunajiem virsniekiem, — un nekad nav paveicies!

Inspektors atkal pakratīja galvu, un viņa seja izteica dziļu nožēlošanu. Un šī nožēlošana bija pilnīgi neliekuļota. Protams, tad, kad viņš apsargāja arestantu grupu, un vēlāk, būdams par etapa priekšnieku, viņš Panovu ne tikvien kā neatlaistu brīvībā, bet dažos gadījumos varbūt pat pastiprinātu uzraudzību pār veiklo klaidoni. Protams, arī tagad izbēgšanas gadījumā viņš ar sevišķu cītību pacenstos sarīkot vajāšanu, tādēļ ka to prasīja viņa dienesta tiešās intereses. Bet PanovsBezpajumtnieks varēja taču izbēgt ne no viņa etapa (no viņa etapa vispār nebēga); tas varēja izbēgt no katorgas vai no nometināšanas vietas; un tādā gadījumā pulkvedis, sastopot to kaut kur uz ceļa, visādā ziņā iedotu viņam rubli ceļanaudas un pavadītu savu veco paziņu ar labiem novēlējumiem. Tagad viņš jo sirsnīgi nožēloja cilvēku, ar kuru viņu saistīja atmiņas par tālo pagātni. Kad viņš bija sācis savu karjeru kā jauns konvoja komandas uradņiks, Bezpajumtnieks bija sācis savu klaidoņa karjeru, un tagad pulkveža sirdī atdzīvojās senās tīkamās izjūtas. Toreiz viņš bija jauns, virs lūpas tikko sāka dīgt usiņas un sagādāja viņam tādu pašu labpatiku kā jaunais mundieris nu uzpleči; tas viss piepildīja viņa dzīvi ar prieku un spožumu. Kopš tci laika viņš gāja tālāk un tālāk pa iemītu līdzenu un pareizi tīrītu taku. Jaunajam praporščikam dzīve tēlojās kā veselas paaugstinājumu kāpnes. Ja viņš tik un tik gados būs sasniedzis poručika dienesta pakāpi, tad jau droši vien nomirs kā pulkvedis .. . bet ja veiksies .. . Tagad pulkvedis atskatījās atpakaļ uz noieto ceļa gabalu un izbrīnījies atskārta, ka aizgājis daudz tālāk, nekā bezūsainais jaunais virsnieks bija iztēlojies: viņš vēl ir spirgts un spēcīgs un jau sasniedzis savu jaunības sapņu kalngalu. Viņš ir jau pulkvedis, un viss, ko viņš vēl sasniegs savā dienesta gaitā, būs lieka likteņa dāvana. Un vecais inspektors bija apmierināts ar savu skaidro, saprātīgo, nosvērto dzīvi; viņam bija ģimene; dēlu viņš bija tūlīt sākumā nostādījis krietni augstāk, nekā pats bija stāvējis, uzsākot savu ceļu; meitai viņš deva pūru, jo nebija dzērājs un kāršu spēlmanis kā daudzi citi. Un, to visu paveicis, viņš savā pēdējā stundā mierīgi aizvērs acis, jo arī tur, viņā pasaulē, viņa formulārs — par to viņš ir cieši pārliecināts — iegūs pilnīgu atzinību.

Jā, lūk, tāda ir viņa dzīve! Bet visi tomēr neprot to tā iekārtot. Pulkvedis savos sirds dziļumos izjuta, nožēlodams klaidoni, vēl tās īpašās jūtas, kas cilvēkam liek vēl augstāk vērtēt savu mājīgo stūrīti, savu pavardu, kad viņš atceras vientuļu, nogurušu ceļinieku, kas tumsā, putenī un vējā kuļas uz priekšu pa nezināmu, skumju taku.

Cik labi ir pulkvedim, kas sasildījis savu dzīvi ar pasaulē vispāratzītiem solidiem tikumiem. Bet tur, viņa priekšā, stāv vecais klaidonis, salīcis, ģērbies tajā pašā pelēkajā mētelī ar to pašu zīmi uz muguras, ar sirmumu matos, ar drudžainu drūmumu skatienā. Jā, Panova karjera, kas saistās ar pulkveža atmiņām, ar viņa paša karjeras sākumu, — nav izdevusies. Neraugoties uz visu spēku un pārgalvību, neraugoties uz to, ka Panova vārds skan pa visu lielceļu, ka par viņa iespaidu un veiklību izcēlušās veselas leģendas, ka no Uraliem lidz Amūrai viņa vārdu pazīst daudz labāk nekā pulkveža vārdu pat viņa dienesta darbības rajonā, — pie šī vārda tomēr aizvien piemetina vienu epitetu — nelaimīgais, neveiksmīgais klaidonis.

Pulkvedis atkal pagriezās pret saviem pavadoņiem, un skatienā, kuru viņš tiem uzmeta, bija ietverta vesela neizteikta pamācība. Pamācība, varēja vērot, bija saprotama, jo arī jaunais uradņiks, turēdams rokā jauno kažokādas cepuri ar kokardi, paskatījās klaidonī un pakratīja galvu; pēc tam tikpat pārmetoši pakratīja galvu abi viņa biedri. Tikai etapa uzraugs vien, kalsnējs cilvēks ar īgnu un drūmu seju, filozofējošā priekšnieka vārdiem nepievērsa nekādu uzmanību, un visa viņa būtne pauda ja daudz, tad vienaldzību un pasīvu nepiekri šanu. Bet varbūt arī tas notika tādēļ, ka Stepanovs, jau padzīvojis poručiks, vispār lāgā neatbilda priekšniecības uzskatiem un bieži saņēma rājienus, un patlaban viņam, kā liekas, piedevām vēl bija paģiras.

—    Vai kādreiz ir izdevies pabūt dzimtenē? — pulkvedis alkal jautāja klaidonim.

—    Līdz savai guberņai esmu aizgājis divas reizes, — klaidonis teica un tad piemetināja dobjākā balsī: — Savā pusē neesmu bijis ne reizes.

—    Ai-ai-ai! — pulkvedis atkal pakratīja galvu un tad, nosēdies ērtāk uz lāvas, uzlika elkoņus uz ceļiem un, sakļāvis plaukstas kopā, padevās ar augumu uz priekšu kā cilvēks, kas nodomājis patērzēt ilgāku laiku. Ēdiena izsniegšana bija pabeigta, toveris aizvākts, Bezpajumtniekam pie galda vairs nebija darba, bet viņš joprojām stāvēja tajā pašā vietā. Tagad viņš vairs neizskatījās tik lepni vienaldzīgs kā pirmāk. Arestantu bara vidū, kas bija nostājies pieklājīgā atstatumā, klaidonis mazliet samulsis stāvēja iepretim inspektoram, kas sēdēja brīvā pozā taisni viņa priekšā.

—    Nu, — inspektors atsēdies teica, — pasaki man, uz kurieni tu aizvien tā skrien!

Klaidonis samulsa vēl vairāk, un, ja pulkvedis būtu mazliet vērīgāks, viņam droši vien pietrūktu dūšas pratināt tālāk. Bet viņš piederēja pie tiem cilvēkiem, kas aiz pašapmierinātas cēlsirdības neredz to, kas notiek viņu acu priekšā. Tas katrā ziņā bija viņa spēks, un Bezpajumtnieks kaut kā apjucis atbildēja:

—    Lai nu kā, jūsu augstdzimtība, aizvien gribas tikt uz savu pusi …

—    Tā! — pulkvedis teica. — Vai tu jau sen esi projām no turienes?

—    Kopš mazām dienām, jūsu augstdzimtība.

—    Tavs tēvs taču nomira Sibirijā? . . . Un vai māte ir dzīva?

—    Nav vis. Viņa nomira jau agrāk, izaugu bez mātes, — Bezpajumtnieks sacīja un tad tā kautrīgi, it kā izteikdams pēdējo argumentu un vienlaikus tādēļ baidīdamies šī nežēlīgi saprātīgā cilvēka priekšā, piemetināja: — Man ir māsa …

—    Māsa! Vai viņa tev raksta vēstules?

—    Kur nu raksta!

—    Varbūt viņa jau sen ir mirusi.

—    Bija divas, — klaidonis protestēja.

—    Nu kaut arī. Pieņemsim, ka abas ir dzīvas. Tad taču viņas tagad ir precētas sievas, kam pašām sava ģimene, savi bērni. Un pēkšņi ieradīsies tu, cilvēks bez pases, bēglis no Sibirijas . .. Vai domā — viņas būs priecīgas? Ko lai viņas ar tevi iesāk?… Ņemiet vērā, kungi, — pulkvedis ar savām pamācībām atkal pagriezās pret jaunatni, — es pazīstu šos cilvēkus: jo vairāk rūdīts klaidonis, jo vairāk tas klīdis pa pasauli, jo stulbāks viņš ir ikdienas dzīvē.

Bija kaut kas šausmīgs šajā vienkāršajā scēnā. Pulkveža balsī skanēja tik pilnīga pārliecība, ka, likās, pati praktiskā dzīve runā ar viņa muti, raugās ar viņa mazliet taukos ieaugušajām acīm; pa to starpu rūdītais klaidonis, tas pats Bezpajumtnieks, kas simtiem bija nesatricināma autoritate, stāvēja viņa priekšā, kaut ko murminādams kā skolnieks. So grupu apstājušo arestantu sejas bija drūmas. Uz vienas lāvas savā parastajā pozā sēdēja Homjaks, un pat viņš it kā klausījās pulkveža skaļajā balsi un Bezpajumtnieka klusajās atbildēs.

—    Ek jūs! — pulkvedis atmeta ar roku, — ne velti mēdz teikt: to tikai kaps izmācīs!

Un tad viņš citādā balsī labsirdīgi piemetināja:

—    Bet novecojis gan tu esi, draudziņ, stipri novecojis. Un jāsaka, visi jau uz kapu vien tik ejam. Arī es neesmu tas, kas kādreiz biju: apprecējos, man ir pieci bērni; vecākais nupat beidz skolu, meita ir jau līgava … Re, kur pagalmā rotaļājas mazākais knauķis.

Bezpajumtnieka skatiens, kuru viņš pacēla uz pulkvedi, tagad bija smags un aizmiglots. Bet pulkvedis pašreiz neskatījās klaidonī. Pulkvedis zināja par sevi, ka viņš ir labs, ka cietumnieki viņu mīl viņa «vienkāršības» dēļ. Lūk, arī tagad uz šejieni atbraucis ar savu puišeli, un septiņus gadus vecais bērns rotaļājās pagalmā ar suni starp važās kalto pūli, kas klīda pa sētu. Klusumā, kas bija iestājies kamerā, inspektors ieklausījies pagalmā sadzirdēja rotaļīgo suņa rūkšanu un skaļos bērna smieklus.

—    Vaska, ei, Vaska! — pulkvedis iesaucās.

—    Vasil Vanič, — goddevīgi atkārtoja feldfebelis, kas stāvēja pie durvīm.

Uz vaļējo durvju sliekšņa parādījās sārtvaidzis puišelis zilā krievu kreklā un karavīra cepuri galvā. Petrolejas lampas gaisma uz mirkli apžilbināja viņa gaišzilās acis; zēns tās smaidīdams aizsedza ar piedurkni, bet tad, saskatījis tēvu — caur arestantu pūli, kas pašķīrās uz abām pusēm — līksmi smejoties, metās tam klāt. Vecā pulkveža sejā atplaiksnījās labsirdīgs smaids, un no tās nozuda filozofiskās dziļdomības pēdējās pazīmes; viņš nostādīja savu mīluli sev blakām un, uzlicis roku tam uz galviņas, pagrieza zēna seju pret klaidoni.

—    Redz, kāds te aug, — viņš teica. — Tas ir mans jaunākais, bet taču tad, kad mēs ar tevi pirmoreiz gājām, es pats vēl bi ju pienapuika,

Zēnu nebiedēja pelēkais pūlis, kas viņu šajā kamerā ielenca no visām pusēm, jo viņš bija pieradis pie šīm sejām, pieradis pie važu šķindoņas un ne viena vien katordznieka vai klaidoņa cietā roka bija glāstījusi viņa gaišos matus. Bet acīm redzot tam cilvēkam, kas viens pats stāvēja viņa tēva priekšā, viņa sejai, iekaisušajām acīm, kas kaut

kādā smagā neizpratnē bija vērstas uz tēvu un bērnu, piemita kas sevišķs, jo zēns pēkšņi kļuva rāms, ar galvu piekļāvās pie tēva un klusi teica:

—   Tēt, iesim projām no šejienes! … Tētiņ! …

—    Tiešām, ir jau laiks. Puišelis pa dienu noskraidljies, pašam negribot, nāk miegs. Nu, Bezpajumtniek, ardievu! Ar labu nakti, puiši, laimīgu ceļu!

—    Jums tāpat! — kaut kur atskanēja dažas balsis. Tuvāk stāvošie cietumnieki klusēja.

Likās, ka zēns šoreiz ar laimīgu instinktu izrādījās saprātīgāks par piedzīvojušo inspektoru, kas «pazina šos ļaudis». Kad tēvs un dēls devās uz durvīm, Bezpajumtnieks tos pavadīja ar kvēlojošām acīm; viņa seja kļuva briesmīga, viņš grieza cieši sakostos zobus.

ix

Noguris no dienas gājiena, Semjonovs drīz iemiga un laikam ļoti cieši, jo troksnis, kas bija dzirdams kamerā, viņu ļoti ilgi nespēja atmodināt. Pamazītiņām tomēr cietais miegs sāka pāriet nemierā, tad viņu pārņēma tāda kā miegaina pusapziņa. Jaunais cilvēks dzirdēja nepatīkamu balsu kņadu, no kuras reizēm izlauzās vai nu kāda cilvēka sauciens, vai kāda aprauta dziesma, un tad atkal visas šis skaņas attālinājās, nogrima, lai no jauna paceltos ar traucējošu asumu. Sevišķi nepatīkama viņam likās viena balss, kas skanēja skaļāk par citām. Viņš to pa miegam it kā pazina, un tādēļ jo vairāk negribējās atmosties, negribējās pārliecināties par to, ka viņš nemaldās.

—    Dzer, mammuci, dzer! . . . Ei, iesilsti, sasildi, jaunuvīte!

Semjonovs pacēla smagos plakstus, un smacīgās kameras zilajā

dūmakā viņam parādījās sarkana seja ar kvēlojošām acīm. Kāds sēdēja uz lāvas, apkampis piedzērušu arestanti ar kailu galvu; arestante līgojās vien un brīžiem, nekaunīgi vīpsnādama, apskurbusi iedziedājās. Arestantu vairums gulēja, bet kameras vidū notika iedzeršana. To visu pamanījis, Semjonovs tūliņ atkal aizvēra acis, un viņa apziņa apmiglojās. «Tas bija tikai sapnis,» viņš pa miegam nodomāja par šo īstenības ainu.

Bet piepeši troksnis pieņēmās. Jaunais cilvēks pamodās un kādu laiku netika gudrs, kas ap viņu notiek; kamerā kāds, mežonīgi vaimanādams, raudāja. Tā bija Bezpajumtnieka balss, un tai piejaucās arcstantes dzēruma vaimanas.

—    Fedjiņ-ka, bēdulī-īti! Vai manu, vai! . ..

Un apskurbušā sieviete ar kailo galvu pastiepa rokas, gribēdama pacelt pie lāvas pieplakušā Bezpajumtnieka galvu, bet pats Bezpajumtnieks dobji un gari gaudoja. Tās nebija piedzēruša cilvēka raudas vai bēdu šņuksti, kas uz mirkli izlauzušies uz āru. Tā tiešām bija gara, dobja kaukšana, tāda bezcerīgi, biedējoši vienmērīga, ilga, kurai, kā likās, nebūs gala. Kamerā iestājās kapa klusums. Arestanti uz savām lāvām piecēlās sēdus; viņu sejas neizpratnē pagriezās pret Bezpajumtnieku. un visās bija saskatāma vispārēju baiļu izteiksme.

Pēkšņi Bezpajumtnieks pacēla galvu un pārlaida skatienu visai kamerai. Likās, ka degvīns uz viņu nav iedarbojies parastā kārtā: viņa acis nebija aizmiglotas, vaibsti neizplūduši. Gluži otrādi — bālā seja bija kļuvusi it kā sausāka un asāka, bet acis kvēloja.

Viņš smagi piecēlās, atspiezdamies ar rokām uz lāvas, un ar klīstošu skatienu joprojām kādu meklēja. Pēkšņi viņš pamanīja Semjonovu, kas domīgi un līdzjūtīgi raudzījās klaidonī. Bezpajumtnieka skatienā pazibēja noteikta izteiksme.

—    A kungs! — Bezpajumtnieks pēkšņi iesaucās, pavirzoties ar visu vareno ķermeni uz priekšu, un nejaukas ciniskas lamas paspruka viņam pār lūpām.

—    Ja-autājumi, — viņš turpināja ar rūgtu dzēlīgumu, — es, brālīt, arī pats protu jautāt… Nē, pasaki man: par ko man jāatbild — redz ko. Bet tie ja-autājumi! Es tavu grāmatu smēķos nopīpēju . .. ha-ha! … Mā-āsa! Man pašam ir māsa.

Un atkal plūda lamas, jau māsai domātas, šoreiz vēl ciniskākas un nežēlīgākas. Likās, viņš juta sevišķu, ļaunu baudu, iemīdot dubļos savu sapni par teiksmaino māsu; un vienlaikus bezprātīgā uguns viņa acīs iedegās vēl spēcīgāk, bet no krūtīm lauzās sauss klepus, līdzīgs dobjiem vaidiem.

Viņš apklusa un nodūra galvu. Kad viņš to pacēla, sejas izteiksme bija mainījusies.

—    Es izeju no meža, — viņš sāka atkal runāt, raugoties ar ilgu pilnu skatienu kaut kur telpā, — cilvēki tā rosās pa tīrumiem, strādā, pūlas… Un es skatos uz viņiem gluži kā vilks no krūmiem . .. Bet ko tie dara, kādēļ pūlas … to nezinu! …

Šķita, ka kapa klusums kamerā kļuvis vēl dziļāks. Tauku sveces galiņa apgaismota, tā bija gluži kā pamirusi, kaut gan tajā neviens negulēja, un klaidoņa saraustītās žēlabas un lāsti ar dīvaini smagu noteiktību krita izbiedētajā, satrauktajā un līdzjūtīgajā pūlī. Pat apskurbušā arestante vairs nevaimanāja un ar miglainu, stingu skatienu urbās Bezpajumtniekā.

Pēkšņi klusumā atskanēja vecā Homjaka drebošā balss. Jau pirms brīža vecais stenēdams un vaidēdams bija lēni notrausies no lāvas un virzījās pie Fjodora. Tagad viņš nostājās viņpus lāvas un ar savu parasto balss noskaņu sacīja:

—    Neko nevar darīt, puisi… Jā-ā!…

Un tad piemetināja ar noteiktāku izteiksmi:

—   Ciet, Fjodor, ciet, puisīt. Neko nevar darīt.

Aiz iekšējām sāpēm satumsušais Fjodora skatiens pievērsās I lomjakam.

—     Ak tu vecais ūpi! Ciet klusu, nopērtais suns! … Ko? Vai tu domā, ar mani būs tāpat? Ka arī mani devītajā desmitā.. . nopēis . . . Nē-ē jel! … — un viņš tā zvēla ar dūri pa lāvu, ka koks iebrikšķējās, un tajā pašā mirklī kamerā sākās neiedomājama kņada. Semjonovs redzēja tikai, ka Bezpajumtnieka rokā kaut kas pazib, ka tuvāk stāvošie arestanti metas tam virsū. Sākās cīniņš. Fjodors plēsās un kāvās kā saniknots zvērs, bet pūlis bez dusmām un naida, klusās izbailēs neatlaidīgi cīnījās ar vienu pašu cilvēku. Bailīgākie, krustus mezdami un grūti nopūzdamies, salēca uz lāvām.

Beidzot pūlis guva virsroku. Vairāki ķermeņi smagi nogāzās zemē.

—    Piesargās, draugi, nazītis!

Panovam atņemts un kādas rokas sviests, nazis šķindēdams nokrita uz tukšās lāvas. No Bezpajumtnieka krūtīm izlauzās vaids, pēc tam viņš tikai gārdza un dobji elsoja. Viņu sasēja.

—     Kungs, debesu tēvs, — panīkušais cietumnieks bailīgi novaimanāja, raugoties šajā ainā plati ieplestām, drudžainām acīm.

Kad. trokšņa pievilināti, pa kameras durvīm, kas bija līdz galam vajā, ienāca konvoja kareivji, viss bija galā. Panovs, visgarām notīstīts ar virvēm, kas bija uz ātru roku atnestas no pagalma, kur karājās veļa, jau gulēja uz lāvas. Viņš neprātīgi raudzījās apkārt un dobji rūca cieši sakniebtām lūpām, uz kurām bija redzamas iesārtas putas. Seja briesmīgi nobālējusi, tajā redzami izcēlās milzīgās, melnās acis, kas tagad bija zaudējušas jebkādu izteiksmi. Ar tādu kā šausminošu ritmiskumu klaidonis grozīja galvu, ar aciņi pakavējoties pie viena otra no arestantiem. Laikam gan viņš nevienu neredzēja; bet, kad jaunais cilvēks sajuta uz sevi vērstu šo ciešo skatienu, viņam kļuva baigi.

Pamazām sarunas aprima; pagurušie, cīniņā nomocītie arestanti, atstājuši pie sasaistītā trīs sargus, sagūla uz lāvām. Arī Homjaks pie tā piegāja, bet Fjodors, viņu pamanījis, sakustējās ar tādu naidu, ka vecais pagāja sāņus. Krekšķēdams un stenēdams viņš nosēdās savā parastajā pozā netālu no Fjodora, bet tā, ka tas viņu nevarēja redzēt; un tad viss apklusa. Logos raudzījās nakts, raustīdamās nodega svece, brīžiem ievaidējās un sagrozījās saistītais klaidonis, un viens otrs arestants jau krāca. Arī jaunais cilvēks iekrita miegā, bet viņa snauda dīvaini saplūda ar nomodu: viņš visu laiku apzinājās, ka uz viņu vērsts iepretim guļošā klaidoņa smagais skatiens.

Grūti pateikt, vai ilgs laiks tā bija pagājis, bet pēkšņi jaunais cilvēks uztrūkās, un miegs bija pagalam. Tieši tam pretī uz lāvas sēdēja

Fjodors, joprojām notīstīts ar virvēm, bet tagad viņa acis raudzījās apzinīgi.

—    Kungs, ei, kungs! — klaidonis klusi sauca Semjonovu, un šī klusā balss jauno cilvēku pamodināja. Acīm redzot to sadzirdēja arī vecais Homjaks. Viņš atvēra acis un, grūti krekšķinādams, nokāpa no lāviņas. Pārējie arestanti gulēja cietā miegā; gulēja pat Fjodoram pieliktie sargi, kas bija atslējuši muguru pret krāsni un zemu nokāruši galvu.

Homjaks pienāca pie Fjodora, nopūtās un teica ar veca cilvēka žēlabām:

—    Ek puisīti, puisīti! . . .

Pakratījis galvu un nopūties, viņš piemetināja parasto teicienu:

—    Ko tur darīt, ciet! — un tad ar drebošām rokām sāka raisīt vaļā virves.

—    Kungs, palīdzi atraisīt, — Fjodors teica Semjonovam.

Tas piegāja un, izvilcis kabatas nazīti, pārgrieza virvi vairākās vietās. Klaidoņa seja bija bāla; acis gan raudzījās drūmi, bet pilnīgi apzinīgi, tā ka jaunais cilvēks nemaz nevilcinājās paklausīt Bezpajumtnieka izteiktajam lūgumam. Fjodors piecēlās kājās, pamāja ar galvu un, acis nodūris, ātri izgāja no kameras. Pastiepis rokas uz priekšu, viņam nopakaļus izgāja Homjaks.

Jaunais cilvēks nolūkojās viņiem pakaļ un tad, nolicies uz lāvas, paskatījās pa logu. Arā bija tumšs. Divi stāvi lēnām staigāja šurp un turp, par kaut ko sarunādamies. Semjonovs nevarēja saklausīt vārdus, tikai Bezpajumtnieka zemā balss sasniedza viņa dzirdi. Likās, ka klaidonis par kaut ko sūdzējās, izkratīdams vecajam vīram savu sasāpējušo sirdi. Brīžiem šajā runā ietrīsējās vecā klaidoņa atbildes, kurās jaunais cilvēks sadzirdēja vienmēr to pašu bezcerīgo formulu — pazemību likteņa priekšā.

Beidzot Fjodors pieveda vecīti pie sienas, paklāja savu mēteli un noguldīja veco klaidoni. Bet pats apsēdās uz lieveņa pakāpieniem, tā ka Semjonovs varēja redzēt visu viņa augumu.

Un šis cilvēks ilgi sēdēja nodūris galvu, nepakustēdamies, bet jaunais cilvēks, cieši piespiedis karsto galvu pie vēsajām dzelzs restēm. skatīiās uz viņu un domāja.

Bet mēma un tumša nakts joprojām klājās pār pagalmu.

X

Etapa paga] ms šķita drūms un nemīlīgs. Līdzeno, putekļos nomīņāto laukumiņu nožogoja sēta. Mietu žoga stabi, rindās sacelti, stāvēja kā drūma ēna starp skatienu un plašo tāli. Robotā mala kaut kā bargi iezīmējās tumšās nakts debess zilgmē. Pagalms šķita kā kārbiņa . . .

ēnā kā caur miglu varēja viedēt akas grieztuvi un vēl kādu priekšmetu neskaidras kontūras. Pa atvērtajiem logiem bija dzirdama guļošo arestantu murmināšana un elpošana . . .

Uz šo kārbiņu no augšas nolaidās tumsa kā ciešs un necaurredzams vāks. Kaut kur tālu augstumos jaunais cilvēks ieskatījies samanīja bālgana mākoņa neskaidro apveidu; tas lēni slīdēja pār šo kārbiņu. Bet apveids bija liegs un tikko jaušams; šķita, ka šis bezkrāsas mākoņa rēgs grima un zuda biezā tumsā, modinādams ar savu nenoteikto kustību skumjus, ilgu pilnus sapņus …

Un šajā tumšajā bezmēness naktī jaunajam cilvēkam likās, ka ši robotā siena viņam noslēdz visu pasauli. . . Visa pasaule noslēgusies, apklususi un sastingusi, norobežojusies ar mietu žogu un aizvāzusies ar zilgano debess tumsu. Un pasaulē vairs nebija neviena. . . Bija tikai viņš un šis tumšais tēls, kas nekustīgi sēdēja uz pakāpieniem … Jaunais cilvēks atraisījās no visa, kas viņu bija satraucis, no dusmām, cerībām un prasībām dzīves troksnī un dārdoņā, tās dzīves, kas tur kaut kur mutuļoja . .. tālumā . .. aiz šīm sienām . ..

Tas bija tik sen. Tagad viņam ne par ko nebija daļas, izņemot vienu drūmu un nekustīgu tēlu . . .

Un pēc viņam pašam neskaidras analoģijas atmiņā līdzās šim tumšajam tēlam radās otrs, — dvēselē pacēlās tālās bērnības epizode.

Viņa tēvu visi mīlēja. Tas bija labs un augstsirdīgs — gan bargs, bet pielaidīgs. Ja tas kādam bija nodarījis pārestību, tad viņš to vienmēr bagātīgi apbalvoja, un daudzi paši tiecās pēc tādas pārestības, lai pēc tam izmantotu viņa nožēlošanas augstsirdību. Reiz tēvs pieņēma jaunu sulaini. Runāja, ka tas esot bārenis, ka viņam uzsmaidījusi laime, tiekot vietā pie laba kunga. Tas bija savāds cilvēks, citādāks nekā pārējie muižas ļaudis, smalkjūtīgs un lepns. Reiz tēvs nez kā iekaisa, saskaitās un visu klātbūtnē jaunajam sulainim iesita. Pēc tam izrādījās, ka tēvam nemaz nav bijusi taisnība. Semjonovs atcerējās sāpīgo, rūgto, neizpratnes pilno izteiksmi apvainotā sulaiņa sejā. Otrā dienā jaunais apkalpotājs aizgāja. Viņš sasēja savas mantas pauniņā, uzmauca pauniņu uz nūjas, izgāja pa vārtiem un, atpakaļ neskatīdamies, lēni aizgāja pa ceļu. Zēns ilgi skatījās, un viņa acīs bija asaras, tādēļ ka viņš nezināja, no kurienes šis Pāvils atnācis un uz kurieni tas aizgāja, viņš tikai zināja, ka tam bija slikti un būs vēl sliktāk.. . Bet viņš aizgāja tādēļ, ka viņam bija nodarīta netaisnība. Tēvs tam piedāvāja naudu, atvainojās viņa priekšā, centās to pierunāt, bet viņš, pavērsis acis sāņus, atkārtoja vienu un to pašu; «Ardievu, pan, es iešu.» Un aizgāja.

Bet pirms aiziešanas viņš cauru nakti, līdz pašam rītam nosēdēja uz lieveņa, un zēns pa logu ilgi raudzījās uz viņu. Pāvils sēdēja uz mata tā, kā tagad sēdēja klaidonis: galvu nodūris, nepakustēdamies, it kā viņš būtu pārakmeņojies vai gulētu dziļā, smagā miegā. Viņš negulēja, bet tikai skuma par to, ka labs cilvēks, kuru visi mīlēja un kuru arī viņš bija sācis mīlēt, viņam nodarījis rūgtu netaisnību, ko vairs nevarēja izlīdzināt. Un zēns nekad neaizmirsa šo nakts stundu un šo tēlu, un šim cilvēkam nodarīto netaisnību. Viņš ar to nesamierinājās, un pat vēl tagad, kad atcerējās tēvu, — viņa mīlestībai un sērām pievienojās atmiņas par smagu, neizlīdzināmu un neizlīdzinātu netaisnību.

Un tagad atkal ir tāda pati nakts un tāds pats tēls. Bet šoreiz smagajā netaisnībā nav vainojams tēvs… Vainojams kāds cits, kas ari tiek mīlēts un kas arī pret daudziem citiem ir augstsirdīgs un devīgs .. . So briesmīgo netaisnību klaidonim nodarījusi dzīve …

Un jaunais cilvēks ar rūgtumu novērsās no tā, ko sauc par košu, līksmu, dzirkstošu, skanīgu, strauju dzīvi, kas bez mitas veļ savus viļņus. Viena cilvēka dvēsele ir vesela pasaule, un šī pasaule klaidoņa dvēselē saindēta ar smagu netaisnību. Kādēļ?

Tagad šī dvēsele jaunā cilvēka priekšā atvērusies; viņš saprata, ko klaidonis ar savu tumšo prātu meklēja; saprata, ka arī cilvēkā ar rupjiem vaibstiem var pacelties sasodītie jautājumi. Dzīve šim cilvēkam nodarījusi pāri, — viņš sadumpojas un uzstāda šos jautājumus, griežoties ar tiem pie dzīves, prasot no tās atbildi.

Tas, kas citiem dots kā dāvana no pašas dzimšanas, kas viņus apņem kā gaiss, ko krūtis ieelpo, pat neapzinoties šo labumu, tas klaidonim ir ilūzija. «Arī man ir māsa!» Arī, tāpat kā citiem, tāpat kā visiem cilvēkiem! … Jā, klaidoņa mutē tā ir tikai ilūzija, tā ir cerība, mits, ideāls. Kā visiem! Klaidoņa sapnis bija būt tādam kā visi, viņš sapņoja naivi, un šis sapnis izgaisa kā visas neaizsniedzamās ilūzijas.

Aiziet? Bet uz kurieni? Pāvils — tas uzmeta nūju uz pleca un gāja, gāja pa taisnu ceļu, kļūdams aizvien mazāks, kamēr pazibēja kā balts punkts pie paša meža, kas zēnam bija redzamās pasaules robeža. Pazibēja vēlreiz un tad nozuda. Vai viņam tur būs labi vai slikti, vai viņš tur aizmirsīs rūgto pārestību, vai atradīs mieru un laimi jeb vai vēl smagāku, vēl skaudrāku pārestību? . . .

Šodien, pēc tam kad praktiskais pulkvedis viņam bija satriecis pēdējās dzīves ilūzijas, — arī klaidonis taisījās aiziet, pilnīgi norēķināties ar dzīvi. Bet uz kurieni lai viņš ietu? Ko viņš atradīs tur, aiz redzamās pasaules malas? . . . Par ko viņam jāatbild, un kas atbildēs viņam? Vai viņu gaida aizmiršanās vai atalgojums par ciešanām? Jeb vai tiešām it nekas, vai šī pasaule — cilvēka dvēsele, pasaule, kas saindēta ar nepelnīto ciešanu indi — pazibēs un nozudīs, atstājot kopējā dabas bilancē tikai ciešanas, kuras nekas neatlīdzinās un nekas neizlīdzinās? . ..

Tā, lūk, jaunais cilvēks tagad saprata visus klaidoņa jautājumus, viņa meklējumus grāmatās, viņa ilūzijas. Par to, lūk, viņš domāja, raugoties ar pārpilnu sirdi uz tumšo, nekustīgo tēlu.

Par ko gan šajā naktī domāja pats klaidonis? Varbūt viņš tagad nedomāja ne par ko, tikai savā sirdī izjuta satriekto cerību drupu smagumu un baidījās pakustēties, lai līdz ar viņu nesakustētos klusas sēras. Un tādē| viņš sēdēja galvu nodūris un ar aizvērtām acīm.

Pa to laiku aizritēja nakts un ritēja savu parasto gaitu, un pasaule sāka mosties. Mazajā pagalmā klusi, nedzirdami, bet neatlaidīgi trauc.is iekšā dzīve. Vispirms sāka it kā pacelties no augšas cieši uzvāztais tumšais vāks. Rīta elpa liegi izkliedēja krēslaino nakts tumsu … Debesis iemirdzējās, kļuva dzidras, un jaunā cilvēka skatiens kāpa aizvien tālāk un tālāk augstumos. Augšā pašķīrās pasaule, vilinot ar savu zilo plašumu.

Tad no austrumu puses pa debesīm sāka rotāt rožaini stari un, sajaukušies ar krēslu, iekvēlojās mietu žoga robos. Sis rožainais mirdzums nokrita lejā uz zemes, kur pirmāk gulēja tumšas ēnas, viegli pieskārās akas kokam un rasas pieplacinātajiem putekļiem, iedzirkstījās rasas pilienos zālē un plūda aizvien vairāk un tālāk.

Tad aiz mietu žoga robiem parādījās balta mākonīša maliņa. Tas it kā ieskatījās pagalmā un traucās augšup, arvien augstāk un augstāk. Aiz tā otrs un trešais. Un, jo ātrāk tie traucās, rotaļājoties un staros zaigojot, jo skaidrāk varēja redzēt, cik augsts, cik bezgalīgi plašs ir debess jums …

Noskurinājies aiz aukstuma un rasas valguma, cīrulītis, kas bija gulējis aiz cinīša ārpus sētas, spēji pacēlās no zemes, uzšāvās gaisā kā akmens, ko sviedusi spēcīga roka, un no turienes sāka birdināt košus, maigus, līksmus treļļus. Un tūliņ pēc tam jaunā cilvēka domas pārkāpa pāri sētai, un viņa iztēles priekšā atkal atvērās mirdzošā, vilinošā dzīvā pasaule. Viņš redzēja, cik liegi līgojas egļu zari rīta vēja pūsmā. Tur starp kokiem aizvijas vēl tukšais un klusais ceļš, tur zem baltā rīta miglas auta urdz un čalo strautiņš … Un upīte un pļavas, un kalni — viss jaunā cilvēka iztēlē pacēlās un aizslīdēja garām kā nepārredzama, bezgalīga, daudzveidīga perspektiva.

Svaigā rīta vēsma pieskārās arī uz lieveņa sēdošā cilvēka nekustīgajam tēlam. Bezpajumtnieks nodrebēja aiz aukstuma, kas pārskrēja pār muguru, paraustīja plecus un pacēla galvu. Ar aizmiglotu skatienu viņš paraudzījās debesīs.

«Ģimeņu» kamerā pēkšņi bija dzirdamas bērna raudas, un šie nepārtrauktie šņuksti griezīgi aizskanēja no loga pa visu etapa pagalmu. Kad bērns uz brītiņu apklusa, tad varēja dzirdēt gulētāju elpošanu un kāda cilvēka krākšanu un murmināšanu pa miegam. Bet drīz vien bērna raudas atskanēja no jauna, piepildot dzestrā rīta klusumu.

Bāla un nomocīta uz lieveņa iznāca bērna māte. Pirms diviem mēnešiem tā bija dzemdējusi, un tagad ceļā, neraugoties uz visām grūtībām un pašas ciešanām, viņa ar mātes nenogurdināmību un enerģiju aizstāvēja jauno dzīvību. Un, kā redzams, pūles nebija veltīgas: vajadzēja tikai ieklausīties bērna skaļajā, spēcīgajā un neatlaidīgajā brēkšanā, lai iegūtu priekšstatu par veselām krūtīm un labām plaušām.

To pašu nevarēja teikt par māti. Neglītajā, vājajā un nomocītajā sejā bija ārkārtīga noguruma pēdas, ap acīm zili loki; viņa zīdīja un vienlaikus bija spiesta pārdoties par naudu, lai nopirktu pienu un šādos apstākļos sagādātu bērnam iespējamās ērtības. Tagad viņa stāvēja lievenī, mazliet līgodamās uz nestiprajām kājām. Likās, ka viņa vēl joprojām guļ, un, ja arī kustējās, tad tikai bērna brēkšanas iespaidā; šī brēkšana viņu vadīja, pašai neapzinoties.

Bezpajumtnieks piecēlās.

—    Matrjona! — viņš uzsauca sievietei. — Vai tu pēc piena, vai?

Sieviete izberzēja acis, ieraudzīja Bezpajumtnieku, un vēlīga apmierinājuma izteiksme parādījās viņas miegainajā sejā.

—    Ak tu tas esi, Fjodor? Vai jau piecēlies? Jā, Fjodoruška, pieniņa gan viņam vajadzētu. Vai dzirdi, kā brēc brēcamo?

Fjodors devās uz nelielo mājiņu, kurā atradās sardzes telpas un virtuve. Pievakarē viņš ikreiz pagādāja pienu arestantu grupas bērniem, un nebija vēl gadījies, ka viņš to būtu aizmirsis. Negribēdams modināt pavārus, jo bija vēl agrs, Bezpajumtnieks iznāca no virtuves pagalmā ar skaidu klēpi un kastrolīti. Pēc mirkļa gaisā pacēlās zila dūmu strūkliņa, un, jautri sprakšķēdama, iedegās uguns. Bezpajumtnieks turēja kastrolīti virs liesmas, arestante, kurai no lakata apakšas bija izkārusies bize, stāvēja turpat līdzās, aizvien vēl samiegojusies.

—    Edz, kā kliedz un brēc, — Bezpajumtnieks teica, — būtu kaut krūti viņam iedevusi.

—    Nav ko dot, piena nav ne lāsītes: viņš man visu nozīdis . ..

—    Edz, knīpa! Kurā viņš gan tāds atsities? Ko?

Arestante mazliet nolaida acis.

—    Jā, laikam Toboļskas Mikitā, ar viņu es tolaik dzīvoju, — tā skumji atbildēja. — Tu, Fjodor, vakar drusku trokšņoji.

—    Trokšņoju gan, — Bezpajumtnieks atbildēja. — Se ņem. Pabaro drīzāk bērnu…

Arestante aizgāja. Bezpajumtnieks piecēlās un klausījās, kā puišelis sūca silto pienu, kāri ņurdēdams un čāpstinādams. Klaidoņa seja kļuva mierīgāka.

Pa to laiku bija ataususi liela diena. Pie debesīm pacēlās spoža saule, mežs elsoja un šalca, aiz sētas grabēja rati, varēja dzirdēt, cik priecīgi uz dzirdinātavu aizskrēja zirgi, kā čīkstēja akas vinda.

Visapkārt sāka mutuļot dzīve un ieplūda arī klaidoņa sirdī. Viņa seja bija mierīga, it'kā vakarējā nemaz nebūtu bijis; it kā būtu atdzīvojušās cerības, un teiksmainais māsas tēls atkal iedegās spilgtās krāsas k.i tie mākoņi, kas skrēja debess zilgmē . . . Klaidonis raudzījās ar savu parasto skatienu. Rūgtā izteiksme bija atkal kaut kur noslepusies viņa rāmo, domīgo acu dzijumā un kustībās atkal izpaudās autoritativa vecākā parastā noteiktība.

Viņš uzmodināja pavārus un tad iegāja kopējā kamerā.

—    Ceļas, puiši, ceļas! Šodien garš ceļš.

—   Vai tālu jāiet?

—   Trīsdesmit verstu līdz Lukjanovas etapam.

—    Klusāk, puiši, netrokšņojiet, — viņš piemetināja, paskatījies s.iņus, kur bija jaunā cilvēka vieta. — Kungs, redz, iemidzis… Laikam visu nakti nav gulējis — nemodiniet! Kad dosimies ceļā, tad pamodi nāsim.

Tiešām jaunais cilvēks gulēja. Viņš elpoja ar pilnu krūti; tīrā, bālā seja bija mierīga, un vējš, laužoties iekšā pa vaļējo logu, liegi kustināja viņa gaišos, cirtainos matus . . .

1885,1886.

SLIKTA SABIEDRĪBA

No mana drauga bērnības atmiņām

I. Drupas

Mana māte nomira, kad man bija seši gadi. Tēvs, pilnīgi nodevies savām bēdām, likās, pavisam bija aizmirsis manu esamību. Dažkārt viņš apmīļoja manu māsiņu un rūpējās par viņu pēc saviem ieskatiem, tāpēc ka tā bija līdzīga mātei. Es turpretī augu kā savvaļas kociņš laukā — neviens par mani sevišķi nerūpējās, bet neviens arī neierobežoja manu brīvību.

Miestiņš, kurā mēs dzīvojām, saucās Kņazu Pūrs vai vienkārši Kņazu piķētiņa. Tas piederēja kādai panīkušai, bet lepnai poļu dzimtai. Miestiņam bija visas dienvidrietumu apgabala tipiskās sīkpilsētas iezīmes, apgabala, kur starp klusi ritošo smaga darba dzīvi un sīki rosīgajām ebreju darīšanām rāmi pavadīja savas skumjās dienas lepno panu diženuma paliekas.

Ja jūs tuvojaties pilsētiņai no austrumu puses, jums vispirms duras acīs cietums, pilsētas labākais architekturas greznums. Pati pilsēta plešas lejup gar miegainiem, aizaugušiem dīķiem, un tur var nokļūt pa nogāzenu šoseju, ko aizsprosto tradicionalais «šķērskoks». Miegains invalids, saulē izbalējis stāvs, bezrūpīgas snaudulības personificējums, laiski pacel šķērskoku, un jūs atrodaties pilsētā, kaut ari to varbūt tūliņ neievērojat. Pelēki žogi, dažnedažādu lūžņu piemētāti klajumi pamazām mijas ar pusaklām, zemē iegrimušām mājelēm. Tālāk pin šajā laukumā daudzās vietās rēgojas ebreju «iebraucamo māju» atvērtie tumšie vārti; kroņa iestādes ar baltajām sienām un vienmuļajam kazarmu līnijām modina skumjas. Pār šauro upeli pārmestais koka tilts, drebēdams zem ratu riteņiem, čīkst un ļogās kā nevarīgs večuks. Aiz tilta stiepjas ebreju iela ar veikaliem, tirgotavām, piparbodītēm, veģu pārdevēju nojumēm un sīktirgoņu ebreju galdiem, pie kuriem uz ietvēm zem saulsargiem sēž ebreji. Smirdoņa, netīrība un bērnu bari, kas vārtās ielas putekļos. Vēl brītiņš — un jūs jau atrodaties aiz pilsētas. Klusi šalc bērzi kapsētā pār kapiem, un vējš druvās viļņo labību un skandē skumju, bezgalīgu dziesmu ceļmalas telegrāfā stieplēs.

Upīte, kurai pāri bija pārmests minētais tilts, iztecēja no viena dīķa un ietecēja otrā. Pilsētiņa tādā kārtā no ziemeļiem un dienvidiem bija apjozta ar plašiem ūdeņiem un staignājiem. Dīķi ar katru gadu vairāk izsīka, aizauga ar zālēm, un garās, biezās niedres viļņojās kā jūra pār milzīgajiem purviem. Viena dīķa vidū atradās sala. Uz salas — veca, pussagruvusi pils.

Atceros, ar kādām bailēm es allaž raudzījos uz šo vareno, pussagruvušo celtni. Ap to vijās teiksmas un nostāsti, cits par citu drausmīgāki. Stāstīja, ka salu esot mākslīgi uzbēruši sagūstītie turki. «Uz cilvēku kauliem stāv senā pils,» mēļoja vecie ļaudis, un manā izbiedēta bērna iztēlē rēgojās pazemē tūkstošiem turiku ģindeņu, kas turēja uz kaulainajām rokām salu ar tās augstajām piramidveida papelēm un veco pili. Protams, tāpēc pils šķita vēl baigāka, un pat dzidrajās dienās, kad mēs dažkārt, gaismas un skaļās putnu vīterošanas iedrošināti, tai tuvojāmies, tā mums nereti viesa paniskas šausmu lēkmes — tik drausmi raudzījās sen izsisto logu dobumi; tukšajās zālēs virmoja noslēpumaina šalkoņa; atbirzdami zemē krita akmentiņi un apmetums, modinot dobju atbalsi, un mēs, nepalūkodamies atpakaļ, joņojām projām, bet aiz mums vēl ilgi bija dzirdama klaudzoņa, dipoņa un skaļi smiekli.

Bet vētrainās rudens naktīs, kad milzīgās papeles locījās un šņāca vējā, kas brāzās šurp no dīķiem, no vecās pils plūda šausmas un pārņēma visu pilsētu. «Oi, vei miri» bailīgi čukstēja ebreji; dievbijīgās vecās sīkpilsones meta krustus, un pat mūsu tuvākais kaimiņš kalējs, kas noliedza jaunu spēku esamību, šādos brīžos iznākdams savā pagalmā, meta krusta zīmes un skaitīja sevī lūgsnu par aizgājušajiem.

Vecais, sirmbārdainais Janušs, kas, būdams bez dzīvokļa, mitinājās kādā no pils pagrabiem, ne vienreiz vien mums stāstīja, ka tādās naktīs viņš skaidri dzirdējis no pazemes atskanam kliedzienus. Zem salas sākuši rosīties turki, dauzījuši ar kauliem un skaļi pārmetuši paniem viņu cietsirdību. Tad vecajās pils zālēs un salā ap to žvadzējuši ieroči un pani, skaļi kliegdami, saukuši haidukus. Janušs vētras gaudās un auros skaidri esot saklausījis zirgu pakavu dipoņu, zobenu žvadzoņu un komandas vārdus. Reiz viņš pat dzirdējis, ka tagadējo grafu nelaiķis sencis, izdaudzināts uz mūžu mūžiem par asiņainiem varoņdarbiem, dimdinādams ar sava argamaka pakaviem, izjājis salas vidū un nešpetni lādējies: «Vai jūs klusēsiet, slaisti tādi, suņu izdzimums!»

Sī grafa pēcteči jau sen bija pametuši senču mitekli. Lielākā daļa dukātu un dažādu dārgumu, no kuriem agrāk grafu lādes vai lūztin lūza, bija aizplūduši pāri tiltam ebreju bodītēs, un slavenās dzimtas pēdējie pārstāvji sev bija uzcēluši prozaisku celtni kalnā, attālāk no pilsētas. Tur nicinoši cildenā vientulībā aizritēja viņu garlaicīgā, bet tomēr svinīgā dzīve.

Tikai retumis grafs, tāds pats drūms un sabrucis kā pils uz salas, parādījās pilsētā, jādams uz sava vecā angļu klepera. Viņam blakus, ģērbusies melnā jātnieces uzvalkā, dižena un izžuvusi, pa pilsētas ielām jāja viņa meita, bet iepakaļ cienīgi sekoja staļļmeistars. Diženajai grāfienei bija lemts uz visiem laikiem palikt vecmeitās. Viņai pēc dzimuma piemērotie līgavaiņi, dzīdamies pēc ārzemju tirgoņu meitu naudas, mazdūšīgi izklīda pa visu pasauli, pamezdami dzimtās pilis vai pārdodami tās ebrejiem noārdīšanai, bet pilsētiņā, kas pletās viņas pils pakājē, nebija tāda jaunekļa, kurš uzdrošinātos pacelt acis uz skaisto grāfieni. Ieraudzīdami šos trīs jātniekus, mēs, mazie bērni, kā putnu bars pietrausāmieš no mīkstajiem ielas putekļiem un, žigli izklīzdami pa pagalmiem, baiļu pilnām, ziņkārām acīm sekojām baigās pils drūmajiem valdniekiem.

Rietumu pusē kalnā, starp satrūdējušiem krustiem un iebrukušiem kapiem, atradās sen aizmirsta uniatu baznīciņa. Patiesībā tā bija ielejas pilsētas īstā meita. Kādreiz tajā, zvaniem skanot, bija pulcējušies pilsētas iedzīvotāji, ģērbušies tīros, kaut arī ne greznos svārkos, turēdami rokās spieķus zobenu vietā, ar kādiem žvadzināja sīkie poļu muižnieki, ierazdamies uz dzidrā uniatu baznīciņas zvana aicinājumu no apkaimes ciemiem un mājām.

No šejienes bija redzama sala un tās tumšās, milzum lielās papeles, bet pils pikti un nicīgi slēpās no baznīciņas aiz biezās lapotnes, un tajos brīžos, kad dienvidrietumu vējš, izlauzies no niedrāja, brāzās uz salu, papeles smagi līgojās un aiz tām pavīdēja logi, un pils šķita metam baznīciņai drūmus skatienus. Tagad ir pils, ir baznīciņa bija miroņi. Pils acis bija izdzisušas, un tajās nemirdzēja rieta saules atblāzma; bazniciņas jumts vietumis bija iegruvis, sienas sabrukušas, un dobjā, skanīgā vara zvana vietā tagad naktīs pūces tur mēdza vaidēt, vēstot nelaimi.

Taču senā, vēsturiskā nevienlīdzība, kas kādreiz šķīra lepno panu pili un pilsonisko uniatu baznīciņu, turpinājās arī pēc viņu nāves: lo veicināja tārpi, kas ložņāja šajos irstošajos miroņos, mitinādamies vel nesagruvušajos pazemes kaktos un pagrabos. Šie mirušo ēku kapu tārpi bija cilvēki.

Bija laiki, kad vecajā pilī bez jebkādiem ierobežojumiem atrada brīvu patvērumu ikviens ubags. Visi tie, kam nebija vietas pilsētā, kas bija izsisti no sliedēm un šāda vai tāda iemesla pēc zaudējuši iespēju maksāt kaut vai nožēlojamus grašus par kādu kaktiņu naktī un negaisā, — visi tie tiecās uz salu un tur starp drupām guldīja savu gurdo galviņu, par viesmīlību maksādami vienīgi ar risku k|ūt apraktiem zem vecajām drupu kaudzēm. «Mitinās pilī,» — šī frāze bija kļuvusi par ārkārtīgas nabadzības un pilsoniskas pagrimšanas apzīmējumu. Vecā pils la ipni uzņēma un paslēpa gan skrandainus klaidoņus, gan sērdienīgas vecītes un nezināmus blandoņus. Visi šie radījumi postīja sagruvušās ēkas iekšieni, izlauza griestus un grīdas, kurināja krāsnis, nez ko vārīja, kaut kā iztika — vispār nezināmā kārtā apmierināja savas dzīves funkcijas.

Tomēr pienāca laiks, kad šajā sabiedrībā, kas mitinājās zem sirmajām drupām, radās šķelšanās, sākās ķildas. Tad vecais Janušs, kas bija kādreiz bijis viens no grafa sīkajiem ierēdņiem, ieguva kaut ko līdzīgu varas chartai un sagrāba valdības grožus. Viņš ķērās pie reformām, un salā vairākas dienas valdīja tāds tracis, atskanēja tādas vaimanas, ka lāgiem likās, vai tikai no pazemes cietumiem nav izlauzušies turki, lai atriebtos saviem apspiedējiem. Tur JanUšs šķiroja drupu iemītniekus atdalīdams avis no āžiem. Avis, kas tāpat kā agrāk palika pilī, palīdzēja Janušam izdzīt nelaimīgos āžus, kuri cīnījās, parādīdami izmisīgu, bet veltīgu pretošanos. Kad beidzot ar sarga kluso, bet diezgan iespaidīgo palīdzību salā no jauna bija nodibināta kārtība, izrādījās, ka apvērsumam bijis skaidri aristokrātisks raksturs. Janušs bija atstājis pilī tikai «krietnos kristīgos», proti, katoļus un vispirms grafa dzimtas bijušos kalpus un to pēctečus. Visi tie bija vai nu večuki ar milzīgiem ziliem deguniem un zarainām vēzdām rokās, ģērbušies nonēsātos svārkos un «čamarkās», vai vecenes, skaļas un neglītas, taču savā pēdējā nabadzībā saglabājušas kapuces un salopus. V; si tie biia viengabalains, cieši saliedēts, aristokrātisks pulciņš, kas it kā ieguvis likumīgās nabadzības monopolu. Darbdienās šie veči un vecenes, skaitīdami pātarus, staigāja pa turīgāko pilsoņu un vidējo sīkpilsoņu mājām, iznēsādami baumas, sūdzēdamies par likteni, liedami asaras un mangodami, bet svētdienās viņi bija cienīgākās personas tajā publikā, kas garās rindās nostājās gar baznīcām un «pana Jēzus» un «panes dievmātes» vārdā svinīgi ņēma pretī dāvanas.

Trokšņu un kliedzienu savaldzināti, kas tobrīd plūda no salas, es un daži mani biedri devāmies turp un, paslēpušies aiz resnajiem papeļu stumbriem, vērojām, kā Janušs veselas sarkandegunainu veču un riebīgu megeru armijas priekšgalā dzina ārā no pils pēdējos trimdai nolemtos iedzīvotājus. Metās vakars. Mākonis, kas bija nolaidies pār augsto papeļu galotnēm, sāka sijāt lietu. Nelaimīgi, tumši stāvi, vīstīdamies līdz pēdējam noplēstās skrandās, izbiedēti, nožēlojami un samulsuši kūņājās pa salu kā kurmji, ko zēni izdzinuši no alām, pūlēdamies no jauna nemanot ielavīties kādā pils dobumā. Bet Janušs un megeras ar kliedzieniem un lāstiem it visur viņus dzenāja projām, draudēdami ar kruķiem un spieķiem, un savrup stāvēja klusais sargs, arī ar rungu rokā, saglabādams apbruņotu neitralitāti, acīm redzami draudzīgi noskaņots uzvarētājai partijai. Nelaimīgie, tumšie stāvi nodurtām galvām gribot negribot pazuda aiz tilta, pamezdami uz visiem laikiem salu, cits pakaļ citam ienirdami strauji uznākušā vakara drēgnajā tumsā.

Kopš šī neaizmirstamā vakara ir Janušs, ir vecā pils, kas agrāk man iedvesa tādu savādu cildenumu, zaudēja manās acīs visu pievilcību. Agrāk man patika apmeklēt salu un kaut iztālēm tīksmināties par pils pelēkajām sienām un apsūnojušo, veco jumtu. Kad rītausmā no tās izlīda dažnedažādi stāvi, žāvādamies, kāsēdami un saulē mezdami krustus, es viņos noraudzījos ar cieņu, kā uz radījumiem, kam piemīt tā pati noslēpumainība, kas ietin visu pili. Nakti viņi tur guļ, viņi dzird visu, kas tur notiek, kad milzīgajās zālēs pa izsistajiem logiem noraugās mēness vai kad vētras laikā tajos brāžas vējš. Man patika klausīties, kad Janušs, apsēdies zem papelēm, ar septiņdesmit gadus veca sirmgalvja pļāpību sāka stāstīt par mirušās ēkas slaveno pagātni. Bērna iztēlē tad atdzīvodamies modās pagātnes veidoli, un sirdi apdvesa cildenas skumjas un neskaidra līdzjūtība pret to, kas kādreiz bija pulsējis šajās sērajās sienās, un jaunajā dvēselē virmoja svešādās senatnes romantiskās dvesmas, kā vējainā dienā pa tīrās druvas gaišo zelmeni pārslīd vieglas mākoņu ēnas.

Bet kopš šī vakara ir pils, ir tās bards nostājās manā priekšā jaunā gaismā. Saticis mani nākamajā dienā netālu no salas, Janušs sāka aicināt pie sevis, apmierināti apgalvodams, ka tagad «tādu cienījamu vecāku dēls» droši varot apmeklēt pili, jo satikšot tur pilnīgi pieklājīgu sabiedrību. Viņš pat saņēma mani aiz rokas un aizveda pie pašas pils, bet es ar asarām acīs izrāvu roku un aizbēgu. Pils man bija kļuvusi pretīga. Augšējā stāva logi bija aizsisti ar dēļiem, bet apakšējais atradās kapuču un salopu varā. Vecenes izlīda no turienes tik nepievilcīgā izskatā, glaimoja man tik sāji, lamājās savā starpā tik skaļi, ka es no visas sirds brīnījos, kā gan stingrais nelaiķis, kas negaisa naktīs savaldīja turkus, varēja savā tuvumā ciest šīs vecenes. Bet galvenais — es nespēju 1 izmirst to salto nežēlību, ar kādu uzvarošie pils iedzīvotāji trenca savus nelaimīgos biedrus, un, atceroties tumšos stāvus, kas palika bez p.i jumtes, mana sirds sažņaudzās.

Lai nu būtu kā būdams, bet vecās pils piemērs man pirmoreiz mācīja patiesību, ka no cildenā līdz smieklīgam ir tikai viens solis. Cildenais pilī bija aizaudzis ar efejām, tīteņiem un sūnām, bet smiekli gais man šķita derdzīgs, pārāk krasi ievainoja manu bērna jūtīgumu, jo šo pretstatu ironiju es vēl nespēju izprast.

II. Problemātiski raksturi

Vairākas naktis pēc aprakstītā apvērsuma salā pilsētā valdīja liels nemiers: rēja suņi, čīkstēja namu durvis, un iedzīvotāji bieži parādījās uz ielas, klaudzināja ar vēzdām pa žogiem, nez kam dodami ziņu, ka viņi ir modri. Pilsēta zināja, ka pa tās ielām tumšajās un lietainajās naktīs klīst izsalkuši un nosaluši cilvēki, kas trīs salā un mirkst lietū; saprotot, ka šo cilvēku sirdīs jāmostas ļaunumam, pilsēta kļuva uzmanīga un raidīja tiem pretī savus draudus. Bet nakts it kā tīšām slīga pār zemi ar saltām lietusgāzēm un aizgāja, pamezdama aiz sevis zemu skrejošus mākoņus. Negaisā plosījās vējš, purinādams koku galotnes, dauzīdams logu aizvērtņus un dziedādams man bērna gultiņā par desmitiem cilvēku, kam trūkst siltuma un paspārnes.

Bet tad pavasaris pilnīgi uzveica pēdējās ziemas pūles, saule izžāvēja zemi un bezpajumtnieki klaidoņi nez kur aizklīda. Suņu rejas naktīs apklusa, iedzīvotāji vairs neklaudzināja pie žogiem, un pilsētas miegainā un vienmuļā dzīve ritēja savās slļedēs. Svelmainā saule, paceldamās pie debesīm, dedzināja putekļainās ielas, dzenot zem nojumēm nadzīgos Izraeļa bērnus, kas tirgojās pilsētas veikaliņos; «faktori» vāļājās saulgozī, ņipri vērodami garāmbraucējus; pa atvērtajiem tiesas iestāžu logiem bija dzirdama ierēdņu spalvu čirkstoņa; pilsētas dāmas rītos šaudījās ar groziem pa tirgu, bet vakaros lepni pastaigājās ar laulātajiem draugiem zem rokas, ar krāšņajām velcēm saceldamas ielās putekļus. Pils veči un vecenes klīrīgi apstaigāja savu labvēļu mājas, netraucēdami kopējo noskaņu. Iedzīvotāji labprāt atzina viņu eksistences tiesības, uzskatot par pilnīgi pareizu, ka dāvanas saņem sestdienās, un vecās pils iemītnieki tās saņēma gluži cienīgi.

Tikai nelaimīgie trimdinieki vēl tagad jutās izsisti no sliedēm. Tiesa, naktīs viņi vairs neslaistījās pa ielām; mēļoja, ka viņi atraduši pajumti kaut kur kalnā pie uniatu baznīciņas, bet, kā viņi pratuši tur iekārtoties, neviens nemācēja pateikt. Visi tikai redzēja, ka no tās puses, no kalniem un gravām, kas ieslēdza baznīciņu, rītos uz pilsētu devās visēimigākie un apšaubāmākie stāvi, kuri, iestājoties krēslai, izzuda tai pašā virzienā. Ar savu parādīšanos viņi satrauca pilsētas dzīves rāmo un snaudulīgo plūsmu, kā drūmi plankumi iezīmēdamies pelēkajā fonā. Iedzīvotāji uz viņiem šķielēja ar naida pilnu satraukumu, viņi savukārt mēroja iedzīvotājus nemierīgiem, vērīgiem skatieniem, no kuriem daudziem sametās baigi. Viņi itin nemaz nebija līdzīgi pils aristokrātiskajiem ubagiem — pilsēta viņus neatzina, bet viņi tās atzinību arī neprasīja; viņu attieksmes bija tīri kareiviskas: viņi drīzāk lamāja iedzīvotājus nekā tiem glaimoja, labāk ņēma paši nekā diedelēja. Vai nu viņi smagi cieta no vajātājiem, ja bija vārgi, vai arī piespieda ciest iedzīvotājus, ja tam pietika spēka. Turklāt, kā tas bieži gadās, šajā nelaimīgo skrandaiņu tumšajā barā bija sastopami cilvēki, kas ar savu prātu un talantiem darītu godu visizmeklētākai pils sabiedrībai, bet viņi tur nespēja iedzīvoties un deva priekšroku demokrātiskai uniatu baznīciņas sabiedrībai. Daži no viņiem bija apzīmogoti ar dziļa traģisma vaibstiem.

Vēl šobaltdien atceros, cik līksmi dunēja iela, kad pa to sojoja salīkušais, skumjais «profesors». Tas bija kluss, idiotisma nomākts radījums, ģērbies vecā, pūkainā mētelī; galvā viņam bija cepure ar ļoti lielu nagu un nosūbējušu kokardi. Zinātniskais grāds viņam bija piešķirts, kā likās, uz neskaidru nostāstu pamata, it kā viņš kādreiz nez kur esot strādājis par skolotāju. Grūti iedomāties vēl pacietīgāku un mierīgāku radījumu. Parasti viņš, nespodru skatienu un nodurtu galvu, acīm redzot bez kāda noteikta mērķa klīda pa ielām. Manīgie iedzīvotāji pazina divas viņa īpašības, kuras izlietoja savām nežēlīgajām izpriecām. Profesors mūžīgi kaut ko sevī murmināja, bet neviens cilvēks no šīm runām nesaprata ne vārdiņa. Tās plūda gluži kā duļķainas upītes burbuļošana, pie kam nespodrās acis raudzījās klausītājā, kā cenzdamās iedvest viņam garās runas netveramo jēgu. Viņu varēja uzvilkt kā mechanismu; tad tikai kādam no faktoriem, kam bija apnicis snaust ielā, vajadzēja pasaukt profesoru sev klāt un ko pavaicāt. Viņš šūpoja galvu, ar savām blāvajām acīm ieurbās klausītājā un sāka murmināt kaut ko bezgala skumju. Turklāt klausītājs varēja mierīgi aiziet vai aizmigt un tomēr atmozdamies viņš redzēja pār sevi noliekušos tumšo, skumjo stāvu tāpat vēl joprojām murminām nesaprotamus vārdus. Bet šis apstāklis pats par sevi nesniegtu nekā interesanta. Ielas slaistu galvenais efekts pamatojās uz kādu citu profesora rakstura vilcienu: nelaimīgais nespēja mierīgi noklausīties, ja ierunājās par griežamiem un duramiem rīkiem. Tāpēc parasti pašā nesaprotamās daiļrunības karstumā klausītājs pēkšņi, pieceldamies no zemes, spalgā balsī iekliedzās: «Naži, dzirkles, adatas, saspraudes!» Nabaga sirmgalvis, tik piepeši atmodināts no saviem sapņiem, noplātīja rokas kā aizšauts

pulns un, izbailēs raudzīdamies apkārt, tvēra pie krūtīm. Ai, cik daudz ciešanu izstīdzējušais faktors nesaprot vienīgi tāpēc, ka cietējs ar spēcīgiem dūres triecieniem neiedveš par tām sajēgu! Nabaga profesors tikai dzijās sērās raudzījās apkārt, un viņa balsī bija dzirdamas neizsakāmas mokas, kad viņš, pievērsis klausītājiem savu nespodro skatienu, konvulsīvi skrāpēdams krūtis, sacīja:

—    Sirdī… sirdī dur dzelkšņi! Pašā sirdī!

Viņš laikam gan gribēja teikt, ka šie kliedzieni plosa viņa sirdi, bet, redzams, tieši tas spēja mazliet izklaidēt dīkdienībā garlaicības nomākto iedzīvotāju. Un nabaga profesors žigli aizsteidzās, vēl zemāk nodūris galvu, kā baiļodamies belziena; bet viņam nopakaļus dimdēja skaļas smieklu šaltis, un gaisā kā pātagas cirtieni šmiukstēja tie paši kliedzieni:

—    Naži, dzirkles, adatas, saspraudes!

Jābūt taisnīgam pret pils trimdiniekiem: viņi stingri aizstāvēja cits citu, un, ja pūlim, kas vajāja profesoru, uzbruka pans Turkevičs divu triju skrandaiņu pavadībā vai it īpaši atvaļinātais štikjunkurs Zausailovs, tad daudzi šajā pūlī saņēma bargu sodu. Štikjunkurs Zausailovs, milziga auguma vīrs ar zili sarkanu degunu un sirdīgi izvalbītām acīm, sen jau bija pieteicis atklātu karu visai dzīvai radībai, neatzīdams ne pamieru, ne neitralitāti. Ikreiz, kad viņš ieraudzīja, ka vajāja profesoru, ilgi neapklusa viņa lāsti; viņš tad brāzās pa ielām gluži kā Tamerlans, iznīcinādams itin visu, kas gadījās bargā uzbrukuma ceļā; tādā kārtā viņš praktizēja ebreju grautiņus jau ilgi pirms tam, iekam tie pieņēma jo plašus apmērus; gūstā saņemtos ebrejus viņš visādi mocīja, bet ar ebreju dāmām apgājās neģēlīgi, kamēr brašā štikjunkura ekspedicija nobeidzās policijas iecirknī, kur viņu neglābjami iespundēja pēc karstas cīņas ar policistiem. Šajā cīņā abas puses izrādīja ne mazumu varonības.

Otrs, kas ar savu nelaimi un pagrimšanu sagādāja iedzīvotājiem izklaidēšanos, bija atvaļinātais un pilnīgi nodzēries ierēdnis Lavrovskis. Iedzīvotāji vēl atcerējās tos nesenos laikus, kad Lavrovski godināja tikai par «panu rakstvedi», kad viņš staigāja vicemundierī ar vara pogām, siedams ap kaklu burvīgus, izrakstītus lakatiņus. Tas viņa tagadējo pagrimšanu vērta jo pikantu. Apvērsums pana Lavrovska dzīvē notika strauji: pietika, ka Kņazu Pūrā atbrauca spožs dragunu virsnieks, kas nodzīvoja pilsētā tikai divas nedēļas, taču šajā laikā paguva iekarot un aizvest sev līdzi bagātā traktiernieka gaišmataino meitu. Kopš tā laika iedzīvotāji nekā vairs nedzirdēja par skaistuli Annu, jo tā uz visiem laikiem pazuda no viņu apvāršņa. Lavrovskis palika ar saviem izrakstītajiem lakatiņiem, bet bez cerības, kas agrāk izdaiļoja sīkā ierēdņa dzīvi. Nu viņš sen jau vairs nestrādā. Kaut kur mazā miestiņā palika viņa ģimene, kuras cerība un atspaids viņš kādreiz bija; taču tagad viņš ne par ko vairs neraizējās. Retos savas dzīves brīžos, būdams skaidrā prātā, viņš strauji soļoja pa ielām, nodūris acis un ne uz vienu neskatīdamies, it kā savas kauna pilnās eksistences nomākts; staigāja viņš noskrandis, netīrs, apaudzis gariem, nesukātiem matiem, spilgti atšķirdamies no pūļa un pievērsdams sev vispārēju uzmanību; taču pats viņš, likās, itin neko nenoģida, ne dzirdēja. Tikai lāgiem pavērās apkārt nespodriem skatieniem, kuros atspoguļojās neizpratne: ko no manis grib šie svešie un nepazīstamie cilvēki? Ko viņš tiem nodarījis, kāpēc tie viņu tik neatlaidīgi vajā? Dažkārt, īsajos apziņas brīžos, kad viņa dzirde uztvēra gaišmatainās paņenkas vārdu, viņa sirdī modās vētrains niknums: Lavrovska acis iekvēlojās kā tumšas ugunis bālajā sejā, un viņš strauji metās pūlim virsū, kas tad žigli izklīda. Sādi, kaut arī gaužām reti uzliesmojumi dīvaini kairināja garlaicības mākto slaistu ziņkāri; tāpēc nav jābrīnās, ka dažkārt, kad Lavrovskis, galvu nodūris, soļoja pa ielām, slaistu bariņš, kas tam sekoja, veltīgi cenzdamies izraut viņu no apatijas, aiz īgnuma sāka to apmētāt ar dubļiem un akmeņiem.

Turpretī, kad Lavrovskis bija piedzēries, viņš neatlaidīgi uzmeklēja tumšus sētmales stūrus, peļķes, kas nekad neizžuva, un tamlīdzīgas ekstravagantas vietas, kur varēja cerēt, ka paliks neievērots. Tur viņš apsēdās, izstiepis garās kājas un noliecis uz krūtīm savu nelaimīgo galviņu. Vientulība un degvīns modināja viņā vaļsirdību, vēlēšanos izteikt smagās, sirdi nomācošās bēdas, un viņš iesāka bezgalīgu stāstu par savu jauno, izpostīto dzīvi. Tad viņš pievērsās vecā žoga pelēkajiem mietiem, bērziņiem, kas lēnīgi kaut ko šalca pār viņa galvu, žagatām, kuras ar sievišķīgu ziņkāri lēkāja ap tumšo, gandrīz vai nekustīgo stāvu.

Ja kādam no mums, mazajiem bērniem, laimējās viņam izsekot šajā stāvoklī, mēs klusi to ielencām un satrauktām sirdīm klausījāmies garos un baigos nostāstus. Mati mums slējās stāvus, un mēs baismās raudzīiāmies bālajā vīrā, kas vainoja sevi visdažādākos noziegumos. Ja varētu ticēt Lavrovska paša vārdiem, viņš nogalinājis savu tēvu, iedzinis kapā māti, nomērdējis badā māsas un brāļus. Mums nebi ja iemesla neticēt šiem šausmu stāstiem; mūs tikai pārsteidza tas, ka Lavrovskim acīm redzot bijuši vairāki tēvi, jo vienam viņš pāršķēlis sirdi ar šķēpu, otru pamazām noindējis, trešo noslīcinājis dzelmē. Mēs klausījāmies, baismu un līdzjūtības pārņemti, kamēr Lavrovska mēle sāka arvien vairāk un vairāk mežģīties, beidzot murmināja tikai nesaprotamas skaņas un labdarīgais miegs pārtrauca pašapsūdzības plūsmu. Pieaugušie par mums smējās, teikdami, ka tās esot tikai blēņas, ka Lavrovska vecāki miruši dabiskā nāvē, no bada un sala. Bet mēs ar jūtīgām bērnu sirdīm viņa vaidos sadzirdējām patiesu sirds postu un, saprazdami viņa alegorijas vārdus tiešā nozīmē, tomēr bijām tuvāk šīs traģiski salauztās dzīvos izpratnei.

Kad Lavrovska galva noslīga arvien zemāk un no viņa kakla plūda nervozu šņukstu pārtraukti krācieni, tad mazās bērnu galviņas noliecas pār nelaimīgo. Mēs uzmanīgi lūkojāmies viņa sejā, vērodami, ka to pat miegā pārlido noziedzīgo darbu ēnas, ka nervozi savelkas uzacis un lūpas saviebjas žēlā, gandrīz bērnišķi raudulīgā grimasē.

—    Nnoggalināšu! — viņš pēkšņi iekliedzās, juzdams miega vieglu nemieru no mūsu tuvuma, un mēs tad kā izbiedēts putnu bars metamies uz visām pusēm.

Dažkārt tādā miega stāvoklī viņu izmērcēja lietus, aizputināja putekļi, bet pāris reižu rudenī viņš vārda tiešā nozīmē apsniga; un, ja viņš neaizgāja bojā nelaikā, par to, bez šaubām, viņam jāpateicas tam, ka par tā skumjo likteni rūpējās citi tādi paši nelaimīgi radījumi, bet vispirms jautrais pans Turkevičs, kas, stipri grīļodamies, pats viņu uzmeklēja, sapurināja, piecēla kājās un aizveda sev līdzi.

Pans Turkevičs bija no tiem cilvēkiem, kas, kā viņš pats mēdza sacīt, neļauj piespļaut savu viru, un, kamēr profesors un Lavrovskis cieta pasivi, Turkevičs daudzējādā ziņā bija līksms un laimīgs. Iesāksim kaut vai ar to, ka, neprasīdams nevienam priekrišanu, viņš sevi iecēla par ģenerāli un prasīja, lai iedzīvotāji viņu godinātu saskaņā ar šo titulu. Tā kā neviens neiedrošinājās apstrīdēt viņa tiesības uz šo titulu, tad pans Turkevičs drīz vien bija dziļi pārliecināts par savu varenību. Staigāja viņš allaž gaužām cienīgi, saraucis uzacis un gatavs katrā laikā sadot kādam pa žokļiem, tai pārliecībā, ka šāda izturēšanās ir ģeneraļa titula nepieciešama priekšrocība. Ja dažreiz viņa bezrūpīgajā galvā šajā ziņā modās šaubas, viņš saķēra ielā pirmo pretimnācēju un bargi vaicāja:

—    Kas es tāds esmu? Ko?

—   Ģenerālis Turkevičs! — vēlīgi atbildēja iedzīvotājs, juzdamies kritiskā stāvoklī. Turkevičs viņu tūliņ palaida, dižojoties griezdams ūsas.

—   Tā gan!

Un, tā kā viņš vēl prata īpatnēji kustināt savas tarakana ūsas un viņam bija neizsmeļams parunu un asprātību krājums, na" brīnums, ka viņu allaž ielenca klausītāju bariņš un viņam bija atvērtas labākās «restoracijas», kur pie biljarda pulcējās iebraucēji muižturi. Taisnības labad jāsaka, bieži vien gadījās, ka pans Turkevičs no turienes izlidoja ar tādu straujumu kā cilvēks, ko no mugurpuses ne visai laipni pagrūž; taču šie gadījumi, kas izskaidrojami ar muižturu nepietiekamo cieņu pret asprātībām, Turkeviča parasto omu neietekmēja: jautra pašpārliecība bija viņa normalais stāvoklis, tāpat kā pastāvīgs skurbums.

Pēdējais apstāklis bija viņa labklājības otrs avots — viņam pietika ar vienu glāzīti visai dienai. Tas bija izskaidrojams ar milzīgo degvīna daudzumu, ko Turkevičs jau bija paguvis izdzert un kas viņa asinis vērta ūdeņainā susliņā; ģenerālim nu pietika uzturēt šo suslu tikai zināmā koncentrācijas pakāpē, lai tā viņā virmotu un burbuļotu, krāsojot pasauli varavīksnes krāsās.

Toties, ja kāda nebūt iemesla dēļ ģenerālis dienas trīs nedabūja nevienu glāzīti, viņš cieta nepanesamas mokas. Vispirms viņu pārņēma melancholija un mazdūšība; visiem bija zināms, ka tādos brīžos bargais ģenerālis kļuva nevarīgāks par bērnu, un daudzi steidzās atriebt savus apvainojumus. Viņu sita, apspļaudīja, apmētāja ar dubļiem, bet viņš pat necentās atvairīt šos uzbrukumus; viņš tikai kauca skaļā balsī, un asaras straumēm plūda no tā acīm pa sērīgi noļukušajām ūsām. Nabadziņš vērsās pie visiem ar lūgumu viņu nosist, motivēdams šo vēlēšanos ar to, ka viņam tik un tā būs jāmirst «kā sunim sētmalē». Tad visi no viņa atkāpās. Šajā stāvoklī ģeneraļa balss un seja pauda kaut ko tādu, kas piespieda pašus drošākos vajātājus drīzāk aiziet, lai neredzētu šo seju, nedzirdētu tāda cilvēka balsi, kurš uz īsu brīdi apzinās savu šausmīgo stāvokli … Ar ģenerāli atkal notika pārmaiņa; viņš kļuva drausmīgs, acis drudžaini kvēloja, vaigi iekrita, īsie mati slējās stāvus. N'pri piecēlies kājās, viņš sita sev pie krūtīm un, svinīgi soļodams pa ielām, skaļā balsī sauca:

— Eju! Kā pravietis Jeremija … Eju atmaskot negodīgos!

Tas solīja visinteresantāko izrādi. Ar pilnu pārliecību var sacīt, ka pans Turkevičs tādos brīžos ar lieliem panākumiem veica mūsu pilsētelē nepazīstamās sabiedriskās funkcijas; tāpēc nav ko brīnīties, ka paši nopietnākie un darbīgākie pilsoņi pameta savus parastos darbus un pievienojās pūlim, kas pavadīja jaunizcepto pravieti vai vismaz iztālēm vēroja tā rīcību. Parasti viņš vispirms devās pie apgabala tiesas sekretārā mājas un viņa logu priekšā atklāja kaut ko līdzīgu tiesas sēdei, izmeklēdams no pūļa piemērotus aktierus, kas tēloja prasītājus un atbildētājus; pats viņš teica runas un pats tiem atbildēja, ar lielu māku atdarinādams apsūdzētā balsi un manieres. Tā kā viņš izrādei turklāt allaž prata piešķirt aktualitati, norādot uz kādu visiem zināmu prāvu, un tā kā viņš turklāt lieliski pārzināja tiesas proceduru, nav jābrīnās, ka drīz vien no sekretārā mājas izsteidzās virēja, kaut ko iespieda Turkevičam rokā un žigli pazuda, atgaiņādamās no laipnās ģeneraļa svitas. Ģenerālis, saņēmis meslus, ļauni ņirgājās un, uzvaroši vicinādams naudu, devās uz tuvāko krogu.

No turienes, mazliet remdējis slāpes, viņš savus klausītājus veda pie «apsūdzēto» mājām un, skatoties pēc apstākļiem, mainīja repertuāru. Bet, tā kā viņš ikreiz saņēma maksu par izrādi, tad, dabiski, pravieša niknums saplaka, viņa acis atmaiga, ūsas sagriezās uz augšu, un izrāde no atmaskotājas dramas vērtās jautrā vodeviļā. Nobeidzās tas parasti ispravņika Koca mājas priekšā. Tas bija vislabsirdīgākais pilsētiņas varas vīrs, kam piemita divas vājības: pirmkārt, viņš savus sirmos matus krāsoja melnus un, otrkārt, kaislīgi pieķērās resnām virējam, visā citā paļaudamies uz dieva gribu un iedzīvotāju labprātīgo «patei čību». Tuvodamies ispravņika mājai, kas ar savu fasadi piekļāvās ielai, Turkevičs jautri samirkšķināja acis, vērsdamies pie saviem pavadoņiem, meta gaisā cepuri un pērkondimdošā balsī sauca, ka še nedzīvojot vis priekšnieks, bet viņa, Turkeviča, paša tēvs un labdaris.

Tad viņš pievērsa savus skatienus logiem un gaidīja, kādas bus sekas. Šīs sekas bija divējādas: vai nu pa parādes durvīm tūdaļ izskrēja resnā un sārtā Matrjona ar žēlīgu dāvanu no tēva un labdara, v.n arī durvis palika aizvērtas, kabineta logā pavīdēja pikta, vecīga fizionomija piķa melnu matu ietvarā, bet Matrjona pa pakaļdurvīm klusi aizlavījās uz policijas iecirkni. Tur pastāvīgi dzīvoja policists Mikita, kas lieliski bija ievingrinājis roku tieši satiksmē ar Turkeviču. Viņš tūdaļ flegmātiski nolika pie malas kurpnieka liesti un piecēlās no sola.

Turkevičs pa to laiku, neredzēdams nekāda labuma no ditirambiem, pamazām un uzmanīgi pārgāja uz satiru. Parasti viņš iesāka ar nožēlu, ka tā labdaris nez kādēļ atrod par vajadzīgu krāsot savus cienījamos sirmos matus ar zābaku ziedi. Tad, apbēdināts, ka viņa daiļrunībai neveltīja ne mazāko vērību, viņš pacēla balsi un sāka norāt labdari par nožēlojamo piemēru, kādu gūst pilsoņi no viņa nelikumīgās kopdzīves ar Matrjonu. Nonācis līdz šim kutelīgajam jautājumam, ģenerālis jau zaudēja cerību uz samierināšanos ar labdari un tāpēc ļāvās īstas daiļrunības iedvesmai. Diemžēl, parasti šajā runas vietā notika negaidīta, nepiederīga iejaukšanās; pa logu izliecās Koca dzeltenā un piktā seja, bet Turkeviču no mugurpuses satvēra sevišķi veikli piezadzies Mikita. Neviens no klausītājiem pat nemēģināja brīdināt oratoru par viņam draudošajām briesmām, jo Mikitas artistiskie paņēmieni modināja vispārēju sajūsmu. Ģenerālis, pusvārdā pārtraukts, pēkšņi kaut kā ērmīgi pazibēja gaisā un atgāzās augšpēdu uz Mikitas muguras, un pēc dažiem mirkļiem spēcīgais policists, viegli salīcis zem savas nastas, pūļa skaļo rēcienu pavadīts, rāmi devās uz aresta telpu. Vēl brīdis, un policijas iecirkņa melnās durvis atvērās kā baiga rīkle, bet ģenerālis, nevarīgi spārdīdamies ar kājām, svinīgi nozuda aiz tumšā cietuma durvīm. Nepateicīgais pūlis uzsauca Mikitam «urā» un pamazām izklīda.

Bez šīm krasi spilgtajām personībām baznīciņas tuvumā vēl mitinājās vesels bars tumšu, nožēlojamu skrandaiņu; to parādīšanās tirgū allaž sacēla lielu uztraukumu tirgus sievu vidū, kuras steidzās aizsegt savas mantas ar rokām, gluži kā perētāja vista aizsedz cālēnus, kad pie debesīm parādās lija. Mēļoja, ka šie nožēlojamie cilvēki, kas, izdzīti no pils, bija zaudējuši jebkuru atspaidu, esot apvienojušies draudzīgā kopienā un nodarbojoties starp citu ar sīkām zādzībām pilsētā un tās apkaimē. Šīs tenkas pamatojās vispirms uz to neapstrīdamo faktu, ka cilvēks nevar dzīvot bez barības; un, tāpēc ka visas šīs tumšās personības tā vai citādi bija atkāpušās no barības sagādes parastā ceļā un laimīgie pils iemītnieki viņiem atrāva vietējās filantropijas labumus, tad secinājums bija neizbēgams: vai nu viņiem jāzog, vai jānomirst badā. Viņi nenomira, tātad . . . pati viņu eksistence vērtās to noziedzīgās darbības pierādījumā.

Ja nu tas taisnība, tad nemaz nebija jāstrīdas par to, ka šīs kopdarbības organizētājs un vadonis nevarēja būt neviens cits kā pans Tiburcijs Drabs, visievērojamākā personība šo problemātisko raksturu vidū, kuri nespēja sadzīvot vecajā pilī.

Draba izcelšanos ietina visnoslēpumainākā nezināšanas tumsa. Cilvēki ar spēcīgu iztēli piedēvēja viņam aristokrātisku vārdu, ko viņš aptraipījis ar negodu un tādēļ viņam tas jāslēpj, turklāt viņš it kā esot piedalījies slavenā Karmeļuka karagājienos. Bet, pirmkārt, tam viņš vēl nebija diezgan vecs, otrkārt, Tiburcija ārienē nemanīja neviena aristokrātiskā vaibsta. Augums viņam bija liels; stipri salīkušais stāvs it kā liecināja par pārlaisto nelaimju nastu smagumu; spēcīgie sejas vaibsti bija rupji un izteiksmīgi. īsie, mazliet iesarkanie mati izspūruši; zemā piere, tik tikko uz priekšu izriestais apakšžoklis un sejas muskuļu vingrās kustības piešķīra viņa sejai pērtiķa izteiksmi; taču acis, kas spīdēja zem biezajām uzacīm, raudzījās noteikti un drūmi, un tajās mirdzēja viltība, skaudra vērība, enerģija un krietns saprāts. Kamēr viņa sejā mainījās vesels grimašu kaleidoskops, šīs acis nemainīja savu izteiksmi, un man, allaž pašam nemanot, bija bailīgi lūkoties šī dīvainā cilvēka ākstībās. Zem tām it kā gruzdēja dziļas, nemitīgas skumjas.

Pana Tiburcija rokas bija raupjas un tulznainas, lielās kājas zemnieciski neveiklas. Tāpēc arī vairums iedzīvotāju neatzina viņa aristokrātisko izcelšanos un pieļāva vienīgi varbūtību, ka viņš bijis kāda ievērojama pana kalpotājs. Bet tad atkal radās grūtības: kā lai izskaidro viņa fenomenālo izglītību, kas visiem bija acīm redzama. Visā pilsētā nebija neviena kroga, kurā pans Tiburcijs, uz mucas stāvēdams, nebūtu teicis veselas runas no Cicerona un citējis nodaļas no Ksenofonta, mācīdams ukraiņus, kas šeit pulcējās tirgus dienās. Atplestām mutēm ukraiņi bikstīja cits citu ar elkoņiem, bet pans Tiburcijs, paceldamies savās skrandās pāri visam pūlim, skandēja Katilinu vai stāstīja par Cezara varoņdarbiem vai arī par Mitri-data nodevību. Ukraiņi, no dabas vispār apveltīti ar bagātu fantaziju, šīm jūsmīgajām, kaut arī nesaprotamajām runām prata piešķirt savu ipašu jēgu . . . Un, kad, sizdams sev pa krūtīm un acīm zibsnīdams, viņš vērsās pie viņiem ar vārdiem: «Patres conscripti!»1 ari viņi sadrūma un cits citam teica:

—    Ak tu maitasgabals, kā lādas!

Kad pēc tam pans Tiburcijs, pacēlis acis pret griestiem, sāka deklamēt visgarākos latiņu periodus, ūsainie klausītāji viņam sekoja ar bijīgu un žēlu līdzjūtību. Viņiem tad šķita, ka deklamēt«!ja dvesele virmo nez kur nezināmā zemē, kur nerunā kristīgu cilvēku valodu, bet no oratora kaismajiem žestiem viņi secināja, ka viņš cieš smi gus pārdzīvojumus. Sī līdzjūtīgā uzmanība sasniedza vislielāko spriegumu, kad Tiburcijs, acis pārgriezis un blisinādams tikai ar to baltu miem, nomocīja auditoriju ar Virgilija un Homēra skandējumiom. Viņa balss tad skanēja tik dobjiem aizkapa grāvieniem, ka kaktos sēdošie klausītāji, ko visvairāk bija ietekmējis ebreju sīvais, nodūra galvas un, pavērsuši uz priekšu garos, apcirptos «čuprus», sāka elsot:

—    Ai-vai, pasaulīt, tavu žēlu valodu, jods viņu rāvis! — Un no acīm viņiem lāsoja asaras un ritēja pa garajām ūsām.

Tāpēc nav ko brīnīties, ka ukraiņu sadrūmušās sejas atplauka un rokas slīdēja plato bikšu kabatās pēc vara kapeikām, kad orators bija nolēcis no mucas un izplūdis jautros smieklos. Pana Tiburcija traģisko ekskursiju laimīgo beigu ielīksmoti, ukraiņi viņu dzirdīja ar degvīnu, apkampa, un viņa naģenē skanēdama bira sīknauda.

Ievērojot viņa izglītību, bija jārada jauna hipotēzē par šī savādnieka izcelšanos, hipotēzē, kas vairāk atbilstu minētajiem faktiem. Vienojās, ka pans Tiburcijs kādreiz būs bijis kāda grafa pils puika; grafs viņu kopā ar savu dēlu sūtījis mācībās pie jezuitu tēviem, īstenībā gan, lai spodrinātu jaunā paniča zābakus. Bet izrādījās — kamēr jaunais grafs visnotaļ baudīja svēto tēvu «disciplināros» sodus, viņa sulainis uzsūca visu gudrību, kas bija nolemta kundziņa galvai.

Sakarā ar noslēpumu, kas ietina Tibņrciju, starp citām profesijām viņam piedēvēja arī lieliskas zināšanas zintnieka mākslā. Ja druvās, kuras kā bangaina jūra sniedzās līdz pašām priekšpilsētas būdelēm, pēkšņi parādījās raganu «nezāles», tad vislabāk tās prata iznīdēt pans Tiburcijs, neapdraudot ne sevi, ne pļāvējus. Ja ļaunais «biedēklis»[8] vakaros uzlaidās uz kāda jumta un ar skaļiem kliedzieniem sauca nāvi, atkal aicināja Tiburciju un viņš ar Tita Livija pamācībām visai izveicīgi aizdzina ļauno putnu.

Tāpat neviens nemācēja pateikt, no kurienes panam Tiburcijam radušies bērni, taču fakts, ko neviens neprata izskaidrot, bija acīm redzams .. . pat divi fakti: gadus septiņus vecs zēns, prāva auguma un priekš saviem gadiem pārāk attīstīts, un maza, trīs gadus veca meitene.

Zēnu pans Tiburcijs atveda vai, pareizāk sakot, atnesa jau pirmajās dienās, kopš pats parādījās mūsu pilsētas apvārsnī. Kas attiecas uz meiteni, tad viņš acīm redzot uz dažiem mēnešiem bija aizbraucis gluži nepazīstamās zemēs, lai viņu atvestu.

Zēns, vārdā Vaļeks, gara auguma, tievs, melniem matiem, dažkārt bez jebkādas vajadzības drūmi slaistījās pa pilsētu, sabāzis rokas kabatās un mezdams apkārt skatienus, kas mulsināja veģu sieviņas. Meiteni redzēja tikai vienu vai divas reizes pana Tiburcija rokās, pēc tam viņa nez kur pazuda un kur atradās — nevienam nebija zināms.

Runāja par kaut kādām pazemēm uniatu kalnā blakus baznīciņai, un, tā kā tādos novados, kur tik bieži ar uguni un zobenu bija sirojuši tatari, kur kādreiz plosījās panu patvaļa un karstgalvji haidamaki turēja asiņainu tiesu, šādas pazemes nebija nekāds retums, visi šīm baumām ticēja, jo vairāk tāpēc, ka kaut kur taču šo tumšo klaidoņu orda dzīvoja. Novakarē viņi parasti nozuda tieši baznīciņas virzienā. Turp savā miegainajā gaitā tipināja profesors, noteikti un strauji soļoja pans Tiburcijs; turp arī Turkevičs streipuļodams pavadīja neganto un nevarīgo Lavrovski; turp novakarē, ienirstot krēslā, aizgāja arī citi tumši stāvi, un nebija tik droša cilvēka, kas uzdrošinātos viņus izsekot pa mālainajām kraujām. Izrakņātajam kapu kalnam bija nelāga slava. Vecajā kapsētā drēgnajos rudens vakaros iedegās zilas ugunis, bet baznīciņā apogi brēca tik spalgi un skaļi, ka no šo sasodīto putnu brēcieniem pat bezbailīgajam kalējam sažņaudzās sirds.

III. Es un mans tēvs

—     Nelāgi, jaunais cilvēk, nelāgi! — bieži vien man teica vecais pils Janušs, satikdams mani pilsētas ielās pana Turkeviča pavadībā vai arī pana Draba klausītāju vidū.

Un vecais pie tam skurināja savu sirmo bārdu.

—     Nelāgi, jaunais cilvēk, — jūs esat iekļuvis sliktā sabiedrībā! Zēl, gauži žēl cienījamu vecāku dēla, kas neglabā ģimenes godu.

Tiešām, kopš tā laika, kad nomira māte, bet tēva bargā seja kļuva vēl drūmāka, mani mājās redzēja ļoti reti. Vēlīnos vasaras vakaros es žagos pa dārzu kā jauns vilcēns, vairīdamies satikties ar tēvu, ar īpašām ierīcēm atvēru savu logu, ko pa pusei aizsedza biezās ceriņu lapotnes, un klusi apgūlos. Ja māsiņa blakus istabā savās šūpotnēs vēl negulēja, es iegāju pie viņas, un mēs klusi viens otru apmīļojām un' rotaļājāmies, cenzdamies neuzmodināt īgno, veco aukli.

Bet rītā, gaismiņai svīstot, kad visi vēl gulēja, es jau dārza leknajā, augstajā zālē pametu rasainas pēdas, pārkāpu pāri žogam un devos uz dīķi, kur mani gaidīja ar makšķerēm tādi paši nebēdnieki biedri, vai arī devos uz dzirnavām, kur samiegojies dzirnavnieks tikko bija atvēris aizsprostu un ūdens, liegi saviļņodams kā spoguli dzidro līmeni, plūda «renēs» un moži ķērās pie dienas darba.

Lielie dzirnavu rati, trokšņaino ūdens grūdienu atmodināti, .m nodrebēja, it kā negribot padevās, kā nevēlēdamies pamosties, bet jau pēc dažiem mirkļiem sāka griezties, šķiezdami putas un mazgādamies saltajās strūklās. Tad lēni un nopietni sakustējās resnie veltņi, dz.ir navās sāka klaudzēt zobrati, šņāca dzirnakmeņi un no mūžvecās dzii navu ēkas spraugām veseliem mākoņiem cēlās baltie miltu putekļi.

Tad es devos tālāk. Man patika sagaidīt dabas atmodu; es priecājos, ja laimējās izbiedēt aizsnaudušos cīruli vai izdzīt no vagas bailīgo zaķēnu. No trīsenēm, no pļavu ziedu kausiņiem bira rasa, kad es cauri druvām devos uz aizpilsētas birzi. Koki mani saņēma ar laiska snauda čukstiem. Pa cietuma logiem vēl neraudzījās bālās, drūmās arestantu sejas, un tikai sardze, šautenēm skaļi žvadzot, staigāja gar sienām, nomainīdama nogurušos naktssargus.

Es jau biju paguvis paveikt tālu pastaigu un tomēr pilsētā vēl aizvien satiku samiegojušos cilvēkus, kas taisīja vaļā aizvērtņus. Bet saule, palūk, jau paceļas pār kalnu, aiz dīķiem atskan spalgs zvans, aicinādams ģimnāzistus, un izsalkums mani raida mājās pie rīta tējas.

Vispār visi mani sauca par klaidoni, palaidni zeņķi un tik bieži man pārmeta dažādas ļaunas tieksmes, ka arī es beidzot pats sāku ticēt šiem apgalvojumiem. Tēvs arī tiem noticēja un dažkārt izmēģinājās nodarboties ar manu audzināšanu, bet šie mēģinājumi allaž beidzās ar neveiksmi. Redzot stingro un drūmo seju, ko apēnoja nedziedināmu bēdu skarbais zīmogs, es mulsu un noslēdzos sevī. Es stāvēju tēva priekšā mīņādamies, burzīdams bikšeles un raudzīdamies apkārt. Lāgiem man krūtīs kaut kas saviļņojās; gribējās, lai viņš mani apskautu, iesēdinātu klēpī un apmīļotu. Tad es pieglaustos viņa krūtīm, un varbūt mēs abi — bērns un bargs vīrs — sāktu raudāt par mūsu kopīgo zaudējumu. Bet viņš lūkojās manī aizmiglotām acīm, it kā raudzīdamies pāri manai galvai, un es no šī man nesaprotamā skatiena ierāvos sevī.

— Vai tu atceries māmiņu?

Vai es viņu atceros? Ai, protams, es viņu atceros! Atceros, ka, dažreiz nakti atmozdamies, es tumsā meklēju viņas liegās rokas un cieši tām pieglaudos, apklādams tās ar skūpstiem. Atceros, ka viņa, būdama slima, sēdēja pie atvērta loga un skumji lūkojās brīnišķīgajā pavasara ainavā, ardievodamās no tās sava mūža pēdējā gadā. . .

Ai, protams, es viņu atceros! . . . Kad viņa, visa puķēm klāta, jauna un daiļa gulēja ar nāves zīmogu bālajā sejā, es, kā zvērēns ierāvies kaktā, lūkojos viņā kvēlām acīm, kuru priekšā pirmoreiz pavērās visas dzīvības un nāves noslēpuma šausmas. Bet pēc tam, kad viņu aiznesa nepazīstamu ļaužu barā, vai gan manas elsas neskanēja kā apspiesti vaidi pirmās sērdienīgās nakts tumsā?

Ai, protams, es viņu atceros! . . . Tagad bieži dziļā pusnaktī es atmodos, un mana bērna sirds trīsēja mīlestībā — es atmodos ar laimes smaidu, svētlaimes neziņā, ko man bija iedvesuši rožainie bērnības sapņi. Un atkal kā agrāk man likās — māte ir ar mani, mani tūliņ apņems mīļie, maigie glāsti. Bet manas rokas tiecās tukšajā tumsā, un sirdi pārņēma rūgtas vientulības sajūta. Tad es spiedu rokas pie savas mazās, sāpēs pukstošās sirds, un manus vaigus dedzināja karstas -asaru straumes.

Ai, protams, es viņu atceros! … Bet, kad garais, drūmais vīrs, kurā es vēlējos saskatīt radniecisku dvēseli, bet tomēr nespēju, man to jautāja, es vēl vairāk ievilkos sevī un klusi izrāvu savu rociņu no viņa rokām.

Tad viņš novērsās no manis ar īgnumu un sāpēm. Viņš juta, ka tam uz mani nav ne mazākās ietekmes, ka starp mums atrodas it kā nepārkāpjama siena. Viņš viņu pārlieku mīlēja, kad tā bija dzīva, un nepamanīja mani savā laimē. Tagad mani no viņa šķīra smagās bēdas.

Pamazām bezdibenis, kas mūs attālināja, kļuva aizvien platāks un dziļāks. Tēvs jo dienas jo vairāk pārliecinājās, ka es esmu — ļauns un samaitāts zeņķis ar nežēlīgu, savtīgu sirdi, un apziņa, ka viņam vajag, bet viņš nespēj ar mani nodarboties, ka viņam vajag mani mīlēt, bet viņš šai mīlestībai neatrod savā sirdī vietas, vēl pavairoja tēva nelabvēlīgo noskaņojumu. Un es to izjutu. Dažkārt, paslēpies krūmos, es viņu novēroju: redzēju, kā viņš soļoja pa alejām, vienmēr paātrinādams gaitu, un aiz nepanesamām dvēseles mokām skaļi vaidēja. Tad mana sirds kaisa žēlumā un līdzjūtībā. Kādreiz, kad viņš, saķēris ar rokām galvu, apsēdās uz sola un sāka raudāt, es nenocietos un izskrēju no krūmiem uz taciņas, sekodams nenoteiktai dziņai, kas mani vilka pie šī cilvēka. Bet tēvs, atmodināts no drūmajām un bezcerīgajām sāpēm, bargi paraudzījās manī un apturēja mani ar saltu jautājumu:

— Ko tev vajag?

Man nekā nevajadzēja. Es strauji novērsos, kaunēdamies savu jūtu uzplūduma, baiļodamies, ka to neizlasa manā samulsušajā sejā. Aizskrējis dārza biezoknī, es metos ar seju zālē un aiz īgnuma un sāpēm rūgti raudāju.

Sākot ar sešu gadu vecumu, es jau izjutu vientulības šausmas.

Māsiņai Soņai bija četri gadi. Es viņu kvēli mīlēju, un viņa man atmaksāja ar tādu pašu mīlestību; taču nodibinājies uzskats, k> es esmu nelabojams mazs paklīdenis, uzcēla arī starp mums augstu sienu. Ikreiz, kad es sāku ar viņu rotaļāties, pēc sava paraduma skaļi un pārgalvīgi, vecā aukle, kas mūžīgi bija miegaina un aizvērtām acīm nemitīgi plucināja vistu spalvas spilveniem, strauji saķēra m.inu S>1,111 un aiznesa savā istabā, mezdama uz mani sirdīgus skatienus; tidos gadījumos viņa man allaž atgādināja izspūrušu perētāju vistu, sevi es salīdzināju ar plēsoni liju, bet Soņu ar mazu cālēnu. Man bija ļoti sāpīgi un nepatīkami. Nav ko brīnīties, ka drīz vien es atmetu visus mēģinājumus uzjautrināt Soņu ar savām noziedzīgajām rotaļām, bet vel pēc kāda laiciņa māja un dārzs, kur neviens man neizrādīja laipnību un mani neapmīļoja, man šķita šauri. Es sāku klaiņāt. Mani sagrāba dīvainas nojautas un dzīves alkas. Man allaž likās, ka kaut kur šajā plašajā un nezināmajā pasaulē, aiz vecā dārza žoga, es ko atradīšu; šķita, man kaut kas jāpaveic, un es to varu paveikt, tikai nezināju, ko īsti; un pret šo nezināmo manās sirds dzīlēs kaut kas modās, kairinādams un vilinādams. Visu laiku es gaidīju šo jautājumu atrisinājumu un instinktivi vairījos ir aukli ar tās spalvām, ir mūsu dārza pazīstamās, laiskās ābeļu šalkas, ir muļķīgo nažu šķindoņu, kas radās virtuvē, kur kapāja kotletēm gaļu. Kopš tā laika pie citiem man ne visai glaimojošiem epitetiem pievienojās vēl ielas puikas un klaidoņa nosaukums; taču es to neievēroju. Pie pārmetumiem es biju pieradis un panesu tos tāpat, kā panesu pēkšņu lietu vai saules tveici. īgni es noklausījos piezīmes, bet rīkojos pēc sava prāta. Slaistoties pa ielām, es bērnišķi ziņkārām acīm vēroju pilsētiņas un tās mājiņu vienkāršo dzīvi, klausījos, kā sīca telegrāfā stieples gar šoseju tālu no pilsētas trokšņa, cenzdamies uztvert, kādas vēstis plūst pa tām no tālajām, lielajām pilsētām, vai arī klausījos vārpu šalkās vai vēja čukstos virs augstajiem haidamaku kapiem. Ne vienreiz vien manas acis plaši atvērās, ne vienreiz vien es ar slimīgām baismām apstājos pie dzīves ainām . . Veidols pēc veidola, iespaids pēc iespaida kā spilgti plankumi nogūlās manā dvēselē; es uzzināju un redzēju daudz ko tādu, ko neredzēja par mani daudz vecāki bērni, un pa to laiku tas nezināmais, kas modās bērna dvēseles dzīlēs, kā agrāk skanēja nerimtīgi un noslēpumaini, kairi un aicinoši.

Kad vecenes bija laupījušas pilij manās acīs visu pievilcību un cieņu, kad es līdz pēdējam pazinu visus pilsētas netīros kaktus, tad sāku raudzīties tālē, uz kalnā redzamo uniatu baznīciņu. Sākumā es kā bailīgs zvērēns apstaigāju to no visām pusēm, baiļodamies kāpt kalnā, kam bija tik slikta slava. Bet, jo vairāk es iepazinos ar apkārtni, jo vairāk saskatīju tikai klusus kapus un sagruvušus krustus. Nekur nemanīja ne mazāko zīmju, ka te mitinātos cilvēki. Viss te bija tik rāms, kluss, pamests un tukšs. Tikai pati baznīciņa sadrūmusi raudzījās ar saviem tukšajiem logiem, it kā nodevusies kādai skumjai domai.. Man iegribējās to visu apskatīt, paraudzīties iekšienē, lai galīgi pārliecinātos, ka arī tur, izņemot putekļus, nekā nav. Bet, tā kā šādu ekskursiju pasākt vienam būtu ir baigi, ir neērti, tad es pilsētas ielāssalasīju nelielu pulciņu no trim nebēdniekiem, iesaistīdams tos šajā pasākumā ar solījumu pagādāt veģus un ābolus no mūsu dārza.

IV. Es iegūstu jaunus paziņas

Ekskursijā mēs devāmies pēc pusdienas un, pienākuši pie kalna, sākām kāpt augšup pa mālainiem nogruvumiem, ko bija izrakņājušasiedzīvotāju lāpstas un pavasara pali. Nogruvumi atsedza kalna nogāzes, un vietumis no māliem bija izsprūduši balti, satrūdējuši kauli. Vienā vietā bija redzams satrunējuša zārka stūris, bet citā ņirdza zobus cilvēka galvaskauss, raudzīdamies uz mums ar melnajiem acu dobumiem.

Beidzot, cits citam palīdzēdami, mēs steidzīgi no pēdējās kraujas uzrāpāmies kalnā. Saule jau laidās uz rietu. Slīpie stari liegi zeltīja vecās kapsētas zaļo mauriņu, rotājās uz greizajiem krustiem, laistījās vēl neizdauzītajās baznīciņas rūtīs. No pamestās kapsētas dvesa klusums un dziļš miers. Seit mēs vairs neredzējām ne galvaskausus, ne kaulus, ne zārkus. Zaļā svaigā zāle ar līdzenu, mazliet uz pilsētas pusi nogāzenu segu rūpīgi slēpa savās skavās ir šausmas, ir nāves neglītumu.

Mēs bijām vieni; apkārt rosījās tikai zvirbuļi, un bezdelīgas klusu laidās iekšā un ārā pa vecās baznīciņas logiem, kura stāvēja drūmi salīkusi starp zāļainajiem kapiem, vienkāršajiem krustiem, pussagruvušajām mūra kapličām, uz kuru drupām auga lekna zāle, zaigoja gundegu, pļavas āboliņa un vijolīšu daudzkrāsainie ziedu kausiņi.

—    Neviena nav, — kāds no maniem pavadoņiem ierunājās.

—    Saule riet, — cits iebilda, raudzīdamies saulē, kas vēl gan nebija norietējusi, bet jau slīdēja lejup.

Baznīciņas durvis bija cieši aizsistas, logi atradās augstu virs zemes; taču ar biedru palīdzību es cerēju tur uzrāpties un paraudzīties baznīciņas iekšienē.

—   Nevajag! — viens no maniem pavadoņiem izsaucās, pēkšņi zaudējis visu drosmi, un saķēra mani aiz rokas.

—    Vācies pie velna, zaķapastala! — viņam uzkliedza vecākais no mūsu mazās armijas, visai pakalpīgi piedāvādams man savu muguru.

Es drosmīgi uzrāpos uz tās; tad viņš izslējās, un es kājās nostājos viņam uz pleciem. Tādā stāvoklī es bez pūlēm varēju ar roku aizsniegt loga ietvaru un, pārliecinājies par tā izturību, uzrāpos uz palodzesun tur apsēdos.

—    Nu, kas tur ir? — no apakšas man ar lielu interesi vaicāja.

Es klusēju. Pārliecies pāri palodzei, es lūkojos bazniciņā, un no turienes man dvesa pretī pamesta dievnama svinīgais klusums. Augstās, šaurās ēkas iekšiene bija bez jebkādiem izgreznojumiem. Rietošas saules stari, brīvi plūzdami pa atvērtajiem logiem, izrakstīja ai spilgtu zeltu vecās, apdrupušās sienas. Es redzēju aizslēgto durvju iekšpusi, sagruvušo luktu, vecās, saburbējušās kolonas, it kā salīkušas z.cm pārmērīgā smaguma. Kakti bija pieausti ar zirnekļu tīkliem, un tajos slēpās tā īpašā tumsa, kāda apņem visus tādu vecu ēku kaktus. Alsta tums no loga līdz grīdai šķita daudz lielāks nekā no ārpuses. Es raudzījos kā dziļā bedrē un nevarēju saskatīt tos dīvainos priekšmetus, kas ērmīgi rēgojās uz grīdas.

Maniem biedriem pa to laiku bija apnicis stāvēt lejā, gaidot no manis ziņas, un tāpēc viens no viņiem, veikdams to pašu proceduru, ko es jau biju paveicis, nosēdās man blakus aiz loga ietvara.

—    Altāris, — viņš teica, ieskatīdamies dīvainajā priekšmetā uz grīdas.

—    Un kroņlukturis.

—    Evaņģēlija galdiņš.

—    Bet kas tur? — viņš ziņkāri vaicāja, norādot uz tumšo priekšmetu, kas atradās līdzās altarim.

—    Mācītāja cepure.

—    Nē, spainis.

—    Kāda velna pēc šeit spainis?

—   Varbūt tur kādreiz bijušas ogles kvēpnīcai.

—    Nē, tā nudien ir cepure. Turklāt mēs to varam apskatīt. Ņemsim un piesiesim pie ietvara jostu un tu pa to laidīsies zemē.

—   Tā tikai trūka! . . . Lien pats, ja gribi!

—    Nu un tad? Domā, nenolaidīšos?

—    Laidies vien!

Sekodams pirmajam impulsam, es cieši sasēju divas siksnas, piestiprināju tās pie ietvara un, vienu galu atdevis biedram, pats karājos otrā. Kad mana kājā pieskārās grīdai, es nodrebēju, bet skatiens mana biedra līdzjūtīgajā sejā atjaunoja manu drosmi. Noklaudzēja papēžu troksnis, atbalsodamies griestos, baznīciņas tukšumā, tās tumšajos kaktos. Daži zvirbuļi izspurdza no ierastajām vietām luktā un pa lielu caurumu jumtā izlaidās ārā. No sienas, uz kuras logiem mēs bijām sēdēiuši. manī pēkšņi lūkojās barga bārdaina seja ar ērkšķu vainagu galvā. Tas bija milzīgs krustā sistā tēls, kas pacēlās līdz pašiem griestiem.

Mani pārņēma baismas; drauga acis iekvēlojās ārkārtīgā ziņkārē un līdzjūtībā.

—   Vai tu iesi klāt? — viņš klusi jautāja.

—    Iešu, — es tāpat atbildēju, sevi drošinādams. Bet šajā brīdī notika kas pavisam negaidīts.

Sākumā bija dzirdams klaudziens un no luktas krītoša apmetuma troksnis. Augšā kaut kas sakustējās, gaisā stīdza putekļu mākonis, un pret caurumu jumtā, savicinājusi spārnus, pacēlās liela, pelēka masa. Milzīga pelēka pūce, mūsu rosmes iztraucēta, izlaidās no tumšā kakta, pavīdēja, iezīmēdamās pa caurumu debesu zilajā fonā, un izspurdza ārā.

Es jutu konvulsīvu baiļu uzplūdumu.

—    Velc! — es uzsaucu biedram, saķerdams siksnu.

—    Nebaidies, nebaidies! — viņš mani mierināja, gatavodamies izvilkt dienas gaismā un saulē.

Bet piepeši viņa seju izķēmoja šausmas; viņš iekliedzās un vienā mirklī nozuda, nolēkdams no loga. Es atskatījos un ieraudzīju savādu parādību, kas, starp citu, mani vairāk pārsteidza nekā izbiedēja.

Tumšais mūsu ķildas priekšmets, vai nu cepure, vai spainis, kas galu galā izrādījās pods, pavīdēja gaisā un manu acu priekšā pazuda zem altara. Es tikai paguvu saskatīt nelielas, it kā bērna rokas apveidus.

Grūti attēlot manas izjūtas šajā brīdī. Tās nebija ciešanas; jūtas, kas mani sagrāba, nevar pat nosaukt par bailēm. Es atrados viņpasaulē. Nez no kurienes, it kā no aizsaules līdz manim atskanēja triju bēgošo bērnu kāju pāru sīkā dipoņa. Taču drīz apklusa arī šis troksnis. Es kādu dīvainu un neizskaidrojamu cēloņu dēļ biju viens kā kapā.

Laika sajūta bija izzudusi, tāpēc nevaru pateikt, vai tas bija drīz, kad es zem altara sadzirdēju apvaldītus čukstus.

—    Kāpēc tad viņš nelien atpakaļ?

—    Izbijās, redzi.

Pirmā balss man šķita pavisam bērnišķīga; otra varēja būt zēna manos gados. Man arī likās, ka vecā altara spraugās iezibējās tumšu acu pāris.

—    Ko viņš tagad iesāks? — no jauna atskanēja čuksti.

—    Nu pagaidi! — atbildēja vecākā balss.

Zem altara sāka spēji rosīties, tas gandrīz salīgojās, un tai pašā brīdī no tā apakšas izlīda kāds stāvs.

Tas bija gadās deviņus vecs puisēns, par mani lielāks, kalsens un tievs kā niedre. Viņš bija ģērbies netīrā kreklelī, rokas turēja sabāzis šauru un īsu bikšeļu kabatās. Pār melnajām, domīgajām acīm nokarājās tumšas matu sprogas.

Lai gan nepazīstamais, kas bija parādījies uz skatuves tik negaidītā un ērmīgā veidā, tuvojās man ar to bezbēdīgi pārgalvīgo izskatu, ar kādu mūsu tirgus laukumā allaž cits citam tuvojas puikas, gatavi uz plūkšanos, es tomēr, viņu ieraudzījis, kļuvu daudz drošāks. Es kļuvu vēl drošāks, kad no tā paša altara apakšas vai, pareizāk sakot, no lūkas, kas bija paslēpta zem altara baznīciņas grīdā, aiz zēna parādījās vēl viena netīra sejiņa gaišu matu ietvarā, zibsnīdama uz mani bērnišķi ziņkārām, zilām acīm.

Es mazliet pavirzījos nost no sienas un pēc mūsu tirgus bruņnieciskajiem likumiem arī sabāzu rokas bikšu kabatās. Tā bija zīme, ka es no pretinieka nebīstos un pat pa daļai norādu, ka viņu nicinu.

Mēs nostājāmies viens otram pretī un pārmijām skatienus. Nomērījis mani no galvas līdz kājām, puika vaicāja:

—    Ko tu šeit meklē?

—   Tāpat, — es atbildēju. — Kas tev par daļu?

Mans pretinieks uzrāva plecu, it kā gribēdams izņemt roku no kabatas un man belzt.

Es pat acu nepamirkšķināju.

—    Gan es tev parādīšu! — viņš draudēja.

Es izriezu krūtis.

—    Nu, sit. .. pamēģini! . . .

Brīdis bija kritisks; no tā atkarājās tālāko attieksmju raksturs. Es gaidīju, taču pretinieks, nomērījis mani ar to pašu vērīgo skatienu, nekustējās.

—    Es pats, bračkiņ … arī . . . — es noteicu, bet jau miermīlīgāk.

Pa to laiku meitene, atspiedusies ar roķelēm pret baznīciņas grīdu,

arī mēģināja izrāpties no lūkas. Viņa krita, atkal piecēlās un beidzot nedrošiem solīšiem tuvojās puisēnam. Piegājusi gluži klāt, viņa tam cieši pieķērās, piespiedās un lūkojās uz mani ar pārsteigtu un pa daļai izbiedētu skatienu.

Tas visu izšķīra: kļuva pavisam skaidrs, ka tādā stāvoklī puika nevar kauties, un es, protams, biju pārāk augstsirdīgs, lai izmantotu viņa kļūmīgo stāvokli.

—    Kā tevi sauc? — puisēns vaicāja, glāstīdams ar roku gaišmataino meitenes galviņu.

—    Vasja. Bet kas tu tāds?

—    Es esmu Vaļeks … Es tevi pazīstu: tu dzīvo dārzā pie dīķiem. Jums ir lieli āboli.

— Tas tiesa, āboli mums ir labi . . . vai gribi?

Izņēmis no kabatas divus ābolus, kas bija domāti kā maksa manai negodīgi aizbēgušajai armijai, es vienu no tiem iedevu Vaļekam un otru sniedzu meitenītei. Bet viņa, piespiedusies pie Vaļeka, slēpa savu seju.

—    Baidās, — tas sacīja un pats pasniedza ābolu meitenītei.

—    Kāpēc tu šeit ielīdi? Vai tad es kādreiz esmu līdis jūsu dārzā? — viņš pēc tam vaicāja.

—    Nu, nāc vien! Es priecāšos, — es viesmīlīgi atbildēju. Sī atbilde Vaļeku samulsināja, viņš iegrima domās.

—    Es tev nevaru būt biedrs, — viņš skumji atteica.

—     Kāpēc? — es attraucu, skumjās balss apbēdināts, kādā bija -izteikti šie vārdi.

—    Tavs tēvs ir pans tiesnesis.

—    Nu kas tad par to? — es no visas sirds brīnījos. — Tu taču rotaļāsies ar mani, nevis ar tēvu.

Vaļeks papurināja galvu.

—    Tiburcijs nelaidīs, — viņš sacīja, un, tā kā šis vārds viņam ko atgādināja, viņš piepeši apķērās: — Paklau . . . Liekas, tu esi jauks puisis, bet tomēr būs labāk, ja tu iesi. Ja tevi šeit satiks Tiburcijs, tev klāsies ļauni.

Es piekritu, ka man nudien laiks iet projām. Pēdējie saules stari jau aizslīdēja gar bazniciņas logiem, bet pilsēta bija patālu.

—    Kā lai es no šejienes tieku ārā?

—    Es tev parādīšu ceļu. Mēs iziesim kopā.

—    Bet viņa? — es ar pirkstu norādīju uz mūsu mazo dāmu.

—    Marusja, vai? Viņa arī nāks kopā ar mums.

—    Kā, vai pa logu?

Vaļeks brīdi pārdomāja.

—     Nē, pag: es tev palīdzēšu uzrāpties uz loga, bet mēs iziesim pa citu ceļu.

Ar sava jaunā drauga palīdzību es nokļuvu uz loga. Atraisījis siksnu, es to aptinu ap ietvaru un, turēdamies pie tās abiem galiem, paliku karājoties gaisā. Tad, atlaidis vaļā vienu galu, es nolēcu zemē un norāvu arī siksnu. Vaļeks un Marusja mani jau gaidīja ārpusē pie sienas.

Saule tikko kā bija aizslīdējusi aiz kalna. Pilsēta grima mēļi dūmakainā mijkrēslī, un vienīgi salas augsto papeļu galotnes pēdējo rietošās saules staru mirdzā iezaigojās spilgti kā tīrs zelts. Man šķita, ka kopš tā laika, kad es biju nokļuvis šeit, vecajā kapsētā, aiztecējusi vismaz diena un nakts, ka tas viss noticis vakar.

—    Cik labi! — es izsaucos, tuvīnā vakara svaiguma apņemts un ar pilnu krūti ieelpodams valgo dzestrumu.

—    Seit ir garlaicīgi … — skumji iebilda Vaļeks.

—    Vai jūs vienmēr šeit dzīvojat? — es ievaicājos, kad mēs trijatā sākām doties no kalna lejup.

—    Nūja.

—    Kur tad ir jūsu māja?

F.s nespēju iedomāties, ka bērni varētu dzīvot bez mājas.

Valeks pavīpsnāja ar savu parasto skumjo smaidu un nekā neatbildēja.

Mēs apgājām apkārt stāvajām kraujām, jo Vaļeks zināja ērtāku ce'u. Izpāiuši cauri izžuvušā purva niedrājam un pa šaurām laipiņām pārgājuši pāri upītei, mēs atradāmies kalna pakājē — līdzenumā.

Seit bija jāatvadās. Paspiedis sava jaunā paziņas roku, es to pastiepu ari meitenei. Viņa laipni sniedza man pretī savu mazo rociņu un, lūkodamās augšup ar zilajām acīm, vaicāja:

—    Vai tu atnāksi pie mums atkal?

—    Atnākšu, — es atbildēju, — visādā ziņā! …

—     Nu, labs ir, — Vaļeks domīgi piebilda, — nāc ar, tikai Ulda laikā, kad mūsējie būs pilsētā.

—    Kas tie tādi «jūsējie»?

—    Nu, mūsējie . . . visi: Tiburcijs, Lavrovskis un Turkevičs. Profesors … tas varbūt netraucēs.

—    Labi. Es novērošu, kad viņi ieradīsies pilsētā, un tad atnākšu. Bet pagaidām ardievu!

—    Ei, paklau, — Vaļeks man uzsauca, kad jau biju pagājis dažus soļus. — Bet vai tu nepļāpāsi par to, ka esi bijis pie mums?

—    Neteikšu nevienam, — es noteikti atbildēju.

—    Nu, tad labi. Bet tiem saviem muļķiem, ja viņi sāk uzmākties, pasaki, ka satiki velnu.

—    Labi, pateikšu.

—    Nu ardievu!

—    Ardievu!

Pār Kņazu Pūru slīga bieza krēsla, kad es tuvojos sava dārza žogam. Pār pili pacēlās mēness šaurais sirpis, iemirdzējās zvaigznes. Es jau gribēju rāpties uz žoga, kad kāds satvēra manu roku.

—     Vasja, draugs, — satrauktā balsī ierunājās mans aizbēgušais biedrs. — Kā tad tā? . . . Draudziņ! . . .

—    Nu tā, redzi.. . Bet jūs visi mani pamētāt! . . .

Viņš nodūra galvu, taču kauna jūtas pārvarēja ziņkāre, un viņš atkal ievaicājās:

—    Kas tad tur bija?

—    Kas? — es atbildēju balsī, kura nepielaida nekādu šaubu, — protams, velni.. . Bet jūs esat gļēvuļi.

Un, atkratījies no apmulsušā biedra, es uzrāpos uz žoga.

Pēc ceturtdaļstundas es jau gulēju dziļā miegā, un sapnī man tiešām rādījās velni, jautri izlēkdami no melnās lūkas. Vaļeks tos dzenāja ar vītola vicu, bet Marusja, līksmi zibsnīdama ar acīm, smējās un sita plaukstas.

V. Pazīšanās turpinās

Kopš tā laika es pilnīgi nodevos jaunajiem paziņām. Vakarā apguldamies un rītos pieceldamies, es domāju tikai par gaidāmo gājienu uz kalnu. Pa pilsētas ielām es tagad slaistījos ar vienu nolūku — izsekot,«vai šeit atrodas visa sabiedrība, ko Janušs raksturoja ar vārdu

«slikta sabiedrība»; un, ja Lavrovskis vārtījās peļķēs, ja Turkevičs un Tiburcijs plātījās savu klausītāju priekšā, bet tumšie subjekti ložņāja pa tirgu, es tūliņ jozu cauri purvam uz kalnu, uz baznīciņu, iepriekš piebāzis kabatas ar āboliem, kurus es brīvi drīkstēju raut, un ar gardumiem, ko allaž glabāju saviem draugiem.

Vaļeks, kas vienmēr bija gaužām nopietns un ar savu pieauguša cilvēka izturēšanos iedvesa man cieņu, pieņēma šīs dāvanas vienkārši un lielāko tiesu nolika sāņus, glabādams māsiņai, bet Marusja allaž sasita rociņas, un viņas acis iemirdzējās sajūsmā; meitenītes bālajā sejiņā iesitās sārtums, viņa smējās, un šie mūsu mazās draudzenites smiekli atbalsojās sirdīs, atalgodami par konfektēm, ko mēs viņas labā ziedojām.

Tas bija bāls, sīciņš radījums, līdzīgs puķei, kas izaugusi bez saules stariem. Lai gan viņai bija četri gadi, tā tomēr vēl staigāja nedroši ar līkajām kājiņām un līgojās kā smildziņa; viņas rociņas bija tievas un caurspīdīgas; galviņa uz tievā kakliņa šūpojās kā lauku pulkstenīša ziedu kausiņš; acis lāgiem raudzījās tik skumji kā lielam cilvēkam un smaids tik ļoti atgādināja manu māti tās pēdējās dienās, kad viņa reizēm sēdēja pie atvērta loga un vējš plivināja tās gaišos matus, ka man pašam sametās skumji un acīs riesās asaras.

Neviļus es viņu salīdzināju ar savu māsiņu: viņas bija viena vecuma, taču Soņa bija apaļa kā bumbulīte un tvirta kā gumijas bumbiņa. Rotaļādamās viņa tik nebēdnīgi skraidīja, tik skaļi smējās, viņai mugurā allaž bija tik skaistas drēbes, un melnajās bizēs istabene viņai ik dienas iepina sārtu lenti.

Bet mana mazā draudzenīte nekad neskrēja un smējās gaužām reti; taču, kad viņa smējās, tās smiekli skanēja kā vissīkākais sudraba zvaniņš, ko pat desmit soļu attālumā nevar sadzirdēt. Viņas drēbes bija netīras un novalkātas, bizē nebija lentes, bet mati bija lielāki un krāšņāki nekā Soņai, un Vaļeks man par lielu brīnumu tos prata ļoti veikli sapīt, ko arī ik rītus darīja.

Es biju liels karstgalvis. «Šim mazajam,» par mani mēdza teikt vecāki ļaudis, «rokas un kājas pielietas ar dzīvsudrabu,» — un tam es pats arī ticēju, lai gan skaidri nespēju aptvert, kas un kādā veidā pie manis paveicis šo operāciju. Jau pirmajās dienās es savu rosmi ienesu arī jauno paziņu sabiedrībā. Diezin vai vecās «kapelas» atbalss jebkad bija atkārtojusi tik skaļus saucienus kā tai laikā, kad es centos izkustināt un ieraut savās rotaļās Vaļeku un Marusju. Tomēr tas man lāgā neveicās. Vaļeks nopietni lūkojās manī un meitenītē, un ikreiz, kad es Marusju spiedu skrieties, viņš sacīja:

— Nē, viņa tūliņ sāks raudāt.

Tiešām, kad es.viņu sapurināju un piespiedu skriet, Marusja, izdzirdusi aiz sevis manus soļus, pēkšņi pagriezās man pretī,'pacēlusi

rociņas virs galvas it kā aizsargādamās, palūkojās manī kā sprostā noķerts nevarīgs putniņš un sāka skaļi raudāt. Es gluži apjuku.

—    Redzi nu, — Vaļeks sacīja, — viņai nepatīk rotaļas.

Viņš to apsēdināja zālītē, plūca puķes un meta meitenītei; viņa mitējās raudāt un klusi kārtoja ziedus, kaut ko čaloja, pievērsdamas zeltainajām gundegām, un spieda pie lūpām zilos pulkstenīšus. Ari es norimu un apgūlos blakus Vaļekam pie Marusjas.

—    Kāpēc viņa tāda? — es beidzot vaicāju, norādīdams ar acīm uz mazo.

—    Skumja, vai? — Vaļeks atvaicāja un tad teica gluži pārliecināta cilvēka balsī: — Redzi, tas no pelēkā akmens.

—    No kāda pelēkā akmens? — es neizpratnē jautāju.

—     Pelēkais akmens izsūcis no viņas dzīvību, — Vaļeks atkal paskaidroja, kā iepriekš raudzīdamies debesīs. — Tā saka Tiburcijs… Tiburcijs zina visu.

—    Jā-ā, — kā klusa atbalss atkārtoja meitenīte: — Tiburcijs zina visu. ,

Es nenieka nesapratu no šiem mīklainajiem vārdiem, ko Vaļeks bi ja dzirdējis no Tiburcija, taču arguments, ka Tiburcijs zina visu, atstāja uz mani iespaidu. Es atspiedos uz elkoņa un pavēros Marusjā. Viņa sēdēja tā, kā to bija nosēdinājis Vaļeks, un arvien vēl tāpat kārtoja puķes; viņas tievo rociņu kustības bija lēnas, bālajā sejiņā ap acīm tumši zili loki, garās skropstas nolaistas. Raugoties šajā sīciņajā, sērīgajā augumiņā, man kļuva skaidrs, ka Tiburcija vārdos — kaut arī es nesapratu to jēgu — slēpjas rūgta patiesība. Nebija šaubu, ka kāds izsūca dzīvību šai dīvainajai meitenītei, kas raud, kad citi tās vietā smietos. Bet kā gan pelēkais akmens to paveic?

Šī mīkla man šķita baigāka par visiem vecās pils rēgiem. Lai cik šausmīgi bija turki, kas smaka zem pils, lai cik bargs bija vecais grafs, turku savaldītājs vētrainajās naktīs, tomēr tās bija senas teiksmas. Bet šeit kaut kas neizprotami baigs bija acu priekšā. Kaut kas bezveidīgs, nepielūdzams, ciets un nežēlīgs kā akmens liecās pār mazo' galviņu, izsūkdams no tās sārtumu, acu mirdzumu un kustību veiklumu. «Tas laikam gan notiek naktīs,» es nodomāju, un manu sirdi sažņaudza sāpīgi smeldzoša līdzjūtība.

Šo jūtu ietekmē arī es apvaldīju savu pārgalvību. Piemērodamies mūsu dāmas klusajai nopietnībai, mēs abi ar Vaļeku, nosēdinājuši viņu kaut kur zālītē, lasījām tai puķes, dažādu krāsu oļus, ķērām tauriņus, dažkārt no ķieģeļiem darinājām lamatas zvirbuļiem. Citreiz atkal, izstiepušies viņai blakus zālītē, skatījāmies debesīs, vērodami, kā augstu pār vecās «kapelas» robaino jumtu peld mākoņi, stāstījām Marusjai pasakas vai arī runājāmies savā starpā.

Šīs sarunas jo dienas jo vairāk nostiprināja manu draudzību ar Vaļeku, kura pieauga ar katru dienu, par spīti mūsu raksturu krasajām pretišķībām. Manai straujajai pārgalvībai nostājās pretī viņa skumjā nopietnība, un ar savu autoritati un neatkarīgo veidu, ar kādu tas atsaucās par vecākiem cilvēkiem, viņš iedvesa man cieņu. Turklāt zēns bieži vien pastāstīja man daudz jaunu ziņu, par ko es agrāk pat netiku domājis. Dzirdēdams, ka viņš runā par Tiburciju it kā par biedru, es vaicāju:

—    Vai Tiburcijs ir tavs tēvs?

—    Laikam gan tēvs, — viņš domīgi atbildēja, it kā šis jautājums viņam nebūtu iešāvies prātā.

—   Vai viņš tevi mīl?

—    Jā, mīl, — zēns jau daudz pārliecinošāk atteica. — Viņš nemitīgi par mani rūpējas, un, zini, dažreiz viņš mani skūpsta un raud …

—    Un arī mani mīl un raud, — ar bērnišķīgu lepnumu piebilda Marusja.

—    Bet mani tēvs nemīl, — es skumji ierunājos, — viņš mani nekad nav skūpstījis . . . Viņš nav labs.

—    Nav tiesa, nav tiesa, — Vaļeks attrauca, — tu nesaproti. Tiburcijs zina labāk par visiem. Viņš saka, ka tiesnesis esot vislabākais cilvēks pasaulē un ka pilsētai jau sen būtu jāiebrūk zemē, ja nebūtu tava tēva un vēl mācītāja, ko nesen ieslodzījuši klosterī, un ebreju rabina. Tikai šo triju dēļ . . .

—    Kas ir šo triju dēļ?

—    Pilsēta tikai viņu dēļ nav iebrukuši zemē, — tā saka Tiburcijs, — tāpēc ka viņi vēl aizstāv nabaga cilvēkus . . . Bet tavs tēvs, zini. .. viņš pat notiesājis kādu grafu . ..

—   Jā, tas tiesa . . . Grafs bija gaužām pikts, es dzirdēju.

—    Nu, redzi nu! Notiesāt grafu nav vis nieka lieta.

—    Kāpēc?

—    Kāpēc? — Vaļeks atvaicāja mazliet samulsis. — Tāpēc, ka grafs nav vienkāršs cilvēks . .. Grafs dara, ko grib, brauc karietē, un turklāt . . . grafam ir nauda; citam tiesnesim viņš būtu iedevis naudu, un tas nenotiesātu vis viņu, bet notiesātu nabaga cilvēku.

—    Jā, tas tiesa. Es dzirdēju, ka grafs kliedza mūsu dzīvoklī: «Es jūs visus varu nopirkt un pārdot!»

—    Un ko tiesnesis?

—    Bet tēvs viņam saka: «Ejiet ārā no mana dzīvokļa!»

—    Nu redzi, nu redzi! Arī Tiburcijs saka, ka viņš nebaidoties aizdzīt bagātnieku, bet, kad pie viņa ieradusies uz kruķiem vecā īvaniete, viņš tai licis pasniegt krēslu. Tāds viņš ir! Pie viņa loga Tiburcijs nav taisījis tračus.

Tā bija tiesa: Tiburcijs savos atmaskošanas gājienos mūsu logiem vienmēr gāja garām klusēdams, dažreiz pat noņēma cepuri.

Tas viss mani spieda nopietni pārdomāt. Vajeks manu tēvu parādīja no tās puses, no kādas man nekad nebija ienācis prātā viņa paraudzīties. Vaļeka vārdi manā sirdi modināja dēla lepnumu: man bija tīkami klausīties, ka cildina tēvu, turklāt vēl Tiburcija vārdā, Tiburcija, kas «visu zina», bet tai pašā laikā manā sirdī ietrīsējās smeldzoša milesUbn, kurai piejaucās rūgta apziņa: nekad šis cilvēks nav mīlējis un neiemlles mani tā, kā savus bērnus mīl Tiburcijs.

VI. Starp «pelēkiem akmeņi e m»

Bija pagājušas vēl dažas dienas. «Sliktās sabiedrības» Iocek]i vairs nerādījās pilsētā, un es velti garlaikodamies slaistījos pa ielām, gaidot viņu parādīšanos, lai varētu traukties uz kalnu. Tikai «profesors» pāris reižu pagāja garām savā miegainajā gaitā, bet ne Turkeviču, ne Tiburciju neredzēja. Man kļuva pavisam garlaicīgi, jo nesatikt Vaļeku un Marusju es izjutu kā lielu zaudējumu. Bet, kad es reiz, galvu nodūris, gāju pa putekļaino ielu, Vaļeks pēkšņi uzlika man roku uz pleca.

—    Kāpēc tu vairs pie mums nenāc? — viņš vaicāja.

—    Es baiļojos . . . Jūsējie pilsētā nebija redzami.

—    A-a… Es nepavisam neiedomājos tev pateikt: mūsējo nav, atnāc . . . Un es jau sāku prātot pavisam ko citu.

Ko tad?

—    Domāju, ka tev apnicis.

—    Nē… nē… Es, draugs, došos tūliņ. — es steigšus sacīju, — man pat āboli klāt.

Kad es ieminējos par āboliem, Vaļeks man strauji pievērsās, it kā gribēdams ko teikt, taču nesacīja nekā, tikai paraudzījās uz mani ar dīvainu skatienu.

—    Nekas, nekas, — viņš piebilda, redzēdams, ka es noraugos uz viņu ar gaidām. — Dodies tieši uz kalnu, bet es kaut kur ieiešu, man ir darīšana. Ceļā es tevi panākšu.

Es gāju lēnītiņām un bieži atskatījos, gaidīdams, ka Vaļeks mani panāks; tomēr es paguvu uzkāpt kalnā un nokļūt pie baznīciņas, bet viņa vēl joprojām nebija. Es neziņā apstājos: manā priekšā bija tikai kapsēta, tukša un klusa, bez mazākās dzīvības zīmes, vienīgi zvirbuļi čiepstēja savvaļā un ievu, sausseržu un ceriņu biezie krūmāji, spiezdamies pie baznīciņas dienvidu sienas, nez par ko šalca biezajā lapotnē.

Es palūkojos apkārt. Uz kurieni lai es tagad eju? Acīm redzot jāsagaida Vaļeks. Tikmēr es apstaigāju kapus, aiz garlaicības vērodams tos un pūlēdamies salasīt apsūnojušo kapakmeņu izdzisušos uzrakstus. Tā slaistīdamies no kapa pie kapa, es uzdūros pussagruvušai, palielai kapličai. Tās jumts bija nogāzts vai negaisa norauts un vāļājās turpat līdzās. Durvis bija aizsistas. Aiz ziņkāres es pieliku pie sienas vecu krustu un, uz tā uzkāpis, raudzījos iekšā. Kapliča bija tukša, tikai grīdas vidū bija piestiprināts loga ietvars ar stikliem, un cauri šiem stikliem rēgojās pazemes tumšais tukšums.

Kamēr es aplūkoju kapliču, brīnīdamies par loga savādo uzdevumu, kalnā aizelsies un noguris uzskrēja Vajeks. Rokā viņš turēja lielu ebreju veģi, kamzoļa piedurkne bija saplēsta, pa seju tecēja asinis.

—     Ak tā! — viņš izsaucās, mani ieraudzīdams. — Tu esi te! Ja tevi šeit ieraudzītu Tiburcijs, tad nu gan sadusmotos! Nu, tagad vairs neko nevar darīt… Zinu, tu esi labs zēns, nevienam nestāstīsi, kā mēs dzīvojam. Nāc, iesim iekšā!

—    Kur tas ir, vai tālu? — es vaicāju.

—    Tūliņ redzēsi. Seko man!

Viņš pašķīra sausseržu un ceriņu krūmus un pazuda lapotnē pie baznīciņas sienas; es viņam sekoju un atrados nelielā, cieši nomīdītā laukumiņā, ko lapotne pilnīgi aizsedza. Starp ievu krūmiem es pamanīju diezgan plašu eju ar zemē ieraktiem pakāpieniem, kas veda lejup. Vajeks kāpa pa tiem, aicinādams mani sekot, un pēc kāda brīža mēs abi atradāmies tumsā zem lapotnes. Saņēmis cieši aiz rokas, Vaļeks mani veda pa kādu šauru, drēgnu gaiteni, un, strauji pagriezušies pa labi, mēs pēkšņi iegājām plašā pazemē.

Es apstājos pie ieejas, neparastā skata pārsteigts. No augšas krasi plūda divas gaismas strēles, iezīmēdamās pazemes tumšajā fonā; šī gaisma plūda pa diviem logiem, no viena, ko es redzēju kapličas grīdā, un otra attālāk, acīm redzot tāpat iekārtota; saules stari šeit ieplūda ne tieši, bet vispirms meta atspulgu no veco kapliču sienām; tie virmoja tumšās pazemes gaisā, krita uz grīdas akmens plāksnēm, atainojās un pielēja visu pazemi ar blāvu vizmu; sienas šeit arī bija no akmens; no lejas masivi slējās augšup lielas, resnas kolonas un, izstiepušas uz visām pusēm savus akmens lokus, cieši saslēdzās augšā spraišjainos griestos. Uz grīdas apgaismotajos laukumos sēdēja divi cilvēki. Vecais «profesors», nodūris galvu, nez ko sevī murminādams, durstīja ar adatu savās skrandās. Viņš pat nepacēla galvu, kad mēs iegājām pazemē, un, ja nebūtu vieglo roku kustību, šo pelēko stāvu varētu pieņemt par fantastisku akmens tēlu.

Pie otra loga blakus veselai puķu kaudzei sēdēja Marusja, pēc sava paraduma tās kārtodama. Gaismas strēle krita uz viņas gaišmataino galviņu, apmirdzēdama viņu visu, un tomēr, par spīti tam, meitenīte atdalījās uz pelēkā akmens fona kā dīvains mazs, miglains plankumiņš, kas tūliņ, tūliņ izplūdis un izgaisīs. Kad augšā pār zemi pārskrēja mākonis, aizsegdams saules gaismu, pazemes sienas pilnīgi iegrima tumsā, it kā pašķīrās, izklīda, bet tad no jauna iznira ar saltajiem, cietajiem akmeņiem, cieši saslēgdamās pār meitenes sīciņo augumiņu. Es neviļus atcerējos Vaļeka vārdus par «pelēko akmeni», kas izsūc Marusjas jautrību, un manā sirdi iezagās māņticīgu baiļu sajūta; man likās, ka es noģiedu uz sevi un viņu vērstu neredzamu akmens skatienu, neatlaidīgu un alkatīgu. Likās, ka šī pazeme modri sargā savu upuri.

—    Vaļek! — klusi un priecīgi iesaucās Marusja, ieraudzīdama brāli.

Kad viņa saskatīja mani, tās acis spēji iedzirkstījās.

Es viņai atdevu ābolus, bet Vaļeks, pārlauzis veģi, vienu pusi atdeva viņai, otru aiznesa «profesoram». Nelaimīgais zinātnieks vienaldzīgi paņēma dāvanu un sāka to grauzt, nepametot savu nodarbību, lis mīņājos un ierāvos sevī, juzdamies kā sasaistīts zem pelēkā akmens nomācošajiem skatieniem.

—   Iesim prom … iesim prom no šejienes, — es paraustīju Vaļeku. — Aizved viņu …

—    Iesim, Marusja, augšā, — Vaļeks pasauca māsiņu.

Mēs trijatā izlīdām no pazemes, bet arī šeit augšā mani neatstāja nomācošā neveiklības sajūta. Vaļeks bija klusāks un skumjāks nekā parasti.

—   Vai tu pilsētā paliki tādēļ, lai nopirktu veģi? — es viņam vaicāju.

—    Nopirkt? — Vaļeks pavīpsnāja. — Kur tad lai es ņemtu naudu?

—    Bet kā tad? Tu izlūdzies?

—   Jā, izlūgsies! … Kas tad man dos? . . . Nē, draugs, es to nospēru tirgū ebrejietei Sūrai no tās galdiņa! Viņa nepamanīja.

Viņš to teica parastā balsī, gulēdams garšļaukus un aizlicis rokas aiz pakauša. Es atspiedos uz elkoņa un paraudzījos viņā.

—    Tātad tu nozagi? . . .

—    Nu jā!

Es atkal atmetos zālē, un brītiņu mēs gulējām klusēdami.

—    Zagt nav labi, — es pēc tam ierunājos skumjās pārdomās.

—    Mūsējie visi bija aizgājuši… Marusja raudāja, jo gribējās ēst.

—    Jā, gribējās ēst! — žēlā vientiesībā atkārtoja meitene.

Es vēl nezināju, kas ir bads, bet, dzirdot meitenītes vārdus, man krūtīs iesmeldzās, un es paraudzījos savos draugos, it kā redzēdams viņus pirmoreiz. Vaļeks kā agrāk gulēja zālē un domīgi vēroja vanaga lidojumu gaisā. Vaļeks man vairs nelikās tik autoritativs, bet, paraugoties Marusjā, kas ar abām rociņām turēja veģi, mana sirds iesāpējās.

—    Kāpēc tad, — es ar pūlēm vaicāju, — kāpēc tu neteici nekā man?

—   Es jau arī gribēju teikt, bet tad pārdomāju: savas paša naudas tev taču nav.

—    Nu un tad? Es veģi būtu paņēmis no mājām.

—    Bet kā, vai paslepus? …

—    Njā-ā.

—    Tātad arī tu būtu zadzis.

—    Es … no sava paša tēva.

—    Vēl jo ļaunāk! — Vaļeks pārliecināts atteica. Es no sava tēva nekad nezogu.

—    Nu, tad es būtu palūdzis . . . Man iedotu.

—    Labi, varbūt ari iedotu vienreiz — bet apgādā nu visus ubagus!

—    Vai tad jūs esat. . . ubagi? — es vaicāju saplakušā balsī.

—    Ubagi! — Vaļeks drūmi atcirta.

Es apklusu un pēc kāda brītiņa sāku atvadīties.

—    Vai tu jau iesi? — Vaļeks vaicāja.

—    Jā, iešu.

Es gāju tāpēc, ka todien vairs nespēju kā agrāk bezrūpīgi rotaļāties ar saviem draugiem. Mana skaidrā bērna pieķeršanās it kā bija saduļķota … Lai gan mana mīlestība pret Vaļeku un Marusju bija tikpat spēcīga, taču tagad tai piejaucās skaudra līdzjūtība, kas sāpināja man sirdi. Mājās es agri devos pie miera, jo nezināju, kur dēties ar jaunajām, sāpīgajām sajūtām, kas bija pārņēmušas manu sirdi. Iespiedies spilvenā, es rūgti raudāju, kamēr spēcīgā miega dvesma izgaisināja manas dziļās bēdas.

VII. Uz skatuves paradās pans Tiburcijs

—    Sveicināts! Bet es jau domāju, ka tu vairs nenāksi, — tā mani sagaidīja Vaļeks, kad es nākamajā dienā atkal nonācu kalnā.

Es sapratu, kāpēc viņš tā sacīja.

—    Nē, es … es vienmēr nākšu pie jums, — es atbildēju noteikti, lai uz visiem laikiem izbeigtu šo jautājumu.

Vaļeks acīm redzami kļuva līksmāks, un mēs abi jutāmies brīvāk.

—    Nu, kā iet? Kur tad jūsējie? — es vaicāju. — Vēl vienmēr nav atgriezušies?

—    Vēl ne. Sazin jods, kur viņi kavējas.

Mēs līksmi sākām darināt atjautīgus zvirbuļu slazdus, diegus es tiem biju paņēmis līdzi. Diegu mēs iedevām Marusjai, lai tur rokā, un, kad neuzmanīgais zvirbulis, graudu savaldzināts, bezrūpīgi sāka lēkāt pa slazdiem, Marusja pavilka diegu, un durtiņas aizkrita. Sagūstīto putniņu mēs vēlāk izlaidām.

Tomēr ap pusdienas laiku debesis apmācās, uznāca tumšs mākonis un līksmi dārdēja; tūliņ sākās lietusgāze. Sākumā man ļoti negribējās doties pazemē, bet tad, iedomājies, ka Vaļeks un Marusja tur mitinās pastāvīgi, es pārvarēju nepatīkamo sajūtu un devos kopā ar viņiem turp. Pazemē bija tumšs un kluss, bet no augšas bija dzirdami dobjie pērkona grāvieni, it kā tur ar milzu ratiem brauktu pa varenu ielas bruģi. Pēc kāda laiciņa es jau biju apradis ar pazemi un mēs līksmi klausījāmies, kā zeme uzņēma spēcīgo lietusgāzi; dunoņa, guldzoņa un biežie pērkona grāvieni uzbudināja mūsu nervus, modināja rosmi un prasīja izeju.

—    Spēlēsim vistiņas, — es ieteicu.

Man aizsēja acis; Marusja smējās vāriem, saraustītiem smiekliem un šļūca pa akmens grīdu ar neveiklajām kājelēm, bet es izlikos, ka nevaru viņu noķert, kad pēkšņi uzgrūdos kādam slapjam stāvam un tai pašā brīdī sajutu, ka kāds mani saķer aiz kājas. Spēcīga roka mani pacēla no grīdas, un es karājos ar galvu uz leju. No manām acim nokrita pārsējs.

Tiburcijs, slapjš un dusmīgs, vēl briesmīgāks tāpēc, ka es uz viņu raudzījos no lejas, turēja mani aiz kājas un pikti valbīja acis.

—    Kas tad tas, ko? — viņš stingri vaicāja, raudzīdamies Vaļeka. — Jūs še, kā redzu, jautri pavadāt laiku . . . Atraduši patīkamu sabiedrību.

—    Laidiet mani, — es teicu, brīnīdamies, ka tādā neparastā stāvoklī tomēr varu runāt, bet pana Tiburcija roka vēl ciešāk saspieda manu kāju.

—    Responde — atbildi! — viņš atkal bargi pievērsās Vaļekam, kas šajā grūtajā brīdī stāvēja, iebāzis mutē divus pirkstus, it kā pieiādīdams, ka viņam nav ko atbildēt.

Es tikai pamanīju, ka viņš ar līdzjūtīgu skatienu un dziļu līdzdalību sekoja manam nelaimīgajam augumam, kurš kā vēzēklis šūpojās gaisā.

Pans Tiburcijs pacēla mani un palūkojās sejā.

—    Paskat! Pans tiesnesis, ja manas acis nemāna . . . Kāpēc iedomājāties mūs apciemot?

—    Laidi — es iecirtīgi atteicu. — Laid tūliņ! — Un turklāt instinktivi sakustināju kāju, it kā gribēdams ar to piespert, bet no šīs kustības sāku šūpoties gaisā.

Tiburcijs iesmējās.

— O-ho-ho! Panam tiesnesim labpatikas dusmoties . . . Pag, tu mani vēl nepazīsti. Ego Tiburcius sum.1 Pakāršu tevi virs uguntiņas un izcepināšu kā sivēnu.

Es sāku domāt, ka tāds liktenis man tiešām neizbēgams, jo vairāk tāpēc, ka Vaļeka skumjais izskats it kā apstiprināja domu par šāda bēdīga gala nenovēršamību. Par laimi palīgā piesteidzās Marusja.

—    Nebaidies, Vasja, nebaidies! — viņa mani drošināja, pieiedama pie pašām Tiburcija kājām. — Viņš nekad necepina puikas uz uguns . . . Tas nav tiesa!

Tiburcijs ar strauju kustību apgrieza mani apkārt un nolika uz kājām, pie kam es tikko nepakritu, jo man reiba galva, bet viņš mani saturēja ar roku un tad, apsēdies uz koka kluča, ieņēma mani starp ceļgaliem.

—    Kā tu šeit iekļuvi? — viņš mani iztaujāja. — Vai sen jau? … Runā tu! — viņš pievērsās Vaļekam, jo es nekā neatbildēju.

—    Sen, — tas atbildēja.

—    Cik sen?

—    Dienas sešas.

Likās, šī atbilde panam Tiburcijam patika.

—    Vai tu re, sešas dienas! — viņš ierunājās, pagriezdams mani ar seju pret sevi. — Sešas dienas ir ilgs laiks. Un vēl līdz šim tu nevienam neesi izpļāpājis, uz kurieni ej?

—    Nevienam.

—    Vai tiesa?

—     Nevienam, — es atkārtoju.

—    Bene — teicami! . . . Var cerēt, ka ari turpmāk neizpļāpāsi. Turklāt es tevi allaž uzskatīju par krietnu puisi, satikdams ielās. īstais «ielas puika», kaut arī «tiesnesis» … Bet vai mūs tiesāsi, saki!

Viņš runāja diezgan labsirdīgi, tomēr es jutos dziļi aizvainots un tāpēc papikti attraucu:

—    Es nemaz neesmu tiesnesis. Esmu Vasja.

—   Tas viens otru netraucē, un Vasja arī var būt tiesnesis — ja ne tagad, tad vēlāk . . . Tas, draugs, tā no seniem laikiem iekārtots. Paskat, es esmu Tiburcijs un viņš Vaļeks. Es esmu nabags, viņš arī nabags. Ja gribu būt vaļsirdīgs, es zogu, un viņš arī zags. Bet tavs tēvs mani tiesā, un arī tu kādreiz tiesāsi… tā tas ir!

—    Vaļeku es netiesāšu, — es drūmi atbildēju. — Nar taisnība!

—    Viņš netiesās, — sarunā iejaucās Marusja, dziļā pārliecībā novērsdama no manis briesmīgās aizdomas.

Meitenīte paļāvīgi pieglaudās pie šī ērma kājām, bet viņš ar stiegraino roku laipni glāstīja tās gaišos matus.

—    Nu, to tu iepriekš nesaki, — pievērsdamies man, domīgi noteica šis dīvainais cilvēks tādā balsī, it kā runātos ar pieaugušu. — Tā nesaki, amice' … Tā tas bijis kopš seniem laikiem, katram savs, suum cuique; katrs iet savu ceļu, un kas zina … varbūt pat labi, ka tavs ceļš krustojas ar mūsējo. Tevis dēļ labi, amice, jo ir taču labāk, ja salta akmens vietā cilvēkam krūtīs ir sirds — vai saproti?

Es nekā nesapratu, tomēr manas acis cieši raudzījās šī dīvainā cilvēka sejā; Tiburcija acis neatlaidīgi lūkojās manējās, un to nemierīgā mirdza it kā iespiedās man sirdī.

> Draudziņ (Iatin.). Tulk.

—    Protams, nesaproti, jo esi vēl mazs… Tāpēc teikšu tev īsi, gan kādreiz atcerēsies filozofa Tiburcija vārdus: ja tev kādreiz būs viņš jātiesā, tad atceries, ka jau toreiz, kad jūs abi bijāt muļķi un kopā rotaļājāties — ka jau toreiz tu gāji pa ceļu, pa kuru iet labi ģērbušies un krietni paēduši cilvēki, bet viņš tecēja pa savu baskāja ceļu, skrandains un ar tukšu vēderu . .. Taču, kamēr tas notiks, — viņš ierunā j.is spēji pārvērstā balsi, — iegaumē vēl labi: ja tu izpļāpāsi savam ties nēsim vai kaut putnam, kas laukā laižas tev garām, par to, ko šeit esi redzējis, tad lai es nebūtu Tiburcijs Drabs, ja tevi nepakāršu, lūk, šajā kaminā aiz kājām un neiztaisīšu no tevis žāvētu šķiņķi. Ceru, tu to saproti?

—    Es nevienam neteikšu … es… Vai es drīkstu atkal nākt?

—    Nāc, es atļauju… sub conditionem[10] … lai gan tu vēl esi muļķis un latiniski nesaproti. Par šķiņķi es jau tev tiku teicis. Iegaumē! …

Viņš palaida mani vaļā un pats gurdi izstiepās uz garās lāviņas, kas stāvēja pie sienas.

—Paņem to tur, — viņš Vaļekam norādīja uz lielu grozu, ko ienākdams bija atstājis pie sliekšņa, — un iekur uguni. Šodien mēs vārīsim pusdienas.

Nu viņš vairs nebija tas vīrs, kas pirms brītiņa, valbīdams acis, mani biedēja, un arī ne āksts, kas par dāvanām smīdina publiku. Viņš rīkojās kā saimnieks un ģimenes galva, kas, pārnācis no darba, izrīko saimi.

Viņš šķita esam stipri noguris. Tā drēbes lietū bija kļuvušas slapjas, tāpat arī seja; mati uz pieres bija salipuši un visā augumā jūtams liels nogurums. Pirmoreiz es redzēju šo izteiksmi jautrā pilsētas krogu oratora sejā, un atkal šis skatiens aiz kulisēm uz aktieri, kas noguris atpūtās pēc grūtas lomas, kas tam jāspēlē uz skatuves, it kā baigi sažņaudza manu sirdi. Tas bija vēl viens no tiem atklājumiem, ar ko tik bagātīgi mani apveltīja vecā uniatu «kapela».

Mēs ar Vaļeku žigli ķērāmies pie darba. Vaļeks aizdedzināja skalu, un mēs abi devāmies tumšajā gaitenī, kas atradās blakus pazemei. Tur kaktā bija samesti pussatrunējuši koku gabali, krustu atliekas, veci dēļi; no šiem krājumiem mēs paņēmām dažus gabalus un, salikuši tos starp akmeņiem, iekūrām uguni. Tad biju spiests atkāpties, un Vaļeks viens pats veikli ķērās pie vārīšanas. Pēc pusstundas uz kamina podā jau mutuļoja vira, bet Vaļeks, gaidot, kamēr tā izvārīsies, uzlika uz trijkāja kaut kā sasistu pannu, kurā kūpēja ceptas gaļas gabali.

Tiburcijs piecēlās.

Vai gatavs? — viņš vaicāja. — Nu jauki. Sēdies, puis, kopā ar mums. Tu sev pusdienas esi nopelnījis . . . Dominē preceptor!1 — viņš pec tam uzsauca, pievērsdamies «profesoram». — Met pie malas adatu un sēdies pie galda!

—    Tūliņ, — klusā balsī atbildēja «profesors», pārsteigdams mani ar šo apzinīgo atbildi. Lai gan Tiburcija balss atmodināta, apziņas dzirkstele citādi vairs neizpaudās. Vecais iedūra adatu skrandās un vienaldzīgi, ar izdzisušu skatienu apsēdās uz viena no koka klučiem, kas pazemē aizstāja krēslus.

Marusju Tiburcijs turēja klēpī. Viņa un Vaļeks ēda tik kāri, ka skaidri bija redzams, gaļas ēdiens viņiem ir neparasts gardums; Marusja pat nolaizīja savus taukainos pirkstiņus. Tiburcijs ēda lēnām un, acīm redzot sekodams nepārvaramai dziņai runāties, visu laiku vērsās ar saviem vārdiem pie «profesora». Nabaga zinātnieks tad izrādīja apbrīnojamu uzmanību un, nodūris galvu, klausījās ar tik saprātīgu izteiksmi, it kā apjēgtu ik vārdu. Dažkārt viņš savu piekrišanu izrādīja ar galvas mājieniem un klusu sēkšanu.

—    Palūk, dominē, cik maz ir cilvēkam vajadzīgs, — Tiburcijs sacīja. — Vai nav tiesa? Nu mēs esam paēduši, un mums atliek tikai pateikties dievam un Klevanes kapelanam …

—    Mmm-jā, mmjā! — «profesors» piekrita.

—    Tu gan, dominē, piekriti, bet pats vis nezini, kāda šeit daļa Klevanes kapelanam, — es taču tevi pazīstu. . . Bet, ja nebūtu Klevanes kapelana, mums nebūtu ne cepeša, ne kā cita …

— 'Vai to jums iedeva Klevanes ksendzs? — es vaicāju, pēkšņi atcerēdamies apaļo, labsirdīgo Klevanes «probošča»2 seju, kurš mēdza viesoties pie tēva.

—    Šim puisim, dominē, zinātkārs prāts, — Tiburcijs turpināja, visu laiku vērsdamies pie «profesora». — To visu mums tiešām deva viņa svētība, lai gan mēs viņam nelūdzām un varbūt ne tikai kreisā roka nezināja, ko dara labā, bet pat abām rokām nebija ne mazākās nojautas … Ēd, dominē, ēd!

No šīs dīvainās un sarežģītās runas es izlobīju tikai tik daudz, ka tas nav iegūts parastā ceļā, un nenocietos, nepavaicājis:

—    Vai jūs pats to.. . paņēmāt?

—    Zēnam netrūkst atjautības, — Tiburcijs runāja tāpat tālāk, — tikai žēl, ka viņš nav redzējis kapelanu: kapelana vēders ir kā četrdesmit spaiņu lieluma muca, un pārēšanās viņam tātad kaitīga. Bet mēs visi, kas šeit atrodamies, drīzāk gan ciešam no pārmērīga kalsnuma, un tāpēc savs daudzums pārtikas mums nebutu par ļaunu . . . Vai tā nav, dominē?

—    Mm-jā, mm-jā! — «profesors» atkal domīgi nosēca.

—    Redz nu! Šoreiz jūs savas domas izteicāt ļoti veikli, citādi man liktos, ka šim zēnam ir apķērīgāks prāts nekā dažiem mācītiem vīriem .. . Tomēr, atgriežoties pie kapelana, — manuprāt, par labu mācību jāsamaksā, un šajā gadījumā varam teikt, ka pārtiku no viņa esam nopirkuši; ja pēc šī notikuma viņš klētij ieliks stiprākas durvis, mes būsim izlīdzinājušies… Turklāt, — viņš piepeši pievērsās man, tu tomēr esi vēl muļķis un daudz ko nesaproti. Bet viņa, raug, saprot: saki, Marusja, — vai es darīju labi, ka atnesu tev cepeti?

—    Labi, — meitenīte atbildēja, pazibsnīdama ar tirkiza zilajām acīm. — Maņai gribējās ēst.

Šīs dienas novakarē es ar apmiglotu prātu domīgi atgriezos mājās. Tiburcija dīvainā valoda ne mirkli manī nebija satricinājusi pārliecību, ka «zagt nav labi». Tieši pretēji, sāpīgā nojauta, ko biju izjutis jau agrāk, pastiprinājās vēl jo vairāk. Ubagi . . . zagļi . . viņiem nav māju! . . No kaimiņiem es sen jau biju uzzinājis, ka viss tas saistās ar nicināšanu. Es pat jutu, ka manas sirds dzīlēs mostas nicināšanas rūgtums, bet instinktivi aizsargāju savu draudzību no rūgtā piemaisījuma, neļaudams šīm jūtām saplūst. Neskaidras dvēseles norises rezultātā līdzjūtība pret Vaļeku un Marusju pastiprinājās un paasinājās, bet draudzība neizgaisa. Formula «zagt nav labi» palika. Bet, kad manā iztēlē iznira draudzenes žirgtā sejiņa un kā viņa nolaizīja taukainos pirkstiņus, es priecājos viņai un Vaļekam līdz.

Dārza tumšajā alejā es neviļus sastapu tēvu. Viņš pēc paraduma drūmi soļoja šurp un turp; tā skatiens bija kā allaž savāds, it kā aizmiglots. Kad es atrados viņam blakus, viņš satvēra mani pie pleca.

—    No kurienes?

—    Es . . . pastaigājos . ..

Tēvs vērīgi uz mani palūkojās, gribēja ko teikt, bet tad viņa skatiens atkal aizmiglojās un, atmetis ar roku, viņš no jauna sāka soļot pa aleju. Man šķiet, ka toreiz es sapratu šīs kustības jēgu. — Ak, vienalga . . . Viņas tik un tā vairs nav!

Es samelojos gandrīz vai pirmo reizi savā mūžā.

No tēva es vienmēr baiļojos, bet šoreiz jo vairāk. Tagad es sevī nesu veselu pasauli neskaidru jautājumu un izjūtu. Vai viņš spētu mani saprast? Vai es kaut cik varētu viņam atzīties, nepiemānot savus draugus? Es nodrebēju, domājot, ka kādreiz viņš uzzinās par manu pazīšanos ar «slikto sabiedrību», tomēr kļūt neuzticīgs šai sabiedrībai, kļūt neuzticīgs Vaļekam un Marusjai es nespēju. Turklāt savā ziņā tas bija «princips»: ja es, lauzdams doto vārdu, kļūtu viņiem neuzticīgs, tad, viņus satikdams, nespētu pat acis pacelt aiz kauna.

VIII. Rudeni

Tuvojās rudens. Druvās pļāva labību, koku lapas sāka dzeltēt. Tad arī mūsu Marusja sāka slimot.

Viņa ne par ko nežēlojās, tikai sakrita: vaidziņš kļuva bālāks, acis aptumšojās, kļuva lielākas, plaksti ar pūlēm atvērās.

Nu es varēju ierasties kalnā, nebēdājot par to, ka «sliktās sabiedrības» locekļi atradās mājās. Es biju pilnīgi ar viņiem saradis un kļuvis kalnā savs cilvēks.

— Tu esi jauks puišelis un kādreiz kļūsi arī ģenerālis, — Turkevičs mēdza sacīt.

Jaunie apšaubāmie paziņas man no gobas darināja stopus un paššāvējus; garais štikjunkurs ar sarkano degunu grieza mani pa gaisu kā skaidiņu, mācīdams vingrot. Tikai «profesors» kā allaž bija iegrimis nez kādās dziļās pārdomās, bet Lavrovskis, būdams skaidrā prātā, vispār vairījās cilvēku sabiedrības un slēpās kaktos.

Visi šie cilvēki mitinājās atsevišķi no Tiburcija, kas kopā ar «ģimeni» ieņēma iepriekš aprakstīto pazemi. Pārējie «sliktās sabiedrības» locekļi dzīvoja tādā pašā pazemē, tikai lielākā, ko no pirmās atdalīja divi šauri gaiteņi. Gaismas šeit bija mazāk, vairāk drēgnuma un tumsas. Gar sienām vietumis atradās lāviņas un klucīši, kas aizstāja krēslus. Soli bija piemētāti ar skrandām — gultas drēbēm. Vidū, apgaismotajā vietā, stāvēja darbgalds, pie kura dažkārt pans Tiburcijs vai kāds cits no tumšajām personībām nodarbojās ar galdnieka darbiem; «sliktās sabiedrības» vidū bija ir kurpnieks, ir grozu pinējs, bet, izņemot Tiburciju, visi pārējie bija vai nu diletanti, vai badmiras, vai cilvēki, kuriem, kā es novēroju, pārāk trīsēja rokas, lai viņi varētu paveikt kādu darbu. Šīs pazemes grīda bija piemētāta skaidām un visādiem atgriezumiem; visur valdīja netīrība un nekārtība, lai gan lāgiem Tiburcijs tāpēc neganti bārās un lika kādam no iemītniekiem izslaucīt un daudzmaz savest kārtībā šo drūmo mitekli. Šeit es ierados reti, jo nespēju pierast pie sasmakušā gaisa un bez tam savos skaidrajos brīžos šeit mitinājās drūmais Lavrovskis. Viņš parasti vai nu sēdēja uz lāviņas, paslēpis seju plaukstās, pār kurām nokarājās tā garie mati, vai arī strauji soļoja no viena kakta uz otru. No viņa dvesa kaut kas smags un drūms, ko mani nervi nespēja panest. Bet pārējie iedzīvotāji ubagi jau sen bija pieraduši pie viņa dīvainībām. Ģenerālis Turkevičs dažreiz viņu piespieda pārrakstīt paša Turkeviča sacerētos lūgumus un sūdzības iedzīvotājiem vai arī komiskas paskvilas, ko tad izkāra pie laternu stabiem Lavrovskis padevīgi apsēdās pie galdiņa Tiburcija istabā un augas stundas ar savu daiļo rokrakstu izzīmēja taisnas rindas. Pāris reižu man gadījās redzēt, ka viņu, līdz nesamaņai piedzērušos, ievilka pazemē. Nelaimīgā vira galva, noslīgusi uz leju, kuļājās no vienas puses uz otru, kājas nevarīgi vilkās un klaudzēja pa akmens kāpieniem, seja pauda ciešanas, pa vaigiem ritēja asaras. Mes ar Marusju, cieši piespiedušies viens pie otra, noraudzījāmies šajā skatā no attāla kakta, bet Vaļeks pavisam brīvi šaudījās starp lielajiem, pPturēdams gan Lavrovska roku, gan kāju, gan galvu.

Viss, kas šajos cilvēkos ielās mani uzjautrināja un interesēja k.i balagana izrāde, šeit, aiz kulisēm, kļuva redzama īstā, neizklāsota gaismā un smagi nomāca manu bērna sirdi.

Tiburcijam šeit bija neapstrīdama autoritate. Viņš bija atklājis pazemes, viņš šeit rīkojās, un visas tā pavēles izpildīja. Laikam gan tieši tāpēc es neatceros neviena gadījuma, kad kaut. viens no šiem ļaudīm, kas, bez šaubām, bija zaudējuši cilvēka izskatu, būtu griezies pie manis ar kādu sliktu priekšlikumu. Tagad, prozaiskās dzīves pieredzē norūdījies, es, protams, zinu, ka tur bija ir sīka izvirtība, ir netikumiņi, ir puvekļi. Bet, kad manā atmiņā iznirst šie cilvēki un šīs ainas, pagātnes aizplīvuroti, es redzu tikai smagu traģismu, dziļas bēdas un trūkumu.

Bērnība, jaunība, tie ir lielākie ideālismā avoti!

Rudens aizvien vairāk iekaroja savas tiesības. Debesis vienmēr biežāk sedza mākoņi, apkārtne slīga miglainā krēslā; lietusgāzes, skaļi plīkšķēdamas, plūda uz zemi, skumji un vienmuļi atbalsodamās pazemē.

Tādā laikā man tikai ar lielām grūtībām laimējās izlavīties no mājas, lai gan es centos aiziet, neviena nepamanīts; kad atgriezos, viss izmircis, tad pats izkāru drēbes pie kamina un rāmi apgūlos, filozofiski klusēdams, ja uz mani no aukļu un kalpoņu lūpām bira vesela pārmetumu lavina.

Ikreiz, apciemodams savus draugus, es ievēroju, ka Marusja aizvien vairāk sakrīt. Tagad viņa vairs nemaz neizgāja ārā, un pelēkais akmens — tumšais un klusais pazemes nezvērs — nemitīgi turpināja savu baigo darbu, izsūkdams dzīvību no vārajām miesiņām. Meitenīte nu lielāko daļu pavadīja gultā, un mēs ar Vaļeku izlietojām visas pūles, lai viņu uzjautrinātu un izklaidētu, lai izvilinātu tās vāro smieklu klusās skaņas.

Tagad, kad es jau pilnīgi biju saradis ar «slikto sabiedrību», Marusjas skumjais smaids man kļuva tikpat dārgs kā manas māsas smaidi; bet šeit neviens man mūžīgi nepārmeta manu palaidnību, šeit nebija īgnās aukles, šeit es biju vajadzīgs — jutu, ka mana ierašanās ikreiz sārtoja meitenītes vaigus. Vaļeks mani apskāva kā brāli, un pat Tiburcijs dažreiz noraudzījās uz mums trim ar tik savādām acīm, kurās it kā pavīdēja asaras.

Debesis uz laiciņu atkal noskaidrojās; no tām aizklīda pēdējie mākoņi, un pār izžuvušo zemi beidzamo reizi, iekams iestājās ziema, atmirdzēja saulainas dienas. Mēs ik dienas iznesām Marusju augšā;

šeit viņa it kā atžirga, raudzījās apkārt plati atplestām acīm, vaigos viņai iekvēlojās sārtums; šķita, ka vējš, ieskaudams to savās dzedrajās skavās, atdeva viņai to dzīvības daļiņu, ko bija laupījuši pelēkie akmeņi. Taču tas ilga tikai īsu laiciņu…

Pa to laiku arī pār manu galvu savilkās mākoņi.

Reiz no rīta, pa paradumam soļodams pa dārza alejām, es vienā no tām ieraudzīju tēvu un viņam blakus veco pils Janušu. Vecais lišķīgi klanījās un kaut ko stāstīja, bet tēvs stāvēja, drūmi lūkodamies, un uz viņa pieres parādījās strauja dusmu grumba. Beidzot viņš izstiepa roku, it kā atvirzīdams Janušu no ceļa, un teica:

—    Ejiet prom! Jūs vienkārši esat vecs mēļotājs!

Vecais mirkšķināja acis un, turēdams rokās cepuri, atkal aizskrēja priekšā un aizstājās tēvam ceļā. Tēva acis iedzalkstījās dusmās. Janušs runāja klusi, viņa vārdus es nevarēju sadzirdēt, toties tēva saraustītās, atsevišķās frāzes es dzirdēju pavisam skaidri, tās krita kā pātagas cirtieni:

—    Neticu nevienam vārdam! … Ko jums no šiem cilvēkiem vajag? Kur pierādījumi? . . . Mutvārdu denunciācijās es neklausos, bet rakstiski jums jāpierāda … Cietiet klusu! Tā jau ir mana darīšana . . . Negribu ir dzirdēt!

Beidzot viņš tik noteikti noraidīja Janušu, ka tas vairs neuzdrošinājās uzmākties; tēvs iegriezās sānalejā, bet es brāžos uz vārtiņiem.

Es stipri neieredzēju veco pils ūpi, un tagad mana sirds nodrebēja kā ļaunās nojausmās. Es sapratu, ka saruna, ko biju noklausījies, skāra manus draugus un varbūt arī mani.

Tiburcijs, kam es šo gadījumu atstāstīju, šausmīgi saviebās:

—    Ai puisēn, cik nepatīkamas ziņas! . . . Ak šī vecā, sasodītā hiēna.

—   Tēvs viņu aizdzina, — es kā mierinādams piebildu.

—   Tavs tēvs, puisēn, ir vislabākais no visiem tiesnešiem, sākot ar ķēniņu Zālamanu . . . Tomēr vai tu zini, ko nozīmē curriculum vitae Protams, nezini. Nu, bet formularo sarakstu pazīsti? Nu redzi: curriculum vitae ir tāda cilvēka formularais saraksts, kas nav kalpojis apgabala tiesā. . . Un, ja vecais apogs ko saodis un tiesnesim var iesniegt manu sarakstu, tad… zvēru pie dievmātes, ka nevēlētos nonākt tiesneša ķetnās! . . .

—    Vai tad viņš ir ļauns? — es ievaicājos, atcerēdamies Vaļeka atsauksmi.

—    Nē, nē, puisēn! Dievs sodi, tā domāt par tēvu. Tavam tēvam krūtīs ir sirds, viņš daudz zina. . . Varbūt viņš jau zina visu to, ko viņam var pateikt Janušs, bet viņš klusē; viņš neatzīst par vajadzīgu uzbrukt vecam, bezzobainam zvēram tā pēdējā migā . . . Bet, puisēn,

' īss dzīves apraksts (latin.). Tulk.

kā lai tev to izskaidro? Tavs tēvs kalpo kungam, kura vārds ir likums. Viņam ir acis un sirds tikai tik ilgi, kamēr likums mierīgi guļ plauktā; bet, tiklīdz šis kungs no turienes nokāps un sacīs tavam tēvam: «Nu, tiesneša kungs, vai mums neķerties pie Tiburcija Draba vai kā nu viņu sauc?» — kopš šī brīža tiesnesis noslēdz savu sirdi, un tad tiesneša ķetnas ir tik cietas, ka drīzāk pasaule apgriezīsies uz otriem sāniem, nekā pans Tiburcijs izspruks no viņa nagiem . .. Vai tu to saproti, puisēn? .. . Un tāpēc es un mēs visi vēl jo vairāk cienījam tavu tēvu, jo viņš ir sava kunga uzticams kalps, bet tādi cilvēki ir retums. Ja tādi būtu visi likuma kalpi, tad tas mierīgi varētu gulēt savos plauktos un tam nekad nevajadzētu pamosties … Visa mana nelaime ir tā, ka man sen atpakaļ ar likumu iznāca tāda neliela jezga… tas ir, saproti, negaidīta ķilda… ai puisēn, tā bija gaužām liela ķilda!

Ar šiem vārdiem Tiburcijs piecēlās, paņēma Marusju rokās un aizgāja visattālākā kaktā, skūpstīja viņu, piespiedis savu neglīto galvu pie tās mazajām krūtīm. Bet es paliku tai pašā vietā un ilgi stāvēju nekustēdamies, šī dīvainā cilvēka savādās valodas ietekmēts. Par spīti ērmīgajiem un neizprotamajiem izteicieniem, es labi sapratu pašu valodas kodolu, kas slēpās Tiburcija vārdos attieksmē uz manu tēvu. un tēva veidols manā iztēlē auga, vainagodamies ar bargu, bet simpātisku, pat varenu oreolu. Tomēr reizē ar to pastiprinājās arī citas, rūgtuma pilnas sajūtas …

«Redz, kāds viņš,» es domāju, «bet mani vipš tomēr nemīl.»

IX. Lelle

Jaukās dienas aizritēja, un Marusjai atkal kļuva ļaunāk. Uz visām mūsu izdomām viņu izklaidēt meitenīte raudzījās vienaldzīgi ar savām lielajām, satumsušajām un nekustīgajām acīm, un mēs sen vairs nebijām dzirdējuši viņas smieklus. Es sāku nest pazemē savas paijas, bet tās tikai uz īsu brītiņu izklaidēja meitenīti. Tad es nolēmu griezties pie māsas Soņas.

Soņai bija liela lelle ar koši izkrāsotu seju un krāšņiem linu matiem — nelaiķes mātes dāvana. Es uz šo lelli liku lielas cerības un tāpēc, atsaucis māsu dārzā sānalejā, lūdzu aizdot man lelli uz kādu laiciņu. Es viņu lūdzu tik pārliecinoši, tik spilgti notēloju tai nabaga slimo meitenīti, kam nekad nav bijis savas paijiņas, ka Soņa, kas lelli sākumā tikai spieda sev klāt, to atdeva un apsolījās dienas divas trīs rotaļāties ar citām paijiņām un par lelli neminēt ne vārda.

Sīs greznās fajansa jaunkundzes iespaids uz mūsu slimnieci pārspēja visas manas cerības. Marusja, kas vīta kā puķīte rudenī, šķita, pēkšņi atkal atžirga. Viņa tik cieši mani apskāva, smējās tik skaļi, runādamās ar jauno paziņu… Mazā lelle gandrīz veica brīnumu: Marusja, kas jau sen nebija atstājusi gultu, sāka staigāt, vezdama līdzi savu gaišmataino meitiņu, un reizēm pat skrēja, vilkdama kā agrāk pa grīdu vārgās kājeles.

Toties man šī lelle sagādāja daudz nemierīgu brīžu. Vispirms, kad es, to nesdams padusē, devos uz kalnu, ceļā man pagadījās Janušs, kas ilgi pavadīja mani ar acīm, šūpodams galvu. Tad pēc kādām pāris dienām vecā aukle bija pamanījusi zudumu un ložņāja pa visiem kaktiem, meklēdama lelli. Soņa centās viņu nomierināt, taču ar saviem naivajiem apgalvojumiem, ka lelli viņai nevajagot, ka lelle aizgājusi pastaigāties un drīz pārnākšot, tikai modināja kalponēs apjukumu un aizdomas, ka lelle nav vienkārši pazudusi. Tēvs vēl nekā nezināja, bet pie viņa atkal ieradās Janušs un šoreiz tika padzīts ar vēl lielāku niknumu; tomēr tai pašā dienā tēvs mani aizturēja, kad es devos uz dārza vārtiņiem, un pavēlēja palikt mājās. Otrā dienā notika tas pats, un tikai pēc četrām dienām es piecēlos rīta agrumā un aizlavījos pāri žogam, kamēr tēvs vēl gulēja.

Kalnā atkal bija ļauni. Marusjai no jauna vajadzēja palikt gultā, un viņai kļuva vēl ļaunāk; tās vaigi kvēloja savādā sārtumā, gaišie mati izrisa pār spilvenu; viņa nevienu nepazina. Blakus tai gulēja nelaimīgā lelle ar sārtajiem vaigiem un muļķīgām, spožām acīm.

Es pastāstīju Vaļekam savas bažas, un mēs nolēmām, ka lelle jānes atpakaļ, jo vairāk tāpēc, ka Marusja to pat nepamanīs. Bet mēs bijām alojušies! Tiklīdz es izņēmu lelli no nemaņā guļošās meitenītes rokām, viņa atvēra acis, palūkojās ap sevi ar nespodru skatienu, kā mani neredzēdama, neapzinādamās, kas ar viņu notiek, un pēkšņi klusi klusi ieraudājās un turklāt tik žēli, bet panīkušajā sejiņā zem drudža plīvura pavīdēja tik dziļu sāpju izteiksme, ka es izbijies tūliņ atliku lelli atpakaļ. Marusja pasmaidīja, piespieda lelli sev klāt un apmierinājās. Es sapratu, ka biju gribējis atņemt mazajai draudzenei viņas pirmo un pēdējo prieku tās īsajā mūžā.

Vaļeks bikli manī paraudzījās.

—    Nu, ko tagad? — viņš sērīgi vaicāja.

Tiburcijs, sēdēdams uz lāviņas ar skumji nodurtu galvu, ari kā jautādams paraudzījās manī. Tāpēc es centos izskatīties pēc iespējas bezrūpīgāks un teicu:

—    Nekas! Aukle droši vien būs aizmirsusi.

Bet vecā nebija aizmirsusi. Kad es šoreiz atgriezos mājās, pie vārtiņiem atkal uzdūros Janušam; Soņu es atradu saraudātām acīm, bet aukle man uzmeta niknu, nosodošu skatienu un kaut ko murmināja ar bezzobaino, čāpstinošo muti.

Tēvs vaicāja, kur es esot bijis, un, vērīgi noklausījies manu parasto atbildi, aprobežojāsar to, ka atkārtoja pavēli nekādā gadījumā viņa atļaujas neatstāt māju. Pavēle bija kategoriska un visai noInkta; to pārkāpt es neuzdrošinājos, bet neuzdrīkstējos arī izprasīt atļauju.

Pagāja četras moku pilnas dienas. Skumji es klaiņāju pii dārzu, grūtsirdīgi raugoties uz kalna pusi un turklāt gaidot negaisu, kas avilkās pār manu galvu. Es nezināju, kas notiks, bet sirds man bijn smaga. Mani neviens vēl nebija sodījis; tēvs ne tikai nebija pielicis man pirkstu, es no viņa nebiju pat dzirdējis neviena skarba vārda. I agad mani mocīja smaga nojauta.

Beidzot mani aicināja pie tēva kabinetā. Es iegāju un bikli apstājos pie palodzes. Logā raudzījās skumjā rudens saule. Tēvs kādu laiciņu sēdēja krēslā mātes ģīmetnes priekšā un man nepie vērsās. Es dzirdēju savas sirds nemierīgos pukstus.

Beidzot viņš pagriezās. Es pacēlu acis, bet tūliņ tās atkal nodūru. Tēva seja man šķita baiga. Pagāja apmēram kāda pusminute, un šajā laika sprīdī es sajutu uz sevi vērstu smagu, nekustīgu, nomācošu skatienu.

—    Vai tu paņēmi māsiņas lelli?

Šie vārdi mani pēkšņi trāpīja tik skaidri un skaudri, ka es nodrebēju.

—    Jā, — es klusi atteicu.

—    Bet vai tu zini, ka tā ir mātes dāvana, ko tev vajadzētu turēt svētu? … Vai tu to nozagi?

—    Nē, — es attraucu, paceldams galvu.

—   Kā tā — ne? — tēvs pēkšņi iekliedzās, atstumdams krēslu. — Tu to nozagi un aiznesi! . . . Kam tu viņu aiznesi? . .. Runā!.

Viņš strauji pienāca man klāt un uzlika uz pleca smago roku. Es ar pūlēm pacēlu galvu un paraudzījos augšup. Tēva seja bija bāla. Sāpju grumba, kas pēc mātes nāves bija iegūlusies starp uzacīm, neizlīdzinājās arī tagad, bet acis kvēloja dusmās. No šīm acīm, tēva acīm, uz mani raudzījās, kā man šķita, neprāts . . . vai naids.

—    Nu, kas būs? . . . Runā! — Un roka, kas turēja manu plecu, sažņaudza to vēl ciešāk.

—    N-neteikšu, — es klusi atbildēju.

—    Nē, teiksi gan! — tēvs atcirta, un viņa balsī ieskanējās draudi.

—    Neteikšu. — es čukstēju vēl klusāk.

—   Teiksi, teiksi! …

Viņš šo vārdu atkārtoja apspiestā balsī, it kā to izrunātu ar sāpēm un piespiešanos. Es jutu, kā drebēja viņa roka, un, šķiet, dzirdēju pat niknumu, kas dauzijās tā krūtīs. Bet es vēl zemāk nodūru galvu, un no manām acīm asara pēc asaras ritēja uz grīdas, taču es tikko dzirdami čukstēiu;

—    Nē, neteikšu … nekad, nekad neteikšu … Neparko!

Sajā mirklī es biju sava tēva dēls. Ne ar kādam mokām viņš no manis neizspiestu atbildi. Manās krūtīs iepretī viņa draudiem modās tikko apzināts pamesta bērna aizvainojums un kaisma mīlestība uz tiem, kas mani bija apmīļojuši vecajā baznīciņā.

Tēvs smagi elpoja. Es sarāvos vēl vairāk, rūgtas asaras dedzināja manus vaigus. Es gaidīju.

Attēlot jūtas, ko tobrīd izjutu, ir visai grūti. Es zināju, ka tēvs mēdz iedegties pēkšņās dusmās, ka šajā brīdī viņa krūtīs kvēlo niknums, ka varbūt pēc mirkļa mans augums nevarīgi locīsies viņa spēcīgajās un negantajās rokās. Ko viņš ar mani darīs? — aizsviedīs… salauzīs; lai gan tagad man šķiet, ka ne to es baidījos… Pat šajā baigajā brīdī es mīlēju šo cilvēku, tomēr tai pašā laikā instinktivi noģidu, ka tūliņ viņš ar negantu varmācību satrieks manu mīlestību druskās un pēc tam, kamēr vien es dzīvošu viņa rokās un vēlāk vienmēr, vienmēr manā sirdī uzliesmos tas pats kvēlais naids, kas tagad liesmoja man pretī viņa drūmajās acīs.

Nu es vairs nemaz nejutu baiļu; krūtīs man virmoja kaut kas līdzīgs pārgalvīgam, pārdrošam izaicinājumam… Liekas, es gaidīju un vēlējos, lai katastrofa beidzot notiktu. Ja tā, lai tad … jo labāk … jā, jo labāk … jo labāk …

Tēvs atkal smagi nopūtās. Es vairs viņā neraudzījos, tikai dzirdēju šo nopūtu — smagu, saraustītu, ilgstošu… Vai viņš pats pārvarēja dusmu izplūdumu vai arī šīs jūtas neguva izeju sekojošā apstākļa pēc, es nezinu vēl šobaltdien. Zinu tikai, ka šajā kritiskajā brīdī aiz atvērtā loga atskanēja Tiburcija skarbā balss:

—    Ai, ai! … mans nabaga mazais draugs …

«Atnācis Tiburcijs!» man pavīdēja galvā, bet šī atnākšana mani nebūt neietekmēja. Es viss vērtos gaidās un, pat sajutis, kā nodrebēja roka, kas gulēja uz mana pleca, neiedomājos, ka Tiburcija ierašanās vai kāds cits ārējs apstāklis varētu nostāties starp mani un tēvu, varētu novērst to, ko es atzinu par nenovēršamu un ko sagaidīju ar tādu pašu pārgalvīgu dusmu uzliesmojumu.

Tiburcijs pa to laiku bija strauji atvēris ārdurvis un, apstājies uz sliekšņa, īsu mirkli aplūkoja mūs abus ar savām žiglajām, skadrajām lūša acīm. Es vēl šobaltdien atceros šo ainu visos sīkumos. Vienu mirkli iezaļganajās acīs, platajā, neglītajā ielas oratora sejā pavīdēja salts un ļauns smīns, bet tas bija tikai īsu mirkli. Tad viņš pašūpoja galvu, un viņa balsī drīzāk skanēja skumjas nekā parastā ironija.

—    Ai-ail … Es redzu savu jauno draugu gaužām ļaunā stāvoklī…

Tēvs viņu saņēma ar drūmu un pārsteigtu skatienu, taču Tiburcijs

mierīgi to panesa. Tagad viņš bija nopietns, neākstījās, un viņa acis raudzījās sevišķi skumji.

—     Pan tiesnesi! — viņš maigi ierunājās. — Jūs esat taisnīgs cilvēks… atlaidiet bērnu. Puisēns ir bijis «sliktā sabiedrībā», bet dievs to zina, nekā ļauna viņš nav darījis, un, ja viņa sirds ir pieķērusies maniem nabaga skrandaiņiem, tad, zvēru pie dievmātes, labāk lieciet mani pakārt, bet es nepieļaušu, ka zēnam tāpēc būtu jācieš. Se būs tava lelle, puisēn! …

Viņš atraisīja sainīti un izņēma no tā lelli.

Tēva roka, kas bija sažņaugusi manu plecu, atlaidās. Viņa seja bija redzams pārsteigums.

—    Ko tas nozīmē? — viņš beidzot jautāja.

—    Atlaidiet zēnu, — Tiburcijs atkārtoja, un viņa platā roka laipni noglāstīja manu nodurto galvu. — Ar draudiem jūs no viņa nekā neizspiedīsiet, bet es jums labprāt pastāstīšu visu, ko vēlaties zināt… Iziesim, pan tiesnesi, otrā istabā.

Tēvs, kas visu laiku bija raudzījies panā Tiburcijā izbrīna pilnu skatienu, viņam paklausīja. Viņi abi izgāja, bet es paliku tai pašā vietā, jūtoņu nomākts, kas pārņēma manu sirdi. Šajā brīdī es nekā neapzinājos, un, ja es vēl tagad atceros visus šīs ainas sīkumus, ja pat atceros, ka aiz loga rosījās zvirbuļi, ka no upītes atskanēja vienmērīga airu šļakstoņa — tā vienkārši ir mechaniskas atmiņas darbība. Tas viss man toreiz neeksistēja; bija tikai mazs puisēns, kura sirdi toreiz satricināja divas pretišķas izjūtas: niknums un mīlestība — satricināja tik spēcīgi, ka sirds saduļķojās, kā glāzē no trieciena saduļķojas divi tur palikušie šķidrumi. Bija tāds puisēns, un šis puisēns biju es pats, un man pašam bija sevis it kā žēl. Un vēl bija divas balsis, kas neskaidri, kaut arī strauji plūda aiz durvīm.

Es vēl allaž stāvēju tai pašā vietā, kad kabineta durvis atdarījās un istabā ienāca abi runātāji. Es atkal sajutu uz galvas kādu roku un nodrebēju. Tā bija tēva roka, kas liegi glāstīja man matus.

Tiburcijs paņēma mani rokās un tēva klātbūtnē apsēdināja sev klēpī.

—     Atnāc pie mums, — viņš sacīja, — tēvs tevi atlaidīs pateikt ardievas manai meitiņai. Viņa … viņa ir mirusi.

Tiburcijā balss iedrebējās, viņš dīvaini samirkšķināja acis, bet tūliņ piecēlās, nolaida mani zemē un strauji izgāja no istabas.

Vaicādams es palūkojos uz tēvu. Tagad manā priekšā stāvēja cits cilvēks, un tieši šajā cilvēkā es atradu ko dārgu, to, ko velti biju meklējis viņā agrāk. Viņš noraudzījās manī ar savu parasto domīgo skatienu, bet nu šajā skatienā varēja redzēt it kā pārsteigumu un kādu jautājumu. Šķita, ka vētra, kas tikko bija pāršalkusi pāri mūsu abu galvām, izkliedējusi smago miglu, kas gulēja uz tēva dvēseles un aizsedza viņa laipno un mīļo skatienu. Un tēvs tikai tagad ieraudzīja manī sava paša dēla pazīstamos vaibstus.

Paļāvīgi es satvēru viņa roku un teicu:

—     Es taču nebiju zadzis… Soņa pati man uz laiciņu to aizdeva …

—     N-jā, — viņš domīgi atbildēja, — zinu . .. Esmu tavā priekšā vainīgs, manu zēn, un tu papūlēsies to ar laiku aizmirst, vai nav tiesa?

Strauji es satvēru viņa roku un apklāju to ar skūpstiem. Es zināju, ka nu viņš vairs nekad nelūkosies manī ar tām baigajām acīm, ar kādām raudzījās pirms maza brītiņa, un ilgi aiztuiētā mīlestība spēji pārņēma manu sirdi.

Nu es no viņa vairs nebijos.

—    Tagad tu mani laidīsi uz kalnu? — es vaicāju, pēkšņi atcerēdamies Tiburcija aicinājumu.

—     N-jā… Ej, ej, puisīt, atvadies… — viņš laipni noteica, un viņa balsī vēl joprojām skanēja pārsteiguma noskaņa. — Jā, pagaidi, lūdzu, puisīt, mazliet pagaidi.

Viņš iegāja guļamistabā un, iznācis no turienes pēc kāda brītiņa, iespieda man rokā dažus papīriņus.

—    Nodod tos Tiburcijam … Saki, ka es viņu pazemīgi lūdzu — pieņemt šo naudu — no tevis… Vai saprati? … Un vēl pasaki, — tēvs it kā vilcinādamies piebilda, — ja viņš pazīst kādu . .. Fjodoroviču, tad lai pasaka, ka šim Fjodorovičam būtu labāk aiziet no mūsu pilsētas … Tagad ej, puisīt, ej žiglāk.

Tiburciju es panācu tikai kalnā un aizelsies nesakarīgi pateicu tēva uzdevumu.

—     Pazemīgi lūdz… tēvs … — Un es iespiedu viņam rokā tēva iedoto naudu.

Sejā es viņam neraudzījos. Naudu viņš paņēma un drūmi noklausījās otru aizrādījumu — attieksmē uz Fjodoroviču.

Pazemē, tumšā kaktā uz lāviņas, dusēja Marusja. Vārdam «nāve» bērna dzirdei vēl trūkst īstās nozīmes, un tikai tagad, redzot nedzīvo augumiņu, man kaklā spiedās rūgtas asaras. Mana mazā draudzenīte gulēja nopietna un skumja, ar sēri izstieptu sejiņu. Aizvērtās acis mazliet bija iegrimušas un vēl skaudrāk zilo loku apēnotas. Mutīte bi ja drusku pavērusies bērnišķīgā skumju izpausmē. Ar šo vaibstu Marusja it kā atbildēja uz mūsu asarām.

«Profesors» stāvēja galvgalī un nejūtīgi šūpoja galvu. Štikjunkurs klaudzināja kaktā, ar citu tumšo subjektu palīdzību darinādams no veciem, baznīciņas jumtam norautiem dēļiem šķirstiņu. Lavrovskis pavisam skaidrā prātā un pie pilnas saprašanas pušķoja Marusju ar paša saplūktām puķēm. Vaļeks gulēja kaktā, miegā drebēdams pie visām miesām un lāgiem nervozi iešņukstēdamies.

Noslēgums

Drīz vien pēc aprakstītajiem notikumiem «sliktus sabiedrības» locekļi izklīda uz visām pusēm. Palika tikai «profesors», kuiš kā agi.ik līdz mūža galam slaistījās pa pilsētas ielām, un Turkevičs, kuii tēvs dažkārt iedeva kādu rakstu darbu. Es savukārt izlēju ne mazumu asiņu, kaudamies ar ebreju puikām, kas tirdīja «profesoru», pieminēdami par griežamiem un duramiem rīkiem.

Štikjunkurs un tumšās personības kaut kur aizklīda meklēt laimi. Tiburcijs un Vaļeks negaidot bija pazuduši, un neviens nemācēja pateikt, uz kurieni viņi tagad devušies, tāpat kā neviens nezināja, no kurienes bija ieradušies mūsu pilsētā.

Vecā baznīciņa stipri cieta no laika zoba. Vispirms tai iebruka jumts, ielauzdams pazemes griestus. Tad ap to sakrājās atbiras, un tā kļuva vēl drūmāka; vēl skaļāk tajā vaid ūpji, bet ugunis tumšajās rudens naktīs uz kapiem šaudās zilām, nelaimi vēstījošām liesmām.

Tikai viens ar sētiņu norobežots kaps ik pavasari bija klāts ar zaļām velēnām un raibiem ziediem.

Mēs ar Soņu, bet dažkārt kopā ar tēvu apmeklējām šo kapu; mums patika tur sēdēt klusi šalcošā bērza pavēnī, raugoties lēni margojošā pilsētas dūmakā. Tur mēs kopā ar māsu lasījām, pārdomājām un dalījāmies jaunajās domās, pirmajos spārnotās un godīgās jaunības plānos.

Kad pienāca laiks arī mums pamest dzimto pilsētu, šeit mēs pēdējo dienu, dzīvības un cerību pārpilni, pie šī mazā kapiņa devām savus solīj umus.

1885.

«MEŽS ŠALC»

Poļesjes leģenda

Tas notika sendienās

I

Mežs šalca …

Šajā mežā vienmēr šalkoja — vienmuļi, gari stiepti kā tāla zvana atbalss, rāmi un neskaidri kā klusa dziesma bez vārdiem, kā neskaidras pagātnes atmiņas. Tajā allaž šalca, tāpēc ka tas bija vecs, biezs sils, ko vēl nebija skāris meža tirgoņa zāģis un cirvis. Augstās simtgadīgās priedes ar sarkaniem, vareniem stumbriem stāvēja kā drūms karapulks, augšā cieši sakļāvušās ar zaļajām galotnēm. Apakšā bija kluss, smaržoja pēc sveķiem; cauri priežu skuju segai, kas klāja zemi, lauzās košas papardes krāšņi izplestām ērmīgām bārkstīm, sastingušas un nepakustinādamas ne lapiņu. Drēgnajos kaktos stīdza zaļas zāles ar gariem stiebriem; baltais pļavas āboliņš lieca smagās galviņas kā rāmā gurdenumā. Bet augšā bez gala un mitas pūta meža šalkoņa kā veca sila smagās,, skumjās nopūtas.

Pašlaik šis nopūtas kļuva dobjākas un spēcīgākas. Ls jāju pa moža taciņu un, lai gan debesis nevarēju saredzēt, taču pec sadrūmufifi meža jutu, ka pāri tam ceļas smagi padebeši. Laiks bija vēls. Starp stumbriem vietumis vēl izlauzās slīpie rieta stari, bet biezoknī jau spraucās miglaina krēsla. Novakarē tuvojās negaiss.

Šodien bija jāatliek jebkādas domas par medībām; ja tikni paguļu pirms negaisa sasniegt naktsmītni. Mans zirgs klaudzināja pakavus pret vajējām koku saknēm, krāca un ausī jās, klausīdamies dobjajā meža šalku atbalsī. Viņš pats sāka rikšot straujāk uz pazīstamo mežsarga mājiņu.

Ierejas suns. Starp paretajiem stumbriem pavīd apmestās sienas. Virs slīganā zaļuma virmo zilu dūmu strūkliņa; sašķiebusies mājiņa ar izspūrušo jumtu paslēpusies zem sarkano stumbru sienas; tā it kā ieaugusi zemē, kamēr slaidās un lepnās priedes augstu virs tās šūpo savas galotnes. Klajumiņa vidū, cieši piekļāvušies cits citam, puduritī stāv jauni ozoli.

Seit dzīvo manu medību ekskursiju parastie ceļa biedri — mežsargi Zachars un Maksims. Bet pašreiz acīm redzot abu nav mājās. Tikai vecaistēvs ar pliko galvu un sirmajām ūsām sēž uz zemes apbēruma pie mājas sienas un knibinās ap vīzi. Vectēva ūsas kuļājas gandrīz vai līdz jostas vietai, acis raugās nespodri, it kā viņš visu laiku nez ko gribētu atcerēties, bet nespētu.

—    Sveiks, vectēv! Vai kāds ir mājās?

—    Kur tev dieviņ! — vecaistēvs krata galvu. — Nav nedz Zachara, nedz Maksima; Motrja arīdzan aiztecēja uz mežu pēc govs… Tā, kazi, kur aizklīdusi, ka tik nu lāči nav saplosījuši… Tā viņš ir, neviena nav!

—    Nu, nekas, pasēdēšu ar tevi, pagaidīšu.

—    Pagaidi vien, pagaidi, — vecaistēvos māj ar galvu, un, kamēr es piesienu zirgu pie ozola zariem, viņš raugās uz mani ar vārajām un nespodrajām acīm. Sakrities vecaistēvs: acis neredz un rokas trīc.

—    Bet kas tad tu tāds būsi, puisēn? — viņš vaicā, kad es apsēžos uz apbēruma.

Šo jautājumu es dzirdu ikreiz, šeit ierodoties.

—    Vī manu, tad zinu jau, zinu, — sirmgalvis runā, no jauna ķerdamies pie vīzes. — Tavu vecu galvu, tīri kā siets, itin nekāda satura. Tos, kas sen jau miruši, atceros, ai, labi atceros! Bet jaunos ļaudis allažiņ aizmirstu.. . Aplam ilgi dzīvoju pasaulē.

—    Vai šajā mežā tu jau ilgi dzīvo, vectēv?

—    VI manu, gaužām ilgi. Cara zemē ieradās francūzis, bet es jau šeit dzīvoju.

—    Daudz tu savā mūžā būsi pieredzējis. Daudz ko varētu pastāstīt.

Vecaistēvs raugās manī izbrīnījies.

—    Ko tad nu būtu redzējis, puisēn? Mežu redzēju… Šalc mežs, šalc dienu, šalc nakti, šalc ziemā un vasarā… Es, edz, gluži kā šie koki, nodzīvoju mežā mūžu, i nepamanīju.. . Pienācis laiks līst kapā, bet es dažkārt, puisēn, domāju un pats nespēju apģist: vai esmu dzīvojis pasaulē vai neesmu… Šitā viņš iri Kazi, varbūt nepavisam neesmu dzīvojis …

Pāri kuplajām galotnēm virs meža klajumiņa izspraucās tumša padebeša mala; priežu zari, kas ieslēdza klajumiņu, vēja pūsmā sašūpojās, un ar dobju, pieaugošu akordu iešalcās meža šņākoņa. Vecaistēvs pacēla galvu un ieklausījās.

—    Vētra nāk, — viņš pēc brītiņa iebilda. — To nu gan es pazīstu. Ai — vai, nakti kauks vētra, lauzīs priedes, izgāzīs ar saknēm! … Uzsāks rotaļu meža saimnieks … — viņš piebilda klusāk.

—    Kā tu to zini, vecotēv?

—    Edz, zinu gan! Labi zinu, kā runā koks . .. Koks, puisēn, tāpat baidās .. . Palūk, apse, sasodītais koks, allaž nez ko šļupst — pat vēja nav, bet šī drebinās. Sila priede dzidrā dienā rotājas, skan, bet, kolīdz sacelsies vējš,, tā sāk šņākt un vaidēt. Tas vēl nav nekas … Bet paklausies nule. Kauču es ar acīm redzu slikti, taču ar ausīm dzirdu: ozols iešalcās, noriņā jau purina ozolu … Tas uz vētru.

Tiešām, čemuroto pazemo ozolu pudurī, kas atradās klajumiņa vidū un bija aizsargāts ar sila augsto sienu, vējš purināja spēcīgos zarus un dobji šalkoja, ko viegli varēja atšķirt no skaļajām priežu skaņām.

—    Paklau nu! Vai dzirdi, puisēn? — vecaistēvs ierunājās ar bērnišķīgu, šķelmīgu smaidu. — Ja šitā pieskaras ozolam, tad saimnieks nakti staigās, lauzīs … Nē, neba salauzīs! Ozols ir stiprs koks, nav pa spēkam pat pašam saimniekam … Tā viņš ir!

—    Kas tas par saimnieku, vecotēv? Tu taču pats saki: vētra lauž.

Vecaistēvs šķelmīgi māja ar galvu.

—    Vadzi, tad es jau nu zinu gan! .. . Nule, stāsta, saradušies tādi ļaudis, kas nekam neticot. Tā viņš ir! Bet es taču viņu redzēju, gluži kā nule tevi, kazi, pat labāk, jo manas acis nu jau kļuvušas vecas, bet toreiz bija jaunas. Ai, vai, gaišas acis man bija jaunībā! . . .

—    Kā tad tu viņu redzēji, vecotēv, pastāsti!

—    Edz, gluži tāpat kā nule: vispirms silā sāk vaidēt priede.. . Gan skan, gan ievaidas: vai, vai, vai… vai, vai, vai! — aprimst, bet tad atkal un atkal vēl jo biežāk, vēl žēlabaināk. Edz, tāpēc, ka nakti saimnieks daudzas nogāzīs. Un tad ierunājās ozols. Bet pievakarē vēl vairāk, un nakti — tad nu gāja vaļā: brāžas pa mežu, smej un raud, griežas, dejo un tik metas uz ozolu, grib to izgāzt. . . Reiz rudenī es pavēros pa lodziņu: edz, v i ņ a m tas nebija pa prātam: pieskrēja pie lodziņa, slāj ar čenkaru, gandrīz vai visu seju man sakropļoja, pagāns tāds; neba es nu kāds muļķis — atlēeu prom. Edz, puisēn, šitāds viņš negantenis! . ..

—    Bet kāds tad viņš izskatās?

—    No skata gluži kā vecs vītols, kas aug purvā. Gaužām līdzīgs! Un mati kā baltie āmuļi, kas aug uz kokiem, bārda tāda pati, bet deguns kā krietns zars, un purns červeļains, kā ķērpjiem apaudzis… Pti, riebeklis tāds! Nedod dievs kristīgam cilvēkam būt tādam līdzigam . . Nudien! Citkārt es viņu manīju purvā, gluži tuvu. Gribi, atnāc ziemā, tad i pats viņu redzēsi. Uzkāp tur tai kalnā, — tajā, kas apaudzis .11 mežu, — uzrāpies pašā augstākajā kokā, pašā galotnē. Edz, no turienes tad to var saskatīt: sojo viņš pāri mežam kā balts stabs un tik griežas, dodas no kalna ielejā … Paskrien, paskrien un tad pazūd mežā. EdzI . . Bet, kur gājis, tur pamet baltas sniega pēdas… Ja netici vecam cilvēkam, tad paraugies kādreiz pats.

Večuks bija kjuvis runīgs. Šķita, meža žirgtās un nemierīgās balsis un negaisa pietvīkušais gaiss satrauca vecās asinis. Vecaistēvs māja ar galvu, smaidīja, mirkšķināja izbalušās acis.

Pēkšņi pār viņa augsto, grumbām izvagoto pieri pārskrēja ēna. Viņš pabikstīja man ar elkoni un noslēpumaini ierunājās:

—    Vai zini, puisēn, ko es tev teikšu? . .. Protams, viņš, meža saimnieks, ir nešķīsts radījums, tas tiesa. Kristīgam cilvēkam pretīgi redzēt tādu viepli… Taču jāsaka patiesība, ļauna viņš nedara … Pajoko nu gan ar cilvēku, pajoko, tomēr nav redzēts, ka nodarītu ļaunu.

—    Bet tu taču pats, vecotēv, teici, ka viņš tev gribējis iesist ar čenkaru?

—    Edz, gribēt jau gribēja! Bet viņš, raug, bija pārskaities, ka es skatos uz viņu pa logu. Tā viņš ir! Taču, ja viņa darīšanās nebāzīsi savu degunu, tādam cilvēkam viņš nesariebj. Tāds viņš ir, mežainis! … Bet cilvēki mežā pastrādājuši daudz baigākus darbus. Nudien!

Vecaistēvs nodūra galvu un brītiņu sēdēja klusēdams. Pēc tam kad viņš paraudzījās uz mani, tā acīs cauri nespodrajai plēvei iezibējās it kā atmodušos atmiņu dzirkstis.

—    Pastāstīšu tev, puisēn, mūsu meža notikumu. Notika tas kādreiz šai pašā vietā, sensenis. .. Atceros … gluži kā sapnī, bet, kolīdz mežs iešalcas skaļāk, tā atceros itin visu … Vai gribi, pastāstīšu, ko?

—    Gribu, gribu, vecotēv! Stāsti!

—    Tad nu stāstīšu ar, vadzi! Klausies vien!

II

Tēvs ar māti, zini, man sen jau miruši, biju vēl mazs puisītis .. . Pameta viņi mani pasaulē vienu. Tā tas notika ar mani, edz! Gromada1 tad nu prātoja: «Ko lai mēs ar šo puišeli iesākam?» Nu, bet pans

1 Ukrainā pagasta sapulce. Tulk.

arīdzan prāto… Ieradās toreiz mežsargs Romāns un tad nu saka gromadai: «Dodiet puisēnu man meža mājiņā, es viņu uzturēšu . .. Man mežā būs jautrāk, bet viņam būs maize…» Edz, tā viņš saka, bet šim atbild: «Ņem ari» Tad nu viņš paņēma mani. Kopš tā laika es mežā arīdzan paliku.

Te Romāns mani uzaudzināja. Briesmīgs cilvēks viņš nu gan bija, nedod dieviņ! … Liela auguma, melnām acīm, un no acīm tumša dvēsele raudzījās, tāpēc ka šis cilvēks visu mūžu dzīvoja mežā viens pats: pēc ļaužu runām, lācis viņam esot tikpat kā brālis, bet vilks — svainis. Ikvienu zvēru mežā viņš pazina un nebaidījās no tiem, bet cilvēkus vairījās, i virsū nepaskatījās. .. Tāds viņš bija, tīrā dzīvā patiesība! Dažkārt šis manī paraudzījās, man šermuļi vien noskrien pa muguru… Nu, bet cilvēks bija jauks, ēdienu deva man labu, nav vārdam vietas: griķu biezputrā allaž bija taukumiņš, nošāva pīli, man arīdzan deva. Tiesa, kas tiesa, ēdināja labi.

Tā nu mēs divatā dzīvojām. Kad Romāns gāja mežā, mani mēdza ieslēgt būdiņā, lai neaprītu zvēri. Vēlāk viņu apsievoja ar Oksanu.

Apsievoja viņu pans. Ataicināja šo ciemā un saka: «Paklau, Romas, precies!» Romāns sākumā teic panam: «Kāda velna pēc man sieva? Ko lai es mežā iesāku ar sievišķi, man jau tā ir zēns! Negribu, teic, precēties!» Nebija viņš radis pīties ar meitiešiem, nudien! Bet pans arī bija gudrinieks. .. Kolīdz atceros šo panu, puisēn, tā arī domāju: nu vairs tādu nav, nav vairs tādu panu — izmiruši … Kauču ņem tevi pašu, stāsta, tu arī esot panu dzimuma… Kazi, tas tiesa, taču nav tevī tā .. . īstenā … Tāds vien esi — sīciņš puišelis, vairāk nekas.

Nu, bet tas bija no īstenajiem, no agrākajiem … Edz, teikšu teA' vienu: tā tas pasaulē ir, simts ļaužu baidās viena paša cilvēka — un kā vēl! … Tu, puisēn, paraugies vanagā un cālēnā: abi izšķīlušies no olas, bet vanags, edz, tūdaļ traucas augšup! Kolīdz gaisā iekliegsies, ne tikai cālēni, arīdzan vecie gaiļi paslēpjas… Tāds vanags ir īsts kundzisks putns, bet vista — vienkārša zemniece …

Atceros, biju mazs puišelis, zemnieki, kazi, vīru trīsdesmit, ved no meža resnus baļķus. Bet pans jāj viens pats sava zirga mugurā un griež ūsas. Zirdziņš dīžājas, bet pans lūkojas apkārt. Ai-vai, kolīdz zemnieki pamana panu, tā no ceļa nost, pagriež zirgus sniegā, paši noņem cepures. Vēlāk paši mocīt mocīsies, kamēr izvilks baļķu vezumus no sniega, bet pans tik auļo, viņam, vadzi, vienam pašam ceļš par šaurul Sarauks pans uzacis — zemniekus jau baismas māc, iesmiesies — visiem kļūs līksmi, bet, ja sadrūvēsies, visi kļūs bēdīgi. Taču tāda cilvēka, kas panam būtu runājis pretī, laikam gan nebija.

Nu, bet Romāns, kā zināms, uzaudzis mežā, nezināja pieklājību, un pans uz viņu visai neskaitās.

«Es gribu,» saka pans, «lai tu precētos, bet kāpēc, tā mana darīšana. Ņem Oksanu!»

«Es negribu,» Romāns atbild, «nevajag man viņas, kauču ti arīdzan būtu Oksana! Lai velns to prec, nevis es… Tā viņš ir!»

Pans pavēlēja atnest pletnes, nostiepa Romānu garšļaukus; pans fiim vaicā:

«Vai precēsies, Roman?»

«Nē,» saka, «neprecēšos.»

«Nu tad uzskaitiet viņam,» saka pans, «pa ūzām, cik tik uzieti»

Vareni viņam uzskaitīja; kauču Romāns nebija no vārgajiem, tonui šim apnika.

«Metiet mieru,» saka, «lai notiek! Kaut visi velni to parāvuši, — vai man sievas labad šitādas mokas ciest? Dodiet viņu šurp, precēšos!»

Pana sētā dzīvoja piķieris Opanass Svidkijs. Pārbrauca viņš no lauka tobrīd, kad Romānu spieda precēties. Izdzirda par Romana ķibeli — bac, panam pie kājām. Metas šis pie kājām, skūpsta …

«Kāpēc jums, žēlīgais pan,» viņš saka, «cilvēku slānīt, tad jau labāk es precēšu Oksanu, i vārdiņu nebildīšu .,.»

Edz, pats iegribējis viņu apņemt par sievu. Vai tu re, kas par cilvēku, nudien!

Tad nu Romāns nopriecājās, kļuva līksms. Piecēlās kājās, sasēja ūzas un saka:

«Edz,» saka, «labs ir. Būtu tu, cilvēkbērns, ātrāk pārbraucis. Nu un pans arīdzan — allažiņ tā vien! . .. Būtu jel kārtīgi pavaicājis, vai nav gribētāju. Bet sagrābj cilvēku un tik uzskaita viņam. Vai tad tā rīkojas kristīgi cilvēki? Tpu! …»

Edz, dažkārt viņš pat panam ceļu negrieza. Tāds bija Romāns! Ja saskaitās, nenāc i tuvumā, kauču vai pans. Nu, bet pans arīdzan gudrinieks! Viņam, edz, kas cits prātā. Pavēlēja Romānu atkal nolikt zemē garšļaukus.

«Es,» saka, «tev, muļķi, laimi vēlu, bet tu rauc degunu. Tagad tu dzīvo viens kā lācis migā, pat iegriezties pie tevis nav nekāda prieka … Uzskaitiet viņam, muļķim, kamēr teiks: pietiek! … Bet tu, Opanas, ej pie velna. Tevi,» pans saka, «mielastā nav aicinājuši, tad arīdzan nesēdies pie galda, — vai redzi, kādu mielastu sagādājuši Romanam? Ka tu nedabū tādu pašu.»

Bet Romāns, edz, saskaitās jau ne pa jokam! Viņu mizoja pamatīgi, jo senāk ļaudis, zini, prata ar pletnēm ādu novilkt, taču šis guļ un nesaka vis: pietiek! Ilgi cietās, tomēr beidzot nospļāvās:

«Kur nu tas dzirdēts, ka sievišķa dēļ tā slānī kristīgu cilvēku un turklāt bez skaita. Pietiek! Kauču jums rokas nokalstu, velna kalpi! Pats nelabais jūs iemācījis rīkoties ar pletnēm! Neesmu jau nekāds kūlis rijā, ka mani tā kuļ. Ja jau nu tā, ņemšu un apprecēšos.»

Bet pans tikai smej vien.

«Redzi nu,» saka, «cik labi. Tagad kauču arīdzan kāzās nevarēsi sēdēt, toties vairāk dejosi. ..»

Jautrs bija pans, nudien jautrs, edz! Taču nelabu galu ņēma, nedod, dieviņ, tādu nevienam kristīgam cilvēkam. Nudien tādu nevienam nenovēlu. Pat nekristītam tādu galu nevar novēlēt. Tā es domāju.

Tā nu Romānu apprecināja. Atveda šis jauno sievu meža mājiņā: sākumā tikai lamāja un pārmeta par dabūto pērienu.

«Tu pati vis neesi tā vērta,» teic, «ka tevis labad slānīja vīru.»

Gadās, pārnāk no meža un tūdaļ triec viņu ārā no istabas:

«Vācies prom! Nevajag man isLabā sievišķa! Lai tavas smakas šeit nebūtu! Netīk,» saka, «ka manā istabā guļ sieva. Nelaba smaka,» šis saka.

Sitā bija!

Nu, vēlāk nekas, pierada. Oksana izslauka istabu, glīti izbalsina, saridā traukus; viss spīd un laistās, ij sirdij prieks. Romāns vēro: laba sieva — pamazām pierada. Ne tikai pierada, pat iemīļoja, puisēn, nudien nemeloju! Tā notika ar Romānu. Iepatikās sieva, tad nu arīdzan saka:

«Paldies panam, iemācīja man ko labu. Es nu gan biju liels muļķis, tik daudz pletņu saņēmu, bet nule skatos — nekā ļauna nav. Pat labi vien. Tā viņš ir!»

Tā aiztecēja daudz laika, nezinu pat, cik īsteni. Apgūlās Oksana lažiņā, sāka vaidēt, bet rītā pamostos, dzirdu: kāds smalkā balstiņā pīkst. Edz, es sevī nodomāju, redzams, bērnelis piedzimis. Un tā arīdzan tiešām bija.

Bērnelis nenodzīvoja ilgi šajā pasaulē. Tik vien nodzīvoja kā no rīta līdz vakaram. Vakarā vairs nepīkstēja . . . Oksana apraudājās, bet Romāns saka:

«Nav vairs bērniņa, bet, ja nu tā nav, velti mācītāju aicināt. Apbedīsim zem priedes.»

Tā sacīja Romāns un ne tikai sacīja, bet arīdzan izdarīja: izraka kapiņu un apbedīja. Paraug tur, tas vecais celms, zibens to saspēra. Tā arīdzan bija tā pati priede, zem kuras Romāns apraka bērniņu. Vadzi, puisēn, ko tev teikšu: vēl šobaltdien, kolīdz noriet saule un pār mežu uzlec rieteklis, tūdaļ lidinās kāds putniņš un klaigā. Vai, cik žēlabaini pīkst putniņš, sirds sažņaudzas! Tā tad arīdzan ir nekristītā dvēsele — lūdzas krusta. Stāsta, ka mācīts vīrs, kas studējis grāmatas, varot dot krustu, tad tā vairs nelidināšoties.. . Taču mēs dzīvojam šeit mežā, nenieka nezinām. Viņa lidinās, viņa lūdzas, bet mēs tikai saucam: «Tiš, tiš. nabaga dvēselīt, nekā mēs tev nevaram līdzēt!» Edz, ieraudas un aizlaižas, bet tad atkal atgriežas. Ek puisēn, žēl nabaga dvēselītes!

Kad nu Oksana atžirga — pie kapiņa vien, pie kapiņa vien. Apsēžas

un raud tik skaļi, ka dažkārt plūst viņas balss pa visu mežu. "I ii viņa savu bērniņu žēloja, bet Romāns nu gan nežēloja. Pārnāk dažkārt no meža,

apstājas pie Oksanas un saka:

«Rimsties jel, muļķa sievišķi! Ir gan par ko raudāti Nomiia viens bērns, varbūt būs cits. Kazi, varbūt vēl labāks, edz! Tāpēc ka tas varbūt i mans nebija, es jau nu lāgā nezinu. Ļaudis melš … Bet šis būs mans , Oksana nu gan šitādas runas necieta. Lāgiem mitas raudai un s.ik vīru nelabiem vārdiem sunīt. Bet Romāns uz viņu nesirdijās.

«Kāpēc tad tu,» vaicā, «mani tā sunī? Nekā slikta neesmu teicis, s,i cīju tikai, ka nezinu. Un nezinu tāpēc, ka agrāk tu nebiji mana, nedz.i voji vis mežā, bet tur ārā, ļaužu vidū. Kā tad man to zināt? Nu tu dzīvo mežā, un viss ir labi. Bet tā man teica vecmāte Fedosja, kad aizgāju viņai pakaļ uz ciemu: «Aplam ātri tev bērniņš atskrējis, Roman!» Fs saku vecenei: «Kā tad man to zināt, ātri vai ne? … Nu, bet tu rimsties pļāpāt, citādi sadusmošos, ņemšu un tevi iemizošu.» Tad nu Oksana pasunījās, pasunījās un apklusa. Dažkārt viņa to i salamā, i pa muguru sadod, bet, kolīdz Romāns sāk skaisties, šī apklust — baidījās. Apmīļo viņu, apskauj, noskūpsta, paveras acīs . . . Un mans Romāns nomierinās. Jo, edz, puisēn … Tu jau nu nezināsi, bet es, vecs vīrs, kauču neesmu apsievojies, taču daudz ko savā mūžā esmu pieredzējis: jauna sieva aplam saldi prot skūpstīties, visnegantāko vīru aptīs ap pirkstiņu. Ai-vai! … Es nu gan zinu, kādi tie meitieši. Bet Oksana bija tik glīta jauna sieviņa, tādas nu vairs neredz. Tagad, teikšu tev, puisēn, arīdzan sievas nav vairs tādas kā agrāk.

Reiz mežā ieskanējās mežrags: tra-ta-tara-tara-ta-ta-ta! . . . Plūst pa visu mežu līksmi un skaļi. Es toreiz biju mazs puišelis, nezināju, kas tas; skatos: putni pamet ligzdas, vēdina spārnus, klaigā, bet tur zaķēns, ausis pieglaudis, cilpo, ko kājas nes. Es nu domāju: kazi, kāds neredzēts zvērs tik jauki kliedz. Bet nebija vis zvērs,, pans jāj zirga mugurā pa mežu un pūš tauri; aiz pana jāj piķieri un saitē ved suņus. Par visiem piķieriem visskaistākais bija Opanass Svidkijs, jāj aiz pana, ģērbies zilos kazaka svārkos, plecos mirdz skrotene, pār plecu siksnā karājas bandura. Pans Opanasu mīlēja, tāpēc ka Opanass jauki spēlēja banduru un bija labs dziedātājs. Ai, kāds skaistulis bija šis Opanass, varen skaists! Kur nu panam tikt līdzi Opanasam: panam jau bija pliks pauris un sarkans deguns, un acis, kauču arī jautras, bet ne jau tādas kā Opanasam. Dažkārt paraugās uz mani Opanass, uz mazu puišeli, un arīdzan man gribas smieties, kauču neesmu meiča. Stāstīja, ka Opanasa tēvi un vectēvi bijuši Aizkrāces kazaki, Sečā sirojuši, bet turienes ļaudis visi zaļoksnēji un skaisti, un veikli. Padomā pats, puisēn, sēdēt zirga mugurā, turēt pīķi un lidot kā putnam pa lauku vai ar cirvi cirst koku — tas taču nav vis viens un tas pats . . .

Tā nu es izskrēju no istabas un skatos: piejāj pans, apstājas, arīdzan

piķieri apstājas; Romāns iznāk no istabas, pietur panam kāpsli: nokāpj zemē pans. Romāns viņam paklanās.

«Sveiks!» saka pans Romanam.

«Edz,» Romāns atbild, «tencinu, esmu sveiks un vesels, kas tad man. Bet kā ar jums?»

Neprata, redzi, Romāns atbildēt panam, kā pienākas. Par viņa vārdiem iesmējās visa saime un pats pans arīdzan.

«Nu tad paldies dievam, ka esi sveiks un vesels,» pans saka. «Bet kur tava sieva?»

«Kur tad nu šī lai būtu? Sieva, protams, istabā .. .»

«Nu, iesim istabā,» pans saka, «bet jūs, puiši, pa to laiku izklājiet zālē paklāju un sagatavojiet visu, lai pirmo reizi varētu apsveikt jauno pāri.

Tad nu iegāja istabā: pans un Opanass un aiz viņa Romāns bez cepures, un vēl Bogdans — vecākais piķieris, pana uzticamais kalps. Edz, tādu kalpu pasaulē arīdzan vairs nav: viņš bija vecs vīrs, pret saimi stingrs, bet pana priekšā gluži kā šis suns. Visā pasaulē Bogdanam bija vienigi pans. Stāsta, ka Bogdanam nomiruši tēvs un māte un viņš lūdzies, lai vecais pans viņu ņem par klaušu zemnieku, un gribējis precēties. Bet vecais pans nav vēlējis, pieņēmis viņu pie sava paniča: «Te tev būs,» saka, «ir tēvs, ir māte, ir sieva.» Tad nu Bogdans paniču izauklējis un izlolojis, iemācījis sēdēt zirgam mugurā un šaut ar šauteni. Kad paničs izauga un sāka valdīt, vecais Bogdans tecēja aiz viņa gluži kā sunītis. Ak, teikšu tev, puisēn, patiesību: ļaudis šo Bogdanu daudzkārt nolādējuši, uz viņu gulstas daudz asaru. . . viss pana labad. Panam vajag minēt tikai vārdiņu, un Bogdans i savu paša tēvu gabalos saplosītu …

Bet es, mazs puišelis, iejožu viņiem pakaļ istabā: skaidra lieta — ziņkārība. Pinos panam uz papēžiem.

Skatos, stāv pans istabas vidū, glauda ūsas, smejas. Romāns mīņājas turpat, burza rokās cepuri, bet Opanass, atspiedies ar plecu pret sienu, stāv, nabadziņš, gluži kā šis jaunais ozoliņš negaisā. Sadrūmis, sērīgs …

Pievērsās, edz, visi trīs Oksanai. Tikai vecais Bogdans apsēdās kaktā uz lāviņas, nokāra čupru, sēž, kamēr pans ko ieteiksies. Bet Oksana apstājās kaktā pie krāsns, nodūra acis, pati nosarkusi kā magone miežu druvā. Ak, laikam gan, bezdieve, noģida, ka viņas labad uzbruks posts. Edz, ko tev teikšu, puisēn: ja uz vienu sievu skatās trīs vīri. tad labi vairs nav — visādā ziņā saies matos jebšu notiks vēl kas ļaunāks. Zinu to, pats esmu pieredzējis.

«Nu, kas ir, Romas,» pans smejas, «vai labu sievu ieprecināju?»

«Nu un tad?» Romāns atbild. «Sieva kā sieva, nekas!»

Opanass tad paraustīja plecus, pacēla uz Oksanu acis un klusi noteica:

«Nu jā,» saka, «sieva gan. Zēl tikai, ka tādam muļķim!»

Romāns sadzirdēja šos vārdus un, pievērsies Opasanam, vaicā:

«Bet kāpēc tad jūs, pan Opanas, domājat, ka esmu tāds mujķis? Vadzi, sakiet, lūdzami!»

«Tāpēc,» saka Opanass, «ka nepratīsi savu sievu nosargāt, tāpēc esi muļķis…»

Edz, ko viņam atteica Opanass! Pans pat kāju piecirta pie grīdas, Mogdans nogrozīja galvu, bet Romāns brītiņu padomāja, tad pacēla galvu un palūkojās panā.

«Kāpēc tad man viņa jāsargā,» saka Opanasam, bet pats raug.is tikai panā. «Seit, izņemot zvērus, nekāda velna nav, dažkārt tikai žēlīgais pans iegriežas. No kā tad lai sievu sargāju? Pielūko, tu negantais kazak, tu mani neērcini, citādi, kazi, grābšu aiz cekula.»

Kazi, vai viņi nesāktu plūkties, ja neiejauktos pans: piespēra ar kāju, un viņi apklusa.

«Rimstieties,» saka, «jūs velna bērni! Neesam šurp nākuši izkauties. Jāapsveic jaunais pāris, bet pēc tam novakarē uz purvu medībās. Sekojiet man!»

Apgriezās pans un izgāja no istabas; bet piķieri zem koka jau bija sagatavojuši uzkodas. Bogdans izgāja pakaļ panam, un Opanass priekšiņā apturēja Romānu.

«Tu uz mani nedusmojies, draudziņ,» kazaks saka. «Paklausies, ko tev teiks Opanass: vai tu redzēji, kā es kritu panam pie kājām, kā skūpstīju viņa kurpes, lai viņš man atdod Oksanu? Nu, dievs ar tevi, cilvēkbērns… Tevi apveda ap stūri pops, redzams, tāds liktenis! Bet necieš mana sirds, ka ļaunais naidnieks atkal ņirgājas par Oksanu un tevi. Ak vai! Neviens nezina, kas notiek manā sirdī. . . Tad jau labāk es ir viņu, ir Oksanu ar skroteni guldīšu vēsajā zemes klēpī…»

Paraudzījās Romāns kazakā un vaicā:

«Bet vai tev, kazak, «visi septiņi ir mājās»?»

Es nesadzirdēju, ko Opanass uz to atbildēja Romanam klusi priekšiņā, tikai dzirdēju, ka Romāns viņam uzsita pa plecu.

«Ak Opanas, Opanas! Edz, kādi pasaulē ļauni un viltīgi cilvēki! Es neko tādu, mežā dzīvodams, nezināju. Ai-vai paniņ, tev galvā perinās ļauni nodomi!»

«Nu,» Opanass viņam saka, «tagad ej un nekā neizrādi, it īpaši Bogdanam. Tu nekāds liels gudrinieks neesi, bet šis pana suns ir viltīgs. Pielūko, pana sīvo daudz netemp, bet, ja viņš tevi ar piķieriem sūtīs uz purvu un pats iedomāsies palikt, aizved piķierus līdz vecajam ozolam un parādi viņiem ceļu, kas iet ar līkumu, bet pats sakies doties taisni caur mežu … Un steidzies žiglāk atpakaļ.»

«Labi,» saka Romāns. «Iešu uz medībām, bisi pielādēšu nevis ar skrotīm kā putniem, bet ar krietnu lodi lācim…»

Tad nu viņi izgāja. Bet pans jau sēž uz paklāja, liek pasniegt blašķi un mēriņu, ielej mēriņā un mielo Romānu. Ek, jauka bija pana blašķe un mēriņš, bet sīvais vēl labāks. Izdzersi mēriņu — dvēsele līksmo, izdzersi otru — sirds krūtīs pukstēt pukst, bet nepieradis cilvēks no trešā mēriņa jau vāļājas zem lāviņas, ja sieva viņu neapguldīs uz lāvas.

Vadzi, teikšu tev, viltīgs bija pans! Gribēja ar savu sīvo apdzirdīt Romānu, taču tāda sīvā vēl nebija, kas spētu viņu nogāzt. Dzer viņš no pana rokām vienu mēriņu, dzer otru, dzer arī trešo, tikai acis pašam kā vilkam iedzalkstās, tikai noskurina melnās ūsas. Pans pat saskaitās.

«Ak tu pagāns tāds, cik vareni tempj sīvo, pat i acu nepamirkšķina! Cits jau sen raudātu, bet viņš, skatieties, labie ļaudis, vēl smaida. . .»

Ļaunais pans labi zināja: ja jau virs sāks raudāt no sīvā, tad drīz vien noliks čupru uz galda. Taču šoreiz nebija vis tādu saticis.

«Kāpēc tad nu man raudāt?» Romāns šim atbild. «Kazi, vai tas būtu pat labi? Žēlīgais pans atbraucis mani apsveikt, un es sākšu kaukt kā sievišķis. Man, paldies dievam, vēl nav nekāda iegansta raudāt, labāk lai raud mani naidnieki…»

«Tātad,» pans vaicā, «tu esi apmierināts?»

«Nu ka! Kāpēc tad lai es nebūtu apmierināts?»

«Bet vai atceries, ka mēs tevi ar pletņu palīdzību izprecinājām?»

«Kā nu neatcerēšos! Tad tāpēc jau arīdzan saku, ka biju muļķis un nezināju, kas rūgts un kas salds. Pletne rūgta, taču tā man likās labāka par sievu. Tencinu žēlīgais pan, ka iemācījāt mani medu ēst.»

«Būs jau labi,» pans šim atbild. «Tāpēc pakalpo arīdzan man: aizej ar piķieriem uz purvu, nošauj labi daudz putnu un visādā ziņā dabū medni.»

«Un kad tad pans mani sūtīs uz purvu?» Romāns jautā.

«Nu iedzersim vēl! Opanass mums uzdziedās dziesmiņu, un tad ar dieva palīgu.»

Paraudzījās Romāns viņā un saka panam:

«Aplam grūta lieta: laiks jau vēlīns, līdz purvam tālu, turklāt mežā šalc vējš, nakti būs vētra. Kā lai nošauj tādu manīgu putnu?»

Bet pans jau bija apskurbis un skurbumā varen sirdīgs. Padzirdējis, ka saime sāk sačukstēties, sak, «Romanam taisnība, drīz vien auros vētra,» — saskaitās. Piesita ar mēriņu, pameta acis apkārt — un visi apklusa.

Tikai Opanass neizbijās; iznāca pēc pana pavēles dziedāt banduras pavadījumā, sāka noskaņot banduru, pats iesānis paraugās panā un saka viņam:

«Atjēdzies, žēlīgais pan! Kur tad tas redzēts, ka naktī un vēl vētrā trenc cilvēkus mežā pēc putniem?»

Edz, kāds drošsirdis bija! Citi, skaidra lieta, pana dzimtļaudis, baidās, bet viņš — brīvs vīrs, kazaku dzimtas. Kā mazu puišeli viņu atveda kazaks bandurists no Ukrainas. Tur Umaņas pilsētā, puisēn, ļaudis nez kā bija sadumpojušies. Edz, izdūra acis vecajam kazakam, nogrieza ausis un palaida viņu tādu pasaulē. Klaiņāja viņš pēc tam, klaigāju pa pilsētām un ciemiem, ieklīda ar savu pavadoni puišeli Opanasu arī mūsu pusē. Vecais pans pieņēma viņu pie sevis, tāpēc ka viņam patika labas dziesmas. Tad nu vecais nomira, Opanass palika pie saimes un uzauga. Arī jaunais pans viņu iemīļoja un dažkārt pacieta no viņa tādus vārdus, par ko citam trīs ādas nodīrātu.

Tā arīdzan nule: sākumā viņš saskaitās, domāja, ka gāzīs kazakam, bet pēcāk saka Opanasam:

«Ak Opanas, Opanas. Tu esi gudrs puisis, bet vienu gan nezini, ka nav jābāž deguns durvju spraugā, ka nesaver .. .»

Šitādu mīklu viņš uzdeva! Taču kazaks tūdaļ saprata. Un atbildēja kazaks panam ar dziesmu. Edz, būtu pans sapratis kazaka dziesmu, viņa panei, kazi, nebūtu vīra dēļ jālej asaras.

«Tencinu, pan, par pamācību,» Opanass attrauca, «es tev par to pa dziedāšu, bet tu ieklausies.»

Un pārvilka pār banduras stīgām.

Tad pacēla galvu, palūkojās debesīs, kā tur ērglis lidinās, kā vējš trenc melnus padebešus. Ausījās, klausījās, kā šalc augstās priedes . . .

Un atkal pārvilka pār banduras stīgām.

Ek, puisēn, negadījās tev dzirdēt, kā spēlē Opanass Švidkijs, bet nu jau vairs nedzirdēsi! Bandura, edz, gluži vienkārša mantiņa, taču cik labi tā skan prasmīgās rokās. Dažreiz pārvelk pār to ar roku, un tā visu pastāstīs: kā šalc tumšais sils negaisā un kā vējš dzied klajās stepes zālēs, un kā čukst sausās smildziņas uz kazaka augstā kapa.

Nē, puisēn, neba jums vairs dzirdēt īstu spēli! Braukā šurp dažnedažādi ļaudis, tādi, kas ne vien Poļesjē bijuši, bet arī citās malās un visā Ukrainā: i Cigirinā, i Poltavā, i Kijevā, i Cerkasos. Stāsta, banduristi jau izmiruši, nedzirdot viņus vairs nedz gada tirgos, nedz parastos tirgos. Man vēl istabā pie sienas karājas veca bandura. Opanass iemācīja mani uz tās spēlēt, taču no manis spēli neviens nav pārņēmis. Kad es nomiršu — un tas notiks drīz — kazi, visā plašajā pasaulē nekur vairs nedzirdēs banduras skaņas. Tā viņš ir!

Un Opanass klusā balsī sāka dziedāt dziesmu. Balss viņam nebija skaļa, bet grūtsirdīga — aizgrābj tevi līdz sirds dzīlēm. Dziesmu, puisēn, kazaks panam acīm redzot pats bija sacerējis. Nedzirdēju to vairs itin nekad un kādreiz vēlāk uzplijos Opanasam, lai padzied, bet viņš nebija ar mieru.

«Tā,» saka, «kam šo dziesmu dziedāju, vairs nav pasaulē.»

Šajā dziesmā kazaks pateica panam visu patiesību, kas ar panu notiks, un pans raud, i asaras tek pār ūsām, taču, redzams, no dziesmas ne vārda nesaprata.

Ak, neatceros vairs šo dziesmu, atceros tikai maķenīt. Dziedāja kazaks par panu, par Ivanu:

Ai, ai pan, ai IvanI Daudz ko zina gan pans gudrais, Zin, ka gaisos vanags skadrais Vārnas plosīt mēdz .. .

Ai, ai pan, ai IvanI Vienu nezin tik pans gudrais, Ka tāds dzīves likums skarbais — Vanags ja draud vārnas ligzdai. Pats no vārnas plosīts kļūst…

Dzi, puisēn, tīri kā vēl nule es šo dziesmu dzirdētu un tos ļaudis redzētu: stāv kazaks ar banduru, pans sēž uz paklāja, galvu nodūris, un raud; apkārt drūzmējas saime, biksti cits citam ar elkoņiem; vecais Bogdans šūpo galvu . .. Bet mežs šalc tāpat kā nule, un klusi un grūtsirdigi skan bandura, un kazaks dzied, ka pane apraud panu, apraud

Ivanu: Pane raud. pane brēc,

Bet pār panu, pār Ivanu, Melnais krauklis ķērc.

Ak vai, nesaprata pans dziesmu, izslaucīja acis un saka: «Nu, posies, Roman! Puiši, zirgos! Arīdzan tu, Opanas, jāj viņiem līdzi pietiek man tavās dziesmās klausīties! . . . Dziesma laba, tikai pasaule nekad tā nenotiek, kā tur dzied.»

Bet kazakam no dziesmas atmaiga sirds, aptumšojās acis. «Ai pan, pan,» Opanass saka, «pie mums veci ļaudis mēdz teikt: pasakā patiesība un arīdzan dziesmā patiesība. Tikai pasakas patiesība ir kā dzelzs: ilgi staigājusi pa pasauli no rokas rokā, sarūsējusi… Bet dziesmas patiesība — kā zelts, ko nekad nesaēd rūsa .. . Dzi, ko veci Jaudis saka!»

Pans atmeta ar roku.

«Na, var jau būt, ka tas tā notiek jūsu pusē, bet pie mums tā nav . . . 12j, ej, Opanas, man apnicis tevī klausīties.»

Pastāvēja brītiņu kazaks, bet tad metās pana priekšā zemē: «Paklausies mani, pan! Sēdies zirga mugurā, jāj pie savas panes: mana sirds nojauš ļaunu.»

Tad nu gan pans saskaitās, iespēra kazakam kā sunim ar kāju. «Prom no manis! Redzams, tu neesi vis kazaks, bet bābietis! Prom no manis, ka tev neiziet plāni… Bet ko jūs stāvat, vergu dzimums? Varbūt es jums vairs neesmu pans? Es jums parādīšu ko tādu, ko pat ūsu tēvi no maniem tēviem nav pieredzējuši! …»

Piecēlās Opanass kājās kā melns mākonis, saskatījās ar Romānu. Bet Romāns stāv sāņus, atspiedies uz bises, it kā nekas nebūtu noticis.

Trieca kazaks banduru pret koku, bandura sašķīda druskās, tikai mežu pāršalca banduras vaidi.

«Nu tad,» viņš saka, «lai velni viņā saulē māca tādu cilvēku, kas neuzklausa prātīga padoma … Tev, pan, acīm redzot uzticīga kalpa nevajag.»

Nepaguva pans atbildēt, Opanass jau uzlēca seglos un prom bija. Arī piķieri sēdās zirgos. Romāns uzmeta plecos skroteni un devās projām, tikai, iedams garām mājiņai, uzsauca Oksanai:

«Apguldi puisīti, Oksana! Laiks gulēt. Arī panam uztaisi gultu.»

Tad nu drīz visi pa to ceļu aizgāja mežā, un pans devās istabā, tikai pana zirgs stāv kā stāvējis, piesiets pie koka. Metās arīdzan krēsla, mežs šalc, un lietutiņš līņā gluži tāpat kā nule . . . Apguldīja mani Oksana sienā, pārmeta krustu … Dzirdu, raud mana Oksana.

Ai, nekā es toreiz, mazs puišelis, nesapratu, kas ap mani notiek! Saritinājos sienā, paklausījos, kā vētra mežā uzsāk dziesmu, un laidos miegā.

Edz! Piepeši dzirdu, kāds staigā ap mājiņu . . . pieiet pie koka, atraisa pana zirgu. Iekrācas zirgs, piecērt pakavus; kā laidās mežā, tā drīz pat dipoņa apklusa . . . Tad dzirdu atkal, kāds auļo pa ceļu, nu jau uz mājiņas pusi. Pieauļoja, nolēca no zirga un dodas tieši pie loga.

«Pan, pan,» kliedz vecā Bogdana balss. «Ak pan, atver ātrāk! Naidniekam kazakam, redzams, ļauni nodomi: tavu zirgu palaidis mežā.»

Nepaguva vecais pabeigt, kāds viņu sagrāba no mugurpuses. Es izbijos, dzirdu, kaut kas nokrīt…

Atvēra pans durvis, izskrēja ar bisi, bet priekšiņā viņu jau sagrāba Romāns tieši aiz cekula, nogāza zemē.

Pans nu redz, ka labi vairs nav, un saka:

«Ai, laid vaļā, Romas, vai tā tu piemini labu, ko tev darīju?»

Bet Romāns viņam atbild:

«Pieminu, naidniek pan, labu, ko esi darījis man un manai sievai. Tad nu par to labumu arīdzan atmaksāju…»

Bet pans.atkal:

«Aizstāvi mani, Opanas, mans uzticamais kalps! Es taču tevi mīlēju kā paša dēlu.»

Bet Opanass viņam atbild:

«Tu savu uzticamo kalpu aizdzini kā suni. Mīlēji mani tā, kā spieķis mīl muguru, bet nule mīli tā, kā mugura mīl spieķi… Es taču tevi lūdzos, tu neklausījies .,.»

Tad nu pans sāka lūgties arīdzan Oksanu:

«Aizstāvi tu mani, Oksana, tev laba sirds.»

Izskrēja Oksana, sasita rokas:

«es taču tevi lūdzos, pan, lūdzos, zemē mezdamās: pažēlo manu jaunavas daiļumu, neapkauno mani, precētu sievu. Tu vis nežēloji, bet nu pats lūdzies … Ai, grūti man, — ko lai iesāku?» -

«Laidiet!» pans kliedz. «Visi jūs manis labad Sibirijā nobeigsieties! . ..»

«Mūsu dēļ neraizējies, pan,» Opanass atbild, «Romāns nokļūs purvā žiglāk par taviem piķieriem, bet es tavas žēlastības labad esmu viens pats pasaulē, man par savu galvu maza bēda. Uzmetīšu bisi plecos un aiziešu mežā… Salasīšu veiklus puišus un sirosim … Nakti no meža nāksim uz lielceļiem, bet, ja ieklīdīsim ciemā, tad tieši uz pana muižu. Ei, Romas, pacel panu, iznesīsim viņa žēlastību lietutiņā.»

Sāka pans ķepuroties, kliegt, bet Romāns tikai rūc sevī kā lācis, un kazaks ņirgājas. Tad nu iznesa laukā.

Bet es izbijos, metos istabā tieši pie Oksanas. Sēž mana Oksana uz lāviņas bāla kā audekls . . .

Bet mežā jau sāka aurot īsta vētra: sils gaudo dažnedažādākās balsīs, vējš kauc, un lāgiem ierūcas pērkons. Sēžam mēs ar Oksanu uz lāviņas, un pēkšņi dzirdu, kāds mežā ievaidas. Ai, un tik žēli, ka dzirdu to vēl šobaltdien un, kā atceros, tā sirds pagurst, bet aizritējuši jau daudzi gadi. . .

«Oksano,» saku, «drostaliņ, kas tur mežā vaid?»

Bet viņa paņēma mani rokās un aijā:

«Guli,» saka, «puisīt, nekas! Tāpat vien .. . mežs šalc …»

Un mežs nudien šalca, vai, kā šalca!

Nosēdējām mēs tā vēl labu laiciņu, dzirdu: mežā it kā nodimd šāviens.

«Oksano,» es saku, «drostaliņ, kas tur šauj?»

Bet viņa, bezdieve, mani tikai aijā un tikai runā:

«Rimsties, puisīt, rimsties, mežā iespēra dieva pērkons.»

Bet pati tikai raud un spiež mani cieši pie krūtīm, aijā: «Šalko mežs, šalko mežs, puisīt, šalko mežs …»

Tā nu es gulēju viņas rokās un aizmigu . . .

Bet no rīta, puisēn, pamostos, skatos, saule spīd, Oksana viena pati istabā, guļ neizģērbusies. Atcerējos vakarējo un nodomāju: tas man tikai sapnī būs rādījies.

Taču nebija vis tikai sapnī, ai, tas nebija sapnis, bet dzīva patiesība. Izskrēju no istabas, jozu pa mežu, bet mežā putniņi vītero un uz lapām mirdz rasa. Aizskrēju līdz krūmiem un tur līdzās gul i pans, i piķieris. Pans mierīgs un bāls, bet piķieris sirms kā balodis un bargs, un gluži kā dzīvs. Un uz krūtīm i panam, i piķierim asinis.

—    Nu, bet kas notika ar citiem? — es vaicāju, redzēdams, ka vecaistēvs nodūra galvu un apklusa.

—    Vai manu! Tā tad arīdzan notika, kā bija teicis kazaks Opanass.

Viņš pats ilgi dzīvoja mežā, siroja ar puišiem pa lielceļiem un panu muižām. Tāds liktenis bija lemts kazakam: siroja tēvi, un tādu bija nu dzan viņa daļa. Ne vienreiz vien viņš, puisēn, ieradās šajā pašu istabā, visbiežāk, kad Romana nebija mājās. Atnāk dažkārt, pasēž, dziesmu padzied, uz banduras paspēlē. Bet, ja ieradās kopā m citiem puišiem, Oksana un Romāns viņus vienmēr pamieloja, lidz, leil.su tc\ patiesību, puisēn, bez grēka neiztika. Paraug, drīz pārnāks Muksuns un Zachars, paskaties viņos: es nekā viņiem nesaku, taču, kas pazina Romānu un Opanasu, tam skaidrs kā uz delnas, kurš kuram līdzīgs, kauču arī viņi tiem nav vis dēli, bet mazdēli. .. Tādas lietas, puisēn esmu pieredzējis mežā…

Bet mežs vareni šalc — būs vētrai.. .

Pēdējos vārdus sirmgalvis izrunāja pavisam gurdi. Redzams, pagātne viņu bija satraukusi un nogurdinājusi: valoda viņam sametās, galva trīsēja, acis asaroja.

Pār zemi jau nolaidās vakars, mežā satumsa, sils ap mežsarga mājiņu viļņojās kā bangaina jūra: tumšās galotnes šūpojās kā viļņu krēpes negaisā.

Jautras suņu rejas vēstīja saimnieku atgriešanos. Abi mežsargi strauji pienāca pie mājiņas, bet aiz viņiem aizelsusies Motrja pārdzina noklīdušo govi. Mūsu sabiedrība bija pilnā skaitā.

Pēc īsa brīža mēs sēdējām istabā; krāsnī līksmi sprēgāja uguns; Motrja klāja vakariņu galdu.

Kaut gan es ne vienreiz vien jau agrāk biju redzējis Zacharu un Maksimu, pašreiz paraudzījos viņos ar īpašu interesi. Zachara seja bija melnīgsnēja, virs stāvās, zemās pieres uzacis bija saaugušas kopā, acis raudzījās drūmi, lai gan sejā varēja manīt spēkam piemītošo dabisko labsirdību. Maksims raudzījās vaļsirdīgi, it kā glāsainām, pelēkām acīm; dažkārt viņš papurināja savus cirtainos matus, viņa smiekli skanēja aizraujoši.

—   Nu, vai vecais jums pastāstīja seno notikumu ar māsu vectevu? — Maksims vaicāja.

—    Jā, stāstīja, — es atbildēju.

—    Nu jā, viņš allaž tā! Tikko spēcīgāk iešalkosies mežs, tā atceras bijušo. Nu jau visu nakti nevarēs aizmigt.

—    Gluži kā mazs bērns, — Motrja piebilda, ieliedama vecajam kāpostus.

Večuks it kā neapjauta, ka runā par viņu. Viņš bija kļuvis gluži slābans, lāgiem bez jēgas smaidīja, māja ar galvu; tikai, kad mājiņu satricināja mežā trakojošā vēja brāzmas, viņš kļuva nemierīgs, pavērsa ausi uz meža pusi, ar izbiedētu seju kaut ko klausīdamies.

Drīz meža mājiņā viss apklusa. Blāvi mirgoja dziestošais kvēpeklis, un circenītis dziedāja savu vienmuļi čirkstošo dziesmu… Bet mežā, šķita, runājās tūkstošiem varenu, kaut arī dobju balsu, nez par ko bargi sasaukdamās tumsā. Šķita, tur tumsībā trokšņaini apspriežas kādi bargi spēki, gatavodamies no visām pusēm triekties pret nožēlojamo, mežā paslēpušos būdeli. Lāgiem nemierīgā dunoņa pastiprinājās, pieauga, cēlās, un durvis tad nodrebēja, it kā kāds, nikni šņākdams, spiestu tās no ārpuses, bet dūmenī nakts auka, žēlabaini draudēdama, sirdi satricinoši gaudoja. Tad vētras brāzma uz brīdi pierima, ļaunu vēstošais klusums tirdīja biklo sirdi, kamēr atkal sacēlās dunoņa, it kā vecās priedes būtu vienojušās pēkšņi atrauties no savām vietām un kopā ar nakts orkana vēdām aizlidot nezināmās tālēs.

Es uz kādu brītiņu ieslīgu nemierīgā snaudā, tikai, šķiet, ne ilgi. Vētra mežā auroja dažnedažādās balsīs un toņos. Kvēpeklis dažkārt uzliesmoja, apgaismodams istabiņu. Večuks sēdēja uz savas lāviņas un taustījās ar roku, it kā cerēdams tuvumā nez ko atrast. Nabaga vecātēva sejā atspoguļojās baismas un gandrīz bērnišķīgs nemiers.

—   Oksano, drostaliņ, — es sadzirdēju viņa žēlos čukstus, — kas tur mežā vaid?

Viņš nemierīgi pagrābstījās ar roku un klausījās.

—    Edz, — tas atkal ierunājās, — neviens nevaid. Tur mežā šalc vētra … Vairāk nekas, mežs šalc, šalc …

Pagāja vēl kāds brītiņš. Mazajos lodziņos nemitīgi šaudījās zilganas zibens liesmas, rēgainiem apveidiem aiz loga iznira augstie koki un atkal izgaisa tumsā, vētras piktajā rūkoņā. Bet spalga gaisma uz mirkli aizēnoja kvēpekļa blāvo liesmiņu, un mežā atskanēja īss, netāls spēriens.

Večuks atkal nemierīgi svaidījās lāviņā.

—   Oksano, drostaliņ, bet kas mežā šauj?

—    Guli, vectēv, guli, — no krāsns atskanēja Motrjas rāmā balss. — Tā tas ir allaž: vētrainās naktīs vienmēr sauc Oksanu. Aizmirsis, ka Oksanas sen jau vairs nav šajā pasaulē. Ai-vai!

Motrja nožāvājās, noskaitīja lūgsnu, un istabiņā atkal drīz vien iestājās klusums, ko pārtrauca vienīgi meža šalkas un vecātēva nemierīgie čuksti:

—    Mežs šalc, mežs šalc … Oksano, drostaliņ …

Drīz sākās spēcīga lietusgāze, ar lietus troksni noslāpēdama iv vētras brāzienus, ir priežu sila vaidus . . .

TEIKSMA PAR FLORU, AGRIPU UN MENAHEMU, JEHUDAS DĒLU

1

Tai laikā Romas varenība pacēlās pāri visām tautām un tās valdo nība sniedzās no vienas pasaules malas līdz otrai.

Eiropā romieši uzvarēja gaiļus un spēcīgos ģermāņus un britus, kurus aizsargāja ne tikai okeāns, bet vēl klinšu siena, un jūru apskaloto kalnaino Spāniju. Un arī Grieķija un tautas, kas dzīvoja ap Pontu… un vēl daudzas citas atzina ērgļa varu.

Āfrikā no Herkulesa stabiem līdz Sarkanajai jūrai, Kartaga un neskaitāmi etiopi pakļāvās ieroču varai, apņemdamies piegādāt pārtikas krājumus, no kuriem astoņus mēnešus pārtika Romas tauta.

Āzijā piecdesmit pilsētas zemojās Romas valdnieka priekšā, norau goties uz konsuliem apkārt stāvošo liktoru rīkšu saišķiem.

Ēģipte un Arabija, Indijas tautas un midieši, un partieši, un lepnie kirēnieši, kas savu cilti skaita no lakedemonicšiem, un marmarikuši, un briesmīgie sirtieši, un nosamoni, un mauri, un numidieši, un daudzas citas tautas, nolikušas ieročus, noliecās zem jūga un drebēja … Drebēja nevis vairs iekarotāju šķēpu, bet liktoru rikšu saišķu priekšā, kas tautām atgādināja viņu kauna pilno verdzību.

Aprima pretošanās iebrucējiem, cīnītāju rokas noslīga nāves nespēkā, aizdarījās uz brīvību vērstās acis, apklusa balsis, kas sauca uz aizstāvēšanos … Pār šausmās sastingušo pasauli uzlidoja Romas ērglis, un Romas kundzība gūlās pār verdzībā nospiesto zemi…

Un uz kādu laiku pasaulē iestājās miers. Taču nenesa tas sev līdz uzplaukumu, bet postu. Nevis eļļas koks ziedēja dzīvības druvā, bet dadži un ērkšķi, jo dzīvības druvu neslacīja svētīgs lietus, bet verdzības asiņainie sviedri, un pār zemi no vienas malas līdz otrai skanēja apspiesto vaidi…

Un lepnā Roma pārtika no verdzības augļiem, kā maitu ērglis pārtiek no sprāgoņām; no šiem augļiem tauta piesūcās ar indi, un vispirms saindējās valdnieki.

Pirmie cezari, sastopot tautu pretošanos, kas vēl nebija aizmirsušas brīvību, bieži atcerējās apdomību; ar lēnprātību viņi saistīja tos, kuru rokas vēl spēja ar šķēpiem aizstāvēt brīvību; aiz cilvēkmīlestības puķēm tie slēpa verdzības važas, lai lepnajos brīvības dēlos nemodinātu vēlēšanos mirt kaujā.

Un tādēļ viņi, iekarojuši Judeju, tautai neatņēma senču likumus un ticību uz Vienīgo, un pašpārvaldi. Bet iebrukt svētnīcas robežās karavīriem bija aizliegts, draudot ar nāves sodu.

Un, lūk, aicinājumi uz brīvības cīņu visur apklusa, zuda pretestība iekarotāju varmācībai, pasaule saguma nevarībā, tikai šur tur nespēkā pakratīdama važas. Un tā pagāja gadi. Romieši pierada pavēlēt, pasaule pierada paklausīt. Romas sirdi auga augstprātība un lepnība. Tā domāja: «Kas tagad iedrošināsies celties pret manu kundzību?» Un atbildēja: «Neviens.» Un pārējā pasaulē verdzība ieviesa baiļu un zemiskas zemošanās paražas.

Un vispārējās verdzības klusumā Roma rēca uz pasauli kā plēsīgs lauva naktī Libijas tuksnesī. Bet pasaule kā tuksnesis ar bailēm klausījās varmākas rēkšanā, pieminot savu tēvu ciešanas, bet aizmirsdama viņu varonību.

Un līdz ar to, kā tautās aprima svētās naida jūtas, Romas saprātība gāja mazumā.

Pēc cezariem Jūlija un Augusta sāka valdīt niknais Tiberijs, bet pēc viņa neprātis Kajs, kas sapņoja pasaulei nocirst galvu, nocērtot to pašai Romai. Un, beidzot, pēc plānprātīga Klaudija Nerons visnežēlīgākais no cilvēkiem, no cezara troņa augstumiem midij.i kājām dieva un dabas likumus visas pasaules acu priekšā. «Kalngalā viņš uzcēla netiklības perēkli», izsmēja tikumību un dzirdīja drebošo znni ar nevainīgo asinīm . . .

Jūdejā jau sen vairs nebija ne lēnprātīgā Petronija, ne pat Pilal-i, kas kādreiz iznesa no svētās pilsētas karogus ar cezara attēlu, lai neapvainotu tautas jūtas. Bet pārvaldnieks Albins, laupītājam līdzīgs cilvēks, rijīgs un nežēlīgs, mocīja neaizsargātos tā, ka nebija ļaun darības, kuru viņš nebūtu izdarījis. «Savus šķēpnešus, kas bija nozīmēti kārtības uzturēšanai, viņš izlietoja mierīgi dzīvojošo aplaupīšanai. Vārda brīvība bija atņemta, un pacelt balsi, lai nosodītu vai sūdzētos, neviens neiedrošinājās laikā, kad vara piederēja daudziem.»[12] Neviens vairs nespēja taisnīgi aizstāvēt, bet laupīt un darīt pāri bija iespēja katram, kam tikai bija vara.

Tā pieņēmās to ciešanas, kas lēnprātīgi padevās jūgā . ..

Tā pieņēmās ciešanas, bet tām vēl nebija gala.

Stājoties Albina vietā, Gesijs Flors pierādīja, ka, salīdzinot ar viņu, pat Albinu varēja uzskatīt par lēnprātīgu. Ja Albins savas ļaundarības slēpa un izdarīja slepeni, tad Flors ar tām lepojās, atdarinot Neronu. Kur vajadzēja žēlastības, viņš bija necilvēcīgs, bet nekrietnus nodarījumus atstāja nesodītus, pats vēl būdams to ierosinātājs un atbalstītājs.

Tā auga varmācības koks nespēka zemē un lepnība uz pazemības pamatiem. Un tautai nebija cerības un izejas, jo taisnīgas tiesas avoti bija aizdarīti.

Gadījās, ka macu svētkos Jeruzalemē atbrauca Sirijas pārvaldnieks Kestijs Gals, kam pie romiešiem bija svars. Tad milzīgs jūdu bars apstāja augstmani un kliegdams un raudādams sūdzējās par Flora spaidiem, lūdza taisnīgu tiesu un aizsardzību.

Un Kestijs stāvēja uz paaugstinājuma, pret kuru ļaudis izstiepa savas rokas, un domāja.

Viņš bija skarbs karavīrs un no nāves nebaidījās, bet bijās no savu pavēlnieku dusmām. Viņa sirds neiepukstējās straujāk kaujā, bet drebēja cezara skatiena priekšā, ja tas pauda nežēlastību. Tādas sirdis ir tiem, kas kalpo varmācībai.

Un Kestijs domāja: «Ja sniegšu viņiem aizsardzību, varu krist

Nerona nežēlastībā, jo Flors ir varens pie galma un Nerons taisnīgumu sen aizmirsis. Bet, ja es neaizstāvēšu, tautas pacietības mērs būs pilns un tā sacelsies. Tad notiks asins izliešana un man nāksies vest pret to savus leģionus. Labāk tā. Leģioni tam radīti, lai cīnītos un uzvarētu.»

Un, kamēr viņš prātoja, ļaudis stiepa viņam pretī rokas, bet Flors stāvēja blakām un klaji smējās par tautas asarām un tautas cerību. Viņš zināja, ka tai nerast taisnīgu tiesu.

Pavēlējis ļaudīm apklust, Kestijs tiem liekuļoti teica, lai apmierinoties, jo viņš zinot, ka Flors pats jau esot nodomājis apžēloties par tautu.

Par taisnīgu tiesu viņš tomēr nebilda ne vārda un aizbrauca, bet Flors brauca kopā ar viņu, lai to pavadītu līdz Cezarejai, par labvēlības zīmi augstmanim, kas palicis ar viņu mierā un saderībā.

Pēc tam, aizsūtījis uz Jeruzalemi savus karavīrus, pavēlēja tiem no dievnama dārgumiem paņemt septiņpadsmit talantus, kas glabājās tā sauktajā Antonija tornī.

Tāda bija varmākas žēlastība. Flors iedrošinājās ķerties pie svētuma, tiekdamies aplaupīt dievnamu un visu tautu.

Starp romiešiem bija kāds tūkstoša priekšnieks, saukts Auls Katuls. Tas bija sirms karavīrs, kas atcerējās cīņas laikus un bargo, bet saprātīgo vadoņu rīcību… Izpratis Flora nodomu, viņš pacēla balsi leģionu priekšā un teica:

—    Vai tu, Gesij Flor, atceries, kādēļ tu esi atsūtīts uz šo zemi? Vai tādēļ, lai apspiestu tautu un pats kļūtu bezgala bagāts, vai gluži otrādi — lai ar gudru valdīšanu atbalstītu impērijas vienotību? Kad sacelsies apspiestā tauta un pēc tās sacelsies citas — kādu atbildi tu dosi senata priekšā?

Bet Flors, apskurbis no varas un jūdu nicināšanas, smējās par Aula Katula vārdiem un teica:

—    Es pazīstu jūdus. Vai šī nicināmā tauta sacelsies pret mums, drosmīgajiem romiešiem? Nē, Romas valsti tie nesatricinās, tikai mēs, drosmīgie, iegūsim vieglu laupījumu. Jūdi ir bailīgi un nevienprātīgi. Un, pat ja saceltos, tad viegla uzvara dos izdevību iegūt vēl vairāk, nebaidoties ne cezara, ne senata. Bet, ja tie visu pacietīs ar savu parasto pazemību, tad mēs sagrābsim dievnama dārgumus un atgriezīsimies dzimtenē kā bagātnieki, atļaujot jauniem leģioniem meklēt jaunu laupījumu» Ieguvums ir drosmīgo tiesa, bet pazemīgo tiesa ir strādāt citu labā… Tu, Katul, esi gļēvs, tādēļ neesi cienīgs rīkot vīrus, tev jāstājas vienkāršo kareivju rindās, bet citi vadīs, leģionu uz bagātību.

Tad romiešu vidū atskanēja skaļi saucieni. Un, kaut arī bija ka?dvīri, kas mīlēja Katulu un domāja tāpat kā viņš, to bija maz, un tādēļ tie nedrīkstēja pretoties. Katuls noņēma priekšnieka zīmes un stājās vienkāršo kareivju rindās.

Bet Jeruzalemē arī tautas vidū sākās liels satraukums. Būdami savā starpā nevienprātīgi, ļaudis trokšņoja un strīdējās. Vieni teica:

— Vai ilgi mums būs jācieš varmācība un svētuma zaimošana? Vai tad nav redzams, kurp Floru vilina mantkārība un ļaunā sirds 1 … Viņš nerimsies, līdz nesagrābs svētnīcu, bet, to sagrābis, iegūs jaunu pamudinājumu turpmākām varmācībām. Jo kā leģioni stāv ap karogu, tāpat mūsu tauta — ap svētnīcu. Un, ja karogu sagrābj ienaidnieks, tad leģions tiek uzvarēts un ienaidnieks ļoti viegli pieveic bēgošos. Tā arī Flors sev sacīs: «Ja šī tauta nespēja aizstāvēt savu svētnīcu, kam tad tā pēc tam vēl pretosies?» Vai to mēs vēlamies? Vai gribam, lai leģioni, atgriežoties dzimtenē ar smagu laupījumu, teiktu saviem biedriem: «Ejiet uz Judeju! Tur ir mazdūšīga tauta un karavīru kaujā nesagaida briesmas, bet vienīgi tīksme: jūdi neaizstāv savējos, bet tēvi pazemīgi pieved savas nepieaugušās meitas pie kareivja guļvietas.»

Tā runājot, kurināja tautā dumpīgas jūtas, un daudzi teica: «Labāk nāve pie Antonija torņa sliekšņa, aizstāvot svētnīcu un godu. Flors grib cīņu, labi, būs cīņa. Mēs neredzam taisnību no cezara, tad lai dievs, vadīdams kauju, šķir tiesu starp mums un Floru.»

Tautā tādu bija daudz, un arī no mācītiem daudzi gudrie un starp tiem — Menahems, Jehudas Gamaliota dēls, tā Jehudas, kas bija savas asinis izlējis cīņā par tēvzemes brīvību.

Tēvs dēlam bija atstājis kā mantojumu savu mīlestību un savu naidu. Viņa mīlestība bija brīvības mīlestība, viņa naids — naids pret apspiedējiem. Menahems runāja tāpat kā viņa tēvs: «Nav cilvēka cienīgi liekties Romas cezaru altaru priekšā, tādēļ ka cezari ir cilvēki; zemoties piederas vienīgā dieva priekšā, kas cilvēkus radījis brīvībai.»

Bez tam gudrais Menahems, skumdams par savas tautas nespēku, iedziļinājās grāmatu pētīšanā un no Derības un svešu zemju grāmatām uzzināja visu, kas notiek pasaulē,' kas ir ļauns un kas labs, kur mīt stipro tautu spēks un kā rodas panīkušo nespēks. Zinībās viņš bija liels un nelīdzinājās ne augstprātīgajiem varizejiem, ne pazemīgajiem jesejiem, nedz arī saducejiem, kas pārlika no dievnama. Bet ar zinātkāru prātu neapnicis meklēja patiesību, un viņa dvēseles dziņas bija vērstas uz priekšu, bet ne atpakaļ.

Un Menahema slava izplatījās tautā, un pat svešzemnieki sauca gudro Gamaliotu par aso filozofu, tādēļ ka viņa mēle bija kā šķēps, kci satriec melīgos izdomājumus. Menahema sirdī mīlestība un naidskvēloja kā gaiša liesma.

Mīlestība bija liesma, bet naids kā vējš. Un, jo smagāks k]uva. ienīstais jūgs, jo vairāk Menahems atdeva savu sirdi tautai — sirdi, kas kvēloja mīlestībā.

Bet, ja salīdzināsim naidu ar liesmu, tad mīlestība būtu vējš,, tādēļ ka no mīlestības uz apspiestajiem iedegās naids pret apspiedējiem.

Un tagad Menahems varenā balsī sauca pie ieročiem jeruzalemiešus un galilejiešus, un gadarniešus, un uzbrukumā straujos idumejus. «Celieties,» viņš teica, «un tad sitīs tā kunga stunda Floram.»

Bet citi Jeruzalemē bija pretējās domās.

«Tā kā Flors meklē karu,» viņi teica, «tad mums jābūt lēnprātīgiem un pacietīgiem, lai nezaudētu arī to, kas mums vēl atlicis.»

Tādi bija priesteri un augstmaņi un visi, kas pārtika no dievnama., un bagātie, kas baidījās pazaudēt bagātību; viņi apstaigāja ļaudis, krita pie kājām pat vienkāršiem cilvēkiem un pazemīgi apkampa viņu ceļus, lai viņus piedabūtu pie lēnprātīgas rīcības un pacietības.

Un viņiem izdevās pievērst tautu pazemībai.

Pa lo laiku, atgriežoties no Cezarejas, Flors tuvojās ar karapulku. Jeruzalemes tauta, iznākusi no pilsētas, sagaidīja viņu ceļā ar apsveikumiem un leģionu ar labiem novēlējumiem. Bet Flors apskaitās.

— Nicināmie! — viņš teica ar dusmām. — Zinu, ka ikviens no jums savā sirdī mani nīst un uz jūsu lūpām ir liekuļoti sveicieni. . . Ar ieročiem rokās jūs mūs sagaidītu, ja jūs būtu goda un taisnības vīri. Paraugies, Aul, uz šiem ļaudīm, no kuriem tu baidies!

Un viņš pavēlēja saviem karavīriem uzbrukt jūdiem. Tad notika tā. ka pazemīgie ļaudis, kas bija atnākuši apsveikt romiešus, bēga uz pilsētu kā izbiedēts ganāmpulks, bet romieši dzinās tiem pakaļ kā vilki. Un tā pār pilsētu nolaidās nakts ar kliedzieniem, apjukumu, slepkavībām, smiekliem un vaidiem …

No rīta Flors pavēlēja karavīriem izlaupīt tā saukto Augšējo tirgus laukumu, un karavīri laupīja, bet tos, kas gadījās ceļā, sita bez žēlastības. Pilsētas ielās notika liela bēgšana un ļaužu slepkavošana, un sievu piesmiešana un nevainīgo spīdzināšana. Pavisam tajā dienā tika nogalināti kopā ar sievām un bērniem seši tūkstoši trīs simti jūdu.

Tad Augšējā laukumā sapulcējās liels daudzums apmulsušu ļaužu, tā ka nebija kur ābolam nokrist. Dumpīgie cilvēki, sapulcējušies ap Gamaliotu, pūlējās ļaudīs iededzināt sašutuma un atriebības uguni nevainīgi bojā gājušo dēļ. Bet viss pūlis ar lielām vaimanām apraudāja nogalinātos.

Flors, sapulcinājis karavīrus, ieslēdzās savā pili, nogaidīdams, ko jūdi darīs. Romieši tagad runāja līdz ar Aulu: «Mēs šo tautu es,un saniknojuši pāri par mēru! . . . Un, lūk, virs mūsu galvām ka mākonis savelkas taisnīga atriebība.» Flors klusēja.

Bet ievērojamākie pilsoņi un augstie priesteri atkal devās ļaudis un, pazemodamies vienkāršo cilvēku priekšā, atkal lūgšus lūdza atgriezties pie pazemības. «Flors,» viņi teica, «tagad aizmidzis kā tīģeris, kad tas asiņu atdzēries. Jel nemodiniet tīģeri tā alā, lai nesatracinātu nikno zvēru jaunam postam.»

Un tauta atkal paklausīja un, apklusinājusi raudas, sāka izklīst. Veltīgi dumpīgais Gamaliots pacēla balsi, saukdams pie ieročiem. Viņš līdzinājās tuksneša lauvam, kam izsprucis laupījums. Tas veltīgi griež zobus un ar nagiem kārpa zemi.

Un priekšnieki un augstie priesteri, nonākuši pie Flora nama un tikuši pie viņa pielaisti, teica niknajam romietim: «Raugi, mēs atkal nomierinājām tautu. Vai tu tiešām aizmirsīsi mūsu pazemību?»

Bet Flors smiedamies pagriezās pret centurioniem un tūkstošu priekšniekiem un teica: «Redziet nu!» Bet jūdiem gan viņš atbildēja laipni, gudrodams jaunu, visļaunāko viltību:

— Redzu, ka jūs esat pazemīgi, tikai nezinu vēl, kādā mērā. Lai pārliecinātu mūs visus, izejiet atkal ar tautu uz ceļa un apsveiciet leģionus, kas atgriežas no Sirijas.

Bet pats laikus nosūtīja tiem karavīriem savus norādījumus.

Priesteri un priekšnieki apmulsa. Viņi zināja, ka tagad tos sagaida visgrūtākais. Tādēļ, iegājuši svētnīcā, ietērpās visgreznākajās dievkalpojuma drānās, paņēma arī svētos traukus un, pasaukuši līdz dziedātājus un koklētājus ar visiem viņu rīkiem, gāja pa ielām pievilināt tautu ar skata greznumu.

Kad tauta sapulcējās, viņi atkal klanījās tās priekšā, lūdza to vēlreiz nomierināties un nenovest romiešus tik tālu, ka tie nolaupītu visus šos traukus. Augstie priesteri vaimanāja, noliekdami ar pelniem apkaisītās galvas, gāja saplosītām drānām un kailām krūtīm. «Saglabājiet mums šos traukus!» viņi lūdzās. «Ar savu nepadevību nenododiet tēvzemi to rokās, kuri tiecas mūs galīgi izlaupīt. Ja vēlreiz izrādīsiet padevību un atkal sagaidīsiet karavīrus ar lēnprātīgu sveicienu, tad Floram nebūs nekāda iemesla uzbrukt, bet jūs izglābsiet tēvzemi, un arī jums pašiem vairs nenāksies ciest!»

Tā viņi runāja. Gamaliota nebija Augšējā pilsētā; aizgājis pie augstā priestera Joana kapa aiz pilsētas vaļņa, Menahems taisījās iet uz Calileju kopā ar saviem galilejiešu un idumeju mācekļiem un piekritējiem. Bet pirms tam viņš lika priekšā priesteriem: «Ejiet, bet atļaujiet ari mums jums sekot. Ja jūs neaizskars, mūsu zobens paliks makstī. Bet, ja atkal uzbruks neaizsargātiem, tad uzbrucējiem pašiem būs jāiet bojā.» Bet priesteri noraidīja viņa priekšlikumu un teica: «Mēs uzvarēsim ar pazemību.»

Tad Gamaliots ar savu pulku devās ceļā; tā aiziet lauva starp suņiem: romieši grieza ceļu, kad idumeji, šķēpiem laistoties, soļoja aiz sava vadoņa, bet jaunie galilejieši bezbailīgu skatienu raudzījās Romas kareivjos. Un, kad viņi gāja garām romiešu teltīm, vecais Auls Katuls uzsauca:

— Sveiciens drosmīgiem! Cienību Jehudas dēlam! . . . Bet priesteri un ļaužu vecajie izveda ļaudis uz Cezarejas ceļa, un visi kārtīgi un klusā bijībā gāja pretī Sirijas leģionam.

Putekļiem kūpot un soļiem dunot, viņiem pienāca klāt bargie Romas karavīri un klusēdami apstājās; un jūdi uz savu sveicienu nedzirdēja atbildi. Bet, kad no viņu vidus atskanēja balss, kas lūdza karavīrus žēlot tautu un nerīkoties līdzīgi Floram, tad romieši no jauna uzbruka jūdiem ar zobeniem un šķēpiem, un neaizsargātie vēlreiz bēga.

Un atkal asinis nosārtoja ceļu: romieši ar ieročiem rokās panāca bēgļus un lika zirgiem tos mīdīt kājām. Bet vārtos pūļa drūzma jūdiem nodarīja tādu postu, ka no izgājušajiem nepalika neviens cilvēks, kuru varētu pazīt kaut tuvākie radi.

Karavīri, asins smakas un ļaužu vaidu satraukti, metās pāri Vezefai un, nesdami nāvi pa pilsētas ielām, trauca uz Antoniju, cerēdami pa apjukuma laiku aizsniegt un sagrābt dievnama bagātības. Un Flors, iznācis no pils, jautri nodevās kaujai, sacīdams saviem karavīriem: «Jūs velti baidījāties no šīs tautas. Lūk, tagad mēs, pāris saujiņu drosmīgu cilvēku, trencam tūkstošus un varam sagrābt dārgumus bez lielām pūlēm.»

Tā romieši vēlreiz atmaksāja jūdiem par viņu pazemību. Bet sagrābt dārgumus tie nepaguva, jo Gamaliota ļaudis sadzirdēja līdzpilsoņu vaidus, metās pretī romiešiem un aizturēja tos ielās, kas. veda uz Antoniju un dievnamu. Aizcirtuši gaisa tiltus, kas no dievnama veda uz Antoniju, tie aizsprostoja romiešiem ceļu uz torni un tādā kārtā apslāpēja Flora mantkārību. Bet iedrosminātie jūdi, sakāpuši uz gaisa tiltiem, no augšas meta uz romiešiem akmeņus. Leģioni nobijās un atkāpās. Bet jūdi metās pakaļ bēdzējiem, kā mednieku bars vajātam zvēram, un daudzi no laupītājiem krita ielās, vairogiem šķindot un asiņaino ieroci nometot putekļos.

Un Flors, drūmi saraucis uzacis, atkāpās līdz ar citiem, aizstāvēdams savu dzīvību pret satracinātajiem jūdiem un kaunēdamies no Aula un viņa domu biedriem.

Tā nolaidās nakts, bet arī naktī ielās un pie dievnama un visos laukumos un pārejās bija dzirdama balsu dūkoņa, pilns mēness .izgaismoja dumpinieku kustību. Tautas dusmas plūda pāri piuietibas kausa malām.

Romieši iededzināja ugunskurus ap Flora pili, un karavīri, drūmi klusēdami, stāvēja laukumā. Sastapdamies ar pretsparu, tie redzēja, ka rīkojušies neprātīgi un cietsirdīgi. Viņi raudzījās debesīs un redzēja zīmes: mēness rietēdams sārtojās, it kā iegrimdams asiņainos viļņos; un dievnama sienas atblāzmojās tumšsārtā gaismā, it kā nogalināto asinis būtu izplūdušas pār zemi un debesīm un kopā ar sacēlušās tautas vaimanām sabiezējušas smagā mākonī, kas pletās pār Jeruzalemes pakalniem.

Un leģioni atcerējās saprātīgā Aula vārdus, bet viņa piekritēji pacēla balsis:

—    Vecajam tūkstoša priekšniekam bija taisnība, — viņi teica, — Flors noveda mūs kaunā.

Un, sapulcējušies ap Aulu, aizsūtīja viņu pateikt Gesijam karaspēka vārdā:

—    Šobrīd mēs tev vēl paklausām, bet zini, nežēlīgais cilvēk, ka mēs paši iesniegsim senatam par tevi sūdzību. Raugi, mūsu asinis un jūdu asinis, kas izlietas tavas vainas dēļ, brēc uz debesīm.

Šie bija nedaudzo saprātīgo vārdi, kas tagad ieguva nozīmi, bet nekaunīgie varmākas, kas agrāk bija stāvējuši par Floru, klusēja. Tādēļ vairākums sliecās uz saprātīgo pusi.

Bet purpursārtā gaisma arvien vairāk ūn vairāk pārplūdināja debesis un zemi.

Kad mēness nozuda, zemi pārklāja tumsa un otrā naktssardze nomainīja pirmo, Flors drūms iznāca no pils un kaunīgi nodurtām acīm klusēdams izveda leģionu no pilsētas.

Otrā rītā Jūdejas svētajā pilsētā romiešu nebija.

Pār Gamalojas pilsētu rietēja saule …

Kluss vakars nolaidās pār Jūdejas zemi, apstarodams to ar miera svētību…

Ielejās jau šur tur trīsēja vakara ēnas, bet nakts vēl neiededza savas mirdzošās spuldzes. Un vēl nebija redzams liesmainais šķēps, kas jau vairākas naktis peldēja zilajā eterī un kvēloja pie debess, likdams cilvēku sirdīm pukstēt nemierīgās gaidās.

Draudīgā zvaigzne kā liesmojošs eņģeļa šķēps ik nakti klusi peldēja bezgalīgajos plašumos, un cilvēki juta, ka tikpat nenovēršami pasaulei tuvojas lieli notikumi un liels posts . . .

Bet tagad, šajā klusajā rieta stundā, likās, ka pasaule aizmirsusi postu vēstītāju zvaigzni un bezbēdīgi ļaujas mierīgai atpūtai. Ziloja kalni, zeltītā purpurā sārtojās vakara blāzma, augstumā klusi gaisa balti mākonīši, krāšņās palmas gurdi nolieca galvas, un, vizēdami pēdējo staru zaigā, kūpēja tāli putekļi…

Nekas cilvēkiem nevēstīja par nākamajām likstām …

Un tikai tur augšā aiz zvaigznēm eņģeļu pulki, stāvēdami Jehovas troņa priekšā, spārniem aizklāja acis un izsaucās mirstīgo ausīm nedzirdamās balsīs:

— Vai jums, Jeruzaleme un Gadara, un nelaimīgā pašnāvniece Jotapata! ..

Bet mirstīgie nedzirdēja šīs vaimanas, un nākamo laiku aizkars nepacēlās viņu acu priekšā. Lejā, virs zemes, rieta krēslas apdvesta, bija tikai tagadne. Dievs lēmis mirstīgajiem neredzēt nākamību, viņiem pašiem pa tumsu jāmeklē savs dzīves ceļš, rūpīgi pētot, kas ļauns un kas labs…

Un aklais cilvēku dzimums gavilēja. Flora leģioni atkāpās, un Kestijs cieta neveiksmi. Šķita, ka nedienas pagājušas, un Galilejas meitas vija vainagus un dziedāja dziesmas. Un Jeruzalemē pat varizeji sludināja brīvības vēstis.

Bet Gamaliots nepiedalījās šajās gavilēs. Viņš zināja, ka karš vēl gaidāms, ka Romas ērglis gatavojas izplest nagus, un tādēļ, pametis Jeruzalemi, staigāja pa valsti, sasaucot zemes sargus. Un tagad paguris, aicinot ķerties pie ieročiem, bija pārnācis savās mājās, lai atpūstos.

Un, skatīdamies purpursārtajā rietā un zilajās debesīs, viņš raudāja, tādēļ ka skaidrās debesis viņam stāstīja par pasaules mūžīgo likumību, bet viņa sirds alka pēc miera virs zemes, novēršoties no asinīm un kara. Un likās, ka sirds atmaigst no liegās vakara blāzmas glāstošās elpas un Gamaliota dvēselē nolaižas kluss miers.

Ap viņu uz mājas kāpnēm bija saguluši viņa mācekļi un piekritēji atpūtas tērpos. Un visi klusēja, jo klusēja viņu skolotājs, pār kuru bija pārlidojis klusais aizmiršanās eņģelis … Viņš bija aizmirsis romiešus un bojā gājušos brāļus, un tēvu, kas karā par brīvību bija nolicis

1 Jūdejas iekarošanas laikā, uzkāpjot uz aplenktās piloētas Jotapatas vaļņiem, romieši atrada visus tās iedzīvotājus mirušus. Viņiem izdevās sameklēt tikai vienu veceni, kas pastāstīja, ka aplenktie pēdējā uzbrukuma priekšvakarā vispirms nogalinājuši sievas un bērnus un pēc tam arī paši labprātīgi gājuši bojā, atzīdami, ka nāve labaka par verdzību.

savu galvu, un nevainīgi izlietās asinis un to, ka viņu gaida slepkavības un briesmas, un naids, un varbūt maldi un bojā eja . . .

Un, dziļi nopūties, Gamaliots teica:

— Cilvēkiem jābūt kā brāļiem, un dieva pasaule ir laba . . .

Bet tālie putekļi, kūpēdami pa ceļu, vēlās arvien tuvāk, un, aizsedzis acis ar roku, Gamaliots ieraudzīja ļaužu pūli, kas nāca uz viņ.i namu.

Tie bija vēstneši no Jeruzalemes, atnākuši ar ziņām pie Menahema, un Galilejas iedzīvotāji un idumeji, un jeseji baltās drānas. Nākot pa ceļu, tie strīdējās savā starpā, ar nesaskanīgo balsu dūkoņu izjauk dami vakara kluso maigumu.

Un tā viņi pienāca pie Menahema mājas, daži — žvadzinādami apputējušās bruņas un joprojām strīdoties. Pienākuši viņi apstājās, un Menahems apjautājās, kādēļ viņi strīdas.

Vēstneši iznāca priekšā un teica:

—    Mēs nākam ar vēstīm no Jeruzalemes, un vispirms uzklausi mūs.

Menahems sacīja: «Runājiet!» Un viņi stāstīja Gamaiiotam:

—     Pēc tam kad tu un daudzi citi aizgāja no Jeruzalemes, lai aicinātu visu zemi palīgā, Jeruzalemē atgriezās mūsu ķēniņš Agripa, kas bija kādu laiku bijis projām. Redzēdams, ka tauta taisās nokratīt jūgu, viņš noskuma, domādams par savu varu … Jo, ja viņš piesliesies tautai, tad romieši uzvaras gadījumā gāzīs viņu no troņa. Tas pats gaidāms arī no jūdiem, ja viņš pievienosies romiešiem. Ķēniņam Agripam ir tronis, un tādēļ viņš gatavs samierināties ar verdzību. Sapulcinājis tautu, viņš sāka to pierunāt. Tauta stāvēja lejā ielās, bet ķēniņš gaisa tilta augstumos. Bet savu māsu Veroniku, ko tauta mīlēja tās lēnprātības dēļ, viņš nostādīja sev pretī uz Asmonija mājas jumta un pavēlēja tai visu acu priekšā liet asaras. Tā viņš gribēja ar savas izsmalcinātās daiļrunības spēku samulsināt tautas domas, bet ar sievietes asarām apslāpēt tautas dusmu liesmas. Savā runā viņš Neronu dēvēja par «lēnprātīgu valdnieku», bet romiešus par «augstsirdīgiem iekarotājiem» un teica: «Nekas tā neremdina sitienu sāpes kā apbēdināto lēnprātība un pacietība …» Un samulsināja daudzus. Tagad visās mūsu zemes malās atkārto Agripas vārdus, un tautā, kas vienprātīgi bija sacēlusies, tiek sēta šķelšanās. Un, lūk, arī šie, kas atnākuši ar mums, ir dažādās domās un strīdas…

Kad vēstneši beidza stāstīt, uz priekšu panāca tirgotāji Matafijs un Zacharijs un teica Menahemam:

—     Agripam ir taisnība, bet tu un tavējie sējat ļaunumu; tavs tēvs karā gāja bojā un pazudināja arī mūsu tēvus, kas dumpja celšanā nebija vainojami, un tu gribi ar dumpi pazudināt mūs, mierīgus tirgotājus. Tev nav žēl savas dzīvības, tādēļ ka tev nav bagātības, bet

mums dzīvība ir mīļa. Esi jel taisnīgs, gudrais Menahem, kaujā kritušā Jehudas dēls.

Menahems dzestri atbildēja tirgotājiem:

—   Mans tēvs krita, un arī jūsu tēvi gāja bojā.. . Mans tēvs krita ar ieroci rokās, un jūsu tēvus apkāva satracinātie uzvarētāji; bet patiesi saku jums: mans tēvs nepazudināja jūsu tēvus, bet otrādi — viņi pazudināja varonīgo Jehudu.

Un tirgotāji jautāja: — Kā tad tā?

Menahems atbildēja:

—    Jehuda pildīja savu pienākumu, pretojoties iekarotāju varmācībai. Tā ir darījuši visu tautu varonīgākie vīri: ir partieši, ir numidieši, ir mauri. Un, ja visi būtu pildījuši šo pienākumu, tad Roma neiedrīkstētos iet pāri savām robežām un pasaulē būtu miers, un pasaule nevaidētu jūgā. Un arī mans tēvs būtu dzīvs. Bet jūsu tēvi, tāpat kā citu tautu gļēvuļi, pameta savus aizstāvētājus bez palīdzības, un tie gāja bojā, bet mums, šo cilvēku dēliem, tika verdzības kauns. Lūk, ko es jums atbildu, tirgotāji., . Ejiet! …

Tad pie viņa pienāca jeseji baltās drānās un teica:

—    Tu, gudrais Menahem, sēj ļaunumu ar tādu mācību, kas savā lepnībā tiecas iespiesties visā, kas bijis, kas ir un kas būs. Vai cilvēkam nepietiek, ja viņš zina Mozus likumus un vēl kā jāar zeme? . . . Tu sēj ļaunumu arī ar tādu mācību, kas sauc uz cīņu! … Un vai tev, Menahem, Jehudas dēls! Kad aplenc pilsētu un pilsēta pretojas, tad aplencēji dāvā dzīvību pazemīgajiem, bet dumpīgos soda ar nāvi. Mēs tautai sludinām pazemību, lai tā izbēgtu no bojā ejas . . . Bet dumpīgie mirdami mirst… Un tādēļ mēs esam dzīvi cilvēki, bet jūs — nāvei nolemti… Kura mācība tad nu labāka?…

Un viņi tam stāstīja līdzību, ko Menahems noklausījās uzmanīgi, un vēl otru un trešo, kas pauda, ka cīņa ir ļaunums.

—    Ūdeni, — viņi teica, — nežāvē ar ūdeni, bet ar uguni, un uguni nedzēš ar liesmu, bet ar ūdeni. Tā arī spēku neuzvar ar spēku, kas ir ļaunums .. .

Un Menahema ben-Jehudas mācekļi samulsa.

Bet pats Menahems neapmulsa un atbildēja:

—    Jūs teicāt taisnību, lēnprātīgie jeseji: ja pilsēta pretojas, tad aplencēji vērš ieročus pret tiem, kas to aizsargā, bet tiem, kas sliecas padoties, apsola dzīvību, lai piedabūtu lielāku skaitu padoties . . . Jā, tas ir tiesa! Bet, ja pilsētai uzbrūk laupītāji un neviens neiedrošinās to aizstāvēt, ko tad dara varmākas? … Vai tie nenokauj visus bez izšķirības, neredzot nekādu starpību, ne iemesla žēlastībai? … Atcerieties

Floru: vai viņa karavīri nenokāva arī tos, kas izgāja sagaidīt leģionus ar lēnprātīgu sveicienu? Bet tagad Kestijs, karodams ai mums, vilina jūs ar drošības un aizbildnības solījumiem! Tā kunga celi n.iv saskal.imi mirstīgai acij: varbūt mēs, brīvības aizstāvji, iesim bojā, bet ju pulik siet dzīvi ar bērniem un bērnu bērniem. Vai tad jūs, lēnprātīgie jeseji, nepieminēsiet ar pateicību mūs, dumpīgos, pret kuriem vēršus vi s varmāku niknums un kas ar savu bojā eju nopirka jums īstu mieru? Esiet jel pateicīgi bojā ejošiem, jūs, lēnprātīgie dzīvības taupītāji, jo jūsu lēnprātība iegūst vērtību tikai ar mūsu stūrgalvības starpniecību, bet jūsu miers līdzinās puķēm, kas plaukst tīrumos, kuri mēsloti ar mūsu asinīm …

Un es vēl atbildēšu jums uz jūsu iebildumiem:

Jūs pielietojat līdzības un salīdzinājumus. Tie ir ādas maisi, kuros var ieliet sliktu un labu vīnu, bet pēc maisa nevar zināt, kurš vīns ir slikts un kurš labs; vīna labumu uzzina, to lietojot.

Tā arī patiesību uzzina un pierāda nevis ar salīdzinājumiem, bet ar pieredzi, kas ir patiesības raudze …

Rokas spēks nav ne Jaunums, ne labums, bet ir spēks; Jaunums vai labums rodas no tā, kā to pielieto. Rokas spēks ir ļaunums, ja tā paceļas laupīšanai un pārestībai pret vājāko; bet, ja tā paceļas darbam un tuvāko aizsargāšanai, — tas ir labums.

Un, ja jūs domājat, ka eņģelis, kas atklāj salīdzinājuma jēgu, kalpo tikai jūsu patiesībai, tad jūs maldāties. Uguni nedzēš ar uguni, un ūdeni neaplej ar ūdeni. Tas tiesa. Bet akmeni sadrupina ar akmeni, tēraudu atvaira ar tēraudu un spēku ar spēku … Un vēl: romiešu varmācība ir uguns, bet jūsu pazemība — koks. Uguns nerimsies, kamēr visu aprīs. Flors apkāva pat vislēnprātīgākos, bet Kpstijs tagad sola žēlastību pat tiem, kas cīnījušies. Tas tādēļ, ka jūsu koka vietā romieši atdūrās pret mūsu dzelzi… Varmācība pārtiek no pazemības tāpat kā uguns no salmiem. Bet naida pilnais gods liek varmākam atcerēties, cik noderīga ir lēnprātība. Tādi ir mani salīdzinājumi…

Un eņģelis ar līdzību ne tikai jums vien atklāj savus noslēpumus. Arī es runāju ar viņu, un paklausieties, ko viņš man stāstīja.

Un rabijs Menahems pastāstīja saviem mācekļiem un atnākušajiem jesejiem šādu līdzību:

Reiz dievs iežēlojās par zemi, kuru visgarām klāja ļaunums un likstas. «Es sūtīšu,» viņš teica, «cilvēkiem eņģeli, kādu pasaule vēl nav redzējusi…» Un viņš atsauca pie sevis nevainīgu eņģeli, kura vārds bija «Ļaunuma nezināšana».

Šī debess iemītnieka acīs bija tāda dziļa skaidrība, tik kluss prieks un nevainības lēnprātība, ka ikreiz, kad dieva skatiens, pārāk ilgi pievērsts grēcīgajai zemei, satumsa, viņš raudzījās sava mīluļa sejā, tā zilajās, mirdzošajās acīs, un viņa vaigs noskaidrojās. .. Eņģelis stājās dieva priekšā savās sniegbaltajās drānās un pacēla uz viņu savas acis, kurās dzirkstīja jaunības neziņa …

Un dievs sacīja savam eņģelim: «Lido uz zemi, lai cilvēki ierauga tavu skaidrību un apkaunas sava tumšā negoda dēļ. Viņi apkaunēsies un to atmetīs. Tava nevainība ir tik liela, ka arī tie aizmirsīs netikumu.»

Eņģelis pasmaidīja un klusi aizlidoja uz zemi.

Daudzi viņu redzēja, un, kam gadījās ieskatīties viņa skaidrajās acīs, tas pats apskaidrojās… Un nelaimīgais aizmirsa savas bēdas, un ļaunais aizmirsa savu ļaunumu; un ap eņģeli ļaunums aprima, un viņš lidoja tālāk, un viņa acis joprojām bija skaidras, jo viņš nezināja, kas ir ļaunums.

Reiz viņš lidoja pāri zemei un mežā ieraudzīja cilvēku. Cilvēks gāja pa teku, ieklausīdamies meža troksnī, un skatījās apkārt, jo viņam pakaļ dzinās citi cilvēki.

Bet eņģelis nezināja, kādēļ ļaudis dzenas cilvēkam pakaļ, un gribēja nolaisties pie nelaimīgā un meža biezoknī nostāties tā priekšā, mirdzot savā skaidrībā un lēnprātīgajā nevainībā.

Bet šai mirklī cilvēks piegāja pie otra cilvēka, kurš sēdēja uz sava mājokļa sliekšņa, un bēgulis, nespēkā nokrizdams mājas priekšā, teica:

«Es nejaudāju vairs tālāk iet, esmu noguris, un man dzenas pakaļ, un mani nogalinās. Dod man patvērumu un aizsardzību savā pajumtē.»

Un cilvēks atbildēja: «Es zinu, kas tevi vajā. Viņu tēvi un tēvutēvi vienmēr vajāja nevainīgus, bet mani tēvi un tēvutēvi deva patvērumu vājiem un apspiestiem! .. . Arī es tev došu patvērumu. Ej manā mājā un atdusies … Bet vispirms ļauj man pārcirst tavas važas, kā to darīja mani tēvi un tēvutēvi un novēlēja darīt arī man.»

Un viņš salauza važas un ar spēcīgu roku aizmeta tās tālu projām, sacīdams: «Lai netiek apgānīts manu tēvu nams un manu bērnu mājoklis ar verdzības važām!»

Un vajātais cilvēks iegāja mājā un aizmiga, bet eņģelis visu dzir dēja un redzēja, un nekā nesaprata, jc viņa vārds bija Nezināšana.

Viņš noliecās pār nogurušo, un smaids sāka rotāties ap guļošā lūpām, un tā dvēsele kļuva skaidra un miegs ciets.

Un tad eņģelis piegāja pie saimnieka, kas sēdēja uz sliekšņa, bet saimnieks neredzēja Nezināšanas eņģeli, tādēļ ka viņa skatiens bija pievērsts mežam. Viņš apsargāja sava viesa miegu.

Tad eņģelis laidās tālāk.

Un turpat tuvumā viņš sastapa nogurušus, nomocītus un saniknotus ļaudis. Sviedri un niknums aizklāja tiem acis, un tie neredzēja, ka viņu priekšā ir eņģelis, bet tikai jautāja, vai viņš neesot redzējis cilvēku važās.

Un eņģelis ar gaišu smaidu pastiepa roku uz mājas pusi, kur bija redzējis cilvēku važās, un teica: «Nāciet man pakaļ — viņš ir tur.»

Un viņš pats gāja pa priekšu un pieveda tos pie mājas, kur ar smaidu sejā gulēja bēglis, jo bēgļa dvēsele bija skaidra.

Tikko saimnieks sadzirdēja ļaužu soļus un ieraudzīja nācējus, viņš ātri piecēlās un iegāja mājā.

Un, pamodinājis gulētāju, teica tam: «Brāli, tu esi atpūties. Ej projām no manas mājas un steidzies aiziet jo tālāk, tādēļ ka tuvojas tavi vajātāji…»

Cilvēks uztrūkās un sacīja:

«Tie mani mežā nogalinās. Es pārāk ilgi esmu gulējis pie tevis un tādēļ nepagūšu aiziet… Vai man, esmu pazudisl»

Bet saimnieks atbildēja:

«Pasteidzies, es viņus te aizkavēšu. Tēvi un tēvutēvi man novēlēja sargāt viesa miegu, un vēl neviens nav tādēļ cietis, ka gulējis manā mājā.»

Bēglis noticēja un iegāja mežā, bet saimnieks paņēma ieroci un nostājās uz sliekšņa.

Un gūstītāji, pienākuši klāt, ieraudzīja saimnieku un teica:

«Tavā mājā ir cilvēks, kuru mēs meklējam, lai to nokautu. Atdod mums viņu!»

Bet saimnieks atbildēja:

«Jūsu tēvi un tēvutēvi vienmēr vajājuši nevainīgus, bet mani tēvi un tēvutēvi novēlēja man sargāt viesa miegu.»

Tad cilvēki izvilka zobenus, bet eņģelis stāvēja un nekā nesaprata, jo viņa vārds bija Nezināšana.

Un tērauds krustojās ar tēraudu un skaļi šķindot un smīkstot centās atņemt dzīvību cilvēkam, kas aizsargāja otra cilvēka dzīvību…

Un tērauds ilgi laistījās, šņirkstēja un šķindēja, līdz tas beidzot ar īsu čūskas šņācienu ieurbās aizstāvētāja krūtīs. Un, sārtām asinīm noplūdis, viņš pakrita uz savas mājas sliekšņa.

No brūces izšļācās asinis un skāra eņģeļa sniegbaltās drānas, palikdamas uz tām kā sārts traips. Un eņģeļa dzirdi pārsteidza cilvēka pirmsnāves vaids, tā cilvēka, kuru viņš bija pazudinājis aiz nezināšanas …

Bet vajātāji metās mājā un nevienu neatrada. Un, iznākuši no turienes, teica saimniekam:

«Lūk, tu slēpi no mums patiesību un pats mirsti.»

Bet saimnieks atbildēja:

«Es slēpu no jums patiesību, bet mana taisnība ir skaidra dieva priekšā, jo es mirstu, aizstāvējis vājo, kā to darīja mani tēvi un tēvutēvi. Un savas asinis es novēlu saviem bērniem un jūsu bērniem.»

Un ar šiem vārdiem viņš nomira. Eņģelis, dzirdējis šos vārdus, nesaprata to jēgu, jo viņa vārds bija Nezināšana . . .

Bet, tiklīdz eņģeļa skatiens krita uz sārtajām asinīm, to atblāzma atspulgojās viņa acīs, un acis zaudēja savu agrāko skaidrību… Viņš pacēla tās uz cilvēkiem, un tajās bija žēlabas un izbailes; tad viņš nāves šausmās pacēlās pie dieva troņa un nostājās tā priekšā. Un dievs paskatījās viņam acīs un uz tā drānām …

Eņģelis stāvēja viņa priekšā, un tā acīs nebija skaidrības, bet mulsums un sāpes, un kauns, jo viņš bija asinīm sārtots. Un eņģeļa acis bija neskaidras, jo tajās vairs nebija agrāko laiku tīrās nezināšanas, bet tās arī vēl nemirdzēja sāpīgi skumjā atziņā.

Un dieva vaigs apmācās, bet eņģelis pārmezdams teica:

«Ak Adonaj, Adonaj! … Lūk, kur tu aizsūtīji savu mīluli… redzi, ko cilvēki ar mani izdarījuši… uz manas sirds tagad guļ akmens…»

Un dievs, skatoties uz eņģeli, sāka raudāt:

«Ai cilvēki, cilvēki! Cietsirdīgā un nelabojamā cilts — ko jūs esat izdarījuši ar manu mīluli! Manas lielās pacietības mērs ir pilns, un es sūtīšu postu pār jums . . .»

Un, griežoties pie eņģeļa, viņš jautāja:

«Kā tas ar tevi gadījās, un kur tu pazaudēji savu agrāko skaidrību?»

Tad eņģelis izstāstīja Adonajam visu, kas ar viņu bija noticis.

«Mežā es redzēju cilvēku važās un otru, kas sēdēja uz būdiņas sliekšņa. Viņi kaut ko runāja par vajāšanu un aizstāvēšanu, bet es neko nesapratu. Tad nogurušais cilvēks iegāja būdiņā, bet es lidoju tālāk … Es gribēju nostāties viņu priekšā, bet tie mani neredzēja, tādēļ ka bija aizņemti ar ko citu …»

«Viņiem tava skaidrība nebija vajadzīga,» sacīja dievs. «Tev vispirms vajadzēja nostāties vajātāju priekšā, bet pēc tam — vajātā.»

«Es nezināju,» eņģelis uz to atbildēja. «Un tālāk es sastapu citus cilvēkus, kuru acis aizklāja sviedri un naids. Viņi jautāja, manī neskatīdamies, kur esot cilvēks važās. Es viņiem uzsmaidīju un parādīju būdiņu …»

Dievs nolieca galvu un teica:

«Posts, kāds posts! … Tu neizdarīji to, ko vajadzēja.»

Bet eņģelis izstāstīja līdz galam un iesaucās:

«Tu pats mani sūtīji uz zemi, tu esi vainīgs pie tā, kas noticis, bet ne es! … Tad noņem jel smagumu, kas spiež manu sirdi, noņem no manām drānām šos riebīgos sārtos traipus! … Dari, Mūžīgais, lai es nezinātu kā agrāk, lai manā dvēselē atkal valdītu svētās nezināšanas skaidrība …»

Un eņģelis, gauži raudādams, zemojās dieva troņa priekšā.

Bet dievs atbildēja:

«Tu pats nezini, ko lūdz. Es to nedarīšu, bet darīšu ko citu: Nezināšanas vietā es tev došu Ciešanu izpratni.»

Un dievs pastāstīja eņģelim, kādas asinis sārtojušas viņa drānas, un tad teica:

«Es lieku tev nēsāt šīs asinis kā svētumu. Tās ir tīras asinis, kas izlietas, aizstāvot vājo. Un, to zinot, tu cietīsi, bet nezināšana pie tevis nekad vairs neatgriezīsies …

Pat es nespēju dzēst laika zoba zīmētos rakstus un grozīt to, kas reiz bijis pagātnē. Un vai tu tiešām vēlies, lai aiz tevis paliktu viss, kas bijis, bet tavā sirdī valdītu skaidrs prieks? .. . Vai tu to vēlies, vai tu to lūdz? .. .»

Un, kamēr dievs runāja, eņģeļa acīs izzuda mulsās sāpes un tajās iemirdzējās ciešanu apziņa; un viņš pārbijies nokrita dieva troņa priekšā un iesaucās:

«Nē, Visvarenais! … Es negribu nezināšanas skaidrību! … Atstāj man uz visiem laikiem manas ciešanas!»

Un dievs pacēla eņģeli un teica:

«Tu joprojām būsi mans mīlulis, mana mīlestība uz tevi kļūs vēl lielāka … Un no šī brīža tavs vārds vairs nebūs Nezināšana… Tavs vārds būs Lielās ciešanas…»

Un eņģelis piecēlās un pacēla acis uz dievu; un dievs atkal ar mīlestību skatījās šais acīs un ieraudzīja tajās … ciešanas.

Un eņģelis teica: «Kungs, atlaid mani tagad atkal uz zemi… Es nonesīšu taisnīgā svētās asinis viņa bērniem un slepkavu bērniem… Un, kad tie izaugs, lai skaidrība viņu acīs top par ciešanu apziņu …

Tad pirmie būs gatavi celties un aizstāvēt vājos, pēc savas cilts paražas, un pildīs tēvu novēlējumu tik ilgi, kamēr vajātāju bērni sapratīs visas ciešanas, kas izriet no varmāku novēlējuma.»

Un, dziļi paklanījies dieva troņa priekšā, eņģelis piecēlās un, savicinājis spārnus, laidās uz zemi, bet dievs ar mīlestību sekoja Ciešanu klusajam lidojumam

Kamēr Gamaliots stāstīja līdzību, vakars tērpa zemi savā zilajā svēttērpā.

Un zeme iegrima krēslā, bet debesīs iedegās dieva ugunis, un atkal liesmainais šķēps iemirdzējās augstumos, vēršoties uz Jūdejas pusi.

Un visu sirdis aprima un apklusa, un dvēselē nolaidās godbijīgs biklums dieva gribas brīnumzīmes priekšā. Un neviens vairs nebilda ne vārda, klausoties nakts klusumā. Cilvēkiem likās, ka viņi dzird zvaigznes bargo skrējienu bezgalības telpā, — zvaigznes, kas vēstīja neatvairāmus notikumus.

Bet Gamaliots nostājās uz sava nama pakāpieniem, pacēla rokas pu t debess zilgmi un, debess uguņu atblāzmas apmirdzēts, raidīja Iugšanu visaugstākajam:

— Ak Adonaj, Adonaj! …

Tu sūti uz zemi zīmes, bet neatklāj to jēgu. Sajā zemē, pret kuru vērsts tavu dusmu zobena asmens, tagad ir apspiedēji un apspiestie. Vai pirmajiem jeb vai otrajiem tu draudi ar šo zīmi? …

Tavs prāts lai notiek, Visaugstākais, bet tev es raidu savu dedzīgo lūgšanu. Pieņem to tu, kas sēdi debess augstumos un ar gudrām acīm vēro bezgalīgos laikus. Tevī ir cerību piepildīšana, tevī ir nezināmā atrisinājums, tevī ir samierināšana …

Un ja tu savā nebeidzamā gudrībā mūsu laikos esi lēmis taisnajai lietai bojā iet un vēlreiz ļausi varmācībai gavilēt, —

Un ja mums, aizstāvjiem, lemts iet bojā un apspiedēji uzcels gaviļu un bezgodības altarus tavu altaru vietā, —

Lai notiek! …

Bet izpildi savam liktenim nolemto lūgumu, izpildi mūsu lūgumu, Visaugstākais!

Lai mēs, kamēr dzīvojam, nekad neaizmirstam doto solījumu cīnīties par taisnību!

Lai nekad nesakām: labāk glābsimies paši, atstājot bez aizsardzības vājākos.

Lai neviens mūsu trieciens nebūtu vērsts pret varmācībā nevainīgo.

Lai nekad neaizskaram citu altaru svētumu, atceroties savējo nozaimošanu.

Lai mēs saglabājam domu skaidrību, lai mūsu kājas mītu taisnības ceļu un roku triecieni būtu vērsti aizstāvēšanai, bet ne apspiešanai.

Un, kad nāve aizvērs mūsu acis, neatņem, Adonaj, mums ticību taisnības uzvarai virs zemes.

Lai mēs zinātu, ka taisnības likums ir negrozāms, kā negrozāms ir dabas likums: tagad bargā zīme kvēlo debess zilgmē, bet tā aizskries garām un izgaisīs. Un rāmais mēness, kas tagad maz manāms, savā zināmā laikā pacelsies pār zemi mūžīgi mūžos.

Kad sitīs tavas gribas stunda un mēs kritīsim, lai ciešanu eņģelis ar savu spārnu apsedz mūsu kapus un pauž par mums mūsu un mūsu ienaidnieku bērniem, lai tā arī mūsu nāve kalpotu taisnai lietai.

Un es ticu, ak Adonaj, ka virs zemes nāks tava valstība! . . .

Varmācība izzudīs, tautas sapulcēsies brālības svētkos, un nekad vairs cilvēka roka neizlies cilvēka asinis.

Tad ciešanu eņģelis, līksmi sasitis spārnus, pacelsies debesīs, bet virs zemes valdīs prieks un miers.

Lai tad ļaudis piemin mūs, nelaimīgos, kas nežēlīgā laikā lējuši savas asinis, lai aizstāvētu, bet ne apspiestu. Amen! …

RŪPNĪCA

(Divas nodaļas no nepabeigta stāsta) I. Divi zēni

Rūpnīca strādāja. Tuvojās karsts pavasara dienas vidus, un laukums rūpnīcas priekšā bija apklusis. Būdeles, kur dzīvoja strādnieku ģimenes, raudzījās uz laukumiņu pusakliem, maziem lodziņiem. Nekas nekustējās. Likās, ka rūpnīcas ciemats tvīkst pusdienas signālā gaidās .. .

Rūpnīcas priekšnieks Dorimedonts jeb, kā strādnieki viņu sauca, — Dormidons Ivaničs Vachrušins iznāca no savas plašās un gaišās, bet diezgan vienkāršās mājas un pāri laukumam devās uz rūpnīcu. Ik dienas taisni šinī laikā viņš iznāca no mājas un gāja pāri laukumam parastajā, nesteidzīgajā gaitā, skatoties mazliet aptūkušām, labsirdīgām acīm uz kluso, ļoti pazīstamo ciematu. Tas bija vīrietis pusmūža gados, diezgan drukns, sarkanu seju, vēl sarkanāku degunu un lielām, lejup

nolaistām ūsām. Ģērbies viņš bija vecā pusmēteli ar nespodrām vara pogām, bet galvā viņam, neraugoties uz karstmnu, bija augsta, pinkaina aitādas cepure.

Mazu gabaliņu nogājis, Dormidons Ivaničs apstājās, vairīdamies no saules, aizsedza acis ar delnu un ieskatījās stāvā, kas skrēja pa šķērsojošo sānceliņu.

—    Pops skrien… — viņš konstatēja, un viegls smaids sakustināja viņa ūsas. Aiz popa, drusku turēdamies pretī, skrēja kāds puika, kuru pops vilka aiz rokas, un otrs skrēja dažus soļus nopakaļus.

—   Labdien, tētiņ, kurp tā steidzaties?… — jautāja Dormidons Ivanovičs, nogājis tajā vietā, kur celiņi šķērsojās.

—   Pie jums, Dorimedont Ivanič, griežos pie jūsu laipnības … — garīdznieks aizelsies atbildēja … — Vai nevēlaties? …

Un viņš pastiepa rūpnīcas priekšniekam tabakdozi.

—   Pusaudžus, lūk, gribu nodot rūpnīcā…

—    Bet kā bērni tad tie ir? — jautāja priekšnieks, paņēmis no garīdznieka tabakdozes krietnu šņaucienu. Viņš rūpīgi iešņauca tabaku, aizspiedis vienu nāsi un piemiedzis vienu aci. Garīdznieks, kuram blakus stāvēja divi mazi skrandaiņi, tikko taisījās atbildēt, kad Dormidons pēkšņi pacēla galvu, savieba briesmīgu seju un pērkonskaļi nošķaudījās.

—    Brangi nošķaudījās… — vientiesīgi piezīmēja viens no skrandaiņiem, platkaulains iededzis puika melnām, mazliet tramīgām acīm.

—    Ko tu teici? — rūpnīcas priekšnieks jautāja, noliekdams ausi, lai labāk sadzirdētu, un cieši raudzīdamies puikā ar labsirdīgām, asarainām acīm. Tagad lielais, koši sarkanais deguns, vēl jo vairāk pietvīcis no tikko ieņemtā šņauciena, saistīja mazā mežonēna naivo ziņkāri.

—   Deguns tev… ir nu gan sarkans I … — viņš teica un pakratīja galvu.

—    Ak tu blēdis, — priekšnieks noņurdēja īdzīgā balsī. — Kāda tev, nelietim, daļa … ko! Sakiet, lūdzami!

Un viņš jau pastiepa roku, lai sagrābtu puiku aiz cekula. Bet manīgais mežonēns veikli izvairījās.

—    Bārenīši, — garīdznieks nopūtās, atbildot uz priekšnieka pirmo jautājumu un cenzdamies izlīdzināt puikas neveiklo izlēcienu.

—    Nē, jūs tik paskatieties… Viņam deguns nepatīkot, vai tu redzējies! … — Dormidons aizvainots iešķībi skatījās uz zēnu, kas stāvēja trīs soļu atstatumā. Mazais mežonēns saprata, ka vecais ar sarkano degunu saskaities, tādēļ bija modrs, kā redzams, taisoties ļaunākajā gadījumā bēgt.

—    Piedodiet nejēgam… — lēnprātīgi ieteicās garīdznieks. — Abi bārenīši, neviens nav pamācījis… — Un viņš atkal pasniedza priekšniekam tabakdozi.

—    No kurienes? — Dormidons jautāja, kļūdams pieļāvīgāks.

—    No manas draudzes. Viens no Palichas, lūk, šis (un viņš norādīja

uz melno mežonēnu). Māte nesen nomira, bet tēvs, varbūt esat dzirdējuši, — no garīdznieku kārtas izstumts cilvēks, mētājas kaut kur pa pasauli. Nav zināms, vai dzīvs vai ņēmis jau kaut kur galu. Bet otrs , garīdznieks pieliecās un čukstēdams piemetināja, — cēlies, var teikt, no labdzimtīgajiem.

Pie šiem vārdiem Joana tēvs papurināja savu plato virssvārku, it kā gribēdams no tā izkratīt vaboli vai tarakanu. Tiešām aizmugurē, cenšoties paslēpties krokās, pie garīdznieka bija pieplacis vājš, gaišmatains puisēns. Divas lielas, izbiedētas acis, gluži kā notvertam balodim, cieši raudzījās Dormidonā, un puisēns ar izdēdējušām, netīrām roķelēm atkal sniedzās pēc garīdznieka.

—    Ak tad tāda tā lieta … — Dormidons pamāja ar galvu. — Kā tad tas tā .. . gadījās? … Ko?

Garīdznieks atkal noliecās pie priekšnieka auss.

—   Tā, ziniet, bija garīdznieku kārtas atraitne. .. savā posta dzīvē noklīda no ceļa . . . Droši vien jums labpatika pazīt Pandektova kungu, inženieri…

—    Pazinu… No tā, nelieša, to varēja gaidīt.

Garīdznieks nopūtās un mazliet pacēla acis pret debesīm.

—    Stāsta, tagad Pēterburgā. . . baudot dzīvi, bet šī, nelaimīgā, piedzīvojusi lielu negodu un smagi izpirkuši savu grēku, nesen nomira. Tad nu es griežos pie jūsu laipnības pēc aizstāvības. Pieņemiet bāreņus savā rūpnīcā …

Dormidons atkal paņēma šņaucienu, nošķaudījās, šoreiz bez jebkādām piezīmēm no pārdrošā Seņkas, un tad pasauca garām ejošo melnstrādnieku.

—    Ei tu, kā tevi. . .

Strādnieks pienāca un, tūļīgi noņēmis cepuri, atbildēja:

—   Par Aksjonu sauc.

—    Kurp tu ej, Aksjon?

—    Eku, Dormidon Ivanič, tagadiņ meistara uzdevumā…

—    Nu labi, meistara uzdevumā aiziesi vēlāk. Bet pagaidām ved šos divus pie seglinieka. Vai dzirdi? Pasaki: priekšnieks sūtīja. Pagaidām lai dzīvo sargtelpā. Ēst arī tiem jādod . . . vai saproti? . ..

—    Saprotam… — strādnieks pamāja ar galvu. — Nu, delveri, uz priekšu!

Garīdznieks vairs tik nopakaļus zēniem pārmeta krustu un aizgāja pa ielu blakus Dormidonam, apmierināts, ka izdevies izdarīt labu darbu. Divu bērnu likteni viņš uzskatīja par nokārtotu. Nedrošiem soļiem divi puikas, kas tagad tuvojās rūpnīcas melnajiem vārtiem, nostājās uz noteikta dzīves ceļa.

No lielā skursteņa, kas rēgojās pāri rūpnīcas celtnēm, vēlās dūmi; dobja, juceklīga dūkoņa nāca no tumšajām rūpnīcas ēkām. Jo tuvāk zēni nāca rūpnīcai, jo vairāk šī dūkoņa pastiprinājās un it kā mācās tiem virsū. Gaišmatainais Vaņka varbūt no dižciltīgajiem vecākiem bija mantojis trauslāku strukturu, jūtīgāku iztēli; viņa seja aizvien vairāk satumsa un kļuva skumjāka. Rūpnīcas drūmajā rūkoņā viņš sadzirdēja zobu griešanu un apvaldītas niknas gaidas. Tumšā dūmu svītra laiski un, šķita, bezcerīgi gausi atrisa augstu zilajās debesīs kā sēru lente; tagad tā mutuļiem vēlās pār viņa galvu, apslēpdama sauli, un tās tumšā ēna atplaiksnījās bērna sejā. Zilajās acīs saskrēja asaras, redzokļi iepletās, nevarības apziņa un padevīgu baiļu izteiksme sastinga smalkajos vaibstos.

Kad bērni izgāja caur sargbūdas gaiteni un ienāca pagalmā, viņus pārsteidza pēkšņi iestājies klusums. Rūpnīcas klaudzieni, dārdi, metāliskā šņirkstēšana pēkšņi aprima it kā uz burvja mājienu, un tikai melnie dūmi joprojām aizsedza sauli.

—    Ej, ej, ko baidies, — strādnieks pabīdīja uz priekšu bailēs apstājušos puiku. — Paklau, draudziņ! — viņš uzsauca otram strādniekam, kas skrēja garām. — Kur ir seglinieks?

—   Pie galvenās dzensiksnas, — tas teica, garām skriedams. — Rau, tā apstājusies.

Viņi devās pāri pagalmam uz kādām tumšām durvīm.

—    Paklau, kā tevi sauc?

Vaņka sajuta, ka viņu rausta aiz piedurknes. Tas bija viņa likstu nejaušais biedrs — drosmīgais Seņka, kam pietika nekaunības, lai uzsāktu sarunu. Vaņka paskatījās uz viņu aizmiglotām acīm un neko neatbildēja; bet šis mēmais skatiens, šī saviebtā seja acīm redzot bija ļoti daiļrunīga; tā, likās, noskaidroja mazāk jūtīgajam Seņkam viņu abu stāvokli. Viņš paskatījās uz atturīgi klusējošo tumšo ēku, uz melno dūmu segu, kas vēl aizvien tikpat lēni mutuļiem cēlās gaisā, un pēkšņi apstājās. Viņa melnās ačeles sāka šaudīties uz visām pusēm, veiklais augums it kā sarāvās, gluži kā zvēriņam, kas taisās iešmaukt kādā alā. Viņu pavadonis laikus pamanīja šo sagatavošanos un pasteidzās to izjaukt ar vieglu belzienu pa pakausi.

—    Ej tik, ej uz priekšu… Edz ko, raugās apkārt, vilcēns …

Seņka metās uz priekšu, bet, ar spēcīgu roku satverts aiz apkakles,

palika karājoties gaisā. Vaņka noskatījās šai ainā ar raižu pilnu izbrīnu.

Pēc dažiem mirkļiem Seņka, kājām ķepurodamies, atradās ēkas iekšpusē, pie tvaika katla telpas ieejas.

Pavadonis nolika viņu uz grīdas, pagaidīja, kamēr Vaņka tiem padevīgi pienāca klāt, un atsēdās uz sliekšņa.

—    Seglinieki … — viņš sauca, izņemdams tabakmaku.

—   Te, — gluži kā no pazemes dobji atsaucās neredzama cilvēka balss.

—    Es tev no priekšnieka atvedu puikas.

—    Uzgaidi!

—    Paklau, viens tīko aizmukt…

—    Pielūko! Es tūliņ …

Vaņka piespiedās pie sienas; redzot, ka izeja aizsprostota, viņa tiepīgais biedrs sirdīgi nodūra acis un kaut kā sāniski piestājās turpat.

—    Paskaties .. . lejā, tur lejā… — viņš pēc brīža teica, atkal raustīdams Vaņku aiz piedurknes. Bet Vaņka arī bez šī uzaicinājuma nevarēja novērst acis no skata, kas trīs soju atstatumā rēgojās zem viņu kājām.

Daži akmens pakāpieni izbeidzās tumšā, milzīgā pagrabā. Šīs bedres dzijumā šaudīgi plaiksnījās iesārta gaisma; tur tumsā mirdzēja divas milzīgas, ugunīgas acis; aiz sarkani nokaitētām krāsns durvju plātēm bija dzirdama dusmīga rūkoņa un liesmas sprakstoņa.

Bedres dziļumā kaut kas nošķindēja, viena plāte ātri atvērās, no tās izšāvās liesma, bet uz gaišā fona parādījās melns cilvēka siluets. Iebāzis ugunī garu kruķi, viņš ātri un nikni sāka urdīt saķepušo ogļu blāķi. Ar traku sprakstoņu pacēlās dzirksteļu mākonis, un cilvēks uz mirkli iegrima apžilbinošā mirdzumā.

—    U-ū, cik briesmīgi… — Seņka noteica. — Kā viņš tā… vai dieviņ!

Plāte aizcirtās, viena ugunīgā acs aizvērās, bet tūdaļ atvērās otra, un atkal dzirksteļu un apdedžu mākonis vijās ap tumšo stāvu.

—    Ko tu domā — kas tas ir? — jautāja nemierīgais Seņka, pabikstot biedru ar elkoni. Tas klusēja.

—    Nezini? … Bet es zinu, jo tas ir kurinātājs Mikita. Uzacis viņam pavisam nodegušas; es vakar redzēju.

Vaņka pievērsa biedram savu izbiedēto skatienu. Šie parastie sīkumi par kurinātāja uzacīm, redzams, tomēr atstāja uz viņu nomierinošu iespaidu.

—    Bet tu laikam domāji, ka tas ir velns? Ko? Vai domāji?

—   Domāju, — Vaņka žēlabaini atkārtoja.

—    D-a-a-rī-īts! — pēkšņi gluži kā no pazemes dobji nokliedza kāda balss. «A-a-r-īts, ī-īts!»… kā atbalss aizskanēja arvien tālāk. Kaut kur tālumā kaut kas gari un ar piepūli iešņācās, pēc tam nodrebēja sitiens, tad otrs, trešais. Likās, ka zem ēkas grozītos kaut kas smags … Kāds centās izkustināt no vietas milzīgus ratus.

—   Ei, piesargās! Delveri! .. . Ejiet nost no rata, no rata taču ejiet nost! … — uzkliedza strādnieks, kas zēnus bija atvedis. Viegla gaisa vēsma tos apdvesa un sāka plūst kā vēja brāzma. Zēni atlēca sāņus pie pretējās sienas.

Tajā vietā, kur viņi sākumā bija stāvējuši, sākās kustība. Piespiedies pie sienas, pa pusei noslēpts grīdas caurumā, milzīgs spara rats nodrebēja, salīgojās, un zēniem likās, ka milzīgu ratu ritenis skrien tiem virsū. Vējš brāzās spēcīgāk, rats ierūcās, no grīdas apakšas parādījās milzīgs riteņa spieķis, slīdot pār pelēko sienas fonu. Laiski tas pacēlās, nostājās vertikāli, slīga un steidzīgi ienira pagrīdē, raudams sev līdz nākošo; pēc mirkļa rats rūkdams, šņākdams un mazliet līgodamies slīdēja pa loka līniju, smagi drebēdams savā gaitā, bet spieķi šāvās augšā un krita lejā cits aiz cita, bez apstājas un pārtraukuma.

Rati joņoja pilnā gaitā. Apakšā zem grīdas, aiz sienām un virs zēnu galvām sāka velties neapklustoša dārdoņa. Blakus telpā, garajā darbnīcā, kurai līdz šim brīžam zēni nebija pievērsuši uzmanību, vārpstu, virzuļu, riteņu, siksnu, darbgaldu un cilvēku juceklis tagad sakustējās un pievienojās kopējai dūkoņai. Dzelzs iesmilkstējās ar metālisku šņirkstoņu, zobrati šķindēja gluži kā berami akmeņi, dzensiksnas sausi sprakšķēja un šņāca, nebeidzamā kustībā šķeldamas gaisu…

Vaņkam reiba galva. Viņa acis instinktivi bolījās, sekojot ātri zibošajiem spieķiem; sejā sastinga neprātīgu ciešanu izteiksme, acis kļuva nespodras, plaksti smagi. Milzīgie rati bija uzskrējuši, viņam virsū, un viņš dzirdēja no visām pusēm virs sevis un ap sevi, pat savā pamirušajā sirdī ratu nerimstošo rīboņu.

Viņš jau vairs skaidri neapjēdza, kas te notiek, un nemaz nebrīnījās, kad no pagrīdes, pie paša rata centra, tajā vietā, kur svilpa un zibēja čuguna spieķi, parādījās cilvēka stāva apveids. Viņam likās, ka spieķi iet šim stāvam cauri, neskarot to un nenodarot tam nekā ļauna, bet tas viņu nepārsteidza. Stāvs atbalstījās uz rokām, cilvēks pacēlās un uzlēca uz grīdas.

—   Kurš tev te ir tas bēdzējs? — viņš griezās pie strādnieka, kas sēdēja uz sliekšņa.

—   Eče! — tas pamāja ar galvu, iepurinādams makā tabakas drumstalas.

Tik negaidīti atnākušā cilvēka roka pēkšņi sagrāba Seņkas cekulu.

Pirmajā mirklī, aiz pārsteiguma apstulbis, Seņka tikai padevīgi kustināja galvu līdzi seglinieka rokai. Tomēr drīz zēnam zuda pacietība, un viņš bez jebkādas iepriekšējas sagatavošanās laida vaļā tik skaļu un izmisīgi griezīgu brēcienu, ka no blakus darbnīcas sāka skriet strādnieki un pat apsvilušais kurinātājs pazibsnīja no bedres savus baltos zobus. Seglinieks palaida vaļā Seņkas matus.

—   Ek velnēns… Kā tam, brālīši, spruka vaļā, — viņš izbrīnījies sacīja.

—    Varens brēcējs! — piemetināja melnstrādnieks, tīstīdams smēķi.

Tiešām, savā īsajā, bet jau visrūgtāko piedzīvojumu pilnajā dzīvē

Seņka bija paguvis izstrādāt īpašu kliedzienu intonāciju, kura, kā viņš bija pārliecinājies daudzkārtējā pieredzē, ikvienu tā pārsteidza un apmulsināja, ka sodošā roka instinktivi atslāba.

Tas bija sava veida ierocis dzīves cīņā, un Seņka ar šo ieroci piali rīkoties lieliski.

II. Jaunkundze

Kopš tā laika, kad Vaņkam pirmo reizi uzkliedza «sargies» un viņš atlēca no rata, kopš tā laika, kad rūpnīcas dārdoņa pirmo reizi apņēma viņu no visām pusēm un sāka velties pār viņa galvu, baiļu un kādu «baismu» sajūta vairs nebeidzās. Milzīgie rati aizvien vēl ripoja, griezdami smagos riteņus, dārdēdami un draudēdami no visām pusēm.

— Sargies! — uzsauca Vaņkam darbnīcās, kur siksnas griezdamās draudēja viņu satvert. — Sargies, sargies, sargies! … — Ķerras ar dzelzi trauca garām, ripoja simtpudu veltņi, milzīgi cilindri ar niknu un dobju dārdoņu aizvēlās uz montētavu. — Sargies!

Kalvē zem veseriem šķīda spoži, svelmaini apdedži, kausētavā uz dzelzs stieņiem nesa sarkani nokaitētus «klučus», kas laistījās liesmās un sprēgāja no briesmīgās svelmes gluži kā no niknuma. No velmēšanas veltņiem stiepās kvēlojošs tērauds, un visur Vaņkam uzsauca «sargies», un visur viņš jutās par naga platumu no briesmām un bojā ejas: labākajā gadījumā viņam nācās aizmiegt acis no brīdinošajiem sitieniem pa pakausi.

Pat naktī sargbūdā viņš brīžiem iešņukstējās un nervozi nodrebināmās, un, tikko svīda rīts, skarbais svilpiens tam atkal uzsauca «sargies», un zēns ātri uzlēca kājās, tā izvairīdamies no seglinieka bargās rokas nemīlīgā pieskāriena.

Abi zēni iestājās pie seglinieka mācībā. Mācība bija vienkārša: vajadzēja sagatavot tievas siksniņas un sašūt siksnu sloksnes. Ik pusstundu no kaut kurienes sauca «seglin-ie-iek!», un vecais metās pa kāpnēm lejā, lai sasaistītu pārrauto dzensiksnu. Brīvajos starpbrīžos viņš lāpīja vecus zābakus, stulpaiņus un sieviešu tupeles, kas deva viņam blakus ienākumus. Sai gudrībā viņš sāka apmācīt arī savus jaunos mācekļus.

Tomēr zēniem vēl bez seglinieka bija ne mazums tiešās priekšniecības; īstenībā visa rūpnīca pieteica savas tiesības uz viņiem, un, lai kā seglinieks rūca un lamājās, tikpat tos bieži jo bieži sūtīja uz dažādām rūpnīcas malām ar visdažādākiem uzdevumiem.

Seņka nemierīgajos apstākļos sāka orientēties ātrāk. Viņš sākumā tuvāk iepazinās ar bīstamajām vietām, izpētīja mašīnu raksturu, iegaumēja, kur izbīdās virzuļi, kur var saņemt belzienu no kādas sviras, no kaut kādiem dzelzs pirkstiem, un nepamanīts žigli ložņāja zem sevišķi dusmīgu strādnieku rokām. Dažās nedēļās viņš jau apguva vienmēr dārdošā un mūždien kustīgā briesmoņa — rūpnīcas vispārējo gaitu un mēģināja cik iespējams ērti tai pielāgoties.

Lielajā istabā, kur strādāja seglinieks, kaktā bija dzelzs lūžņu un visādu saslauku kaudzes. Pie loga, kas ielaida gaismu šajā istabā, seglinieks bija iekārtojis savu vienkāršo darbnīcu. Tālākā istabas puse grima mūžīgā krēslā, kas krita no nomelnojušām un nokvēpušām sienām. Kad durvis bija aizvērtas, istabā kļuva samērā kluss. Rūpnicas dunoņu un dārdoņu klusināja drūmās sienas, un tikai logs brīžiem nodrebēja un žēli nodžinkstēja no smagajiem tvaika vesera sitieniem.

Reiz, kad seglinieks izgāja, Seņka aizspraucās aiz saslauku kaudzes un tur, mājīgā kaktiņā, atgūlās. Sadzirdējis uz kāpnēm soļus, zēns tūdaļ izlēca no turienes, bet kaktiņš viņam iepatikās. Viņš tur sanesa sienu un iekārtoja ligzdu.

Pamazām viņš kļuva drošāks, un, kad seglinieks nāca atpakaļ, viņš vēl kādu brītiņu pagulēja. Tad, klusi piezadzies pie durvīm, ieskrēja istabā, it kā atgriežoties no kādas «sūtīšanas». Vaņka tikai brīnījās vien par sava drauga drosmi.

Reiz seglinieku aizsauca pie galvenās dzensiksnas. Viņš savāca veselu saišķi tievo siksniņu, paņēma nazi, plato siksnas sloksni un aizgāja. Seņka tūliņ iespurdza ligzdā.

— Vaņko, ei Vaņ! … — viņš uzsauca, lūkodamies no turienes kā zaķis no savas bedrītes. — Nāc šurp, vai dzi! … Nudien.

Vaņka bailīgi paskatījās apkārt. Priekšlikums bija vilinošs un baiss. Liela pasūtījuma dēļ rūpnīca strādāja pastiprināti, un zēnos šis apstāklis atspoguļojās tādējādi, ka viņiem zem acīm radās zili loki un tās kļuva nespodras, kājas smeldza no pastāvīgās skraidīšanas, bet belzieni pa skaustu bira vēl biežāk.

Vaņka bikli piegāja pie saslauku kaudzes. Seņka tur gulēja kā uz pēļa. Viņu nemaz nevarēja redzēt, vietas abiem bija vairāk nekā pietiekoši. Vaņka padevās kārdinājumam. Pēc dažiem mirkļiem Vaņkas ausīs rūpnīcas dārdoņa sāka it kā aprimt, gaist un beidzot pavisam apklusa, tikai smeldzošu baiļu un draudošas nelaimes sajūta nebeidza lidot pār aizmigušā bērna galvu.

Segliniekam bija bargs raksturs. Sēžot savā drūmajā istabā uz «sēžamā», viņam nekad nebija «rimas», ik mirkli gaidot aicinājumu pie dzensiksnām. Tāds suņa amats dabiski palielināja viņa rakstura cietsirdību, tādēļ seglinieks mūžīgi pie sevis rūca, lamājot gan cilvēkus, gan rūpnīcu, gan siksnas un pat kustoņus, no kuru ādām bija pagatavotas siksnas.

Šī pati stingrība izpaudās arī seglinieka attieksmē pret mācekļiem. Viņš saprata, ka zēni nodoti pie viņa «mācībā», un viņam bija diezgan augsts jēdziens par savu pienākumu attiecībā pret tiem, bet izpildīja

viņš šo pienākumu pēc sava prāta: darbu uzdeva ņurdēdams, ar ņurdēšanu izteica ari savu labpatiku, ja darbs tika labi izpildīts, bet nepatiku un pamācību sniedza pēriena un belzienu veidā.

Atgriezies no galvenās dzensiksnas, viņš sāka rūkt, ka zēnus atkal aizsūtījuši. «Nav jau suņi … un jāapmāca taču arī darbā, bet viņus tik aizvien par izsūtāmiem. Jāsaka Dormidonam . . . nudien, gatava lutināšana!» Viņš dusmīgi ar kāju sakārtoja «sēžamo», dusmīgi pielāgoja plato siksnas sloksni un nikni iedūra tajā trīsšķautņu īlenu. Pēkšņi viņa pelēkā seja izstiepās, uzacis izbrīnā savilkās uz augšu. No kakta bija dzirdama saldā miegā guļoša cilvēka garš elpas vilciens.

Vēl ieklausījies, seglinieks piegāja pie saslauku kaudzes, -paskatījās aiz tās un izbrīnā apstulbis apstājās: zēni apkampušies gulēja. Vaņka bija savilcies kamoliņā un paslēpis galvu pie Seņkas krūtīm. Pēdējais ar vienu roku bija apkampis draugu, otru tālu atmetis un izlaidies visā garumā. Šī nekrietnā poza, likās, bija tīšām izdomāta, lai saceltu segliniekā visstiprāko sašutumu, tik ļoti šī mierīgā bezrūpība bija pretrunā ar nikno, noraizējušos, dārdošo un elsojošo rūpnīcu.

Rūpnīcai bija savi nerakstīti, taču negrozāmi likumi. Kā pēc svilpiena sekoja darba sākums, ar tādu pašu nemainīgumu zēnu pārkāpumam vajadzēja sekot pērienam. Šis pārkāpums bija ārkārtīgs; tas pārsteidza seglinieku ar savu pēkšņumu un vainas lielumu. Mūžīgi dārdošā rūpnīca laikam nezināja neko, kas vairāk pārkāptu tās noteikumus kā šis divu aizmigušo zēnu mierīgais miegs tumšajā kaktā. Ja viņi šai brīdī negulētu, viņi paši būtu dzirdējuši vecās rūpnīcas pārmetošo rēcienu, kas pieprasīja tiem pienācīgu sodu.

Seglinieks bija sistemātisks cilvēks. Atjēdzies no izbrīna, viņš pavēra durvis un, noliecies pār kāpņu margām, ar mājienu pasauca strādnieku no tvaiku katla telpas. Tas ienāca istabā, pēc seglinieka klusā norādījuma palūkojās uz zēniem un, izskatīdamies apmierināts, atņirdza zobus smaidā. Apnicīgajā ikdienā viņš paredzēja zināmu izklaidēšanos. Tas, kur bargais seglinieks saskatīja savu pienākumu, strādniekam bija īpaša veida izprieca.

Seglinieks izraudzījās vidēja garuma apaļu siksnu, izstiepa to rokā un pavēcināja gaisā. Siksna izrādījās noderīga — lunkana un asa. Strādnieks, baltos zobus zibsnīdams, piegāja pie mierīgi guļošajiem zēniem. Seglinieka plāns bija tāds, ka abi zēni jāpieceļ aiz ausīm un tad pēc kārtas tiem jāsadod ar siksnu, tādēļ arī bija vajadzīgs palīgs.

Plāna pirmā daļa tika izpildīta sekmīgi. Abi noziedznieki vienā mirklī izjuta dīvainu sajūtu un palika pa pusei gaisā karājoties. Seglinieks tos pacēla aiz ausīm zināmā simetrijā, pagrieza pret sevi un ieskatījās zēnu sejās ar savu bargo, aukstasinīgo skatienu. Bērnu sejās bija redzama neizpratnes, izbaiļu un sāpiu izteiksme. Dažas re'zes sablisinājuši miegainās acis, viņi, kā likās, sāka izprast īstenību.

Rūpnīca rēca un trakoja, seglinieks izskatījās kā nepielūdzams tiesnesis, kurinātāja baltie zobi mirdzēja vienaldzīgi jautri.

—    Krusttētiņ, krusttētiņ … — Vaņka iepīkstējās, smagi karājoties seglinieka kreisajā rokā, kamēr Seņka ķepurojās ar klusu niknumu. Viņš nelūdza žēlastības. Viņš pazina vecās rūpnīcas dabu, zināja, ka gulēt nav atļauts, zināja, ka mūžīgi lāpīt siksnas un skraidīt ap dzensiksnām ir skumji, un šo zināšanu sumā izveidojās priekšstats par bargā pēriena neizbēgamību. Un tikai viņa veiklais ķermenis instinktivi ķepurojās, protestējot pret nedabisko un neērto stāvokli.

Seglinieks attālināja zēnu galvas vienu no otras un tad trieca tās kopā vienreiz, otrreiz . . . Katru reizi zēni aizmiedza acis, un pēc tam viņu sejās parādījās cerības izteiksme, ka tas ir pēdējais trieciens. Sīs cerības priecīgo nozīmi ar savu izskatu tomēr mazināja elastīgā siksna, kas kuļājās seglinieka padusē. Zēni trešo reizi aizvēra acis., gaidot triecienu, un viņu sirsniņas pamira. Taču trieciens nesekoja.

Istabā notika kaut kas dīvains. Mirklis nemiera pilnas gaidīšanas, apjukuma, kaut kādas balsis. Zēni atvēra acis un sākumā nevarēja saprast, kas viņu priekšā notiek. Kāda nepazīstama jaunkundze stāvēja segliniekam blakus, purināja to aiz pleca un ātri, satraukti, aizraudamās un aizlūstošā balsī kaut ko runāja. Seglinieks skatījās uz viņu neizpratnē, pat ar izbailēm. Kurinātājs pagāja sāņus, izskatīdamies vainīgs un samulsis, it kā kaunoties par to, ka ir tik tumšs un nokvēpis, bet durvīs, taisīdams vaļā savu pastāvīgo tabakdozi, stāvēja Dormidons un greizi noraudzījās šajā ainā-.

Seglinieks palaida vaļā zēnu ausis, bet tūdaļ, aizvien vēl atskatīdamies uz nepazīstamo jaunkundzi, satvēra tos aiz apkakles. Seņka pārlaida ātru skatienu visai apkārtnei un tūlīt apjauta zināmu jaunā stāvokļa izdevīgumu. Viņam dūrās acīs jaunkundzes neparastais izskats: tās mati bija apcirpti un vijās cirtās kā zēnam. Acis kvēloja, seja bija saviebta sievišķīgās dusmās, kas kuru katru brīdi izplūdis asarās.

—   Laid vaļā, laid vaļā pavisam! — viņa kliedza, nikni raustīdama seglinieku aiz pleca. — Dzirdi, laid vaļā! . ..

Seglinieks atvilka plecu un paskatījās uz Dormidonu, it kā jautādams tam, ko lai dara. Dormidons mazdūšīgi nodūra acis, vērdamies savā tabakdozē. Acīm redzot viņš pats vēl neapjēdza, ko darīt šādos apstākļos. Neparedzēdams sekas, viņš bija paņēmis līdz uz rūpnīcu no Pēterburgas atbraukušo meitu, jo viņa to neatlaidīgi pieprasīja, un tagad Dormidons ļāva segliniekam tikt galā ar paša apķērību.

—    Es, jaunkundz, nevaru laist vaļā . . . Tāpēc ka es tos mācu, — seglinieks pārliecinoši sacīja.

—    Mācot, viņš mācot! — jaunkundze sašutusi izsaucās, savukārt pagriežoties pret tēvu.

Dormidons vēl ciešāk raudzījās tabakdozē.

—   Tieši tā, — seglinieks atbildēja, — tāpēc ka viņi bārenīši.

—    Ko viņš runā, ko viņš runā, šis briesmīgais cilvēks? jautāja jaunkundze, savādi mirkšķinot plati ieplestās acis. Kā redzams, viņu nevarēja saprast cēloņsakarību starp sērdienību un pērienu.

—    Bārenīši, — seglinieks jaunkundzei pamācoši paskaidroja, t.is ir, bez tēva un mātes, lūk, kā …

—   Viņš ir sajucis prātā! Tēt, tētiņ, kā tad tu tā vari? Kā tu pieļauj trakam tiranizēt bērnus?

—    Man rādās, vēl esmu pie pilna prāta, — seglinieks atbildēja drūmā, aizvainotā balsī.

—    Kā tad tu nesaproti, ka bāreņus vajag žēlot?

—    Nūja, žēlot vajag, to arī es saku. Kas tad viņus tagadiņ bez tēva un mātes izmācīs. Ziniet ko, jaunkundz, jūs gan netraucējiet.

—    Tēt! Ko viņš saka? Ak dievs! Cik neiespējams cilvēks!

Jaunkundzei sāka drebēt lūpas; viņa paskatījās uz tēvu, un viņas

sejā ievilkās grumba kā bērnam, kas taisās raudāt. Segliniekam savu: kārt dziļi bija iedzēlis nosaukums «neiespējams cilvēks» — nosaukums, kura nozīmi viņš nevarēja saprast un tādēļ to uzskatīja par sevišķi aizskarošu. Viņš arī paskatījās uz Dormidonu un palaida zēnus, it kā mazgādams rokas nevainībā.

Jaunkundze tūdaļ aizstājās priekšā zēniem un nervozā balsī atkal uzklupa segliniekam:

—    Aiz ausīm … celt gaisā… Tu nezini: viņiem taču varēja atdalīties skriemeļi.. . kakla nervs . . . acumirklīga nāve … Vai tu saproti? … Tā taču ir slepkavība …

Seglinieks no visas šīs runas saprata tikai to, ka tagad viņu apvaino kriminālnoziegumā.

—    Paldies dievam! Nekad rīkļurāvējs neesmu bijis, bet tagad, paskat vien, vecuma dienās godā par slepkavu. Vareni! Bet vai jūs, jaunkundz, zināt, ko viņi, neķītreļi, izdarījuši?

—    Ko tad, nu, ko, runā: ko viņi tādu izdarījuši?

—    Gulēja, redz, ko!

Jaunkundze sasita rokas.

—    Gulēja! Nabaga bērni! Un tā ir visa viņu vaina! Bērnu vecumā tas ir dabiski! .. . Viņi ir noguruši. Paskaties, kādas viņiem acis! Tēt, kas te pie tevis notiek? Tu esi labs, labs, es zinu . . . Saproti jel: to visu vajag grozīt, visu līdz pamatiem …

—    Apmierinies, Miļa! — teica Dormidons.

Tagad viņš jau bija aizvēris savu tabakdozi un raudzījās uz meitu un seglinieku ar sevišķu, dziļi izprotošu un gudru skatienu.

—    Segli-n-ie-iek! — no lejas pēkšņi atskanēja aicinošs sauciens.

Seglinieks drūmi nodūra acis kā cilvēks, kas velti pārcietis aizvainojumu, un, savācis savas siksnas, devās uz durvīm.

—    Iesim, Miļa! — Dormidons pasauca.

—   Tu nedrīksti viņus sist — nedrīksti, nedrīksti! … — jaunkundze nokliedza segliniekam pakal un tad noglaudīja bērnu galvas. — Nebīstieties, bērniņi! Viņš nesitīs. Labi, labi, eju… Bet to tomēr nevar piejaut. Es izdomāšu.

Zēni palika vieni. Kā pēdējais, atvirzījies no sienas, aizgāja kurinātājs. Aizejot viņš uz mirkli apstājās, paskatījās zēnos un pakratīja galvu. «Kas tik tagad ar jums notiks, to nu gan es nezinu,» viņš, likās, gribēja teikt.

—    Bet kā, paklau? … — Seņka ierunājās pirmais.

—    Ko? — Vaņka mechaniski atsaucās.

—    Kā nu tagad būs! Vai seglinieks mūs kuls jeb vairs ne?

—    Nezinu… — Vaņka domīgi noteica. — Kāda viņa! … — viņš, brīdi klusējis, piemetināja.

—   Ak tu par jaunkundzi. Viņa ir Dormidona meita… Kazi, varbūt nekuls vis. Tāpēc, ka jaunkundze nevēlēja …

Un Seņkas seja staroja. Tomēr tūliņ jau abi zēni apklusa: pa kāpnēm smagi kāpa augšā seglinieks.

—    Paklau, delveri! — viņš ierunājās parastajā, mazliet bargajā balsī, bet bez niknuma. — Ejiet uz kungu māju, jaunkundze sauc… Nu, ko skatāties, — viņš turpināja, apsēzdamies uz «sēžamā». — Nebaidieties, laikam jau tur jūs neapēdīs… Paskat, arī mācīt neļauj… Ejiet, puikas, ejiet! . . . Varbūt ar šo notikumu iegūsiet vēl savu laimi.

Un tad seglinieks sāka durstīt ar īlenu siksnu un vērt iešuvi. Zēni apjuka un raudzījās uz seglinieku ar sirdsapziņas pārmetumiem līdzīgām jūtām. Viņš ne tikvien kā nedomāja pabeigt eksekuciju, bet pats ķērās pie darba, kuru viņi nebija pabeiguši.

Bija kaut kas nožēlojami drūms šajā pelēkajā stāvā. Seglinieks zināja, ka viņš, seglinieks, laimi ne no kurienes nesagaidīs, ka uz viņu aizvien, līdz mūža galam, raudzīsies šīs tumšās sienas, šie blāvie logi. Tādēļ, nodevis zēniem pavēli, viņš tiem vairs nepievērsa uzmanību, Izturoties pret viņu turpmāko likteni ar domīgu un drūmu vienaldzību.

—    Redz tik… Visai dedzīga … — viņš rūca caur zobiem, kuros turēja siksnas galu. — Bet man tikpat puikas vajadzīgi. Jāņem citi — vairāk neko. Pateikšu, āre, Dormidonam, jo bez puikām es nevaru iztikt. Mācīt jau nedrīkst.. . Mūs laikam nemācīja? … Ek . . .

Viņš kratīja galvu un smaidīja, pie kam viņa plānās ūsas kustējās, bet lūpas savādi sašķiebās. Un ilgi tumšajā istabā bija dzirdama pelēkā, īdzīgā seglinieka vientuļā kurnēšana.

AIZ SVĒTBILDES

I

Vairākas dienas pieturējās lietains laiks. Vēl nakti uz deviņpadsmito jūniju nolija ražens lietus, un no rīta pie debesīm turējās pelēki, lēveraini mākoņi. Bet ap pusdienas laiku svaigs vējš tos sadzina vienkop un aiznesa uz ziemeļiem. Debesis noskaidrojās, kļuva zilas, peļķēs rotājās saules stari, pie atsvaidzinātām koku lapām karājās lietus lāses, raisījās un mirdzēja gaisā.

—    Palīdzēja dievmāte — dievam jauku laiku izlūdzās, — runāja dievlūdzēji, kas pulciņos bija sastājušies ielās un laukumā pie katedrāles, no kurienes pulksten divpadsmitos vajadzēja iznest svētbildi.

—    Pažēloja pareizticīgos. Palūk, arī ļaužu sanāks vairāk… Ak vai, ak … Lietainā laikā mēs neesam diez cik cītīgi gājēji…

Bija vēl agrs. Izgājis cauri dzīvākām ielām, pagājis garām gravām, es devos tālāk pa līkajām, dubļainajām pilsētas nomales šķērsielām un piegāju pie loga, kam uz rūts bija uzlipināts zābaka attēls. Saimnieks Andrejs Ivanovičs, kas vakar izteica vēlēšanos iet kopā ar mani aiz svētbildes, sēdēja viens pie sava darba galda un īgni dauzīja pa zābaku.

—    Andrej Ivanovič! — es pasaucu pa logu. — Ko tad jūs vēl ncpošaties? Ir laiks!

Viņš priecīgi sarosījās, bet tūliņ gan to apslēpa, nolika zābaku, atvēra logu un izliecās ārā ar savu kalsnējo ķermeni. Vērīgi ieskatījies skaidrajos debess plankumos un vēja dzītajos mākoņos, it kā viņa lēmums visā pilnībā atkarātos no šīs pārbaudes, bet ne no Matrjonas Stepanovnas, kura blakus istabā sāka stipri kurnēt, viņš ar noteiktu kustību noraisīja no pieres siksnu, kas saturēja matus, un sacīja:

—    Eju!

Pēc tam es noklausos laulāto draugu dialogā, kas ir zināmā mērā vienpusīgs, jo skaidri dzirdu tikai Andreja Ivanoviča atbildes, bet Matrjonas Stepanovnas balss atlido līdz manim tikai kā vētraina dunoņa.

—    Lai velns to rauj! — saka, pirmkārt, mans draugs, steidzīgi sakravādams savus darba rīkus. Pēc tam, uzvelkot tīru kreklu, piemetina:

—    Pagaidīs! Ak tad es viņa dēļ pat dievu nevarēšu lūgt!

—    Atradusi arī labdari… Te nu es šo pāri šuju, bet par darbu pusrublis skaidrā naudā nesanāks.

—    Gatavais mantrausis! Kā tad tu domāji? Mantrausis, sīkstulis, gnīda! …

Pie šiem laulātā drauga zaimiem par «darba devējiem» Matrjonas Stepanovnas balss paceļas līdz visaugstākām notīm, bet Andrejs Ivanovičs tiepjas.

—    Un nekad nepielīdzināšu, — runā viņš jau citā balsī, kā aizstāvēdams, tajā pašā laikā savilkdams jostu. — Atradusi, kam pielīdzināt: vismaz, lai būtu kā būdams, tomēr izglītots cilvēks, grāmatas raksta … nav vis tāds kā tie rīkļurāvēji! …

Tā kā patlaban mans draugs, kaut arī ar daudzām ierunām («vismaz», «lai būtu kā būdams» un «tomēr»), acīm redzot izsaka savas domas par mani, aiz saprotamām kautrības jūtām es ateju drusku tālāk no loga. Ģimenes ķildas troksnis kļūst spēcīgāks, tomēr pēc mirkļa Andrejs Ivanovičs izskrien pa vārtiņiem. Viņš ir mazliet piesarcis, mazliet satraukts, taču no visa viņa izskata manāms žirgtums un uzvara. Diemžēl, man jāsaka, ka šādi uzvaras brīži Andreja Ivanoviča laulības dzīvē visnotaļ nav bieži . . . Tomēr, lai nu kā, mēs ātri aizsoļojam pa pilsētas ielām. Andrejs Ivanovičs iet pa priekšu, un es redzu, kā viņam nervozi noraustās mugura, it kā tajā būtu acis un šis acis redzētu aizmugurē atstāto māju, pie durvim Mati jonu Stepu novnu, kā viņa tur stāv, rokas sānos iespiedusi, un sutu mums puka| novēlējumus, kas nebūt neklātos kristīgam cilvēkam .. .

Pa to laiku ielās bariņos jau gāja uzposušies iedzīvotāji un iedzi votājas. Lauku ļaudis, dievlūdzēji un «pielūdzēji», sanākuši uz .vel bildes izvadīšanu no visas apkaimes, bet daži no attāliem ciemiem un pilsētām: no Balachnas, Gorodecas, Vasiļas, — sēdēja uz ietve j>i«māju sienām, novietojuši visapkārt saiņus, somas un ceļa kules Daudzi jau virzījās uz klosteri, kur pirms iziešanas no pilsētas notur dievkalpojumu. Ielās, pa kurām virzījās gājiens, tika vērti ciet veikali, tiigūšanās izbeidzās, tālumā dunēja zvani, un skaņas viļņoja pār pilsētu kā jūra, aptverot vienu baznīcu pēc otras, aizvien tuvāk un tuvāk.

Kad mēs iznācām uz ielas, kas veda uz sieviešu klosteri, priekšējie raibie pūļi bija to pārplūdinājuši gandrīz jau no vienas vietas. Tuvāk pilsētas nomalei šur tur pie vārtiem un vārtiņiem stāvēja spaiņi vai nelieli toveri ar kvasu. Dievlūdzēji gāja tiem klāt, noņēma cepures, pārmeta krustu un dzēra.

—    Lai dievs un debesu valdniece jums ir žēlīgi, aizgādņi! . . .

Pie klostera vārtiem jātnieku un kājnieku gorodovoji attur pūļa spiedienu. Viņi šķiro publiku, tos, «kuri tīrāki», ielaiž, bet «prastos» dzen projām. Mūs ielaida, kaut gan tā kā šaubīdamies.

Pretī ieejai, pagalmā, raibi saposušos pilsoņu vidū kā melns plankums atdalās klostera dziedātāju grupa. Starp vecākām mūķenēm, kas tērpušās melnos apģērbos, stāv klostera priekšniece un viesmīlīgi sasveicinās ar ievērojamiem pilsoņiem. Pēdējās rindās jaunās klostera māsas ar koniskām cepurēm galvā; viņas nodur acis pasaulīgā pūļa ziņkāro skatienu priekšā. Reizēm zem galvassegas pazib jaunavīgs skatiens, pavīd šķelmīgs smaids. Tad galva noliecas, acis tiek nodurtas, un melna ēna gulstas pār seju, atstājot redzamas tikai lūpas un zodu . . . Kļūst kaut kā baigi. Neviļus tu nojaut šaja ēnā jaunas dzīvības trīsas, varbūt arī dziņu, varbūt protestu, varbūt arī mēmu cīņu…

Tomēr jāpavērš tikai skatiens uz pirmajām rindām, un uztraucošās iedomas gaist: šeit, klusajā mājoklī, ap sešdesmit, gadu vecumu līdz ar miesas pilnīgumu pārņem arī dvēseles miers un tā nepieciešamā lēnība, ar kādu tai mirklī cienījamā mūķeņu kora vadītāja apsveica veco, bet ļoti laipno policijas ģenerāli.

Andrejs Ivanovičs paraustīja mani aiz piedurknes.

—    Ejam! Kas mums te ko skatīties? . . . Melnastainās! viņš piemetināja, nikni raudzīdamies caur pieri uz mūķenēm.

Taču projām iet bija jau par vēlu. Pie ieejas bija sākusies drūzmēšanās, jo svētbilde tuvojās klosterim. Mūķenes ar pūlēm izspraucās pa vārtiem, un pēc mirkļa nemierīgi ejošā pūļa dūkoņu pārskan sieviešu kora balsis, kas dzied slavas dziesmu:

«Cik koši šodien Ņižņijnovgoroda greznojas, kā saules gaismu uztvērusi…»

Pēc brītiņa gājiens parādās vārtos. Noliecoties pār biezo pūli, garām aizslīd baznīcas karogi, brokāts viļņo un mirdz, smalkie sudraba grebumi dreb zilajā gaisā. Krusti, staru vainagi, lukturi, tad svētbilde zeltītā ietērpā ar tumšo dievmātes un bērna seju — tas viss it kā peld pār pūļa kailajām galvām. Vēl mirklis — un dzelzs vārti kā uz burvja mājienu pāršķeļ dzīvo straumi, aizveras un attur pūli. Daži kājnieku gorodovoji, ar visu spēku uzgāzušies vārtiem, balsta tos ar saviem spēcīgajiem augumiem; pa režģu starpu redzami pieci braši jātnieki, kas cieši saspiedušies kopā, tā ka seglu kāpšļi saskaras. Zirgi iecērt galvas, dīžājas un mīņājas uz vietas, atspiežot pūli. Pūlis kurn, cits kliedz, cits lamājas, divi kori pieskandina gaisu ar dziesmām, augšā dun zvani un šalc koki… Svētbilde tiek ienesta baznīcā.

ii

Pusstundu vēlāk, pēc dievkalpojuma, svētbildi iznes no klostera uz nometni. Karaspēks iežogojis plašu kvadratu baznīcas pakājē. Muziķa spēlē himnu «Cik slavens», atskan komanda «uz lūgšanu», dzidrajā gaisā dūc un dārd diakona bass, tikko dzirdama kora dziedāšana, ko aiznes vējš. Pēc dievkalpojuma kiotā ielikto svētbildi paceļ uz garām nestuvēm plecos; baznīcas karogi sāk virzīties uz priekšu.

—   Kungs, jūs, kā rādās, iesiet līdz Orankiem? — jautā kāda večiņa, pieskardamās manai piedurknei.

—    Līdz Orankiem, māmiņ.

—    Valdniecei… sveci par mani, grēcinieci, — grumbainā roka stiepjas pie manis ar pieckapeiku gabalu.

—    Kungs, paņem no manis arīl

—    Un no manis.

Es pieņemu uzdevumu un savākto sumu nolieku atsevišķi.

Netālu, jau uz lielceļa, notur atvadīšanās dievkalpojumu. Te pūlis sāk dalīties. Saulsargi, cepures ar ziediem, švītīgās vīriešu platmales nodalās pilsētas virzienā. Zemnieku rūsganās, plakanās cepures, ceļa kules, vīzes, laucinieku jauno sievu sarkanie sarafani, šur tur sīkpilsoņu katūns, baltie lakatiņi — tas viss aizplūst pa lielceļu uz priekšu. Ubagi stāv gar ceļmalām, rokas pastiepuši. Muļķītis Mitjka, pakalnā stāvēdams, izkliedz komandas, kāds izstīdzējis plānprātiņš, kūju vicinādams, kaut ko murmina un skrien paka] pūlim. Zvaniņiem skanot, ar pūlēm cauri burzmai sev izlauž ceļu trīs vai četri pasta rati, kuros sēž divi resni mūki ar spīdošām un apmierinātām sejām.

—    Uz klosteri naudu ved, — runā ap mums.

Pēc brīža, izkļuvuši klajākā vietā, vedēji parausta grožus, zvaniņi skaļi džinkst, un rati, tikuši garām ātri ejošam pūlim, trauc kalnup un izzūd no acīm.

Priekšā — skaista kalna nogāze. Ar četrām rindām kuplu, vecu bērzu gar malām kā plata lente guļ ceļš, raibs un kustīgs, ļaužu piebārstīts . . .

Bet uzkalna pusceļā rodas kavēklis. Steidzīgi iedami šķērsām pāri tīrumiem, no tuvākās sādžas uz lielceļa iznāca pulciņš zemnieku un nostājās rindā iepretim svētbildei, kas tuvojās… Un tūliņ ap to sāka tā kā biezēt un vīties aizsprostotais ļaužu straumes plūdums.

Mēs sākām iet ātrāk un arvien skaidrāk dzirdējām griezīgu vaimanāšanu. Jaunas sievietes balss, te kliedzoša, te žēlabaina, sāpīgi lūdzoša, atskan gaisā, kamēr no mugurpuses, nākdama arvien tuvāk, aug svinīgā baznīcas slavas dziesma.

—    Klaigā… — noteica Andrejs Ivanovičs.

—    Klaigone … sapandēta … Atveduši likt zem svētbildes, — pūlī apkārt runā ar dzīvu interesi.

—    Kamēr līdz Mitinai aiziesim, vai desmit tādas izvedīs, — vienaldzīgi piemetina kāds pavecs sīkpilsonis.

—   Tīrā blēņošanās! — izmet Andrejs Ivanovičs.

—    Blēņošanās jau ir … Būtu labi jāpārmāca …

—    Pār-mā-cīt? — dzēlīgi un skaļi uztver kāds sievišķis. — Vai tad viņa vainīga? Daža jau taisni jūsu dēļ sāk klaigāt, no tās jūsu mācīšanas …

—    Jā, stāsti vien! … Stāv divas šitādas pašas žagatas. Viena jautā otrai: «Vai tu, Aņiška, šodien sāksi klaigāt, ko?» — «Nē,» saka, «neklaigāšu vis, drēgns laiks!» — «Nu tad pieskati manus veģus, es drusciņ paklaigāšu! …»

Pūlī smiekli.

—    Bet vai tu pats to dzirdēji, vai? — atkal metas aizstāvēt apvainotās sievietes.

Ap klaigoni nopietni un skumji stāv viņas sādžinieki, bet radinieki tur jauno sievieti zem rokām. Pūlis nāk aizvien klāt… Griezīgs kliedziens … brīžiem viegli plūstošo vaimanāšanu nomaina kunkstieni un nevaldāms, sirdi plosošs brēciens… Viegls putekļu mākonis, saules staru caurausts, līgojas starp bērzu rindām … Dobja šalkoņa, it kā no izlauzušās straumes, vienmērīga desmittūkstoš cilvēku lielā pūļa soļu dipoņa un baznīcas kora dziedāšana, kas apvieno visu šo nesaskanīgo dūkoņu vienā varenā, aizraujošā kustībā, — tas viss tuvojas, aug, apņem un paceļ sev līdz, kamēr priekšā, pretēji kopējai saskaņai, raustās viena pati nožēlojama, nepakļāvīga būtne ar šo savu izbiedēto, sirdi plosošo balsi…

Man kļūst baigi. Andrejs Ivanovičs rauc pieri. Mēs stāvam biezā drūzmā lielceļa nogāzē, un garām mums kā krastos iespiesta upe blīvi,

diženi un plūstoši slid nepārtraukts pūlis, kas jau sen apņēmis pulciņu ar klaigoni, kura nikni raujas ārā no rokām, svaidās, metas sāņus…

Svētbilde tuvu … Griezīgs, necilvēcīgs brēciens pārskan un sajauc uz mirkli kora dziedāšanu.

No pūja( galvas tiesu lielāks par visiem, atdalās svētceļnieka stāvs gariem matiem, apdegušu seju un drūmu skatienu. Milzīgs, sausnējs, dīvaini vienaldzīgs, viņš viegli izlauž sev ceļu cauri pūlim, noliecas, paceļ uz pleca «sagandēto», kas krampjaini raustās viņa rokās, un, pašķirot cilvēku ķermeņu straumi, nes to pretī svētbildei. .. Panesis dažas asis, viņš nomet savu nastu zemē, noliecas pār to, un dzīvā straume sakļaujas, aizsedzot abus…

Vēl viens apspiests kliedziens. .. Lukturu, krustu, baznīcas karogu rindas jau tālu priekšā … Visgarām tikai neatturamās cilvēku straumes dipoņa un dunoņa. Kvēpināmo dūmu mutuļos, svinīgās dziesmas viļņos, līgodamās un saulē mirdzēdama, peld gaisā svētbilde, pāri šim atsegto galvu okeanam, pāri apspiestajam, stūrgalvīgajam «apsēstās» brēcienam .. . Vēl arvien tikpat saskanīgā dziedāšana aizvien klusāk, aizvien maigāk izplūst gaisā, un cauri soļu dipoņai, kas kļūst retāka, jau atkal izlaužas ceļmalas bērzu glāstošā šalkoņa un zuzēšana …

Jaunā sieviete guļ uz ceļa putekļos. Viņa klusi dreb un raud savādi kā bērns .. . Ziņkārīgie skatās pāri radinieku pleciem, kas sakļāvušies ap «sagandēto», bet svētceļnieks, tikpat vienaldzīgs un drūms, atkal lauž sev ceļu uz priekšu, tuvāk svētbildei.. Karsti … Es kaut kā pēkšņi sajūtu ir tveici, ir to, ka ceļa soma neciešami nospiedusi man plecus, un visu ceļa grūtumu, dodoties līdzi šim ātri aizejošajam pūlim. Andrejs Ivanovičs apstājas un skatās pa labi. Tur no stāvās kraujas redzams Okas līkuma gludais līmenis. Gaišā, mierīgā upe guļ starp mitrām, tveicē kūpošām pļavām. Tur, no lejas, tā vien vilina, tā vien vēsmo svaigums un dzestrums.

—   Taču jāizpeldas, — nolemj Andrejs Ivanovičs.

—   Tālu, mīļie, atpaliksiet, — draudzīgi saka kāda dievlūdzēja, steigšus skriedama mums garām, bet mēs izlemjam un ātri kāpjam pa lazdām apaugušo krauju lejup.

Kluss krasts. Kraujas kore apslēpusi mums pūli ar tā runārn un kustību. Brīžiem uz šīs kores pavīd krāsainie stāvi pa vienam un pāros, arvien retāk un retāk. Upe šļakstinās gar akmeņaino krastu. Pa labi, verstis desmit attālu, aiz plīvojošās miglas redzamas Kanavinas celtnes un baznīcas. Mūsu pusē, kūpinot augstos skursteņus, klusi strādā rūpnīca. Pēc nemierīgās rosības uz Volgas tās kaimiņiene Oka atstāj savādu iespaidu. Cik te kluss! Tālu, viņā pusē, gar smiltāju slīd buru laiva. Pakalnē (zem «krants», kā te saka) pa krastu kustas tumšs plankums. Tie ir strūdzinieki, kurus jūs pie Volgas gandrīz vairs nesastapsiet; tie velk virvē pamazu liellaivu. Šķiet, ka plankums stāvētu uz vietas, un tikai pēc garāka starplaika redzams, ka tas kļūst mazāks, aizvien attālinoties augšup pret straumi. Pavisam nelādzīgs Okas tvaikonelis skrien garām no Ņižņijas, ratu dobji plakšķinādams starp tuksnesīgu jiem krastiem. Klājā nevienu nemana, pat kāpnes tukšas. Vienīgi pi stūres tikko saredzams loča vientuļais stāvs.

iii

Kad izpeldējušies mēs atkal uzkāpām kalnā, ceļš bija gluži tukšs. Pie «muižas» svaigā gaisā saimnieka ģimene omulīgi sēdēja ap patvāri. Turpat stāvēja daži izceļotāju rati ar gaisā saslietām ilksīm. Pa visu ceļu, kas devās kalnup, nekādas baznīcas procesijas pēdas nebija manāmas. Tikai šur tur gar ceļmalām nāca mums pretī pilsētnieki, kurus bija aizrāvusi līdzi kopējā straume un kuri tagad griezās atpakaļ.

—   Vai svētbilde tālu?

—    Jaunajā sādžā noturēja dievkalpojumu.

Paātrinājuši soļus, mēs steigā pagājām garām Jaunajai sādžai. Te jau gadījās atpalikušie. Piedzēries zemnieks tenterēja nedrošiem soļiem, skumji grozīdams savu pinkaino galviņu no vienas puses uz otru.

—    N-nepanāksiet, mīl-līši . . . N-nē. Viņa, debesu valdniece, diez kur jau aizlidojusi. Tagad būs Borisovā. Bet mēs mūsu grēku dēļ, āreče, atpalikām .. . Ak, mīl-līši! .. .

Un vēl ilgi zemnieks mums aiz muguras kratīja savu nabaga galviņu, dziļu skumju pārņemts. Beidzot, laikam pagurdams nevienādā cīniņā ar savu apgrēcību, viņš nosēdās ceļa grāvmalā. Atskatījušies mēs redzējām nabaga cilvēku ar atgāztu galvu, un saulē viņa rokās mirdzēja kaut kas pudelei līdzīgs. Drīz tikai sarkans plankumiņš uz ceļmalas mauriņa zaļā fona apzīmēja vietu, kur grēks guvis uzvaru pār dievbijīgiem centieniem . . .

Tomēr jāsaka, ka sprogainais zemnieks nebija vienīgais, kas izbaudīja šo rūgto likteni. Bērziņu paēnā, bet dažreiz, arī grāvja dubļos mēs bieži vien sastapām citus kritušos.

Bet, lūk, uz nogāzušās un pussatrunējuša koka atpūšas kāda kompānijā. Kareivja šinelī ģērbies sirms ebrejs, ar brīnum lielu pinkainu bārdu un baltiem, sprogainiem matiem, un vēl trīs četri subjekti ar vairāk vai mazāk šaubīgu izskatu . . . Sirmgalvis, kā redzams, tiem piesities klāt nupat. Viens no kompānijās pieliecies tam pie auss un kliedz:

—    Ei tu, dienestniek, no mums prom! Mums ar tevi neiznāk pa rokai, tātad … Ej vien, ej!

—    Ui, ui! Esmu kurls, neko nedzirdu . . . Bet agrāk tamburinu spēlēju ,.. Ui, ui, kā es spēlēju tamburinu …

Izstīdzējis, melnīgsnējs klaidonis flegmātiski pieceļas no baļķa, paņem veci aiz apkakles un noliek uz ceļa. Krietns spēcīgas rokas grūdiens parāda dienestniekam, ko no viņa prasa. Paķēris ceļa kuli un uztraukti atskatīdamies, vecais ar skubu metas prom pa teku. Kā redzams, tikai tagad viņš apjēdzis, ka viņam nav darīšanas ar dīkiem ceļa slaistiem, kurus interesē, kā viņš spēlējis tamburinu, bet ar cilvēkiem, kuri aizņemti darbā. Dievlūdzēju pulkam ir savi atpalicēji un kritušie, bet šie ir marodieri. Sēžot uz sava baļķa, viņi raugās uz mums no saraukto uzacu apakšas kā plēsīgi vanagi. Tikai viens, ar tuklu seju, ģērbies īsā, šaurā sieviešu jakā, skatās jautrāk un pat ar zināmu humoru.

—    Ko, kungi, vai atpalikāt? — viņš jautā.

—    Are, — garām soļodams, īgni atbild mans ceļa biedrs, — skatāmies, vai nepagadīsies kur darbelis . . .

—    Kāds?

—    Mēs esam krāvēji, izkravājam kabatas, — mierīgi atbild Andrejs Ivanovičs.

—    Vai re, garkājainā dzērve!

—    Ko tu lamājies?

Andrejs Ivanovičs acumirklī pagriežas. Viņa savādās, dziļi iegūlušās acis zib no rūsgano matu cekula apakšas (cepuri viņš noslēpis somā). Viņš ir liels dūru cīņas cienītājs un uzskata zem savas cieņas pajautāt par pretinieku skaitu. Neraugoties uz to, ka viņš ir izstīdzējis un sausnējs, tā augums liecina par neparastu spēku. Garās, sausnējās rokas beidzas ar milzīgām, sarkanām dūrēm. Šaubīgie subjekti viņu īgni aplūko, klusībā novērtējot. Tikai sieviešu jaka, kā redzams, gatava pieņemt izaicinājumu.

—    Sēdi vien, «maška»! — viņu pievalda. — Bet jūs, kungi, ejiet savu ceļu.

—    Nu. eiam jau. Bet tu nedrīksti mums aizrādīt… — Andrejs Ivanovičs iekaist.

—    Bet tu neuztraucies, — izlec sieviešu jaka. — Es, brāl, pats neesmu ar pliku roku ņemams. Kā-ā metišu .. .

—   Tu?

—    Es.

—    Man?

Andrejs Ivanovičs, aizlicis dūri aiz muguras, pieiet sieviešu jakai cieši klāt, augstsirdīgi pavērsdams savu neaizsargāto seju sitienam. Es zinu, ka šai brīdī viskvēlākā Andreja Ivanoviča vēlēšanās ir — lai sieviešu jaka uzdrīkstas viņam iesist. Viņa krūtīs verd un ceļas kaut kas tāds, kas gūtu dabisku izeju, tikai saņemot pļauku no pretinieka. Bet tad gan no Andreja Ivanoviča puses sekotu īstie bezbailības brīnumi.

Tomēr cīņa nenotika. No vienas puses, es neatlaidīgi cenšos atturēt Andreju Ivanoviču. Tas ir ļoti grūti. Viņa dzelzs rokas viegli atgaiņājas no manis.

— Ej nost! Neaiztiec! — viņš man diezgan rupji atcērt. No otras puses, melnīgsnējais klaidonis grūž projām sieviešu jaku. Drūmais subjekts acīm redzot ir nopietns cilvēks, un visa šī epizode viņu kaitin i kā muļķīgas blēņas, kas traucē «darbā».

Lai būtu kā būdams, uzvarētājs neapstrīdami palika Andrejs Iv.i novičs. Aizlicis labo roku aiz muguras, uzrāvis labo plecu un viss uz priekšu paslējies, viņš lepni stāv uz vietas, kamēr pretinieki sunīdami«" aiziet tajā virzienā, kur zālē sārto par grēkiem skumstošā zemnieka sarkanais katūna krekls.

Pēc mirkļa, strauji pagriezies un nerunājot par notikušo vairs ne vārda, Andrejs Ivanovičs soļo pa ceļu, it kā nekas nebūtu bijis.

iv

Pie nelielā Oļginas ciemata ceļš sadalās. Pa veco Maskavas lielceļu, kas stiepjas uz Gorbatovu un tālāk uz Muromu, izkaisīti raibi zemnieku pulciņi, kas nākuši pretī svētbildei no tuvākajām sādžām un tagad griežas atpakaļ. Arzamasas lielceļš aiziet pa kreisi.

Atpalicēju aizvien vairāk un vairāk, bet galvenais dievlūdzēju pulks nemaz nav redzams. Sādžas, kurām jāiet cauri, gluži kā izmirušas — iedzīvotāji pavada svētbildi līdz nākošajām sādžām, bet daži pievienojas dievlūdzējiem līdz Orankiem. Tikai kvasnieki-bodnieki vēl nav aizvākušies un zem nojumēm skaita vara naudu, kas palikusi kā peļņa pēc tikko aizplūdušā ļaužu viļņa.

—    Vai kvasiņu kungi nevēlas?

Mēs dzeram visur, kur tik iespējams. «Iešanai cilvēkam kvass ir ļoti noderīgs,» filozofē Andrejs Ivanovičs. «Bet, kad atpūšaties, ņemiet vērā, kvasu nedzeriet, bet vairāk tēju.»

—    Vai labi tirgojāt? — es jautāju tirgotājam, kas ar drāniņu slauka sarkano, nosvīdušo seju.

—    Uh kungs, tīrais posts! Pats galvenais — liela nebūšana: aizvien jāprasa nauda iepriekš. Ja izlaidīsi no acīm, viņš izdzer un aiziet savu ceļu, tas viss.

—    Vai arī ņemsim naudas izdošanu, — skumīgi piemetina pārdevēja. — Dod tev desmit kapeiku, bet izdot prasa no piecpadsmit kapeikām.

Andreju Ivanoviču nezin kādēļ šie apvainojumi aizskar.

—    Nebūtu grēks dievlūdzējam arī par velti kvasu pasniegt, — viņš paziņo savu noteikto spriedumu.

—    Mūsu darīšana — tirgoties, — veikalnieks dzestri atbild.

—    Ek jūs rīkļurāvēji! — mans draugs saka, jau aiziedams, bet viņa piezīme acīm redzot nesasniedz mērķi.

Varbūt nāksiet atpakaļ, vai neiegriezīsieties pie murns pārnakšņot! — pārdevēja skaļi un laipni nosauc mums pakaļ.

—    Lūk, tādi ir veikalnieki — tu viņam iespļauj acis, bet viņš saka: «Dieva rasa!» Sīki ļautiņi.

Andrejam lvanovičam ir paradums izteikties asi un noteikti; viņa simpātijās un antipatijas, kā arī visa rīcība, izceļas ar straujumu, apņēmību un zināmu paradoksalismu. Viņš ir teicams strādnieks un priekšzīmīgs ģimenes tēvs. Jaunībā viņš trīs gadus stipri padevies dzeršanai un pat peļķēs vārtījies, bet tad pēkšņi nācis pie prāta. Lai nostiprinātu šo atgriešanos uz īstā ceļa, tēvs nolēma to saprecināt ar Matrjonu Stepanovnu, ne visai jaunu un neglītu jaunavu, kurai bija skarba balss un ļoti stingrs raksturs. Andrejs Ivanovičs nepretojās vecāku gribai, un kopš tā laika viņa dzīve ritēja mierīgi. Matrjona Stepanovna turēja viņu stingri, bet, starp citu, arī viņš pats saprata savu pienākumu. Viņš bija priekšzīmīgs strādnieks, Kraujā un Jaunbūvēs (pilsētas nomales) baudīja nedalītu pasūtītāju atzinību, pūlējās no rīta līdz vakaram un ar «darba devējiem» apgājās ļoti godbijīgi. Tikai kad uz brīdi «noņēma sakas», kā viņš pats izteicās, tad uzreiz kļuva cits cilvēks. Viņā izpaudās spītīgs demokrātisms un noliegšanas tieksme. «Darba devējus» viņš sāka uzskatīt par saviem personīgiem ienaidniekiem, garīdzniecību apvainoja mantrausībā un negausībā, policiju, — par to, ka tā pārāk dižojās ļaužu priekšā un bez tam piedzērušiem, kas pārnakšņo iecirknī, gramstās pa kabatām (to viņš izbaudījis rūgtos piedzīvojumos savā žūpošanas laikā). Bet visvairāk tika tirgotājiem.

—    Par ko jūs viņus nolamājāt? — es šoreiz jautāju.

—    Vai jums žēl? — Un viņš caur pieri uzmeta man ātru skatienu. — Es par viņiem tā domāju, ka gadījumā, ja es būtu ministrs, viņus visus aizliegtu.

—    Kā tad būtu — pilsēta paliktu bez veikaliem, bez precēm? . . . Kas tad pie jums pasūtītu zābakus? .. .

—    Kaut kā savādāk izdomātu. Vai mazums paņēmienu! . . .

—    Kā tad jūs izdomātu? Interesanti.

—    Bet ko jūs man uzmācaties: kā un kā? Ja es esmu kurpnieks, tad, protams, tā nav mana darīšana. Ko es zinu? — īlenu un pazoli, ādas un liesti, vairāk neko. Bet varbūt, ja jūs man dotu bargu naudu, lai es varētu grāmatas lasīt un vēl visādus papīrus, es izdomātu. Tas nu gan ir tiesa, ka izdomātu. Bet ko jūs par pasūtītājiem sakāt, uz to es jums pilnīgi varu atbildēt. Jūs, re, par ko padomājiet: mans tēvs turēja divpadsmit strādniekus, bet es tikai divus — un ari tos vēl laikiem atlaižu. Kāpēc tā?

—    Varbūt strādnieki paši izkuļas par saimniekiem?

—      Ne uz to pusi: par saimniekiem! Re, kā bija vēl nesen: sāku žūpot, tēvs mani padzina. Un tūliņ mani, žūpu, trīs saimnieki aicināja pie sevis. Bet tagad cik zeļļu mētājas apkārt, gatavi strādāt par vēdera tiesu, — neviens neņem. No tā jums vajadzētu saprast, kā viņi izkuļas par saimniekiem. Nē, ko tur vairs…

Andrejs Ivanovičs atmet ar roku un nozīmīgi apklust. Viss viņa stāvs šai brīdi rāda, ka tad, ja tas tāpat turpināsies, par sekām viņš neņemsies atbildēt.

Tajā laikā mūs no aizmugures panāk tarantass trijjūgā. Zemnieks sarkanā katūna kreklā mudina zirgus. Ratos sēž jauns, krietni nobarojies tirgotāja dēliņš ar pudeli rokā. Kāds pārkāris kājas pār ratu malu. Tirgotājs uzlicis rūsganu naģeni, vedējs uzcirties mīkstā platmalē. Visa kompānijā acīm redzot stipri iereibuši. Tirgotāja dēliņš noliecas no sēdekļa, lai iekniebtu vienai no trim garāmejošām dievlūdzējām. Meičas spiedz, kompānijā skaļi smejas, zirgi, trokšņa izbiedēti, trauc ātrāk. Andrejs Ivanovičs sašutis apstājas.

—    Re, jūs viņus aizstāvat. Skatieties paši: arī uz dievlūgšanu sataisījies! Mēs abi ejam kājām, pārgurstam — vai mums tāda ālēšanās nāk prātā? Bet viņā spēks kūsā, tādēļ ka nauda viegli nāk, re, kā! Tā vieglā maize, kas rūgst… Nu-u, ja man šis dievlūdzējs kaut kur pagadītos, tad sveikā nepalaistu! …

Andrejs Ivanovičs nikni vīsta dūres, draud nopakaļus tarantasam, kas dangās neganti kratās, tad ar rūgtumu piemetina:

—    Muļķis allaž braukšus brauc, gudrais mūžam kājām iet! .. . Dzejā tā teikts … Un pareizi ir!

v

Nogājis vēl kādu pusversti, Andrejs Ivaļnovičs piegrūda man ar elkoni un spēji apstājās.

—    Jel paskaties, rau, večiņa… ai, ai, ai!

Nomaļus, pa teku, uz ķeģīša balstīdamās, salīkusi vilkās kāda vecīte. Acīm redzot katrs solis viņai padevās ļoti grūti. Saliektā mugura ļodzījās, nokārtā galva drebēja, kājas ar mokām kustējās. Acis nepacēlusi, viņa vērīgi skatījās tikai zem kājām, tā soli pa solim mērodama savu gaužām grūto ceļu.

—    Māmulīt, ei, māmulīti — Andrejs Ivanovičs viņai uzsauca.

—    Ko teici, cālīt?

Večiņas balsī bija manāma piepūle. Viņa pacēla grumbaino seju ar nespodrām acīm un, joprojām turpinādama soļot, paskatījās Andrejā Ivanovičā.

—    Kā tad tu tā? — brīnījās mans jūtīgais ceļa biedrs. — Tev taču grūti?

—    Grūti, mīļais, grūti! Galvenais, reče, tās kājas — kājas vairs neklausa, — jau vecums.

No trīsošās acs noritēja asara un nokrita teciņas smiltīs. Andrejs Ivanovičs kļuva aplam kustīgs, kas liecināja par viņa satraukumu.

—    Vai tad tā var? Tu taču nejaudāsi aiziet.

—    Kazi, dievmāte valdniece aiznesīs. Gribas pakalpot dievmātei … Esmu jau veca … Drīz būs jāmirst — gribas pakalpot. Bet vai tālu vēl līdz Kamenkai, līdz naktsmājaī?

—    Vēl kādas divpadsmit verstis.

—    Vai dieviņ, tālu gan! … Ej tik, ej, cālīt! Neraugies uz mani, veco … Neder jums skatīties … Kājas jums naskas, bet es, redz, esmu nomocījusies … Nenogurdini mani, ejiet, mīļie …

Mēs devāmies tālāk un abi ilgi klusējām. Beidzot, pa paradumam negaidīti apstājies, Andrejs Ivanovičs paskatījās manī ar ilgu, pārmetošu skatienu.

—    Vai tiešām viņa to dara velti? … Jūs domājat, dievs neatlīdzinās? Nevar būt, meli! …

Un, kaut arī es pat nedomāju pretī runāt, Andrejs Ivanovičs spēcīgi iesita ar nūju pa tuvāko bērza stumbru un ātri gāja uz priekšu.

Driz mēs panācām trīs dievlūdzējas, kuras nesen bija aizskārusi ieskurbusī kompānijā. Viena jau gados, divas — jaunas meičas, acīm redzot sīkpilsones vai istabenes. Viņas visas ātri tipināja basām kājām. Kad mēs pienācām klāt, viņas paātrināja soļus un nāca līdz ķiķinādamās un klīrēdamās. Andrejs Ivanovičs, nepievēršot tām uzmanību, soļoja savā dzērves gaitā; es tikko spēju viņam sekot. Šī klusā sacensība it kā tuvināja mūs ar sievietēm.

—    Tie tik nu gan ir kavalieri, — aizelsusies un ar katūna piedurkni sviedrus slaucīdama, teica vecākā no viņām, — pavisam nomocīja …

—    Vai jums jādzenas pakaļ? — Andrejs Ivanovičs jautāja. Es pamanīju, ka viņa uzacis saraucas un acis it kā iegrimst dziļāk. Bet meičas uztvēra viņa atbildi kā izaicinājumu tālākai sarunai.

—    Bariņā taču jautrāka iešana, — tuvākā mundri atteica. — Mēs redzam, ka jūs neesat lempīgi lauķi, bet pieklājīgi kavalieri…

—    Protams, jautrāk, — ieteicās otra, — ir ceļā, ir naktsmājā…

Visas iesmējās. Bet Andrejs Ivanovičs, kas nebija vēl atbrīvojies

no iespaida, ko uz mums abiem bija atstājusi večiņa, pēkšņi apstājās, cieši uzlūkoja meiteni ar savām dzēlīgajām, iekritušajām acīm un jautāja:

—    Kādus vārdus jūs teicāt, ko? Nē, kādus vārdus jūs teicāt?

Pārsteigtās sīkpilsones izbrīnā paskatījās viņā un ātri metās sāņus,

jo Andrejs Ivanovičs pēkšņi bija pieņēmis apvainotāja toni. Viņš pacēla roku un, delnu pār galvu kratīdams, nosauca meičas par žagatām un nekauņām, kamēr tās basām kājām ātri tipināja pa teku. Panākušas pirmo dievludzēju pulciņu, viņas sāka tiem aši kaut ko stāstīt, rādot atpakaļ.

—    Strupastainās žagatas, nudien žagatas, — Andrejs Ivanovičs teica, apmierināts ar atstāto iespaidu. — Šiem cilvēkbērniem nav nekādas saprašanas…

—    Vai jūs to sakāt par istabenēm?

—    Vispār par sievietēm.

—    Bet Matrjona Stepanovna?

—    Nu kas tad ir Matrjona Stepanovna? Tāds pats sievišķis. Ne velti jau Puškins teicis: visas, sak, vienādas un vārds viņām — niecība. Un tas bija slavens rakstnieks.

—    Andrej Ivanovič! Puškins to nav teicis.

—    Nu re, nav teicisl … Ja es pats nebūtu lasījis … Zināms, — viņš pēc brīža melancholiski piemetināja, — agrākos gados, kad nebiju precējies, tad arī pašam patika. Bet šitā ar precētu cilvēku…

—    Bet kā lai viņas zina, ka jūs esat precējies?

—    Zina… Un, ja nezināja, tad tagad zinās.

vi

Izgājuši cauri Mitinās ciemam, mēs ieraudzījām pūli pie Vjazovkas. Tikai daļa dievlūdzēju iegriezās ar svētbildi sādžā, pārējie nogriezās pa taisnāko ceļu gar augstajām dzirnavām aiz stūra, iznākot uz sānceļa, kas iet uz Kamenku. Līdz naktsmājai bija vēl jānoiet desmit verstis.

Kad mēs piegājām pie dzirnavām, procesija nāca ārā no ciema. Rietošās saules stari rotājās baznīcas karogu sudrabā. Mēļi mākonīši savilkās un biezēja atdziestošajās vakara debesīs, cīruļi nolaidās druvās, paipalu klaigas plūda, mīksti virmodāmas, jaucoties ar kora dziesmām, kas tuvojās. Dziestošās dienas klusajā dvesmā tīrumos cilvēku balsis skanēja kaut kā sevišķi harmoniski un maigi.

Gar abām ceļa malām augstie rudzi stāvēja kā divas līdzenas sienas. No Kamenkas svētbildei pretī nāca zemnieki.

Kādā vietā druvā labības vidū stāvēja vesela ģimene: priekšā sirmgalvis ar večiņu, līdzās vecākais dēls, attālāk vedekla. Divas trīs bērnu galviņas tikko bija manāmas starp vārpām. Mugurpusē aiz kalna dzisa saule, un zemnieku stāvi skaidri un svinīgi iezīmējās pār viļņojošajiem rudziem.

—    Labības dēļ lūdz valdnieci. Vai mazums kas var gadīties — krusa, sausums, tārpi…

—   Dieva svētība! — saka Andrejs Ivanovičs. — Un saskanīgi gan dzied, ak brālīši mani!

—   Tur kāda sieviete .. . arī loka balsi.

Tiešām, jauna sievietes balss izdalās augstos toņos, plīvo līdz ar vakara vēju pār laukiem, pazib kā rietošās saules stari un dziest kaut kur dzidrajās debesīs līdz ar šiem stariem.

Tomēr iet ir grūti. «Dievnesēji» saliekdamies, it kā taisoties saļimt zem baznīcas karogu smaguma, divās rindās trauc uz priekšu, mudinādami priekšējo pūli.

—    Papēžus, sargi papēžusl — viņi laiku pa laikam uzsauc.

Augstie rudzi neļauj paiet sāņus, un mēs gandrīz skriešus skrienam pa priekšu. Uradņiks, kas izjājis pretim, drasē starp sievietēm un bērniem, lepni staltodamies brangā, pelēkā zirgā. Debesīs iezīmējas uzkalna kore, kur melnie jumti izceļas noteiktām kontūrām.

Taču vēl tālu. Vakars nolaižas pār zemi. Mēness kā spožs sirpis stāv virs miglaina mākoņa, pār laukiem klusi nogulstas zils, neskaidrs, noslēpumains mijkrēslis, mitruma un zeltā mirdzuma pilns, kas tā notušē visas kontūras. Atskatījies redzu, ka esam atstājuši gājienu tālu aiz muguras. Kā dzirkstoša lente ielejā stiepjas lukturu ugunis, vijas, izliecas, izstiepjas un brīžiem apgaismo svētbildes zelta ietērpu, kas te parādās no mijkrēšļa fosforiskā spīdumā, te atkal nozūd tumsā.

Klāt arī pirmās ciemata mājas. Mēs no pulksten četriem esam nogājuši trīsdesmit verstu. Plecus nospiedusi soma, kājas grīļojas, es gandrīz ļimstu aiz noguruma.

—    Bet kā gan mūsu večiņa? — domīgi nosaka Andrejs Ivanovičs, kad mēs ejam caur sādžu, starp apgaismotiem logiem, kur uz galdiem redzami patvāri un atpūšoties sēž dievlūdzēji. Es iedomājos vecu salīkušu stāvu, kas vienmēr vēl lēni velkas pa tumsu. Tagad neviens to vairs nemulsinās ar nelūgtu līdzjūtību viņas grūtajā, no laba prāta sāktajā gājienā. Tikai rudzi sačukstas gar ceļmalām, un no debesīm raugās mēness uz nespēcīgo, dzīvi nodzīvojušo cilvēku…

vii

—    Vai gribat tēju dzert? Nāciet pie mums, nāciet!

Andrejs Ivanovičs, neklausīdamies uz šiem aicinājumiem, stingriem soļiem dodas uz ielas otru galu, tālāk no baznīcas. Te tāpat mirdz logi, uz galdiem redzami spoži noberzti patvāri, bet ļaužu vēl nav tik daudz.

—    Tēvoci Ivan! … Ei, tēvoci Ivan! …

Tēvoča Ivana baltā bārda pieliecas pie loga.

—    Vai dievlūdzējus laid iekšā, ko?

—    Pazīstamus, draugs, laižam … Jo mums vietas aizrunātas.

—    Ko, vai tad nepazīsti?

—     Bagāts kļūsi, Andrej Ivanovič, bagāts kļūsi… Nu, nāc tik istabā, nāci

Pie galda jau sēdēja daži cilvēki, visi smalki ļaudis. Sievietes pilsētnieciskos sīkpilsoņu tērpos, vīrieši svārkos, acīm redzot amatnieki. Saimnieks tikko bija aizvācis vienu patvāri un uzlicis otru. Dievlūdzēji dzēra savu tēju; katra kompānijā dabūja savā rīcībā tējkannu.

Es atkritu uz sola, muguru pret sienu balstīdams. Negribējās ne kustēties, ne atraisīt somu. Mani pārņēma tā īpatnējā bauda, kad nogurušie locekļi sāp un smeldz, toties viss ķermenis ļaujas atpūtas un miera sajūtai. Andrejs Ivanovičs izģērbās, atraisīja somu un pat noāva zābakus.

—    Bet kur liksi gulēt? — viņš jautāja saimniekam.

Tēvocis Ivans, cienīgs sirmgalvis ar lēnīgām kustībām un veca cilvēka šķelmīgo seju, noraizējies kasīja pakausi.

—    Nu gan nezinu. Vai pagalmā? Mums pagalmā nojume.

—   Bet dibenistabā?

—    Dibenistabu aizņēma ceļavīri. Vai nepazīsti Stepanu Jerofejiču, no pilsētas?

—    Ar resno mūli?

—    Nūja!

Andrejs Ivanovičs piegrūda man ar elkoni.

—    Palaidņi, 'tie, kurus mēs redzējām… Pa kaklu tiem jāsadod, bet tu viņus laid istabā! …

Sirmgalvis noraizējies paraudzījās apkārt un sāka kiepot. Padzēruši tēju, dievlūdzēji un dievlūdzējas cēlās un izgāja no istabas. Mēs ar Andreju Ivanoviču, paķēruši līdz lielu klēpi siena, iekārtojāmies pagalmā zem nojumes pie dibenistabas sienas. Lukturis meta nevienādu gaismu, biedēdams no augstā salmu jumta pažobelēm zvirbuļus. Kaut kur tumšajos kaktos čāpstināja zirgi, gremojp govis, ierukšķējās cūka. Sur tur vēl bija dzirdamas salmos guļošo dievlūdzēju balsis, kāds knosījās pa veca tarantasa kulbu. Mēness gaisma lauzās iekšā pa pīto sienu spraugām. No ielas varēja sadzirdēt atkal atnākušo svētceļnieku soļus. Viņi laiku pa laikam klauvēja pie logiem un nogurušā balsī jautāja:

—   Vai neielaidīsiet, mīļie, pārnakšņot?

Es nemanīju, kā biju iemidzis, un atkal pamodos no savāda trokšņa. Likās, kaut kas milzīgs klaudzot, krācot un čabot nāca man virsū, aizpildīdams miglaino tumsu. Pamazām es tomēr sāku troksni izprast: pirmkārt, līdzās neganti krāca Andrejs Ivanovičs. Otrkārt, gailis, neparasto trokšņu iztraucēts, bija nolēcis no laktas un uzmanīgi spraucās pa salmiem garām man pie pašas auss, gandrīz skardams ar spārniem manu galvu. Lūk, viņš izgājis sētsvidū, un viņa vieglo soļu čaboņa tagad iegūst manā apziņā īstos apmērus … Es redzu, kaut arī neskaidri, viņa nelielo apveidu, redzu, kā viņš izpleš spārnus un izstiepj kaklu.

—    Ki-ka-ri-gū! — pēkšņi atskan asa, it kā nakts drēgnumā mazliet piesmakusi balss.

Otrs gailis sakustējās un noburkšķēja kaut ko miegaini un dusmīgi. Acīm redzot viņš atrada, ka vēl par agru.

Pēc tikko apklusušās gaiļu sarunas es sadzirdēju pagalma tumsā vēl kādas skaņas. Vecā tarantasa kulbā sačukstējās divas balsis: viena — vīrieša, otra — sievietes. Aiz sienas kopš kāda laika bija dzirdama tāda kā dipoņa, klaudzoņa, dziesmas un ieskurbušu balsu dūkoņa. Pa kreisi no mums kaut kas neredzams ātri sāka kustēties, un jauna, miegaina sievietes balss izbijusies jautāja:

—    Kas te ir? Ai krustmāte Feodosja, krustmāte Feodosja!

—    Kas tev kaiš? — neapmierināti saka vecā. — Ei tu, delveri, kāpēc atvēlies šurp? Vai nav diezgan vietas? Gan tu man žigli aizvelsies…

Delveris tīšām skaļi iekrācās, izlikdamies aizmidzis. Tomēr pamodušos sādžas meiču satrauktā tarkšķēšana drīz vien liek delverim nozust. Šai brīdī Andrejs Ivanovičs, pat miegā nezaudēdams kustību straujumu, sāka sienā tik pēkšņi un sparīgi knosīties, ka pat man iešāvās prātā aizdomas, vai tiešām viņš nupat nav iešmaucis savā guļvietā… Tomēr ne. Nerunājot jau par mana ceļa biedra nesatricināmo tikumību, es visu laiku dzirdēju sev blakām viņa krākšanu.

—    Ko jūs žadzināt, žagatas? — atmodies viņš jautāja nicīgā balsī, kā parasti mēdza izturēties pret sieviešu kārtu.

—    Ak pamodies gan .. . Delveris! — krustmāte Feodosja noteica.

—    Redz, kur nokļuvis! Un vēl krāc… Vai nu pa miegam tā var aizvel ties?

—    Kas viņš tāds ir? — jautāja vēl kāda balss.

—   Tas ir kurpnieks no pilsētas. Ivanova mājā dzīvo.

—    Nu? Un es viņa sievu arī pazīstu.

—   Ai, delveri gan ir tie kurpnieki! Tik trakus kā kurpnieki citus ar uguni nesameklēsi! Ai, ai, ai! Un es tikko laidos miegā…

—    Pa ceļam mums uzbāzās! — no tarantasa mundri atlido skaņa un šķelmīga meičas balss. Es pēc šīs balss pazīstu vienu no sīkpilsonēm, kurām Andrejs Ivanovičs lasīja morāli. — Un tik dikti uzbāzās, tas ir, tik dikti, ka pat izteikt nevar …

—    Māmiņ! Es par viņu pastāstīšu tētim, — raudulīgi saka izbiedētā meiča.

—    Nečinksti! Gan jau mēs viņa sievai visu izstāstīsim…

—    Ek, k-kaut jū-ūs! — klusi un nikni šņāc Andrejs Ivanovičs, redzot, cik bīstamu virzienu ņem šī lieta. Laulātās draudzenes pieminēšana, sanākot kopā pierādījumiem tik lielā daudzumā, galīgi atņem tam pašpaļāvību, un tādēļ viņš izdara visļaunāko, ko varētu darīt šajā stāvoklī, un proti — izstiepjas savā guļvietā un liekuļoti šņāc, izlikdamies aizmidzis.

—    Krāc… te šitā pat krāca… Ai, ai, ai! Grēka gabals… grēka -gabals…

Drīz nojumē iestājas klusums.

Uz laiku tarantasa kulbā aprimušās balsis atkal atjauno klusu un mierīgu sarunu. Aiz sienas skan spiedzieni un smiekli. Andrejs Ivanovičs grozās, kaut ko murmina un brīžiem kādu klusi lamā. Es sāku snaust. Atkal redzu vientuļo večiņu. Viņa aizvien vēl velkas pa tukšo ceļu starp balsnējām, rasas piebirušām rudzu druvām. Andrejs Ivanovičs iet viņai pa priekšu, rokas mētādams, un kādam draud: «Ko-o … dievs viņai to neatlīdzinās? … Nē, meli, ne uz to pusi! …»

—    Ne uz to pusi! — Es jau nomodā dzirdu Andreja Ivanoviča saucienu. — Mani neiebaidīsiet! Vai tāda palaidnība maz pieļaujama? Gulēt neļaujat, dzīres sarīkojuši, tīrā piedauzība! Diev-lū-dzēji! . .. Palaidņi, slaisti, uzdzīvotāji! . ..

Es uzreiz nevarēju aptvert, kas notiek. Ausa gaisma; no ārpuses pirmie, vēl izkliedētie stari jau izurbuši mūsu pinuma sienā apaļus, kvēlojošus caurumus. Gaisma plūst drēgnajā gaisā, paspārnēs čivina zvirbuļi; kaktos vēl tumšs un dzestrs. Andrejs Ivanovičs basām kājām, izspūrušiem mātiem stāv pie lieveņa pretī dibenistabas ieejai un acīm redzot atmasko nakts uzdzīvotājus. Saimnieks, ari basām kājām, cenšas viņu apvaldīt.

—    Zini ko! Tu manā mājā uzvedies mierīgāk.

—    Bet ko tu no savas mājas esi iztaisījis, ko?

—    Tā nav tava darīšana! Tevi ielaida, — guli godīgi, bet nemieru celt nedrīksti.

—    Kas tad tur atkal? — jautā pamodpšies dievlūdzēji.

—    Pilsētas kurpnieks trako.

—    Kurpnie-ieks?

—    Jā, tas, kurš dzīvo Ivanova mājā. Tāds delveris, tīrais negals! Pa nakti pie meičām kā bumba veļas, tā vien veļas…

—    Mums ceļā tik dikti uzbāzās, — no tarantasa paceļ sārto seju sīkpilsone. Tagad viņa tarantasā ir viena, izskatās tik nevainīga kā jēriņš.

—    Jāsadod pa ribām! — kategoriski nolemj piesmacis, miegains bass.

—   Ek, kaut jūs! — atkal nosten Andrejs Ivanovičs, man blakus atlaizdamies. — Ir gan cilvēki! Tādi cilvēki citās valstīs ar uguni jāmeklē … Dievs sodi… Pti!

—    Kāda jums patika, Andrej Ivanič, visur iejaukties? — es saku, tikko smieklus valdīdams.

—    Man tāds raksturs. Neciešu palaidnību.

—    Tieciet nu tagad galā! Pats dabūsiet pa ādu…

—     Bet kā jūs domājat? Nudien taisnība. Un mani taču aizvien izmuļķo .. . N-u, tomēr, lai tik man vēl šis tirgonis pagadās pa rokai. Pagaidiet tik, es viņam degunu ierīvēšu. Pieminēs …

Un pēc mirkļa, noliekdamies man pie auss, viņš klusi piemetināja:

—     Bet jūs gan, Galaktionič, ja kas gadītos, Matrjonai Stepanovnai kaut kā tik … mani nenododiet… Ak, ir gan cilvēki… cik tie mūsu ļaudis gan nejēdzīgi, tur ir ko pabrīnīties!

VIII

Tveicīgi karsta diena. Atkal svētbilde ap pulksten desmitiem devās ceļā. Mēs aizgājām mazliet uz priekšu, bet iet nebija viegli. Kājas tikko kustējās, visi locekļi sāpēja. Tomēr pamazām nogurums it kā pārgāja.

Sur tur neliels mežiņš ar savu ēnu slēpa mūs no karstās saules, bet lielākoties gar ceļmalām viļņoja briestošie rudzi. Reizēm mūsu ceļam no kādas tuvīnas sādžas pienāca klāt lauku ceļš, un šai krustceļā pie mazām «baznīciņām» stāvēja lauku svētbildes. Saulgozī kailu galvu sēdēja kāds sirms vecis pie bļodas, ko sedza tīrs dvielis. Pie katras tādas baznīciņas svētbilde apstājās, noturēja dievkalpojumu. Tad ap svētbildi notika drūzmēšanās. Ļaudis tiecās pie tās, cenzdamies noskūpstīt kiota stiklu. Saliekušies, spaidīdami cits citu un spiezdamies, viņi spraucās zem kārtīm, uz kurām bija uzlikta svētbilde, un sniedzās pie tās. Tagad lauku plašumā, pie šīm baznīciņām, pūlī, kas bija jau plašāks un retāks, svētbilde bija kļuvusi it kā tuvāka un pieejamāka. Te patiesībā to apstāja ciešs īsto dievlūdzēju pulciņš. Cietēji, slimie, nevarīgie un noskumušie Jaudis apņēma svētbildi kā dzīvs vilnis, kas cēlās kāda sevišķa pievilkšanas spēka ietekmē. Neraugoties cits citā, nepievērsdami uzmanību grūdieniem, viņi visi skatījās uz vienu vietu … Pusizdzisušas acis, savilktas rokas, saliektas muguras, sāpēs un ciešanās saviebtas sejas, — tas viss vērsās uz vienu centru, tur, kur aiz stikla un ietvara režģa mirdzēja zelta ietērps un dievmātes galva kā tumšs plankums liecās pār bērnu. No kiota dziļuma svētbilde atstāja sevišķu iespaidu. Saules stari, lauzdamies caur stikliem, maigi virmoja tās vainaga zeltā; no pūļa kustības svētbilde viegli līgojās, gaismas zaigojums šaudīdamies uzliesmoja un dzisa, un likās, ka noliektā galva kustas pār satraukto pūli. Tad nodzisušās acis un saviebtās sejas atdzīvojās. Pār visām šīm sejām pārslīdēja kāda pūsma, kas izlīdzināja dažādās ciešanu nianses, piešķirot tām kopējo aizkustinājuma izteiksmi. Es šo ainu vēroju ar satraukumu . . . Tāds:

cilvēcisku bēdu vilnis, tāds cilvēciskas paļāvības un cerību vilnis! .. Un cik milzīgi liela un vienveidīga dvēseles kustība, kas paceļ, aizrauj, aizskalo katras atsevišķas ciešanas, katras personiskas bēdas ku okeānā grimstošu pilienu!… «Vai tik te, šai varenajā, viendabīguj.i cilvēciskās paļāvības straumē, vienotajā ticībā un vienādajās cerībās, nav šī dziedinošā spēka avots?» es domāju.

Kad īsais aizlūgums beidzās un svētbildes nesēji ķērās pie kārtīm, daudzi noliecās vai pat gūlās zemē. Bet te tas atkal bija kaut k,i vienkāršāk, vairāk aizkustināja un nevienu nebiedēja… Svētbilde nodrebēja, pacēlās un, vienmērīgi līgojoties, tika nesta pār zemē guļošiem cilvēkiem. Laimīgie, kuriem tā bija gājusi pāri, piecēlās ar aizkustinātām sejām.

IX

Apstāšanās te bija ļoti bieža, tādēļ mēs ar Andreju Ivanoviču aizgājām tālu priekšā dievlūdzēju galvenajam pūlim.

Paugurā iepretī kādai sādžiņai, kas gleznaini izpletusies kādu versti no ceļa, mēs ieraudzījām rosības pilnu skatu. Gar mūsu ceļu vairākās vietās bija uzceltas zaļas teltis, to paēnā stāvēja galdi un kūpēja patvāri. Gar vienu ceļmalu zālē sēdēja sievas ar kvasa spaiņiem un maizi, otrā malā kūpēja ugunis, virs kurām pannās cepās sēnes.* Šis improvizētais tirgus bija rosīgs un trokšņains.

—    Divas kapeikas, tikai divas kapeikas! Nogaršojiet sēnes, cienījamie! — jautri sauca daiļas, izgreznojušās jaunuves.

Es apsēdos pie kādas pannas un saucu Andreju Ivanoviču.

—    Neēdiet sēnes! — viņš drūmi teica, it kā likdams ko manīt.

—    Kādēļ?

—    Raskoļņiki! — viņš kaut kā sāņus nokliedza un novērsās.

Es sāku smieties, bet Andrejs Ivanovičs neapstādamies gāja tālāk. Tiešām, šo daiļo un svētdienīgi saposto sievu vidū es nemanīju to godbijīgo gaidīšanu, ar kādu citās vietās saņēma svētbildi. Viņas jautri pļāpāja, skaļi smiedamās sasaucās, aicinot garāmgājējus. Viņu starpā, redzams, valdīja tikai viena vēlēšanās — iedzīvoties no šī pūļa.

Nobaudījis negaršīgo ēdienu, kas stipri oda pēc sliktas eļļas, es devos tālākajā ceļā un, nokāpis no neliela paugura, negaidot ieraudzīju jaunu ainu. Uz ceļa šķelmīgi smejošu raskoļņiku skaistuļu pulciņa vidū Andrejs Ivanovičs no jauna izrādīja savu bezbailību. Nomaļus stāvēja man jau pazīstamais tarantass: izjūgtie zirgi ēda auzas, bet saimnieki dzīvi strīdējās ar Andreju Ivanoviču.

—    Ko! Vai divjūgā nebraukājāt! — Andrejs Ivanovičs kliedza tirgotāja dēlam, kurš kā vakar bija uzlicis zemnieku naga cepuri.

Man maza bēda, ka tu brauc divjūgā… Daudz esmu jūsējos mācījis…

Viņš virzījās tuvāk pretiniekam un, tāpat kā vakar, pavērsa vaigu. Viens no tirgotāja biedriem, subjekts visgarākajos svārkos un cepurē ar milzīgu nagu, tikko turoties kājās, pinoties, meimurojot un balansējot ne vienreiz vien kareiviski gāja klāt Andrejam Ivanovičam, bet ikreiz aizlidoja tālu sāņus no pēdējā vieglajiem pagrūdieniem. Zemnieks-vedējs, ģērbies sarkanā katūna kreklā un mīkstā platmalē, sniedza tirgotājam akti vāku palīdzību, tādēļ Andrejs Ivanovičs brīžiem ķērās tam krūtīs un krietni sapurināja. Tirgotājs atvēzējās ar lietussargu, bet sist neiedrošinājās, neraugoties uz to, ka Andrejs Ivanovičs visādi viņu mudināja.

—    Nu, kas ir, sit, sit tik… Es arī to sievu pazīstu, kuru tu vakar atvedi. .. Jegorkas Michalkina sievišķis, ko? … Ar divjūgu braukā, plāties! … Jūs tikai nedarbus dzenat… Dievlūdzēji! …

Bet jaunais tirgonelis, redzams, sabijies, aizvien vēl tikai grasījās ar savu lietussargu. Tad, zaudējis pacietību un paredzot, ka es iejaukšos, lai samierinātu, Andrejs Ivanovičs pēkšņi deva pilnīgi negaidītu izeju savam niknumam. Mezdamies virsū zemniekam-vedējam, viņš ar vienu roku ieķērās tam krūtīs, bet ar otru sniedzās pēc mīkstās plat males.

—    Ka-āpēc tu šito platmali uzliki, kāp-pēc uzliki platmali, ko? — viņš jautāja aiz niknuma sažņaugtā balsī un, norāvis ienīsto platmali, pēkšņi metās pie tirgotāja, strauji nosita tam naģeni no galvas un ar spēcīgu kustību uzmauca viņam galvā platmali.

Tirgotāja pārsteigtā izteiksme izraisīja vispārējus smieklus, bet, tā kā viņš pēc šī apvainojuma tikai lietussargu vien pavicināja, tad Andreja īvanoviča pacietība galīgi izsīka. Nerazdams piedienīgu izeju savām kareivīgajām jūtām, viņš ar savu spēcīgo roku saķēra tirgotāju aiz deguna un vairākas reizes ar visdzēlīgāko nicinājumu vazāja to no vienas puses uz otru …

—    A-ar divjūgu jūs braucāt, palaidņi, a-ar divjūgu! — viņš pie tam atkārtoja.

Tai brīdī es paguvu ierasties notikuma vietā un ar pūlēm aizvedu satracināto varoni. Viņš vairākkārt man izrāvās, skrēja pie saviem pretiniekiem, svieda zālē sapinušos garo svārku īpašnieku, purināja aiz apkakles vedēju un raustīja tirgotāju. Beidzot, aizvien vēl grozīdamies, draudēdams ar dūrēm un lamājoties, viņš tomēr nolēma nākt lejā no paugura un šķirties no saviem ienaidniekiem.

—    Ak Andrej Ivanič, Andrej Ivanič, kāda jums patika kauties? — es teicu.

—    Par taisnību esmu gatavs mirt katrā laikā! — Andrejs Ivanovičs kategoriski atbildēja.

—    Bet viņi taču jūs neaizskāra. Kāda tad te taisnība?

—    Zināms, ka neaizskāra… Bet man jau tāds raksturs. Viņš te gariniešu priekšā bija sācis pārāk plātīties, bet es viņam to lielību pamazināju. Lai neķēmojas! … Tir-gonelis! Ar salaupīto plātās .. .

—    Nu labi, — es smiedamies teicu. — Bet ko tad jums platmale bija nodarījusi?

—    Platmale? Vai tā, kuru Jemeļka bija uzlicis, tirgotāja cepure, vai?

—    Nūjā!

Andreja Ivanoviča acis vēl kvēloja satraukumā.

—    Jemeļkam tāda platmale nav jāliek galvā, — viņš enerģiski un negrozāmā pārliecībā noteica. — Platmale, platmale! … Viņš ir zemnieks, tātad jāvalkā naģene… Jūs nudien runājat niekus! … — Andrejs Ivanovičs negaidot uz mani saskaitās un sāka soļot ātrāk.

x

Tuvāk Orankiem apvidus kļūst mežaināks. Mēs jau esam pagājuši garām klostera viensētas ēkām un atkal cilpojam starp kokiem, sekodami meža ceļa untumainajiem līkumiem. Beidzot jaunie ozoli un kļavas pašķiras, rudzu druva pienākusi klāt pie pašas mežmalas, un mūsu priekšā atklājas neliels laukumiņš, ko no trim pusēm cieši ietver mežs. Aiz rudziem mēs ieraudzījām klostera ciemata pelēkās mājas, koka žogu, klostera dārza tumšos kokus un pāri zaļajai lapotnei jautri baltojošos baznīcas torņus. Tas arī bija mūsu dievbijīgo centienu mērķis — «klosteris Oranas laukā», kā to sauca senatnē.

Tā kā svētbilde bija atpalikusi un bez tam mēs nācām pa taisnāko lauku ceļu, tad līdz sagaidīšanai mums vēl bija daudz laika. «Rindas» galā mēs atradām vēl neaizņemtu māju un palūdzām patvāri. Taču Andrejs Ivanovičs, kā tas bija pieņemts, vispirms devās uz pirti, bet es, atveldzējis slāpes, dibenistabā izstiepos uz pīteņa, un tūliņ mani aiz stiprā noguruma pārņēma smags miegs. Pie manis atlidoja svētbildi sagaidot uzsāktā visu zvanu zvanīšana, es redzēju Andreju Ivanoviču, tīri nomazgājušos un sarkanu seju, dzirdēju, kā viņš griezās pie manis ar pārmetumiem, apvainodams mazdūšībā. Saimniece, kas tepat stāvēja, centās pierunāt, lai liekot mani mierā.

— Nu nē, to gan nevar, — mans ceļa biedrs uztraucās. — Tādu gaisa gabalu nogājis, vai tad tiešām tagad debesu valdnieci nesagaidīs? … Neaiztiec, es viņu uzcelšu!

Un viņš mani tiešām uzceltu ar vairāk vai mazāk nežēlīgu paņēmienu, ja šai brīdī zvanu zvanīšana, baznīcas kora dziedāšana, pūļa dūkoņa un dima viņam neteiktu, ka manis dēļ viņš riskē nesagaidīt svētbildi ari pats. Viņš palaida vaļā manu roku un metās no istabas dii. Vēl kādu laiku man ausīs pārmetoši skanēja klostera zvani, tad zvanīšana kļuva klusāka un es sadzirdēju tikai vienmērīgi šalcam raženo vasaras lietu, kas sitās pret vieglo lauku celtni. Beidzot daži pilieni, krītot man taisni sejā no caurajiem griestiem, izkliedēja inanu smago snaudu .. .

Lietus pārgāja. Saule kupliem zelta stariem ieskatījās manos logos. Apkārt bija klusu, un man likās, ka starp grūto ceļu, Andreja Ivanoviča kautiņu ceļā, starp visiem šīs dienas notikumiem un pašreizējo brīdi iegūlusi vesela diennakts. Ar grūtībām uzmaucis zābakus piepūlētajās kājās, es izgāju ārā.

Mūsu «rindā» bija klusi un mierīgi. Šur tur gurdi slaistījās dievlūdzēji, sievas sēdēja gar māju sienām uz zemes apbērumiem, pa atvērtajiem logiem bija redzami ļaudis pie patvāriem. Vairums atpūtās vai bija baznīcā, jo vakara dievkalpojums vēl nebija beidzies. Aiz gravas otrā «rindā» kustība bija lielāka. Te izpletās teltis un lauku tirgus nojumes. Lietus sabiedētie tirgotāji un tirgotājas tagad no jauna atsedza savas mazliet samirkušās preces. Te bija veģinieces ar baltmaizi, kvasnieces ar bumbieru kvasu par kapeiku krūzītē, pārtikas preču tirgotāji ar piparkūkām. Vecas ubadzes gāja pa rindām un lūdza Kristus vārdā, pastiepdamas krūzītes. Krogā bija trokšņaini; laukumā cilvēku bari sastapās, aprunājās, sagāja kopā un šķīrās. Mordviešu baltie krekli — šušpani jo bieži zibēja starp krievu katuniem un sarkanajiem krekliem.

Pa atvērtajiem klostera vārtiem es varēju redzēt baznīcas priekštelpu un biezo ļaužu pūli. Mazā laukumiņā ap klosteri biezēja vakara ēnas, priekšmetu apveidi drēgnajā gaisā kļuva maigāki, baznīcas dziļumā svētbilžu priekšā mirgoja sveču liesmas un brīžiem atlidoja dziesmas maigie skaņu viļņi, piejaukdamies lauku tirgus troksnim.

Vakara dievkalpojums tuvojās beigām. Kad es iegāju baznīcā, vecais arehierejs jau stāvēja pie izejas un divi diakoni noņēma tam virssvārku, sacīdami noteiktos ceremonijas vārdus. Pēc mirkļa arehiereju, ar rokām atbalstot, aizveda, un arī tauta sāka izklīst.

Pagalma austrumu pusē es ieraudzīju vēl vienus vārtus. Aiz tiem kaut kur lejāk krēslā rēgojās dārza koki un zaļumos iegrimis kapelas jumts. Es nogāju turp pa akmens kāpnēm, mani vilināja šī nostūra vientulība, koku klusie čuksti un kaut kur tumsā apslēpta ūdens urdzēšana. Kapelā atradās baseins ar lielu kausu virs tā. Soļi dobji skanēja zem tās velvēm. Ūdens lāses raisījās no kausa un cita pēc citas skaņi krita ūdens tvertnē. Austrumu sienā vīdēja kādas lielas gleznas kontūras; tumsā tikko jaušami izcēlās tās tēli, noslēpumaini un neskaidri, it kā tie lidotu gaisā virs svētā avota.

XI

Klusā krēslas stunda, koku šalkoņa un neapklustošā ūdens zvaņa tas viss veidoja sevišķu noskaņojumu, un manā iztēlē pacēlās senatnes ainas. Seit, pie šī avota, šajā pašā vietā, kur es tagad stāvēju, kādreiz klostera dibinātājs bajārs Gljatkovs bija ieraudzījis Oranas kalnā brīnišķīgu uguni.,.

«Un tad gāja pa lauku, ko sauca Orana, un iegāja necaurejamā mežā un ieraudzīja kalnā degam uguni. Un pienāca un neviena cilvēka neatrada pie tās uguns, bet tikai redz ceļamies ļoti gaišu uguns stabu, kas sniedzas līdz debesīm… Tā bija krēslaina diena, un lieli mākoņi klīda pa gaisu, ka ne tikai debesis, bet arī sauli nevarēja redzēt, un stiprs lietus lija visu to dienu.»

Pārsteigts no šīs «parādības», kas tik sirsnīgi un poētiski aprakstīta senā rokrakstā, bajārs Gljatkovs nolēma likt šeit pamatus klosterim 1634. gadā meža vidū, ko apdzīvoja «stulbie, nešķīstie mordvieši». Nešķīstie mordvieši, kā arī bija sagaidāms, izrādījās ļoti neapmierināti ar jauno kaimiņu. Klosterim bija jāpacieš daudz likstu, sākot ar vilcināšanos mordviešu sūdzību dēļ par atņemto zemi. Tomēr bajāram izdevās šo vilcināšanos pārspēt, un ar valdnieka grāmatu tika pavēlēts «apbalvot veco mūku Gljatkovu un brāļus ar mežu, garumā versti un šķērsām tāpat; un, ja viņiem klostera vajadzībām būtu jābrauc pēc kokiem un malkas mordviešu mežā, ļaut viņiem braukt pēc visādiem kokiem un malkas, izņemot dravas kokus». Tad nešķīstie mordvieši nolēma ķerties pie citiem līdzekļiem. Daudzkārt dzirdēja ap klosteri draudīgus kliedzienus, daudzkārt mordvieši ar «pārdrošu nekaunību» cēlās pret to, un arī pats dibinātājs, bijušais bajārs Pjotrs, bet tagad jau mūks Pāvils Gljatkovs, krita par upuri 1605. gadā. Nakti mordvieši ielauzās klosterī. Sirmgalvis devās zvami tornī, bet mordvieši viņu tur atrada, un viņš tika zvēriski nogalināts. Viņu no zvanu torņa aiz kājām vilka pa kāpnēm lejā. «No sitieniem,» saka Oranas dievmātes klostera chronikas sastādītājs, «galva tika pārsista, un no tās pušuma tecēja tik daudz asiņu, ka ar tām tika apslacītas sārtas visas kāpnes.» Nebija neviena, kas varētu sniegt palīdzību, jo mūku bija pavisam astoņi cilvēki. Bet visapkārt klosterim bija tikai mežs, mūžamežs, radniecisks un draudzīgs «nešķīstiem mordviešiem», kas tos sargāja pret svešas kulturas iebrukumu … Tā gāja bojā klostera dibinātājs.

Vientuļā mitne pārcieta vēl daudz likstu. Bez mordviešiem nāca uz klosteri un to aplaupīja «zaglīgi cilvēki», nereti no kaimiņu sādžām. Mordvieši vajāja tos «sakarā ar dāvāto zemi ar mežu un saimniecībām», kuras «stulbie nešķīsteņi» bija, protams, paraduši uzskatīt par savām. Beidzot klosteris cieta arī no tam dāvinātajiem zemniekiem, pēc hieromonacha Makarija izteiciena, «pretestību paklausībā». Sī

pretestība nogāja tik tālu, ka 1745. gadā no Ņižegorodas guberņas klostera zemnieki aizbēga, lai nebūtu jāmaksā uzliktās nodevas, un apmetās Penzas un Saratovas guberņā. Visās šajās likstās, atskaitot dievmātes palīdzību, klosteri apsargāja arī dievbijīgo labdaru gādība. Tā, uzskaitījis dāvinājuma grāmatā klosterim dāvātos zemes gabalus, viens no šiem labdariem kautrīgi saka: «Un uz tās zemes ar manu grēcīgo cītību savākti un nometināti aizbēgušie minētā klostera zemnieki: Pjotrs Aleksejevs, viņam ir dēls Aleksejs, un Matvejs Aleksejevs, un Fedosijs Aleksejevs, un Sidorka Timofejevs ar sievām un bērniem. Tādēļ lūgtin lūdzu,» nobeidz dievbijīgais komisars-ziedotājs, «ja turpmāk, mūsu ienaidnieku apmulsināti, viņi gribēs uz to zemi vai citām vietām bēgt un dzīvot, tos būs ķert un par tik lopisku un nesaprātīgu pārdrošību bargi sodīt ar pātagu, sūtīt uz veco dzīves vietu pie šī klostera, lai šo svēto vietu jo vairāk izslavētu un tā nebūtu tukša.»

Neraugoties uz šiem dievbijīgajiem pasākumiem ar cilvēku ķeršanu un pātagām, klosteris bija nabadzīgs un pastāvēja ar grūtībām. Redzams, ne Pjotrs Aleksejevs, ne Matvejs, ne Fedosijs, ne Sidorka Timofejevs ar sievām un bērniem, ne visas dievbijīgo cilvēku ziedotās «dvēseles» pienācīgā kārtā klosterim nepiekļāvās. «1730, gadā,» kā sacīts tā gada klostera mantu sarakstā, «četras svētās grāmatas ieķīlātas muižniekam Ivanam Dmitrijevam Ļeņivcevam par septiņi un pusi rubja … un ieķīlāja šīs grāmatas bijušais kasieris llarions, pēc brāļu sprieduma, uz laiku, maizes trūkuma dēļ…»

1764. gadā, pēc klosteru štatu paziņošanas, Oranas klosteris, kas atrodas Slovenas kalnā, palika ārpus štata, un zemnieki, kā ari izmantojamā zeme, tam tika atņemti. Likās, ka pasākumam, ko ievirzījis Pjotrs Gljatkovs, kas bija redzējis viedīgajā sapnī debess gaismas apmirdzētajā Slovenas kalnā klostera nākamo slavu, tuvojas gals. Bet tieši no tā laika, kad Sidorkinu un Aļoškinu vergu dvēseles bija atbrīvotas no klostera jūga, arī sākās klostera uzplaukuma laikmets. «Vienīgā cerība,» saka hieromonachs-chronists, «bija uz dievmātes brīnumdarītājas svētbildi, un šī cerība piepildījās. 1771. gadā izcēlās mēris .. . Pašā Ņižņijnovgorodā veseliem simtiem cilvēku kļuva par upuri pāragrai nāvei… Tad, neapmierinādamies ar lūgšanām Ņižegorodas svētumu priekšā, atcerējās Oranas dievmātes brīnumdarītājas svētbildi, kas pēc biskapa Teofana Čarnucka un pilsētas priekšniecības rīkojuma tika atnesta uz Ņižņijas katedrali. Un, lūk, baznīcas procesijas laikā,» vēstī Makarijs, «pamanīja, ka sīkie mākoņi, kas klīda virs Ņižņijnovgorodas, pēkšņi sāka savilkties vienā vietā un sabiezēja vienā melnā mākonī, kas aiztrauca pāri Volgai. Drīz pēc tam arī sērga izbeidzās. Par piemiņu šim notikumam pateicīgie ņižegorodieši nolēma ik gadu aicināt pie sevis svētbildi un pildīt šo savu solījumu «no paaudzes uz paaudzi».»

Līdz ar to Sidorku un Aļošku, kā arī stulbo nešķīsteņu attieksme pret klosteri mainījās. Tagad nebija jābēg no klostera, izbeidzās strīdi par izmantojamo zemi, jo tā klosterim tika atņemta. Brīnumdaritājau svētbilde, kas senāk izlietoja savu spēku, lai liktu kaunā pret mūkiem vērstās apkārtējo iedzīvotāju zaglības un laupīšanas tieksmes un lii j.i it kā karojoša puse, tagad lēja savu žēlastību, dziedināja slimos, izkliedēja negaisa mākoņus vai atsauca ražīgu lietu pār izdegušajām druvām.

«Un klosteris ir uzplaucis kā lilija.» Vientuļajā mītnē nav dzirdams vairs nemierpilnais trauksmes zvans, mūžamežs vairs neatbalso ne no zvanu torņa lejā vilktā sirmgalvja žēlabainos vaidus, ne stulbeņu naidīgos kliedzienus, ne zaglīgo, nebēdnīgo cilvēku saucienus, aplaupot dievnamu, ne klostera dzimtcilvēku vaidus, kas ar varu savākti pēc izbēgšanas… Ap klosteri šajā rāmajā vakara stundā apklust tūkstošiem liela dievlūdzēju pūļa valodas, noslēpumaini sačukstas klostera dārza augstie koki, un es stāvu, senatnes ēnu ielenkts, klausoties nerimstošā ūdens zvaņā pār to pašu avotu, kur kādreiz sirmgalvis Gljatkovs aizkustinājumā locīja ceļus mežonīgā Slovenas kalna pakājē …

Satumsa ātri. No austrumiem atkal tuvojās mākoņi. Iznācis no kapelas un uzkāpis pakalnē, es ieraudzīju, ka vārti, pa kuriem es ienācu, slēgti. Klostera pakaļējais pagalms bija tukšs, klostera skolas pagalmā bija dzirdama sarga klabekļa tarkšķēšana.

—    Vai jums ārā jātiek, vai? — jautāja man zemnieciņš, kas grozījās pie pirts.

—    Jā, nezinu, kā lai tieku ārā.

Viņš izveda mani pa maziem vārtiņiem. Nogājuši gar veco apsūnojušo klostera mūri, mēs nokļuvām uz neliela paugura virs gravas. Vieta bija tukša un klusa. Vienkāršs, loti liels astoņgalu krusts bargi un cienīgi stiepa pār laukumu savus plecus. Pār krustu vienmērīgi un spēcīgi vējā šalca milzīgs koks, aizēnodams klajumu vēl vairāk un ar kupli lapoto galotni zūdot vakara debesis.

—    Cik ļaužu te neguļ zem šī krusta… vai, vai, bez skaita! — teica mans pavadonis. — Te bija zemnieku kapsēta, — viņš piemetināja. — Pēc, redz, iznīcināja. Kādam archierejam nepatika, ka mēs gauži raudam, kad savējos bedījam… Tagad, āre, glabājam citā vietā.

Kad es iznācu laukumā, tirgošanās bija izbeigusies. Tirgotājas sakravājās un pārklāja preces, lai atstātu tās pa nakti turpat. No klostera pagalma nāca pēdējie, varbūt cellēs aizkavējušies apmeklētāji. Kādu svētceļnieku izgrūž ar varu un aizslēdz aiz viņa vārtus. Svētceļnieks nolamā tēvus un pulcina ap sevi saujiņu raskoļņiku klausītāju … Pie virtuves klostera brālis vienaldzīgi klausās no pilsētas atnākušo ubadžu pārmetumus.

—    Vai mazumu jums debesu valdniece atnesa no Ņižņijas? Nav jums kumosa maizes dievlūdzējām? …

Brālis-maizes cepējs aukstasinīgi slauka ar stērbeli nosvīdušo seju.

—   Jums jālūdz ar pazemību, bet jūs lūdzat nekaunīgi, — viņš nosaka.

—    Ko tad es tādu pateicu? Tik vien pateicu, sak, vai nebūs jums ar ko savas mordvietes pabarot?

—    Nu redzi, nu: pati saki dzēlīgus vārdus un gribi, lai tev dod dāvanas. Ej vien, ej! …

Laukumā ļaužu kļūst aizvien mazāk. Tikai pie kroga Andrejs Ivanovičs skaļi strīdas ar raskoļņikiem, kas no apkārtnes sabraukuši uz tirgu.

—    Melo, ne uz to pusi! … — skan nemiera pilnā kurpnieka skarbā balss.

XII

Nākošajā rītā es pamodos diezgan vēlu. Andreja Ivanoviča vairs istabā nebija.

Vairums dievlūdzēju jau aizgājuši, lai ceļam izmantotu rīta dzestrumu. Toties no apkārtējām sādžām nāca klāt aizvien vairāk ļaužu. Daudzi gāja uz baznīcu, lai redzētu archiereju, bet vairumu, liekas, vilināja gada tirgus, kas iesākās otrā dienā (tā sauktais attirgus). Otrā rītā ar «atiešanu» tam bija jābeidzas. Atnācēju skaitā bija daudz raskoļņiku no klosterim tuvām sādžām, un tādēļ šur tur pulciņos ritēja dzīvas pārrunas, kas brīžiem pārgāja kaislīgos strīdos, bet dažreiz arī lamās.

—   Kādēļ, piemēram, jūs paši sevi uzskatāt par pareizticīgiem? — jautāja iekaisis strīdinieks.

—    Tādēļ, — augstā stilā atbild tas, kuram jautā, — ka mūsu baznīca ir Kristus baznīca un stāv pareizā ticībā no mūžības uz mūžību.

—    Jums ir Nikona ticība.

—    Bet jums Duņkas! …

Es iegāju baznīcā. Tur starp ļaudīm es ieraudzīju divus zemniekus, kuriem galvvidū garie mati bija nodzīti. Pamanījis, ka es tos aplūkoju, kāds vecītis, mans kaimiņš, pieliekdamies man klāt, paskaidroja:

—   Tie ir raskoļņiki.

—    Bet kādēļ viņi nodzen matus?

—    Viņiem tāda ticēšana, ka uz viņiem, eku, svētais gars nolaižoties. Tad, rau, lai tam vieglāk būtu cilvēkā ieiet… un lai mati netraucētu . . . Tas saucas par čukuru …

Raskoļņiki stāvēja cītīgi un laiku pa laikam meta krustus, divus pirkstus saliekot.

Izņemta no kiota, svētbilde nu bija pati savās mājās, pie dienvidu sienas netālu no archiereja ambona. Virs tās bija pārklāts balts dvielis; ļaudis kā vienmēr drūzmējās ap to, katrs pienākot pārmeta krustu, daudzi jau apsmulētajā dvielī slaucīja acis, skūpstīja svētbildi un gāja tālāk. Nolicis nepazīstamo vecenīšu uzdevumā svētbildes priekšā dažas

sveces, es aizgāju.

Laukumā man ceļā pretī gadījās Andrejs Ivanovičs, kas ātri spraucas caur pūli. Viņš gāja, rokas mētādams, cilvēkus neievērodams, un, ku redzams, viņu nodarbināja kāda doma, kas to stipri satrauca. Viņa lūpas kaut ko murmināja, seja bija domīga, nikna.

—    A-a, Galaktionič! Es jūs meklēju …

—    Kas ir?

—    Panāciet šurp!

Andrejs Ivanovičs paveda mani sāņus. Es manīju, ka viņš tā kā nokaunējies, gluži kā nupat būtu cīnījies un ticis uzvarēts. Seja tam bija nosvīdusi, acis mulsi šķielēja.

—    Kā tas būs pareizāk, — viņš jautāja, apkārt skatīdamies, gluži kā skolnieks, kas slepus izprašņā biedram, ko nav iemācījies, — kā Kristus nonāca zemes virsū; iemiesots vai iemiesots?…

—    Neko nesaprotu.

—    Re nu, kāds jūs esat, nudien! Redziet; ja iemiesots — tad balss uzsvars sākumā, bet, ja i e.m i e s o t s, — tātad spēks jau ir beigās … Tā taču ir starpība.

—    Bet kam jums tas?

—    Laikam taču vajag! Tādēļ, ka es cilvēku priekšā izblamējos. Redziet, kāda lieta. Mēs te sākām runāt par ticību . . . Nu, un es arī izteicos. Bet jūs nedomājiet, nudien runāju visu pareizi, tā, kā ir . . . Bet te viens no raskoļņikiem aizvien man pretī, aizvien pretī… Un pēkšņi viņš man saka šitā: «Bet ko tad tu strīdies,» viņš saka, «ja pats ar mums vēl ir sarunāties neproti. Pasaki,» viņš teica, «kā mūsu kungs Jēzus Kristus nonāca zemes virsū: iemiesots vai iemiesots'!» Nu, es padomāju un saku: «Taču jau iemiesots.» — «Tādēļ,» viņš saka, «tu esi nejēga un tev jāiet elles ugunīs. ..» Nudien taisnība. Bet es, jāatzīstas, arī pats mazliet šaubos, vai esmu pareizi sacījis, jo viņi daudz lasījuši svētos rakstus . . . Tad nu jūs man paskaidrojiet!

—    Es domāju, ka vispareizāk: iemiesots.

—    Ie-mie-ie-sots? (Andreju Ivanoviču ļoti pārsteidza vēl trešās kombinācijās iespējamība.) Nudien, tas gan laikam būs pareizi.

Viņš iesita sev pa pieri un pasviedās sāņus, grasīdamies kaut kur skriet.

Es nesaprotu, Andrej Ivanovič, kādēļ jūs par to strīdaties? Tam taču nav nekādas nozīmes, un mācības gars nebūt nav uzsvaros.

—    Kā jūs sakāt: gars?

Andrejs Ivanovičs apstājās, taisoties nepalaist garām ne pušplēsta vārda.

—    Nu jā, kristīgās ticības gars! … Tas taču ir tikai lieks vārdu sagudrojums, nieki…

—    Tā gan, tā, — Andrejs Ivanovičs pamāja ar galvu. — Gars — tas pirmkārt (viņš pielieca vienu pirkstu), vārdu sagudrojums — otrkārt (viņš atkal pielieca vienu pirkstu). Varbūt vēl kaut ko pateiksiet?

—    Jums pietiks.

—    Labi! Tagad tik man viņš jāatrod, es viņu ar šiem pašiem vārdiem uz vietas satriekšu, nudien!

Andrejs Ivanovičs satraukts sāka soļot pūlī, ar acīm meklēdams savu antagonistu, bet es ar līdzjūtīgu skatienu pavadīju viņa ne visai stalto augumu. Kaut arī viņam piemita tīri juceklīga kaisle, es zināju, ka viņā rūgst, neatrodot izeju, patiesas un dziļas intereses … Tādēļ man bija nepatīkami redzēt viņa dziļo sarūgtinājumu par savu nevarību scholastiskās dialektikas priekšā.

Ai! Vai es šajā brīdī varēju paredzēt, ka manai līdzcietībai drīzumā radīsies daudz pamatīgāks iemesls? . ..

xm

Andrejam lvanovičam vajadzēja iegriezties pie pazīstama zemnieka kādā no tuvākajām sādžām ar zīmīgu vārdu — Sivucha1 . Viņš aicināja mani līdz, bet es jutos noguris un gribēju taupīt spēkus atceļam. Tādēļ mēs norunājām, ka viņš ies viens, bet es iziešu pēc kāda laika, iešu pa ceļu palēnām un Andrejs Ivanovičs mani panāks.

Es tā arī izdarīju. Paklaiņājis vēl pa tirgu, padzēris tēju un norēķinājies ar saimniekiem, uzliku plecos savu ceļa somu un palēnām kūlos pa taisno meža ceļu.

Tomēr izrādījās, ka Andrejs Ivanovičs aizsteidzies man priekšā. Iznākot no meža, es pēkšņi sadzirdēju viņa balsi:

— Ei, Galaktionič, nāciet šurp!

Viņš gulēja zālē veselas sabiedrības vidū pie zaļas telts, kas bija uzcelta mežmalā, sāņus no ceļa. Zili dūmi kā smalka strūkliņa vijās par zemi, nozuzdami krūmājā. Virs uguns karājās katliņš, un kāds zemnieks, pinkainu galvu un basām kājām, maisīja katliņā ar karoti. Otrs, arī izģērbies, gulēja pie uguns, balstīdams zodu delnās. Vēl kādi.

trīs cilvēki ar zābakiem un cepurēm, redzams, uz bridi apstājušies ceļa braucēji. Netālu stāvēja neizjūgti zirgi un gar krūmiem plūca zāli,

astes vicinādami. Vēl kāds neliels zemnieciņš, gluži pelēks un «balsens», gaišām acīm un neizteiksmīgiem vaibstiem, kuros slepus pastāvīgs mulss smaids, sēdēja ratos attālāk no citiem un jo bieži purinājās, odus dzenādams, un kasījās.

Sasveicinājies es vēlējos zināt, kādēļ te ir telts un ko viņi d.nu še laukā, tālu no sādžas.

—    Esam sargi, — teica zemē gulētājs, — tātad — aizsargāšanai . . .

Redzot, ka es labi nesaprotu, otrs, kurš ar karoti maisīja katliņu,

piemetināja:

—    Lai noslepkavotu un nelaupītu, mēs te esam nolikti.

Es nopratu, ka tas ir lauku postenis. Noņēmis ceļa somu un nolicis to pagalvī, es ar baudu izstiepos mitrajā zālē. Pār manu galvu kļavas ķetnainās lapas, saules staru caurstrāvotas, šūpojās garajos kātos, peldoties zilajā gaisā, un man likās, ka tās dreb aiz tādas pašas apzinātas baudas, kāda šajā mirklī pārpildīja mani. Pa to starpu kompānijā pie ugunskura atkal sākās saruna, ko bija pārtraukusi mana ierašanās. Pirmais iesāka Andrejs Ivanovičs.

—    Nu, nu, runā vien tālāk, nebaidies . . . Tas ir mans biedrs, vienkāršs cilvēks!

—    Nu, vairāk jau nekā nav. Bet es gan domāju: tas nevar būt, ka mums jāiegrimst zemē tādēļ, ka tēvu un tēvutēvu laikos mūs sadāvinājuši kungi un mēs tagad dzīvojam tēvu vietā. Tādēļ ka kungi toreiz gādāja par klosteri. Vai nu mazums kungu arī tagad vēl kapsētā guļ. Are, bija, zin, karš pie Sevastopoļskas. Es vēl biju zeņķis, tomēr atceros: izskrējām mēs ar bērniem aiz žoga, skatāmies, ved no meža melnos ratos darvotu šķirstu, bet šķirstā, zin, kritis pulkvedis — brauc uz klosteri, lai apbedītu. Un ne tikvien kā pulkveži, te arī ģenerāļi guļ . . .

—   Ne uz to pusi! — bargi noteica Andrejs Ivanovičs. — Ko tad tu uz ģenerāļiem nogriez? Labāk pastāsti par to burvi. Rau, ko viņš tev teica. Tātad tu viņam atbildi, bet ģenerāļus liec mierā!

—   Jā-a! Te tev nu bija … — kāds no ceļavīriem dzēlīgi apstiprināja.

Es sapratu, ka atkal esmu atnācis uz strīdu, un man kļuva skaidrs pretinieku savstarpējais stāvoklis. Sargs Ivans Savins — klostera ciemata zemnieks, varbūt kāds Pjotra Aleksejeva vai Sidorkas Timofejeva tiešs pēctecis, kurus senos laikos, kā mēs jau agrāk dzirdējām, meklēja, ķēra, sita ar pātagām «par nesaprātīgu un lopisku pārdrošību» un nometināja agrākā dzīves vietā, «lai vientuļā mītne jo vairāk tiktu izslavēta un nebūtu tukša» .. . Sidorka Timofejevs sen jau dus zem vecā krusta ar visu apbedītās draudzes «spēku», viņa pēcteči samierinājušies ar

klosteri… Bet visapkārt palicis daudz nesamierinājušos… Savina sarunu biedri ir bezpriesternieki no apkārtnes sādžām, kuri šoreiz atgriežas no tirgus. Strīda cēlonis — «Oranas lauka» turpmākais liktenis . . . Vecticībnieku iedzīvotājos, kas kāri uztver katru cilvēciskās vājības izpausmi klostera mūku vidū, klīst teiksma, kas vēstī, ka kādreiz visai šai vietai lemts iegrimt zemē kā Sodomai… Vecās ticības ļaudis piedraud ar to arī ciematam … Andrejam Ivanovičam šajā lauku disputā pie «sargu» telts šoreiz ir viņam ne gluži piemērota vidutāja jeb priekšsēdētāja loma . . .

Ivans Savins par burvi neatbildēja tūliņ. Es neskatījos uz viņu, bet skaidri iedomājos viņa mierīgo seju, zilo acu atklāto skatienu, pinkaino, gaišmataino galvu un lēnās kustības. Viņš turpināja apmaisīt katliņu, un, kad atkal ierunājās, viņa balsī bija dzirdama mierīga pārliecība, kā jau cilvēkam, kas neuzspiež savus ieskatus citiem, toties ir cieši pārliecināts par to, ko runā.

—    Par to burvi gan ir tiesa. Bija, zin, vienam mūkam melnā grāmata. Ar to pašu grāmatu viņš panāca visu … Reizēm viņa cellē cauru nakti dega uguns: kaut ko taisa vai arī lasa to grāmatu. Un uztaisīja viņš zemes līdzību, tā sakot, tādu kā zemeslodi, un tur tev ir saule un zeme, un zvaigznes. Uzvelk atsperi, un sāk tā zeme griezties, un saule uzlec, un mēness tek ap zemi, un, rādās, arī zvaigznes savās vietās… Kā dievam, tā arī viņam . . uz mata!

—    Nu, es domāju, te nav nekāda grēka, — saka Andrejs Ivanovičs, — tāpēc ka tas ir tā sauktais globuss.

Es pagriezu galvu, lai redzētu, kādu iespaidu atstājuši šie pilsētas cilvēka vārdi uz sarunu biedriem, lzdzirdis viņa spriedumu un tik gudru vārdu piedevām, vecticībnieks dažus mirkļus raudzījās mulsu skatienu.

—    Nav grēka, tu saki? Šitāda lieta? . . .

—    Tā gan stāsta, ka te vēl grēka neesot, — Savins turpināja, — tāpēc ka tā ir līdzība dievam par godu, cilvēku pamācīšanai… Bet nu jūs paklausieties tālāk. Tātad viņš kādu laiku nodzīvoja un nomira ātrā nāvē, bez grēku nožēlošanas. Pakrita savā cellē un nomira.

—   Te jau redzams, ka dievs vairs necieta, — sprieda raskoļņiks.

—    Nu tātad, kad viņš nomira, vajadzēja atvērt lādes. Bet atslēgas viņam manīgi pielāgotas: izmocījās šā, izmocījās tā — neko neizdarīja. Pasauca, zin, šim darbam vienu mūsu sādžinieku… Tas bija veikls meistars. Viņš arī atslēdza.

—    Nu?

—   Tiešām nelabi. . . Vienā lādē, zin, nauda guļ saiņiem, aukliņam pārsieta. Viņš, ače, ne reizi vien bija braukājis apkārt ar svētbildi . . . Bet, kad otru atvēra, tad tur nu gan — pti! … Grēks pat teikt: lādē guļ iztaisīta meiča, gluži kā dzīva …

Pacēlies uz elkoņiem, vecticībnieks kvēlojošam acim nenocietās un, pārtraucis stāstītāju, nobeidza runu pats:

—    Un, paklau, ja tai meičai piegrūž pakrūtē, — tūliņ t.i vai sacīt nekaunīgus vārdus …

—    Pieņemsim, ka tos vārdus mēs nedzirdējām, — teica Savins.

Andrejs Ivanovičs klusēdams domīgi kratīja galvu. Viņa izskatu

uzmundrināts, vecticībnieks sāka runāt ar kaislīgu satraukumu.

—     Bet tas taču, brālīt manu, ko viņš stāsta! … Tā taču visiem l>i|i atklāta dieva zīme, ka viņš, debesu tēvs, nevar to ciemu vairs paciest. Piesmirdis!

Katliņš sāka vārīties. Savins nostūma katliņu no uguns un pēc tam mierīgā balsī sacīja:

—    Zīmi, brālīt, arī vajag saprast, kāpēc tā tiek dota. Redziet,

to viņš atkal pareizi saka, ka bija zīme. Tagad mūsu «rindā» — varbūt esat redzējuši — stāv maza baznīciņa. Tur agrākos gados bija īsts zaņķis. Un tad nu ap tirgus beigām sanāca mordvieši, ka ne pārredzēt. Agrākos gados, vēl ne tik sen, viņiem tur bija spēju vieta: meitas mēdza iet rotaļās, dziedāja dziesmas, bet puiši spēlē ermoņikas, stabules pūš… Un tas viss, ače, pie paša klostera; protams, labi jau tas nav. Tur visādi gadījās . . . Un reiz, zin, uz šīm spēlēm atnāca tāda savāda meiča. Mordvieši visi baltos apģērbos, bet tā meiča melnā, tikai ap galvu apsiets balts lakatiņš. Sī atnāca, nostājās spēles vidū, stāv, rokas šitā izstiepusi, acis raugās uz vienu vietu. Bet, kas par meitu, nav zināms. Tad nu mordvieši aizgāja no spēļu vietas, bet viņa tik stāv. Uznāca nakts, bet viņa nekust ne no vietas. Pašās beigās, ticat vai ne, rītausmā mūsu sievas izgāja govis dzīt. . . tīrie brīnumi: laukumiņa vidū stāv meita, taisni kā tēls, visus cilvēkus pārbiedēja . . . Citas gāja klāt, prasa: «Sak, ko tu, meitiņ? Kādēļ tā stāvi?» Ne pušplēsta vārdiņa. Nu, tad jau bija skaidrs, ka tā lieta nav ivienkārša. Atbrauca policijas priekšnieks Voroņins, ar varu aizveda meitu no tās vietas, un pēc tam viņa sāka izskaidrot: «Atnācu,» viņa saka, «uz spēlēm un te pēkšņi redzu: visapkārt viss iegrimst zemē . . . Viena pati es stāvu uz mazas vietiņas, un nav kur kāju spert.. . Bet svētbilde uz mākoņa paceļas debesīs …»

—    Nu, lūk, redziet! — vecticībnieks uztvēra. — Tā taču jau atklāta zīme, ka viņu ciems nepastāvēs . . .

Andrejs Ivanovičs domīgi pakratīja galvu un, griezdamies pie Ivana Savina, teica:

—    No tā es redzu, ka ar jums, ak vai, nav labi . ..

—     Bet es tā nedomāju, — Ivans Savins atbildēja, — nevar būt, ka mums jāiegrimst zemē. Tāpēc, mīļais cilvēk, padomā pats: pirmkārt, spēles kopš tā laika izbeidza, tajā vietā ar svētbildi noturēja aizlūgumu un uzcēla baznīciņu . ..

Ko nu par spēlēm! .. . Neba spēles vien, — pārtrauca otrs,

sasmirdis jūsu ciems tā kunga priekšā kā Sodoma! …

Ivans Savins nocēla katliņu pavisam no uguns, pagaršoja biezputru uii teica otram «sargam»:

—    Gatava, krusttēv Silantij, lai mazliet padziest. — Pēc tam, griezdamies pie sarunu biedra, atbildēja: — Sitās tavas runas, brāl, cilvēka prātam nav aptveramas. . . Tas nav zināms. Protams, arī mēs esam grēcīgi, bet, kazi, mūku dēj tas kungs mūs nepiemeklēs. Viņi paši par sevi, mēs par sevi… vai tad mēs mūkus pielūdzam? Mēs pielūdzam dievmāti, redz ko… Un par jums taču arī bija zīme …

—   Visādi gadās! — drūmi noteica vecticībnieks un piecēlās. — Nu mums laiks jūgt.

Viņš ar biedru aizgāja pie zirgiem.

«Balsenais» zemnieciņš, kas bija sēdējis ratos un ļoti uzmanīgi noklausījies visu sarunu, pienāca pie uguns un, ar rokām vēderu kasīdams, teica, šķelmīgi mirkšķinādams uz aizgājušo pusi:

—    Nepatīk . . . Kad par šiem sāk runāt, tad jāiet jūgt. . .

Un pēc tam, pastāvējis kādu brīdi, viņš atkal pasmaidīja un teica:

—    Bet pie mums, paklau, vēl viena, jauna ticība nākusi klāt. . . Austrēķeru, vai, kā stāsta. Savu baznīciņu gribot celt.

—    Bet kāda tad, tu saki, parādība bija par šiem? — Andrejs Ivanovičs griezās pie Savina.

—    Jā, tā arī nav nekāda nieka parādība. Te apkārt staigā viņu zēns bezprātis. Ekur, nesen veselu sādžu nosvilināja, bet pirms tam bija pie mums klosterī nelaikā uzlīdis tornī un tik ņēmās zvanīt . . . Satrauca visus ļaudis. Vienkārši sakot, tas puika ir plānprātiņš. Bet kādēļ kļuva par plānprātiņu? Tad redz, kādēļ. Viņš tiem bija labākais priekšā lasītājs un šo sanāksmēs lasīja popa vietā. Lūk, stāsta: «Reiz,» — pats taču to stāsta, kad nāk pie prāta, «daudz,» viņš saka, «lasīju, visu izskaidroju pēc sava prāta, zināju dieva lietas kā savus piecus pirkstus . . . Noguru. Izgāju,» saka, «uz lieveņa, nostājos,» saka, «pret vēju mazliet atvēsināties. Tas notika vakarā. Pie debesīm spīd zvaigznes un mēness — gaišs kā dienā. Tikai dzirdu,» saka, «virs meža kaut kas sprakšķ. Paskatos turp: pār mežu laižas spārnots pūķis, laižas briesmīgi liels pūķis, zvīļo vienās liesmās un tarkšķ kā tarkšķis … Es nepaguvu,» saka, «ne attapties — tas jau pusi debess aizsedzis un nāk uz mūsu sādžu, taisni man virsū, un atpleš rīkli . . .» Istabā puisi gaida gaidīdami, bet viņa kā nav, tā nav. Gāja raudzīt, bet viņš guļ zemē kā bluķis, gluži kā beigts. Un kopš tā laika zaudējis prātu. Ja kādreiz arī atjēdzas, tad tikai uz mazu brīdi . . .

—    Galaktionič, vai jūs neguļat? — jautāja man Andrejs Ivanovičs.

—    Nē, Andrej īvanič, neguļu.

—    Vai klausāties? .

—    Klausos.

Viņš brīdi klusēja, acīm redzot gaidot no manis vel kaut ko, tad teica (es pie tam iedomājos viņa saraukto pieri un domīgo skatienu)-

—    Tiešām apbrīnojama lieta! … Cik gadu jau mēs pilsētas dzīvo jam un nekādus brīnumus neredzam. Bet pie jums visapkārt, kurp lik pagriezies, brīnumi. . . Jūs laikam esat pārāk vientiesīgi . . .

—     Ak mīļais! — teica Ivans Savins. — Vai tad pilsētas cilvēku maz var pielīdzināt lauciniekam? . . . Tu, sacīsim, esi kurpnieks. Tu nopērc ādas, pašuj zābakus, nes tos kungam vai, teiksim, tirgotājam. Viņš tūliņ skatās: švītīgi zābaki, āda laba, tavu darbu pazīst un apjautājas tev par cenu. Tu, piemēram, prasi piecus rubļus, viņš piesola tev četrus. Bet jūs abi droši zināt, ka tie zābaki aizies par četri ar pusi. Ja tev, teiksim, kāda vajadzība, tu atkal viņam palūgsi. Vai es pareizi saku?

—    Nu, nu! . . . Kālab tu visu to stāsti?

—    Tālab, ka tu dzīvo pats savā ziņā un tev vajadzētu vairāk cienīt darba devēju. Bet laucinieks . . tas visnotaļ staigā dieva ziņā. Patlaban stipri tveicē, bet aiz meža, edz, jau paceļas mākonis. Tev tas nekas, vienīgi var gadīties, ka izmirksi. Bet zemnieks jau prāto, kam debesu tēvs šo mākoni sagatavojis. Tagad tas labībai noderīgs un mums jāpateicas dievam. Bet citreiz gadās tā, ka labība nobriedusi, pēkšņi uzpūš dzestrums, nāk nākdams krusas mākonis. Tad zemniekam jāgriežas pie dievmātes; mēs paceļam svētbildi, lūdzam: jel novērs! Un tad, ja viņa vēl varēs mūsu grēkus paciest, tad aizstāvēs, aiznesīs mākoni garām. Bet, ja vairs nevarēs paciest, mēs būsim postā. Redz, kā . . .

—    Vai jūs no svētbildes redzat ari aizstāvību?

—    Ai, kā tad neredzam! Skaidri redzam. Ne tik sen, pirms trim vai četriem gadiem, parādījās uz labības tārpi … Un nekur citur, tikai pie mums . . . gan uz rudziem, gan uz prosas, pt linus grauza kopā. Pats maziņš, melns, pūkains, acis dzēlīgas, bet, ja pakaitina ar salmiņu, tad tas saslienas, jāsaka, gluži kā čūskulēns. Negants tārps! . . . Aizgāju es ar puiku, brāļadēlu, druvu apraudzīt. Iesitām ar rīksti pa vārpām, tici vai netici, kā lietus, taisni kā lietus bira tie tārpi zemē. Nu redzam, tāda sodība, tad citādi nevar — jāpaceļ svētbilde. Pacēlām, apstaigājām ar aizlūgumu, un pēkšņi radās mākonis, milzīgs mākonis, un dzina pār laukiem vēju un negaisu. Ko jūs domājat, izgājām no rīta uz lauka — neviena tārpa! . ..

—    Bet vai gadījies arī, ka slimos izdziedē?

—    Senākos laikos daudzreiz gadījās. Bet tagad nav dzirdēts. Grāmatās gan rakstīts . .. Ače, par mēri un tad par slimajiem . . .

—    Bet mēs tomēr pieredzējām no svētbildes īstas brīnuma lietas, — iejaucās sarunā «balsenais» zemnieciņš, — un, zin, nemaz ne tik sen. Tātad dzīvoja mūsu pilsētā kāda tirgotāja, un tai tirgotājai bija vārgulīgā meita. Ar trīspadsmito gadu to sarāva čokurā, kājas pamira, un viņa vairs neauga lielāka. Aizvien tik sēdēja uz mūrīša, un, ja gadījās uz viņu svešam cilvēkam paskatīties, šķiet, gluži mazs meitēns, bet ap to laiku tai jau bija septiņpadsmitais gads. Arī viņi daudz lūdza, cik svētbilžu nepacēla, bet spēks kā nenāk, tā nenāk! .. . Zin, arī Počajevas svētbilde nevarēja palīdzēt… Un tad nu reiz tā meita redzējusi sapnī sirmu vecīti. «Aizej,» viņš saka, «tu, sāpju meita, uz N. ciemu pie Nikolas.» Nu, viņi arī aizbrauca. Un ko jūs domājat: nolika meitu zemē, atnesa svētbildi, un sāka tā meita pamazām celties kājās. Pati vēlāk stāstīja: kad nesuši svētbildi, viņu kā vējš apdvesis no galvas līdz kājām — tātad izplūdis spēks. Un kopš tā laika meita izstiepās gluži taisna un kļuva tāda skaistule! . . . Pēc trim gadiem aizbrauca ar māti uz to ciemu — garīdznieks viņu ir nepazina. «Bet kur tad,» viņš prasa, «slimniece?» — «Es jau,» viņa saka, «esmu tā slimniece.» Ar labu vīru apprecējās, nudien! … Viņam pilsētā pašam savs veikals un krietns kapitals.. . Eče, brālīši, kāds brīnišķīgs brīnums pie mums notika! — Un «balsenais» zemnieķelis apmierināts paskatījās uz mums.

—    Zināms, gadās, — noteica Ivans Savins.

—    Galaktionič! — Andrejs Ivanovičs atkal man uzsauca. — Vai jūs to dzirdējāt?

—    Dzirdēju.

—    Bet kā jūs domājat, vai tas var būt?

—    Es domāju, ka viņš nemelo.

—    Ek, ne uz to pusi: nemelo! . . . Kālab lai viņš melotu? Naudu par to nedos . . . Bet jūs pasakiet, kur tad ir tas spēks! Teiksim tā: kolerai arī pašai jāpāriet — mūžīgi taču tā nevar būt.. . Ap to laiku atnesa svētbildi. Kolera tātad izbeidzās — brīnums! … Nu labi, un ar lietus līšanu tas pats: vējš atdzina mākoni. Bet ja nu to meitu, kas trīs gadus sarauta čokurā, pēkšņi izstiepj taisnu un tātad pilnīgi iztaisa no tās cilvēku … Kā tad tas var būt?

—   Ticība, Andrej Ivanovič …

Andrejs Ivanovičs atkal brītiņu nogaidoši klusēja.

—    Jūs sakāt — ticība? … Tā jau ir. Ek jūs kungi, kungi! . . .

Un Andrejs Ivanovičs neapmierināti atmeta ar roku.

xiv

Viņš bija stipri saīdzis, un, kaut gan vispār bija ļoti grūti ikreiz izsekot viņa diezgan untumainā garastāvokļa vienas vai otras pārmaiņas cēlonim, tomēr šoreiz man likās, ka es viņu saprotu. Ivana Savina stāsti, tā mierīgā balss, negrozāmā pārliecība un acīm redzamais patiesīgums, — tas viss bija atstājis uz pilsētnieku stipru iespaidu. Viņš neviļus padevās ticības brīnumiem un tiešai saskarei ar noslēpumainiem dabas spēkiem. Pie tam manī viņš ar' parasto nervoza cilvēka jutīgumu uztvēra pilnīgi citu garīgo noskaņojumu, ne mazāk negrozāmu, un tas jauca viņa iespaidu viengabalainību. Viņš nespēja savus jautājumus skaidri formulēt, es viņa izaicinājumiem nepadevos, un l.ideļ Andrejs Ivanovičs kaut ko ņurdēja un dusmīgi nolikās gulēt pie telts.

—    Andrej Ivanovič, vai tad neiesim? . . .

—    Kur jums jāsteidzas! — viņš īdzīgi atbildēja.

Ar izbrīnu es manīju, ka, parasti mundrs un nenogurdinām ;, viiP tagad grozījās laiski un ar zināmu piepūli. Tādēļ man neviļus pazibēja aizdomas par kādu jaunu dēku Sivuchā, kad viņš bija aizgājis uz turieni apmeklēt kādu paziņu.

Pretim es nerunāju. Man bija patīkami klejot šais laukos neprātojot un neraizējoties par to, vai noliktajā laikā mēs aiziesim līdz paredzētajām naktsmājām vai arī blandīsimies naktī, kur pagadīsies.

Andrejs Ivanovičs drīz sāka krākt. «Balsenais» zemnieciņš, kas bija atbraucis kaut kur no tālienes, jūdza zirgu, sargi, pārmetuši krustu, nosēdās pie sava katliņa, un līdz manim atlidoja klusas sarunas vārdi. Sākumā runa bija par kādiem tur divarpus rubļiem un par jaunām stīpām nesen pirktajiem ratiem. Bet pēc kāda laika, kad kļavas lapas, uz kurām es skatījos, saplūda nenoteiktā zaļā nojumē, kas mani apņēma no visām pusēm, no šīm divām balsīm izdalījās Ivana Savina krūšu baritons. Viņš nesteigdamies kaut ko ilgi un monotoni runāja. Vārdus es neatceros, atceros tikai, ka sākumā man nāca smiekli, vēlāk likās dīvaini. Es jutu, ka pamazām, jo vairāk zaļā nojume nozuda skatienam, es aizvien vairāk un vairāk nonāku Ivana Savina varā. Un pēkšņi es ieraudzīju savādas debesis, ne tās, kuras redzēju nesen, un savādi mākoņi klīda pa tām kā miglains ganāmpulks, un Andrejs Ivanovičs dzenāja tos no vienas malas uz otru, vēcinādams milzīgās rokas. Tai brīdī es vēl atcerējos, ka skatos uz visu to ar kādām svešām acīm. Bet pēc tam viss satumsa; kaut kur tālumā mirgoja vientuļa uguntiņa mūka burvja cellē, tad aizlidoja pūķis, kas sprakšķēja, kā sprakšķ ugunsgrēks sausās ēkās, un beidzot parādījās nezināmā meiča melnā apģērbā un ar baltu lakatiņu. Pēc viņas ierašanās zeme nodrebēja no dobja, tāla trieciena. «Posts,» es teicu sev Ivana Savina balsī, «tagad mums katrā ziņā jāiegrimst zemē.» Un tūliņ nolēmu, jau pats no sevis, ka daudz labāk … pamosties.

XV

Un es pamodos. Pirmajā mirklī es nevarēju apjēgt, kur esmu un kas ar mani notiek, un kādēļ man grūti izkustēties no vietas . . . Virs manas galvas nemierīgi drebēja kļavas lapas, taču tagad tās nemirdzēja saules staros spilgtajā zilgmē, bet bāli iezīmējās uz tumšā, svina pelēkā fona. Aiz meža cēlās milzīgs mākonis un kļuva aizvien plašāks, klusu izplezdams savus spārnus pār debesīm. Joņiem no tā atbrāza vējš, un tālumā ducināja pērkons.

—    Celieties drīzāk, Andrej Ivanič, jāaiziet kaut līdz sādžai!

Uguns bija izdzisusi. Sargi gulēja teltī. Ceļavīri bija aizbraukuši.

Bija vēls, un tuvojās negaiss. Andrejs Ivanovičs pamodās, izberzēja acis un savukārt sāka modināt kādu zemnieku, kas gulēja pie telts. Laikam tas bija pienācis pie mums, kad mēs au gulējām.

Zemnieks kaut ko noņurdēja un piecēlās.

—    Celies, krusttēv, citādi izmirksi .. Ei, bet liekas tā kā pazīstams. Es taču tevi kaut kur esmu redzējis …

Zemnieks pamirkšķināja acis un samulsis atbildēja:

—    Kur tad citur kā Sivuchā.

—    Kā tad, Sivuchā.. . Bet atļaujiet man, cienījamais, uzzināt, kādēļ jūs mani piekāvāt, kāda iemesla dēļ?

—   Ak dievs, — es brīnījos, — Andrej Ivanovič, vai tiešām atkal? …

—    Slepus man uzglūnēja. Jemeļka, nelietis, samācījis. Un vēl šis cienījamais iejaucās.

—    Bet mēs taču, — zemnieks kaunīgi taisnojās, — vai tad mēs vien? Citiem līdz … Kā citi, tā arī mēs . . . Stāsta: tu, mīlīt, esot pārāk liels palaidnis …

—    Bet vai tu esi redzējis, ka es dzenu palaidnības? — jautāja Andrejs Ivanovičs ar jūtamu apvaldītu niknumu.

—    Redzējis gan neesmu, mīlīt, nav ko melot… Jo biju piedzēries.

—      Paskaties tikai uz šiem cilvēkiem: paši pierijas, bet pēcāk -citus piekauj . . . Na-ci-ja, nav ko teikt! — man negaidot piemetināja Andrejs Ivanovičs ar patriotisku sarūgtinājumu.

—    Ko tad nu mēs? Mēs tiešām bijām iedzēruši, — zemnieks rāmi runāja, — pa svētkiem bijām pie radiem. Nu, un. . . iedzērām, tas tiesa … Tā taču nav nekāda nelaime, mēs paši izturamies mierīgi. . . guļam. Bet tu, stāsta, naktsmājā nevienam neesot devis mieru. .. Mēs jau neko, bet sievas sūdzējās: tu, paklau, cauru nakti esot kā bumba vēlies, tikpat kā ezis pa istabu . . .

—    Pti! — Andrejs Ivanovičs nospļāvās un, nebildis vairs ne vārda, ātri uzlika somu un gāja projām pa ceļu.

Es viņu panācu, un mēs gājām klusēdami. Andrejs Ivanovičs, redzams, sirdījās un kļuva grūtsirdīgs. Negaidīti iegūtā slava, kas varēja nonākt Matrjonas Stepanovnas ausīs, uztrauca viņu visvairāk. Arī Sivuchas cīņas rezultāti, par kuriem viņš neko neklāstīja, laikam gan pievienoja savu tiesu rūgtuma viņa garastāvoklim. Beidzot mākonis pārklāja debess lielāko pusi un draudēja ar lietusgāzi, bet līdz sādžai bija vēl tālu.

—    Ne-kad vairs neiešu! — nikni teica Andrejs Ivanovičs. — Nemaz neaiciniet! Grēks vien ir ar šiem ļaudīm. — Un tad viņš melancholiski piemetināja: — Bet laba cilvēka priekšā es palieku gluži par krāpnieku.

—    Par kuru jūs runājat? — es jautāju.

—    Par kuru? Zināms, par Ivanu Spiridonoviču, par darba devēju. Zābakiem taču akurāt šodien termiņš . .. Droši vien gaida.

—    No kura laika viņš jums kļuvis par labu cilvēku? Cik tad sen, ka jūs uz viņu dusmojāties?

—    Dusmojos! . . . Savādi jūs runājat: vai maz par ko mēs dusmojamies! . . . Zemnieks uz ķeizaru trīs gadus sirdījās, bet tam nebija ne jausmas. Tā arī mēs. Bet tas man jāsaprot, ka Ivans Spiridonovičs ir mans pirmais labdaris. Kad arī pie viņa aiziešu, vienmēr labprāt iedos vienu otru rubli. Pēc tam, zināms, nospiedīs zemāku cenu .. .

—    Nu, lūk, redziet!

—    Nekas te nav redzams … Ja mūsējos nespaidīs, mēs pavisam aizmirsīsim dievu … Bet kā tad ir: vai man nav sejā zilumi?

Es uzmanīgi apskatīju Andreju Ivanoviču un devu nomierinošu atbildi.

—     Jātencina arī kaut par to! Ģimenes cilvēkam tas visļaunākais, — ~viņš paskaidroja ārsta tonī. — Ģimenes cilvēku tu labāk ar ilksi visgarām noslānī, bet pie sejas pirkstu nepiedur.

—    Nu, nu . . .

—    Kas par 11u? Ko tad jūs saprotat! . . .

Es atcerējos Matrjonu Stepanovnu un tādēļ vairs pretim nerunāju. Turklāt Andrejs Ivanovičs, apstākļu nospiests un taisīdamies «uzmaukt sakas», pilnīgi pārvērtās. Pret mani kļuva spītīgs un ātri sakaitināms, par «nāciju» runāja nicinoši, toties par tirgoņiem un darba devējiem atsaucās melancholiski godbijīgā tonī. Mūsu ceļojuma pirmās dienas nevaldāmais demokrātisms viņam bija pavisam izgaisis.

Daļēji es to piedēvēju tuvajam negaisam.

Mākonis jau aizklāja debesis un, joprojām sabiezēdams, nāca aizvien zemāk, nolaižoties pār laukiem, kur nobriedusi un izbalējusi labība locījās un plaka pie zemes. Uz šī mākoņa tumšā fona daži atrauti miglāja gabali, opala atblāzmas caurausti, trauca kaut kur nemierīgi un ātri, gluži kā aizkavējušies jātnieki, kas bēg gar uzbrucējas kolonas bīstamo fronti. Pērkons dārdināja bargāk un dobjāk, un brīžiem šaudījās spožs līkloču zibens, vagodams sabriedušos negaisa mākoņus.

Ceļš likās tukšs. Pakalnā mēs aizsteidzāmies garām tikai kurlajam ebrejam kareivja šinelī, kuru bijām sastapuši pirmajā dienā. Viņš sāka mums stāstīt, kā pazaudējis lakatu un gājis desmit verstu atpakaļ, cerēdams to atrast. Bez tam viņš esot lējis asinis par ticību un lieliski spēlējis uz tamburina … Tas viss bijis kādreiz, tālā pagātnē, bet tagad viņš ir kurls un nabags, un nelaimīgs .. . Sasprindzinātajā gaisā viņa balss skanēja kaut kā sevišķi griezīgi un vienmuļi. Tomēr, pamanījis, ka mēs pievēršam viņam maz uzmanības, un bez tam, neraugoties uz savu kurlumu, sadzirdējis stipru pērkona grāvienu, viņš pēkšņi sacēla sava pelēkā šineļa stērbeles un skriešus aizmetās pa ceļu.

Druvās liecās un līgojās rudzi, mežs, kas ziloja priekšā, nobalēja, izplūda un izgaisa, pār laukiem šalkdami trauca mums pretim līgani lietusgāzes stabi, savienodami debesis ar zemi. . .

— Ko tu neteiksi, ir gan svētki! — Andrejs Ivanovičs sacīja, pārlaizdams bezcerīgu skatienu miglas un lietus plīvuros ietītajam plašumam.

Tad viņš žigli novietoja savu jauno naģeni ceļa somā, kamēr pirmās lāses dobji nopaukšķēja ceļa putekļos . . .

1HR7.

SAULES APTUMŠOŠANAS

(Dabas apraksts) I

Garš kuģa svilpiens. Pamostos. Aiz plānās kuģa sienas ūdens, ko atpakaļejošā gaitā met rats, šjakst, dauzās un krāc. Cauri šim troksnim it kā no tālienes vaid svilpiens žēli, stiepti un skumji.

Jā, es braucu uz Jurjevecu skatīties saules aptumšošanos. Kuģim tur jānonāk pusdivos naktī. Es tikai nesen kā iemigu, un tagad jau jāceļas. Vajadzēs dažas stundas gaidīt kaut kur tukšā ielā, jo Jurjevecā viesnīcu nav.

Diez kāds gan laiks? Skatos pa logu. Kuģis jau apstājies; vilnis, aiztraucot no kuģa bortiem, tikko pazib un nozūd tumsā. Tālais krasts vāji saredzams miglā, debesis klāj mākoņi, no loga dveš drēgnums, — vēstneši, kas nav visai labvēlīgi novērošanai .. .

Viens otrs pasažieris pieceļas. Sejas miegainas un ne gluži apmierinātas. No āra dzirdama rosīšanās, uz piestātni izmet tauvas. «Gatavs!» sauc kāda aizsmakusi, it kā drēgnuma piesūkusies un neapmierināta balss.

Kamēr es pošos, viens no braucējiem, pēc izskata sīks Volgas tirgotājs, paguvis jau noskriet piestātnē un atgriezties uz kuģa. Viņš brauc līdz Ribinskai.

—    Nu, kas tur ir? — viņam jautā biedrs, kas guļ uz sola, ģērbies samta vestē un krievu kreklā. Abi tie ne visai tic, ka saule varētu aptumšoties.

—    Kas to lai zina, — uzrunatais atbild, — tā kā līst, ka nelīst, kaut kas tamlīdzīgs. Bet krastā, paklau, redzams tornis, bet tornī asprātis stāv.

—    Nu?

—    Nudien! Vari iet pats paskatīties.

Jau vairākas dienas tautā klīst baumas par aptumšošanos un par to, ka Ņižņijā sabraukuši astronomi, kurus pelēkā publika saukā te par «asprātiem», te par «astrlaužiem»'. Šie vārdi tagad bieži dzirdami uz Volgas un pa daļai skan ironiski («Svešzemju asprāti! Zina vairāk nekā dievs…»), pa daļai pat naidīgi, it kā viņu saceltā kņada un nesaprotamie sagatavošanās darbi paši par sevi varētu izraisīt baiso notikumu. Iepriekšējā vakarā brošūra «Par saules aptumšošanos 1887. gada 7. augustā» bija manāma vienkāršās tautas vidū. Tajā tika paskaidrots, kas ir saules aptumšošanās un kādēļ to izdevīgi novērot, starp citu, no Jurjevecas. Taču vairums trešās klases pasažieru un arī ievērojama daļa no otrās klases izturējās pret to atturīgi un pat ar salta naida pieskaņu.

Bet «vecās ticības» cilvēki sargājās ņemt to rokās un brīdināja arī citus.

Izeju ārā. Piestātne diezgan tālu no krasta. Uz krastu izmestas retas dēļu laipas, ko šūpo vējš, pie kam laipas žēli čīkst, ņerkst un vaid. Mūsju kuģis dosies tālāk, bet mazā piestātnes istaba ir pilna. Miegaini, noguruši un it kā par kaut ko sarūgtināti cilvēki nāk aizvien klāt. No āra līdz ar vēju sejā dveš drēgnums, un brīžiem smidzina lietus. Pār kauliem skrien drebuļi.

Pilsētele izpletusies gar labo krastu kalna pakājē, šur tur pavīd gan balta siena, gan paspīd vāja uguntiņa, gan augstā zvanu torņa siluets, kas paceļas nakts miglainajā gaisā. Kalns neskaidri iezīmējas pret mākoņainajām debesīm, aizsegdams visu ainavu ar drūmu, masivu ēnu. Upē, pie tādas pašas piestātnes kā mūsējā, klusēdams stāv «Samoļots»,

1 Sakropļots vārds «астроном» — astronoms. «Остроум» — burtiskā tulkojuma nozimē «asprātis», «астролом» — «astrlauzis». Red.

kas speciālā braucienā no Ņižņijas atvedis šurp «zinātniekus», bel pārupē, p|avainajā malā pamazām dziest ugunsgrēks: novakarē aizdegusies baļķu noliktava, un tagad uguns, it kā pa nakti paēdusi un nogurusi, vijas gar pašu zemi, te aizsegdamās ar dūmiem, te atkal paceldama asas liesmu šķautnes. Nakts, snauda, upes šļakstēšana, piestātņu un laipu vaidi, priekšrlta tumsa, ugunsgrēka blāzma un gaidāmais nopm,īstai:, notikums — tas viss noskaņo iztēli, un mans skatiens neviļu , nieklc torni un uz tā stāvošo «asprāti», kaut gan, starp citu, es ļoti labi zinu, ka tā ir aplamība, jo vairāk tādēļ, ka cilvēks tornī tādā tumsā noteikti nebūtu saskatāms. Tomēr, ejot pa kuģa klāju, kas bija pieblivets ar strādniekiem, es dzirdēju tās pašas valodas; daudzi skatījās un redzēja: stāv tornī un kaut ko vēro nakts miglājos.

Savukārt, cieši ielūkojies, es saskatu kāda augsta priekšmeta kontūras, kas iegriežas debesīs. Man tā vien liekas, ka tas ir rūpnīcas skurstenis, kas arī izrādās taisnība. Mani sarunu biedri arī atceras, ka šajā vietā atrodas visiem labi pazīstamā rūpnīca. Teiksma izzūd.

Izrādās, ka tvaikonis tumsas dēļ vēl uzgaidīs; iepriecinātā un nosalusī publika metas atpakaļ kajītēs. Atver bufeti, miegaini sulaiņi sāk skraidīt ar tējkannām un paplātēm. Uz klāja dzird klusas sarunas, šur tur skaita lūgšanas un apspriež antikrista atnākšanas pazftnes . . . Vienai no šīm pazīmēm ir tīri vietējs raksturs. Kāds vecis stāsta klausītājiem, ka uz Jurjevecu atbraucis vācietis-asprātis un mēģina ļaudis piedabūt savā pusē. Rūpnīcas Griška jau esot pārdevies par divdesmit pieciem rubļiem .. .

—    Bet viņu taču pieņēmuši par sargu pie ķīķeriem, — kāds no tumsas paskaidro.

—    Par sargu! . . . Bet kāpēc viņam lika krustu un jostu noņemt? Kā tu to saproti?

To tiešām grūti saprast. Sarunas apklust.

Pēc kāda brīža es paskatos pa kajītles logu: debesis bālē, tajās, parādās miglaini mākoņu apveidi, kas slīd no ziemeļiem uz dienvidiem.

Ii

Ap pulksten četriem mēs izkāpām krastā un devāmies uz pilsētu. Ausa pelēks rīts, mākoņi neizklīda. Pie piestātnēm kā smagnēji, tumši plankumi stāvēja kuģi. Uz tiem nebija manāma nekāda kustība. Tikai mūsējais sāka «urķēt krāsnis», pūta dūmu mutuļus un smagi elsoja, laiski posdamies agrajā ceļā.

Krastmala vēl tukša. Tikai naktssargi raudzījās uz nepazīstamo cilvēku pulciņiem, kas gāja pa piekrastes ielām . . . Viņi raudzījās klusēdami, bet ar tādu kā īdzīgu vērību. Viņi nolikti «kārtības dēļ», bet nu arī -dabā gatavojās nekārtība un nezināmi cilvēki diezin kādēļ rīta agrumā taisās ielavīties mierīgā, pavisam nevainīgā pilsētā.

—    Atļaujiet jautāt, — griezās viens no sargiem pie jaunu kungu grupas, kas gāja man pa priekšu, — vai tad, par piemēru, citās pilsētās šī sodība nebds? Vai tad mums vieniem pašiem dievs to lēmis uzsūtīt?

Kungi sāka smieties un gāja tālāk. Sargs bridi pastāvēja, ilgi, vērīgi un domīgi noskatījās mums pakaļ un pēkšņi sāka sist klabekli. Viņam atsaucās pārējie, tad sāka riet suņi. «Priekšniecība atļauj, nelaist šos naktsstaiguļus nevar, bet tomēr . . . piesargies!» — droši vien to gribēja teikt jurjevecietis ar savu klabekli no Alekseja Michailoviča, bet varbūt arī vēl senākiem laikiem, kas brīdināja tramīgā miegā guļošo pilsētiņu no ļaunām likstām, kādas jo bieži uzbruka pa naktīm no Volgas-māmuliņas.

Un pilsētiņa mostas. Es tīšuprāt iegriezos šķērsielā, lai ietu pa pilsētas nomali. Kalna pakājē šur tur būdelēs bija redzamas uguntiņas. Kādā vietā vāji mirgoja svētbildes guntiņa, un kāds stāvs te pieplaka pie grīdas, te atkal saslējās, kā redzams, tas dieva zīmju parādīšanās dienu sagaida ar lūgšanu. Divi trīs krāsnīs jau blāvoja liesmas.

Kaut kur iečīkstējās vārtiņi, pa tiem iznāca vecin vecs sirmgalvis ar lielu, baltu bārdu, ieklausījās baznīcas zvanos, paskatījās manī, kad gāju garām, ar bargu, vērīgu skatienu un, pagriezies pret austrumiem, kur saule vēl nebija manāma, sāka cītīgi krustīties.

Atvērās vēl vieni vārti. Maza večiņa steigšus iztipināja pa tiem, pasitās no manis sāņus un nozuda žoga tumšajā ēnā.

—    Ei, Semjonič! Vai tu tas esi? — drīz es sadzirdēju viņas apspiesto balsi. — Vai tiesa, ka šodien uz rīta dievkalpojumu agrāk zvanīšot? Stāstīja, lai varētu noturēt dievkalpojumu pirms tā… Ak tu dieviņ tētiņ! Paraugies, Semjonič, kas gan tur tādā agrumā pa kalnu staigā!

Daļa no kuģa pasažieriem droši vien aiz gara laika bija uzkāpusi kalnā. Pret rītausmā bālējošām debesīm cilvēku stāvi iezīmējās asi un dīvaini. Viens no tiem, kurš laikam stāvēja daudz tuvāk uz kāda izciļņa, likās nedabiski liels. Tas viss šai agrajā rīta stundā, pirms aptumšošanās, uz iebiedēto pilsētu atstāja spilgtu, burvīgu, nepiedzīvotu iespaidu….

—    Kas viņus, nelabos, dīda! — vecais īgni rūc. — Jādomā, atbraucēji …

—    Ir to vakar stāstīja: ar četriem kuģiem svešzemju ļaudis sabraukšot. Kālabad tas viss, mīļais, kā lai to saprot?

—    Viss dieva ziņā, — īgni atsaka Semjoničs un neatvadījies aiziet uz savu māju. Večiņa paliek viena tukšajā ielā.

—    Debesu tētī-ī-īt! — dzirdu es žēlu, izbiedētu veca cilvēka balsi, un steidzīgi soļi apklust kaut kur ēnā baznīcas virzienā. Man no sirds kļūst žēl šīs večiņas un Semjoniča, un visu šo sabiedēto ļaužu. Nav jau nekāds joks gaidīt pēc stundas pasaules galu! Cik daudz vēl neizprastu baismu lido šai krēslainajā miglā, kas tik smagi guļas pār mūsu svēto Krievzemi! …

Mājeles logā, no kuras nupat bija iznākusi večiņa, mirgoja viņas iedegtā svētbildes lampiņa, un aiz sienas gailis tikko dzirdami pirmo reizi čērkstoši nodziedāja savu kikarigū.

Svētā Krievzemē, klau, jau gaiļi dzied, Ausis diena drīz svētā Krievzemē … —

nezin no kurienes man atmiņā iznira sen jau aizmirstā dzejoļa jaukā divrinde, no kuras tā dvesmo rīts un ausma.. . «Ak, vai drīz ausīs diena svētajā Krievzemē,» es neviļus nodomāju, «tā diena, kad izklīdīs rēgi, neuzticība, naids un savstarpējā nesaprašanās starp tiem, kas raugās tālskatos un pēta debesis, un tiem, kas tikai pieplok pie zemes un pētīšanā saskata bargā dieva zaimošanu?»

III

Un te nu klāt nocietinātā «asprātu» nometne.

Volgas krastā uz neliela paaugstinājuma blakus rūpnīcai, kuras augsto skursteni mēs pirmāk noturējām par torni, uz ātru roku uzceltas nelielas teltis, kas iežogotas ar zemu dēļu sētu. Iežogojumā nolīdzināta un noblietēta laukumiņa vidū uz stativa vara caurule, droši vien sekstants, kas nostādīts pēc meridiānā. No nojumes pret debesīm vērsās dažāda veida un dažāda lieluma teleskopi. Tie visi vēl aizklāti ar ādas pārvalkiem un izskatās pēc artilērijas rītā pirms kaujas. Tepat jau ir arī karaspēks. Apsegušies ar mēteļiem, guļ daži gorodovoji un sargi — no sādžām «sadzīti» zemnieki. Kāds liela auguma bārdains vīrs vērīgi staigā pa laukumiņu. Tas ir galvenais sargs, rūpnīcas norīkots, tas pats Griška, kas par divdesmit pieciem rubļiem bijis ar mieru noņemt ne tikvien krustu, bet arī jostu un tādā kārtā stājies sakaros ar «asprātu» noslēpumiem. Patlaban, kad es tuvojos šai vietai, viņš aktivi izrāda savu lomu. Kāds uzņēmīgs puika, izlikdamies iemidzis aiz iežogojuma, pielīdis pie vislielākās caurules, un Griška to notvēra zem tās. Vai viņš gribējis ielūkoties ar pārvalku aizsegtajā caurulē, lai noskatītu kādu neizprotamu noslēpumu, jeb viņam bijuši citi, ļaunāki nodomi, tikai Griška bija sašutis un mēģināja to sagrābt aiz auss.

—    Krusttētiņ, bet es taču neko nedaru.

—    Tā gan, neko! Tāds pats auna galva nesen visas caurules izkustināja, vēlāk puse dienas pagāja, kamēr nostatīja … Vai tad tur drīkst pieskarties? Tā caurule taču ne jau par niekiem te nolikta.

Griška, redzams, griežas pie publikas, kas drūzmējas ap iežogojumu un varbūt nostāvējusi te jau no vakara. Bet publika nav viņa pusē.

—    Kur nu par niekiem! — kāds nopūšas.

—    Nevajadzēja nemaz ir uzstatīt…

—    Dzīvojām, paldies dievam, bez visādām caurulēm. Un bijām dzīvi.

Kāds pelēks večukiņš atdalās no strādnieku pulciņa, kas iet garām uz rūpnīcu, un pienāk pie paša žoga.

—    Sveiks, Griš!

—    Sveiksi

—    Ko tad dari, sargā?

—    Sargāju!

—    T-ā-ā, tā.

—    Kādēļ lai es nesargātu, — Griška pēkšņi apvainojas, — ja saimnieks mani nolicis?

—    Vai tad tā ir saimnieka darīšana?

—    Ja nu mani nolikuši, tad jāstāv ir. . ,

—    Divdesmit piecus rubļus, stāsta, tev esot devuši… Pielūko, vai tik nav par lētu! Vi, manu dieniņ! . ..

—    Nu kauču vai mazāk iedos, ari par to paldies. Bet ko tu? … Ko tev vajag? Man rādās, tevi taču pašu pielika pie mucas, divus gadus sargāji.

—    Muca … Edz, ar ko salīdzina, — uztver kāds no publikas.

—    Muca pavisam cita lieta. Muca, brālīt, krievu būšana, — dzeļ vecais. — Bet šitais ir āķīgs numurs, ar mucu to nevar salīdzināt. Ak vai, ak vai!

Saruna kļūst vispārīgāka un dzīvāka. No pūļa kā lapsenes lido piezīmes, aizvien biežāk, aizvien īsākas, dzēlīgākas un spēcīgākas, pamazām iegūdamas tādu izteiksmi, ka saista divu policistu modro uzmanību.

—    Atkāpties, atkāpties, rausties atpakaļ! — viņi iejaucas, dienesta pienākumu dēļ nostājoties Grišas pusē, un kā siena atstumj atpakaļ dīkdieņu rindas. Pūlis «raušas atpakaļ» un bezdarbīgi paliek stāvam tai vietā, kur policisti to atstāj. Tā noskaņojums ir nenoteikts Fabrikas strādnieks ir pieredzējis cilvēks. Viņš šaubās, neizprot, pa daļai bīstas, bet savas bažas izsaka tikai ar dzēlīgu zobgalību; puišus un pusaudžus vienkārši māc ziņkārība, bet varbūt viņi jau šo to dzirdējuši skolā, īstas bailes un patiess naids pret «mācītiem» un «svešzemju ļaudīm» ir šajās nomales būdiņās, kur cauru nakti nedroši mirgo svētbildes lampiņas…

Runāja, ka vakar viens otrs taisījies izmētāt instrumentus un padzīt «asprātus», tādēļ arī priekšniecība spērusi attiecīgus soļus.

IV

Kļūst aizvien gaišāks. Austrumos gandrīz nekustīgi stāv biezi, tāli mākoņi, kas gulstas pār apvārsni. Augstāk peld tumši, toties ne tik blīvi mākoņi, bet zem tiem, vijoties un ātri slīdot dienvidu virzienā, zemu pār zemi trauc atsevišķi rīta miglas kumšķi. Šie trīs mākoņu slāņi te sabiezē, aizklādami debesis, te kļūst rēnāki, solīdami šur tur gaismas plaisas.

Lūk, izveidojas gaiša sprauga, gluži kā tumša šķūņa sienā rītausmā, daži stari kā stabi izlaužas pa to, aizslīd un izdziest. Bet to gaisma paliek. Upe kļūst vēl jo bālāka, pretējais krasts pienāk tuvāk, un ugunsgrēks, kas pamazām gālējis Volgas viņā krastā, sāk dzist: redzams, aiz tālā mākoņa lec saule.

Es gāju gar Volgas krastu.

Nelielas mājeles, sakņu dārzi, šķērsielas, kas beidzās krastmalas smiltīs, — tas viss bālganajā rīta miglā kļuva skaidrāk redzams. Un visur manāma bailīga kustība, jūtama nemierīgā, bez miega pavadītā nakts. Te iečīkstas durvis, te klusi atveras vārtiņi, te salīcis stāvs čāpo pāri sakņu dārziem no mājas uz māju. Kādā vietā uz stūra, piespiedušās pie žoga, stāv divas sievietes. Viena skatās asarainām acīm uz austrumiem un kaut ko klusi murmina. Vārgs sirmgalvis, uz nūjas atspiezdamies, izsteberē no šķērsielas un klusēdams pievienojas šai grupai. Visu skatieni vērsti turp, kur aiz skumīgā mākoņa vajadzētu būt saulei.

—   Kā tad ir, krustmāmiņ, — es uzrunāju raudošo sievieti, — vai aptumšošanos gaidāt?

—   Ak, labāk nerunā, dēliņ! … Kas nu būs! Mēs esam tā sabiedēti, mīļais, tā sabiedēti… Visu cauru naksniņu neesam gulējuši.

—    Kas tad jūs tā sabiedējis?

—    Nu tā pati planēta.

Viņa pagriež pret mani no bezmiega uztūkušo un bailēs saviebto seju. Iekaisušās acis ar tādu kā cerību raugās uz svešo cilvēku, kas pret draudīgo parādību izturas tik mierīgi.

—   Are, stāstīja arī tā: saule uzlēkšot no otras puses, zeme drebēšot, cilvēki cits citu vairs nepazīšot… Un tad arī pasaules gals būšot klāt…

Viņa skatās te uz mani, te uz ļoti veco veci, kas klusi stāv turpat līdzās, uz spieķa atspiedies. Viņš raugās no saraukto uzacu apakšas ar dziļi iegrimušām, drūmām acīm, un man ir stipras aizdomas, ka tieši viņš ir smēlies šos tumšos pravietojumus no kādas senlaicīgas grāmatas kožu saēstā ādas sējumā. Puse pravietojuma nav piepildījusies: saule uzlec parastajā vietā. Vecais klusē, un no viņa sejas grūti izprast, vai viņš, tāpat kā visi vienkāršie ļaudis, ir apmierināts vai varbūt viņš uzskatītu par labāku, ja saule noietu no nospraustā ceļa un pasaule sagrīļotos, lai tikai ādas sējuma autoritate paliktu nesatricināta. Visu laiku viņš stāvēja klusēdams un tad arī klusēdams aizgāja, nevienam savas nevarīgās domas neizteikdams.

—    Rimstiet, — es mierinu līdz histērijai sabiedētās sievietes, — tik jau vien būs, ka saule aptumšosies.

—    Jā, bet pēc tam… Vai tad tā atkal parādīsies, jebšu jau… uz visiem laikiem? . ..

—    Protams, atkal parādīsies.

—    Arī es tā domāju, ka niekus vien stāsta, — ierunājas otra, drošākā. — Planēta, planēta, — nu kas tad ir? Viss dieva ziņā. Ja dievs gribēs, aiziesim bojā bez kādas planētas, bet, ja negribēs, paliksim dzīvi ar visu planētu.

—    Var jau būt, ka nieki vien ir, bet baigi gan, — raudulīgi saka atkal pirmā. — Redz, saulīte vecā vietā uzlēca kā vienmēr, bet tomēr … Ak kungs … Tu mūsu mīļā baltā … Pašā agrumiņā necik līksmi vis neuzlēca, bet tagad, paskaties vien, kā rotājas mīļā-ā . . .

Tiešām, caur mākoņiem atkal vāji, gluži kā slimnieka smaids, pašķīda daži zelta stari, apspīdēja miglainos padebešu tēlus un atkal nodzisa. Sievietes aizkustinātas raudzījās uz sauli ar sevišķa žēluma izteiksmi, gluži kā uz mīļu tuvinieku, kuram draud briesmas. Bet turpat netālu gaidot stāv tālskati un riteņi, it kā sagatavoti bīstamai operacijai …

v

Eju dziļāk pilsētā pa ielām, kas blakus laukumam.

Uz koka tilta margām sēž bārdains un pinkains sīkpilsonis sarkanā kreklā, domīgs un aukstasinīgs. Viņam priekšā stāv sirmgalvis, līdzīgs tam, kādu es redzēju krastmalā, ar dzēlīgām, zem kuplām pūces uzacīm slēptām acīm, kas tā vien zib, liecinādamas par kādu sevišķu, ļaunu domu. Viņš krata bārdu un kaut ko saka uz margām sēdošajam milzenim, žestikulē un uztraucas.. . Tā kā šai rītā it kā uzreiz ir sabrukuši visi pieņemtie šķēršļi, kas parastajos apstākļos šķir pazīstamos no nepazīstamajiem, tad es vienkārši pieeju klāt, apsveicinos un pāreju pie akūtā jautājuma.

—    Drīz sāksies …

—    Sāksies? — vecais iekaist gluži kā dzelts, un sirmā bārda dreb vēl stiprāk. — Kam tad jāsākas? Varbūt nekas i nebūs.

—    Būs jau nu gan, noteikti būs.

—    Tā-ā! … Bet atļaujiet vaicāt, — viņš saka, tikko dusmas valdīdams. — Kā tad jums dieva prāts tika zināms? Kam gan debesu tēvs to atklās? Jeb varbūt būs jādomā tā, ka dievs par saviem darbiem ar jums kopā apspriedies? . . .

—     Lieli ir dieva darbi! … — raudzīdamies sāņus, kaut kā «vispārīgi» krūšu basā nosaka milzenis. — Bija, teiksim, piecdesmit pirmajā gadā. Es toreiz biju mazs zeņķis, bet atceros. Tā satumsa, ka pat gaiļi sāka dziedāt, visa dzīvā radība pārbijās. Nu, tikai, taisnība kas taisnība, toreiz neviens iepriekš nepareģoja. Tas jau nu tā … nu tas atkal parādās. Bet tagad, paskat tik. .. Protams, ka .. . tīrā niekošanās.

—     Jā-ā! — vecais nikni un pārliecināti atcērt. — Dieva prātu jums neizdibināt, liecieties vien mierā! . . . Stāstiet, lūdzami, muļķiem! «Aptumšošanās, planēta!» Tā jau nu pēc jūsu prāta notiks . .

Viņš nikni šķielē uz krastmalu, kur saceltas teltis. Tomēr, kad es dodos turp, viņi abi man seko, kaut arī nevērīgi, acīm redzot tikai ar ļaunu nolūku: paskatīties uz muļķīgajiem cilvēkiem, kas tic niekiem . .. Bet varbūt pie gadījuma … Pa to starpu visa policistu komanda, ap desmit vīru, jau piecēlusies. Viņi, aiz aukstuma noskurinājušies, kāsē un sakārtojas, sastādamies cieši apkārt neizprotamo instrumentu baterijai, ko pārklāj auksta rasa.

—     Atkāpties! Rausties atpakaļ! Atkāpties! — viņi sauc visi kā viens; balsis vēl aizkritušas un mazliet piesmakušas, tomēr visai iespaidīgas.

vi

Pie teltīm pienāk vēl kareivji. Viņi saliek šautenes sastatnēs un novietojas pie ieejas aiz iežogojuma. Otra pusrota, bungas rībinot, maršē un apstājas krastmalā.

—     Kareivji atnāca, — čukst pūlī, kas tagad drūzmējas gar paugura nogāzi un dziras ieskatīties iežogojumā. Puikas bezrūpīgām, bet ziņkārīgām sejām šaudās uz visām pusēm. Kāds runīgs, padzīvojis kungs izdala gribētājiem ar želatinu apziestus stikliņus (diemžēl, tie izrādījās nederīgi). Skolā, kas šimbrīžam noder kā pagaidu mītne atbraukušajiem zinātniekiem, augšstāvā atveras logs, un tajā parādās tālskatis, kas vērsts pret debesīm … «Astrlauži» cits pēc cita pienāk pie teltīm. Kāds vecs vācietis nes instrumentus, īgni un neapmierināti raudzīdamies mākoņos. Ne reizes viņš nepaskatās uz pūli… Viņš ar nodomu atbraucis no tālienes tikai šī rīta dēļ, un nejēdzīgais krievu miglājs draud atņemt viņam zinātnes ražu. Profesors īgni purpina, gudrām acīm pētoši aplūkodams debesis.

Tomēr mākoņi kļūst retāki, vējš aizvien vēl dzen tos no ziemeļiem: apakšējie slāņi vēl joprojām gandrīz nekustīgi guļ pie apvāršņa, bet otrais slānis tagad kustas ātrāk, atklādams aizvien platākas un platākas spraugas. Šur tur jau zilo zilgme. Nakts miglāja vāli trauc garām retāk un redzami gaist. Brīžiem iznirst saule, te parādīdamās augstumā, te paslēpdamās.

Tālskati nostādīti, teltīm noņemts brezents, zinātnieki izmēģina aparatus. Viņu sejas noskaidrojas līdz ar debesīm. Šīs sagatavošanās saltā pārliecība, redzams, imponē pūlim.

— Paraugies, ak tu tētīt, pats griežas! … — pēkšņi atskan izbrīnījusies balss.

Tiešām, liels, melns tālskatis ar pulksteņa mechanismu, kas tagad iedarbināts, sāk manāmi griezties uz savām ērmīgajām kājām gluži kā neredzēts metala dzīvnieks, kas pamodināts no ilga miega. Pēc mēģinājuma to aptur, pavērš pret sauli un atkal iedarbina. Tagad tas automātiski virzās pa apli, lēni, uzmanīgi, modri sekodams saulei tās parastajā miglainajā ceļā. Vārstuļi paši atveras un aizveras, nospīd tikai to blāvi melnās malas. Vācietis atkal kaut ko ātri, īdzīgi un nesaprotami nomurmina, it kā lasītu lekciju vai sacītu burvības vārdus.

Pūlis izbrīnā apklust.

vil

Brīdi klusums. Pēkšņi atskan skaļš metronoma svārsta sitiens, kas atzīmē sekundes.

—    Pulkstenis sit. Laikam seši.

—   Trīspadsmit, četrpadsmit, piecpadsmit, — nē, tas nav pulkstenis… Bet kas tad?! …

—    Nu jau sākas! … — pūlī kāds attopas, redzot, ka astronomi pieplok pie tālskatiem.

—   Te tev nu sākas, nekā taču nav, — pēdējās rindās niecinoši un pārliecināti atskan vecā skeptiķa balss, tā, kuru es redzēju uz tilta.

Es izņemu savu stiklu ar pašdarinātu rokturi. Tas saceļ zināmu ironisku sensāciju, jo papīru, ar ko tas aplīmēts, es pie roktura esmu pielipinājis ar laku.

—   Tā tik ir mašīna! —saka kāds no maniem kaimiņiem. — Ar septiņiem zīmogiem…

Es apskatu savu instrumentu. Tiešām, zīmogi sanāk taisni septiņi, zināmā mērā mistisks skaitlis. Tomēr nav laika nodarboties ar kabalistiskiem prātojumiem, jo vairāk tādēļ, ka mana «mašīna» darbojas lieliski. Starp ātri skrejošajiem, apmirdzētajiem mākoņiem es skaidri redzu iezīmēto saules apli. Labajā augšpusē tas tikko manāmi it kā apgriezts.

Brīdi klusums.

—    Sāk dilt! — skaidri atskan kāda balss pūlī.

— Nestāsti niekus! — skarbi pārtrauc vecis.

Es tīšām pieeju viņam klāt un piedāvāju paskatīties caur manu stiklu. Viņš ar riebumu novēršas.

—    Esmu par vecu, par vecu, lai jūsu stiklos skatītos. Es jau viņu, mīļo, redzu tāpat paša acīm. Rau, tā tāda pati kā arvien.

Bet pēkšņi pār viņa seju pārskrien trīsas, tā kā izbailes, kā dziļš sarūgtinājums.

—    Kungs Jēzu Kristu, debesu valdniece …

Saule uz mirkli iegrimst platā, miglainā plankumā un parādās no mākoņa jau stipri iedilusi. Tagad to jau var redzēt ar neapbruņotu aci, kam stipri palīdz rēnais tvaiks, kas aizvien vēl kāpj gaisā, mazinādams apžilbinošo spožumu.

Klusums. Šur tur dzirdami nervozi, smagi elpas vilcieni, sasprindzinātajā klusumā metronoms ar metālisku šķindoņu sit sekundes, un vācietis turpina kaut ko nesaprotamu runāt, viņa balss skan kaut kā svešādi un dīvaini. Es atskatos. Vecais skeptiķis, zemu nodūris galvu, ātriem soļiem iet projām.

VIII

Paiet pusstunda. Diena mirdz gandrīz tāpat, mākoņi gan aizsedz, gan atklāj sauli, kas tagad sirpjveidīga peld augstumā. Kāds zemnieciņš «no Pučežas» uzbrauc laukumā, steidzīgi piegriež pie žoga un sāk izjūgt zirgu, it kā viņam pēkšņi būtu uzbrukusi nakts un viņš gatavotos uz naktsguļu. Piesējis zirgu pie vezuma, viņš apjucis skatās uz pauguru ar instrumentiem, uz ļaužu pūli ar nobālušām sejām, pēc tam ar acīm uzmeklē baznīcu un sāk mechaniski krustīties, saglabādams savā sejā aizvien vēl to pašu bailīgi jautājošo izteiksmi.

Pa to laiku puikas un pusaudži, vīlušies želatina stikliņos, aizskrien uz mājām un no turienes atgriežas ar pašu sadabūtiem, uz ātru roku apkvēpinātiem stikliņiem, kādu tagad parādās daudz. Jaunatnes vidū valda bezrūpīga rosība un ziņkāre. Veči nopūšas, večiņas histēriski vaid, un daža pat iekliedzas un kunkst it kā lielās sāpēs.

Diena sāk manāmi balēt. Cilvēku sejas pieņem savādu nokrāsu, cilvēku augumu ēnas gulstas uz zemi bālas un neskaidras. Kuģis, kas dodas lejup, aizpeld garām kā rēgs. Tā kontūras kļuvušas vieglākas, zaudējušas krāsu noteiktību. Gaismas daudzums redzami mazinās; bet, tā kā trūkst sabiezināto vakara ēnu, trūkst uz zemākiem slāņiem atspoguļojošās gaismas rotaļas, tad šis mijkrēslis šķiet neparasts un savāds. Ainava, šķiet, izplūst, zālei vairs nav zaļuma, kalni it kā zaudē savu smago blīvumu.

Taču, kamēr paliek plānā, sirpjveidīgā saules maliņa, vēl aizvien valda stipri nobālušas dienas iespaids; un man liekas, ka nostāsti par tumsu saules aptumšošanās laikā ir pārspīlēti. «Vai tiešām,» es domāju, «šai atlikušajai niecīgajai saules dzirkstelei, kas deg kā pēdējā aizmirstā svece milzīgajā pasaulē, ir tik liela nozīme? . . . Vai tiešām, kad tā nodzisīs, piepeši uznāks nakts?»

Bet, lūk, šī dzirkstele pazuda. Tā kaut kā strauji, it kā ar pūlērn izrāvusies gar tumša aizbīdņa malu, pameta vēl zelta šļakatu un izdzisa Un reizē ar to pār zemi izplūda melna tumsa. Es uztvēru mirkli, kad krēslā sāka klāties pār zemi pilna ēna. Tā parādījās dienvidos un kā milzīga sega ātri pārlidoja pār kalniem, upi, laukiem, pārņēma visu debess, telpu, ietina mūs un vienā mirklī sakļāvās ziemeļos. Es tagad stāvēju lejā, krasta sērē, un atskatījos uz pūli. Tajā valdīja kapa klusums. Pat vācietis bija apklusis, un tikai metronoms skaldīja metāliskos sitienus. Cilvēku stāvi saplūda kopējā tumšā masā, bet ugunsgrēks viņā krastmalā atguva agrāko gaišumu .. .

Bet tā nebija parastā nakts. Bija tik gaišs, ka acs neviļus meklēja sudraboto mēness mirdzumu, kas aužas cauri parastās nakts zilganajai tumsai. Taču nekur nebija mirdzuma, nebija zilgmes. Likās, ka smalki, acij nesaskatāmi pelni birtu no augšas pār zemi vai arī it kā vissmalkākais un biezākais tīkls karātos gaisā. Bet tur, kaut kur gar pamalēm, augšējos slāņos jūtama apblāzmota gaiša tāle, kas iespīd arī mūsu tumsā, aizskalodama ēnas, atņemdama tumsai tās veidu un blīvumu. Un pār visu samulsušo dabu kā brīnišķa panorama steidzas mākoņi, bet to vidu noris aizraujoša cīņa . . . Apaļš, tumšs, naidīgs ķermenis gluži kā zirneklis iezīdies spožajā saulē, un tie kopā trauc aizmākoņu augstumos. Kaut kāds mirdzums, kas ar mainīgu zaigojumu plūst no tumšā vairoga viņas puses, piešķir skatam kustību un dzīvību, bet mākoņi vēl pastiprina šo iluziju ar savu nemiera pilno, kluso skrējienu.

—    Svētā valdniece, dievs tēvs, esi mums, grēciniekiem, žēlīgs!

Un kāda vecīte uzskrien man virsū, steigdamās no paugura lejā.

—    Kurp tad tu, krustmāt?

—    Uz mājām, mīļais, uz mājām: redzams, jāmirst visiem, jāmirst līdz ar mazajiem bērniņiem .. .

Gar krastu pa krēslu mums tuvojas kāds tumšs plankums, no kura dzirdamas juceklīgas balsis, kas kļūst aizvien spēcīgākas. Tas ir fabrikas strādnieku pulciņš. Pa priekšu, rokas vicinādams, soļo drūmais atiets — tas pats strādnieks, kurš kopā ar mani sēdēja uz tilta. Es eju pa sēri viņiem pretim.

—    Nē, sakiet, kā viņš to varēja zināt! — Viņš pēkšņi apstājas tieši man pretī, acīm redzot pazīdams manī neseno sarunu biedru. — Toreiz puiši runāja: jāizsvaida tie viņu ķīķeri. . . Vai tu redzējies, notēmējuši uz dievu! . .. No šitā visa mūsu zeme var bojā aiziet. Vai tas kāds joks: dievs sūta zīmi, bet šie ar caurulēm tēmē debesīs … Ja nu viņš, debesu tētiņš, sadusmosies un pēkšņi šurp, uz šo pašu vietu, spers zibeni? . . .

—    Bet tas taču tūliņ pāries, — es iebilstu.

—    Pāries, tu saki? Vai mēs vēl dzīvi paliksim? — Viņš jautā kā cilvēks, kas zaudējis jebkuru sajēgu, kā rīkoties, un pieslejas katrai noteikti izsacītai pārliecībai.

—    Zināms, ka pāries, un pat ļoti drīz.

—    Bet cik ilgi vēl?

Paskatījos pulkstenī.

—    Jā, laikam vēl nepilnu minūti.

—    Nepilnu minūti? Arī to izzinājuši! Ak tu dievs kungs! . . .

Pagāja ne vairāk par piecpadsmit sekundēm. Mēs visi stāvējām

kopā, pacēluši acis uz augšu, turp, kur vēl arvien turpinājās klusā gaismas un tumsas cīņa, kad pēkšņi augšā, labajā pusē uzliesmoja dzirkstelīte, un manu sarunu biedru sejas uzreiz kļuva gaišas. Tikpat spēji, kā pirmīt tumsa mums uzbruka, tagad tā aizbēga uz ziemeļiem. Tumšā sega ar milzīgu vēzienu pasitās gaisā bezgalīgajā telpā, pārskrēja pāri viļņotajiem mākoņu veidojumiem un pazuda. Tagad, pēc tumsas, gaisma strāvo vēl spilgtāk un jautrāk nekā agrāk, izplūzdama uzvaras mirdzumā. Tagad zeme atkal tērpjas tajās pašās bālajās ēnās un savādajās krāsās, bet tas atstāj citu iespaidu: tā bija dzišana un nāve, bet tagad sākas atdzimšana .. .

IX

Saule, saule! … Man nenāca ne prātā, ka ari uz mani tās jaunā parādīšanās atstās tik spēcīgu, tik atvieglinošu, tik iepriecinošu iespaidu, tuvu godbijībai, pazemībai un lūgšanai . . . Kas tas bija: senatnes atskaņas, kas iegūlušas katra cilvēka sirds dziļākajos dziļumos, zemošanās gaismas avota priekšā, vai varbūt es vienkārši šajā brīdī jutu, ka šis pirmais atspulgs aizdzen prom šī pūļa naidu, blīvi sadrūzmējušos aizspriedumu un aplamo uzskatu rēgus? .. . Pazibēja gaisma — un mēs atkal kļuvām brāļi… Jā, es nezinu, kas tas bija, tikai ari mana nopūta pievienojās pūļa kopējai atvieglojuma nopūtai … Drūmais milzis stāvēja, pacēlis uz augšu seju, pār kuru plūda dzimstošās gaismas atstarojums. Viņš smaidīja.

—    Ak tu manu dieviņ! … — viņš atkārtoja jau pavisam labsirdīgā balsī. — Un cik tālu, mīlīši, cilvēki jau tikuši. N-nu! …

Beigas bailēm, beigas niknumam. Pūlī valodas un troksnis.

—    Mums jāpateicas dievam . . . Atļāva mums vēl dzīviem palikt debesu tēvs! …

—    Un vēl gribējām asprātus piekaut. Tad ta muļķība . . .

—    Bet vai tiesa, ka gribējāt piekaut? — es jautāju, juzdams, ka tagad par to var runāt droši, bez agrākās sasprindzinātās neveiklības.

—      Jā, kas tur liels: dzērumā jau daudz ko izdara. Piesūcies zemnieciņš pirmais sāk dumpoties… Taču, paldies dievam, nekas vis neiznāca!

—    Bet pie mums, brālīši, zemnieki ari bez asprātiem zināja, ka būs aptumšošanās, — pēkšņi ierunājās zemnieciņš no Pučežas. — Nudie… Veci ļaudis mācīja: «Ja mēness,» tie saka, «pa ausmu tek, — katrā ziņā būs aptumšošanās…» Bet tikai kurā dienā — to nezināja… Nav ko lielīties, to mēs nezinājām.

—    Bet šie, redz kā, aprēķinājuši. Uz mata! Kad viņu svārsts sita, tā ari sākās …

—    Liela gudrība …

—   Tādēļ jau cilvēkam prāts arī dots …

—    Palūk, nu atkal sāk rotāties … Skat, kā kvēlo!

—   Tumsa, eku, bīdās projām!

—   Tūlīt droši vien pavisam noslīdēs nost!

—    Aizbīdīsies sāņus — un beigas būs.

—    Un atkal visa radība sāk priecāties…

—    Lai slavēts Kristus, mēs atkal esam dzīvotāji…

—    Bet kā tad kungi, atļaujiet jums pajautāt… — šai brīdī kāds miermīlīgi pieiet pie paša iežogojuma. Bet tuvāķais novērotājs nepacietīgi māj ar roku: viņš skatās un skaita sekundes.

—    Netraucē! — apsauc no pūļa. — Ko lien virsū, — neredzi, vai? Vēl jau pavisam nav beidzies.

—    Atkāpties, atkāpties! Rausties atpakaļ! — paklusu, bet jau pavisam bez iespaidīguma saka gorodovoji. Ari kareivji, nolaiduši šauteni pie kājas, pacēluši degunus gaisā, kā sastinguši naivi vēro sauli. Griša, priekā starojošs, iejaucies pūlī, un viņam ir tāds izskats, it kā viņš taisītos saņemt apsveikumu par svarīga darba laimīgu nobeigšanu. Astronomijas zinātne viņa personā ieguvusi dedzīgu piekritēju. Ziņkārīgo ielenkts, no kuriem vēl nesen bija jādzird dzēlīgas piezīmes, viņš tagad tiem kaut ko ļoti autoritatīvi paskaidro:

—    Ķīķeris… vai zināt, nav vienkārša lieta. Izkustini tik no vietas, un tas jau nedarbojas. To tagadiņ uzstāda pret zvaigzni. Notēmē tikpat kā ar šauteni.

—   Nu ka nedrīkst izkustināt, saprotams! — laipni un it kā pielabinoties piebalso arī pārējie,

—    Smalka lieta!

—    Bet vai tas, brāl, nav grēks? … — no aizmugures atskan nedrošs jautājums, kas paliek bez atbildes.

Saule rotājas arvien košāk; miglājs kļūst arvien rēnāks, un pagrūti jau skatīties ar neapbruņotu aci pieaugošajā saules sirpī. Čivina putni, kas bija apklusuši, upes viņā krastā pļavu zaļums izceļas aizvien spilgtāk, mākoņi kļūst krāsaināki… Pūļa noskaņojumā neuzticība.

naids un bailes aiztraukuši kaut kur tālu līdz ar tumšās ēnas plīvuru, kas aizlidoja bezgalības telpā.

Es meklēju veco skeptiķi. Viņa nekur nav. Pa to starpu vietvietām atveras logi, ko līdz šim bija seguši slēģi vai rūpīgi aizvilkti priekškari. Pirmītējā večiņa bailīgi paver savas cieši noslēgtās būdiņas durvis, vispirms pabāž galvu, visgarām apskata ielu, tad iznāk ārā. Pie viņas pieskrien gadus divpadsmit veca meitene.

—    Vecmāmiņ, vecmāmiņ, es visu redzējul

—    Kādēļ tu, grēka gabals, aizskrēji, kad es tev neļāvu?

Bet meitene neklausās un turpina priecīgā satraukumā:

—    Visu redzēju, kā bija. Un nekādas šausmas nebija. Pa debesīm sāka iet šautras, un tad, zini, saulīte kļuva tumšāka, tum-šā-āka …

—    Nu?

—    Nu, un viss aptumsa. Aizvilka tai priekšā nu gluži tikpat kā… čuguna plāksni. Nudien taisnība, aizsedzās taisni ar tādu kā krāsns plāti. Bet tad pēkšņi no otras puses izšāvās stari un saulīte sāka nākt laukā un sāka tik nākt laukā, un atkal kļuva gaišs.

Vecmāmiņa kaut ko rūc, tomēr nevarīgā kurnēšana skan piekāpīgi un klusi, bet bērna balss atkal par jaunu skaļi uzgavilē.

Mēs jau sēdējām uz kuģa, kad pēdējās aptumšošanās pēdas, neviena nepamanītas, noslīdēja no starojošā saules diska.

Trešās klases pasažieru pulkā no rokas rokā ātri gāja brošūra «Par saules aptumšošanos 1887. gada 7. augustā» …

1887.—1892.

NAKTI

(Tēlojums) I

Bija ap pusnakti. Istabā dzirdama guļošo bērnu dziļā elpošana.

Istabas kaktā uz grīdas atradās vara bļoda. Tās dibenā bija nedaudz ūdens un stāvēja svečturī ielikta tauku svece. Svece nodegusi īsa, deglis, pārklājies ar melnu cepurīti, klusi sprēgāja. Bez tam pie sienas tikšķēja pulkstenis, bet uz grīdas, apgaismotajā aplī pie bļodas, bija novietojušies daži tarakani. Atmetušies uz pakaļkājām un galvas sacēluši, tie skatījās ugunī un kustināja ūsas.

Arā plosījās negaiss.

Lietus grabinājās pa jumtu, kulstīja dārzā lapas, šļakstinājās pagalma peļķēs. Lāgiem tas pierima un aizdrāzās kaut kur tālu nakts tumšajā dziļumā un tad atkal ar jaunu spēku brāzās atpakaļ pie mājas,

trakoja vēl vairāk, vēl spēcīgāk gāzās uz jumtu, kapāja slēģus, un brīžiem pat likās, ka tas plūst un šļakst jau istabā … Tur tad iestājās tāds savāds nemiers: pulkstenis it kā apklusa, svece taisījās dzist, ēnas slīdēja no griestiem lejup, tarakani satraukti kustināja ūsas un, redzams, gatavojās bēgt.

Bet aukainie negaisa brāzieni neturpinājās ilgi. Likās, ka lietus nolēmis nekad vairs nebeigties, un, kad vējš lika to mierā, tas ņēmās šalkt plaši un vienmērīgi — ir pagalmā, ir šķērsielās, ir dārzā, ir klajumā pa laukiem … Šī šalkoņa, spiezdamās cauri aizvērtajiem slēģiem, nerima arī istabā, te vienmērīgi sanot, te klusi čalojot.

Tad pulksteņa svārsts atkal ar skarbu ietiepību sāka kaldināt sitienus, svece klusi krekšķēja, tarakani nomierinājās, kaut gan acīm redzot lietus ietiepība modināja viņos skumīgas pārdomas.

Visu to dzirdēja un visu to no savas segas apakšas vēroja viens no brāļiem — gadu vecāks par otru, — kuri gulēja apgaismotajā istabā. Vecāko sauca Vasja, jaunāko — Marks. Ģimenē bija paraža jocīgi iesaukāt. Vasjam bija ļoti liela galva, kura viņam agrā bērnībā krītot allaž atsitās pret grīdu, tādēļ viņu iesauca par Galvaini. Marks bija neglīts un skatījās mazliet caur pieri, kādēļ viņu nosauca par Mūlīti.

Mūlītis gulēja saldā miegā, bet Galvainis jau kādu pusminuti klausījās lietus šalkoņā.

Viņš bija liels fantazētājs un bieži domāja par to, kas notiek pasaulē, kad visi guļ: ir viņš, ir Marks, ir meitenes, ir vecā aukle — un tātad nav neviena, kas to varētu redzēt. . . Vai tiešām istaba aizvien paliek tāda pati un pulkstenis turpina tikšķēt, kaut gan neviens to neklausās, un svece turpina spīdēt, kaut gan neviena nav, kam rādīt gaismu, un tikai tarakani bez kādas jēgas sastājušies uz grīdas, acis no uguns nenolaizdami? … Ne vienreiz vien, pamostoties ar šo domu, viņš piesardzīgi bija raudzījies no segas apakšas . . . Šoreiz viņš pat nepamanīja, kad pamodies, un viņam likās, ka taču beidzot pārsteigs istabu. Nu jau kādu pusminuti nekustoties, piemiegtām acīm viņš skatās uz to, bet tajā joprojām turpinās kāda sevišķa, noslēpumaina dzīve, kas parasti slēpjas, kad uz to raugās.

Viss tajā dzīvs, apbrīnojams, neparasts un baiss . . . Ārā svaidās un skaišas lietus, atgaiņājoties no vēja; pulksteņa svārsts strīdas ar lietus šalkoņu, svece grūtsirdīgi krekšķ, tarakaniem saprātīgs izskats, it kā tie savā starpā nupat būtu sarunājušies un vienbalsīgi nolēmuši, ka sveces stāvoklis tiešām nožēlojams, bet lietus plosās gluži veltīgi. Bez tam Vasja apzinājās, ka tas viss kopā — istaba ar visiem priekšmetiem — skatās nelabvēlīgi uz bērniem, kas, neko nenojauzdami, guļ savās gultiņās.

Tomēr bija vēl kaut kas pavisam dīvains, ko Galvainis nekādi nevarēja uztvert. Bet, kad viņš atvēra acis pilnīgi vaļā un sakustējās, tūliņ viss izgaisa.

Svārsts sāka tikšķēt klusāk un bez sevišķas izteiksmes, svece vienkārši sprakšķēja, bet nekrekšķēja, istaba attapās un pieņēma parasto ikdienas izskatu.

Tomēr viņš vēl arvien juta, ka ir kaut kas tāds savāds … viņā pašā vai arī istabā, vai varbūt šai šalkoņā. Nē, tas ir vienkāršs lietus — nečab jau nemaz stipri, it kā kāds gurdeni un neskaidri murminātu. Kaut kas plūst un pil, it kā aiz sienas kāds raudātu, un kāda nopūta iešalcas dārza kokos… Bet dārzā tagad starp kokiem ir tumšs, un uz lapeni neviens cilvēks tagad pusnaktī un vēl lietū neņemtos aiziet. Marks reiz lielījās, ka viņš ietu, ja tikai atļautu… Bet arī tad, protams, ne tādā lietainā, vētrainā naktī…

Vasjam pār muguru pārskrēja tirpas, viņš pieplaka pie spilvena un ar visu galvu ietinās segā.

Tad viņam šķita, ka kaut kur sienā vai aiz sienas, vai zem grīdas noris savāda kustība un dzirdamas valodas. Atskanēja balsis un soļu troksnis.

Kas tas ir? Viņš izbāza galvu, lai labāk varētu dzirdēt, bet tad skaņas atkal izgaisa. Viņam likās, ka vajadzētu zināt, kas notiek, un tad viņš saprastu ari to, kāpēc šķiet tik savādi. Bet viņš ir aizmirsis un nevar atcerēties, tādēļ ka sapnī redzējis pavisam ko citu.

Tad viņu sāka pārņemt nemiers.

— Vai zini, Markuša, ko es tev pateikšu? — viņš labinādamies griezās pie guļošā brāļa.

Bet Marks atbildēja tikai ar garu krācienu.

I!

Bērnistabā pastāvēja dažas tradicijas. Katru nakti ap; pulksten vieniem abi zēni pamodās un aizgāja pie bļodas ar sveci. Tas bija kaut kas līdzīgs naktsklubam, kuru dažreiz apmeklēja arī meitenes. Tas gan nenotika bieži, jo nepietika ar to vien, ka meitenes laikā pamodās — vajadzēja vēl pievilt vecās aukles modrību, kura gulēja ar tām tumšajā blakus istabā. Ja tas izdevās, tad vecākā, reizēm ar brāļu palīdzību, izcēla no gultiņas vismazāko, Suročku, un viņas abas, acis miegdamas un berzēdamas, parādījās durvīs un skrēja pie sveces uguns. Tad tarakani pavisam atstājās no bļodas un tikai no tālienes dusmīgi vērsa savas ūsas pret bērniem, kuri tāpat kā tie līda no kaktiem un atkaroja tiem vietu.

Tad sākās garas un ļoti saistošas sarunas. Nekad bērniem valodas nevedās tik draudzīgi un labi; likās, ka klusā nakts stunda piešķir sarunai sevišķu sapņainību un teiksmainas nenoteiktības jaukumu, bet kopējās raizes par to, lai nepamodinātu aukli, saliedēja zēnus un meitenes ciešā nakts sazvērnieku pulciņā.

Tomēr meitenes runāja ļoti maz; viņas allaž ņēma līdz segas, palagus, kleitas un stīvēja to visu mugurā, kā pagadījās. Vecākā palīdzēja jaunākajai, un tā bez ierunām padevās. Jo aplamāka bija šī pārģērbšanās, jo lielāku baudu tā sagādāja. Sevišķi, ja izdevās paķert līdz aukles kurpes un viņas sarkano galvas lakatu ar lielām puķēm, tad abas meitenes sastinga, klusi viena otru aplūkojot. Sura, izstiepusi milzīgajās kurpēs iemauktās kājeles, nekustinādama galvu teiksmainajā rotā. sēdēja cienīgi un klusi, bet vecākā, Maša, vaibstījās. Viņa sevi iedomājās par lielu dāmu, bet zēni vienos krekliņos viņai likās kavalieri frakās.

Vecā aukle daudz karoja pret šo paražu, taču galīgi to izskaust nevarēja. Daudzu sadursmju gaitā starp abām pusēm bija nodibinājies kaut kas līdzīgs kompromisam. Nevienam nebija tiesības citus modināt. Bet, patstāvīgi pamodušies, zēni drīkstēja sastapties pie bļodas, ja tikai klusu uzvedās. Ar meitenēm nebija tik vienkārši. Sadzirdusi mazāko čaboņu viņu gultiņās, aukle, pat nepūloties galīgi pamosties, tvēra bēguli un atkal noguldīja. Tad lietu uzskatīja par zaudētu un otrreizēju mēģinājumu — par negodīgu. Noķertā drīz vien aizmiga.

Bet, ja bēglei bija izdevies nokļūt jau uz grīdas un aizskriet līdz slieksnim, tad auklei nācās atmest ar roku. Ja viņa devās pakaļ, sacēlās briesmīga brēkšana, zēni trūkās kājās un skrēja aizstāvēt, kliegdami, ka Maņa jau ienākusi viņu istabā, ka auklei nez kādēļ «nav tiesības», utt. Iznāca negants tracis, un abām karojošām pusēm draudēja briesmas, ka var iejaukties kāda augstāka vara. Posts, ja troksnis nonāca tēva ausīs. Bet arī tad, kad tikai māte vien bija manījusi kņadu bērnistabā, viņa nākošajā rītā aicināja bērnus un aukli pie sevis.

—    Kas jums vakar tur atkal bija? — viņa jautāja ar nepatiku, kas apbēdināja visus vēl vairāk nekā tēva dusmas. — Tā kā nekad vairs nesapulcētos pie sveces! — viņa teica bērniem un tūliņ pat, griezdamās pie aukles, piemetināja: — Un mūžam tu… vecā.

Šie pēdējie vārdi nez kādēļ bērnu ausīs pilnīgi iznīcināja pirmā aizlieguma nozīmi.

—    Nu ko, dabūji, v-v-vecā?! — klusi, bet ārkārtīgi dzēlīgi viņi to ķircināja, visi bariņā atgriezdamies bērnistabā. Aukle mēdza pikti atteikt:

—    Mūždien man jūsu dēļ, draiskuļi, jācieš.

—    Bet kādēļ tu viņu noķēri mūsu istabā?

—    Nav tiesa, es viņu saķēru tumšajā, bet viņa izrāvās.

—   Ak, nav tiesa! Tas nu gan nav tiesa! — Maša dedzīgi protestēja. — Nekā, es jau biju pāri slieksnim.

Auklei nācās padoties, jo vairāk tādēļ, ka viņa, atklāti sakot, nevarība noteikti apgalvot, kur tieši pa pusmiegam noķērusi bēgli. Vispār izmeklēšana lika atgriezties šai jautājumā pie kompromisa, kas atkal nostiprinājās un pie kura bērni vispār turējās diezgan godīgi.

iii

Tagad Vasja ķērās pie viltības: viņš izlikās, ka nemodina Marku, bet uzskata to par atmodušos.

— Vai zini, ko es tev pateikšu?

Bet atbilde bija tikai nopūta un miegaina murmināšana. Vecā arī murmināja blakus istabā. Lietus aizvien vēl lija, kaut gan mazliet klusāk. Tagad skaidrāk bija dzirdams, kā ūdens tecēja no jumta un caurulēm.

Galvaiņa acis neviļus pievērsās tumšajai istabai. Viņš vienmēr brīnījās, kā gan meitenes nebaidās gulēt tumsā, kur viņam vienmēr rādījās visādi tēli. Dažus no šiem tēliem viņš jau sen pazina, un tagad tie sāka atkal drūzmēties, kaut gan vēl nebija redzami. Likās, ka pagaidām vēl kustas tikai pati tumsa, pārpilna rēgiem, kas sāk iegūt veidu.

Aukles klusā krākšana tos biedēja, tie drebēja, jaucās cits caur citu un izgaisa, bet tūliņ radās no jauna, ikreiz ar lielāku neatlaidību.

Tas bija ļoti mocoši, un Galvainim kļuva pat vieglāk, kad beidzot tie parādījās skaidrāk …

Agrāk par citiem kā vienmēr parādījās garš, švītīgs kungs zaļā tērpā ar žilbinoši baltu apkaklīti un aprocēm. Sejas viņam nebija, un tas likās sevišķi baigs. Bez tam viņam nebija apaļuma, bet tas kaut kā savādi atdalījās no tumsas, it kā tumšais tukšums vienkārši nokrāsotos zaļā krāsā. Bet dažreiz Vasjam likās, ka šis kungs izgriezts no zaļa un balta kartona, taču tas netraucēja to ļoti klīrīgi pastaigāties un ar lielu uzpūtību «tēlot», kā izteicās bērni, kuriem dienā Vasja atdarināja kunga gaitu.

Pirmajos mirkļos zaļais kungs, tikko manāms, mēdza parādīties istabas dibenā. Viņš gāja pa riņķa līniju, it kā viņu kāds bīdītu ar atsperi, nozuda kreisajā kaktā un tūliņ parādījās pie labās sienas, lai atkal ietu pa loku, bet jau tuvāk un skaidrāk. Tad Vasja sāka no tā baidīties. Vispirms viņš centās zaļo kungu neredzēt, pēc tam ar dzēlīgu ironiju sev iegalvoja, ka kungs izgriezts no kartona. Bet, kad tas nāca ar katru loku aizvien tuvāk, Vasjam metās aizvien dairāk: ja nu izrādīsies, ka tam ir seja un tas paskatīsies taisni acīs, ko tad? Tad jau nāksies galīgi atteikties no domas par kartonu . . .

Pa tam ap zaļo kungu sāka kustēties vēl kaut kas mazs un nemierīgs. Tas jau pavisam bija bez veida un likās vienkārši tumsas pinkulis, kas rosās un izdara dažādas, pēc izskata smieklīgas, bet būtībā baismīgas kustības. Vasjam radās aizdomas par ļaunu viltību: sākumā parādās jocīgs, lai saistītu uzmanību, bet, ja vēlāk pēkšņi izrādīsies, ka arī t a m ir seja, — ko tad?

Vēlreiz pasaucis Mūlīti un atkal nesaņēmis atbildi, Galvainis nolēma, ka tad, ja viņš tikai gulēs un skatīsies tumsā, no tā nekas labs neiznāks. Vajadzēja nokratīt garīgo sastingumu, kas izraisīja murgus, tāpēc viņš piecēlās un piegāja pie sveces. Tarakani, kājiņām ātri tipinot, pabēga bļodas otrā pusē.

Tas uz bridi nodarbināja Galvaini, tad viņš sāka ieklausīties lietus šalkoņā.

Lietus manāmi zaudēja spēku. Tā čuksti te kļuva klusāki, te atkal skaļāki, gluži kā miegaina elpošana. Toties cēlās vējš, joņoja pāri koku galotnēm, un tad bija dzirdama skaļa žvīkstoņa. Vasja iedomājās, ka nakts tumsā liecas koki un šaiko lapotne, bet tad viņš sev iestāstīja, ka tie nemaz nav koki un vējš, bet pagalmā kāds kustina milzīgu papīra loksni, tādēļ arī tāda žvīkstoņa. Viņam ļoti patika, ka tūliņ iznāca tieši tā, un pat likās, ka mainās pati skaņa, un valgo lapu šalkoņas vietā kļuva dzirdama sausa papīra čaukstēšana. Tad viņš atkal mainīja minējumu: tur naktī kāds no varena maisa ber graudus milzīgā mucā. Un arī tā iznāca. Kad vējš pierima, Galvainis teica sev: «Aizgāja pēc iauna maisa, tūliņ atnesīs.» Un tiešām, acumirklī atkal bija skaidri dzirdams, kā graudi birst, švīkst, krīt. dibenā un atsitas pret sienām.

Kaut gan no šiem patvarīgi mainītajiem minējumiem nerimās tā sajūta, ka mājā noris kaut kas savāds, toties Galvainim izdevās aizmirst zaļo kungu. Tagad viss viņa redzes loks aprobežojās ar apgaismoto grīdas daļu, bļodu, sveci un larakaniem, kas snauda iepretim. Sī vienmuļība midzināja ari viņu. No sveces liesmas līdz viņa acīm stiepās stari kā zelta pavedieni; svece sāka izplūst.

iv

Bet šajā mirklī viņš pēkšņi juta, ka tagad istabā nav vairs viens. Viņš nodrebēja, apgriezās un ieraudzīja, ka Marks stāv savā gultā, atspiedies pret sienu, un raugās ar tādām acīm, it kā vēl nebūtu pavisam pamodies. Bet, kad Vasja to priecīgi uzrunāja, Marks tūliņ atcerējās, ka dienā viņi saķildojušies spēļu kāršu dēļ. Tādēļ viņš žigli atgūlās gultā un paslēpa seju spilvenā. Vasju tas apbēdināja.

—    Vai tad tu nenāksi pie sveces? — viņš jautāja nomāktā balsī.

—    Neiešu! — Marks noteikti atbildēja.

—    Kādēļ?

—    Aha, kādēļ? Vai kārtis atceries? . . .

—    Nu, nāc, rīt atdošu.

—    Melo?

—    Patiešām atdošu. Un došu vēl līdz pusdienai tauri pust.

—    Dievs sodi?

—    Nu, dievs sodi.

—    Pasaki trīs reizes!

—    Liecies mierā!

—    Nē, saki trīsreiz, citādi tūliņ aizmigšu.

Vasjam dvēselē dziļš īgnums: vai nepietiek ar vienu zvērestu? Bet Marks bija kašķa meklētājs un dažreiz mīlēja tielēties, bet tagad viņš vēl piedevām izgāza vakarējās dusmas, apzinoties, ka Galvainis ir viņa nagos un izpildīs viņa gluži veltīgo prasību. Tiešām, nosarcis aiz kauna, Vasja trīsreiz ātri nobēra «dievs sodi, atdošu kārtis».

Tad Marks brālim par lielu prieku izlīda no gultas un pienāca pie sveces.

Parasti Vasja atmodās pirmais, un vienatnē pavadītais brīdis viņam likās šausmīgi garš. Kamēr viņš centās neskatīties nekur sāņus un nedomāt ne par ko, izņemot sveci, tarakanus un bļodu, viņam likās, ka pār viņu kāds noliecas, kāds staigā viņam aiz muguras, kāds skatās viņā un elpo. Iztēle rosīgi darbojās, un viņš jutās gluži vientuļš apgaismotajā lokā, it kā tas būtu kalna virsotne, bet visapkārt izplestos tumšs un naidīgs bezdibenis.

Toties, kad drošais un noteiktais Marks tuvojās ugunij, rēgi tūliņ nozuda un iztēle virzījās uz citu pusi: tagad tā radīja citus tēlus, daudz mierīgākus, kas sagādāja Vasjam vislielāko prieku. Tie lielākoties bija stāsti no ģimenes leģendām, kurus Galvainis bija uztvēris, dzirdot tēva un mātes saraustītās atmiņas kādā paviršā sarunā zālē ar viesiem. Viņš aizvien tvēra šos fragmentus ar neapzinātu alkatību, un nakts stundās pie sveces, kad rēgu satrauktā iztēle mazliet nomierinājās, savāda iedvesma pārņēma jauno pasaku teicēju; saraustītie ģimenes nostāsti viņam pašam nesaprotamā kārtā apvienojās saskanīgā kopumā. Kā tas iznāca, viņš nezināja. Tāpat viņš nezināja, no kurienes radās daži sīkumi, ko neviens viņam nebija stāstījis, viņš tikai bija pārliecināts, ka tas viss ir īsta patiesība. Viegli un brīvi viņš runāja par to, kā dzīvojis tēvs ar māti, «kad mūsu vēl nebija», bet lāgiem, kas noticis ar viņu pašu, kad viņa vēl neesot bijis. Māte un tēvs šajos stāstos, tiesa, gan pašam Vasjam, gan viņa klausītājiem likās ne gluži tādi kā tagad. Viņi bija tie paši, tikai mazliet savādāki. Būtībā taču visam vajadzēja būt drusku savādākam, «kad mūsu nebija». Grūti, piemēram, iedomāties, ka māte kādreiz bijusi tikpat maza kā Šura un rotaļājusies ar lellēm un bijis laiks, kad tēvs nemaz nav braucis uz dienestu, bet ar papīra cepurīti galvā jādelējis uz nūjas. Tas bija tik dīvaini un brīnišķīgi, ka meitenes skaļi smējās, bet visjaunākā pat sita plaukstas, riskējot pamodināt aukli. Pēc tam vairs nekas nelikās dīvains, un Galvainis brīvi rīkojās ar šīs pasaules notikumiem, ar kuriem bērni sarada, kā, skatoties caur krāsainu stikliņu, sarod ar to, ka debesis un arī koki šķiet sarkani un sarkans važonis dzen sarkanu zirgu, pie kam sarkani riteņi saceļ uz ceļa sarkanus putekļus… Mātei toreiz biiis liels āzis, kas ar ragiem visus badījis nost, bet māte to vadājusi lentītē kā šuneli. Un, kad tēvs sadomājis māti precēt, tad mātei bijis vēl tikai četrpadsmit gadu, un āzis tēvu tikko nenobadījis. Bet tēvs tomēr izzadzis māti pa logu un apprecējis. Bet vēlāk, kad Vasja jau bijis pasaulē, māti gribējuši tēvam atņemt un nodot klosterī, lai tie atkal būtu neprecēti, un Vasjas tad atkal vairs nebūtu, jo neprecētiem bērnu nekad nav. Un to visu viņš atceras. Viņam ari liekas, it kā viņš atcerētos, kā tēvs zadzis māti pa logu. Viņš tobrīd gultiņā mazliet pacēlies. Reiz tēvs šī stāsta dēļ nosauca viņu par muļķi. Bet, kad viņš izstāstīja, kāda bijusi gultiņa un kur tā atradusies un kāda bijusi istaba, tad tēvs viņu otrreiz nosauca par muļķi, jo viņa tad vēl nebijis pasaulē, bet gultiņā, kuru viņš aprakstījis, gulējusi māte pati, kad vēl bijusi maza meitene, un istaba bijusi tā, kurā māte dzīvojusi bērnībā, bet tēvs to apprecējis citā pilsētā. Un, jādomā, māte viņam stāstījusi par savu istabu, bet viņš tagad melš, ka pats to redzējis. Viss it kā iznāca tā, un tēvam bija taisnība; bet Vasja ar rūgtumu pie sevis domāja, ka pieaugušiem cilvēkiem vienmēr izrādās taisnība, tomēr būtībā tas tā nemaz nav: viņam vajadzēja tikai piemiegt acis, tūdaļ parādās kāda istaba un logs un tēvs nes māti pa logu ārā. Turklāt mēness tā savādi spīd, jo arī mēness, zināms, bija mazliet citāds, tāpat kā cilvēki.

Tas viss un vēl daudz kas cits mēdza atdzīvoties naktī, un ikreiz, ieskatoties šajās ainās, Vasja atklāja tajās jaunus sīkumus. Katru reizi jaunatklātie sīkumi saauga ar iepriekšējiem tik cieši, ka nākošajā stāstījumā tos vairs nevarēja atdalīt, un Vasjam likās, ka viņš tos katrā ziņā ir redzējis un atceras. Sis apstāklis lāgiem deva iemeslu pārpratumiem: Marks reizēm skeptiski un noteikti atgādināja, ka senāk Vasja stāstījis citādāk, un ņēmās apgalvot, ka viss tas ir meli un «nevar būt». Vasja cieta un lūkoja Marka sirdi mīkstināt ar maigumu un pielabināšanos, bet dažreiz tas nelīdzēja un Mūlītis ar viņam piemītošo ietiepību un cietsirdibu sāka visu noliegt. Pirmkārt, Marks apgalvoja, ka viņš tomēr būtu, ja arī tēvu un māti padarītu par neprecētiem. Viņš tomēr būtu, lai tur vai kas, neliktos ne par ko ne zinis … Vai nu maz kas gadās! … Pēc tam viņš teica, ka Vasja neesot redzējis, kā tēvs zadzis māti pa logu, jo Vasjas tad neesot bijis; tēvs ar māti vēl bijuši neprecēti, un Vasja pats teicis, ka neprecētiem bērnu nav. Tad viņš gāja vēl tālāk un ņēmās apšaubīt pašu «nozagšanas» faktu. Precas vienmēr dienā un iznāk taisni pa durvīm, viņš pats redzējis, kā kaimiņu sētā sulainis precējies. Tas nonācis no lieveņa un iesēdies ormanī, bet istabene, kas arī ar to precējusies, iesēdusies kungu karietē.

—    Nu gan melo… nu, re, ka melo! — Maša dedzīgi metās aizstāvēt Vasju. — Es pati dzirdēju, tēvs viesistabā teica, ka māte esot zagta un ka to gribējuši atņemt.

—    Nē, nav zagta… nē, nav zagta! — stūrgalvīgi atkārtoja Mūlītis.

—   Tad, tavuprāt, tēvs sameloja, pasaki: sameloja? — Maša dedzīgi uzbruka.

—    Tētis jokoja, un jūs, muļķi, ticat! … Nu, vai dabūji? … Arī āža nav bijis — tas viss sadomāts vien ir un blēņas, un nevar būt. ..

—    Nē, nav blēņas, un nav «nevar būt», bet tu esi pretīgs ķildinieks, nejaukais Mūlītis! …

—    Blēņas, blēņas, blēņas! … — tiepās Marks ar saltu niknumu.

—    Nav blēņas, nav blēņas, nav blēņas! … — Maša centās viņu pārstrīdēt, bet mazā Sura, kas pastāvīgi piekrita māsai, sāka raudāt.

Troksnis uzmodināja aukli… Bet, ja arī tas nenotika, saruna tomēr bija pilnīgi sabojāta. Šajos brīžos bērni ienīda Mūiīti tāpat kā tad, kad tie ar pūlēm cēla kāršu namiņus, bet viņš no kakta ikreiz ietiepīgi šāva uz tiem ar papīra bumbiņām.

Arī Galvaiņa fantastiskie namiņi aizvien sabruka no skeptiskā pieskāriena, un bērni šķīrās pie sveces saīguši un bez sajūsmas. Vasja bija sarūgtināts līdz asarām, jo vairāk tādēļ, ka viņš būtībā saprata: Mūlītim laikam taisnība. Bet tas taču nav galvenais. Arī Vasjam taisnība, un viņš nemaz nav melis. Un tad: kā gan nav bijis āža, ja āzis noteikti bijis un māte pati stāstīja? …

v

Tagad, pienākot pie sveces, Marks vispirms izmanījās un tik veikli iesita vienam tarakanam ar knipi, ka tas vairākas reizes apgriezās gaisā un kā negudrs skrēja uz kaktu.

Marks izturējās droši un brīvi. Ne visai skaistie vaibsti atstāja noteiktības un zināma krietnuma iespaidu. Vasja bija mātes mīlulis, Marks — tēva, kas to mīlēja krietnuma un drosmes dēļ. Viņš nebaidījās no tumšās istabas, nebaidījās no auksta ūdens, tikpat brīvi metās upē, kā rausās uz lāvas karsti sakurinātā pirtī. Vasju turpretī iztēle noskaņoja jau priekšlaikus: jau priekšlaikus viņš sarāvās no aukstuma, un likās, ka no tā pati āda viņam kļuva jutīgāka; viņš drebēja aiz aukstuma tur, kur Markam bija tikai vēsi, un apdedzinājās tad, kad Marks, visā augumā uz lāvas stāvēdams, apgalvoja, ka «i nemaz nav karsti». Tomēr, atskaitot minētiem līdzīgus gadījumus, brāļi bija ļoti draudzīgi un viens otru saprata no pusvārda, bet dažreiz ari bez vārdiem.

—    Nu, ko, vai atkal redzēji? — jautāja Mūlītis.

—    Zaļo? Redzēju.

—    Melo, man gan liekas.

—    Dievs sodi, redzēju!

—    Nu?

—    Nemaz nemeloju! Redzeju, vairak nekas .. . Bez sejas.

—    No papīra?

—    Tā rādās … nevajag runāt.

—    Ek, nieki! Es nebīstos. Ko tur bīties, ja tas no kartona? Nu tu, zaļais, panāc šurp! — viņš sparojās, pagriezies pret durvīm. Tomēr melnā tumsa atstāja iespaidu ari uz viņu; viņš novērsās un piemetināja jau klusāk; — Es to saplēstu, vairāk neko.

Vasja pasteidzās novērst sarunu uz citu pusi.

—    Vai tev neliekas tā savādi? — viņš jautāja.

Mūlītis padomāja.

—    Nudien, liekas gan. Bet tev?

—    Man arī liekas. No kā gan tas varētu būt?

—   Tāpēc, ka… ārā plosās vējš, — Mūlītis teica, ieklausīdamies lapu čaboņā.

—    Un lija liels lietus. Arī tagad vēl līst, bet mazāk. Bet tas nav no tā. Vai tev neliekas, — viņš ātri piemetināja, — ka tur ārā čaukstina papīra loksni… mil-zī-gu?

Mūlītis ieklausījās un teica:

—    Nē, neliekas vis.

—    Bet vai tev neliekas, ka tur kāds ber mucā graudus?

Mūlītis atkal paklausījās.

—    Nepavisam, tas ir tikai vējš.

—    Man gan reizēm liekas. Tomēr tas nav tas, kādēļ šodien tā dīvaini.

—    Bet kas tad?

—    Nezinu. Zināju, bet aizmirsu. Tagad nezinu.

—    Es arī nezinu.

Abi brīdi klusēja.

Tai pašā laikā mājas otrā galā, ko atdalīja garš gaitenis, nočīkstēja strauji atvērtas durvis. Tām atbildēja bērnistabā logu rāmis, noplīvoja sveces liesma, un durvis atkal aizcirtās.

—    Dzirdēji? — Vasja ieprasījās.

—    Jā, dzirdēju … Pag!

Tiešām, dažos mirkļos, kamēr durvis atvērās un aizvērās, no otras puses atlidoja kāds juceklīgs skaņu mudžeklis. Acīm redzot tur negulēja un varbūt cauru nakti nav gājuši gulēt. Kāda balss prasīja ūdeni, kāds pat vaimanāja un raudāja, kāds vaidēja… Pie pēdējās skaņas zēniem nemierīgi iepukstējās sirds.

—    Vai tu zini, kas tur notiek? — Vasja žigli iejautājās.

—    Zinu. Mātei drīz piedzims meitene.

—    Bet varbūt puika?

—    Kas zina … varbūt arī puika.

Mūlītis atcerējās divus dzimšanas gadījumus, un abās reizēs tās bija meitenes. Tāpēc viņam arī tagad likās, ka katrā ziņā jāpiedzimst meitenei. Starp citu, tā kā viņš atcerējās tikai meiteņu piedzimšanu, bet savu un Vasjas neatcerējās, tad brīžiem viņam galvā iešāvās nepamatota ideja, ka dzimst tikai meitenes, tādēļ, ka bija laiks, kad to nemaz nebija. Bet viņi, zēni, nekad nav dzimuši un ir bijuši vienmēr, Viņš gan pats šai teorijai lāgā neticēja, bet tā palielināja viņa pašapziņu un darīja pārāku par meitenēm, kuras arī gribētu «vienmēr būt», bet kurām bija jāsamierinās Sūras nesenās dzimšanas fakta priekšā.

—    Lūk, tādēļ arī liekas savādi… — Vasja atkal teica.

—    Me-els… — Mūlītis jau gari novilka, bet tad piekrita: — Var arī būt, ka tev taisnība.

—   Zināms, ka tāpēc. Redz, tur neviens gulēt nav gājis. Un tad taču vienmēr ir tā savādi…

Abi kļuva domīgi.

—   Te nebija meiteņu, te uzreiz ir… — Galvainis noteica.

—    Jā, — atkārtoja arī Mūlītis, — te nebija, te uzreiz ir… Savādi: no kurienes gan viņas rodas? … Pag, pag, es zinu, — viņš pasteidzās ar atklājumu: — Atnes!

Izskaidrojums bija vienkāršs, bet neapmierinošs.

—    Nē, — Galvainis teica.

—    Kāpēc tad ne?

—   Tāpēc, ka … tāpēc … redz, kāpēc ne: tāpēc ka kur tad tas cilvēks ņem, kas atnes?

—    Viņš no cita.

—   Bet cits?

—   Vēl no kāda cita.

—   Bet vēl kāds cits, kur tas ņem?

—    N-nezinu.. . Aukle saka: mani zem dadža lapas esot atraduši.

—    Es domāju, tie ir nieki.

—    Zināms, muļķības. Kas gan tur liks bērnu? Un par to zelta pavedienu … it kā zelta pavedienā nolaižot, — tās arī būs muļķības.

—   To jau vecā teiks! .. . — Bet kā tu domā — no kurienes?

—   Zināms, no viņpasaules.

Mūlītis kļuva domīgs. Sī doma viņam likās ļoti vienkārša un skaidra … Protams: šai pasaulē nokļūst no viņpasaules.

—    Nu, bet kā?

—   Varbūt eņģeļi atnes.

—    Eņģeļu varbūt nemaz nav.

—    Nu, to tu gan nesaki. Tas ir grēks. Visi taču zina, ka ir.

—    Bet tēvocis Michails …

—   Tas vēl nekas. Cilvēki taču redzējuši…

—    Kurš tad redzējis?

—   Daudzi redzējuši… Es arī redzēju … sapnī…

—    Kāds viņš izskatījās?

—    Balts balts. Laidās no Vigovsku dārza, no viena koka uz otru, bet tad pārlaidās pāri sakņu dārzam, pāri laukam. Es tik skatījos, kur viņš nometīsies. Nometās uz Moškas bodītes jumta un sāka plivināt spārnus. Tad pacēlās un aizlidoja tālu tālu.

—    Vai labi lido?

—    Lieliski! Vēlāk es Moškam stāstīju: es sapnī redzēju, ka uz tava jumta sēdēja eņģelis.

—    Un ko Moška?

—    Moška saka: ai-vei, ekur liela muiža! Man katrreiz pa šabām nāk mājās eņģeļi, bet velni satupstas uz jumta gluži kā kovārņi vecajā papelē.

—    Lielās.

—    N-nē, diez vai. Pie ebrejiem notiek brīnuma lietas. Vai atceries Judku?

vi

Judka bija milzīga auguma žīds ar brīnum lielu bārdu un briesmīgām, pusārprātīgām acīm. Viņš iznēsāja pa mājām augstākā labuma miltus un pārdeva tos mazumā. Garnicu iemērījis, viņš vēl piemeta pa šķipsniņai — «bērniņiem, virējai, auklei, kaķītim, pelītei». Pie tam viņa bārda drebēja un acis valbījās dobumos. Tiklīdz viņa milzīgais stāvs ar maisu uz saliektās muguras parādījās vārtos, bērnus pārņēma šausmas un ziņkārība. Viņi trīcēja Judkas priekšā, bet nevarēja sev liegt baudu noskatīties, kā Judka piemetīs «kaķītim, pelītei». Viņš nāca katru nedēļu un ikreiz atstāja uz bērniem ārkārtīgi spēcīgu iespaidu.

Reiz Judka pēkšņi nozuda un dažas nedēļas nerādījās. Ir māte, ir bērni bija lielā nesaprašanā un domāja, ka vecais žīds nomiris. Izrādījās citādi, un proti: tiesas dienā Judku bija sagrābis žīdu velns, tautā pazīstams ar vārdu Kampējs. Virtuvē šo notikumu pārrunāja visos sīkumos. Tiesas dienas pievakarē ebreji sapulcējas sinagogā, atstādami «patinkus» (tupeles) pie ieejas. Tad aizdedzina milzum daudz sveču, aizver acis, un visi sāk aiz bailēm žēli klaigāt. Pa to laiku Kampējs tiem uzbrūk kā klijāns un pakampj vienu. Vēlāk.

iznācis no sinagogas, katrs paķer savus patinkus, bet viens pāris aizvien paliek. Šoreiz gan palikuši vecā Judkas milzīgie patinki, un tādēļ visi dabūja zināt, ka Judku parāvis Kampējs.

Tad Judka atkal pēkšņi parādījās, bet viņš kliboja un likās tāds kā salauzts, un bērni sāka no viņa vēl vairāk baidīties. Izrādījās, ka Judku izglābis viņa draugs Kodnas dzirnavnieks. Sis dzirnavnieks vakarā izgājis uz sava dambja un mierīgi stāvējis, kasīdams vēderu un klausīdamies, kā slūžās krāc ūdens un niedrēs bauro dumpis. Vakars bijis skaidrs. Pēkšņi redz: kaut kas liels skrien pa gaisu. Ieskatījies, redz — Kampējs stiepj milzīgu žīdu. «E,» nodomājis dzirnavnieks, «otra tik liela žīda vairs nav. Citādi nebūs, Kampējs šoreiz pakampis manu pircēju veco Judku.» Zināms, ja Judka nebūtu pastāvīgi ņēmis pie dzirnavnieka miltus, dzirnavnieks neparko šai lietā neiejauktos. Bet šoreiz viņš tomēr pažēlojis veco paziņu. Tādēļ, kāju piespēris, viņš uzsaucis pilnā balsī: «Met zemē, tas ir mans!» Kampējs.palaidis nesamo un, spārnus plivinot, uzvijies augstu gaisā kā jauns vanags, uz kuru izšauts ar bisi. (Kodnas dzirnavniekam esot rīkle uz nebēdu!) Bet nabaga žīds ar visu sparu nogāzies uz dambja un stipri sasities.

Judka bija klāt, un visi redzēja, ka viņš pēc šī notikuma tiešām klibo. Tādēļ arī Mūlītis nesāka strīdēties: tiešām, ar ebrejiem visādi gadās. Bez tam atgādinājums par Judku vispār izkliedēja viņā skeptiskās ietiepības dīgļus.

—    Jā, redz, toreiz Moška man daudz ko pastāstīja… arī to, kā bērni dzimst.

—    Nu?

—    Viņš saka, dievam esot divi eņģeļi: viens izņemot cilvēkiem dvēseli, bet otrs no viņpasaules atnesot jaunas dvēseles. Ja kādā vietā vajagot piedzimt bērnam, tad tā sieviete paliekot slima.

—    Kāpēc?

—    Tāpēc, ka dievs sūta abus eņģeļus: marš abi zemē pie tādiem un tādiem cilvēkiem, un gaidiet manu pavēli! Ja dievs uz tiem cilvēkiem tur labu prātu, tad saka: nolieciet bērniņu pie mātes un nāciet abi atpakaļ. Tad māte atkal izveseļojas. Bet dažkārt viņš saka: nāve, paņem tu mātes dvēseli. Tad māte mirst. Bet reizēm saka: ņem ir māti, ir bērnu, — tad nomirst abi.

—    Bet zini ko, — Galvainis piemetināja, — varbūt tā ir taisnība, tādēļ ka vienmēr baidās, kad bērnam jāpiedzimst, ari māte nesen teica: varbūt es nomiršu.

—    Krustmāte Katja ari nomira.

—    Nu redzi.

—    Laikam tas eņģelis ir briesmīgs?

—    Nē, kāpēc… es domāju, ne visai briesmīgs. Viņš taču nedara pēc savas gribas. Domā, viņam ļoti patīkami, ka viņa dēļ visi raud?

Bet ko lai viņš dara? Dievs liek — viņam jāklausa. Viņš taču pats to negrib.

—    Bet vai tu ievēroji, kad Katja nomira, kādas Henricham kļuva acis?

—   Tumšas.

—    Nē, nevis tumšas — lielas.

—    Lielas un tumšas. Un nekad viņš ar mums tā vairs neplosās kā senāk.

—    Un aizvien ķildojas un strīdas ar Michailu.

—    Es zinu, kādēļ viņš dusmojas. Es dzirdēju, ka viņi stipri ķildojās. Michails teica: kad cilvēks nomirstot, tad no viņa iznākot pulveris un cilvēka nemaz vairs neesot. Bet Henrichs saka, ka cilvēks aizejot uz viņpasauli un skatoties no turienes un žēlojot…

—    Kā tā? Par ko tad te jāskaišas?

—    Ē! redzi, ja no cilvēka iznāk pulveris, tad, protams, arī no Katjas. Bet viņš to negrib.. . Viņš mīl Katju.

—    Kā tad mīl, kad viņas nemaz nav? …

—    Mīl…

Abi brīdi klusēja. Tā kā nevienam no viņiem neienāca prātā notīrīt svecei degli, tad tā tik stipri nodega, ka deglis kļuva līdzīgs sēnei. Nomāktā liesma mēlītēm stiepās uz augšu, gluži kā zari no koka ar apgrieztu galotni; apgaismotais laukums no tā kļuva vēl mazāks. Nebija redzami ne logi, ne griesti, ne sienas. Tumsa kā telts nokārās pār zēniem, un šī telts drebēja un šūpojās. Likās, ka lietus lāšu šļaksti un koku šalkoņa tagad iespiedusies pašā istabā un atskan tās tumsā. Un abi zēni juta, ka tik savāda nakts vēl nekad nav bijusi.

Tagad jau abi bija skaidrībā par šīs dīvainās sajūtas cēloni. Mātes neveselība un viņas priekšnojauta, tēva nemiera pilnais maigums, atmiņas par krustmātes Katjas nāvi, tad vēl šī neparastā kustība, balsis, soļu dunoņa viņā pusē un kāda raudas, un kāda vaidi — tas viss saplūda kopā un ieguva veidu. Neraugoties uz bodnieka Moškas apšaubāmo autoritati, pat skeptiskais Marks neatrada iebildumus pret teoriju, kuru Galvainis patlaban bija attīstījis. Jauna dzīvība taisījās ienākt viņu mājā, bet nāve, nākdama ar to roku rokā, izpleta pār māju savus tumšos spārnus; tās dvesma līdz ar katru mātes vājo kunkstienu modināja bērnu dvēselēs līdzjūtību un šausmas.

—    Klausies! — Marks klusi teica.

—    Ko? — vēl klusāk jautāja Vasja.

Marks noliecās pie viņa, it kā baidīdamies, ka tā vārdi varētu iespiesties tur— viņpus tumšā jumola pār viņu galvām.

—    Klausies… ja tā ir taisnība, tad, protams, tie abi. ..

—    Jā … ir tepat kaut kur … — Abi pēkšņi juta trīsas.

—    Pamodināsim meitenes.

—    Un aukli… ej pamodini.

—    Man … bail.

—    Un … un man arī, — atzinās bezbailīgais Marks.

Abi brāli instinktivi pievirzījās tuvāk viens otram un svecei.

Tumsa, kas līdz šim karājās no augšas, tagad aprija ir krāsni, ir sienas, ir gultiņas, ir blakus istabu ar meitenēm un aukli, un pat atmiņas par tām aizvirzījušās kaut kur tālu. Bet šalkoņa un čuksti pilnīgi ienāca no pagalma iekšā, un pār divu brāļu galvām kāds klusu runāja kaut ko nesaprotamu, bet ļoti svarīgu.

Tā pagāja daži mirkļi. Varbūt paietu vēl vairāk, ja Markam neienāktu prātā nokniebt sveces atskāri. Tiklīdz viņš to bija padarījis, liesma uzreiz izlīdzinājās, jumols pār viņu galvām ātri pašķīrās, atklādams griestus, sienas, veco pazīstamo krāsni ar apkvēpušo spelti, gultiņas ar saņurcītiem spilveniem un uz grīdas nomestām segām un meiteņu guļamistabas durvis. Reizē ar to no istabas izzuda šalkoņa un svarīgās balss vietā bija dzirdama atsevišķo straumīšu šļakstēšana pagalmā.

—    Iešu pamodināšu, — Mūlītis teica, piecēlās un gāja uz meiteņu istabu. — Aukle, aukle, celies! — viņš raustīja veco.

Aukle ar izvalbītām, izbrīna pilnām acīm ātri piecēlās savā gultā sēdus.

—    Ko? Vai jau? — viņa sabijusies jautāja. — Ak, es, vecā, nogulēju!

Viņa sakārtoja uz galvas lakatiņu, no kura apakšas spraucās ārā sirmas pinkas, un, ātri apāvusi kurpes, uzmeta uz pleciem jaku.

—    Cst, jūs man! … Sēdiet vien te mierīgi! Es drīz atnākšu.

Un vecā steidzīgi izgāja gaitenī. Drīz viņas soļi apklusa, un Marks skatījās brālī, bēdīgi vīlies.

—    Aizgāja! … Ir gan muļķe! — viņš teica.

—   Jā, labāk nebūtu modinājuši. Kā tad mēs tagad vieni paši?

—    Pamodināsim meitenes.

Bet meitenes, kņadas iztraucētas, atmodās pašas.

Varēja dzirdēt, kā vecākā palīdz jaunākajai izrausties no gultiņas, un drīz tās abas, rokās saķērušās, parādījās durvīs.

—    Labdien, godātie kungi, arī mēs klāt! — Maša, mazliet klīrēdamās, jautri teica. Pamanījusi, ka aukles nav, viņa runāja priecīgi un skaļi.

—    Klusāk, muļķe! — pārtrauca Marks. — Mātei dzimst jauna meitene, bet tu te kliedz.

—    Klusāk visi! — teica vecākais, it kā pūlēdamies kaut ko sadzirdēt.

Meitenes rātni nosēdās pie sveces un arī apklusa.

VII

Lietus acīm redzot bija pavisam pārgājis. Pirmītējais nepārtrauktais troksnis bija beidzies, un varēja skaidrāk izšķirt tālās skaņas: koku galotņu Ilgošanos, miegaina suņa rejas un vēl kādu klusu rīboņu, kas, sākusies kaut kur tālu, pašā pasaules malā, tagad pamazītiņām auga un vēlās aizvien tuvāk.

—   Tur kāds brauc, — teica Mūlītis.

—   Tālu, pilsētā…

Miega un nakts klusuma vidū, ko traucēja tikai ūdens šļaksti notekcaurulēs un vēja šalkoņa, šī vientuļā ratu rīboņa neviļus saistīja uzmanību. Kas tur brauc un kurp šajā savādajā naktī?… Vasja iegrima domās. Viņam likās, ka tālumā pa tumšām un tukšām ielām ripo maza ekipāžā, katrā ziņā maza, ar maziem apkaltiem ritenīšiem, tādēļ ka arī šī melodiskā rīboņa likās viegla un klusa, kaut gan bija skaidri dzirdama. Mazi zirdziņi ar pakaviem ātri rībina ielas bruģi, un mazs važonis paceļ roku ar pātagu. Kas gan tik vēlā stundā brauc pa aizmigušās pilsētas ielām?

Riteņi rībēja, ripoja arvien tuvāk un ātrāk … Tad troksnis uzreiz aprima, un bija dzirdama tikai klusa burkšķēšana pa slapjo, nebruģēto ceļu; laiku pa laikam atskanēja te riteņu šinas šķinda pret oļiem, te koka kulbas čīkstoņa, un ar katru reizi tuvāk…

—    Brauc pa lauku… pie mums, — Mūlītis teica.

Māja atradās pilsētas malā, blakus lielam, ar zāli un nezālēm apaugušam klajumam. Kas gan naktī varēja pie viņiem braukt, — un vēl tādā naktī, kad viss tik dīvains un viņu mājā jāpiedzimst bērniņam? Un uzreiz šīs piebraucošās ekipāžās rīboņa pievienojās visam, kas bija neparasts, kas pie viņiem notika tikai šai naktī…

Elpu aizturējuši, bērni klausījās, kā atvērās vārti, kā rati čirkstēdami brauca pa pagalmu un piestāja pie lieveņa. Pēc tam kņada pastiprinājās, viņā pusē biežāk atkārtojās durvju aizciršana un staigāšana.

—    Vai bērniņu atveda? — Maša jautāja.

—    Ciet klusu! .. .

Vasja ieklausījās, un viņa iztēlē vīdēja savāda aina: eņģeļi izkāpj no karietes. Viņi saudzīgi nes bērniņu, atdod to mātei un apsveic: lai slavēts dievs, lai slavēts dievs! Ņemiet to sev, visi paliks dzīvi .. .

Bet savādi: mājā viss tik kluss, un neviens nepriecājas. Kņada aprimusi, beiguši virināt durvis. Kāds gaitenī piesardzīgi piegāja pie tuvākajām durvīm, kur dzīvoja vecā krustmāte, kas nekad neiznāca no savas istabas, un Vasja dzirdēja šādu sarunu:

—    Paldies dievam, atbrauca! Tagad viss būs labi.

—     AP lielmāt, vēl nepriecājieties! Pati paģībusi. . . Ak dievs, cik grūti. . .

Tad durvis nočīkstēja, un viss apklusa. Vēl pēc mirkļa bērnistabā ieskrēja aukle. Sirmās matu pinkas bija galīgi izlīdušas no lakatiņa apakšas, pa grumbainajiem vaigiem plūda asaras. Nepievērsdama uzmanību bērniem, viņa parakņājās lādē, tad iekāpa savā gultā, un, kad viņa atkal aizskrēja, bērni guļamistabā ieraudzīja sārtu atblāzmu. Svētbildes priekšā klusi dega «briesmīga svece», «uzvarētāja» …

Meitenes neko nesaprata un tikai raudzījās savā priekšā plati ieplestām acīm. Brāļi skatījās viens otrā un gaidīja, kurš no viņiem pirmais sāks raudāt. Tad bērnistabu uzreiz pieskanētu nevaldāmas, skaļas raudas … Bija pārāk baismīgi… Arā kāds gaudoja gari un nikni, un bērni šajās gaudās vairs nepazina vēja šalkoņu, kas joņiem brāzās pār dārzu.

Bet pēkšņi attālākās durvis atkal atvērās, un kāda dīvaini mierīga, pārliecinoša balss skaļi teica:

—    Lieliski, lieliski! Apsveicu! — un gara atvieglojuma nopūta, kādu bērniem dzīvē nebija gadījies dzirdēt, klusi pāršalca pār visu māju un izdzisa …

Vasjam uzreiz kļuva kaut kā priecīgi, kaut gan galvā bija vēl lielāks juceklis… Viņš nesaprata, ko nozīmē šī dīvainā balss, un viņam likās, ka pašlaik viņš laižas miegā. Sīs nakts sasprindzinājums pārvarēja viņus. Sura snauda sēžot, un bērni nemanīja, kā paiet laiks …

—    Es gan zinu, kas atbrauca, — pēkšņi ieteicās Marks, kas nepadevās miegam, bet vārdi pamira uz viņa lūpām. Durvis atkal atvērās, taču tagad nekādas citas skaņas nebija dzirdamas kā tikai bērna raudas. Aizraudamies raudāja mazs bērniņš tādā sevišķā, sīkā balstiņā, bet ietiepīgi un skaļi. . .

Tas nāca tik negaidīti un raudāšanu dzirdēja tik skaidri, ka pat mazā Sura atjēdzās, pacēla galvu un teica:

—    Bēniņš .. . jaud.

Tomēr tas viņu acīm redzot nemaz nepārsteidza.

Toties visi pārējie uzlēca no savām vietām, Maša sāka plaukšķināt, bet Marks metās pie durvīm.

—    Iesim turp!

Vasja tam sekoja, bet pie sliekšņa apstājās.

—    Bet ja sabārs?

—    Nu, vienreiz nekas … — Marks mierināja. Ar to viņš gribēja teikt, ka tieši šoreiz, šajā naktī, viss ir atļauts. — Bet jūs, meitenes, palieciet tepat.. .

Tomēr Maša domāja citādi:

—   Paskat, kāds gudrinieks! Paliec pats, ja gribi. . . Iesim, Suročka, iesim, mīļā! — Un viņa steigšus piecēla Suru.

—   Lai nāk, — Vasja atbalstīja, labi saprazdams, ka arī viņš pats neparko nebūtu palicis.

Kad viņi atvēra durvis uz gaiteni, tos apdvesa silts un mikls vējš. Gluži negaidot gaitenis izrādījās apgaismots: pašā viņā galā pie ieejas durvīm kāds bija aizmirsis svečturi ar tauku sveci. Tā bija aptecējusi, vējš plivināja tās liesmu, lidojošas ēnas skraidīja pa visu gaiteni, te pazibot uz sienām, te nozūdot kaktos, bet melnais krāsns caurums, kas atradās vidū, arī it kā kustējās, pārskriedams no vienas vietas uz otru. Vispār arī gaitenis šajā naktī bija kļuvis pavisam citāds, neparasts. Pa pusatvērtajām durvīm bija redzamas zilās nakts debesis, un diivi melnās koku galotnes līgojās un šalca. Kad bērni nogāja gaiteņa gal.t, vējš apvēsmoja viņu basās kājas.

Durvis «uz viņu pusi» bija pa labi, netālu no ieejas. Marks gāja pa priekšu un pirmais, pacēlies uz pirkstgaliem, klusi atvēra šis durvis. Bērni cits aiz cita iešmauca pirmajā istabā.

Senāk tik pazīstamajām istabām tagad bija pavisam svešāds izskats. Vispirms bērni pievērsa uzmanību mātes guļamistabas durvīm. Tur bija klusi, vāja gaisma tikko blāvoja un ļāva bērniem saskatīt tēva stāvu, maigi noliekušos pār gultas galvgali. .. Brīžiem tumšs nepazīstamas sievietes stāvs kā neskaidra ēna pārslīdēja pār guļamistabu.

Marks paraustīja Vasju aiz piedurknes.

—    Vai tagad redzi, kas tur atbraucis?

—    Kas?

—    Skaties: tēvocis Henrichs un . . . Michails.

Vasja novērsa acis no tālajām durvīm un ieskatījās vidējā istabā, kas atdalīja priekšistabu no guļamistabas. Senāk tā bija bijusi viesistaba, bet tagad tajā viss bija iekārtots citādi… Tēvocis Henrichs domīgi sēdēja uz krēsla zem griestu lampas, viņa bālajā sejā bija manāmas tikai acis, kas bērniem likās kļuvušas vēl lielākas. Michails bez svārkiem, uzrotītām piedurknēm dvielī slaucīja rokas.

—    Ko tagad lai dara? — Vasja apjucis jautāja. Visos praktiskos pasākumos viņš deva priekšroku Markam.

—    Nezinu, — tas atbildēja, aizvirzoties ēnā. Bērni tam sekoja. Henricha un Michaila klātbūtne viņus mulsināja. Henrichs senāk bija bijis draiskulis, rotaļājies ar bērniem, kutinājis tos un griezis pa gaisu. Apmēram pirms diviem gadiem viņam piedzima Sura, bet sieva nomira. Kopš tā laika viņš aizbrauca uz citu pilsētu un reti tos apciemoja, bet, kad atbrauca, tad bērni manīja, ka viņš stipri pārvērties. Viņš kā agrāk bija ar tiem mīlīgs, bet bērni pie viņa nejutās kā senāk; kaut kas tos mulsināja, un tiem ar viņu nebija jautri. Tagad viņš grima dzijās domās, un viņa acīs bija sevišķi daudz skumju.

Michails bija daudz jaunāks par brāli. Viņam bija zilas acis, gaiši, sīkcirtaini mati un ļoti balta, pareizi veidota, jautra seja. Vasja pazina viņu jau kā ģimnāzistu ar sarkanu apkakli un vara pogām, bet tas tomēr bija bijis jau sen. Vēlāk viņš ieradās no Kijevas zilā studenta mundierī un ar zobenu. Lielie tad runāja savā starpā, ka viņš jau pavisam pieaudzis, esot iemīlējies jaunkundzē, iztaisījis reiz «operāciju» un jau neticot dievam. Visi studenti beidzot ticēt dievam, tādēļ ka šķēržot liķus un ne no kā vairs nebaidoties. Bet, kad pienākot vecums, tad atkal ticot un lūdzot dievam piedošanu. Bet dažreiz arī nelūdzot piedošanu, un tad tiem ejot slikti kā ārstam Voicehovskim … Tādi vienmēr mirstot ātrā nāvē, un tiem pārsprāgstot vēders kā Voicehovskim . ..

Michails nekad nepievērsa bērniem uzmanību, un bērniem vienmēr likās, ka viņš tos nicina divu iemeslu dēļ: pirmkārt, tādēļ, ka viņi vēl nav izauguši, bet, otrkārt, tādēļ, ka viņš pats bija izaudzis tikai nesen un ka viņam vēl gandrīz nemaz nebija ūsu. Tomēr, kad viņš tagad piegāja pie lampas un uzvilka gluži jaunu mundieri, bērni pabrīnījās, kā viņš pārvērties; viņam bija krietnas ūsiņas un pat bārdiņa, un viņš tiešām bija pieaudzis cilvēks. Seja viņam bija apmierināta un pat lepna. Acis mirdzēja, un lūpas smaidīja, lai gan viņš centās saglabāt cienīgu izskatu . . . Uzvilcis mundieri, viņš tomēr nenocietās un, tīdams smēķi, teica Henricham:

—    Nu, ko teiksi, Geņa, kā es tiku galā? … Bet gadījums bija grūts, un šis vecais ēzelis Rudņickis droši vien aizraidītu uz viņpasauli vai nu māti, vai bērnu, bet varbūt arī abus divus…

Henrichs novērsa acis no sienas un atbildēja:

—    Malacis, Miša! … Jā, mēs atbraucām istā laikā. Varbūt ja pirms diviem gadiem … pie manas Katjas …

Bet te viņa balss kļuva dobjāka . . . Viņš novērsās.

—    Un tomēr, — viņš teica, — dzimšana un nāve … tik tuvu… līdzās … Jā, tas ir liels noslēpums! . . .

Michails paraustīja plecus.

—    So noslēpumu mēs, brāl, esam izpētījuši gandrīz līdz pirmšūniņai…

Bērni bija nesaprašanā un nezināja, ko iesākt. Pirmkārt, viss izrādījās pārāk ikdienišķs, otrkārt, viņi saprata, ka arī šai naktī, kā jau arvien, viņiem var sadot drosmīgā iebrukuma dēļ, bet pat rājiens Michaila klātbūtnē būtu tiem augstākā mērā nepatīkams. Nav zināms, kā atrisinātos viņu divdomīgais stāvoklis, ja nebūtu iejaucies negaidīts notikums.

Ieejas durvis nočīkstēja, pavērās, un pa spraugu kāds paskatījās. Bērni nodomāja, ka tā ir aukle, kas beidzot apķērusies, ka viņu nav, un sākusi meklēt. Bet sprauga pavērās platāka, un tajā parādījās nepazīstama galva ar slapjiem matiem un bārdu. Galva bailīgi palūkojās apkārt, un tad kāds svešs zemnieks klusītiņām ienāca priekšistabā. Viņam mugurā bija gari, balti svārki, aiz jostas rēgojās pātaga, bet kājās bija milzum lieli zābaki. Bērni piespiedās pie sienas, kur stāvēja lāde.

Zemnieks pamīņājās uz vietas un viegli ieklepojās, bet it kā tīšām tik klusi, ka guļamistabā to neviens nesadzirdēja. Visas viņa kustības pauda pārmērīgu bailīgumu, arī durvis viņš atstāja pusatvērtas, it kā nodrošinādams sev atkāpšanos. Ieklepojies vēlreiz un vel klusāk, viņš sāka kasīt pakausi. Acis viņam bija gaiši zilas, bārdiņa ruda, bet pārliekais bailīgums un gandrīz vai izmisums bērnos neviļus modināja simpātiju pret atnācēju.

Pa daļai bērnu nemiera pilnie čuksti, pa daļai aprašana ar priekš istabas pustumsu atklāja nepazīstamajam atnācējam tā kaimiņus. Viņš, redzams, nemaz nebrīnījās, un viņa sejā parādījās vaļsirdīgs prieks. Klusiņām, uz pirkstgaliem, kaut arī ļoti neveikli, viņš pienāca pie bērniem.

—    Bet ko man … vai pavēlēs zirgus izjūgt? — zemnieks jautāja, un viņa sejā bija manāma tik bērnišķīga uzticība bērnu «pavēlei», ka tie galīgi sadrošinājās.

—   Tad jūs atvedāt to mazo bērniņu? — jautāja Maša,

—    E! Kādu bērniņu? Es atvedu kungu ar jaunskungu… Bet ko lai es daru, vai nezināt, zirgus izjūgt, vai kā?

—    Mēs nezinām, — Mūlītis atbildēja.

—    Bet tu, āreče, ko: tu, jaunkundziņ, ieej tajā istabā un pavaicā jaunskungam Michailam, ko viņš tev teiks.

—    Ej pats!

—    Bet es, redzi, baidos … Man tā, man nav tā … Bet jūs gan tomēr varētu ieiet, jums tā iešana tomēr labāka. Jums jau diezin ko neizdarīs.

—    Bet tev?

—    E, kāds tu, puikiņ, nesaprātīgs. Ej taču, ej …

Viņš izbīdīja Marku no kakta un stūma uz durvīm. Marks labāk būtu vai zemē ielīdis nekā tagad stājies visu — un jo sevišķi Michaila — priekšā vienā kreklā un tik negaidīti. Bet svešinieka roka stingri virzīja viņu uz priekšu.

—    Kas tas, no kurienes te velk caurvējš … — bija dzirdama mātes klusā balss. Tad Michails pagriezās krēslā, un Marks saprata, ka viņa liktenis izlemts. Tādēļ viņš ar dusmām atkratījās no svešinieka rokas un droši nostājās pārsteigto skatītāju priekšā.

—    Viņš saka, re, tas tur … — skaļi teica Marks ar acīm redzamu vēlēšanos visu savas negaidītās ierašanās vainu uzvelt zemniekam, — uzzini, viņš saka, vai zirgi man jāizjūdz vai nevajag? …

—    Ko? Kur? — jautāja tēvs, pagriežoties pret runātāju.

—    Are, tur tas zemnieks.

Bet zemnieks pa to laiku nodevīgā kārtā bija aizvirzījies pie izejas durvīm un, pa pusei aiz tām noslēpies, izgudrēm gaidīja scēnas beigas. Maša, pamanījusi šo manevru, sašuta.

—   Kāpēc tu pats slēpies? Paskat, kāds: iegrūda Markušku, bet pats noslēpies! …

Sī iejaukšanas nodeva visus. Michails paņēma no kumodes sveci, pacēla to virs galvas un apgaismoja bērnus

Ehe, — viņš teica, — te jau to vesela saime. Un muļķis Hvedko kopā ar tiem. Hvedko, vai tu tur esi, ko?

—   Kas cits, tikai es. Jo es jautāju, vai lai izjūdzu zirgus?

—    Muļķi, aizver durvis! — uzsauca Michails. — Un pagaidām neaizej! Pagaidi tur priekšistabā!

Zemnieks paklausīja ar lielu nepatiku.

—   Nu, tagad izrēķināšanās: kā jūs, palaidņi, te gadījāties? Kādēļ tu viņus atvedi, Hvedko?

—    Kāds nelabais viņus veda! … Es ienācu apjautāties, vai lai izjūdzu zirgus. Skatos, bet te šo pilns kakts piebāzts. Āreče, kā! Bet kas man daļas? Un mazā jaunkundzīte saka «tu atvedi bērniņu» . . . Kādu bērniņu, brīnuma lietas . ..

Visi sāka smieties.

—    Nu, tagad pastāstiet, kā jūs te gadījāties!

Abi zēni sabozušies nodūra acis. Viņi bija gaidījuši kaut ko neparastu, bet tai vietā nokļuvuši uz nopratināšanu un vēl Michaila klāt būtnē.

Mēs dzirdējām, ka bērniņš raud, atbildēja Maša viena pati.

Un kas tad ir?

—   Mums gribējās zināt, — Marks īgni atbildēja, — no kurienes tas radies.

—    Oho, oho! — ieteicās Henrichs, kas pa to laiku bija paņēmis klēpī savu Šuru. — Lūk, ko sauc par īstu jautājumu! Paprasiet viņam, — tas pamāja uz Michailu, — viņš visu zina.

Michails nevērīgi sakārtoja acenes.

—   Zem dadža lapas atrada, — viņš teica, matus atmezdams.

Michaila nevērība aizskāra Marku vārīgā vietā.

—Muļķības, -— viņš iekaisis sacīja. — Mēs zinām, ka tā tas nevar būt. Arā līst lietus, viņa sasaldētos.

—    Nu redzi, viena hipotēzē noraidīta, iesmējās Henrichs. Miša, klāj nu vaļā citu! . . .

—    Nolaida pavedienā taisni no debesīm.

—   Neiestāstīsiet… — atbildēja Marks, aizvien vairāk iekaisdams. — Redzams, paši nezināt. Bet mēs gan zinām!

—    Interesanti. Droši vien dabūjāt zināt no tās vecās muļķes, aukles?

Nē, no aukles gan ne.

—    Bet no kā tad?

—    No … no žīda Moškas.

Vēl labāk! Bet ko tad jums teica tas gudrinieks Moško?

Izstāsti, Vasja! — Marks griezās pie Galvaiņa.

Nē, stāsti pats! — Vasja bija ļoti apjucis un jutās pagalam sa-

triekts no izsmejošā balsī teiktajiem Michaila jautājumiem. Marks tik viegli nepadevās citu noskaņojumam.

—    Un pastāstīšu ari, kas tad tur liels? — viņš bravurīgi teica, iziedams uz priekšu. — Dievam ir divi eņģeļi…

Un viņš mundri izklāstīja Moškas teoriju, ko bija izskaistinājusi Vasjas fantazija. Līdz ar stāstījumu viņa možums aizvien pieauga, jo viņš manīja, ka pieaug arī visu uzmanība. Pat māte pasauca tēvu un lūdza pateikt, lai Marks runā diktāk. Henrichs beidza glāstīt Suru un ar savām lielajām acīm cieši skatījās uz Marku; tēvs pasmīnēja un mīlīgi pamāja ar galvu. Pat Michails, kaut gan nevērīgi šūpoja labo kāju, ko bija pārmetis pār kreiso, pats, redzams, bija ieinteresēts.

—    Ko, tā taču … taisnība? — jautāja Marks, stāstu beidzis.

—   Taisnība, puisīt, tas viss taisnība! — nopietni teica Henrichs.

Tad Michails, kas vēl pirms mirkļa bija apgalvojis, ka bērnus atrodot

zem dadžiem, nepacietīgi pagriezās krēslā.

—   Netici, Mark! Tās ir muļķības, Moškas muļķīgās pasakas … Ir gan tev patika, — viņš pagriezās pret Henrichu, — piebāzt bērna galvu ar tādām blēņām!

—    Bet vai tu nupat nepiebāzi to ar dadžiem?

—   Tas nav tik kaitīgi: tas ir acīm redzams absurds, no tā viņi vieglāk tiks vaļā.

—    Nu pastāsti tu viņiem, ja vari . . .

—    Tu zini, ka es varētu pastāstīt…

—    Ko?

Michails skaļi iesmējās.

—    Fizioloģiju … protams, populārā izklāstā … Ceru, ka tā būtu taisnība.

—    Velti ceri…

—    Kā tā?

—   Tu zini nedaudz, taču iedomājies, ka zini visu… Bet viņi jūt noslēpumu un cenšas to ietērpt tēlos… Manuprāt, viņi ir patiesībai tuvāk.

Michails nepacietīgi uzlēca no krēsla.

—    Ko! Es tev gan teiktu, Geņa! … Taču tagad tas nebūtu vietā. Tikai te tev būs labākais piemērs: pamēģiniet jūs visi ar savu… jeb, pareizāk sakot, ar Moškas teoriju izdarīt to, ko, kā tu pats redzēji, mēs izdarām ar savu fizioloģiju… Jūs žēlabaini lūgsiet un gaidīsiet eņģeļus, bet slimā nomirs …

—    Bet mirst ari ar visu jūsu fizioloģiju, to es zinu no savas pieredzes … — Henrichs dobji atteica.

—    Atsevišķs fakts un slikta fizioloģija …

—      Šis atsevišķais fakts man — jel saproti — ir vispārējāks par visiem taviem vispārinājumiem. Pagaidi, gan tu kādreiz sapratīsi, ko nozīmē mīļota cilvēka nāve un vai tas ir atsevišķs fakts.

— Patiesība augstāka par personiskām jūtām! — Michails noteica un apklusa. Viņš saprata, ka ar Henrichu nevar turpināt šo sarunu.

VIII

Istabā iestājās klusums. Bērni bija neziņā. Viņi nesaprata ne vārda no tā, kas te tika runāts, bet nojauta tikai savas teorijas apstrīdamību. Viņi bija apmulsuši un skumji.

Sajā brīdī Hvedko, ko visi bija aizmirsuši, atkal pabāza galvu gar durvju stenderi.

—    Bet kā tad ir — vai lai es izjūdzu zirgus vai ne? — viņš jautāja ar dziļām skumjām balsī.

Šī iejaukšanās visiem likās īstā laikā.

Michails jautri iesmējās.

—    Aha! — viņš teica. — Vēl viens gudrinieks. Tūliņ izmēģināsim mazu indukciju … Kā tu domā, Hvedor, uz kurieni mēs ar tevi braucām?

—    Bet es gan domāju, ka nekur citur, tikai šurp.

Viņš uzmanīgi, nenovēršot izvalbītās acis, skatījās Michailā, it kā baidīdamies no tā jocīgās iztaujāšanas.

—    Nu?

—    Kas par nu?

—    Nu, vai mēs šurp atbraucām vai ne?

—   E, jūs jau tikai smejaties. Ko es ietu prasīt, ja jau tas skaidri redzams.

—    Kādēļ tad muļķim zirgi stāv lietū?

—    Areče, es jau ar tā domāju, — kļuva priecīgs Hvedko. — Kaut gan lietus vairs nelīst, bet zirgiem nav velši jāstāv. Iešu izjūgt. Ta būtu uzreiz tā teikuši…

Un viņš ar redzamu atvieglojumu pasteidzās aiziet.

—    Nu, un jūs ari… marš atpakaļ, — teica tēvs.

—    Bet. . . bet bērniņu? — Maša skumīgi sacīja.

Visas jezgas vaininiece atradās guļamistabā. Māte klusi kaut ko pateica, un drīz vecmāte to iznesa uz rokām, ievīstītu glītos, baltos bērnu autiņos.

Veļas vidū rēgojās maza galviņa. Acis skatījās taisni, sejā bija tā savādi apzinīgā izteiksme, kas brīžiem padara bērnu sejas gandrīz vecīgas. Meitenīte žāvājās un staipījās.

—    Kāda lepnule! … — nez kādēļ sprieda par viņu Maša, paceldamās pirkstgalos.

Ja māte būtu vesela, viņa droši vien iedomātos, ka bērniem jāatnes drānas, bet tagad neviens neievēroja, ka viņi kā ienāca, ta ari aizgāja vienos krekliņos. Šura palika tēva klēpi.

Iznākusi gaiteni, Maša tūliņ aizskrēja uz bērnistabu, bet zēni aizkavējās. Marks pa ārdurvīm ieraudzīja, ka pie staļļa stāv vieglie rati, bet Hvedko jau izjūdzis zirgus un ved tos nojumē. Tas ieinteresēja, un viņš izšmauca lievenī; Vasja gāja viņam pakaļ.

Hvedko piesēja zirgus, pēc tam viņa baltie, garie svārki pazibēja pie ratiem, un no turienes viņš izcēla milzīgu ceļa somu. Uzstiepis to licvenī un nolicis uz augšējā pakāpiena, viņš savdabīgi, ar naivu famili.u i tati griezās pie Marka:

—    Bet te, redzams, pie jums kaut kas piedzimis?

—    Nevis kaut kas, bet meitene.

—    Areče, es jau arī saku. Bet par ko tie jaunkungi tā strīdējās?

—    Tas, re, bija tā . . . Mēs teicām: dievam ir divi eņģeļi. . .

—    Nu, nu, ne divi vien — pulka … Vai ta dievam viņu mazums.. . Cik tik uziet…

—    Vai tiesa? Bet Michails saka: muļķības.

—    Ei nu! . . . Jaunais paničs dažreiz tā pasaka, ka ir ko pasmieties! — Un viņš pats sāka smieties.

Bērni juta pret viņu pilnīgu uzticību.

—    Bet vai taisnība, ka bērnus atnes eņģeļi?

—    Tas ir… Tā sakot… jāsaka, ka bērnus atnes sievas… un neviens cits… Bet dvēseli atnes eņģeļi. Tur gan jums būs taisnība. Tā, redziet, puikiņas, dvēseli. . . Nu, bet man tagad, mani puikiņas, jānes lāde tālāk, re, kā. Citādi gan es jums te visu smalki izstāstītu…

Un Hvedko uzvēla sev plecos smago ceļa somu.

Zēni ļoti nožēloja šo nepieciešamību. Tur kabinetā viņu teorija, kas bērnistabā sekmīgi bija izturējusi viņu paЈu kritiku, kaut kā aptumšojās. Viņi juta neziņu un apmulsumu. Bet te īsa saruna ar Hvedko atkal to atjaunoja agrākajā secībā un saskaņā.

Un viņi abi reizē paskatījās debesīs.

Tikai tagad viņi pamanīja, ka arī pagalmā viss ir savāds. Pirmā dīvainība, protams, bija tā, ka viņi stāv lievenī basām kājām un neapģērbušies tādā laikā un ka viņus appūš dzestrs un drēgns vējš. Bez tam sētsvidū vietām dīvaini spīguļoja peļķes ar tādu sevišķu, mīklainu nakts debess atspulgu, bet dārzs aizvien vēl līgojās, it kā tas vēl nevarētu galīgi nomierināties pēc nakts saviļņojuma. Debess kļuva gaišāka, toties tajā asāk izdalījās lieli, smagi, gluži kā izspūruši mākoņi. It kā pa debesīm kāds būtu laidies, visu izsvaidījis, visu savandījis un tagad tik grūti līdz rītausmai visu sakārtot. Taču visur bija manāma skuba. Kāds rēns mākonis, izstiepies līdz pašam debess vidum kā milzīgs stabs, ātri noliecās, stabs lūza un aizsedza dažas zvaigznes, kamēr no tā mundri raudzījās citas. Kaut kādas debesīs izmētātas driskas vilkās visas vienkopu blīvā mākonī, kas grima aizvien zemāk; un, jo mākonis vairāk slīdēja uz leju, jo kļuva gaišāks un jau varēja saskatīt, ka dārzā apse jo bieži vējā pārvēršas, pasitot augšup savas baltās lapu apakšas.

Un debesīs, kas skaidrojās, bērni, šķiet, redzēja netverami lidojam gaišo eņģeli, kamēr otrs pleta tumšos spārnus tur tālu zem padebešiem. Abiem zēniem gribējās te sagaidīt saules lēktu — tas ir tik interesanti — un viņi vēl ilgi nostāvētu, ja aukle beidzot nebūtu atjēgusies. Trakās dusmās, nikni purpinādama, viņa drāzās pa gaiteni ar viņas vecajām kājām gluži neiedomājamu ātrumu. Tomēr viņa neaizskrēja līdz pašam lievenim, bet apstājās trīs soļu atstatumā no durvīm, atvirzīdamās pie sienas tā, ka bērniem palika šaura vietiņa garām paiešanai.

—   Tiš, tiš! — viņa brēca. — Ak sasodītie vazaņķi, kur ielīduši, ir gan dieva sodība! … Tiš …

Zēni labprāt vis nebūtu gājuši pa bīstamo eju, bet saprata, ka viņi rīkojušies pavisam pretēji pieņemtajam kompromisam un ka auklei ir tiesības atmaksāt. Atlika tikai paļauties uz savu veiklību.

Galvainis bija aukles mīlulis un, kaut arī skrēja pirmais, saņēma gluži vieglu sitienu. Toties Markam dotā pļauka noskanēja pa visu gaiteni. Aizskrējis līdz gaiteņa vidum, viņš tomēr apstājās un diezgan vienaldzīgi noteica:

—    Domā, dikti sāp? I nemaz nesāp, tikai tas blīkšķis.

Pusstundu vēlāk māja nomierinājās, kaut gan ne tuvu visi negulēja.

Tēvs domāja par to, ka vēl palielinājušies izdevumi, bet no algas jau tā nepietiek. Māte domāja to pašu. Viņa lika pienest sev klāt meiteni, skatījās uz to un raudāja, jo nezināja, vai drīkst priecāties par šo jauno dzīvībiņu, ja viņiem tik maz līdzekļu. Michails sāka snaust un snaudā domāja par dzīvi, ka tā ir laba. Bet Henrichs negulēja, raudzījās tumsā un domāja par nāvi: kas gan tā ir?

Tikai bērni gulēja mierīgi un cieti.

ĒNAS

(Fantaziza) I

Tas notika mēnesi un divas dienas pēc tam, kad, Atēnu tautai skaļi kliedzot, tiesneši piesprieda filozofam Sokratam nāves sodu, tādēļ ka viņš grāva ticību dieviem. Viņš bija Atēnām tas pats, kas dundurs zirgam. Dundurs dzeļ zirgam, lai tas neiemigtu un naigi tecētu pa ceļu. Filozofs teica Atēnu tautai: «Es esmu tavs dundurs, es sāpīgi dzeļu tavai sirdsapziņai, lai tu neiemigtu. Neguli, neguli, esi modra, meklē patiesību, Atēnu tauta!»

Un tauta cietsirdīgā dusmu lēkmē gribēja atkratīties no sava dundura.

— Varbūt denuncianti Melits un Anits abi ir netaisni, — runāja pilsoņi, pēc sprieduma izklīzdami no laukuma. — Bet kas tad tas beidzot ir un kurp viņš iet? Viņš vairo apjukumu, viņš sagrauj uzskatus, kas

stingri nodibināti gadu simteņos, viņš runā par jauniem tikumiem, kuri jāiepazīst un jāatrod, viņš runā par dievību, kuru mēs vēl nezinām. Pārdrošais, viņš tur sevi gudrāku par dieviem! .. . Nē, mierīgāk atgriezties pie vecajām, labi pazīstamajām dievībām. Lai tās ari vienmēr nav taisnīgas, lai reizēm iekvēlojās netaisnās dusmas un citreiz negodīgā iekārē pat pret mirstīgo sievām. Bet vai ar tām nedzīvoja dvēseles mierā mūsu senči, vai ar to palīdzību neveica slavenus varoņdarbus? Bet tagad olimpiešu tēli nobāluši un vecie tikumi sašķobīti. Kas gan būs tālāk, un vai nav ar vienu triecienu jādara gals bezdievīgai gudrībai?

Tā teica viens otram Atēnu pilsoņi, aizejot no laukuma zilā vakarā. Viņi nolēma nogalināt nemierīgo dunduru cerībā, ka pēc tam dievu vaigs atkal noskaidrosies. Taisnība, brīžiem pilsoņiem nāca prātā lēnprātīgais filozofa-savādnieka tēls; brīžiem viņi atminējās, cik vīrišķīgi viņš bija dalījies ar tiem grūtībās un briesmās pie Potidejas; kā viņš viens vien bija aizstāvējis viņus pašus pret kara priekšniekiem no netaisnā nāves soda kauna pēc uzvaras pie Arginuzām; kā viņš bija iedrošinājies pacelt balsi pret tirāniem, kas nogalināja pusotra tūkstoša pilsoņu, jautādams laukumos par ganiem un avīm. «Vai to ganu,» viņš bija teicis, «nevar saukt par labu, kas sargā un vairo savu ganāmpulku? Jeb, gluži otrādi, labie gani aicināti, lai mazinātu avju skaitu un izkliedētu tās, un labi valdītāji — lai darītu to pašu ar pilsoņiem? Izpētīsim, atenieši, šo jautājumu!» Un no vientujā, neapbruņotā filozofa jautājuma bālēja tirānu sejas, bet jaunekļu acīs iekvēlojās sašutuma un taisnīgu dusmu liesmas …

Kad atenieši, pēc sprieduma aizejot no laukuma, to visu iedomājās, viņu sirdis sažņaudza neskaidras šaubas: «Vai mēs nenodarījām Sofroniska dēlam nežēlīgu netaisnību?» Bet tad labie atenieši skatījās uz ostu un jūru. Dziestošās vakara blāzmas gaismā zilajā jūrā vēl tālumā mirgoja Delas svētku askrūtainā kuģa purpursārtās buras. Šajā dienā kuģis izgāja no ostas un atgriezīsies tikai pēc mēneša, un līdz tam laikam Atēnās nedrīkst līt ne vainīgā, ne nevainīgā asinis. Bet mēnesī ir daudz dienu, un stundu vēl vairāk. Kas kavēs Sofroniska dēlu, ja viņš notiesāts bez vainas, aizbēgt no cietuma, un neskaitāmie draugi droši vien palīdzēs? Vai tad tik grūti bagātajam Platonam., Eschinam un citiem uzpirkt cietuma sardzi? Tad nemierīgais dundurs aizlidos no Atēnām pie tesaliešu baibariem vai uz Peloponesu, vai vēl tālāk uz Ēģipti. . . Atenieši vairs nedzirdēs viņa uzbāzīgās runas, un uz labo pilsoņu sirdsapziņas nebūs šī nāve. Un tādā kārtā tas nāks visiem par labu…

Tā šajā vakarā daudzi klusībā sprieda, cildinādami demosa un heliastu gudrību, bet slepenībā loloja cerību, ka nemierīgais filozofs aizvāksies no Atēnām, aizbēgs no jodarutka pie barbariem, atbrīvodams līdzpilsoņus reizē ir no sevis, ir no sirdsapziņas pārmetumiem par nevainīgā nāvi.

Kops tā laika saule trīsdesmit divas reizes izbrida no okeana un atkal iegrima tajā, un līdz tai dienai, kad atenieši bija nolēmuši celt Sokratam pieminekli, atlika par trīsdesmit divām dienām mazāk. No Delas atgriezās kuģis un, it kā kaunēdamies par dzimto pilsētu, stāvēja ostā ar skumji sakritušām burām. Pie debesīm nebija mēness, jūra viļņoja zem smagas miglas, un pakalnos ugunis mirgoja caur tumsu l..i aizmiegtas cilvēku acis, kurus pārņēmis kauns.

Stūrgalvīgais Sokrāts nepažēloja labo ateniešu sirdsapziņu. «Atvadīsimies! Jūs ejiet pie saviem pavardiem, bet es iešu nomirt,» pēc sprieduma viņš bija teicis tiesnešiem. «Nezinu, draugi, kurš no mums izvēlas labāku likteni.» Kad tuvojās kuģa atgriešanās laiks, daudzi no līdzpilsoņiem juta nemieru. «Vai tiešām šis stūrgalvis nomirs?» Un viņi sāka kaunināt Eschinu, Fedonu un citus Sokrātā skolniekus un draugus, kūdot tos neatlaisties. — Vai gan, — viņi teica ar dzēlīgu pārmetumu, — jūs pieļausiet, lai jūsu skolotājs nomirst? Jeb jūs žēlojat dažas minas sargu uzpirkšanai? — Veltīgi Kritons lūdza Sokrātu piekrist bēgšanai un rūgti sūdzējās, ka ļaužu valodas pārmetot viņiem draudzības trūkumu un skopumu, — ietiepīgais filozofs negribēja sagādāt prieku ne saviem skolniekiem, ne labajai Atēnu tautai. — Izpētīsim šo jautājumu, — viņš teica. — Ja izrādīsies, ka man jābēg, — es bēgšu, bet, ja jāmirst, — tad miršu. Atcerēsimies: vai mēs agrāk netikām runājuši, ka nevis nāve drīkst biedēt saprātīgu cilvēku, bet nepatiesība? Vai ir taisnīgi ievērot mūsu pašu noteiktos likumus, kamēr tie mums personīgi patīkami, bet nepatīkamos pārkāpt? Liekas, ka atmiņa mani neviļ: mēs taču tiešām kaut ko esam runājuši par šīm lietām?

—    Jā, runājām, — skolnieks atbildēja.

—    Un, liekas, visi šajā jautājumā bija vienis prātis?

—    Jā.

—    Bet varbūt patiesība ir patiesība citiem, bet ne mums?

—    Nē, patiesība visiem vienāda, arī mums.

—    Bet varbūt, kad jāmirst mums un ne citiem, tad arī patiesība pārvēršas nepatiesībā?

Nē, Sokrat, patiesība paliek patiesība visos apstākļos.

Kad tādējādi skolnieks bija piekritis visām Sokrātā premisām, filozofs smaidīdams pārgāja pie secinājuma:

—    Bet, ja tā, mans draugs, vai tad man tomēr nav jāmirst? Jeb mana galva jau tik veca, ka es neesmu spējīgs izdarīt pareizu slēdzienu? … Tad izlabo mani, labais draugs, un norādi pareizu ceļu manai maldīgajai domai.

Skolnieks aizklāja seju ar apmetni un novērsās.

—    Jā, — viņš teica, — es tagad redzu, ka tu katrā ziņā nomirsi…

Un šai tumšajā vakarā, kad miglas klātā jūra bangoja un dobji

krāca un mainīgais vējš ar skumju neizpratni plandīja kuģa buras,

kad, Atēnu ielās sastopoties, pilsoņi jautāja viens otram: «Vai viņš miris?» — un viņu balsis skanēja nedroša cerība, ka tā nav patiesība; kad pamodušās sirdsapziņas pirmā elpas pūsma kā pirmais negaisa vēstnesis jau aizkustināja Atēnu tautas sirdi un pat likās, mājas dievu sejas nokaunējās un satumsa — šai vakarā, līdz ar saules rietu, stūrgalvis izdzēra nāves kausu …

Vējš pieņēmās, ciešāk ietīdams pilsētu drēgnos jūras miglas autos, un nikni sāka raustīt buras kuģiem, kas bija aizkavējušies ienākt ostā. Un erinijas dziedāja savas drūmās dziesmas pilsoņu sirdīs, saceļot tajās negaisu, no kura vēlāk gāja bojā Sokrātā apvainotāji… Bet tajā stundā šī pirmā nožēlas brāzma šaudījās vēl neapjausta un neskaidra. Pilsoņi dusmojās uz Sokrātu vēl vairāk, kādēļ viņš nav sagādājis tiem atvieglojumu ar savu bēgšanu uz Tesaliju; sirdījās uz viņa skolniekiem, kas pēdējās dienās staigāja skumji, drūmi, kā dzīvi pārmetumi; sirdījās uz tiesnešiem, kuriem nav bijis ne apdomības, ne vīrišķības, lai pretotos satrauktās tautas aklajam niknumam; sirdījās uz pašiem dieviem. «Jums, dievi, mēs nesam šo upuri,» daudzi teica. «Priecājieties, negausīgie!»

«Nezinu, kurš no mums izvēlas labāku likteni,» nāca prātā Sokrātā vārdi, viņa pēdējie vārdi tiesnešiem un tautai, kas bija sapulcināta laukumā. Tagad viņš savā cietumā dusēja zem apmetņa mierīgs un nekustīgs, bet pār pilsētu gūlās skumjas, nesapratne, kauns . .. Viņš atkal kļuva par pilsētas mocītāju, pats jau mokām nepieejams . . . Dundurs bija nogalināts, bet miris viņš dzēla savai tautai vēl sāpīgāk… Neguliet, neguliet šai naktī, Atēnu ļaudis! Neguliet — jūs izdarījāt nežēlīgu, nedzēšamu netaisnību!

II

Šajās skumjajās dienās kāds Sokrātā skolnieks, karavīrs Ksenofonts, ar desmit tūkstošiem atradās tālā karagājienā un lauza cauri briesmām ceļu uz mīļo dzimteni. Eschins, Kritons, Kritobuls, Fedons un Apolodors bija aizņemti ar vienkāršās apbedīšanas sagatavošanu, bet pie Platona vakaros dega lampa un labākie filozofa skolnieki rakstīja uz pergamenta viņa darbus, vārdus un pamācības, ar kurām bija beigusies prātnieka dzīve. Jo, kā saka lielais dzejnieks,

Cilvēku bērni ir līdzīgi zalajām lapām: Vecās ik rudeni saplosa vēji, bet citas to vietā Atveras nākošā gadā un birztalas zaļumā ietin . . . Tā ari cilvēki: tūkstoši nomirst un tūkstoši piedzimst.

Tomēr doma neiet bojā, un patiesība, ko sasniedzis liels prāts, kā lāpa tumsā apgaismo nākošo paaudžu ceļu.

Sokratam bija vēl kāds skolnieks. Nesen vēl dedzīgo Ktezipu uzskatīja par visjautrāko un bezrūpīgāko no Atēnu jaunekļiem; viņš dievināja tikai skaistumu un dziļi noliecās Kliniasa priekšā, kurā

saskatīja tā pilnīgāko iemiesojumu. Bet kopš kāda laika un tieši no li brīža, kad iepazinās ar Sokrātu, viņš zaudēja ir jautrību, ir bez.i iiplbu, un Kliniasa draugu pūlī to aizvietoja citi, un viņš uz to raudzījās vienaldzīgi. Domu raženums un gara harmonija, ko viņš sastapa pie Sokrnta, tagad viņam likās simtkārt pievilcīgāka nekā Kliniasa auguma stal tums un vaibstu harmonija. Ar visiem savas dedzīgās dvēseles spēkiem viņš pieķērās tam, kas saārdīja jauneklīgi neskarto mieru viņa paša dvēselē, un tā vērās pretī pirmajām šaubām, kā jauna ozola pumpuri veras pretī svaigam pavasara vējam.

Tagad, šajos rūgtajos brīžos, viņš nekur nevarēja rast sirds mieru, — ne pie mājas pavarda, ne apklusušajās pilsētas ielās, ne domu biedru vidū. Pavarda, mājas un tautas dievi viņam kļuva pretīgi. «Es nezinu,» viņš teica, «vai jūs esat labākie no tiem, kam neskaitāmas tautu paaudzes kvēpina dārgas smaržas un nes upurus. Bet zinu, ka jums par patiku aklais pūlis izdzēsa spožu patiesības gaismekli un upurēja labāko no mirstīgajiem!»

Ktezipam likās, ka ielās un laukumos vēl atskan netaisnās tiesas kliedzieni. Te kādreiz Sokrāts viens pats bija nostājies pret tiesnešu necilvēcisko spriedumu un pūļa aklo niknumu, kas pieprasīja nāvi Arginuzu vadoņiem.1 Tagad neatradās neviena, kas prastu viņu aizstāvēt ar tādu pašu spēku. Par to Ktezips vainoja ir sevi, ir biedrus, un tādēļ šajā vakarā viņš gribēja izvairīties no citu cilvēku klātbūtnes un pat, ja iespējams, ari no sevis paša.

Viņš aizgāja pie jūras. Bet te viņa sēras kļuva vēl smagākas. Likās, ka zem miglas segas apbēdinātās Nereja meitas šaudās un sitas gar krastu, apraudot labāko no ateniešiem un pašu pilsētu, ko ārprāts padarījis aklu. Viļņi lidoja cits aiz cita, viļņi šļācās pret akmens klintīm ar nepārtrauktu žēlu rūkoņu, kas Ktezipa ausīs skanēja kā sēru dziesma pie kapa.

Tad viņš pagriezās un gāja taisni projām no krasta, neskatoties uz priekšu un pat nebēdājot par ceļu. Drūmas skumjas aptumšoja viņa apziņu un gūlās pār viņu kā tumšs mākonis. Viņš aizmirsa laiku, telpu un paša esamību, un viņu pārņēma viena vienīga nospiedoša doma par Sokrātu … «Vakar viņš bija, vēl vakar skanēja viņa lēnprātīgā

1 Kaujā pie Arginuzām atenieši guva spīdošu uzvaru. Pēc kaujas uznāca vētra, un, saudzējot dzīvos, vadoņi pietiekoši neparūpējās par mirušajiem, kas palika neapbodīti. Tad pret laimīgajiem vadoņiem Atēnās sacēlās māņticīgā pūļa kaislības. Kritušoradinieki ieradās sapulce sēru tērpos, apvainodami vadoņus par to. ka tagad mirušajiem jāpaliekot par mūžīgiem klaiņotajiem; te izpaudās senais ticējums, kas vēstīja, ka dvēsele neatstāj miesu, bet kopā ar to aiziet zemes klēpi. Sokrāts viens pats nostājās pret spriedumu, kas dibināts uz iztapšanu rupjai māņticībai.

valoda. Kā var būt, ka viņa šodien vairs n a v? Ai nakts, ai jūs, varenie kalni, miglainā nimbā tīti, tu, krācošā jūra, kam sava kustība, jūs, nemierīgie vēji, kas nesat uz saviem spārniem neaptveramās pasaules elpu, tu, zvaigžņu velve, ko lidojoši mākoņi sedz, tu, klusu blāzmojošā rūsa, kas atdali viņu mēmās grēdas, — ņemiet mani pie sevis, atklājiet man šīs nāves noslēpumu, ja jūs to zināt! Bet, ja nezināt, dodiet manai neziņai jūsu vienaldzību. Atņemiet man šos mokpilnos jautājumus — es nespēju vairs tos glabāt savās krūtīs bez atbildes un bez cerības uz atbildi… Bet kas gan atbildēs, ja Sokrātā lūpas aizdarījis mūžīgais klusums un pār viņa acīm gūlusies mūžīgā tumsa?»

Tā runāja Ktezips, vērsdamies pie jūras, kalniem un nakts tumsas, kas tikmēr kā arvien veica pār guļošo pasauli savu neredzamo, netveramo lidojumu. Pagāja daudz stundu, pirms Ktezips iedomājās apskatīties, kurp neapzinātie soļi viņu noveduši. Bet, kad viņš apskatījās, tumšas šausmas pārņēma viņa dvēseli.

iii

Likās, ka mūžīgās nakts nezināmas dievības dzirdējušas pārdrošo lūgsnu. Ktezips skatījās un nepazina vietu, kur viņš atradās. Pilsētas ugunis jau sen bija izdzisušas tumsā, jūras krākšana apklususi tālumā, un tagad izbiedētajā dvēselē rima pat atmiņas par to. Nevienas skaņas: ne naktsputna piesardzīgais brēciens, ne spārnu švīkoņa, ne lapu šalka, ne mūžam nesnaudošo kalnu strautu urdzēšana — nekas netraucēja dziļo klusumu . . . Un tikai zilās maldugunis lēnām pacēlās un klīda pa klintīm no vienas vietas uz otru un klusā rūsa plaiksnījās un dzisa kalnu galu miglājā, pastiprinādama tumsu ar savu īso atplaiksnījumu un ar nedzīvo gaismu atsegdama nedzīvā tuksneša kontūras, kur melnas aizas vijās kā čūskas un drūzmējās klintis dīvainā chaotiskā nekārtībā.

Likās, visi jautrie dievi, kas dzīvo zaļās ozolu birzīs, čalojošos strautos un kalnu ielejās, uz visiem laikiem aizbēguši no šī tuksneša; tikai lielais, noslēpumainais Pans viens pats noslēpies kaut kur tuvumā dabas chaosā un vērīgi, ar zobgalīgu skatienu seko viņam, niecīgai skudrai, kas vēl tikai nesen pārdroši piesaukusi pasaules noslēpumu un nāvi. Un aklas, neprātīgas šausmas jau plūda Ktezipa dvēselē, kā jūra bangojoša paisuma laikā applūdina piekrastes klintis.

Vai tas bija sapnis, vai tā bija tiešamība, vai tā bija nezināmas dievības atklāsme, tikai Ktezips juta, ka vēl viens mirklis, — un dzīvības robeža būs pārkāpta un viņa dvēsele izkusīs šai bezgalīgajā, bezveida šausmu okeānā kā lietus lāse sirmā okeana vilnī tumšā un vētrainā naktī. Bet šai mirklī viņš pēkšņi sadzirdēja balsis, kas viņam likās pazīstamas, un viņa acis rūsas gaismā pamanīja cilvēku stāvus.

IV

Uz viena no klinls izciļņiem dzijā izmisumā sēdēja cilvēks, pārklājis apmetni pār zemu noliekto galvu. Otrs, piesardzīgi kāpdams un pētīdams katru ccla sprīdi, tam tuvojās. Sēdētājs atklāja seju un iesaucās:

—    Vai tevi es nupat redzēju, labais Sokrat? Vai tu ej man garām šajā bezprieka vietā, kur es sēžu jau daudzas stundas, nejaužot dienu un nakts miju, veltīgi gaidīdams ausmu?

—    Jā, tas esmu es, draugs. Bet vai tevī es pazīstu Elpidiju, kns nomira trīs dienas pirms manis?

—    Jā, es esmu Elpidijs, bagātākais no Atēnu ādmiņiem, bet tagad nelaimīgākais no visiem vergiem. Tikai tagad saprotu dzejnieka teikto vārdu patiesīgumu: labāk būt pēdējam vergam zemes virsū nekā valdniekam Aidas tumsībā.

—    Draugs, bet, ja tev te ir tik grūti, kādēļ tu neej uz citu vietu?

—    Ak Sokrat! Es brīnos par tevi: kā tu vari staigāt šai bezprieka tumsā? Bet es… te sēžu-dziļās skumjās un apraudu pārāk ātri aizgājušās dzīves priekus.

—    Draugs Elpidij, es tāpat kā tu nokļuvu šai tumsā, kad manās acīs nodzisa zemes dzīves gaisma. Bet iekšēja balss man teica: «Sokrat, ej jauno ceļu, nezaudējot laiku,» — un es gāju.

—    Bet kurp tad tu ej, Sofroniska dēls? Te nav ne ceļa, ne ganu tekas, ne grambas, pat ne gaismas stara. Tikai akmeņu, tumsības un miglāju chaoss.

—   Tas tiesa. Bet, draugs-Elpidij, pārliecinājies par šo bēdīgo patiesību, vai tu sev nejautāsi: kas visvairāk nomāc tavu dvēseli?

—    Bez šaubām, šī briesmīgā tumsība.

—    Tātad jāmeklē gaisma. Laikam lielais likums ir tāds, ka mirstīgajiem pašiem tumsā jāmeklē ceļš uz gaismas avotu. Vai tu nedomā, ka tas ir labāk nekā sēdēt uz vietas? Es tieši tā domāju un tādēļ eju. Ardievu!

—    Ai nē, labais Sokrat, nepamet mani. Tu c'j rzgan droši soļo pa šo elles bezceļu. Sniedz man sava apmetņa stūri! . . .

—    Ja tu domā, ka arī tev tā būs labāk, nāc man pakaļ, draugs Elpidij.

Un divas ēnas gāja tālāk, bet Ktezipa dvēsele, miegā atbrīvota no iznīcīgās čaulas, trauca pa pēdām tām līdz, kāri uzklausīdama Sokrātā skaidrās valodas skaņas . . .

—    Vai tu te esi, labais Sokrat? — atkal atskanēja atenieša Elpidija balss. — Kādēļ tu apklusi? Saruna īsina ceļu, un, zvēru pie Herakla, nekad man nav gadījies iet pa tik šausmīgu teku.

—    Jautā, draugs Elpidij! Ziņkārīga cilvēka jautājumi izraisa atbildes un rada pārrunas.

Elpidijs brītiņu klusēja un tad apdomājies jautāja:

—   Palūk, ko, pastāsti man, mans nabaga Sokrat, vai tevi vismaz labi apbedīja!

—    Man tev jāatzīstas, draugs Elpidij, ka nevaru apmierināt tavu ziņkārību.

—    Es tevi saprotu, nabaga Sokrat, — tev nav ar ko lepoties. Lūk es — tā cita lieta! Ai, kā mani apbedīja, cik lieliski mani bedīja, mans nabaga biedri! Es arī tagad ar vislielāko labpatiku atceros šos jaukos mirkļus… pēc manas nāves! Vispirms mani nomazgāja un iesvaidīja ar dārgām zālēm. Tad mana uzticīgā Larisa ietērpa mani labākajos audumos. Pilsētas prasmīgākās raudātājas plēsa savus matus, jo viņām bija apsolīta ļoti laba samaksa. Ģimenes kapličā man līdz ielika vienu amforu, vienu krāteri ar lieliski izrotātām bronzas osām, vienu fiali, tad…

—   Pagaidi, draugs Elpidij! Es esmu pārliecināts, ka uzticīgā Larisa samainīja savu mīlu vairākās minās … Tomēr …

—   Tieši desmit minas un četras drachmas, neieskaitot dzērienus, ko izdzēra viesi. Rets, es domāju, pat no visbagātākajiem ādmiņiem var lepoties senču dvēseļu priekšā ar tādu ievērību no dzīvo puses.

—    Draugs Elpidij, vai tu nedomā, ka šis zelts atnestu vairāk labuma, palicis Atēnās trūkumcietējiem nekā tev pašreizējā mirklī?

—    Atzīsties, to tu saki aiz skaudības, — ar rūgtumu atbildēja Elpidijs. — Man tevis žēl, nelaimīgais Sokrat, kaut gan, starp mums runājot, tu tiešām biji pelnījis savu likteni..Savas ģimenes vidū es pats ne reizi vien teicu, ka sen būtu laiks darīt galu tavai bezdievības sēšanai, jo …

—    Pagaidi, draugs! Liekas, tev prātā bija kāds slēdziens, un es baidos, ka tu nogriezies no taisnā ceļa. Saki, labais cilvēk, uz kurieni virzās tava nedrošā doma! .

—    Es gribēju teikt, ka savas labsirdības dēļ man tomēr tevis žēl. Pirms mēneša ari es pats kliedzu sapulcē, bet pēc patiesības neviens no mums, kliedzējiem, nevēlēja tev tik lielas nepatikšanas. Tagad jo vairāk, tici, man tevis žēl, nelaimīgais filozof! …

—    Es tev pateicos. Tomēr, biedri, pasaki: vai tavās acīs ir gaisma?

—   Ai nē, manā priekšā tāda tumsa, ka es sev jautāju, vai tie tikai nav Orka miglainie lauki.

—   Tātad šis ceļš tev ir tikpat tumšs kā arī man?

—   Tas pareizi.

—    Ja nemaldos, tu pat turies pie mana apmetņa stūra?

—    Ari tā ir taisnība.

—    Bet tad mēs abi esam vienādā stāvoklī… Tu redzi, senči nesteidzas, lai izbaudītu stāstu par tavas apbedīšanas svinībām, bet dievi,.

kuru dēļ tu uz mani tā dusmojies, domā par tevi tikpat maz kā par mani. Kur gan ir atšķirība starp mums, mans labais biedri?

—   Bet, Sokrat, vai tiešām dievi tavu saprātu tā aptumšojuši, ka tev šī atšķirība nav skaidra?

—    Draugs, ja tev tavs stāvoklis ir skaidrāks, tad sniedz man roku un vadi mani, jo, zvēru pie suņa[13], šajā tumsā tieši tu man ļauj iet pa priekšu.,.

—    Beidz jokot, Sokrat! Met savus jokus pie malas un nepielīdzini sevi (tādēļ ka tu taču esi bezdievis) cilvēkam, kas nomiris pats savā gultā…

—    Ak, liekas, es sāku tevi saprast… Saki man tomēr, Elpidij, — vai tu ceri, ka vēl kādreiz lietosi savu gultu?

—   Vai! Nedomāju vis.

—    Un vai ir bijis tāds laiks, kad tu tajā negulēji?

—    Bija… līdz pat tai dienai, kad es to par puscenu nopirku no Agezilaja. Vai redzi… Šis Agezilajs, kaut ari krietns blēdis …

—    Liksim mierā Agezilaju! Varbūt viņš tagad to izkaulē no tavas atraitnes par ceturtdaļcenu. Bet vai man tomēr nav taisnība, ja saku, ka šī gulta tikai uz laiku bija tavs īpašums?

—    Piekrītu.

—    Bet taču arī tā gulta, kurā es nomiru, tikai uz laiku bija manā rīcībā. Man to uz laiku iedeva labais Protids, cietumsargs.

—    Ai, ja es būtu zinājis, uz kurieni tu griez valodu, es nebūtu atbildējis uz taviem viltīgajiem jautājumiem. Vai tāda bezdievība maz dzirdēta, ai Herakl: viņš pielīdzina sevi man! Es taču varētu tevi iznīcināt, ja tik gribētu, ar diviem vārdiem …

—    Saki, Elpidij, saki tos bez bailēm! Diez vai mani var ar vārdiem vairāk iznīcināt, kā to izdarīja jodarutks…

—    Nu, lūk! To jau es arī gribēju teikt. Nelaimīgais, tu miri pēc tiesas sprieduma no jodarutka!

—    Draugs! Es to zināju kopš miršanas dienas un pat daudz agrāk. Bet tu, ai laimīgais Elpidij, saki, no kā tu nomiri!

—    Ai, tā pavisam cita lieta! Man, redzi, vēderā sākās tūska. No Korintas tika izsaukts dārgs ārsts, kas par divām minām apņēmās mani izārstēt un pusi saņēma kā iemaksu… Baidos, ka šais lietās nepiedzīvojusī Larisa varbūt atdos viņam arī otru pusi…

—    Spriežot pēc tā, ko es redzu, Korintas ārsts nav pildījis savu solījumu?

—    Tas tiesa.

—    Un tu nomiri tieši no tūskas?

—   Ak Sokrat, vai ticēsi: trīsreiz tā ņēmās mani žņaugt, līdz beidzot nodzēsa manas dzīvības uguni! …

—    Jel saki man: vai nāve no tūskas tev sagādāja lielu baudu?

—    Ai ļaunais Sokrat, nesmejies par mani! Es taču tev saku, tā trīsreiz ņēmās mani žņaugt… Es bauroju kā vērsis zem miesnieka naža un lūdzu Parku ātrāk pārgriezt pavedienu, kas mani saistīja ar dzīvi…

—   Tas mani nepārsteidz. Bet tad, labais Elpidij, no kā tu secini, ka tūska savu darbu veic labāk nekā jodarutks, kas mani pieveica a'r vienu reizi?

—    Redzu, ka atkal esmu iekritis tavās lamatās, viltīgais bezdievi 1 Nekaitināšu vairāk dievus, sarunādamies ar tevi, svēto paražu pārkāpēju.

Un abi apklusa, un iestājās klusums. Bet pēc īsa brīža Elpidijs sāka runāt pirmais:

—    Kādēļ tu apklusi, labais Sokrat?

—    Draugs, vai pats tu to neatlaidīgi nelūdzi?

—    Es neesmu lepns un protu iecietīgi izturēties pret cilvēkiem, kas sliktāki par mani. Lai paliek ķilda!

—    Es ar tevi neķildojos, draugs Elpidij, un, tici man, negribēju tev sacīt neko nepatīkamu. Es tikai esmu paradis izpētīt lietas ar salīdzināšanas palīdzību. Man nav skaidrs mans stāvoklis. Savu tu uzskati par labāku, un es labprāt gribētu zināt — kādēļ. Savukārt arī tev varbūt nebūtu par ļaunu izzināt patiesību, lai arī kāda tā būtu.

—    Lai nu tas paliekl … Saki, vai tev nav bail!

—    Nedomāju, ka jūtas, ko es tagad izjūtu, vajadzētu saukt par bailēm.

—    Bet es jūtu tieši bailes, kaut gan, taisnību sakot, man ir mazāk iemesla ķildai ar dieviem nekā tev. Bet vai tev tomēr neliekas, ka, pametot mūs te chaosa un pašu pūliņu ziņā, dievi pievīluši mūsu gaidas?

—    Tas atkarājas no tā, kādas bijušas gaidas… Ko tad tu gaidīji no dieviem, draugs Elpidij?

—    Ko gaidīju, ko gaidīju! … Tu ierosini savādus jautājumus, Sokrat! … Ja cilvēks visu savu mūžu nesis upurus, dievbijīgi nomirst dabiskā nāvē, ja viņu apbedī ar visām ceremonijām, tad varētu, liekas, atsūtīt viņam kādu pretī… Ja jau Hermejs aizņemts ar kaut ko svarīgāku, tad kaut kādu no nenozīmīgiem dieviem, lai parādītu ceļu … Taisnība, sirdsapziņa man norāda uz vienu apstākli… Vai redzi, es daudzreiz solīju Hermejam telēnus, izlūdzot veiksmi tirdzniecībā ar ādām, un …

—   Tev neveicās?

—    Veiksme bija, labais Sokrat, bet…

—    Saprotu, — nebija telēna.

—    Ak Sokrat, vai tad varēja trūkt nieka telēna bagātam ādminim?

—    Tagad es saprotu: bija ir veiksme, ir telēns, bet tu tos paturēji sev, Hermejam netika nekas.

—   Tu esi prātīgs cilvēks, to esmu daudzkārt teicis… Ak vai, savus dotos solījumus es pildīju ne vairāk par trim no desmitiem un ar citiem dieviem neapgājos labāk kā ar Hermeju. Ja arī tev, kā es domāju, gadījies kaut kas līdzīgs, tad vai te nav tas cēlonis, ka mēs abi tagad esam pamesti? … Tiesa, es pavēlēju Larisai pēc manas nāves ziedot veselu hekatombu …

—    Bet tā jau būs Larisa, draugs Elpidij, taču solījumu devi tu.

—   Tas tiesa, tas tiesa… Nu bet tu, labais Sokrat? Vai tad tu, bezdievi, izturējies pret dieviem labāk par mani, dievbijīgo ādmini?

—   Draugs! Nezinu, vai es rīkojos labāk vai sliktāk. Senāk es nesu tiem upurus, nedodams solījumus, bet pēdējos gados es nedevu ne telēnus, ne solījumus …

—    Kā, nelaimīgais, nevienu telēnu?

—    Jā, draugs, ja Hermejam nāktos iztikt tikai ar maniem ziedojumiem, baidos, ka viņš būtu ļoti noliesējis …

—    Saprotu. Tu nenodarbojies ar lopu tirdzniecību un ziedoji viņam no citiem ražojumiem. Varbūt vienu otru minu no tavu skolnieku maksas?

—    Draugs, tu zini, ka es neņēmu maksu no skolniekiem, bet no amata tikko pietika paša iztikai. Ja dievi būtu cerējuši uz paliekām no mēma vienkāršā azaida, viņi būtu stipri vīlušies savos aprēķinos.

—   Ak bezdievi! Tavā priekšā arī es varu palepoties ar dievbijību. Skatieties, dievi, uz šo cilvēku! Tiesa, es dažreiz jūs pievīlu, bet reizēm tomēr dalījos ar jums izdevīgas tirgošanās pārpalikumā. Ir daudz devis tas, kas dod kaut ko, salīdzinot ar šo bezdievi, kurš nav devis neko! Zini ko: ej viens pats! Baidos, ka tāda bezdievnieka sabiedrība man varētu kaitēt dievu priekšā.

—    Kā vēlies, labais Elpidij. Zvēru pie suņa, nevienam nav varmācīgi jāuzspiež sava sabiedrība citiem! Laid vaļā mana apmetņa stūri un paliec sveiks! Es iešu viens.

Un Sokrāts gāja uz priekšu joprojām tikpat droši, kaut arī iztaustot ik uz soļa pamatu. Bet Elpidijs tūliņ sauca viņam pakaļ:

—    Pagaidi, pagaidi, mans labais līdzpilsoni, un nepamet atenieti vienu tik šausmīgā vietā! Es tikai pajokoju, uzskati manus vārdus par joku un beidz steigties. Es brīnos, kā tu vari kaut ko redzēt šajā aklajā tumsā.

—    Draugs, es esmu pieradinājis savas acis.

—   Tas ir labi. Taču es nevaru tevi slavēt, jo tu neesi upurējis dieviem. Nē, nevaru, nabaga Sokrat, nevaru! Droši vien cienījamais Sofronisks jaunībā tevi tā nemācīja, un tu pats, es to redzēju, agrāk piedalījies lūgšanās.

—    Jā. Bet es pieradu izpētīt dažādus pamatojumus un pieņemt tikai tos, kas pēc izpētīšanas izrādījās saprātīgi… Un tā pienāca diena, kurā es teicu sev: Sokrat, tu pielūdz olimpiešus. Kādēļ īsti tu viņus pielūdz?

Elpidijs iesmējās.

—    Tas nu gan iri Tiešām jūs, filozofi, dažbrīd neatrodat atbildi uz visvienkāršākiem jautājumiem. Bet es, vienkāršs ādminis, nekad neesmu nodarbojies ar sofistiku… un tomēr es zinu, kādēļ jāgodā olimpieši.

—    Jel saki, draugs, ātrāk, lai arī es no tevis dabūtu zināt — kādēļ?

—    Kādēļ? Ha, ha, ha! Bet tas taču tik vienkārši, gudrais Sokrat.

—   Jo vienkāršāk, jo labāk. Tikai neslēp man savas zināšanas. Tātad kādēļ dievi jāgodina?

—    Kādēļ? …. Bet to taču visi dara .. .

—    Draugs! Tu zini labi, ka ne visi. Vai nebūtu pareizāk teikt: daudzi?

—    Nu, lai būtu — daudzi…

—   Bet saki man, — vai ļaunu nedara lielāks cilvēku vairums nekā labu?

—    Domāju, ka tas patiešām tā: ļaunumu sastop biežāk.

—   Tātad, sekojot vairākumam, pienākas darīt ļaunu, bet ne labu?

—    Ko tu teici?

—    Es ne, bet tu pats to saki; es gan domāju, ka olimpiešu pielūdzēju daudzums vēl nav pamatojums un mums jāmeklē cits, saprātīgāks. Varbūt tu atrodi, ka viņi pelnījuši cieņu?

—   Tas, lūk, ir pareizi!

—    Labi. Bet tad jauns jautājums: par ko gan tieši tu viņus cienī?

—    Viņu varenuma dēļ, tas ir saprotams.

—    Droši vien … Un es varbūt drīz tev piekritīšu. Man tikai atliek no tevis uzzināt, kā tad izpaužas viņu varenums… Tev grūti atbildēt? Bet pameklēsim atbildi kopīgi. Homērs saka, ka trakulīgais Aress, ko ar akmeni nogāzusi Palada Atena, ar savu ķermeni apsedzis septiņas desetinas.

—    Lūk, cik milzīgi lielu platību!

—    Un tātad tas ir varenums? … Bet, draugs, redzi, atkal kaut kas nesaprotams. Vai atceries atietu Diofantu? Viņš izdalījās no pūļa par veselu galvas tiesu, bet Perikls nebija garāks par tevi. Kuru mēs tomēr saucam par lielu — Periklu vai Diofantu?

—    Es redzu, ka varenums tiešām nav milzīgā lielumā.

—    Jā, varenums nav milzīgā lielumā, tā ir taisnība. Es priecājos, ka mēs abi par kaut ko jau esam vienojušies. Varbūt tas ir tikumībā?

—    Protams!

—    Es atkal domāju tāpat. Tagad saki, kam kura priekšā jāzemojas: vai mazajam lielā priekšā vai otrādi: tikumībā lielākajam jāzemojas netikumīgā priekšā?

—    Atbilde skaidra.

—    Es arī domāju. Tagad iesim tālāk: saki man pēc sirdsapziņas, vai tu ar šautrām esi nogalinājis svešus bērnus?

—    Protams, nekad! Vai tu tiešām par mani tik slikti domā? Es neesmu laupītājs.

—    Un, ceru, neesi pavedis svešas sievas?

—    Es biju godīgs ādminis un labs ģimenes tēvs! … Neaizmirsti to, Sokrat, es tevi lūdzu!

—   Tad tu nepārvērties par lopu un ar savu saldkaisli nedevi uzticīgajai Larisai iemeslu atriebties tevis pavestām sievietēm un gluži nevainīgiem bērniem?

—   Tiešām, tu mani kaitini, Sokrat.

—    Bet varbūt tu atņēmi savam tēvam mantojumu un ieslodzīji viņu cietumā?

—      Nekad! … Bet kādēļ šie apvainojošie jautājumi?

—    Pagaidi, draugs! Varbūt mēs kaut kā abi kopā nonāksim pie kāda slēdziena … Saki, vai tu turētu par varenu cilvēku to, kas būtu izdarījis visu, ko es nupat uzskaitīju!

—    Nē, nekad! Es tādu cilvēku sauktu par nelieti un laukuma viņu publiski apsūdzētu tiesnešu priekšā.

—    Nu, Elpidij, kādēļ tad tu laukumā neapsūdzēji Zevu un olimpiešus? Krona dēls karoja ar savu tēvu un iedegās lopiskā saldkārē pret mirstīgajiem, bet Hera atriebās nevainīgajām meitām, kas bija cietušas vardarbību no viņas vīra… Vai abi tie divatā nepārvērta nelaimīgo Inacha meitu par nožēlojamu govi? Vai Apolons nenogalināja ar šautrām visus Niobes bērnus, vai Kallenijs nezaga vēršus? … Tātad, Elpidij, ja taisnība, ka mazāk tikumīgam jāparāda cieņa tikumībā lielākajam, tad taču ne tev olimpiešiem, bet gan viņiem tev vajadzētu celt altarus.

—    Nezaimo dievus, bezdievi Sokrat, rimsties jel! Vai tu vari dievus tiesāt?

—    Draugs, viņus ir notiesājis kaut kas augstāks. Izpētīsim šo jautājumu: kāda ir dievības pazīme? Tu, liekas, teici: varenums, kas pastāv tikumībā. Vai tā pati nav arī vienīgā dievišķā dzirkstele cilvēkā? Bet, ja ar niecīgo cilvēcisko tikumību mēs izmērījām dievu varenumu un mērs izrādījās lielāks par mērījamo, tad no tā izriet, ka pats dievišķais pirmsākums notiesājis olimpiešus. Bet tad …

—    Kas tad?

—    Tad, labais Elpidij, viņi nav dievi, bet maldinoši rēgi. Vai ne tā?

—    Lūk, pie kā noved saruna ar jums, baskājainie filozofi! Tagad es redzu, ka par tevi runājuši patiesību: tu ar savu izskatu un visu pārējo līdzinies torpilzivij, kas ar skatienu apmāj cilvēku. Tāpat tu apbūri arī mani tikai tāpēc, lai radītu manā ticībā stingrajā dvēselē mulsumu un šaubas. Lūk, manā prātā cieņa pret Zevu jau sagrīļojusies … Nu nē, tagad runā viens pats, es vairs neatbildēšu!

—    Nedusmojies, Elpidij, es tev nevēlu ļaunu, bet, ja tu esi noguris, lai sekotu prāta secinājumu pareizībai, tad atļauj tev pastāstīt līdzību par kādu Milatas jaunekli. Līdzībās prāts atpūšas, bet īstenībā arī atpūta nav neauglīga.

—    Runā, ja tavs stāsts nav visai garš un ja tā nolūks ir laba pamācība!

—   Tā nolūks — patiesība, draugs Elpidij, un es pacentīšos to saīsināt.

Redz, kādreiz senos laikos Miletai uzbruka barbari. Jaunekļu skaitā, kurus aizveda gūstā, bija kāds pusaudzis, gudrākā un labākā tās zemes pilsoņa dēls. Ceļā bērns smagi saslima un nesamaņā tika pamests kā nederīgs laupījums.

Dziļā naktī viņš nāca atkal pie samaņas. Augstu pār viņu mirgoja zvaigznes, visapkārt pletās tuksnesis, bet tālumā atskanēja plēsīgo zvēru rēcieni. Viņš bija viens . ..

Viņš bija gluži viens, un bez tam dievi viņam bija atņēmuši atmiņu par visiem viņa agrākās dzīves notikumiem. Veltīgi viņš sasprindzināja savu prātu — tas bija tikpat tumšs un tukšs kā šis neauglīgais tuksnesis. Un tikai kaut kur aiz miglaino un neskaidro tēlu tāles mita sapnis par atstāto dzimteni. Tajā gaišajā zemē viņam rādījās labākā cilvēka tēls, un tad sirdī skanēja vārds: «Tēvs! . . .» Vai tu atrodi, ka šī jaunekļa liktenis atgādina visas cilvēces likteni?

—    Kā tā?

—    Vai arī mēs tāpat neatmostamies uz dzīvi šajā zemē ar neskaidrām atmiņām par citu dzimteni? … Un vai mūsu dvēselē nepavīd nezināmā varenais tēls? . . .

—   Turpini, Sokrat, tas liekas pamācoši. Es klausos.

—    Uzmundrināts jauneklis piecēlās un nedrošiem soļiem gāja, izvairīdamies no briesmām. Pēc gara ceļa, kad, likās, pēdējie spēki taisās viņu pamest, viņš miglainajā tālē ieraudzīja uguni, kas apgaismoja tumsu un kliedēja aukstumu. Nogurušajā dvēselē tad radās klusa cerība. Atdzīvojās atmiņas par tēva pajumti, un jauneklis gāja uz uguni, saukdams: «Mans tēvs, tas esi tu, tas esi tu!»

—    Un vai tā bija tēva māja?

—    Nē, tā bija mežonīgu klejotāju nometne… Pēc tam viņš ilgus gadus dzīvoja nožēlojamu sagūstīta verga dzīvi, sapņodams par tālo dzimteni, par atpūtu pie sava tēva krūtīm. Dažkārt viņa nedrošā roka mēģināja izveidot neskaidro tēlu no nedzīvā māla, koka vai akmens. Bija pat mirkļi, kad noguris viņš apkampa savu veidojumu, pielūdza to un slacīja asarām. Tomēr akmens palika auksts akmens, un pieaugot jauneklis sasita savus darinājumus, kas tagad viņam jau likās nožēlojams apvainojums viņa lolotajam sapnim.

Beidzot liktenis noveda klaiņotāju pie laba barbara, kas apjautājās par viņa pastāvīgo skumju cēloni. Kad jauneklis tam uzticēja savas sirds ilgas un cerības, barbars, gudrs cilvēks, teica:

«Pasaule būtu labāka, ja tajā būtu tāda zeme un tas, par ko tu runāji. Bet pēc kā tu pazīsi savu tēvu?»

«Manā zemē,» atbildēja jauneklis, «cienīja gudrību un tikumību, bet manu tēvu visi atzina par mācītāju.»

«Labi,» barbars atbildēja. «Jādomā, ka arī tevī ir viņa mācības grauds. Tādēļ ņem spieķi un agri dodies ceļā. Meklē pilnīgu gudrību un patiesību un, ja tos atrodi, noliec savu spieķi, — tur būs tava dzimtene un tavs tēvs …»

Un jauneklis rītausmā devās ceļā …

—    Vai viņš atrada, ko meklēja?

—    Viņš to meklē līdz šim laikam. Viņš iepazina daudzas zemes, daudzas pilsētas, daudz cilvēku. Viņš izpētīja zemes ceļus, pārpeldēja bangojošas jūras, izpētīja spīdekļu tekas, kas rāda ceļu bezgalīgajos tuksnešos. Un ikreizi, kad grūtajā ceļā nakts tumsā tā acīm parādījās laipna uguntiņa, viņa sirds pukstēja stiprāk un dvēselē modās cerība. «Tur ir patvērums mana tēva mājās!» Bet, kad viesmīlīgais saimnieks apsveica un svētīja nogurušo ceļinieku un piedāvāja atpūtu pie sava pavarda, tad aizkustinātais jauneklis krita tam pie kājām un teica: «Pateicos tev, mans tēvs! Vai tu nepazīsti savu pazudušo dēlu?»

Un daudzi gribēja pieņemt viņu par dēlu, jo tajos laikos bērni bieži tika nolaupīti… Bet pēc pirmās sajūsmas jauneklis sāka vērot iedomātajā tēvā nepilnības pēdas, bet dažreiz pat netikumus. Tad viņš sāka pētīt un pārbaudīt, uzplīdamies tam ar saviem jautājumiem par patiesību un nepatiesību . . . Un viņu drīz vien padzina no viesmīlīgās pajumtes jaunās ceļa grūtībās un aukstumā. Ne reizi vien viņš sev teica: «Palikšu pie šī pēdējā pavarda, saglabāšu šo pēdējo ticību. Lai tā būtu man tēva pajumtes vietā . . .»

—    Zini ko, tas laikam būtu visprātīgākais, Sokrat.

—    Reizēm viņš domāja tāpat kā tu. Bet paradums pētīt un miglainais sapnis par īsto tēvu tam nedeva mieru. Un atkal viņš nokratīja pīšļus no savām kājām, un atkal viņš ņēma savu ceļa spieķi, un ne vienmēr vētraina nakts to pārsteidza zem pajumtes. Vai tu neatrodi, ka jaunekļa liktenis atkal atgādina cilvēces likteni?

—    Kāpēc?

—    Vai arī cilvēku dzimums tāpat neatvieto bērna ticību ar izpēti un šaubām? Vai viņš tāpat pats nerada nezināmā tēlu no koka, akmens, no paražām un teiksmām, no apgarotās dzejnieka dziesmas un no gudro minējumiem? . . . Un vēlāk atrod šo tēlu par nepilnīgu un sasit to, lai atkal aizietu šaubu tuksnesī… Un aizvien tikai tādēļ, lai meklētu labāku ticību, aizvien augstāk un augstāk… Un vai zemes dzimumam nav lemts meklēt, aizvien bezgalīgi paceļoties, tādēļ ka arī nezināmais ir bezgalība! …

— Ak viltīgais prātniek, ak torpilzivs! Es tagad saprotu, kurp noved tava līdzība! … Nu tad es tev pasacīšu taisni: lai tikai pamirgo gaisma šai tumsībā, un tu redzēsi, vai es sākšu pārbaudīt saimnieku ar nevajadzīgiem jautājumiem un šaubām?

v

—   Draugs, gaisma jau mirgo, — Sokrāts atbildēja.

Likās, ka filozofa vārdiem bija jāattaisnojas. Kaut kur augstu aiz dūmainā plīvura pārslīdēja tāls stars un nozuda kalnu apgabalā. Pēc tā otrs, trešais… Likās, tur, aiz tumsas robežām, lidinās kādi gaiši ģēniji, piepildās liels noslēpums, manāma kāda dzīva elpa, gatavojas kādi lieli svētki.

Bet tas bija tālu. Un pār zemi sabiezēja ēnas, dūmaini mākoņi savijoties un ristot steidzās cits citam garām bez gala un pārtraukuma …

No tālās kalna virsotnes zila uguns krita dziļajā bezdibenī, un mākoņi pacēlās augstāk, pārklājot debesis līdz pašam zenitam.

Bet stari gāja aizvien tālāk un tālāk, it kā tiem nebūtu daļas gar šo drūmo un aptumšoto līdzenumu.

Sokrāts stāvēja, skumju skatienu tiem sekodams. Ar bailēm Elpidijs vēroja kalnu virsotni.

—    Paskaties, Sokrat, ko tu redzi tur kalnā!

—    Draugs, — filozofs atbildēja, — izpētīsim stāvokli. Tā kā zemes dzīvei jābūt savai robežai, tad domāju, ka tā atrodas uz divu pirmsākumu robežas: gaismas un tumsas cīņā ir mūsu meklējumu vainagojums. Un, tā kā mums nav atņemta domāšanas spēja, tad domāju, ka dievībai, kas devusi dzīvību mūsu domai, labpatīk, lai mēs izpētītu savu tieksmju robežas. Tātad, Elpidij, sagatavosimies cienīgā kārtā sagaidīt ausmu šo mākoņu aizmugurē …

—    Ak labais biedri! Ja tāda ir ausma, tad man labāk patiktu, ja mūžīgi ilgtu agrākā drūmā, garā, bet mierīgā nakts… Vai tu neatrodi, ka laiks mums pagāja ciešami pamācošā sarunā? Bet tagad dvēsele nodreb pirms gaidāmā negaisa. Nē, saki ko sacīdams, bet tur priekšā nav vienkāršas nedzīvās nakts ēnas… Redz, vēl viena Zeva bulta aizšāvās bezdibeņa dziļumos …

Ktezips paskatījās uz kalngalu, un šausmas stindzināja viņa dvēseli. Tur drūzmējās varenie, drūmie olimpiešu tēli, vainagodami kalnu un aizsprostodami ceļu. Pēdējais stars vēl pārslīdēja pāri miglainajiem nimbiem un mira kā vāja atmiņa. Un iestājās pilnīga nakts ar tuvojošos negaisu, bet tumšie tēli aizņēma visas debesis, Vidū Ktezips ieraudzīja vareno Krona dēlu ar nimbu vaiņagotu galvu. Apkārt, apjukuma drūmi kustoties, pulcējās vecāko dievu saniknotie stāvi. Kā putnu bars, kas lido vakara tālē, kā putekļi, ko saceļ viesuļvētra, kā rudens lapas, ziemeļa vēja dzenātas, lidinājās vesels mākonis mazākās tautas ticējumu dievības, aizpildot izplatījumu …

Bet, kad mākoņi devās prom no kalna virsotnes un tumšas šausmas tiem gāja pa priekšu, apdvesdamas zemi, Ktezips krita pie zemes; viņš vēlāk atzinās, ka tajā briesmīgajā mirklī aizmirsis visus secinājumus un visus slēdzienus, jo viņa dvēsele kļuvusi maza un to valdonīgi pāršalkušas bailes …

Viņš tikai klausījies.

Tur skanējušas divas balsis, kur pirms vētras klusējusi visa sastingusi daba. Viena — varena un barga dievības balss, otra bijusi vāja cilvēka balss, ko vējš nesis no kalna nogāzes, kur Ktezips atstājis Sokrātu.

—    Vai tu tas esi, — saukusi balss no mākoņa, — pārdrošais Sokrat ar uzpūtīgo prātu, kas cīnījies ar zemes un debesu dieviem? Nebija gaišāku un jautrāku nemirstīgo par mums, olimpiešiem; tagad jau sen mēs savas dienas vadām neticības un šaubu krēslā, kas valda virs zemes… Tomēr nekad vēl migla nav sabiezējusi tik stipri kā kopš tā laika, kad citkārt mums mīļās Atēnās atskanēja tavi ienīstie vārdi, Sofroniska dēls. Kādēļ tu nesekoji sava tēva novēlējumiem? Labais Sofronisks atļāvās, īpaši jaunības gados, nelielu dievzaimību, bet tomēr ne reizi vien viņa upuru smarža iepriecināja mūsu ožu…

—    Rimsties, Krona dēls, — teicis Sokrāts, — un izkliedē manu nesapratni: tātad mazdūšīgu liekulību tu atzīsti par labāku nekā patiesības meklēšanu?

Pēc šī jautājuma klintis nodrebējušas no pērkona grāviena. Pirmā negaisa dvesma aizvēlusies un aprimusi tālajās aizās, bet kalna nogāzes aizvien vēl drebējušas, jo aizvien vēl dusmās drebējis tas, kas sēdējis kalna virsotnē … Un nakts bijīgajā klusumā bijuši dzirdami tikai tāli vaidi. Licies, ka pašā zemes sirdī no Krona dēla spēriena vaidējuši važās kaltie titāni…

—   Kur tu tagad esi, pārdrošais jautātāj? — atskanējusi olimpieša zobgalīgā balss.

—   Es esmu te, Krona dēls, te, tajā pašā vietā, un tikai tava atbilde pavirzīs mani tālāk. Es gaidu.

Mākonī rūcis pērkons kā plēsīgs zvērs, pārsteigts no lībiešu zvēru dīdītāja bezbailības, kad tas skaidru skatienu neapbruņots gājis tam klāt. Un pēc dažiem mirkļiem pār līdzenumu no jauna pāršalkusi balss:

—      Ak Sofroniska dēls! Vai tev nav gana, ka tu virs zemes esi savairojis tik daudz šaubu, ka pat te, Olimpā, tās ielenc mūs kā tumši mākoņi! Patiešām, dažas dienas, kad tu sarunājies laukumos, akadēmijās, publiskās ģērbtuvēs, mums likās, ka tu virs zemes jau esi sagrāvis visus altarus un ka šo gruvešu putekli ceļas mūsu augstumos… Tev par maz: tu arī te, mana vaiga priekšā, neatzīsti nemirstīgo varu …

—    Zev, tu dusmojies. Saki, kurš devis man to ģeniālo, kas visu mūžu darīja nemierīgu manu dvēseli, mudinādams mani nenogurstot dzīties pēc patiesības!

Mākonī valdījis noslēpumains klusums.

—    Vai tas nebiji tu? Tu ciet klusu. Tātad es izpētīšu šo jautājumu. Vai šis dievišķais sākums ir tevis dots vai cita? Ja tu to esi devis, tad tev es to nesu par dāvanu, kā manas dzīves nobriedušo augli, kā tevis iemestās dzirksteles liesmu. Raugies, Krona dēls, esmu saglabājis tavu dāvanu; savas sirds labākajā stūrī es izaudzēju tavu sēklu. Lūk, šeit manas dvēseles uguns, kas dega rūgtajā bridi, kad ar savu roku es pārgriezu savas dzīves pavedienu. Kādēļ tu to nepieņēmi, kāpēc tu dusmojies kā slikts audzinātājs, kam vecums neļauj saskatīt, ka pusaudzis skolnieks raksta paklausigajā vaskā viņa paša pavēles? .. . Kas gan tu esi, kurš pavēl man nodzēst svēto uguni, kas apgaismoja manu dzīvi kopš tā brīža, kad tajā nonāca svētās domas pirmais stars? Saule nesaka zvaigznēm: «Nodziestiet, lai es varu uzlēkt.» Tā uzlec, un zvaigznes vājais spīdums nogrimst bezgalīgi spēcīgajā gaismā. Diena nesaka lāpai: «Dziesti — tu mani traucē.» Tā iedegas, un lāpa kvēp, bet nespīd. Dievība, pie kuras es eju, neesi tu, kas bīsties no šaubām. Tā ir kā diena, tā kā saule, kas pati spīd, nenodzēšot gaismu nevienam. Tas, kurš teiks man: «Ceļiniek, dod man savu lāpu, tā tev vairs nav vajadzīga, jo es esmu katras gaismas avots . ..» Tas, kurš teiks: «Noliec uz mana altara savu šaubu niecīgo dāvanu, jo manī ir atrisinājums …» Lūk, mans dievs, kuru es meklēju! Ja tu tas esi, tad pieņem manus jautājumus. Neviens nenogalina savu bērnu, bet manas šaubas ir mūžīgā gara auglis, kura vārds — patiesība!

Debess ugunis pārplēsušas tumšos mākoņus no vienas malas līdz otrai, un vētras auros atkal skanējusi varenā balss:

—    Pie kā novedušas tavas šaubas, lepnais prātniek, kas atmetis lēnprātību, zemes tikumu labāko rotu? Tu pameti vienkāršās ticības mājīgo pajumti, lai ieietu šaubu tuksnesī. Tu to redzēji — šo mirušo plašumu, ko pametuši dzīvie dievi. Vai tev to pārvarēt, niecīgam tārpam, kas lodā savas nožēlojamās noliegšanas pīšļos? Vai tu atdzīvināsi pasauli, vai izpratīsi nezināmo dievību, kuru tu neproti lūgt? Niecīgais gruvešu novācējs, sagrauto aitaru putekļiem notašķīts, — vai tu esi tas celtnieks, kam lemts uzcelt jaunus tempļus? Uz ko gan tu ceri atmetis vecos dievus un nepazīstot jauno? Mūžīga neizbrienamu šaubu nakts, izmiris tuksnesis, kam atņemts dzīvais gars, — tāda ir jūsu pasaule, jūs, nožēlojamie tārpi, kas sagraužat dzīvo ticību, vienkāršo siržu patvērumu, pasauli jūs esat pārvērtuši nedzīvā chaosā… Ko tur?… Kur esi tu tagad, niecīgais un pārdrošais prātniek?

Klajumā valdonīgi krākusi tikai vētra. . . Tad pērkons aprimis, vējš sakļāvis savus spārnus, un tumsā tikai lietus gāzis straumēm kā asaras, kas nevaldāmi plūdušas aumajām, gatavas nogremdēt zemi, pārklāt to ar neremdināmu skumju straumēm …

Un Ktezipam licies, ka tās jau nogremdējušas skolotāju, ka jau uz visiem laikiem apklususi bezbailīgā balss, kas paradusi nemitīgi jautāt. Bet pēc mirkļa tā atskanējusi atkal tajā pašā vietā:

—    Tavi vārdi, Krona dēls, skar labāk nekā tavi zibeņi. Tu iemeti samulsušajā dvēselē to, kas jau sen un ne reizi vien skanējis manā sirdī, un ikreiz tā pagura zem nepanesamā skumju sloga. Jā, es pametu mājīgo pajumti, kur valdīja vientiesīga ticība; jā, es redzēju to tuksnesi, kam atņemti dzīvie dievi, ko ietinusi necaurredzamu šaubu nakts. Bet bezbailīgi es iegāju tajā, tādēļ ka man spīdēja mans ģēnijs, katras dzīvības dievišķais sākums. Izpētīsim šo jautājumu: vai ne tā vārdā, kas dzīvību dod, kvēpina vīraku uz taviem altariem? Tu esi svešas mantas laupītājs, ne tevi, bet viņu pielūdz vientiesīgā ticība, — bet vai viņu tāpat nemeklē modrīgās šaubas? Jā, es neesmu celtnieks, es neesmu jaunā tempļa radītājs, man nebija lemts vecā vietā pacelt no zemes pret debesīm nākotnes ticības vareno celtni. Es esmu postījumu putekļiem apkūpis gruvešu novācējs. Bet, Krona dēls, sirdsapziņa man saka, ka ari gruvešu novācēja darbs vajadzīgs nākotnes templim. Kad notīrītajā vietā stalti un vareni pacelsies brīnišķā celtne un tajā sāks valdīt jaunās ticības dzīvā dievība, es, necilais gružu sakopējs, atnākšu pie tās un teikšu: «Es esmu tas, kas bez mitas lodāja noliegšanas pīšļos. Miglas un putekļu apņemtam, man nebija laika pacelt acis no zemes, manā prātā tikai vāji tēlojās nākotnes jaunrades sapnis… Vai tu mani atstumsi, taisnīgais, patiesais un vaīenais? . ..»

Mākoņos valdījis izbrīna pilns klusums, bet Sokrāts pacēlis balsi un turpinājis:

—    Saules stars krīt netīrā peļķē, un viegli tvaiki, atstājuši zemes virsū netīras, smagas un iznīcīgas daļas, tiecas pēc gaišā Heliosa un kūst, izšķīstot eterā. Tu ar savu staru pieskāries manai netīrajai dvēselei, un tā traucās pie tevis, Nezināmais, kura vārds — Noslēpums.. . Es meklēju tevi, jo tu esi patiesība, es tiecos pie tevis, jo tu esi taisnība, es mīlēju tevi, jo tu esi mīlestība, es nomiru tev, jo tu esi dzīvības avots… Vai tiešām tu mani atstumsi, Nezināmais? Manas smagās šaubas, manus dedzīgos meklējumus, manu grūto dzīvi, manu labprātīgo nāvi — pieņem tos kā bezasiņu upuri, kā vienīgo lūgsnu, kā nopūtu pēc tevis, kā lidojošo iznīcīgo garaiņu strūkliņu pieņem tīra etera bezgalīgais okeāns. Pieņem tos tu, kura vārdu es nezinu, neļauj mirušas ticības miglainajiem rēgiem aizsprostot man ceļu uz tavu mūžīgo gaismu… Grieziet jel ceļu, tumšās ēnas, kas aizsprostojat ausmas gaismu! Es jums saku, manas tautas dievi: jūs neesat taisnīgi, olimpieši, bet, kur nav taisnības, tur ari patiesība — tikai rēgs. Pie tāda slēdziena esmu nācis es, Sokrāts, kas paradis izpētīt dažādus pamatojumus.

Jel pašķiries, nedzīvais miglāj, es eju savu ceļu pie tā, ko esmu meklējis visu savu mūžu …

Es eju …

Nodārdējis pērkons, bet īss un aprauts, it kā egida būtu izkritusi no atslābušās pērkondieva rokas. Vētras balsis svārstīdamās metušās pa kalnu nogāzēm, nošalkušas kalnu spraugās un attālinoties pamirušas aizās. Un to vietā bijušas dzirdamas citas, nezināmas, brīnišķas skaņas.

Kad Ktezips atvēris izbrīnītās acis, viņa priekšā bijis neredzēts skats. Nakts zudusi, mākoņi izklīduši. Dievu ēnas strauji traukušās pa zilgmi, gluži kā zeltīts raksts kāda svēttērpa apmalē. Citas pazibējušas tālajās nogāzēs un aizās, un Elpidijs, kura mazais stāvs bijis redzams pie plaisas, stiepis tām pretim rokas, it kā lūgdams no gaistošajiem dieviem likteņa izlemšanu.

Un kalna virsotne jau visa iznirusi no noslēpumainajiem mākoņiem un mirdzējusi kā lāpa pār ieleju zilo tumsu. Un, kaut gan uz tās nebijis ne pērkondieva Krona dēla, ne citu olimpiešu, tikai kalngals, saules gaisma un augstās debesis, Ktezips tomēr skaidri jutis, ka visu dabu, līdz pēdējai smildziņai, caurstrāvojuši vienotās noslēpumainās dzīvības puksti. Bijusi manāma kāda elpa gaisa glāstošajā pūsmā, skanējusi kāda brīnišķa, harmoniska balss, bijuši nomanāmi kādi neredzami soļi mirdzošās dienas svinīgajā gājienā. Un apmirdzētajā kalngalā stāvējis cilvēks, stiepdams rokas klusā sajūsmā un varenā dziņā.

Mirklis — un viss nozudis, un parastais dienas mirdzums Ktezipa atmodinātajai dvēselei licies kā nožēlojama krēsla, salīdzinot ar to pagaisušo dabas izjūtu, kas bijusi vienotās, nezināmās dzīvības dvesmas caurstrāvota.

Bojā gājušā filozofa skolnieki dziļā klusumā noklausījās Ktezipa dīvaino stāstu. Platons pirmais pārtrauca klusumu.

—    Izpētīsim, — viņš teica, — sapni un tā nozīmi!

—    Izpētīsim! — atbildēja pārējie.

1889,—1890.

TIESAS DIENA

(«J o m K i p u r»)1

(Mazkrievu pasaka)

Uguns nodzisa, mēness lec. Možā ganās vilkatis.

(Šeolenko)

I

Palūk, kā: izej tu, cilvēks, skaidrā naktī no savas mājas, bet vēl labāk paejies aiz ciema uzkalniņā un paraugies uz debesīm un zemi. Paraugies, kā pie debesīm staigā spodrais mēness, kā mirgo un spulgo zvaigznes, kā no zemes paceļas viegli mākoņi un klīst kaut kur cits aiz cita kā aizkavējušies ceļinieki pa naksnīgām tekām … Un mežs stāv

Desmit dienas pēc ebreju Jaungada, ko svēti agri rudeni, ebrejiem sākas Jom-Kipura (šķīstīšanās) svētki. Vietējie kristīgie iedzīvotāji šo dienu sauc par «tiesas dienu». Pastāv ticējums, ka šajā dienā ebreju velns Kampējs aiznes no sinagogas apburts un klausās, kādas burvestības pusnaktī tajā mostas, un miegainā upīte trauc un urdz un kaut ko murmina piekrastes kļavām… Un, to visu vērojis, pasaki man, kas tikai, kādi brīnumi nevar notikt šajā dieva būdiņā, ko cilvēki sauc par plašo pasauli.

Var gadities viss kas. Mans paziņa, Jaun-Kamenkas dzirnavnieks, arī reiz kaut ko piedzīvojis… Ja jums to vēl neviens nav stāstījis, tad varbūt pastāstīšu, tikai gan neprasiet, lai es nodievotos, ka tas viss ir taisnība. Neparko nedievošos, jo ari līdz šim brīžam nezinu, vai tas tiešām ir bijis vai nav bijis, kaut gan man to stāstīja pats dzirnavnieks.

Lai būtu kā būdams, tomēr jāstāsta, kā bija.

Kādu vakaru pēc vakara dievkalpojuma Jaun-Kamenkā — dzirnavas no ciema pusotras verstis, ne tālāk — dzirnavnieks gāja uz mājām ne visai labā omā. Kādēļ viņam bija slikta oma, to arī viņš pats nebūtu varējis pateikt. Baznīcā viss notika, kā pienākas, un mūsu dzirnavnieks, varens bļāvējs, klirosā tik skali un tik ātri lasīja, ka arī pieraduši cilvēki brīnījās. «Edz, kā ber, negantnieks,» teica labie ļautiņi ar lielu respektu, «kauču vai vienu vārdiņu varētu saprast. Valoda viņam veļas kā ritenis: griežas un ripo, tu zini, ka tam ir spieķi, bet ej un saskati kaut vienu. Tāda viņam arī tā lasīšana: valoda dārd kā kaldināts ritenis pa akmens bruģi, taču vārdus nekādi nevar notvert.»

Bet dzirnavnieks klausījās, ko ļaudis savā starpā runāja, un priecājās. Prata gan dieva kunga dēļ papūlēties; kūla ar mēli kā spēcīgs kūlējs ar spriguli pa metienu, tā ka beidzot tam pat rīkle kļuva sausa un acis no pieres sprāga ārā. Pēc dievkalpojuma pops ielūdza dzirnavnieku pie sevis, padzirdīja ar tēju un uzlika galdā pilnu karafi ar zāļu šņabi, bet pēcāk to novāca no galda tukšu. Mēness jau stāvēja augstu pār laukiem un raudzījās mazajā, bet straujajā upītē Kamenkā, kad dzirnavnieks iznāca no popa mājas un devās uz savām dzirnavām.

No ciema ļaudīm citi jau gulēja, citi eļļas lampiņas gaismā sēdēja pie vakariņām, bet bija arī tādi, kurus siltā un gaišā rudens nakts izvilinājusi laukā. Vecie sēdēja uz prizbām (zemes apbēruma), bet jaunie žogmalā — māju un ķiršu dārzu tumšajā ēnā, tā ka tos pat saskatīt nevarēja, tikai šur tur skanēja klusas cilvēku balsis vai arī apvaldīti smiekli, vai pat dažreiz kāda jauna pārīša neuzmanīgs skūpsts .. . Ek, kas gan reizēm nenotiek ķiršu tumšajā ēnā tādā gaišā, siltā naktī!

Un, kaut gan dzirnavnieks neredzēja cilvēkus, cilvēki tomēr labi redzēja dzirnavnieku, jo viņš gāja mēness gaismā pa pašu ielas vidu. Tādēļ viņam šur tur uzsauca:

— Labvakar, dzirnavnieka kungs! Vai jūs nenākat no popa? Vai tik pie viņa neesat tik ilgi nociemojies?

viemi ebreju. Sim ticējumam par pamatu laikam ir ārkārtīgi aizkustinošās un īpatnējas izteiksmes pilnās ceremonijas, ar kādām tiek pavadītas Jom-Kipura svinības un kas noris Rietumu apgabala mazajās pilsētiņās kristigo iedzīvotāju acu priekšā.

Visi zināja, ka no citurienes viņš nevarēja nākt, bet dzirnavniekam tas bija patīkami, un viņš lepni, nepagausinot soļus, atbildēja:

—    Nu jā, mazliet paciemojos! — un visai lepnā gaitā gāja savu ceļu tālāk.

Daži atkal klusi sēdēja zem nojumēm un tik to vien gaidīja, lai tas ātrāk paietu garām un viņus nepamanītu. Bet dzirnavnieks nebija tas cilvēks, kas paietu garām vai piemirstu tos, kas viņam parādā par miltiem vai malumu vai kas vienkārši paņēmuši no viņa naudu pret procentiem. Tas nekas, ka tos ēnā labi nevarēja redzēt un ka tie klusēja, kā ūdeni mutē ieņēmuši, — dzirnavnieks tomēr apstājās un sacīja pats:

—    A, sveiki, veseli! Te jūs esat? Klusējiet vai neklusējiet, kā jums tīk, bet parādiņu man sagādājiet, jo rīt rītā agri ir termiņš. Nekādas gaidīšanas nebūs, jā gan!

Tad dzirnavnieks gāja atkal pa ielu tālāk, un viņa ēna skrēja tam līdzās un bija tik melni melna, ka dzirnavnieks, liels grāmatnieks un aizvien gatavs ņemt visus prātus kopā, sevī nodomāja:

«Tik melna ēna, ka pat jāpabrīnās! … Cilvēks apģērbis dižsvārkus, baltākus par miltiem, bet tie met ēnu, melnāku par sodrējiem . ..»

Te viņš pienāca pie žīda Jankeļa dzertuves, kas atradās uzkalniņā, netālu no braucamā ceļa. Kaut gan šabas līdz ar saules rietu bija beigušās, saimnieka dzertuvē nebija, tur sēdēja tikai žīda kroga puisis Harko, kas vienmēr aizvietoja Jankeli un viņa bahorus[14] šabās un pa svētkiem. Viņš tiem aizdedzināja sveces, ar savām rokām ņēma no cilvēkiem naudu, tādēļ ka žīdi — to jau zina visa pasaule — stingri ievēro savu ticību: svētkos tie neparko neaizdedzinās sveces, nedz arī ņems naudu rokā: grēks! To visu viņu vietā darīja kroga puisis Harko, atvaļināts zaldāts, bet Jankelis vai Jankeliene, kādreiz arī bahori, ar vērīgu aci raudzījās tikai, lai kāds pieckapeiku gabals vai divdesmitnieks no peļņas kaut kādā ceļā neieslīdētu Harko kabatā. «Viltīga tauta, ir pan viltīga!» dzirnavnieks sevī nodomāja. «Māk ir savam dievam izpatikt, ir grasi garām nepalaist. Saprātīga tauta, nav vārdam vietas — mūsējie līdzi netiek!»

Viņš apstājās pie dzertuves ieejas, laukumiņā, ko cieši bija nomīdījušas daudzu cilvēku kājas, kas te mīcījās cauru nedēļu gan tirgus dienās, gan ikdienā, un jautāja:

—    Jankel! Ei, Jankel! Vai tu esi mājās vai ne?

—    Nav, vai tad neredzi? — atbildēja kroga puisis aiz letes.

—    Kur tad viņš ir?

—    Kur? Pilsētā, re, kur, — kroga puisis atbildēja. — Vai tad jūs nezināt, kādi viņiem svētki?

—    Kādi?

—    Jom-Kipur!

«Tiec nu gudrs no tāda paskaidrojuma!» dzirnavnieks sevi nodomāja. Bet man jums jāsaka, šis kroga puisis bija lepns cilvēks un rakstltpratējs. Augstu cēla degunu, it sevišķi dzirnavnieka priekšā. Jāatzīst, klirosā viņš nelasīja sliktāk par dzirnavnieku, tikai balss bija čērkstoša un skaņas plūda caur degunu. Tādēļ «Lūgšanu grāmatā» vēl kaut kā varēja ar Filipu Gladkiju cīkstēties, bet «Apustuļu stāstos» nekādā ziņā ne. Toties nekur citur viņš dzirnavnieka priekšā neparko nepiekāpās. Ja dzirnavnieks bilda vienu vārdu, tad viņš tam tūliņ pretī otru. Ja dzirnavnieks kādreiz pateiks «nezinu», tad kroga puisis tūliņ «bet es gan zinu». Nepatīkams cilvēks … Arī patlaban tas bija tik āķīgs vārds, ka dzirnavnieks pakasīja ar nagu zem cepures, bet šim par to prieks.

—    Jūs varbūt arī tagad vēl nenoprotat, kas tā par dienu?

—    Liela vajadzība man zināt nez kādus žīdu svētkus! — dzirnavnieks īgni atbildēja. — Vai tad es pie viņa kalpoju, ko?

—    Nez kādus? Tie taču nav nez kādi! Šodien viņiem tādi svētki, kas ir tikai reizi gadā. Un vēl ko es jums teikšu: otri tādi svētki nav visā pasaulē nevienai tautai.

—    Ko jūs sakāt?

— Par Kampēju, jādomā, arī jūs esat dzirdējis?

—    Ko?

Dzirnavnieks iesvilpās vien, — tiešām, kā viņš pats to nebija uzminējis? — un ieskatījās pa logu žīdu mājā. Tur uz grīdas bija izklāts siens un zāle, divu un trīsžuburu svečturos dega tievas, pašu lietas tauku sveces, un telpā bija dzirdama dūkoņa, it kā sanētu vairākas milzīgas bites cilvēka augumā. Tur jaunā, Jankeļa nesen apņemtā otrā sieva un daži žīdēni, aizvēruši acis un čāpstinādami lūpas, dūca lūgšanas, no kurām ne vārda nevarēja uztvert. Tomēr šajās lūgšanās bija kaut kas apbrīnojams: likās, ka žīdu iekšienē sēž kāds cits, sēž un raud un vaimanā, piemin kādu un lūdz. Bet ko un kādēļ? Kas to lai zina! Taču laikam ne jau par dzertuvi un naudu . . .

Dzirnavniekam no šīs žīdu lūgšanas kļuva tā kā skumji ap sirdi, gan baigi, gan žēli. Viņš saskatījās ar kroga puisi, kas arī dzirdēja dūkoņu aiz kroga durvīm, un teica:

—    Lūdz dievu … Tu saki, ka Jankelis aizbraucis uz pilsētu?

—    Aizbraucis.

—    Kāpēc tad tā? Un ja nu tieši viņu paķer Kampējs?

—    Tā jau ir tā ķibele! — kroga puisis atbildēja. — Ja man tā būtu, es laikam ne par kādu maksu nebrauktu, kaut arī esmu karojis ar visādiem pagāniem un medalis arī man ir. Sēdētu savā mājā, — kazi, no mājas vis nepakamptu.

—    Kāpēc tad ne? Ja jau kādu kamps, tad sakamps arī mājās. Kāpēc tad mājā nevar?

—    Kāpēc? … Ja jums jāizvēlas cepure, jebšu kaut vai dūraiņi, uz kurieni jūs pēc tiem iesiet?

—    Kur citur kā uz bodi.

—    Bet kāpēc uz bodi?

—    Tāpēc, ka bodē cepuru, cik uziet.

—    Te tev nu bija! Ja jūs tagad paskatītos sinagogā: tur ari žīdu, cik uziet. Stumdās un grūstās, raud, brēc tā, ka skan visa pilsēta no vieniem vārtiem līdz otriem. Bet, kur knišļi un spindzeles sijājas, tur, zināms, arī laižas putns. Kampējs būtu gatavais muļķis, ja viņš sāktu pa mežiem un ciemiem skraidīt un meklēt. Viņam dota tikai viena diena gadā, un tā viņš veltīgi nolidotu visu šo vienīgo dienu. Dažā sādžā ir kāds žīds, bet dažā varbūt arī nav.

—    Nu tādu sādžu gan maz.

—    Kaut maz, bet tomēr… turklāt cilvēku biezumā daudz vieglāk izraudzīties.

Abi apklusa.. . Dzirnavnieks nodomāja, ka kroga puisis viņu atkal pieveicis ar sarežģītiem vārdiem, un viņam atkal kļuva nepatīkami. Bet pa logu aizvien vēl skanēja dūkoņa un raudas, un žīdu vaimanas.

—    Bet vai tā maz ir taisnība? — ierunājās dzirnavnieks, kas gribēja pakaitināt kroga puisi. — Varbūt ļaudis tikai muld! Viens muļķis samuld un otrs notic.

Kroga puisim šie vārdi nepatika.

—   Vai tad es pats to esmu izdomājis, — viņš teica, — vai mans tēvs vai rads … To taču zina visi kristīgie cilvēki.

—   Bet vai jūs pats to esat redzējis? — dzirnavnieks bramanīgi ieprasījās.

Kad viņš nonāca azartā, tad dažreiz mēdza teikt, ka negribot neko zināt ne par pašu velnu, kamēr viņam to neparādīšot kā uz delnas. Un patlaban viņš tieši bija nonācis azartā.

—   Bet vai jūs, — saka, — pats redzējāt? Bet, ja neesat redzējis, tad nestāstiet, ka tāds ir, āre, tā!

Kroga puisis sāka runāt mazliet klusāk un pat ieklepojās. — Nu, ja tāda nav, — tad jupis viņu rāvis! — Un viņš, cilvēks, jau taisījās padoties.

-TMelot jau nemelošu, — viņš sacīja, — pats to nekad neesmu redzējis. Bet vai jūs, dzirnavnieka kungs, kādreiz esat redzējis Kijevu?

—    Es arī nemelošu — neesmu vis redzējis.

—    Bet tā tomēr ir, kaut arī jūs neesat redzējis.

Te gan dzirnavnieks acis vien iepleta par tik skaidriem vārdiem.

«Kas tiesa, tas tiesa,» viņš nodomāja, «Kijeva tomēr ir, kaut arī es to neesmu redzējis… Kā redzams, jātic vien ir, kad kārtīgi cilvēki saka.» — Nu labi… Bet no kā jūs tā dzirdējāt?

—    Reče nu! No kā? Un no kā jūs dzirdējāt par Kijevu?

—    U-hu! Ir gan jums asa mēle! … Kā nazis, — kaut nokalstu!

—    Manai mēlei nav jānokalst… Ja visi tā runā, tad tā ir taisnība. Ja nebūtu taisnība, tad visi nerunātu, tad runātu tikai muldoņas vien . . ,

—    Pti tu! Rimsties jel kaut uz mirkli! Es jau pats redzu, ka man nogājis greizi… Es tikai gribētu zināt, no kurienes cēlušās tādas ļaužu valodas…

—    No turienes arī cēlušās, ka tas katru gadu tā notiek. Kas notiek, par to ļaudis runā, bet, kas nenotiek, par to pat runāt nav vērts . ..

—   Skaties, kāds cilvēks! Saki taču man beidzot, kas tad īsti notiek, redz, ko!

—    Eke-he, tad, kā redzams, jūs arī nezināt, kas notiek tiesas dienā? … 'H

—    Ja zinātu, tad nejautātu. Jau sen dzirdu, ka ļaudis pļāpā tāpat kā tu: Kampējs, Kampējs, bet, kāda tam jēga, ir nezinu.

—    Tā arī tūliņ vajadzēja teikt, ka nezināt… Ja gribat zināt, tad es pastāstīšu, jo es taču esmu bijis pasaulē, ne tā kā jūs. Es ne vienu vien gadu esmu pilsētā nodzīvojis, un pie žīdiem arī nekalpoju pirmo reizi.

—    Bet vai tas tev nav par grēku? — dzirnavnieks šaubījās.

—    Citiem par grēku, bet zaldāts drīkst visu! Mums pat izdod tādu papīru.

—    Ja nu papīrs …

Pēc tam zaldāts dzirnavniekam jau draudzīgi pastāstīja visu patiesību par Kampēju un par to, ka tas ik gadu šajā dienā pakampj pa žīdam.

Kampējs — jāpasaka arī jums, ja jūs to nezināt — ir tāds īpašs žīdu velns, kas, teiksim, citādi līdzinās mūsu velnam, ir tikpat melns un ar tādiem pašiem ragiem, arī spārni tam kā milzīgam sikspārnim, tikai viņam ir vēl peisaki un piķamice, un vara tam ir tikai pār žīdiem. Ja tas sastop mūsējo, kristīgo, lai vai pašā pusnaktī, kaut kur klajā laukā vai kaut pie paša atvara, tas laiž ļekas vaļā kā bailīgs suns. Bet pār žīdiem tam ļauta vaļa: viņš katru gadu izvēlas vienu un aiznes…

Sīs izvēles dēļ tad arī tiek nozīmēts Jom-Kipur — tiesas diena. Zīdi jau labu laiku pirms šīs dienas lūdz dievu, raud, plēš sev drānas un nez kādēļ pat galvu apkaisa ar krāsns pelniem. Vakaram tuvojoties, visi nomazgājas upītē vai dīķos, bet, kad noriet saule, tad viņi, nabadziņi, iet uz savu skolu', un kāda tad no turienes skan brēkšana, lai dievs nedod: visi bļauj pilnā balsī un aiz bailēm aizmiedz acis… Bet, tiklīdz debesis nodziest un tajās parādās vakara zvaigzne, Kampējs izlaižas no savas vietas, lidinās virs skolas, sit ar spārnu gar logiem un izrauga sev laupījumu. Bet vislielākās bailes židus pārņem pašā pusnaktī. Viņi tīšām aizdedzina visas sveces, lai nebūtu tik baigi, nokrīt gar zemi un sāk brēkt, it kā tos kāds kautu nost. Un, kamēr tie gul un galējas, Kampējs kā liels krauklis ielaižas iekšā; visi mana, ka no viņa spārniem dveš saltums sirdī, bet tas, kuru viņš jau iepriekš izraudzījis, jūt, ka velna nagi tam ieķeras mugurā. Ai! stāstot vien par to, jau aukstums skrien pa ādu, bet ko lai jūt nabaga žīds!… Pats par sevi saprotams — brēc pilnā rīklē. Bet kas to sadzirdēs, kad visi kliedz kā traki? Varbūt kāds no kaimiņiem arī dzird, bet ko lai dara — jābūt laimīgam, ka pašu nav ķēris ļaunais liktenis! …

Kroga puisis pats ne reizi vien bija dzirdējis, kā pēc tam miestiņā atskan taures skaņas — tik skaļās, žēlas un gaudulīgas … Tur skolas kalpotājs atvadoties taurē nopakaļus savam nabaga brālim, kamēr citi priekšnamā apauj savus «patinkus» (jo skolā drīkst ieiet tikai zeķēs) un klusi izklīst pa mājām.

Harko bija arī redzējis, kā viņi pulciņos nostājas pret mēnesi un, pirkstgalos pacēlušies, kaut ko purpina un raugās naksnīgajās debesīs… Bet tad, kad jau visi līdz pēdējam izklīduši, priekšnamā uz grīdas stāv vientuļš «patinku» pāris un gaida savu īpašnieku… ē! lai kā tie gaidītu, nekad nesagaidīs, jo šajā brīdī Kampējs patinku īpašnieku nes pa gaisu pār laukiem un mežiem, pār kalniem, aizām un ielejām, plivinot spārnus un slēpjoties no kristīgo acīm. Nolādētais ir priecīgs, kad gadās tumša un mākoņaina nakts. Bet, ja tā ir rāma un gaiša tā kā tagad, kad mēness spīd pilnā spožumā, tad varbūt velna pūles ir veltīgas …

—    Kādēļ tā? — dzirnavnieks iejautājās.

—    Nu tādēļ, ka, redzat: vajag tik vienam kristīgam cilvēkam, nemaz ne diez kādam gudriniekam, kaut vai, par piemēru, jums pašam, uzsaukt velnam: «Met zemē! Tas mans!» — šis tūliņ palaidīs žīdu vajā. Tad savīcinās spārnus, žēli iebrēksies kā sašauts vanags un lidos tālāk, palikdams tukšā uz visu gadu. Bet žīds nokritīs zemē. Labi, ja tam nav jākrīt no liela augstuma vai izdodas nokrist purvā, mīkstā vietā. Citādi tikpat aizies bojā bez kādas jēgas… Netiks ne pašam, ne velnam.

—    Tas tik ir joks! — dzirnavnieks domīgi noteica un bailīgi paraudzījās debesīs, kur tiešām spoži spīdēja mēness. Debesis bija skaidras, un tikai starp mēnesi un mežu, kas melnoja tālumā aiz upītes, naski slīdēja neliels mākonītis kā melna pūciņa. Mākonis kā mākonis, bet viens gan dzirnavniekam šķita mazliet dīvaini: likās, ka vēja nav, ka krūmiem lapas nekustas itin nemaz, kā apburtas, bet mākonis laižas kā putns un taisni uz pilsētu.

—    Paskatieties, ko es jums parādīšul — dzirnavnieks teica kroga puisim.

Tas iznāca no dzertuves un, atzvēlies pret durvju stenderi, aukstasinīgi sacīja:

—    Nu kas tad ir? Atradis gan ko rādīt: mākonis paliek mākonis! Dievs ar to …

—    Bet jūs paskatieties vēl, — vai tad ir vējš?

—    Ja-ja—jā-a . .. Redz ko! — atģidās kroga puisis. — Stūrē taisni uz pilsētu …

Un abi, galvu atmetuši, pakasīja pakausi.

Pa logu joprojām skanēja dūkoņa, bija redzamas dzeltenīgas, garenas sejas, pakausī atbīdītas cepures, aizvērtas acis, nekustīgas lūpas … 2īdēni raudāja, beidzās vai nost, un atkal dzirnavniekam likās, ka viņu iekšienē kāds cits raud un lūdz par kaut ko sen zaudētu un pa pusei jau aizmirstu …

—    A! Laiks iet uz mājām, — atjēdzās dzirnavnieks. — Es gan gribēju Jankelim atdot dažus grašus …

—    Dod vien! Es saņemšu viņa vietā, — atbildēja kroga puisis, skatīdamies sāņus.

Bet dzirnavnieks izlikās, ka šos vārdus nebūtu dzirdējis. Nauda nebija tik maza, lai to tā vienkārši atdotu kaut kādam pasaules staigulim, atlaistam zaldātam.

—    Dzīvo vesels! — dzirnavnieks teica.

—   Sveiki, sveiki! Bet to naudu es gan būtu saņēmis.

—    Esiet bez rūpēm, atdošu pašam.

—    Kā nu jūs vēlaties. Bet saņemt arī es saņemtu, tā nav liela rūpe. Nu, laiks arī taisīt ciet dzertuvi. Kā redzams, izņemot jūs, šodien te neviens suns vairs neiegriezīsies.

Kroga puisis atkal paberzēja muguru gar stenderi, pasvilpoja kaut ko ne visai patīkamu dzirnavniekam nopakaļus un aizslēdza durvis, uz kurām ar baltu krāsu bija uzkrāsota pudele, glāzīte un skārda kausiņš (čarka). Bet dzirnavnieks nokāpa no uzkalniņa un savos baltajos dižsvārkos aizgāja taisni pa ceļu, bet pa zemi viņam atkal skrēja līdz melnu melnā ēna.

Tagad gan dzirnavnieks vairs nedomāja par savu ēnu, bet pavisam par ko citu . . .

li

Dzirnavnieks nebija vēl ne desmit asu nogājis, kad dārziņa žogmalā kaut kas iečabējās un nospurdzās, it kā paceltos gaisā divi lieli putni. Taču tie nebija putni, bet kāds puisis ar meiču, pārbijušies tādēļ, ka dzirnavnieks tik pēkšņi iznāca no tumsas. Tomēr puisis, kā redzams, nebija nekāds bailīgais: pagājis vēl tālāk ēnā, tā ka zem ķiršiem tikko bāli vidēja divi stāvi, viņš ar spēcīgu roku pievilka satraukto meiteni sev klāt un atkal uzsāka klusas valodas. Un, pagājis vēl kādu gabaliņu, dzirnavnieks sadzirdēja kaut ko tādu, ka aiz lielām dusmām pat apstājās …

—    Ei tu, — nezinu, kas tu tāds esi, ar to bučošanos tu gan varēji drusku nogaidīt. Tā šmaukstini, ka skan viss ciems, — viņš teica, pieiedams pie paša žoga.

—    Un vai tev, suns tāds, jābāž savs deguns citu darīšanās? — puisis no paēnas atbildēja. — Pagaidi tik, es tev ar mietu kājas nobučošu. Tad turpmāk zināsi, kā traucēt svešus cilvēkus.

—    Nu-nu! — dzirnavnieks atbildēja, projām iedams. — Padomājies, cik svarīgu darbu dara … Tavu nelietīgu puisi, tā šmaukstina, ka cilvēkam sametas pat skaudīgs prāts. Ir gan izlaidusies tauta!

Viņš pastāvēja, padomāja, pakasīja galvu un tad, pagriezies sāņus, pārcēla kāju pār žogu un pa sakņu dārzu devās uz atraitnes būdiņu, kas stāvēja mazliet attālāk, ciema galā, zem lielas papeles… Mājiņa bija ļoti maza, sakņupusi un pie zemes piešķiebusies. Lodziņš tik niecīgs, ka to droši vien būtu grūti saskatīt, ja nakts bijusi kaut cik tumšāka. Bet tagad visa būdiņa starot staroja mēnesnīcā, salmu jumts likās kā apzeltīts, bet siena sudrabota, un lodziņš melnoja sienā kā piemiegta acs. Uguni logā neredzēja. Jādomā, vecajai ar meitu nebija nekas vakariņām, tad nevajadzēja arī gaismas. Dzirnavnieks pastāvēja, tad divreiz klusi pieklauvēja pie loga un pagāja sāņus.

Necik ilgi nebija stāvējis, kad divas apaļas meitenes rokas cieši apvijās ap viņa kaklu, un zem ūsām pat kaut kas iekvēlojās, kad pie viņa mutes piekļāvās meičas kaistošās lūpas. Ek, ko tur stāstīt! Ja jūs kāda meitene reiz tā ir skūpstījusi, tad jau jūs paši to zināt, bet, ja nekad nekas tāds nav gadījies, tad nav vērts runāt.

—    Mans Filipko, mīļais, ilgotais! — meitene mīlinādamās sacīja, — tomēr atnāci… Es gaidīju gaidīdama, domāju, izkaltīšu bez tevis kā zāles stiebriņš bez ūdens . ..

«E, nav vis izkaltusi, lai slavēts tas kungs!» dzirnavnieks nodomāja, ar roku piespiezdams sev klāt ne visai vājo meitenes augumu. «Paldies dievam, vēl neko teikt.»

—    Bet kad mēs rīkosim derības? — ierunājās meitene, aizvien vēl turot rokas uz Filipa pleciem un valdzinot to ar savu melno acu kvēlo skatienu. — Drīz taču būs adventes gavēnis.

Sī valoda dzirnavniekam vairs tā nepatika kā meitenes skūpsti. «Paskat, kur tēmē,» viņš sevī nodomāja. «Ek Filip, Filip, viņa tagad tev sados pa ādu.» Tomēr, saņēmis drosmi un pavērsis acis sāņus, viņš teica:

—     Ek Gaļa, cik tu kāra! Tūliņ tev vajadzīgas derības. Kā tas iespējams tagad, kad es pats esmu dzirnavnieks un varbūt drīz būšu bagātākais visā ciemā, bet tu esi tikai nabaga atraitnes meita?

Meitene no šiem vārdiem atrāvās kā čūskas dzelta. Viņa atlēca nost no Filipa un ķēra ar roku pie sirds.

—    Un es domāju… ak tu mana nabaga galviņa! … Kādēļ tad tu, nekrietnais cilvēk, klauvēji pie loga?

—    Ehe! — dzirnavnieks atbildēja, — kādēļ klauvēju… Un kādēļ lai es neklauvētu, ja tava māte man naudu parādā? Bet tu lec laukā un tūliņ dod mutes. Kas tad man … Es arī protu bučot ne sliktāk par citiem . ..

Un viņš atkal izstiepa pēc tās roku, bet, tiklīdz viņa roka pieskārās meitenes augumam, šis augums nodrebēja, it kā meitenei būtu iedzēlusi odze.

—    Nost! — viņa iekliedzās tik nikni, ka dzirnavnieks pakāpās atpakaļ. — Es tev neesmu nekāds papīra rublis, ko tu vari paķert kā savu. Panāc tik vēlreiz, es tevi tā sasildīšu, ka tev trīs gadus mīlināšanās nebūs vairs prātā.

Dzirnavnieks apjuka.

—    Skat, kāda lepnule! Bet vai tad es, žēlīgais dievs, esmu kāds žīds, ka tu tik neganti sāc sunīties?

—    Vai tad tu neesi žīds, ko? Par pusrubli jau prasi rubli, un vēl tev par maz: lieni vēl pie manis pēc procentiem. Nost, es tev saku, riebekli!

—    Ir gan meiča! — dzirnavnieks teica, piesardzīgi aizklādams seju ar plaukstu, it kā Gaļa no tiesas varētu sadot ar dūri. — Es redzu, ka ar tevi prātīgs cilvēks nevar runāties. Ej atsūti šurp savu māti!

Bet vecā arī jau nesaukta bija iznākusi no mājiņas un dzirnavniekam zemu paklanījās. Tas šim patika labāk nekā saruna ar meiteni. Viņš iespieda rokas sānos, un melnā ēna uz sienas atcirta galvu tik augstu, ka arī pats dzirnavnieks jau nodomāja: diez kā tā cepure nekrīt zemē.

—   Vai tu, vecā, zini, kādēļ es atnācu? — dzirnavnieks noprasīja večiņai.

—    Ai, kā lai es, nabadzīte, nezinātu! Kā redzams, tu būsi nācis pēc manas naudas …

—    He! Ne pēc tavas, vecā, — dzirnavnieks iesmējās, — bet pats pēc savas. Es neesmu nekāds laupītājs, kas pa naktīm staigā pa svešām mājām pēc svešas naudas.

—    Un tomēr tu esi pēc svešas naudas atnācis, — izaicinoši sacīja Gaļa, iespiedusi rokas sānos un iedama virsū dzirnavniekam, — taču ne pēc savas!

—    Pti tu, trakā meita! — dzirnavnieks noteica, atkāpies vēl pāris soļu. — Nudien, tik trakas meitas nav visā ciemā! Un ne tikvien ciemā.

bet arī visā guberņā. Iedomājies tik, kādus vārdus saka! Ja te nebūtu tikai vienīgi tava māte, kas par liecinieci laikam vis neies, es tevi nodotu tiesā par neslavas celšanu! Ei meiča, kaut drusciņ padomāl

—    Kas man tur ko domāt, ja tā ir skaidra patiesība?

—    Kas tā par patiesību, ja vecā no manis paņēma un nenomaksāja?

—    Ko tu tur vankšķi kā nešķists krancis! Kad tu vēl l>iji meldei zellis, solījies mani precēt un gribēji nākt uz mūsmājām, tad vis neteici, ka prasīsi atpakaļ, bet, kad nomira tavs tēvocis un tu pats tiki par dzirnavnieku, tad visu parādu jau saņēmi ar uzviju, un tev vēl par maz?

—    Bet milti?

—    Milti? … Cik tev par miltiem pienācās?

—     Kopa1 , redz, cik! Lētāk neviens nedos, brauc, kur gribi, un atdod piedevām kaut sevi pašu.

—    Un cik tu no mums jau esi noplēsis?

— Vai tu redzējies, kur tēmē! Ir gan tev mēle… nav sliktāka kā Harko. Bet arī uz to es tev atbildēšu: un kur procenti? N11, ko dabūji?

Bet Gaļa jau neko vairs neatbildēja. Ar meitenēm tā notiek bieži: runā, runā, klab, klab kā dzirnavas ar visiem gaņģiem un pēkšņi ap stājas… Domā, ūdens pietrūcis… Kur nu! Aumaļām plūst gaužas asaras — tieši kā upe, un, pagājusi sāņus, tik acis slauka baltā krekla piedurknē.

—    Nu re, nu! — teica dzirnavnieks, mazlietiņ samulsis, bet tomēr apmierināts. — Lai es tā mestos virsū cilvēkiem! Ja nebūtu tā sunījvīsies, nebūtu ari jāraud.

—    Ciet klusu, ciet klusu, ciet klusu, tu riebīgais radījums!

—    Ja tā, tad ciet ari tu klusu!

—    Klusi jel, stāvi jel mierā, manu meitiņ! — piemetināja vecā māte, grūti nopūzdamās. Vecā, kā redzams, baidījās aizkaitināt dzirnavnieku. Kā redzams, vecajai šajā termiņā nebija ko maksāt.

—    Nē, māt, es necietīšu klusu, necietīšu, necietīšu! — meitene atbildēja, it kā dzirnavās atkal būtu sākuši griezties visi riteņi. — Necietīšu vis klusu, un, ja jūs gribat zināt, tad es viņam vēl acis izskrāpēšu, lai tas man velti neceļ neslavu, lai neklauvē pie loga, lai nebučo! … Kādēļ klauvēji, runā jel, citādi — kā grābšu aiz cekula, tad neskatīšos, ka tu esi dzirnavnieks un bagātnieks. Senāk tu nebiji tik lepns, pats teicies precēt un bārstīji mīļus vārdus. Bet tagad jau degunu ceļ tik augstu, ka cepure uz pakauša tikko turas!

—    Ai meitiņ, ciet jel klusu, mana rātnā bārenīte! — smagi nopūtusies, vecā atkal noteica. — Un jūs, pan dzirnavniek, neņemiet ļaunā

'Kopa — mazkrievu skaitīšanā nozīmē «sešdesmit». Kopa grašu — 30 kap.

muļķa meitēnam. Jauns prāts un jauna sirds — rūgst kā jauns alus: duļķējas un kūsā. Bet vēlāk, kad nostājas, tad cilvēkiem tiek saldums.

—    Bet kas tad man? — dzirnavnieks teica. — Es no viņas negribu ne sūruma, ne salduma, jo neesmu jums līdzinieks. Atdod manu naudu, vecā, un es uz jūsu būdu pat nepaskatīšos.

—    Ak, mums taču nav! Pagaidi, mēs ar meitiņu par abām sapelnīsim, tad es tev atdošu. Vai, tavu nedienu, Filipuška, ar tevi un ar viņu. Tu jau pats zini, es tevi mīlēju kā dēlu un ne domāju, ne gaidīju, ka tu reiz no manis, vecās, piedzīsi parādus un vēl ar procentiem … Kaut jel meiteni pie vīra būtu izdevusi, — ir diezgan tik labu precinieku, — bet neiet ne pie viena, lai tu kā gribētu. Kopš tā laika, kad tu pie viņas sāki nākt, meitēns kā apburts. «Labāk,» viņa saka, «aprociet mani dzīvu drēgnajā zemē.» Nebija arī man prāta, kad ļāvu jums te nostāvēt līdz ausmai … Ak, tavu postu! .. .

—    Ko lai es daru? — dzirnavnieks teica. — Tu, vecā, šīs lietas nesaproti: bagātam cilvēkam lielas izdošanas. Reče, esmu žīdam parādā, tāpat atdodu, atdodiet arī jūs man.

—    Pagaidi vēl kaut mēnesi.

Dzirnavnieks pakasīja galvu un pārdomāja. Vecā dzirnavnieku tomēr bija iežēlinājusi, un turpat arī baltoja Gaļas izrakstītais krekls.

—    Bet es, pielūko, par to vēl piemetīšu desmit grašus virsū, — viņš teica. — Būtu labāk atdevusi.

—    Ko lai daru! Kā redzams, tāds jau mans liktenis, — nopūtās vecā.

—    Nu, lai tā paliek. Es neesmu nekāds žīds, esmu tīri labs cilvēks. Cits, to es droši varu sacīt, būtu piemetis divdesmit grasīšu, bet es piemetu desmit un pagaidīšu vēl līdz adventes gavēnim. Tikai pielūko, tad gan sūdzēšos valdē.

Un viņš neatvadījies pagriezās un izgāja aiz žoga, pat neatskatījies uz būdiņu, pie kuras vēl ilgi baltoja izrakstītais krekls, — baltoja uz melnās ēnas zem ķiršiem kā bāla zvaigznīte, un dzirnavnieks nevarēja redzēt, kā raudāja melnās acis, kā baltās rokas sniedzās tam pakaļ, ka meitenes krūtis bija pilnas nopūtu.

—    Neraudi, meitiņ, neraudi, manu gaišumiņ! — vecā Prisja mierināja. — Neraudi, laikam jau tāds ir dieva prāts.

—    Ak māmiņ, māmiņ, būtu tu man ļāvusi viņam acis izskrāpēt! Varbūt man kļūtu vieglāk …

iii

Pēc tam dzirnavnieka domas kļuva vēl drūmākas. «Šajā pasaulē vis neiet tā, kā vajadzētu,» viņš pie sevis domāja. «Cilvēkam vienmēr ir nepatikšanas, bet kādēļ — to domādams neizdomāsi… Redz, tagad pat meiča padzina … Par žīdu nosauca, ehe-he! Ja es būtu žīds un man būtu tāda nauda un tirdzniecība… vai tad tā dzīvotu kā tagad? Nē, tā gan ne! Kas tad man tagad par dzīvi: dzirnavās jāstrādā pašam, ne nakti dabū izgulēties, ne dienu vaļas paēst; jāpieskata ūdens, lai neaiztek, jāpieskata dzirnakmens, jāpieskata velbomis, velbomja zobrati un zobi, lai tie labi saķeras un vienmērīgi ņem… Ek, un jāpieskata vēl arī sasodītais algotnis melderzellis. Vai tad uz gājēju var paļauties? Pagriez tik uz brītiņu muguru, viņš, nekrietnais cilvēks, tūliņ aizdauzīsies kaut kur pie meitām. Ai, suņa dzīve dzirnavniekam, taisni suņa dzīve! Tiesa gan, kopš tā laika, kad tēvocis — lai dievs mielo viņa dvēseli! — dzērumā iegāzās atvarā, es pats esmu saimnieks un arī manās kabatās sāk birt naudiņa . . . Bet kas tad ari no tās par prieku? Jānoskrienas nieka rubļa dēļ, aiz muguras tevi lamā, un arī atklāti nekaunas, bet vai liels labums? — tīrais nieks! Nekad kristīgam cilvēkam tik daudz neatlēks kā žīdam. Ja vēl nelabais parautu žīdu no ciema projām, tad varbūt varētu dzīvot. Ļaudis ne pie viena cita neietu kā tik pie manis, gan pēc naudiņas, kad vajadzētu nodokļiem, gan pēc precēm. He! kazi, varētu arī atvērt krodziņu . . . Bet dzirnavas varētu vai nu pārdot, vai arī ielikt tur kādu citu. Un darīts! Tā vien rādās, ka cilvēks vēl nemaz nav cilvēks, kamēr strādā. Cita lieta, kad grasītis pats rada grasīti. To tikai muļķis nesaprot. . . Iegādājies pāris cūku; paskaties vien — cūka vaislīgs kustonis — pēc gada ir jau gandrīz ganāmpulks! Tāpat ir arī ar naudu: laid to muļķa ļaudīs kā ganībās, tikai nežāvājies un proties atkal laikā kopā sadzīt: no graša radīsies desmit graši, no rubļa — desmit rubļi. . .»

Tā dzirnavnieks bija nonācis tai ceļa vietā, no kurienes sākās nolaidena nogāze uz upi. Varēja dzirdēt, — tā, tik tikko, kad uzpūta nakts vējiņš, — kā slūžās čurkst miegainais ūdens. Bet aiz muguras dzirnavnieks, vēlreiz atskatījies, ieraudzīja dāfrzos dusošo ciemu un zem lielās papeles mazo atraitnes mājiņu.. . Viņš apstājās un, galvu kasīdams, mazliet padomāja.

— Ek, tad nu gan es būtu muļķis! — viņš beidzot noteica, ejot tālāk. — Varbūt, ja tēvocis, augļu liķieri sadzēries, tajā naktī nebūtu sadomājis iekulties atvarā, tagad mani ar Gaļu jau būtu salaulājuši, bet viņa taču nav man īstais pāris. Ek, nudien, saldi gan bučo šī meiča, — uh, cik saldi! .. . Tāpēc jau es saku, ka šajā pasaulē vis neiet tā, kā vajadzētu. Ja nu pie šāda vaidziņa būtu klāt labs pūrs . . . nu, kaut vai tāds, kādu Kodnas Makagoņenko dod savai Motrai … E, tur nav ko runāt! …

Viņš no kalna pakājes pameta pēdējo skatienu atpakaļ, kad ciemā pēkšņi atskanēja zvanīšana. Likās, ka kaut kas atraisītos no zvanu torņa, kas rēgojās uzkalniņā ciema vidū, un skanēdams un līgodamies aizlaistos pār laukiem.

«Ehē, kā redzams, jau iestājas pusnakts,» dzirnavnieks sevī nodomāja un, platu muti nožāvājies, sāka ātri kāpt no kalna lejup, atkal domādams par savu ganāmpulku. Acu priekšā tā vien rādījās viņa sudraba rubļi, kā tie gluži kā dzīvi staigā pa dažādām rokām, dažādās darīšanās un tik ganās, un tik vairojas. Viņš pat pasmējās, iedomādamies visādus muļķus, kas domā, ka cenšas paši sevis dēļ. Gan pienāks laiks, kad viņš, ganāmpulka saimnieks, to atkal sadzīs savā apkaltajā lādē — kopā ar visu pieaugumu.

Tās visas bija patīkamas domas. Vienīgi atmiņas par žīdu atkal sabojāja šīs patīkamās domas. Dzirnavniekam kļuva bēdīgi ap sirdi, ka žīds sagrābis sev visas ganības un viņa nabaga rubļiem nav ko ēst, nav kur vairoties, gluži kā aunu baram norā, kur jau ganījušās žīda kazas … Tur vairs, zināms, nepaēdis.

«Ek, kaut viņu, nolādēto, velns parautu!» dzirnavnieks nodomāja, un viņam likās, ka bieži tādēļ vien viņam ir tik bēdīgi ap sirdi. .. Tātad tas ir vienīgais ļaunums pasaulē. Nolādētie žīdi neļauj kristīgam cilvēkam savākt savus ienākumus.

Te, nokalnes vidū, kur kluso un it kā miegaino ūdens urdzēšanu slūžās dzirdēja bez pārtraukuma,, dzirnavnieks spēji apstājās un palika kā pie zemes pieaudzis, iesizdams ar plaukstu sev pa pieri.

«Vadzi, tas tik būtu joks! … Tas tiešām būtu labs joks, nudien! Šodien taču tieši ir tiesas diena. Kā būtu, ja žīdu velnam iepatiktos taisni mūsu krodzinieks Jankelis?… Bet kur nu! Nekas neiznāks. Vai nu tur pilsētā mazums žīdu? Turklāt Jankelis ir smags žīds, vecs un kaulains kā ķīsis. Kāds no tā labums?» Nē, viņš, dzirnavnieks, nav tāds laimes bērns, lai Kampējs no tūkstoša izvēlētos tieši Jankeli.

Vienu mirkli dzirnavnieka galvā kā nemierīgas skudras sāka mudžēt citas domas:

«Ek Filip, Filip! Kristīgam cilvēkam gan neklājas domāt tā, kā tu tagad domā. Atjēdzies! Jankelim taču paliks bērni, būs kam parādu atdot. . . Un, otrkārt, tas ir arī grēks, — Jankelis tev ļaunu nav darījis. Varbūt citiem ir iemesls lamāt veco krodzinieku, bet no citiem taču arī tev pašam nekas nav pretī paņemt ar uzviju…»

Bet uz šīm nejaukajām domām, kas kā šuneļi jau sāka grauzt viņa sirdsapziņu, dzirnavnieks atbildēja ar vēl niknākām:

«Tomēr žīdelis paliek žīdelis, nav taču pielīdzināms kristītam cilvēkam. Ja arī es ņemu ar uzviju, — nu, ņemu gan, nevar teikt, ka neņemu, — tad taču labāk, es domāju, atdot procentus pašu cilvēkam, kristītam, nevis nekristītam žīdam.»

Tajā brīdī arī zvans tornī noskanēja pēdējo reizi.

Laikam zvaniķis Ivans Kadilo pie baznīcas iesnaudies un pa miegam paraustījis virvi, ja tik ilgi zvanīja pusnakti. Toties pēdējo reizi, it kā par beigām priecādamies, viņš piedrāza tik stingri, ka dzirnavnieks pat nodrebēja, kad skaņa no kalna aizdunēja pār viņa galvu un nodūca pāri upītei, pāri mežam tālajos laukos, kur aizvijās cejš uz pilsētu…

«Tagad pasaulē visi jau guļ,» dzirnavnieks sevī domāja, un kaut kas nomāca viņa sirdi. «Katrs guļ savā vietā, tikai žīdi grūstās un raud pa savu skolu un es stāvu te pie atvara kā dieva nepieņemts un domāju nelabas domas …»

Un tajā brīdī viņam viss likās tāds savāds . .. «Dzirdu,» viņš sacīja, «ka tālu laukos apklust zvana skaņas, bet man liekas, ka kaut kas neredzams skrien pa ceļu un vaid… Redzu, ka aiz upītes pierasojis mežs un rasa mēnesnīcā mirdz, un domāju: kā tas var būt, ka vasaras naktī uzkritusi salna? Un, kad vēl iedomājos, ka atvarā noslīka tēvocis, — es taču par šo notikumu ne mazumu tiku priecājies, — tad arī sametas pavisam bail. Nezinu, vai iet uz dzirnavām vai varbūt stāvēt tepat…»

— Gavrilo! Ei, Gavrilo! — viņš uzsauca algotnim-melderzellim. — Kā tad, dzirnavas tukšas, bet tas, slīmests, atkal aizvazājies uz ciemu meitās.

Filips iznāca gaišā vietā dambja vidū. Dzird: ūdens sūcas cauri slūžām, bet viņam liekas, ka kāds zogas šurp no atvara un rāpjas uz riteņiem . ..

«Ek, labāk tomēr iešu gulēt,» viņš sevī nodomāja. «Tikai vēlreiz palūkošos apkārt.»

Mēness jau sen bija pārslīdējis pār debess augstumiem un spoguļojās ūdenī… Dzirnavniekam likās dīvaini, kā gan viņa mazajā upītē pietiek tik daudz dziļuma — ir mēnesim, ir zilajām debesīm ar visām zvaigznēm, ir tam mazajam, tumšajam mākonītim, kas traucas no pilsētas puses tik viegli un ātri kā pūciņa.

Bet, tā kā acis jau lipa ciet, viņš ili nebrīnījās un, atslēdzis ārdurvis un no iekšpuses tās atkal aizšāvis ar bultu, lai dzirdētu, kad atgriezīsies klenderis melderzellis, devās uz savu gultu . . ,

iv

«Ehe-he, celies, Filip! . . . Tas tik ir joks!» viņš pēkšņi iedomājās, tumsā celdamies no gultas, it kā kāds tam būtu ar āmuru iesitis pa pauri. «Es pavisam aizmirsu: tur taču atgriežas no pilsētas tas pats mākonītis, kas nesen aizvēlās uz turieni, un mēs vēl ar žīda kroga puisi brīnījāmies, kā tas var lidot bez vēja. Arī tagad, šķiet, vējš nav liels un nepūš no tās puses. Pagaidi! Tas, liekas, nav nemaz tik vienkārši …»

Dzirnavniekam stipri nāca miegs. Bet. . . Basām kājām viņš iznāca ārā un nostājās dambja vidū, kasīdams vēderu un muguru (dzirnavās tomēr bija blusas!). No aizsprostotās upes mugurā tam pūta vējiņš, bet no pretējās puses tieši viņam virsū vēlās mākonītis. Tikai tagad tas nebija tik viegls, nelidoja tik vienmērīgi un brīvi, bet it kā viegli līgojās un reizēm krita kā aizšauts putns. Bet, kad tas aizlaidās mēnesim priekšā, tad dzirnavnieks jau skaidri saprata, kas te notiek, jo pret gaišo mēnesi iezīmējās melni spārni un zem tiem vēl kaut kas, un kāds sarāvies cilvēka augums ar garu, drebošu bārdu…

«E-ei! Tas tik ir joks,» dzirnavnieks nodomāja. «Vienu nes. Ko nu lai dara? Ja uzsauktu: «Met zemē, tas ir mans!» — tad taču laikam nabaga žīds sasistos vai noslīktu. Ir taču augstums!»

Bet te viņš redzēja, ka lieta top citāda: velns ar visu nesamo sāka riņķot pa gaisu un laidās aizvien zemāk. «Acīm redzot velns bijis negausīgs un paķēris nesamo, kas nav pa spēkam,» dzirnavnieks nodomāja. «Nu tagad droši vien žīdu varētu izglābt, — tomēr dzīva dvēsele, — nav nekāds nešķīstenis. Nu tik pārmetīšu krustu un labi skaļi uzsaukšu!»

Taču dzirnavnieks, pats to neapjēgdams, ko kājas nes, noskrēja no dambja un paslēpās zem kuplajām kalnu kļavām, kas kā nāras mērcēja savus zaļos zarus tumšajā dzirnavu diķa ūdenī. Te zem kokiem bija tumšs kā mucā, un dzirnavnieks bija pārliecināts, ka neviens to neieraudzīs. Tomēr viņam klabēja zobi un rokas un kājas drebēja kā dzirnavu putraimu gaņģa sieti. Taču gribējās paskatīties, kas būs tālāk.

Velns ar savu nesamo reizēm nolaidās pie pašas zemes, reizēm pacēlās augstāk pār mežu, bet bija redzams, ka tas nekādi netiks galā. Pāris reižu tas pat pieskārās ūdenim, un no žīda auguma pa ūdens virsu aiztrauca loki, bet velns tūliņ saplivināja spārnus un spēji pacēlās gaisā ar visu laupījumu kā kaija, kas ūdenī noķērusi lielu zivi. Beidzot velns, apmetis gaisā divus vai trīs plašus lokus, nespēkā nogāzās pašā dambja vidū un izstiepās kā beigts … Pusnomocītais, pusmirušais žīds nokrita turpat līdzās.

Nu man jums jāsaka, ka mūsu dzirnavnieks jau sen bija pazinis, ko no pilsētas atstiepis žīdu Kampējs. Un, dabūjis to zināt, kļuva jautrs un priecīgs. «Paldies dievam,» viņš sev teica, «tas nav neviens cits kā tikai mūsu Jaun-Kamenkas krodzinieks! Diez kas nu būs tālāk, tikai, kā rādās, man nu gan šajā lietā nebūtu jāiejaucas, jo, kur divi suņi plēšas, trešajam nevajag mesties starpā… Ne mana cūka, ne mana druva, es neko nezinu… Un ja nu manis te nemaz nebūtu! … Nav taču mans pienākums žīdu sargāt…»

Un vēl pats sevī nodomāja: «Nu, Filipuška, tagad sāksies tavs laiks Jaun-Kamenkā! ,..»

Ilgu laiku abi — ir nabaga žīds, ir velns — gulēja pavisam nekustīgi. Mēness norietot jau sāka sārtoties un stāvēja virs meža, it lā gaidīdams, kas būs tālāk. Ciemā iedziedājās kāds aizsmacis gailis, un pāris reižu ievaukšķējās kāds suns, kas laikam redzējis nelabu sapni. Bet ne citi gaiļi, ne citi suņi neatsaucās, kā varēja vērot, līdz gaismai vēl bija krietni tālu.

Dzirnavnieks drebēja vien aiz aukstuma un. sāka jau domāt, ka viņš to visu redzējis pa sapņiem, jo vairāk tādēļ, ka uz dambja bija pavisam satumsis un nevarēja saprast, kas tas tur vidū par melnumu. Bet, kad no ciema atskanēja gaiļa vientuļais dziedājums, muskulī kaut kas sakustējās. Jankelis pacēla galvu ar piķamici, tad apskatījās, piecēlās un, kā dzērve cilādams tievās kājas, kurās bija tikai zeķes, klusītiņām mēģināja laisties lapās.

—    Ei, ei! Turi ciet, citādi taču aizies, — tik tikko neiesaucās pārbiedētais dzirnavnieks, bet tad redzēja, ka velns jau sagrābis krodzinieku aiz garo svārku krokām.

—   Pagaidi, — viņš teica, — vēl ir agrs … Paskat, cik tu esi naigs! Es vēl neesmu paguvis elpu atvilkt, bet tu jau posies tālāk. Tev jau viegli, bet es, stiepjot tevi, tādu milzi, tikko neizlaidu garu.

—    Nu, — žīds teica, pūlēdamies izraut svārku stērbeles, — atpūtieties, cik uziet, bet es līdz savam krogam aiziešu kājām.

Velns pat piecēlās.

—   Kas tad nu? Vai es tev esmu balaguls1 , vai, kas apņēmies aizvest tevi no šabām uz mājām, suns tāds! Tu vēl taisīsi jokus …

—    Kādi te var būt joki, — viltīgais Jankelis atbildēja, izlikdamies, ka nemaz nesaprot, ko velns no viņa grib. — Es esmu jums ļoti pateicīgs, ka jūs mani atnesāt līdz šejienei, bet; no šejienes es aiziešu pats. Mazs gabaliņš vien ir. Kādēļ jūs sevi apgrūtināsiet?

Velns aiz dusmām pat palēcās uz augšu. Viņš sāka spirināties uz vienas vietas kā vista, kad tai nogriezta galva, un uzreiz ar spārnu notrieca Jankeli zemē, bet pats atkal sāka elst kā kalēja plēšas.

«Paskat!» dzirnavnieks sevī nodomāja. «Kaut arī varbūt ir apgrēcība slavēt velnu, bet šis man tomēr jāpaslavē — šis, kā redzams, savu laupījumu vaļā nepalaidīs.»

Jankelis apsēdies sāka neganti brēkt. Tur pat velns neko nevarēja darīt: zināms, kamēr žīdā turas dvēsele, tikmēr tam nekādi nevar aizbāzt muti, — aizvien vaimanās. «Bet ko tas līdz?» dzirnavnieks domāja un

Balaguls — Rietumu apgabalā pazīstama speciālā ebreju ekipāžā, kaut kas līdzīgs ebreju diližansam, gari divjūga rati ar audekla jumtu; tie ir stāvgrūdām pilni ar ebrejiem un viņu krāmiem (bebehiem). Par balagulu sauc ari vedēju.

atskatījās uz tukšajām dzirnavām. «Melderzellis tagad līksmo ar meitām vai ari piedzēries gul kādā žogmalā.»

Atbildot uz nabaga Jankeļa žēlabainajām raudām, tikai miegaina varde iekurkstējās purvā un dumpis, metoties cauri meldriem, pāris reižu nobaurojās kā tukšā mucā: bu-u, bu-u! .. . Mēness, it kā pārliecinājies, ka žīda lieta izbeigta, galu galā noslīdēja aiz meža, un pār dzirnavām, dambi un upi nolaidās tumsa, bet virs atvara sāka kūpēt balta migla.

Velns bezbēdīgi saplivināja spārnus, tad atkal nogūlās un, salicis rokas zem galvas, sāka smieties.

—    Kliedz, cik gribi! Dzirnavās neviena nav.

—   Kā jūs to zināt? — žīds atcirta un joprojām vaimanāja, griezdamies tieši pie dzirnavnieka:

—   Pan dzirnavniek, oi, pan dzirnavnieki Sudraba, zelta, briljanta dzirnavnieki Lūdzu, iznāciet šeit uz vienu, visīsāko mirklīti un pasakiet tikai trīs vārdus, trīs vismazākos vārdiņus. Es jums par to atlaistu pasi no parāda.

«Viss būs mans!» dzirnavnieka galvā kaut kas noteica.

Zīds beidza brēkt un, galvu nodūris, sāka gauži jo gauži raudāt.

Tā pagāja vēl kāds bridis. Mēness jau bija norietējis, un pēdējā atblāzma nodzisa augstāko koku galotnēs. Viss virs zemes un debesīs, likās, iemiga ciešā miegā, nekur nedzirdēja nevienas skaņas, tikai žīds, klusi raudādams, gaudās:

—   Oi, mana Sura, oi, mani bērniņi, mani nabaga bērniņi! . ..

Velns mazliet atņēma elpu un, vēl aizvien saknupis, atsēdās uz

čiksta. Kaut gan uz čiksta bija tumšs, dzirnavnieks skaidri saskatīja divus ragus kā jaunam telēnam, kuri iezīmējās baltajā miglā, kas cēlās no atvara.

«Gluži kā mūsējais!» dzirnavnieks nodomāja un jutās tā, it kā būtu norijis kaut ko ļoti aukstu.

Tajā brīdī viņš pamanīja, ka žīds biksta velnu ar elkoni.

—   Ko tu grūsties? — tas jautāja.

—    Css! Es jums gribu ko teikt. ..

—   Ko?

—   Sakiet, lūdzams, kas jums tā par modi ķert katrā ziņā nabaga žīdu .. . Kādēļ jūs labāk neņemat krietnu goiu? Lūk, te netālu dzīvo lielisks dzirnavnieks.

Velns smagi nopūtās. Varbūt arī viņam kļuva bēdīgi ap sirdi pie tukšajām dzirnavām atvara malā, jo viņš tomēr ielaidās ar žīdu sarunās. Noņēmis no galvas piķamici, no kuras karājās laukā gari peisaki, viņš ar nagiem sāka tik neganti kasīt galvu, kā visniknākais runcis kasa grīdu, kad tam pele pasprukusi, un tad teica:

—    Ek Jankel, tu nezini mūsu darīšanas! Tiem es netieku klāt.

—   Nu! Kas tur ko netikt klāt, un ko tur daudz gudrot? Es pats zinu, kā jūs mani uzreiz pakampāt, es pat iekliegties nepaguvu.

Velns iesmējās tik jautri, ka pat izbiedēja purvā kādu naktsputnu, iin teica:

—    Kas tiesa, tas tiesa: jūs esat viegli nokampjami… Un vai tu arī zini, kādēļ?

—   Nu-u?

—   Tādēļ, ka jūs paši brangi protat kampt. Es tev teikšu tik grēcīgas tautas kā jūs, žīdi, pasaulē otras vairs nav.

—    Oi, vei, brīnums gan! Un kādi tad ir tie mūsu grēki?

—   Nu tad paklausies …

Te velns pagriezās pret žīdu un sāka noskaitīt uz pirkstiem:

—    Plēšat no cilvēkiem procentus — tas pirmkārtl

—    Pirmkārt, — Jankelis atkārtoja, arī noliekdams pirkstu.

—   Pārtiekat no cilvēku sviedriem un asinīm — otrkārt!

—    Otrkārt.

—    Apdzirdāt cilvēkus ar degvīnu tas treškārt.

—   Treškārt.

—   Un sīvo vēl atšķaidāt ar ūdeni — ceturtkārt!

—    Nu manis pēc ceturtkārt. Ko vēl?

—   Vai tev vēl par maz? Ai Jankel, Jankel!

—    Es nesaku, ka tas ir maz, bet tikai to, ka jūs savu amatu labi neprotat. Vai jūs domājat, ka dzirnavnieks neņem procentus, vai jūs domājat, ka dzirnavnieks nepārtiek no cilvēku sviedriem un asinīm?

—    Nu, nemuldi par dzirnavnieku! Viņš ir kristīts cilvēks! Un kristītam cilvēkam jāžēlo ne tikai savējie, bet visi cilvēki, kaut vai arī jūs, žīdi. Nē, Jankel, kristītam grūti tikt klāt.

—    Oi, vei, kā jūs maldāties! — žīds priecīgs iesaucās. — Nu tad es jums sacīšu tā!

Viņš uzlēca kājās, un arī velns piecēlās, un abi nostājās viens otram pretim. Zīds kaut ko pačukstēja, rādīdams pār plecu uz kļavām, un, noliecis pirkstu, parādīja to .velnam:

—    Pirmkārt!

—   Nu gan tu mels, tas nevar būt! — velns teica pat mazliet nobijies un pats paskatījās uz kļavām, kur slēpās Filips.

—    Phe, es to zinu labāk! Bet pagaidiet vēl.

Viņš atkal kaut ko pačukstēja un teica:

—   Otrkārt! Bet šis, lūk, — un viņš vēlreiz čukstēja velnam ausī, — būs treškārt, to saku kā godīgs žīds! …

Velns pakratīja galvu un domīgi atkārtoja:

—   Nevar būt!

—    Saderēsim! Ja man būs taisnība, tad jūs pēc gada mani palaidīsiet sveiku un veselu vaļā un vēl samaksāsiet manus zaudējumus . . .

—    Ha! Esmu ar mieru. Tas tik būtu joks kas joks! Tad gan es nenošautu buku. ..

—    Es jums saku, jūs taisīsiet vienu smalku gešefti! …

Tajā brīdi ciemā iedziedājās tas pats gailis, un, kaut gan dziedājums bija tikpat miegains un klusajā naktī uz to arī šoreiz neviens neatsaucās, Kampējs tomēr satrūkās.

—   Ē! Tu man te pasakas vien stāsti, bet es klausos kā lutausis. Labāk zīle rokā nekā mednis kokā. Taisies!

Viņš sasita spārnus, uzlidoja pāris asu virs dambja un atkal kā vanags uzklupa nabaga Jankelim, ielaizdams savus nagus viņa paltraka mugurā un taisīdamies lidot. . .

Ai, cik gaužām žēli brēca vecais Jankelis, izstiepdams rokas uz to pusi, kur aiz upes ciemā bija viņa krogs, un saucot vārdā sievu un bērnus:

—    Oi, mana Surke, Šlemka, Itele, Movše! Oi, dzirnavnieka kungs, dzirnavnieka kungs, lūdzu, aizstāviet, pasakiet trīs vārdus! Es jau redzu jūs, jūs stāvat tur zem kļavām. Apžēlojieties par nabaga žīdu, arī žīdam taču ir dzīva dvēsele.

Ļoti žēlabaini vaimanāja nabaga Jankelis. Dzirnavniekam it kā kāds ar roku sagrāba sirdi un sažņaudza to saujā. Bet velns tā kā vēl ko gaidīja un plivināja tikai spārnus kā jauna sīga, kas neprot laisties, un lēni lēni šūpoja Jankeli virs dambja …

«Ir gan nekrietns velns,» dzirnavnieks sevī nodomāja un labāk paslēpās aiz meldriem, «tā mocīt nabaga žīdu! Tā tik vien skaties, sāks vēl gaiļi dziedāt.. .»

Un, kolīdz viņš tā nodomāja, velna smiekli noskanēja pār visu upi, un ar rāvienu tas uzlidoja augstu gaisā .. . Dzirnavnieks atgāza galvu, bet pēc mirkļa velns nelikās lielāks kā vārna, tad kā zvirbulis, tad pazibēja kā muša, kā ods … un nozuda.

Bet tagad dzirnavniekam uznāca īstas bailes: ceļi ļodzījās, zobi klabēja, mati slējās stāvus, un viņš pats vairs labi neatcerējās, kas ar viņu notika tālāk . . .

vi

—   Tuk-tuk! …

—   Tuk-tuk-tuk! . . . Tuk-tuk! . . .

Kāds klauvēja pie dzirnavu durvīm, tā ka rībēja visa ēka un atbalsojās visos kaktos. Dzirnavnieks domāja, vai tik velns nav atgriezies — neba jau velti tas bija ar žīdu par kaut ko sačukstējies — tad atkal pabāza galvu zem spilvena.

—   Tuk-tuk! … Tuk-tuk! . . . Ei saimniek, atver!

Es neatvēršu!

—    Kāpēc tad jūs neatvērsiet?

Dzirnavnieks pacēla galvu.

—    Ē, tā kā melderzeļļa Gavrilo balss . . . Gavrilo, vai tu?

—    Kas tad cits?

—   Nodievojies!

—    Ko?

—    Nodievojies!

—   Nu jel, dievs sodi, es! Kur tas redzēts, ka es nebūtu es? Vēl jādievojas. Ir gan brīnumi…

Dzirnavnieks tomēr uzreiz vēl neticēja. Viņš uzlīda augšā un slēpu paskatījās pa logu, kas bija virs durvīm. Tiešām, apakšā pie sienas mierīgi stāvēja melderzellis un darīja tādu darbu, ko laikam gan neviens nav dzirdējis, ka arī velni to kādreiz būtu darījuši. Dzirnavniekam kā akmens novēlās no sirds, viņš nogāja lejā un atslēdza durvis.

Melderzellis pat metās sānis, kad viņš durvīs ieraudzīja dzirnavnieku. _

—   Ē saimniek, kas jums kaiš?

—    Kas ir?

—    Jel bīsties dieva, kādēļ tu visu mūli ar miltiem esi notriepis — balts kā krīts!

—    Bet vai tu dažkārt nenāci gar upi?

—    Gar upi gan.

—    Bet vai nepaskatījies uz augšu?

—    Varbūt skatījos arī uz augšu.

—    Bet vai dažkārt neredzēji to?

—    Ko tad?

—    Ko! … Ir gan stulbenis! Nu to, kas pakampa krodzinieku Jan-

keli.

—    Kāds nelabais tad viņu pakampa?

—   Kāds! … Zināms jau, kāds, — žīdu Kampējs! Vai tad tu nezini, kas viņiem šodien par dienu! . . .

Melderzellis paskatījās uz dzirnavnieku apmiglotām acīm un jautāja:

—    Bet vai jūs dažkārt neesat bijis ciemā?

—    Biju gan.

—    Vai dzertuvē neiegriezāties?

—    Iegriezos.

—    Un vai sīvo neiedzērāt?

—    Tpū! Runā vēl ar muļķi. Sīvo es dzēru pie popa, bet pats ar savām acīm nupat redzēju: uz dambja velns atpūtās kopā ar žīdu.

—    Kur?

—    Lūk tur, pašā vidū.

—    Nu un tad?

—    Nu, un.. . — dzirnavnieks iesvilpās un pamāja ar roku pa gaisu.

Melderzellis paskatījās uz dambi, tad, galvu atmetis, uz debesim un pakasīja cekulu.

—    Ē, tie nu gan ir brīnumi! Kas tagad būs? Kā tad tagad bez žīda?

—    Kam tev katrā ziņā vajadzīgs žīds, ko?

—   E, nesakiet vis, saimniek: bez žīda kaut kā trūkst… bez žīda nemaz nevar būt!

—   Tfu! . .. Muļķis paliek muļķis!

—    Ko jūs rejaties? Es arī pats neteikšu, ka esmu gudrs, tomēr zinu, kas ir prosa un kas griķi; strādāt es strādāju dzirnavās, bet šņabi dzeru šeņķī. Sakiet nu man, ja esat tik gudrs: kas tagad pie mums šeņķi turēs?

—    Kas?

—   Jā, kas?

—    Bet ja nu es?

—    Jūs?

Melderzellis paskatījās dzirnavniekā, acis ieplētis, tad papurināja galvu, noklakšķināja ar mēli un teica:

—    Ja nu tā!

Tikai tagad dzirnavnieks pamanīja, ka melderzellis labi neturas uz kājām un ka puiši viņam atkal sadevuši pa kreiso aci. Šim melderzellim, taisnību sakot, bija tik riebīgs purns, ka katram cilvēkam, uz to paskatoties, visādā ziņā gribējās nospļauties. Bet ej tu sazini: uz meitām bija dikti manīgs, un ne reizi vien puiši to bija tvarstījuši un sasituši pusbeigtu … Ka tie viņu kāva, par to nav ko brīnīties, bet apbrīnojams ir tas, ka tiem bija iemesls kaut.

«Nav taču pasaulē tik riebīga purna,» uz viņu skatoties, dzirnavnieks domāja, «kuru neviena meiča neiemīlētu. Bet gadās, ka mīl ir divas, ir trīs, ir desmit… Tfu tu negals! …»

—   Redz ko, Gavriluška, — dzirnavnieks tomēr laipnā balsī sacīja, — nāc pie manis gulēt. Kad cilvēks redzējis kaut ko tādu, ko es redzēju, tad ir kaut kā baisi.

—    Kas man? Gulēšu arī.

Pēc kāda mirkļa melderzellis jau sāka šņākāt caur degunu. Bet tāds šņākātājs kā šis melderzellis otrs vairs nav dzirdēts. Kam tas nepatīk, tas ar viņu vienā istabā lai neguļ — cauru nakti neaizmigs…

—    Gavrilo, — dzirnavnieks sauca, — ei, Gavrilo!

—    Kas tad nu vēl? Ja jūs paši nevarat gulēt, tad taču ļaujiet citiem!

—   Vai tevi atkal piekāva?

—    Nu, un kas ir?

—    Kur?

Jums arī viss jāzina. Kodnā.

—    Vai tiešām Kodnā? . .. Kādēļ tu turp dzinies?

—    Kādēļ… Kas tur ko jautāt, hi-hi-hi! …

—    Vai tev nepietiek Jaun-Kamenkas meiču?

—    Tfu! Man jau uz Jaun-Kamenkas meitām apnicis skatīties. Ne viena nav man pa prātam.

—    Bet atraitnes Gaļa?

—    Gaļa … Un kas tā Gaļa tik sevišķs?

—    Vai tu pie tās ari esi gājis?

—    Vai tad nu ne?

Dzirnavnieks pat palēcās savā gultā.

—    Nu gan muldi, kucēns tāds, kaut tevi govs nospertu!

—    Edz, ka nemuldu, es nekad nemuldu. Lai manā vietā gudrie muld.

Melderzellis nožāvājās un miegainā balsī teica:

—    Vai jūs vēl atceraties, saimniek, ka man labā acs visu nedēju bija aiztūkusi, ka ir redzēt nevarēju .. .

—    Nu?

—    To tā negantniece man nodarīja .. . Lai viņa iet ratā! . . . Ko tu neteiksi: Gaja!

«Ja nu tā,» dzirnavnieks nodomāja. — Gavrilo, ei, Gavrilol . . Kucēns tāds, atkal šņākā .. . Gavrilo!

—    Kas nu vēl? Vai deg, vai?

—    Precēties negribi?

—    Zābakus vēl neesmu pašuvis. Kad pašūšu, tad padomāšu.

—     Es tev sagādātu ar degutu smērējamus… Un cepuri un jostu.

—    Ja nu tā. Paklau, ko es jums teikšu, tas būs prātīgāk.

—    Ko tad?

—    To, ka ciemā jau gaiļi dzied. Vai dzirdat, kā laiž vaļā?

Tiešām: ciemā, varbūt Gaļas mājā, aizraudamies skaļi dziedāja

gailis: ki-ka-ri-gu-u . . .

—     Ki-ka-ri-gu-u … gu-u . .. gu-u! … — tam atbildēja dažādās balsīs gan tuvākie, gan tālākie ciema otrā galā, tā ka no gaiļu dziedājuma sāka vārīties gluži kā katlā, un arī kambarīša sienās pat tās vismazākās spraugas jau metās baltas.

Dzirnavnieks saldi nožāvājās:

—     Nu tagad tie abi jau tālu! Jankelis pazuda kā žīds pa Miķeļiem … Nu ta joks, tas tik ir joks! Ja to joku kādam pastāstītu, tad laikam nosauktu par muldoņu. Bet man laikam par to pat runāt nav vērts … Vēl teiks, ka es… Ē, ko tur spriedelēt! Ja es pats žīdu būtu nositis vai kaut ko tādu nodarījis, bet te nav mana darīšana. Vai man bija jāiejaucas šajā lietā? Ne mana cūka, ne mana druva, es neko nezinu. Dzīvo tik nost un valdi mēli aiz zobiem; muļķis klaigā, gudrais klusē … Klusēšu arī es! …

Tā dzirnavnieks Filips pats sev teica, lai sirdsapziņai būtu vieglāk, bet tikai tad, kad viņš jau laidās miegā, no kāda sirds kaktiņa kā krupis no alas izlīda doma:

«Nu, Filip, pienācis tavs laiks!»

Šī doma viņa galvā padzina visas pārējās un palika kā valdniece.

Tā viņš ari aizmiga.

vii

Pašā rīta agrumā, zālē vēl mirdz rasa, dzirnavnieks jau saģērbies un iet pa ceļu uz ciemu. Viņš nonāk ciemā, bet tur jau ļaudis tekalē kā skudras skudru pūznī: «Ei! Vai jaunumu esat dzirdējuši? Krodzinieka vietā no pilsētas atveduši tikai patinkus!»

Bija gan tai rītā Jaun-Kamenkā ko runāt un spriest, un arī ne mazums apgrēcības!

Jankeļa atraitne, saņēmusi vīra vietā tikai patinku pāri, pavisam apjuka un nezināja, ko iesākt. Piedevām Jankelis aiz lielas pārgudrības un nedomādams, ka viņu paraus Kampējs, bija paķēris līdz uz pilsētu visu skaidro naudu un maku ar visām parādzīmēm. Protams, vai tad nabaga žīds varēja iedomāties, ka no veselas draudzes paraus taisni viņu?

—    Tā vienmēr iet: cilvēks ne jūt, ne mana, kad pār viņu nāk nelaime, kā tagad šis Kampējs, — savā starpā sprieda kopienas ļaudis un, galvas kratīdami, aizgājano dzertuves, kur jaunā ebrejiete un viņas bahori (bērni) sitās gar zemi un plēsa sev matus. Bet klusībā katrs pie sevis nodomāja: «Nu, tagad ari mana parādzīme droši vien aizlidojusi pie velna!»

Taisnību sakot, kopienā neatradās daudz tādu cilvēku, kam drusku ierunātos sirdsapziņa: «Nebūtu jau grēks atdot žīdietei, ja ne ar procentiem, tad kaut vai skaidro naudu …» Bet, ja jau saka visu patiesību, — tad neviens neatdeva ne plika graša …

Neatdeva arī dzirnavnieks. Bet dzirnavnieks jau sevi neskaitīja.

Jankeļa atraitne lūgtin lūdza, pie kājām krizdama, lai kopienas kungi atdod ja ne vairāk, tad kaut vai pusrubli rubļa vietā, kaut divdesmit grašu, lai viņai ar visiem bāreņiem nebūtu jānobeidzas badā un varētu kaut kā aizkulties līdz pilsētai. Un ne vienam vien saimniekam ar labu sirdi asaras ritēja pār ūsām, bet dažs piegrūda ar elkoni kaimiņam:

—    Bīstieties kaut dievu, kaimiņ! Jūs taču, liekas, žīdam bijāt kaut ko parādā. Būtu nu atdevuši… Nudien vajadzētu gan jums kādu nieku atdot.

Bet kaimiņš atbildēja:

-Ko tad lai es atdodu, kad es pats ar savām rokām visu naudu, līdz pēdējam grasim, viņam jau aiznesu? Vai lai otrreiz maksāju, vaP Ar jums gan, kaimiņ, tā lieta drusku citāda . . ,

—    Kāpēc citāda, ja man izgāja tieši tāpat kā jums? īsi pirms irz braukšanas atnāca pie manis Jankelis un lugtin lūdza: atdod un atdod, — es arī atdevu.

Dzirnavnieks to visu klausījās, un viņam sāpēja sirds ek, kādi ļaudis! Nemaz nebīstas dieva! Nu, kopienas pani, redzams, jums ai vieglu roku nedrīkst dot, piešmauksiet; un, kas jums pirkstu mulē bāž, tas ir tīrais muļķis! . . . Nē, to no manis jūs nesagaidīsiet. . . Manu putru jūs tā nepiesplausiet. Labāk jau es piespļaušu jūsējo .,.

Tikai vecā Prisja atnesa žīdietei divdesmit olas un pusklaipu jaunrudzu maizes un atdeva par tik un tik grašiem, ko bija palikusi krodziniekam parādā.

—    Saņem, grūtdiene, neņem Jaunā! Cik tur vēl palika, atdošu, kad dievs dos. Beidzamo nabadzību jau arī atnesu.

—    Redz, kur nekrietns sievišķis! — dzirnavnieks saskaitās. Vakai man neatdeva, bet žīdietei, lūk, atradās. Ir gan ļaudis! Pat veciem vairs nevar ticēt. Kristītam cilvēkam nevarēja atdot. . . Pagaidi, vecā, es vēlāk ar tevi norēķināšos. . .

Jankelene saposa savus bahorus, par nieka naudu pārdeva «bebe hus» un degvīnu, kas bija atlicis, — bet atlicis bija pavisam maz (Jankelis gribēja no pilgētas atvest mucu), un ļaudis vēl runāja, it kā Harko no atliekām pietecinājis sev vienu otru spainīti, — un kājām lēni aizgāja no Jaun-Kamenkas. Bahori tecēja tai pakaļ,.. Divus viņa nesa klēpī, trešais, brunčos ieķēries, vilkās līdz, bet divi vecākie skrēja palēkdamies …

Un atkal kopienas Jaudis kasīja pakausi. Kam bija sirdsapziņa, tas domāja: «Kaut pajūgu vajadzētu dot par žīda naudu…» Bet, redziet, katrs baidījās: varbūt ļaudis nopratīs, ka viņš tātad ar žīdu nav norēķinājies. Bet dzirnavnieks atkal domāja: «Ir gan ļaudis! Lūk, ari mani tā ar prieku aizvadis, ja man kādreiz noies greizi.»

Tā nabaga atraitne aizvilkās uz pilsētu, un dievs zina, kas ar viņu tur notika. Varbūt tā ar bērniem dabūja kaut kur darbu, bet varbūt arī visi līdz pēdējam nomira badā. Visādi gadās! Bet žīdi gan savējos nepamet. Slikti vai labi, tomēr palīdz kaut kā izvilkt dzīvību.

Pēc tam kopiena sāka spriest, kas tagad Jaun-Kamenkā būs krodzinieks? Jo, redziet, kaut arī Jankeļa vairs nebija, uzkalniņā joprojām stāvēja dzertuve un uz durvīm bija palikusi ar balto krāsu uztrieptā pudele un skārda kausiņš …

Un pat Harko sēdēja uzkalniņā un, kaļķīti kūpinādams, nogaidīja, ko gan dievs atsūtīs viņam par saimnieku.

Taisnība, reiz novakarē, kad kopienas ļaudis stāvēja pie tukšā kroga un runāja par to, kas viņiem būs krodzinieks, pie viņiem pienāca pops, un, visiem zemu paklanījies (kopiena — liela vara, kopienas priekšā nav grēks paklanīties arī popam), viņš sāka runāt par to, ka būtu labi sastādīt spriedumu un slēgt dzertuvi uz mūžu mūžiem. Viņš, pops, pats ar savu roku to papīru uzrakstītu un nosūtītu virspriesterim. Tas būtu ļoti iepriecinoši un skaisti un nāktu kopienai par svētību.

Vecie ļaudis un večiem līdzi ari sievas sāka jau runāt, ka pops sakot skaidru patiesību, bet dzirnavniekam šie vārdi likās pavisam nepareizi un pat aizvainojoši.

«Te tev nu bija pops,» viņš sirdīgi nodomāja, «te tev nu bija draugsl Nu nē, pagaidi vēl, pan tētiņ, kas būs .. .»

—    Tā jau ir, tētiņ, jums taisnība, — viņš sāka glaimīgi runāt, — ka no tā papīra būs svētība … Bet tikai es nezinu, kam: kopienai vai jums. Jūs paši, — neņemiet ļaunā manus vārdus! — pastāvīgi vedat degvīnu no pilsētas, tad jums dzertuve nav vajadzīga. Un arī tas jums nāks par labu, ka archibiskaps lasīs jūsu papīru un slavinās jūs.

Kopienas ļaudis nosmīnēja ūsās, bet pops tikai nospļāvās aiz lielas nepatikas, uzmauca dziļi galvā salmu platmali un aizgāja pa ielu projām no dzertuves, it kā tādēļ vien nemaz nebūtu nācis .. .

Nu, ko gan tur vēl stāstīt! Es domāju, jūs jau tāpat esat nopratuši,, ka dzirnavnieks pats bija nodomājis kroģēt tajā žīdu krogā. Visu pārdomājis, labi aprunājās ar kopienu, pacienāja, ko vajadzēja, zemstes tiesā, prātīgi izrunājās ar apriņķa policijas priekšnieku, tad ar rentmeistaru un, beidzot, ar iecirkņa priekšnieku un ar akcizes uzraugu.

Pēc visa tā atgriezies ciemā, dzirnavnieks gāja uz dzertuvi, bet tur uzkalniņā sēž Harko un kīipina kaļķīti. Dzirnavnieks tikai pamāja tam ar galvu, kad Harko — kaut arī lepns cilvēks — tūliņ uz līdzenas vietas uzlēca kājās un pieskrēja tam klāt.

—    Nu ko tu nu teiksi? — dzirnavnieks tam jautāja.

—    Kas man ko teikt? Pagaidīšu, vai jūs man ko nepateiksiet.

—   Tā gan!

Tagad Harko sargājās ņemt dzirnavnieku uz zoba, bet, sagrābis naģeni abās rokās un noklausījies, ko tam teica Filips, prātīgi atbildēja:

—    Saimniek, prieks censties jūsu labvēlības dēļ!

Un dzirnavnieks sāka kroģēt Jaun-Kamenkā labāk par Jankeli un sāka izdot ļaudīm ganībās savus sudraba rubļus, bet, kad pienāca laiks, sadzina tos atkal savā lādē līdz ar visu pieaugumu. Un JaunKamenkā neviens viņam nestāvēja ceļā.

Bet, ka ļaudis viņa dēļ ne reizi vien raudāja rūgtas asaras, — arī tas ir tiesa . . . Viņi neraudāja maz: varbūt ne mazāk kā Jankeļa dēļ, bet varbūt a*ī vairāk, — to gan es jums droši nevaru pateikt. Kas ar mēru ir mērījis ļaužu bēdas, kas ar skaitu saskaitījis ļaužu asaras? . . .

Neviens tās nav mērījis, neviens tās nav skaiti|is, bet veci ļaudr aka tā: cik garš, tik plats, kā sit, tā sāp… Nezinu, kā citi, bet " domāju, ka tas tiesa …

VIII

Jāatzīstas jums, negribētos man par savu draugu to stāstīt, bet neko darīt: esmu iesācis, tad jānoved līdz galam — no dziesma ka saka, nevienu vārdu nevar izmest…

Redziet, kas par lietu… Vecajam Jankelim bija vajadzīga tikai ļaužu kapeika. Gadījās, ja tik pa ausu galam padzirdēja, ka cilvēkam kabatā kuļājas rublis vai pat divi, tūliņ viņam sāka sirdi grauzt nemiers, un tūliņ viņš izdomāja kādu ieganstu, lai to rubli izzvejotu ka karūsu no sveša dīķa. Ja izdevās, — viņš ar savu Surki nopriecājas vien.

Nu, bet dzirnavniekam ar to nepieliek. Jankelis pats katra cilvēka priekšā liecās trijos līkumos, toties dzirnavnieks liek citiem liekties, bet pats slien galvu gaisā kā tītars. Jankelis reizēm nolavijās pie icciiki.ia priekšnieka pa sētas durvīm un pie sliekšņa vēl trisēja aiz bailēm, In t dzirnavnieks gāzās iekšā no lieveņa kā savās mājās. Jankelis, ļa kāds tam dzērumā sadeva pa ausi, stipri ļaunā neņēma: paspiedzu un beidza, vienīgi ja nu vēlāk lieku pieckapeiku izkaulēja. Bet dzirnavnieks arī pats ne vienam vien kristīgajam tā cekulu izplūkāja, ka droši vien saujā palika matu kušķis, bet gar acīm pašķīda dzirksteles kā kalve zem vesera… Jā, redz, kāda tā lieta: melderim ir naudiņa jāatdod, ii gods jārāda. Svētbildes priekšā ļaudis klanījās zemu, bet meldera priekšā vēl zemāk.

Tomēr viņam aizvien vēl kaut kā trūka. Staigāja saīdzis un drūms, it kā kāds kucēns tam plosītu sirdi. Un pats arvien domāja:

«Nē, pasaule nav tā iekārtota, kā vajadzētu, — nē, nav! Arī ar naudu cilvēks nevar būt tik priecīgs, kā gribētos.»

Reiz Harko viņam arī jautāja:

—    Ko jūs, saimniek, tāds nošļucis staigājat, it kā kāds būtu jūs samazgās izpeldinājis? Ko gan jūsu saimnieka sirds vēl kāro?

—    Varbūt, ja es apprecētos, tad kļūtu jautrāk.

—   Tad precieties vesels!

—   Tā jau tas ir. Bet kā lai apprecas, ja tā lieta neiznāk, ņem no kura gala ņemdams? Teikšu tev visu taisnību: kad es vēl nebiju dzirnavnieks, bet tikai melderzellis, tad te ciemā mīlinājos ar atraitnes Gaļu, varbūt pazīsti… Un, ja tēvocis nebūtu noslīcis, tad es jau būtu precēts vīrs. Bet tagad, apdomā pats, vai viņa vairs var man stāties blakus?

—    Kur 11u vairs! Jūs tagad varat precēt tikai bagātnieka Makagoņenko meitu Motru.

—    Nu re, nu! Ari es pats redzu un visi ļaudis runā kā vienā balsi, ka mana un Makagoņenko nauda labi saderētu kopā . . . Bet atkal. .. viņa nav man pa prātam! Sēž augu dienu kā siena tupesis un grauž saulenes. Kad uz viņu paskatos, tā vien liekas, ka viens mani saņemtu aiz deguna un grieztu prom … Pavisam citādi ar Gaļu! . .. Tādēļ ari saku: pasaule nav tā iekārtota, kā vajadzētu. Vienu iemīli, būtu ņēmis, bet otrai ir nauda . . . Būs man jānokalst kā smilgai . . . Pasaule apriebusies.

Zaldāts izņēma no mutes savu kaļķīti, nospļāvās sāņus un teica:

—    Slikti! Cits cilvēks neparko neizdomātu, kā šajā lietā palīdzēt, bet es došu tādu padomu, ka nenožēlosiet, ja paklausīsiet. Bet varbūt vēl atdosiet man jaunos zābakus, kurus Opanass pie jums ieķīlāja?

—    Šādā reizē es nežēlotu arī zābakus, bet vai tu tikai pareizi esi izdomājis?

Un tiešām nekrietnais zaldāts bija izdomājis kaut nelabais to parautu! — tā izdomājis, ka gadījumā, ja viss iznāktu tā, kā viņš sacīja, tad tagad viņā saulē velni jau sen ar melderi ūdeni vadātu .. .

—    Nu tā, viņš saka, klausieties labi. Tātad jūs esat trīs cilvēki — viens vīrietis un divas meičas. Un tātad jūs viens nekādā ziņā abas nevarat apprecēt, jo jums nav turku ticības.

«Redz, nelietis tāds, cik pareizi visu pateica!» dzirnavnieks domāja. «Ko gan teiks tālāk?»

—    Labi! Tā kā jūs esat bagāts cilvēks un Motra bagāta līgava, tad tas jau pat mazam bērnam skaidrs: sūtiet preciniekus pie vecā Makagoņenko.

—   Taisnība! Bet to gan es jau zināju ari bez lavas teikšanas. . Un kā tad būs ar Gaļu?

—    Bet vai jūs noklausījāties līdz galam? Jeb varbūt paši zināt, ko es gribēju teikt? …

Nu, nu, ko nu saskaities!

—   Jūs jau katru varat sakaitināt. Es neesmu tāds cilvēks, lai sāktu runu un nepabeigtu. Būs runa arī par Gaļu. Vai viņa jūs mīlēja?

—    Nu kā tad!

Bet kas jūs toreiz bijāt, kad viņa jūs mīlēja?

Melderzellis.

Tad to atkal katrs mazs bērns sapratīs: ja meiča mīl melderzelli, tad viņai jāprecas ar melderzelli.

Dzirnavnieks iepleta acis, un galvā tam gluži kā dzirnavās malšanas laikā viss sāka griezties.

Bet es taču tagad neesmu melderzellis!

Tad ta nelaime! Bet vai jums dzirnavās nav melderzeļļa? …

Vai Gavrilo? .. . Ē-ē, redz, ko tu izdomāji. Ja nu tā, lai tad viņš U \ ari dāvina zābakus par tādu izdomu. Bet es uz to teikšu, ka viņš avu mūžu nesagaidīs, lai es tādu lietu paciestu. Labāk iešu un pārlauzīšu tam kājas.

—   Ak! Cik jūs karsts cilvēks, tūliņ uguns pakulās! … Bet es gribēju iiims teikt pavisam ko citu . ..

—    Ko nu tu tagad vēl vari teikt, ja tas man nepatīk?

—    Paklausieties vien!

Harko izņēma kaļķīti no mutes, paskatījās uz dzirnavnieku, piemiedza vienu aci un tā noklakšķināja ar mēli, ka dzirnavniekam uzreiz kļuva jautrāk ap sirdi…

—    Bet jūs tātad Gaļu mīlējāt ar visu nabadzību? …

—    Nu, mīlēju! …

—   Tad tik mīliet arī vesels, kad viņa būs melderzeļļa sieva. Redz, lagad mana runa nāk pie beigām: jūs visi trīs dzīvosiet dzirnavās, bet ceturtais, tas muļķis, nav skaitāms… Aha! tagad sapratāt, ar ko es jūs pacienāju, — ar medu vai degutu? Nē! Harko nav situši pa galvu, bet kur pienākas, tādēļ arī gudrs iznācis: zina, kam tiks rieksts, kam čaumala un kam jauni zābaki…

—    Bet varbūt tas tā neies?

—    Kādēļ lai neietu?

—    Vai nu mazums, kādēļ. Vecais Makagoņenko nebūs ar mieru.

—    Vai tu redzēji! It kā es ar viņu nebūtu runājis! . .

Nu?

Tā, redz. Braucu no pilsētas ar degvīnu, bet viņš pretim. Vaids pa vārdam, kamēr es saku: «Jūsu meitai būtu labs līgavainis — mūsu dzirnavnieks.»

—    Un ko viņš?

—    «Būs, būs,» viņš saka, «tad, kad pūcei aste ziedēs! Ko, saka, viņš vērts?»

—    Un ko tu?

—    Bet es saku: «Jūs, redzams, nezināt, ka mūsu žīdu aiznesa Kampējs?»

—    «A, kad tā,» šis saka, «tad cita lieta: ja žīda vairs ciemā nav, tad arī dzirnavnieks ceļas cenā …»

—    Nu labi. Makagoņenko piekritīs. Bet vai Gaļa ies pie melderzeļļa? …

—    E, kad meiču ar māti dzīs no mājām ārā, tad būs priecīga dzīvot kaut vai dzirnavās.

—   Tā jau ir …

iX

Dzirnavnieks kasīja pakausi.. . Tas, ko es jums stāstu, nav vienas dienas notikums, bet ilgst turpat jau veselu gadu. Nepaguva dzirnavnieks ir apskatīties, kad bija pagājis gan adventes un lielais gavēnis, gan pavasaris, gan vasara. Un dzirnavnieks atkal stāv pie dzertuves sliekšņa, bet blakus Harko, atzvēlies pret durvju stenderi. Raugi, pie debesīm tāds pats mēness, kāds bija pirms gada, un upīte tāpat mirgo, un iela tikpat balta, un dzirnavniekam blakus uz sudrabotas zemes gu] tāda pati melna ēna. Un dzirnavnieks atcerējās kaut ko tādu jau redzējis.

—   Ei, paklausies, Harko!

—   Kas ir?

—   Kas šodien par dienu?

—    Pirmdiena.

—    Bet toreiz, atceries, bija tieši sestdiena.

—    Vai mazums sestdienu bijis …

—   Toreiz, pirms gada, tiesas dienā.

—    Paskat, kas jums ienācis prātā! Jā, toreiz bija sestdiena.

—   Bet kad viņiem tagad iekrīt tiesas diena?

—   To gan nevaru jums pateikt, kad tā iekritīs. 2īda tuvumā nav, tā arī nezinu.

—   Un debesis, skaties, cik skaidras, tieši tādas kā tajā dienā …

Un dzirnavnieks bailīgi paskatījās uz žīdu mājas logu, vai atkal neredzēs, kā žīdēni, galvu kratīdami, dūc un lūdz par savu tēvu.

Ai nē! Tas viss jau pagājis. No Jankeļa laikam nav ne kauliņi pāri palikuši, bāreņi aizgājuši pa plašo pasauli, bet mājā tumšs kā kapā. . . Un dzirnavnieka sirdī bija tikpat tumšs kā šajā tukšajā žīdu mājā. «Es žīdu neizglābu, padarīju žīdēnus par bāreņiem,» dzirnavnieks domāja. «Bet tagad kaut ko līdzīgu esmu sadomājis nodarīt atraitnes meitai…»

—    Ei, bet vai tā būs labi? — viņš jautāja Harko.

—    Kas tur slikts? Taisnība, ir arī tādi cilvēki, kas medu neēd. Varbūt jūs esat no tiem …

—    Es neesmu no tiem, tomēr … Nu sveiks!

—    Sveiki, sveiki.

Dzirnavnieks aizgāja pa nokalni, bet Harko atkal uzsvilpoja viņam nopakaļus. Kaut arī viņš nesvilpoja tik apvainojoši kā toreiz, tomēr dzirnavniekam tas ķērās klāt.

—    Bet ko tu svilpo, nolāpītais? — viņš apgriezies teica.

—    Paskat tik, cilvēks vairs ne pasvilpot nevarēs! Harko apvainojās. — Es pie kapteiņa par denščiku biju un arī tad svilpoju, bet pie jums nevar.

«Taisnība,» dzirnavnieks domāja, «kālab lai viņš nesvilpota? tikai kādēļ tas viss notiek tā kā tajā vakarā? . ..»

Viņš gāja lejup no uzkalniņa, bet Harko tomēr vēl uzsvilpoja, kaut ari klusāk … Dzirnavnieks gāja garām ķiršu dārziem, un skat atkaļ gluži kā divi lieli putni aizspurdza zālē, un atkal ēnā vīd balta, augsta jērādas cepure un meičas izrakstītais krekls, un kāds šmaukstina tā, ka krūmi vien skan… Tpi tu negals! Dzirnavnieks vairs neņēmās kaunināt sasodīto puisi — baidīdamies, ka tas viņam neatbild tieši tā ka pērngad … Un mūsu Filips lēnām piegāja pie atraitnes žoga vārstalas.

Lūk, te arī mājiņa spīd mēnesnīcā, un lodziņš piemiedzis savu aci un lielā papele peldas mēness gaismā… Dzirnavnieks pastāvēja pie vārstalas, pakasīja zem cepures un atkal pārcēla kāju pār žogu.

—   Tuk-tuk!

«Ek, būs atkal tracis kā toreiz vai pat vēl ļaunāks,» dzirnavnieks nodomāja. «Sasodītais Harko ar savu sasodīto runāšanu man visu tik labi iztēloja. . . Bet tagad, kad labi apdomā, tā nemaz nav… un neiznāk no tās runāšanas īsta jēga. Nu, kas būs, būs,» — un viņš piegrabināja atkal.

Logā pazibēja balta seja un melnas acis.

—    Manu māmiņ, māmulīt, — Gaļa nočukstēja. — Pie loga taču atkal stāv nolādētais dzirnavnieks un klauvē pie rūts.

«Ek, šoreiz vis neizskries ārā, neapkamps, nedos mutes kaut vai misēkļa pēc kā toreiz! …» dzirnavnieks domāja un arī uzminēja: meiča lēnām iznāca no mājas un nostājās attālāk, salikusi rokas zem baltajām krūtīm.

—    Ko tu atkal klauvē?

Dzirnavnieks gribēja apkampt meiteni un tūliņ tai parādīt, kādēļ klauvējis; taisnību sakot, viņš jau sāniski pievirzījās tuvāk Gaļai, bet atcerējās, ka vēl jāpasaka tas, ko samācīja Harko, un teica:

—    Vai es nevaru klauvēt, ja jūs man tik daudz esat parādā, ka nekad nejaudāsiet samaksāt? Visa jūsu būda nav tik daudz vērta.

—    Bet, ja zini, ka nekad nesamaksāsim, tad ari nav nozīmes naktīs grabināties gar logiem, bezdievīgais cilvēk! Tu manu veco māti kapā iedzīsi.

—    Gaļa, kāds velns tad viņu kapā dzen? Ja tik tu gribētu, es tavai mātei sagādātu mierīgas vecuma dienas!

—    Nu gan muldi!

—    Nemuldu vis! Ai Gaļa, Gaļa, es nevaru dzīvot bez tavas mīlestības! …

—    Nu tu gan kul tukšus salmus… Bet kurš tad nodomājis pie Makagoņenko preciniekus sūtīt?

—    Vai nu domājis, vai ne, bet tev es saku skaidru patiesību, liec kaut nodievoties: bez tevis es aiziešu postā… Bet, kā mēs turpmāk dzīvosim, to es tev tūliņ visu pēc kārtas izstāstīšu, un, ja tu esi prātīga meiča, tad paklausi. Tikai ievēro norunu: klausies mani ar ausīm un atbildi ar muti, bet ar rokām gan ne, ne! Citādi es sadusmošos.

—    Cik dīvaini tu sāc, — Gaļa teica, rokas saņēmusi. — Nu, es paklausīšos, bet pielūko, ja tu atkal sāksi melst muļķības, tad lai dievs tev žēlīgs …

—   Ek, tās nav nekādas muļķības… Redzi… kā tad Harko iesāka?…

—    Harko? Kas tad Harko gar mums par daļu?

—   Ak, nu stāvi taču rāma, citādi es nevarēšu labi pateikt. . . Atbildi: vai tu mani mīlēji?

—    Vai tad es tik nejauku mūli būtu bučojusi, ja nemīlētu? . . .

—    Bet vai es toreiz biju melderzellis vai ne?

—    Nu, melderzellis. Lai dievs dotu, ka nekad nebūtu ticis par dzirnavnieku.

—    Tfu! Nerunā, ko nevajag, tā tu man vēl sajauksi galvu. . . Iznāk tā, ka tu esi mīlējusi melderzelli, tātad tev liktenis lēmis apprecēties ar melderzelli un dzīvot dzirnavās. Un, kā es tevi mīlēju senāk, tā mīlēšu ari turpmāk, kaut es vai pie desmit Motrām būtu sūtījis preciniekus.

Gaļa pat acis izberzēja — vai tik tas nav sapnis?

—    Bet, cilvēk, ko tu te mels? Vai nu es esmu pavisam stulba, vai tev galvā trūkst kāda skrūve, Kā tad es precēšos ar melderzelli, ja tu tagad esi dzirnavnieks? Un kā tu mani apprecēsi, ja preciniekus sūtīsi pie Motras?… Cilvēk, ko tu mels, pārmet krustu ar kreiso roku!

—    Ko vēl ne! — dzirnavnieks iesaucās. — Vai tad man dzirnavās nav melderzeļļa? Gavrilo… vai Lad tas nav melderzellis? Ka mazliet pamuļķis, tas tiesa, tad mums, Gaļečka, vēl labāk, es tev no tiesas saku.

Tikai tagad meiča noģida, kurp melderis griež viltīgo valodu. Kā viņa tagad sasita rokas un kā sāka kliegt:

—    Ai māmiņ, māmulīt, ko tas te runā! Viņš taču laikam taisās palikt par turku un apņemt divas sievas. Māt, padod man no istabas kruķi, bet pagaidām pati savām rokām tikšu ar viņu galā…

Un dzirnavniekam virsū! Bet dzirnavnieks prom. Aizskrēja līdz žoga vārstalai, uzcēla uz tās kāju un saka:

—    Ak tad tu tā, odze! Tad vācieties abas ar māti no mājas laukā. Rīt to atņemšu par parādiem. Tā!

Un viņa tam:

— Vācies arī tu, turks tāds, ārā no mana dārza, pagaidām tas vēl ii mans. Citādi, kā grābšu ar nagiem, tad arī tava Motra nezinās, kur tev kas ir bijis! …

Runā nu ar tādu! Dzirnavnieks nospļāvās, žigli nolēca no vārstalas un nikns gāja no ciema projām. Iznāca kalna galā, no kurienes jau varēja dzirdēt, kā ūdens šalc slūžās, tad vēl pagriezās atpakaļ un padraudēja ar dūri…

Bet tieši tajā bridi: bim, bam …

Atkal ciema zvanu tornī iezvanīja pusnakti . . .

x

Dzirnavnieks nonāca pie savam dzirnavām, bet dzirnavas norasojušas, un mēness spīd, un mežs zaigo, un sasodītais dumpis bauro meldros, neguļ, it kā kādu gaidītu, it kā kādu sauktu ārā no atvara . . .

Dzirnavniekam Filipam tapa baisi ap sirdi.

—    Ei, Gavrilo! — viņš sauca, pagriezies pret dzirnavām.

—     0-ū, ū-ū, — no purva atsaucās dumpis, bet dzirnavās neviens ne čiku, ne grabu.

«Ek sasodītais melderzellis! Atkal aizvilcies meitās . . .» dzirnavnieks domāja, un viņam tā kā negribējās iet tukšajās dzirnavās. Kaut ari pieradis, tomēr dažbrīd ienāca prātā, ka zem dzirnavu grīdas, starp pāļiem, tumšajā ūdenī nepeld zivis un zalkši vien . . .

Viņš atskatījās uz pilsētu. Kluss, gaišs, pār upīti, kas aizpeld aiz meža un nav saredzama gaišajā krēslā, tik tikko sāk celties migla .. . Bet pie debesīm ne mākonīša …

Atskatījās un atkal nobrīnījās, kā gan viņa aizdambējumā tāds dziļums: tanī bija vietas ir mēnesim, ir zvaigznēm, ir visai debess zilgmei…

Palūk, ūdenī virs zvaigznēm it kā ods lidotu… Kad ieskatījās — ods izauga tik liels kā muša, tad kļuva kā zvirbulis, kā vārna, bet, rau, nu jau kā pamatīgs vanags.

—     Lai tu izčibētu, lai tu izgaistu! — dzirnavnieks teica un, pacēlis acis, ieraudzīja, ka nevis ūdenī, bet pa gaisu kaut kas lido tieši šurp uz dzirnavām.

— Lai tevi satriec tā kunga spēks! Droši vien Kampējs atkal teidzas uz pilsētu pēc laupījuma. Skaties, suņa gabals, kā šoreiz

noslinkojis: pusnakti jau nozvanīja, bet viņš tik nupat vēl sataisījies ceļā…

Tā viņš stāvēja, galvu atgāzis, bet pa gaisu nu jau kā ērglis griez damies lidinājās mākonis un laidās uz leju; bet tajā mākonī kaut kas dūca tā kā labā bišu spietā, kad spiets izlido no dravas pāri dārzam . .

—    Ā, diez vai atkal nodomājis atpūsties pie manis uz dambja?

Paskat tik, kādu niķi ieņēmies. Pagaidi vien, citu gadu uziikšu «figuru» (krustu), tad tev pāries prieks pa ceļam griezties šurp uz manu dambi kā uz iebraucamo vietu. . . Bet ko gan viņš tā šņāc kā pūķis ar tarkšķi, kādus bērni pilsētā laiž gaisā? Redzams, vajadzēs atkal noslēpties zem kļavas un noskatīties.

Nepaguvis aizskriet līdz kļavām, paskatījās uz augšu un aiz bailēm tikko neiekliedzās,.. Redz — viesis jau tuvu virs dzirnavu jumta un rokās vēl tur . .. Jūs neparko nevarēsiet uzminēt, ko velns atnesis.

Zīdu Jankeli! Jā, to pašu Jankeli, kuru pirms gada aizstiepa, tagad atvilcis šurp atpakaļ. Cieši tur Jankeli, aiz muguras sakamptu, bet Jankelis tur rokās milzīgu palagā iesietu paunu, un abi gaisā lamājas, bet tik stipri, it kā desmit žīdi tirgū strīdētos viena zemnieka dēļ…

Kā akmens velns nokrita uz dambja. Ja nebūtu mīkstās paunas, tad varbūt Jankelis ir kaulus nesavāktu. Tad abi reizē uzlēca kājās un atkal sāka bļaustīties.

—    Oi, oi! … Kas tā par cūcību, — Jankelis brēca, — vai jūs vieglāk nevarat nolaisties zemē! … Es domāju, jums taču rokās dzīvs cilvēks.

—    Cilvēks un vēl pauna, kaut jūs abi stāvus zemē iegrimtu! . ..

—    Phe! Vai tad jūs traucē mana pauniņa! Es taču pats to turu, jums nelieku …

—   Pauniņa! Vesels kalns visādu bebehu. Ar mokām atstiepu, u-uh! Tā nebija norunāts …

—    Bet kur tas redzēts, ka cilvēks dotos ceļā bez mantām? … Ja vedat cilvēku, vedat arī mantas, to taču var saprast bez kādas norunas .. . Vai tad saimnieks var pamest savu iedzīvi? … Jūs, es jau sen skatos,gribat piekrāpt nabaga Jankeli, tādēļ taisāt tādu strīdu…

—    A! … Kas tevi, lapsu, piekrāps, tas ir trīs dienas nenodzīvos. Es jau vairs nepriecājos, ka ar tevi ielaidos.. .

—    Un es, jūs domājat, ļoti priecājos, ka iepazinos ar jums? Oi-vei, ir gan liela punča'!… Bet labāk pasakiet man, kāda mums bija noruna! Nu jūs varbūt esat aizmirsis, tad es jums atgādināšu: mēs saderējām. Varbūt jūs teiksiet: mēs nesaderējām? Tas nu gan būs jauki, ja jūs noliegsiet!

—    Kas tev saka, ka nesaderējām? Vai es tev teicu, ka nesaderējām?

— Kā tad lai jūs sakāt, ka nesaderējām, ja saderējām, re, šeit, šajā

pašā vietā. Varbūt jūs neatceraties, par ko, tad es jums tūliņ atgādināšu. Jūs sakāt: žīdi ņem procentus, žīdi apdzirda tautu, žīdi žēlo savējos, bet svešus nežēlo… Nu, varbūt jūs to neteicāt, bet es varbūt jums uz to neatbildēju: re, tur aiz kļavas stāv dzirnavnieks. Ja viņš žēlotu žīdu, tad būtu uzsaucis jums: «Velna kungs, metiet zemē, — viņam ir sieva un bērni.» Bet viņš neuzsauca . . . Tas pirmkārt!

«Redz, kā uzminēja, nekrietnelis!» dzirnavnieks nodomāja, bei velns teica:

-     Nu, manis dēļ, pirmkārt!

-        Bet vēl es teicu, pieminiet manus vārdus: ja manis vaus te nebūs, dzirnavnieks atvērs dzertuvi un sāks atšķaidīt degvīnu, bet procentus viņš jau tagad plēš, kā pienākas . . . Tas otrkārt!

—   Nu, otrkārt, — velns apstiprināja; bet dzirnavnieks pakasīja pakausi. «Kā tas, sasodītais, visu varēja uzminēt?»

—   Un vēl es jums saku: citi grib, lai mūs velns parautu, tas tiesa liet kā jūs domājat, ja te patlaban būtu mūsu žīdiņi un redzētu, ko jūs ar mani gribat darīt, kādas gvaltes viņi sāktu bļaut, ko? Bet pai dzirnavnieku pēc gada, kam arī nejautāsiet, savējie sacīs: lai viņu velns parauj . .. Tas treškārt!

—    Nu, treškārt! … es arī nenoliedzu.

—   Tas gan būtu jauki, ja jūs noliegtu. Vai tad jūs pēc tam vēl būtu godīgs ebreju velns? Bet labāk pasakiet, kāda bija mūsu noruna!

—   Es visu esmu izpildījis: ļāvu tev gadu dzīvot — pirmkārt. Atnesu šurp — otrkārt…

—    Bet treškārt? Kas būs treškārt?

—   Ko tad vēl? Ja tu vinnēsi derības, ļaušu tev =Jsriet pa visiem vējiem.

—   Bet zaudējumi?… Vai jums nevajag atlīdzināt man zaudējumus? …

—   Zaudējumus? Kādi tad tev var būt zaudējumi, ja mēs tev ļāvām pie mums bez jebkāda patenta veselu gadu tirgoties? . . Ko? Tādu peļņu tu zemes virsū triju gadu laikā nesaņemtu . .. Paskaties pats: es tevi no šejienes paķēru vienā paltrakā, pat bez patinkiem, — bet kādu paunu tu tagad stiep šurp, ko? No kurienes tad tā radās, ja tev zaudējumi vien bijuši?

—   Oi-vei! Atkal pārmetat par paunu! . Ka es tur andelēju, tā ir mana laime… Vai jūs manu peļņu esat saskaitījis? Bet es jums teikšu taisnību, ka man no tās andeles cēlās tīrā skāde, bet te, zemes virsū, zaudēju gadu …

—    Ak tu šarlatans! — velns uzbrēca.

—   Es esot šarlatans? Nē, jūs pats esat šarlatans, šejgics, laidaks, utubunga! …

Te viņi atkal tik stipri sāka strīdēties, ka vairs nevarēja ne vārda saprast. Abi plātījās rokām, abi kratīja piķamices un cēlās pirkst galos, gatavi klupt viens otram sekstē kā gaiļi. Beidzot velns pirmais nāca pie prāta.

—    Ā! Vēl nemaz nav zināms, kas vinnējis! Ka dzirnavnieks tevi nepažēloja, tas tiesa, bet pārējo vēl paskatīsimies, vēl jāpajautā ļaudīm, varbūt viņš pat nav domājis atvērt šeņķi.

«Divus atvēru!» dzirnavnieks atkal pakasījās. «Ek, vajadzēja kaut gadiņu nogaidīt, Jankelis paliktu ar baltu mēli, bet tā te iznāks kaut kas nelabs…»

Viņš atskatījās uz savām dzirnavām: vai nevar pa dzirnavu pakaļpusi klusiņām aizlaisties uz ciemu? Bet tajā brīdī mežā aiz dambja atskanēja nedroši soļi un murmināšana. Jankelis paķēra savu saini uz pieciem un skriešus metās uz tām pašām kļavām. Dzirnavnieks tikko paguva noslēpties aiz resnā vītola, kad abi — ir velns, ir Jankelis — bija jau klāt, bet tajā brīdī dambja galā parādījās melderzellis Gavrilo. Gavrilo garie svārki bija noplīsuši un nokārušies pār plecu, cepure uz vienas auss, bet basās kājas strīdas savā starpā: vienai gribas pa labi, bet otra par spīti manās pa kreisi. Viena pavelk atkal uz savu pusi, bet otra tā rauj nabaga melderzelli sev līdz, ka teju, teju galva aizlidos uz vienu vietu, bet mugura ar kājām uz citu. Tā nāk nabaga puisis, rakstus rakstīdams pa visu dambi no vienas malas līdz otrai, un netiek necik tālu uz priekšu.

Velns, redzēdams, ka melderzellis galīgi piedzēries, izgāja un nostājās dambja vidū pats savā izskatā. Zināms, ar piedzērušiem cilvēkiem daudz nekautrējas.

—   Labdien, — viņš saka, — labais cilvēk! Kur tad jūs tā piemālējāties?…

Dzirnavnieks tikai tagad tā īsti pamanīja, cik ļoti Gavrilo pa šo gadu bija noskrandis un panīcis. Un tādēļ vien, ka visu, ko pie saimnieka nopelnīja, to pie saimnieka arī nodzēra; naudu no dzirnavnieka jau sen nav redzējis, bet visu saņēmis degvīnā. Melderzellis piegāja velnam cieši klāt, atspērās uzreiz abām kājām čikstā un iesaucās:

—   Tpru-u-u… Edz, joda kājas, kādus niķus taisa! Kad vajag, tad neiet, bet, kad pamanīja, ka pašā degungalā kaut kas rēgojas, te tās arī jož tik uz priekšu. Un kas tu tāds esi, es nekādi nevaru saprast…

—    Es, ar jūsu atļauju, esmu velns …

—    Nu-u? Man rādās, tu muldi. E! … Laikam tev tomēr taisnība. Gan ragi, gan aste — viss, kā pienākas. Bet kādēļ tev peisaki abpus purna?

—    Es, ja atļauts sacīt, esmu žīdu velns.

—   A! … Vai tu redzēji, kāda ķeza… Vai tad tu pērngad neaiznesi mūsu Jankeli?

—    Nūja! Aiznesu gan.

—    Bet ko tu tagad gribi? Vai mani, vai? Tad es kliegšu, nudien kliegšu … Tu vēl nezini, kas man par rīkli.

—   Nebļauj nu par niekiem, labais cilvēk! Kam tu man esi vajadzīgs? …

:m

—    Varbūt dzirnavnieku? Tu gribi, lai viņu pasauc, tad es pasaukšu. Ek nē, pagaidi! Bet kas tad pie mums kroģēs?

—   Vai tad viņam ir šeņķis?

Viņam? Kā ne, viņam ir divi: viens ciemā un otrs ceļmalā

Ha, ha, ha! Vai tādēļ vien tev dzirnavnieka žēl?

Oi! Cik tu vareni smejies… Ha! Es neesmu tāds cilvēks, lai viņu žēlotu! .. . Nē, es nepateicu, kā nākas! . . . Viņš nav tāds cilvēks, lai es viņu žēlotu. Viņš domā, ka Gavrilo muļķis . .. Nu, tur viņam taisnība: es neesmu visai gudrs cilvēks, neņemiet man Jaunā. Bet tomēr, kad es ēdu, tad putru cita mutē nebāžu, bet tikai savā. Un, kad ņemšu sievu, tad atkal tikai sev. Vai es runāju taisnību vai ne?

—    Taisnība jau, taisnība, bet tikai es nezinu, ko tu ar to gribi teikt.

—    He, varbūt tev nav jāzina, ko tu nezini, bet, tā kā man jazina, tad es arī zinu, kāpēc viņš grib mani apprecināt. Oi, es labi zinu, kaut arī neesmu visai attapīgs cilvēks. Lūk, arī toreiz, kad jus Jankeli pakampāt, man bija žēl: «Kas nu tagad,» es teicu saimniekam, «pie mums kroģēs?» Bet viņš atteica: «Pti tu muļķis! Vai tad kāds negadīsies? Nu kaut vai es pats!» Tā arī tagad: ja jūs paņemsiet dzirnavnieku, pie mums gadīsies tādi, kas tikpat žīdiski darīsies kā viņš. Nu, bet es tev, labais cilvēk… tfu, tfu, neņemiet ļaunā, jūsu žēlastība! Taču par cilvēku nosaucu nešķīsto velnu.. . Tagad es tev, edz, ko teikšu: man tā kā, tā kā miegs nāk. Tu dari, kā gribi… ņem pats viņu, bet es iešu un likšos gulēt, redz kā, neesmu īsti vesels. Būs jau labi . , , Aha! . ..

Un melderzellis tenteriski aizkūlās, ar mokām atslēdza durvis un, kā krita, tad jau arī krāca.

Velns priecīgi iesmējās un, nostājies dambja malā, pamirkšķināja Jankelim zem kļavām:

—    Man rādās, tev taisnība, Jankel. Te kaut kas iznāks… Dod man tomēr kādu apģērbu lietošanā … Es samaksašu . . .

Jankelis sāka pret gaismu aplūkot kādas platas bikses, lai netīšām neiedotu velnam jaunas, bet tajā brīdī aiz upes, uz meža ceļa, parādījās vēršu pāris. Vērši miegaini kratīja galvas, ores riteņi tik tikko čīkstēja, bet orē gulēja zemnieks Opanass Ņeskorijs, bez svārkiem, bez cepures un zābakiem, un pilnā rīklē dziedāja dziesmu.

Opanass bija labs zemnieks, bet tikai, nabadziņš, ļoti mīlēja degvīnu. Reizēm, tikko bija saposies kaut kur aizbraukt, Harko jau pie dzertuves uzmana un sauc:

—    Vai tu neizdzersi glāzīti, Neskorij? Kur tev jāsteidzas?

Viņš arī izdzer.

Pēc tam izbrauc no ciema, pāri dambim, bet tur jau pie otras dzertuves pats dzirnavnieks sauc:

—    Vai neizdzersi glāzīti, Ņeskorij? Kur tev jāsteidzas?

Viņš arī te izdzer. Skaties — atgriežas mājās, nekur neaizbraucis.

Jā, bija labs zemnieks, bet, redzams, liktenis tam lēmis starp divām dzertuvēm bojā iet… Tomēr bija jautrs cilvēks un aizvien dziedāja dziesmas. Reizēm nodzēra visu, un sieva skaišas, gaida mājās, bet viņš, sacerējis dziesmu vai parunu, domā, ka ticis vaļā no nelaimes. Tā arī tagad, guļ orē un dzied pilnā rīklē, tā ka pat vardes no krasta metas ūdenī:

Vērši mani stāvragaiņi Cejā neapstājas … Tikai mani nenes kājas Oi! kā nenos kājas.

Nodzēru es zābaciņus, Svārkus tā kā nieku . .. Bet pie dzirnavnieka krogā Sīvais labs pārlieku.

—    Ei, kāda tur joda radība čiksta vidū stāv, ka ir vērši garām netiek? Redz, ja man tagad nebūtu slinkums nokāpt no vezuma, tad gan es tev parādītu, kā ceļa vidū stāvēt… Cob, cob, cob-e!

—    Pieturi uz mirkli, labais cilvēk, — velns saldā balsī teica. — Es ar tevi gribētu mazliet aprunāties …

—    Mazliet? Nu, runā, man nav vaļas. Droši vien Kamenkā dzertuvi būs jau aizvēruši, velti izklauvēšos . .. Bet ko tu teiksi, nezinu, kā tevi saukt… Nu?

—    Par ko tu tik jauku dziesmu dziedāji?

—    Paldies, ka uzslavēji! Es dziedāju par dzirnavnieku, kas te dzirnavās dzīvo, bet, vai dziesma jauka vai ne, to es labāk zinu, jo dziedu pats sev. Varbūt dažs labs tās dziesmas dēļ lēkā, bet dažs arī raud, redz, kā… Cob, cob, cob-be! Bet vai tu vēl vienmēr stāvi?

—    Stāvu.

—    Ko tad tu stāvi?

—    Vai tavā dziesmā teikts, ka sīvais dzirnavniekam labs?

—    Redz, cik tu… viltīgs! Cilvēks dziesmu vēl līdz galam nav izdziedājis, bet tu jau pieķeries pie vārda. Kur, pie joda, labs! … Tu, redzams, neesi dzirdējis sakāmvārdu: nesvied velnam ar akmeni, ka netrāpi dievam … Ja jau tā, tad nodziedāšu tev līdz galam:

Krodziņā pie dzirnavnieka Ir gan labs tas sīvais … Sīvais — pudelītes divas, Treša — ūdens tīrais.

—   Nu ko, vēl vienmēr stāvi? Ja jau tā, ko tev vēl vajag? Pag, es tūliņ izkāpšu no vezuma, paskatīšos, vai tu te ilgi stāvēsi, ko? … Kā tu domā, ja nu sākšu slānīt tevi ar milnu? . . .

Tūliņ, tūliņ iešu projām, labais cilvēk. Tikai pasaki vēl: ko tu domāsi, ja šejienes dzirnavnieku paraus velns tāpat kā Jankeli? . .

—    Kas man tur ko domāt! Neko nedomāšu. Tikpat, taisnību snkot, kādreiz viņu pakamps, noteikti pakamps … Bet tu, kā redzu, vel vien mēr stāvi… Nu, kāpju laukā no vezuma. Skaties, jau vienu kaļu pa cēlu…

—    Nu, nu! Brauc vien, ja tu tik nikns.

—    Vai tu aizgāji?

—    Aizgāju.

—    Cob, cob, cob-be.

Vērši atkal sāka šūpot ragus, iečīkstējās aizjūgs, vezums aizripoja uz čiksta viņu galu, un Opanass atkal uzsāka savu dziesmu:

Vērši, mani stāvragaiņi, Skrejiet ātrāk beidzot! Riteņi jau dzirnavnieka, Ratus nodzert steidzos.

Riteņi noklaudzēja, nobraucot no čiksta, un Opanasa dz.iesma kalnā kļuva klusāka.

Tā nepaguva vēl apklust, kad aiz upes atskanēja cita. Tur skanīgi plūda sieviešu balsis, sākumā tālu, bet tad jau tuvāk mežā. Redzams, meitas un jaunas sievas beigušas kaut kur pļaušanu vai varbūt tālajās pļavās sagrābušas atālu un tagad nāca vēlo ceļu un dziedāja, lai nebūtu bail iet caur mežu.

Velns uzreiz aizšmauca pie Jankeļa zem vītoliem.

—    Nu, dod taču ātrāk kaut ko!

Jankelis viņam pagrūda kaut kādas skrandas. Velns tās nometa zemē un ķērās pie paunas.

—    A! Ko tu man dod kā ubagam, kauns būs kādam rādīties. Dod labākas!

Velns paķēra, kas tam bija vajadzīgs. Vienā mirklī tam saritinājās sikspārņa mīkstie spārni, vienā mirklī viņš ielēca zilās, kā jūra platās biksēs, apvilka visu pārējo, sajozās ar jostu, bet ragus paslēpa zem jēr ādas cepures. Tikai aste bija izlīdusi virs zābaka stulma un lodāja pa zemi kā čūska …

Pēc tam nošmaukstināja, piespēra kāju, iespieda rokas sānos un metās jaunām sievām pretī — ne ko pielikt, ne atņemt — krietns sīkpilsonis vai kungu muižas pārvaldnieks, un nostājās dambja vidū.

Bet dziesma nāk aizvien tuvāk, top aizvien skanīgāka, jau ligo mēnesnīcā pa zemes virsu, un šķiet, tā pamodinās nakts vidū visu pa sauli. Bet pēkšņi dziesma pārtrūka .. .

Izbira jaunās sievas no meža, it kā kāds būtu no priekšauta izbēri.s zemē magoņu ziedus, ieraudzīja uz dambja nepazīstamo švītu un saspiedās bariņā čiksta galā.

Kas tas tāds, kas tur stāv? — viena jautāja. Tas jau ir dzirnavnieks, — saka otra.

—    Kur nu dzirnavnieks — nemaz nav līdzīgs.

—    Varbūt melderzellis.

—    Kur melderzellis ņems tādas drānas? …

—    Atsaucies, ja esi labs cilvēks! — uzkliedza atraitne Bučiliene, kas, redzams, bija drošāka par citām.

Velns iztālēm paklanījās, tad gāja tuvāk, kājas ņipri cilādams un veikli grozīdamies, kā īsts kunga kalps, kas grib izlikties par kungu, un teica:

—   Nebaidieties, manas žubītes. Es esmu jauns cilvēks un jums ļaunu nedarīšu. Nāciet vien mierīgi…

Sievas un meitas, cita citu grūstīdamas, uznāca uz čiksta un ātri ielenca velnu … Jā, vienmēr vis nav patīkami, kad cilvēku ielenc pāris desmitu šādu draiskuļu, sāk cieši aplūkot, cita citai piebiksta ar elkoni un smej. Velns jau sāka tā kā rauties un vilkties čokurā kā tāss ugunī un vairs nezināja, kā soli spert, kā pagriezties. Bet šīs tik saskatās un smej.

«Tā tik viņam vajag, tā tik vajag, manas žubītes,» dzirnavnieks sevī domāja, raudzīdamies gar ķeburaino vītolu. «Atcerieties, manas kovārniņas, kā dažkārt Filipko ar jums dziesmas dziedāja un rotaļās gāja. Bet tagad, skat, kāda ķeza: jel paglābiet mani kā mušu no zirnekļa tīkla.» Likās, ja velnu vēl kaut mirkli tā paknaibītu, — tas iegrimtu zemē . . .

Bet vecā Bučiliene apvaldīja meičas:

—    Kuš, žagatas! Puisi gluži apsmējušas, tam jau deguns nokāries un rokas nošļukušas . . . Bet pasaki mums, nabadziņ, ko tu te pie atvara gaidi?

—    Dzirnavnieku.

—    Vai esi ar viņu draugos?

«Lai visi tādi mani draugi stāvus zemē iegrimtu!» Filips gribēja iekliegties, bet balss aizžņaudzās, un velns atbildēja:

Nav nekāds lielais draugs, bet tāpat vien — jānoslēdz rēķini.

—    Vai tu viņu sen neesi redzējis?

—    Jau labi sen.

—    Nu, tad tagad droši vien nepazīsi. Kādreiz bija labs puisis, bet tagad tas tik augstu izslējis galvu, ka pat ar kruķi vairs degunu neaizsniegsi.

—    Nu?

—   Tā gan … Vai es, meitenes, nerunāju taisnību?

—    Ai, taisnība, taisnība, taisnība! — žadzināja viss bars.

—   Tfu! Drusku klusāk! — velns iesaucās, ausis aizspiezdams, labāk pastāstiet, kas ar viņu noticis un kopš kura laika!

—    No tā laika, kad tapa par bagātnieku.

—    Un naudu sāka uz augļu augļiem dot.

—    Un dzertuvi atvēra.

—    Un manu vīru Opanasu abi ar sasodīto Harko tā sapinuši, ka vīram vairs citas gaitas nav kā tik vien krogā.

—    Un arī mūsu vīrus un tēvus visus pagalam apdzirdījis.

—    Ak vai, ļauni mums klājas ar sasodīto dzirnavnieku! — kāda no sievām ievaimanājās, un nesenās dziesmas vietā pār upi aizskanēja gaudas un sievu vaimanas.

Filips tik pakasīja pakausi, klausīdamies, kā viņu aizstāv jaunās sievas. Bet velns, redzams, pavisam atžilbis. Blenž vien un berzē rokas.

—    Ai, tas vēl nav nekas! — visus skaļi pārkliedza atraitne Bučiliene. — Bet vai jūs esat dzirdējušas, ko viņš sadomājis darīt ar atraitnes Gaļu?

«Tpū,» dzirnavnieks nospļāvās. «Ak tu sasodītās žagatas! Ko neprasa, arī to viņām vajag izstāstīt. . . Un kā šīs dabūjušas zināt? Tas notika šodien ciemā, bet viņas pļavā jau dabūjušas visu zināt… Ir gan sievišķi, nez kādēļ tas kungs viņas laiž dieva pasaulē? …»

—    Nu ko tad mans draugs nodomājis darīt ar atraitnes meitu? — velns jautāja, apkārt skatīdamies, it kā tā lieta viņu sevišķi neinteresētu.

Un tad nu ņēmās žagatas kllāstīt un aizgūtnēm cita caur citu izklāstīja itin visu, ko vien zināja.

Velns purināja galvu.

—    Ai, ai, ai! Tas nu gan nav labi! Man rādās, no senākā krodzinieka Jankeļa gan neviens kaut ko tādu nav pieredzējis.

—    O, kur nu žīds to izdomās?

—    Ko vēl ne!

-»Es redzu, manas skaistulītes, manas rlzeguzītes, jūs manu draugu nemīlat…

—    Lai viņā visi velni samīlas, bet no mums gan to nesagaidīs …

—    Oi, oi, oi! Redzams, jūs viņam daudz laba nevēlat. . .

—    Lai viņam kratītājs (drudzis) piemestos!

—    Lai skrien atvarā savam tēvocim pakaļ!

—    Ek, lai arī viņu velns pakampj kā Jankeli! …

Visi sāka smieties.

—   Tev taisnība, Oļeno, tādēļ ka viņš sliktāks par žīdu.

—    Zīds mazākais nelakstojās, lika meitas mierā, mīlēja savu Surki.

Velns pat gaisā palēcās.

—   Tencinu jūs, manas žubītes, par jūsu laipnajiem vārdiem … Bet vai nu jums nebūtu laiks iet tālāk?

Bet pats atgāza galvu kā gailis, kas rītausmā grib diktāk nodziedāt, un sāka skaļi smiet, nevarēja noturēties. Un atkal tā nodārdēja, ka upes dibenā atmodās visi nešķīstie gari un virs atvara pa ūdens līmeni sāka klīst loki. Bet meičas no šiem smiekliem metās sāņus kā zvirbuļu bars, kad tajā iesviež akmeni: it kā vējš tās uzreiz būtu aizpūtis no dambja . . .

Dzirnavniekam pār ādu pārskrēja drebuļi, un viņš paskatījās uz ciema ceļu. «Kā būtu,» viņš domāja, «ja es mestos meitām pakaļ. Kādreiz neskrēju sliktāk par citiem.» Un pēkšņi viņam kļuva vieglāk ap sirdi, jo ieraudzīja, ka pa dzirnavu čikstu atkal nāk cilvēks, un nevis kaut kāds, bet viņa paša kroga puisis — Harko.

«Lūk, iekod šitam,» viņš sevī domāja, «kazi, zobus izlauzīsi. Tas ir mans cilvēks.»

XI

Kroga puisis nāca basām kājām, sarkanā katūna kreklā, uz pakauša cepure bez naga, un uz nūjas nesa Opanasa jaunos zābakus, no kuriem nāca deguta smirdoņa pa visu dambi. «Tas ir mudīgs!» dzirnavnieks domāja, «jau paņēmis jaunos apavus … Nu, tas nekas. Tagad es uz šo cilvēku lieku lielas cerības.»

Ieraudzījis dambja vidū svešu cilvēku, kroga puisis nodomāja, ka tas kāds vazaņķis laupītājs, kas grib atņemt viņam zābakus. Tādēļ viņš apstājās dažu soļu atstatumā no Kampēja un teica:

—    Tu labāk nenāc man klāt — nedošu!

—    Ko tu, atjēdzies, labais cilvēk! Vai tad man pašam nav zābaku? Paskaties: vēl labāki par tavējiem.

—    Ko tad tu te stāvi nakts vidū kā ķeburainais vītols pie atvara?

—    Es, redz, gribu tev ko jautāt.

—    Dīvaini! Mīklu liksi minēt, vai? Kas tad tev teica, ka es ikvienu mīklu atminu labāk par citiem?

—    Tā no ļaudīm dzirdēju.

Zaldāts nolika zābakus zemē un, izņēmis tabakmaku, sāka bāzt kaļķīti. Tad uzšķīla uguni un, izpūzdams biezu dūmu mākoni, teica:

—    Nu, tagad gāz tik vaļā: kādas tev tur ir tās mīklas?

—    Mīklas tās nu taisni nav, bet. tā . . . Kas te, tavuprāt, ir vislabākais cilvēks?

—    Es!

—    Ē, kādēļ tad tu? . . . Vai nav kāds vēl labāks?

—    Bet tu taču jautā: kas manuprāt? . .. Nu, es pats sevi ne pret vienu nemainītu.

—   Tev taisnība. Bet kā ar dzirnavnieku? … Kas tas par vīru?

—    Dzirnavnieks?

Zaldāts mēnesnīcā izpūta no mutes tādu dūmu mutuli ki baltu zirga asti un iešķībi paskatījās velnā.

—    Bet vai jūs neesat no akcizes?

—    Nē.

—    Varbūt dienat kaut kur policijā… kādās slepenās darīs,>nr.'

—    Nē jel!… Tāds gudrinieks — un neprot atšķirt vienkāršu cilvēku no bīstama.

—    Kas to saka? … Es tev redzu caur un cauri. . . Bet pajautāju tikai tāpat, katram gadījumam. Tad tu prasi: kāds cilvēks ir dzirnavnieks.

—    Jā gan!

—    Cilvēks kā cilvēks: ne garš, ne īss . . . tāds pa vidām.

—    E, tas nav tas, ko tu runā! . ..

—    Nav tas? Ko tad lai tev vēl tādu pasaku? . . . Varbūt gribi zināt, kurā vietā viņam kārpa?

—   Tu, kā redzu, mīli āzēt, bet man nav laika. Saki vienkārši: vai dzirnavnieks ir labs vai slikts cilvēks?

Zaldāts atkal izpūta no mutes veselu dūmu mutuli un teica:

—    Bet tu tomēr esi ātras dabas cilvēks, gribi strēbt karstu.

Velns acis vien iepleta, bet dzirnavniekam aiz prieka sirds salēcās.

«Eku mēle, tā tik ir mēle!» viņš domāja. «Cik reižu esmu vēlējies, lai tā viņam nokalst, bet re, kā tā tagad noderēja, — paskaties, kā velnu apstrādā! .. .»

—    Gribi strēbt karstu, es tev saku! — zaldāts stingri atkārtoja, — tā tev lai vienkārši pasaka: labs cilvēks vai ne? Man, redz, katrs cilvēks ir labs. Kur nu, bračiņ, maize bez garozas, gaļa bez kauliem! Kur tu jau aizrīsies, man pat rīklē neieķersies! . . . Ko tu gan iedomājies, muļķi esi atradis, ko?

«Sadod tik, sadod viņam!» dzirnavnieks pi,e sevis teica un pat salēcās aiz prieka. «Es nebūšu es, ja pusstundas laikā viņš velnu nepadarīs dumjāku par aitu! Es klirosā lasu tā, ka neviens ne vārda nesaprot… tādēļ ka ātri beru. Bet viņš, āre, runā lēni, bet ej tu sazini, ko teica . . .»

Tiešām velns sāka stipri kasīt galvu, ka bezmaz norāva cepuri.

—    Pagaidi, zaldāt, — viņš sacīja. — Kā rādās, mēs abi braucam, braucam un nekur netiekam. Esam nogriezušies pa citu ceļu.

—    Nezinu, kā tu, bet es no katra ceļa izkulšos.

—    Es taču jums jautāju: vai dzirnavnieks ir labs cilvēks vai ne, — bet kādā purvā jūs iebraucāt?

—    Pag, es tev jautāšu: vai ūdens ir labs vai ne?

—    Ūdens? . .. Kāpēc gan slikts?

—    Bet, kad ir kvass, tad tev ūdens vis nebūs labs diezgan.

—    Manis pēc, nav labs.

—    Bet, ja uz galda alus, tad tev kvass vairs nav vajadzīgs?

—    Tas gan ir tiesa.

—    Bet, ja pasniedz glāzīti sīvā, tad alum vairs neskatīsies virsū?

—    Tā jau tas ir …

—   Te tev nu bija!

Velns nosvīda, un no garo svārku apakšas aste tik sparīgi sāka šaudīties pa zemi, ka no dambja pat putekļi pacēlās gaisā. Zaldāts jau pārmeta nūju ar zābakiem pār plecu, lai ietu tālāk, bet tajā brīdī velns noprata, kā panākt savu. Tas pagāja soļus trīs sāņus un teica:

—   Ja jau tā, ej vien savu ceļu. Bet es te pagaidīšu, vai nenāks garām zaldāts Haritons Tregubenko.

Zaldāts apstājās.

—    Ko tev no viņa vajag?

—    Tāpat vien! … Stāsta, ka zaldāts Tregubenko esot gudrs cilvēks: vienmēr izkulšoties uz ceļa. Es jau nodomāju, vai tik jūs tas pats nebūsiet. Bet redzu, ka nav vis! Ar jums tik jānomaisās riņķī apkārt, bet uz ceļa nekādi netiek …

Zaldāts nolika zābakus zemē.

—    Nu pajautā man vēlreiz!

—    Ek, ko tur vairs jautāt! . ..

—    Bet tu pamēģini.

—    Nu, lai iet! Saki man, kas bija labāks — krodzinieks Jankelis vai dzirnavnieks?

—    Tā arī uzreiz būtu teicis, es neciešu cilvēkus, kas pie paša tilta meklē braslu. Dažs cilvēks labāk braukalē desmit verstu krustām šķērsām nekā vienu versti pa taisnu ceļu. Redz, es tev tagad pateikšu skaidri, kā saka, pēc punktiem: Jankelim bija viena dzertuve, bet dzirnavniekam — divas.

«Ek, nu sāk runāt aplam,» dzirnavnieks īgni nodomāja. «Par to gan labāk vajadzēja ciest klusu . ..»

Bet zaldāts tik runāja tālāk:

—    Pie Jankeļa es staigāju vīzēs, bet tagad man radās zābaki . . .

—    Kur tad tie tā radās?

—    He, kur! … Mūsu darbā gluži kā akā ar diviem spaiņiem: viens top pilns, otrs tukšs, — viens iet uz augšu, otrs uz leju. Man bija vīzes, — tika zābaki. Bet paraugies uz Opanasu Ņeskoriju: viņam bija zābaki, tagad palika basām kājām, tādēļ ka muļķis. Bet gudram spainis pienāk pilns, aiziet tukšs … Saprati?

Velns uzmanīgi klausījās un teica:

—    Pagaidi! Šķiet, pamazām izbrauksim taisni, kur nākas.

—    Nūja! Es jau to tev uzreiz teicu! Nosauc tu man Jankeli kaut par kvasu, tad dzirnavnieks būs alus, bet, ja tu man pasniegtu labu šņabi, tad es atteiktos arī no alus …

Velnam astes galiņš sāka tik draiski skraidīt pa zemi, ka pat

Harko to pamanīja. Viņš iepūta dūmu mutuli taisni velnam acīs un it kā nejauši ar kāju uzmina tam uz astes. Velns palēcās un iesmilkstējās kā krietns suns: abi sabijās, abiem atvērās acis, un abi stāvēja kādu mirkli, skatoties viens otrā, ne vārda neteikdami.

Beidzot Harko pa savai vīzei iesvilpās un teica:

—    Ehe-he-he-e! Redz, kāds joks, tas tik ir joks…

—    Ko tad jūs domājāt? — velns atbildēja.

—    Paskat, kas jūs par putnu!

—    Kā redzi…

—    Tad jūs viņu . .. pērngad?

—    Aha!

—    Un tagad … šim pakaļ?

—    Nūja… Ko jūs par to teiksiet?

Harko ievilka dūmus, izpūta tos un atbildēja:

—    Ņem vien! Es neraudāšu… Esmu nabaga cilvēks, kāda man daļa. Atsēdīšos ar kaļķīti dzertuves priekšā un gaidīšu trešo.

Velns atkal laida vaļā lielo smieklu, bet zaldāts pārmeta zābakus pār plecu un ātriem soļiem aizsteidzās. Kad Harko gāja gar kļavu puduri, tad dzirnavnieks dzirdēja, ka viņš murmina:

—    Redz, kā: vienu aiznesa, nu atlidojis pēc otra… Ko tur, ne mana cūka, ne mana druva! . .. Izprecināja velns žīdu, — dzirnavnieks dabūja pūru; tagad precina dzirnavnieku, bet pūrs — man. Kam ar zaldāts nekalpo, ne par vienu nebēdā. Ieņemtā nauda manās rokās — varu gan arī pats ķerties pie darba. Tagad vairs nebūs Harko Tregubenko, bet Haritons Ivanovičs Tregubovs. Tikai es nebūšu muļķis: naktī mani ne ar kādiem labumiem neatvilinās uz dambja . . .

Un sāka kāpt kalnā.

Dzirnavnieks paskatījās visapkārt: kas viņam tagad palīdzēs? Nav neviena. Ceļš satumsis, purvā kurkst miegaina varde, un meldros nikni bauro dumpis… Bet mēness tikai ar acs maliņu raudzījās aiz meža: «Kas gan tagad notiks ar dzirnavnieku Filipu? …»

Paskatījās, pamirkšķināja un nogāja aiz meža …

Bet uz dambja stāv velns un smej, vēderu turēdams. No šiem smiekliem vecās dzirnavas tā drebēja, ka pa spraugām sāka putēt miltu putekļi, mežā pamodās visi meža, bet ūdenī — ūdens mošķi, sāka skraidīt, kā ēnas pacēlās no meža, rēgojās virs ūdens kā blāva dūmaka; sakustējās arī atvars, kūpēt kūpēja balta migla, un pa ūdens līmeni no atvara uz visām pusēm sāka klīst loki. Dzirnavnieks paskatījās un pamira: no ūdens uz viņu raugās zila seja ar žulgām, stingām acīm, un tikai garās ūsas kustas kā ūdens tarakanam. Mats matā tāds kā tēvocis Omeļko peld laukā no atvara tieši uz kļavām…

Zīds Jankelis jau sen bija klusām aizzadzies uz dambi, pacēlis apģērbu, ko velns bija nometis, un, aizšmaucis zem kļavām, uz ātru roku sēja paunu. Viņš vairs nerunā par zaudējumiem; un es jums teikšu, te katru cilvēku pārņemtu bailes. Kam gan vairs prātā zaudējumi! … Viņš pārmeta paunu pār plecu un lēnām aizšļūca pa teku aiz dzirnavām uz kalnu, pakaļ citiem …

Arī dzirnavnieks devās uz savām dzirnavām, — kaut ieslēgsies un pamodinās melderzelli. Tikko iznāca no kļavu apakšas, velns klāt. Filips prom aiz durvīm, kambarītī iekšā, ātri iededzināja uguni, lai nebūtu tik baigi, nokrita uz grīdas un sāka visā galvā vaimanāt, — iedomājieties tik! — gluži tā kā žīdi savā skolā . . .

Bet velns jau riņķu riņķiem lido virs jumta, bāž pie loga savu ziņkārīgo purnu un ar spārnu sit pa rūti — nezina, kur iespraukties, lai sakamptu savu gardo kumosu …

Pēkšņi — bladāc . . . Kaut kas atsitās pret grīdu, it kā būtu nokritis pamatīgs kaķis. Sasodītais ielaidās pa skursteni, triecās pret zemi, pielēca kājās.. . Un dzirnavnieks jau jūt — velns sēž tam mugurā un izlaiž nagus.

Kur nu vairs spruksi! . . .

Bladāc atkal… tumšs metas gar acīm, dzirnavnieks tiek vilkts pa tumšu un šauru vietu; māla gabali birst zemē, paceļas sodrēju mākonis un pēkšņi. .. Jau skurstenis ir apakšā līdz ar visu dzirnavu jumtu, kas kļūst aizvien mazāks un mazāks, it kā ir dzirnavas, ir dambis, ir kļavas un atvars kristu kaut kur bezdibenī.. . Bet klusajā dzirnavu dīķī, kas lejā guļ gluds, gluži kā šķīvī redzamas apgāztas debesis, un zvaigznes klusi mirgo kā vienmēr . . . Un dzirnavnieks vēl redz: tajā zilajā dziļumā, aizsegdams zvaigznes, lido tāds kā vanags, tad kā vārna, tad kā zvirbulis, bet, rau, nu jau kā liela muša.

«Viņš taču mani tik augstu jau uznesis,» dzirnavnieks domāja. «Te tev nu bija, Filipko, ir ienākumi, ir bagātība, ir dzertuves, ir greznība. Vai tur nav nevienas kristītas dvēseles, kas uzsauktu: «Met zemē, tas mans!» »

Nē, neviens! Taisni zem viņa dus dzirnavas, un tikai no atvara raugās noslīkušā tēvoča Omeļko milzīgais, ūsainais mūlis ar stiklainām acīm un klusi smejas, un kustina ūsas …

Tālāk kalnā kāpj žīds, salīcis zem smagā, baltā saiņa. Pušķainā stāv Harko un, aizsedzis acis ar roku, skatās debesīs. Ehē, tas ne domāt nedomā glābt saimnieku, jo viss dzertuves ieņēmums palika viņam.

Lūk, izkliedētais meiču bariņš jau aizsteidzies garām Opanasam Neskorijam un tā vēršiem. Meičas joņo kā negudras, bet Ņeskorijs, kaut arī gulēdams vezumā, skatās taisni debesīs, un, kaut arī viņam ir laba sirds, taču acis aizmiglojis degvīns un mēle stīva kā bluķis . . . Nav neviena, neviena paša, kas uzsauktu: «Met zemē, tas mans!»

Un raugi, tur arī ciems. Tur aizslēgtā dzertuve, dusošās mājas, dārziņi; tur arī augstās papeles un atraitnes mazā būdiņa. Uz apbēruma mājas priekšā sēž vecā Prisja ar meitu un apkampušās raud . . Kāpēc gan viņas raud? Vai ne tādēļ, ka rīt dzirnavnieks tās padzīs no tēva

mājām?

Dzirnavniekam sažņaudzās sirds. Ek, lai kaut šīs nepiemin mani ar ļaunu! Saņēma dūšu un uzsauca:

—    Jel neraudi, Gaļa, neraudi, grūtdiene! Es jums atlaižu parādu ar visiem procentiem … Ai, man iet Jauni, sliktāk nekā jums: nešķīstais mani nes prom kā zirneklis mazu mušiņu …

Redzams, jūtīga ir meitenes sirds .. . Vai kāds maz var sadzirdēt tik lielā attālumā, bet Gaļa tomēr nodrebēja un pacēla uz augšu savas melnās, saraudātās acis.

—    Ardievu, jūs brūnās actiņas, — dzirnavnieks nopūšas un pēkšņi redz: meitene ķer sev pie krūtīm — un kā atņem elpu un kā sauc:

—   Met zemē, nolādētais velns! Met zemē, tas mans!

Tikpat kā sprigulis ar lielu atvēzienu būtu cirtis velnam pa ausīm: tas saraujas, atlaiž nagus vaļā, un Filips kā spalviņa trauc lejup, valstīdamies no vieniem sāniem uz otriem.

Lido, bet velns kā akmens tam pakaļ. Tiklīdz pielaižas un saķer dzirnavnieku, tā Gaļa atkal:

—    Met zemē, nolādētais, tas mans!

Šis palaiž, un dzirnavnieks atkal lido, un tā tas iet trīs reizes, bet lejā jau dumbrājs (purvs), kas atrodas starp ciemu un dzirnavām, plešas aizvien platāks un platāks.

Baukš! Dzirnavnieks ar joni atsitās pret mīksto dumbrāju, tā ka viss muklājs salīgojās kā uz atsperēm un atkal pasvieda dzirnavnieku pāris asu gaisā. Nokrita atkal, uz līdzenas vietas uzlēca kājās un klupdams krizdams, pāri guļošajam melderzellim, tikko neizgāzis durvis ar visām eņģēm, teciņus jož basām kājām no kalna lejup . . . Skrien un lāgiem tik iebļaujas, — viņam vēl aizvien liekas, ka teju teju atkal uzklups velns.

Aizskrēja līdz pēdējai mājai un pārlidoja pār žogu, un pa durvīm iekšā, un apstājās atraitnes istabas vidū, un tikai te atjēdzās:

—   Te nu es esmu pie jums, paldies dievam!

xii

Iedomājieties tik, labie ļautiņi, kādu joku izdarīja: rīta agrumā, saule vēl tik taisās lēkt, govis vēl nav izlaistas, bet viņš bez cepures, kailu galvu un bez zābakiem, basām kājām, puspliks iedrāzās istabā pie atraitnes, kurai ir jauna meita! E, kas tur nu liels, ka bez cepures: paldies dievam, ka vēl ko citu nebija pa ceļam nozaudējis, tad jau uz visiem laikiem būtu apkaunojis nabaga sievietes!… Un vēl saka: «Paldies dievam! Te nu es esmu pie jums.»

Vecā rokas vien sasita. Bet Gaļa vienā kreklā nolēca no lāviņas, aši uzrāva brunčus un priekšautu un pie dzirnavnieka klāt:

—    Ko tu te gribi, ļaundari? Vai apdzēries esi — nevari atrast savu māju un šitāds ielauzies pie mums, ko?

Bet dzirnavnieks stāv tās priekšā, skatās mīlīgi, kaut arī mazliet iepletis acis, un saka: — Nu, sit man, cik tev tīk!

Un viņa tam deva — vienreiz!

—    Sit vēl!

Deva otrreiz.

—    Lūk, tā! Varbūt vēl?

Deva arī trešoreiz. Bet te ierauga, ka viņam tas nekas, stāv un skatās mīlīgām acīm; tad viņa sasita rokas un sāka raudāt.

—    Ai tu mana ļaunā diena, kas mani, nabaga bāreni, aizstāvēs! . . . Ai, kas gan tas par cilvēku! Viņam nepietiek, ka mani apkrāpis, ka turku ticībā gribēja ievilināt, bet viņš vēl ceļ man, bārenei, neslavu, apkauno visa ciema priekšā. Bet tagad paraugieties uz viņu, labie ļaudis: es jau trīs reizes tam iesitu, tomēr viņš vēl nekustas no vietas. Ai, ko lai es ar tādu cilvēku iesāku, pamāciet mani! Es jau vairs nezinu…

Bet dzirnavnieks jautā:

—   Nu, vai tu vēl man sitīsi vai ne, saki tieši! Ja nesitīsi, tad apsēdīšos uz sola — esmu noguris.

Gaļai jau atkal sāka celties roka, bet vecā pirmā atģidās, ka te kaut kas nav kārtībā, un teica meitai:

—    Pagaidi, meitiņ! Kā tu tā, neko labi nepavaicājusi, ļauj rokām vaļu un pliķē svešuvaigu. Vai neredzi, ka puisim izkritusi skrūvīte (sajucis prātā)? Bet teic, nelaimīgais, no kurienes tu te atkūlies un tad vēl saki: «Paldies dievam! Te nu es esmu pie jums!» — tev taču te nekā nevajag …

Dzirnavnieks berzēja acis un teica:

—    Krustmāmiņ, pasakiet jūs man pēc sirdsapziņas: vai es sapņoju vai staigāju pa pasauli? Un vai no vakardienas vakara ir pagājusi viena nakts vai vesels gads, un vai pie jums es atnācu no savām dzirnavām vai nokritu no debesīm?

—    Pti tu! Pārmet nu, cilvēk, krustu ar kreiso roku! Ko tu tur tādu pļāpā, ko? Redzams, tev rādījies sapnī.

—    Nezinu, mīļo māt, nezinu, pats vairs neko nezinu …

Atsēdās uz sola pie loga, paskatījās laukā, redz — gar māju pa dzestro āru kuļas krodzinieks Jankelis ar milzīgu paunu uz muguras. Dzirnavnieks ar vienu rāvienu uzlēca kājās, rāda pa logu un saka sievietēm:

—    Kas tur iet, ko?

—    Tas taču mūsu Jankelis.

—    Un ko viņš nes?

—    Paunu no pilsētas.

—     Kā tad jūs sakāt, ka man esot sapnī rādījies? Bet žīds taču arī pārnāca atpakaļ. Es viņu nupat redzēju pie dzirnavām ar šo pašu paunu.

—    Un kādēļ tad lai viņš nenāktu atpakaļ?

—    Bet viņu taču pērn aizstiepa velns — Kampējs.

Nu, vārdu sakot, te bija daudz brīnumu, kad dzirnavnieks sāka stāstīt visu, kas ar viņu atgadījies. Bet pa to starpu pretī mājai uz ielas jau sāka pulcēties ļaudis, skatīties pa logiem iekšā un tenkot:

—     Redz, — saka, — tas tik ir joks, tas gan ir joks: dzirnavnieks kailu galvu, puspliks, bez zābakiem un bez cepures taisni pāri tīrumam kā plēsts atskrēja pie atraitnes un tagad sēž istabā.

—    Ei, pasaki tu mums, labais cilvēk, pie kā tu, tik grezni saposies, skrien, pie vecās Prisjas jebšu varbūt pie jaunās Gaļas? …

Nu, tagad, es domāju, jūs jau paši esat nopratuši, ka velti palaist tādu slavu par nabaga meiteni nevar. Dzirnavniekam vajadzēja apprecēties. Un pats Filips man ne reizi vien atzinās, ka atraitnes Gaļu vienmēr mīlējis, bet pēc tās nakts, kad pabijis nelabā nagos un Gaļa viņu atbrīvojusi, tā kļuvusi viņam tik tīkama, ka neviens pat ar koku nevarētu vairs viņu no tās aizdzīt.

Viņi abi tagad dzīvo dzirnavās, un tiem jau ir pulciņš bērnu. Bet par dzertuvi dzirnavnieks vairs nedomā un procentus neņem. Bet, ja dažkārt kāds viņa klātbūtnē sāk spriest, ka žīds Jankelis jāaiztriec no ciema pie velna, viņš tikai atmet ar roku.

—     Bet kas būs ar dzertuvi, — viņš tādam cilvēkam jautā, — kā jūs domājat, vai tā paliks?

—    Dzertuve paliks, — kur tad lai to liek?

—    Bet kas tajā tirgos? … Taču ne jūs?

—    Kas tur liels, varētu arī es pamēģināt.. .

Tad dzirnavnieks tikai iesvilpās.

Jā, tad, lūk, ko piedzīvojis dzirnavnieks — tas ir tāds notikums, ka vēl līdz šim laikam netieku gudrs: vai tas viss bijis vai nemaz nav bijis. Ja sacītu — muldēšana, tad jāatzīst, ka dzirnavnieks nav tas cilvēks, kas muldētu. Bez tam arī melderzellis Gavrilo vēl dzīvo dzirnavās un, kaut pats atzīstas, ka tajā naktī bijis stipri piedzēries, tomēr labi atceras, ka dzirnavnieks viņam atvēris durvis, un Gavrilo vēl ievērojis, ka saimniekam seja bijusi baltāka par miltiem. Un

Jankelis pārnācis rītausmā, un Opanass pārbraucis mājās basām kājām un piedzēries … Tātad pa sapņiem vien to visu dzirnavnieks nav redzējis.

Nu, bet ja apsveram tā: kā gan tas varēja būt, ja tam visam vajadzīgs vesels gads, bet dzirnavnieks jau otrā rītā basām kājām atskrēja pie Gajas …

Ek, es domāju, labāk šo lietu neiztirzāt. Vai tas tā bija vai nebija, es tikai teikšu jums tā: varbūt jums kaut kur ir pazīstams dzirnavnieks, kaut vai arī ne dzirnavnieks, bet tāds cilvēks, kam ir divas dzertuves .. Un varbūt lamā žīdus, bet pats plēš ļaudis kā liepu lūkus, tad izlasiet jūs tam savam paziņam šo stāstu priekšā. Es jums galvoju, pārbaudīta lieta, varbūt viņš savu veikalu nepametīs, bet glāzi degvīna gan jums pasniegs un kaut šoreiz neatšķaidīs ar ūdeni.

Ir arī tādi cilvēki (tā arī pieredzēta lieta), kas, noklausījušies šo stāstu, sāks tevi apriet kā suņi. Tādiem es, re, ko saku: rejiet, suņi, cik tīk, bet tikai es jums no tiesas ieteikšu, — piesargieties, lai jum* tā negadītos kā dzirnavniekam …

Jo, redziet, tādēļ, ka Jaun-Kamenkas ļaudis pēc tam ne reizi vien vēl redzējuši to pašu velnu: kopš tā laika, kad pamēģinājis pakampt dzirnavnieku, tas vairs negribot atgriezties uz savām mājām bez laba laupījuma … Lido kā noklīdis putns un aizvien vēl izlūko . . .

Tad, lūk, labie ļaudis, mazliet piesargieties, lai jums negadītos kas nelabs …

Un nu dzīvojiet veseli! Ja kaut kas nav tā pastāstīts, kā jums gribētos, — neņemiet man, vienkāršam cilvēkam, to ļaunā!

UPE PALO

(Skices no ceļojuma albuma) I

Pamodies ilgi nevarēju apjēgt, kur esmu.

Pār mani pletās zila debess, kur lēni peldēja un gaisa zaigojošs mākonis. Atgāzis mazliet galvu, es augšā varēju redzēt tumšu koka baznīciņu, kas aiz zaļajiem kokiem naivi raudzījās manī no augstās kraujas. Pa labi, dažas asis no manis, atradās kāda nepazīstama būda, pa kreisi — pelēks, rupji tēsts stabs ar platu dēļu jumtu, ar bundžu un dēlīti, uz kura bija rakstīts:

Ziedojiet, garāmgājēji, tā kunga zvanam.

Bet man pie pašām kājām skalojās upe.

Sie šļaksti mani arī pamodināja no saldā miega. Jau sen tie, satraucoši čukstēdami, lauzās manā apziņā kā glāstoša, bet reizē

nesaudzīga balss, kas rītausmā modina neizbēgamajai darba dienai. Bet celties tā negribas …

Es atkal aizvēru acis, lai nekustoties sev noskaidrotu to, kā esmu nokļuvis šeit, zem klajām debesīm, šļakstošas upes krastā, kaimiņos šai būdai un šim stabam ar vientiesīgo uzrunu garāmgājējiem.

Pamazām manā prātā ataust pēdējie notikumi. Pirms tam diennakti es biju pavadījis «Svētā ezera» krastā pie neredzamās pilsētas Kitežas, grūstoties starp ļaudīm, klausoties aklo ubagu šņākulīgā dziedāšanā, apstājoties pie improvizētiem altariem zem kupliem kokiem, kur bezpriesternieki, dažādu sektu vecticībnieku mūki un mūķenes noturēja savus dievvārdus, kamēr citās vietās blīvos ļaužu pulciņos kūsāja kaislīgi reliģiozi strīdi. Cauru nakti es nostāvēju kājās, iespiests blīvajā pūlī pie veca lūgšanu namiņa.

Es atcerējos misionārā un divu garīdznieku nogurušās sejas, grāmatu kaudzes uz pults, vaska sveču ugunis, ar kuru palīdzību strīdnieki meklēja vajadzīgos tekstus biezos foliantos, atcerējos vecticībnieku un «baznīcnieku» satrauktās sejas, kuri ar daudzbalsīgu runāšanu saņēma katru veiksmīgu iebildumu. Atcerējos veco lūgšanu namiņu ar atvērtām durvīm, pa kurām bija redzamas dzeltenas uguntiņas pie svētbildēm, kamēr pie zilajām debesīm lēni peldēja gaišs mēness ir pār lūgšanu namiņu, ir pār tumšajiem, mierīgi čukstošajiem kokiem. Rītausmā es ar pūlēm izspraucos cauri burzmai brīvībā un noguris, smagu galvu no šo strīdu neauglīgās scholastikas un sirdi, kas sažņaudzās no neapzinātām skumjām un vilšanās, nopakaļus izklīstošo dievlūdzēju virknēm kūlos pa lauku ceļiem uz tālumā zilgmojošo Pievetlugas mežu pusi. Smagas, bēdīgus iespaidus es aiznesu no «Svētā ezera» krastiem, no neredzamās pilsētas, ko tauta tik kaislīgi meklēja … It kā smacīgā kapu velvē dziestošās svētbildes lampiņas blāvajā gaismā es būtu pavadījis visu šo bezmiega nakti, klausoties, kā kaut kur aiz sienas kāds vienmuļā balsī skaita kapa lūgšanu uz mūžu aizmigušajai tautas domai.

Saule jau bija pacēlusies pār mežu un Vetlugas ūdeņiem, kad, nogājis pa meža takām kādas 15 verstis, iznācu pie upes un tūliņ nokritu smiltīs kā beigts aiz noguruma un pie ezera pārciestajiem skarbajiem iespaidiem.

Nojēdzis, ka esmu jau tālu no visa tā, es mundri nokratīju miega atliekas un piecēlos no savas smilšu guļas.

n

Draudzīgie upes čuksti bija man izdarījuši īstu pakalpojumu. Kad pirms trim stundām es nolikos krastā, gaidot Vetlugas tvaikoni, ūdens bija tālu, aiz vecas laivas, kas, apgāzta uz mutes, gulēja krastā: tagad to jau cilāja un šūpoja paisums. Visa upe kaut kur steidzās, putoja visā savā platumā un šļakstēja jau gandrīz man pie pašām kājām. Vēl pusstunda, — ja mans miegs būtu drusku cietāks, un ari es atrastos ūdenī kā šī apgāztā laiva.

Vetluga acīm redzot sākusi palot. Pirms dažām dienām lija stiprs lietus, tagad no meža biezokņiem gāzās ūdeņi, upe cēlās, applūdinot savus jautros, zaļos krastus. Draiskulīgas straumes skrēja, sadūrās, griezās, savijās virpulī, atkal atvijās un atkal skrēja tālāk, tādēļ pa visu upi, cits citu dzenādami, trauca dzeltenbalti putu gabali. Gar krastiem ūdens apņemtie zaļie dadži stiepās no tā ārā, nemierīgi vēcinādami vēl nenogrimušās galotnes, kamēr dažu soļu atstatumā, lielā dziļumā, ir dadzis, ir māllēpene, ir visa zaļā saime jau stāvēja padevīgi un klusi… Vītolāja jaunaudze ar zaļiem noslīgušiem zariem drebēja, vilnīšu ņlrbas skarta.

Viņā krastā jautri kuploja kārkli, jauns ozolu mežiņš un baltie vītoli. Aiz tiem iezīmējās tumšo egļu robainā svītra; tālāk cēlās skaistās melnās papeles un diženās priedes. Kādā vietā izcirtumā baltoja dēļu grēdas, svaigi baļķi un guļbūve, bet dažas asis tālāk rēgojās nogrimušas celtuves laipas virsa … Un visa šī mierīgā ainava manu acu priekšā it kā atdzīvojās, pildoties trakulīgās upes šalkām, šļakstiem un zvaņām. Šļakstījās nerātnās straumes kuģojamā joslā, skanēja vilnīšu ņirba gar vecās laivas malu, un šalkoja visa upe no nemitīgi plīstošiem kupliem putu gabaliem jeb, kā tos pie Vetlugas sauc, upes «ziediem».

Un man likās, ka visu to es esmu jau kādreiz redzējis, ka tas viss ir tik mīļš, tuvs, pazīstams: upe ar kupli noaugušiem krastiem un vienkārša lauku baznīciņa uz kraujas, un būda, un pat aicinājums ziedot «tā kunga zvanam», kas ar tik naivu ķeburainu rakstu raudzījās no staba …

Tas viss jau kādreiz ir bijis, Tik neatminos vairs, kad …

neviļus nāca prātā dzejnieka vārdi.

III

— Es skatos, brālīt, upe tevi pavisam apšļāks. Te gāju uz mājām. Nāku atpakaļ un pats domāju: laikam manu ceļavīru Vetluga jau applūdinājusi. Cieši gan esi gulējis, labais cilvēk!

Runā pusmūža cilvēks, sēdēdams pie būdas uz sola, un arī viņa balss skaņas ir kaut kā tīkami pazīstamas. Zemā krūšu balss mazliet piesmakuši, it kā no stiprām paģirām, bet tajā sadzirdamas tikpat nemākslotas un naivas skaņas kā šī baznīca, šis stabs un uzraksts pie staba.

Un ko tik nedara, paskaties taču, ko tik visu nedara tā mūsu Vetluga . . . Ak tu! Tīrais posts un negals .. .

Tas ir pārcēlājs Tjuļins. Viņš sēž pie savas būdas, galvu nodūris un pavisam sašļucis. Mugurā viņam netīrs katūna krekls un strīpainas trinīša bikses kājās. Basajās kājās uzmaukti veci nomīti zābaki. Seja jauneklīga, gandrīz bez bārdas un ūsām, izteiksmīgiem vaibstiem, kuros ļoti skaidri izceļas īpatnējais vetludziešu veidojums, bet tagad bez tam vēl redzams labsirdīga, taču garīgi nomākta cilvēka koncentrētais drūmums …

—    Aiznesīs man to laivu… — viņš saka, nekustoties un ar lietpratēja aci apsverot stāvokli. — Katrā ziņā aizraus.

—   Tev taču, — es saku staipīdamies, — vajadzētu to izvilkt malā.

—   Kā nu nevajag. Bez vilkšanas jau neiztiks. Palūk, ko dara, palūk, palūk … N-nu!

Laiva nodreb, paceļas, konvulsivi noraustās un atkal nevarīgi noguļas pa vecam.

—    Tju-u-ļi-in! — no otra krasta atskan kāda ceļinieka aicinošs sauciens. Izcirtumā pie nobrauktuves uz upi redzams mazs mazs zirdziņš, un mazs zemnieks, nokāpis pie paša ūdens, izmisīgi māj ar rokām un kliedz vissmalkākā falsetā:

—    Tju-u-u-ļi-in! …

Tjuļins joprojām tikpat drūmi skatās uz drebošo laivu un krata galvu.

—    Palūk, palūk tik — atkal! … Bet vakar vēl, paskat tik, ūdens nebija ne līdz laipām … Pielūko, ko vēl pa nakti neizdarīs. Uz postu nebēdnīga upele! Kad sāk palot, tad tik palo, ak tu manu brālīt…

—    Tju-u-u-ļi-in, celies pāri! — otrā krastā skan un apraujas ceļinieka balss, bet uz Tjuļinu šis aicinājums neatstāj ne mazākā iespaida. It kā šisizmisīgais kliedziens būtu tikpat ikdienišķs upes piederums kā rotaļīgie ņirbas šļaksti, koku šalkoņa un upes «ziedu» čauksti.

— Tur taču tevi sauc! — es saku Tjuļinam.

—    Sauc gan, — viņš mierīgi atbild tādā pašā filozofiski objektivā balsī, kā runāja par laivu un upes nedarbiem. — Ivanko, ei, Ivanko! Ivanko-o-o!

Ivanko, gadus desmit vecs gaišmatains zēns, kraujas pakājē rok tārpus un tēva saucienam pievērš tikpat maz uzmanības kā tas zemnieka kliedzieniem no viņa krasta.

Tai brīdī no baznīcas pa stāvo taku kāpj lejā sieviete ar bērnu uz rokas. Līdz galvai lupatās ievīstītais bērns brēc. Otrs — gadus piecus veca meitenīte — ķerdamās mātes svārkos, tek blakām. Seja sievietei noraizējusies un nikna. Tjuļins uzreiz kļūst vēl drūmāks un nopietnāks.

—    Sievišķis nāk, — viņš saka man, skatīdamies uz otru pusi.

—   Nu! — sieviete nikni saka, pienākot Tjuļinam cieši klāt un raugoties uz to ar nicinošu un nopietnu skatienu. Attiecības, ki var manīt, izveidojušās jau sen: man ir skaidrs, ka bezrūpīgais Tjuļins un noraizējusies, nogurusi sieviete ar diviem bērniem ir divd ; karojošas

puses.

—    Ko te vēl nuini? Ko tu, sievišķi, gribi? — jautā Tjuļins.

—   Ko citu, vēl prasa . . . Dod laivu! Šķiet, pāri jau es nevaru pariet, citādi taču ar tevi, tādu putrotāju, nerunātu …

—   Nu-nu! — sašutis atbild pārcēlājs. — Cik varena atnākusi. Izrunājies…

—    Kāpēc lai es neizrunātos! Acis aizpampušas … Ko gan tā obščina, tie mūsu žūpas, īsti skatās, sen jau tevi, piedzērušo nelieti, vajadzētu padzīt no pārceltuves. Dzirdi, dod šurp laivu!

— Laivu? E kur puika tevi pārraus pāri… Ivanko, ei, Ivanko, vai dzirdi? Ivanko-o! … Es tūliņ tam bezgodim ar rīksti uzšaušu. Paklau, ceļavīr! …

Tjuļins pagriezās pret mani.

—    Nu gan tu man, ceļavīr, do' šu' la-a-bu rīksti!

Un viņš ar smagu piepūli izliekas, ka grib piecelties. Ivanko acumirklī metas laivā un tver airus.

—   No viņas divas kapeikas. Skuķi tāpat! — Tjuļins laiski komandē un atkal griežas pie manis:

—   Tavu postu: galvu plēš pušu.

—   Tju-u-ļi-in! — vaid atkal pretējais krasts. — Cel-tu-uvi!

—   Tēte, ek tēte! Prāmi sauc, vei, — saka Ivanko, kuram acīm redzot radusies cerība, ka atbrīvosies no pienākuma vest sievieti.

—    Dzirdu. Sen jau sauc, — Tjuļins mierīgi apstiprina. — Aprunājies tur. Varbūt viņam nemaz nevajag . .. Varbūt nemaz nebrauks . .. No kā gan to galvu tā plēš? — viņš atkal griežas pie manis aizkustinošas paļāvības pilnā balsī.

Cēloni uzminēt nav grūti: no nabaga Tjuļina nāk degvīna smaka gluži kā no pusstopa, un pat līdz manim, divu asu atstatumā, laiku pa laikam atplūst spirta dvingas asās strāvas, sajaukdamās ar upes un krastmalas zaļumu smaržu.

—    Ja vēl būtu dzēris, — Tjujins domīgi saka, — bet taču nedzēru.

Viņa galva noslīgst vēl zemāk.

—    Sen jau nedzeru . . . Pieņemsim, vakar iedzēru.. .

Un Tjuļins atkal iegrimst dziļās domās.

—   Ja būtu daudz… Pieņemsim, es vakar krietni iemetu.. . Tad šodien taču neesmu dzēris!

—   Tad tas tev droši vien no paģirām, — es mēģinu viņu izvest uz īstā ceļa.

Tjuļins skatās manī īlgi, nopietni un ārkārtīgi domīgi. Minējums acīm redzot viņam neliekas bez pamata.

—    Ja nu varbūt tikai no šitā. Šodien taču es dzēru maz.

Kamēr Tjuļins tādā veidā lēni, pa moku pilnu, bet toties pareizu ceļu nonāca pie savu ciešanu īstā cēloņa, zemnieks viņā krastā bija galīgi zaudējis balsi.

—    Tju-u-u… — tikko dzirdami atlidoja no turienes pāri upes straumju šalkoņai.

—    Ja nu varbūt tikai no šitā. To tu, brālīt, laikam pareizi pateici. Dzeru to sīvo, loku, brālīt, loku…

iv

Pa to starpu veltīgi izkliedzies, zemnieks apklust un, atstājis zirgu ar ratiem viņā krastā, pārceļas ar Ivanko pie mums, lai personīgi aprunātos. Man par izbrīnu viņš vissirsnīgākā kārtā sasveicinās ar Tjuļinu un atsēžas tam līdzās uz sola. Viņš ir ievērojami vecāks par Tjuļinu, viņam ir sirma bārda, zilas, izbalējušas acis kā Tjuļinam, galvā cepure kā griķu rausis, bet sejā kaut kur ap muti iegūlis tas pats vetludziešu vaibsts.

—    Vai mocies? — viņš jautā pārcēlājam gandrīz ar satirisku smaidu.

—    Galvu, brālīt, plēš pušu. Un no kā gan?

—    Dzer mazāk sīvo.

—    Ja nu varbūt tikai no šitā. Arī ceļavīrs to pašu saka.

—    Laivu tev, palūk, aiznesīs.

—    Kā lai neaiznes. Skaidrs, ka aiznesīs.

Abi kādu laiku skatās, kā dreb apgāztā laiva, gluži kā agonijā.

—    Dod prāmi, ko — jābrauc.

—    Vai tev maz jābrauc? Laikam uz Krasichu žūpot? …

—    Tu pats esi piežūpojies . ..

—    Iedzēru gan. Galvu plēš pušu, posts vien ir! Bet tu varbūt labāk nebrauc.

—   Tāds kā ērms! Man taču tur meita izprecēta. Lūdza pa svētkiem ciemos. Un sieva arī ir līdz.

—   Ja nu sieva, tad gan vaļā netiksi, redzams, jābrauc vien būs. E-ek, kāršu nav.

—    Kā nav? Ko velti mels? E kur ir kārtis!

—    īsas. Vajadzīgas divdesmit sprīžu garas. Pats gan redzi: Vetluga kāpj ārā no krastiem.

—    Ko tad tu, ērms, neapgādāji kārtis, ja redzi, ka pārplūst. Ivanko, aizjoz pec kārtīm, puikiņl

—    Labāk būtu gājis pats, — Tjuļins saka, — smagas taču.

—    Ej tu — tava darīšana.

—    Man jau nav jābrauc, bet tevi

Un abi zemnieki un Ivanko kā trešais mierīgi paliek uz vietas.

—    Nu es to nelieti nomizošu ar rīksti… — atkal saka Tjuļins, vēlreiz izdarot kaut ko līdzīgu piecelšanās mēģinājumam. — Ceļavīri Dod šu' rīksti…

Ivanko, skaļi, šņākulīgi brēkdams, pieceļas un sīkiem rikšiem skrien pret kalnu uz ciemu.

—    Neatnesīs, — saka zemnieks.

—    Ir jau gan smagas! — Tjuļins apstiprina.

—    Tu būtu kaut pretī pagājis, — ieteic zemnieks, skatoties uz Ivanko piepūli, kurš kā skudra parādās krastmalas virsotnē ar garām kārtīm.

—    Gribēju jau tev teikt: paej gan pretī.

Abi sēž un skatās.

—    Jevstigne-e-j! Celies pāri!… — no tās puses atskan griezīga un žultaina sievietes balss.

—    Sieva sauc, — saka zemnieks ar zināmu nemieru.

Tjuļins joprojām saglabā vienaldzību: sieva tālu.

—    Bet ja nu man zirgs noraujas un puiku ar sievu apdauza … — Jevstignejs iesakās.

—    Vai zirgs ir tramīgs?

—   Tīrais negals.

—    Nu, tad jau nu gan var sadauzīties. Bet tu, paklausies, labāk būtu griezies atpakaļ. Ko tu brauksi, kāda vajadzība?

—    Ak tu ērms! Vai tad neredzi: esmu saposies ar sievu. Kā tad var nebraukt?

Ivanko, pēdējos spēkus zaudēdams, beidzot atvelk kārtis un stenēdams nosviež tās krastā. Viss gatavs. Tjuļinam nākas ķerties pie darba.

—    Ei, ceļavīri — viņš savādi atzinīgā vejdā griežas pie manis. — Nu, paklau, nāc arī tu ar mums uz prāmja! Areče, mūsu upe jau pārāk draiskulīga.

Mēs visi uzkāpām uz čīkstošā dēļu prāmja; Tjuļins nāca pēdējais. Acīm redzot viņš vēl brītiņu pārdomāja, padodamies kārdinājumam: vai nepietiek ļaužu arī bez viņa. Taču tomēr uznāca, smagi brizdams pa ūdeni, tad dziļās skumjās paskatījās uz mietiem, ap kuriem bija uzmestas virves, un teica, ar klusu pārmetumu griežoties kopīgi pie visiem:

—    E-ek! Virves, neviens taču neatraisīja virves. N-nu!

—    Tu taču, Tjuļin, pēdējais uzkāpi uz prāmja. Tev arī vajadzēja atraisīt, — es protestēju.

Viņš neatbild, varbūt netieši atzīdams, ka šī piezīme ir taisnīga, un tikpat laiski, ar tām pašām bezcerīgajām skumjām iekāpj ūdenī, lai atraisītu virves.

Prāmis iečīkstējās, salīgojās un aizpeldēja no krasta. Pārceltuves būda, apgāztā laiva, uzkalniņš ar baznīcu pēkšņi, it kā nezināma spēka tverti, trauca no mums prom, bet krasta izcilnis ar applūdināto vītolu lidoja mums pretim. Tjuļins paskatījās uz vīdošo krastu, pakasīja savu biezo matu ērkuli un beidza stumties ar kārti.

—    Palūk, kā nes.

—    Nes gan, — atbildēja zemnieks, ar jūtamu piepūli uzguldamies mietam ar labo plecu.

—    Strauji nes.

—    Ko tad tu stāvi? Kāpēc nestumies?

—    Ej pastum. No kreisās malas vairs nesniedz.

—    Nu?

—   Tā, redz, iri

Zemnieks nikni grūda kārti un tikko neiegāzās ūdenī, — viņa miets arī nesniedza dibenu. Viņš apstājās un izteiksmīgi sacīja:

—   Tu esi nelietis, Tjuļin!

—    Pats esi nelietis! Kādēļ sunīties?

—    Par ko tev nauda samaksāta, nekrietnais ķēms?

—    Runā vien!

—    Kādēļ garas kārtis neiegādājies?

—    Ir iegādātas.

—    Bet kādēļ tagad to nav?

—    Mājās ir. Vai tad puika spēj atvilkt… divdesmit sprīžu garas?

—    Saku: tu esi nekrietns cilvēks.

—    Nu-nu! Vai vēl ko nepateiksi? Parunāsimies vien!

Tjuļina miers, redzams, nomierina sašutušo Jevstigneju. Viņš noņem savu griķu rausi un kasa galvu.

—    Kurp tad mēs tagadiņ dosimies? Pie Kuzmas Demjana uz KuzmoDemjansku) aizpeldēsim, vai? …

v

Tiešām nebēdnīgā straume, it kā jokodamās un zobodamās par mūsu prāmi, nes neveiklo ierīci aizvien tālāk un tālāk. Visapkārt traukdamas, mums garām skrien, plīst un burbuļo upes ziedu pikas. Gar acīm pazib zemes izcilnis ar applūdināto vītolu un paliek aizmugurē. Tālu aiz mums paliek izcirtums ar jauno mājiņu no svaigiem baļķiem, ar mazajiem ratiem, kas tagad kļuvuši vēl mazāki, un ar sievieti, kas tagad stāv pašā krastmalā, kaut ko kliedz un māj ar rokām.

Kurp tad mēs tagadiņ dosimies? Ek, posts, tiešām posts, — bez cerīgi raugoties sievā, saka Jevstignejs.

Stāvoklis tiešām diezgan kritisks. Kārts aiziet dziļumā, neķerot, tas ir, neskarot dibenu.

Tjuļins, nepievēršot uzmanību Jevstigneja gaudām, nikni raugās upē. Viņam briesmas ir vislielākās, jo katrā ziņā nāksies prāmi dzīt atpakaļ pret straumi. Var redzēt, viņš saņēmies, viņa skatiens kļūst saprātīgāks, stingrāks.

—    Ivanko, turi pa teci! — viņš komandē dēlu.

Zēns šoreiz ātri izpilda pavēli.

—    Sēdies pie airiem, Jevstignej!

—    Bet vai tev maz airi ir? — tas šaubās.

—    Parunājies ar mani!

Šoreiz Tjuļina vārdi skan tik stingri, ka Jevstignejs padevīgi nokāp i no grīdas un ķeras pie airiem, kas, kā izrādās, gulējuši laivas dibenā.

—    Ceļavīr, lien ari tu… tajā pašā veidoklī.

Es sēžos «tajā pašā veidoklī», tas ir, ķēros pie labā aira, tāpat kā Jevstignejs pie kreisā. Mūsu kuģa komanda tādā kārtā ir gatava. Ivanko, kura sejā pilnīgi izzudusi mazliet snaudulīgās bezrūpības izteiksme, skatās uz tēvu mirdzošām, vērīgām acīm. Tjuļins grūž kārti ūdenī un uzmundrina dēlu: «Turies, Ivanko, nežāvājies, pielūko.» Manam priekšlikumam — atvietot zēnu pie stūres — viņš nemaz nepievērš uzmanību. Acīm redzot viņi paļaujas viens uz otru.

Prāmis sāk tā kā drebēt… Pēkšņi Tjuļina kārts skar dibenu. Neliela «sēre» dod iespēju «bīdīties» desmit asu tālu.

—    Griez pāri krācei, Ivanko, griez uz krā-āci! — sažņaugtā balsa ātri komandē Tjuļins, ar plecu uzguldamies kārts apaļajai galviņai.

Ivanko, ar kājām atspēries, velk stūri uz savu pusi. Prāmis pagriežas, bet pēkšņi stūres airis pasitas gaisā, un Ivanko nokrīt laivas dibenā. Kuģis «sērē», bet pēc mirkļa Ivanko, bailīgi raudzīdamies tēvā, sēž savā vietā.

—    Nostiprini! — Tjuļins komandē.

Ivanko sasien stūri ar auklu, prāmis galīgi «ieguļas tecē», mēs sparīgi ķeramies pie airiem. Tjuļins ar varenu grūdienu dzen prāmi šķērsām pār straumi, un pēc brīža mēs skaidri jūtam spiediena atslābumu. Prāmis «pilnā gaitā» dodas augšup.

Ivanko acis mirdz sajūsmā. Jevstignejs raugās Tjuļinā ar redzamu cieņu.

—    Ek puisi, — viņš saka, galvu kratīdams. — Ja pār tevi nevaldītu sīvais — tu būtu nesamaksājams. Sīvais tevi dīda …

Bet Tjuļina acis atkal kļuvušas žulgas, un viņš viss sagumst.

—    Airē, airē… Ierauj, ceļavīr, ņem dziļāk, neguli! — viņš laiski saka, bet pats gausi brīžiem baksta ar kārti un izskatās kā agrāk drūmi

apatisks. Pēc prāmja gaitas mēs manām, ka tagad viņa kārts maz palidz mūsu airiem. Kritiskais mirklis, kad Tjuļins bija sava atzītā pārcēlāja talanta augstumos, pagājis, un dzirkstele Tjuļina acīs izdzisusi reizē ar briesmām.

Pāris stundu mēs tomēr braucam pret straumi, bet, ja Tjuļins nebūtu izmantojis pēdējo «sēri», prāmi aiznestu uz šauro, taisno teci un no turienes to nedabūtu atpakaļ divās dienās. Tā kā parastajā vietā nebija iespējams piestāties, — laipas sen applūdinātas, — tad Tjuļins piestājās mālainās kraujas pakājē, piesienot prāmi pie vītoliem. Tagad jānoved rati. Mēs ar Jevstigneju rosāmies ap tiem. Tjuļins vienaldzīgi raugās mūsu rīcībā, bet sieva, kas sen palaidusi vējā visus sašutuma vārdus, sēž nekustīgi vezumā, gluži kā pārakmeņoj usies, un cenšas uz mums neskatīties, it kā mēs visi tai būtu apnikuši līdz pēdējai galējībai. Viņa it kā sastingusi savā ļaunajā nicinājumā pret «neliešiem vīriešiem» un pat nepapūlas izkāpt ar bērnu no ratiem.

Zirgs baidās, saslien ausis un kāpjas atpakaļ.

—    Nu, nu, uzšauj tam delverim pa dibenu, — ieteic Tjuļins, mazliet atdzīvodamies.

Straujais zirgs atsperas un lec no krasta. Mirkli brīkšķ, klaudz, rīb, it kā viss gāztos cauri zemei. Kaut kas noklaudzēja, kaut kas iestenējās, kaut kas lūza, zirgs tikko neiedrāzās upē, salauzdams plāno iežogu, bet beidzot vezums nostatīts uz līganā un drebošā prāmja.

—    Ko, vai veseli? — Tjuļins jautā Jevstignejam, kas noraizējies apskata ratus.

—    Veseli gan, — tas ar priecīgu izbrīnu atbild.

Sieva sēž kā tēls.

—    Ei nu? — nevar saprast arī Tjuļins. — Es gan domāju, ka tiem katrā ziņā bija jāsalūzt.

—    Tā jau ir, palūk, tik stāva nogāze.

—    Nu kā tad! Taisni tāda krauja, ka ratiem vajadzēja salūzt.. . E-ek, un virves atkal neviens nav atraisījis! — Tjuļins nobeidz ar to pašu skumjo pārmetumu un laiski kāpj krastā, lai atraisītu virves. — Nu, airē, ceļavīr, airē, neguli!

Pēc pusstundas smaga darba ar airiem un saucieniem «piespied», «griez tecē» un «nostiprini» — mēs beidzot tuvojamies būdai. Man, nepieradušam, sviedri plūst straumēm.

—    Tagad prasi no Tjuļina kortelīti, — pus pa jokam saka Jevstignejs.

Bet Tjuļinam, redzams, prāts nenesas uz jokiem. Ilgā uzturēšanās pie maz apdzīvotās upes, ilgstošās sērīgās pārdomas par nemitīgo paģiru cēloņiem — tas viss, kā var manīt, noskaņo viņu raudzīties uz visu nopietni. Tādēļ viņš cieši skatās manī ar savām blāvajām acīm, kurās lēnām sāk plaiksnīt kaut kas līdzīgs dziļām pārdomām, un laipni saka:

—    Kad piestāsim, tad pacienāšu… Un, dzirdi, labi pacienāšu, — viņš konfidenciāli piemetina klusākā balsi, pie kam viņa sejā skaidri parādās ja ne tīksme, tad katrā ziņā tajā uz mirkli izgaist smago paģiru moku izteiksme.

Bet no kalna pa nelādzīgo ceļu jau lēni velkas divi vezumi.

—    Brauc … — sērīgi saka pārcēlājs.

—    Kazi, varbūt vēl nemaz nebrauks, — es mierinu, — varbūt viņiem nav svarīgas darīšanas.

Es ironizēju, bet Tjuļins nesaprot ironiju varbūt tādēļ, ka viņam pašam piemīt neapzināts humors. Tas viņu it kā vieno ar šiem sirsnīgajiem, vijīgajiem bērziem, ar šiem ķeburainajiem vītoliem, palojošo upi, koka baznīciņu uzkalnā, ar visu šo naivo Vetlugas dabu, kura jo-, projām man uzsmaida savu mīļo, sirsnīgo un it kā sen pazīstamo smaidu,..

Kā tas arī būtu, bet uz manu zobgalīgo piezīmi Tjuļins atbild pavisam nopietni:

—   Ja brauc bez precēm, tad, pats par sevi saprotams, uzgaidīs. Vai tiešām būs jāved? Galvu plēš pušu . . .

vi

Tvaikoņa aizvien vēl nav. Stāsta, ka stundu pirms pienākšanas tas vēl «kaukšot» kādā no augstāk esošajām piestātnēm, bet, kad pēc stundām trim, paklejojis pa ciemu un padzēris tēju, es atkal tuvojos krastam, par tvaikoni nekas nav zināms. Upe turpina palot un pat pārplūdusi ne pa jokam. Tjuļins līdz ceļiem ūdenī velkas uz savu būdu, ar basām kājām laiski brienot pa zaļo applūdināto zāli; viņš ir visgarām izmircis, platās bikses līp pie kājām un traūcē iešanu; Tjuļinam pakaļ virvē velkas pirmītējā vecā laiva, kuru saskaņā ar lietpratīgā pārcēlāja pareģojumu straume, protams, bija aiznesusi.

—    Kā iet, Tjuļin, vai vesels?

—    Paldies dievam! Tā kā maķenīt labāk. Kas ir, aizbrauksim uz viņu pusi.

—    Kāpēc?

—    Redz, iznākusi ķeza. Upe grib izārdīt Ivachina plostus.

—    Bet kas tad tev? … Ko tu raizējies?

—    Skaties, Ivachins stiepj lielo karlini. Nieks vien ir tā karline! Te, brāl, arī pusspaini nežēlos …

No ciema puses krastam steidzīgā gaitā tuvojās gadus četrdesmit piecus vecs vīrietis lauku tirgotāja apģērbā, asām, nemierīgām acīm. Vējš plandīja viņa garo svārku stērbeles, rokā mirdzēja degvīna trauks. Pienācis mums klāt, viņš griezās tieši pie Tjuļina:

Ko, vai pārplūst?

—    Tīrais posts! — atbildēja Tjuļins. — Pats taču redzi.

—    Bet vai manus plostiņus jau aizskaloja?

—    Jau cilā, tikai vēl nav pa spēkam. Bet, pielūko, aizraus gan. Manu laivu nesen kā laizīt nolaizīja, — tik tikko skriešus aiz mežiņa panācu …

—    Ei nu?

—    Nūja. Redzi, izmirku līdz ādai.

—    Ak tu! — tirgotājs izmisīgi iesaucās, ar brīvo roku sev pa gurnu uzsizdams. — Nedabūsi ne apskatīties, ka mani plosti jau būs izārdīti. Cik liels zaudējums, cik liels zaudējums! Bet dzīvo gan pie mums nekrietni ļaudis! — viņš griezās pie manis.

—    Ko tu veltīgi gāni pareizticīgos, — Tjuļins aizstāvēja savējos.

Jums laikam bija nolīgums …

—    Kā tad.

—   Vai bija jāizved uz smilts?

—    Zināms, ka uz smilts.

—    Nu, uz smilts arī ir, ne jau kur citur.

—  Bet, nelieši jūs tādi, upe taču jau sāk segt arī smilti!

—   Kādēļ lai nesegtu — segs. Līdz rītam, kā likts, ne pēdas neatstās.

—    Redzi nul Bet viņiem, neliešiem, tik vien prātā kā dziesmas maurot. Dzi, kā auro! Viņiem maza bēda, ka saimniekam ceļas zaudējums …

Abi apklusa. No viņa krasta izcirtuma, no jaunās mājiņas plūda nesaskanīgas dziesmas. Tur vasjuchiniešu artelis plātījās saimnieka — * sīka mežtirgotāja priekšā. Vakar viņiem bijis norēķins, pie kam īvachins tos apkrāpis par rubļiem divdesmit. Šodien Vetluga aizstāv savus bērnus un palo artelim par labu. Tagad saimnieks pazemīgi klanījās, bet artelis nepiekāpās un plātījās.

—    Par simts rubļiem arī ne! Tad zināsi, kā jāsadzīvo ar arteli! Gan mēs tevi izmācīsim …

Upe cēlās. Iva-hins nobijās. Viņš metās uz ciemu, uz ātru roku dabūja lielo pude-i degvīna un klanījās arteļa priekšā. Pie tam viņš neuzstādīja nekādus noteikumus, plostus pat nepieminēja, bet tikai klanījās un lūdza, lai artelis viņam nepiemin tam nodarīto pārestību un būtu ar mieru izdzert «bezmaksas».

—    Ko tu te luncinies? — teica arteļa viri. — Neievilināsi!

—    Ne par simts rubļiem nelīdīsim upē.

—    Lai viņa, māmuļa, palīksmo, lai palo savā vaļā.

—    Lai pajauc baļķīšus, lai izmētā. Ej tad salasi!

Bet pudeli tomēr izdzēra un sāka dziedāt. Balsis atlidoja no pārupes nesaskanīgas, mežonīgas, bramanīgas, un tām piejaucās brāzmainās upes šļaksti un čalas.

—    Vareni dzied! — Tjuļins ar sajūsmu un skaudību noteica.

Ivachinam, likās, dziesma patika mazāk. Viņš nemierīgi klausījās, un

acis tam raudzījās mulsi un skumji. Dziesma šalca kā vētra un, likās, nesolīja neko labu.

—    Vai vakar daudz atrāvi no maksājuma? — Tjuļins vie nkārši noprasīja.

Ivachins pakasījās un, neatraudams nemierīgo skatienu no tās vietas, no kurienes nāca nesaderīgās skaņas, tikpat vienkārši atbildēja:

—    Par diviem desmitniekiem strīdējāmies.

—    Daudz gan, pielūko! Klau, ka tik tev nesadod pa ribām

No Ivachina sejas varēja manīt, ka šis minējums viņam neliekas neticams.

—    Kaut tik plostus būtu izvilkuši! — viņš teica dziļās skumjās.

—    Kazi, varbūt izvilks, — Tjuļins mierināja.

—    Iestāsti tu viņiem, — tirgotājs glaimīgi teica. — Sak, vairāk neuzplūst, sak, naktī sāks kristies.

Tjuļins usreiz neatbildēja; viņa skatiens bija kā pienaglots pie trauka, un, brīdi klusējis, viņš kāri sacīja:

—    Vai jau otro karlini stiep?

—    Nūja.

—    Gan izdzirdīsi arī trešo! Vai vest pāri, ko?

—    Ved!

Laiva bija upes vidū, kad to pamanīja no viņa krasta. Dziesma ieskanējās vēl spēcīgāk, vēl nesaskanīgāk, atbalsojoties no lielā meža zaļās sienas, kurai cieši klāt piegāja izcirtums. Pēc dažiem mirkļiem dziesma tomēr aprima, un no izcirtuma bija dzirdama vienīgi skaļa un tikpat nesaskanīga runāšana. Drīz atkal Ivachins šāvās kā bulta uz mūsu krastu un atkal ar jaunu pudeli rokā metās uz viņu pusi. Seja viņam bija nikna, bet acīs tomēr pavīdēja prieks.

Ap saules rietu viss artelis «sitās vai nost» Ivachina plostu dēļ. Dziedādami sērīgo strūdzinieku dziesmu «dubinušku», baļķus vēla krastā un ar rokām vilka kraujā. Drīz visi Ivachina baļķi bija sakrauti grēdās stāvajā, draiskulīgajai upei nepieejamā nogāzē.

Tad atkal atskanēja dziesma. Slapjie, nogurušie arteļa vīri beidza dzert pēdējo lielo pudeli. Ivachins, nosvīdis, nikns, bet vēl vairāk apmierināts, pēdējo reizi pārcēlās mūsu pusē un aizdrāzās uz ciemu; vējš plandīja viņa krokoto svārku stērbeles, un abās rokās biia trauki, šoreiz tukši.

Tjuļins, vēl drūmāks, pavadīja to ar ilgu skatienu.

—   Kā tad ir, vai piekāva? — es viņam jautāju.

Viņš paraudzījās uz mani un ieprasījās:

—    Kuru?

—   Taču Ivachinu.

Nē, ko viņu sist…

Es izbrīnījies paskatījos Tjuļinā, un man prātā pazibēja pēkšņa un negaidīta doma: Tjuļina seja bija uzpampusi, bet zem acs zilums, droši vien radies nesen.

—   Tjuļin, mīlīt!

—    Nu, kas ir?

—    Kādēļ tev zilums?

—    Zilums… Jā, no kā tas zilums varētu būt?

—    Bet tevi taču, Tjuļin, laikam piekāvuši.

—    Kas mani piekāvis?

—    Arteļa vīri.

Tjuļins kļuva domīgs, paskatījās man taisni acīs un teica:

—    Varbūt gan no tā… Bet, paklau, pārāk stipri jau gan nesita-

Pauze, tad viņš paraudzījās manī, un skatienā pazibēja minējums:

—   Diez vai tikai tas nebūs bijis Parfens, kas man tā iezvēlis?

—   Jādomā gan, ka Parfens, — es atkal palīdzu no jauna lēni tuvoties patiesībai.

—   Katrā ziņā Parfens. Tāds, es tev teikšu, kaitīgs vīrelis — pastāvīgi cenšas cilvēku kaut kā samaitāt. ,.

Jautājums bija pietiekoši noskaidrots. Man tiešām vēl ļoti gribējās izzināt, kādā kārtā arteļa dusmas tik negaidīti pārmainījušas savu virzienu un kā negaiss Ivachina vietā uzbrukušas pilnīgi neitralajai Tjuļina fizionomijai, bet tajā brīdī no viņa krasta atkal atskanēja sauciens:

—    Tju-u-uļ-in! …

Tjuļins pat galvu nepagrieza uz to pusi un, sākdams laiski soļot uz būdu, iedams man teica:

—    Sauc. Ja tu aizšautos, ko? Vienā rāvienā?

Bet pēkšņi viņš pagriezās un kļuva uzmanīgāks un možāks. Krastā, neraugoties uz krēslu, varēja saskatīt sarkanus kreklus. Tur arteļa vīri sauca Tjuļinu un, liekas, visvilinošākā kārtā māja ar rokām.

—    Sauc taču? — viņš priecīgi teica, jautājoši manī skatīdamies.

—    Protams, sauc. Jādomā, atkal piekaus…

—   Nē, ko tu, vai tev prāts! Nevar būt. Artelis grib mani pacienāt, redzi, kas! Tātad līgt mieru . . .

Un Tjuļins ar apbrīnojamu veiklību metās uz krastu. Diez kādēļ sasējis divas laivas kopā, vienas priekšgalu pie otras stūres gala, viņš iesēdās priekšējā un ātri atstūmās no krasta, neatstājis šajā krastā nevienu.

vii

Es sapratu šo nevainīgo viltību, kad krēslā sadzirdēju ratu čīkstēšanu, kas brauca lejā no kalna. Vezums nesteigdamies piebrauca pie upes. Zirgs vairākas reizes nosprauslojās un, ausis sacēlis, ar izbrīna pilnu skatienu blenza uz lēnprātīgo Vetlugu, kas bija pārvērtusies līdz nepazīšanai. No vezuma nokāpa zemnieks, piegāja pie paša ūdens, paskatījās, pakasījās un griezās pie manis:

—    Kur pārcēlājs?

—    Tur… — es norādīju uz gaišo svītru, kas šķēla upes tumšo līmeni jau pašā vidū.

Viņš paskatījās turp, atkal pakratīja galvu, ieklausījās vasjuchiniešu

dziesmās un sāka griezt vezumu apkārt.

—    Ir gan nekrietns vīrelis tas šejienes pārcēlājs, — viņš teica tomēr diezgan mierīgi. — Palūk, arī visas laivas aizvilcis… Tagad cauru nakti viņu no turienes šurp nedabūs.

Aizvedis zirgu, viņš pienāca pie manis un paklanījās.

—    Vai ceļavīrs būsiet?

—    Jā, ceļavīrs.

— Vai no ezera?

Jā.

—    Ak tā gan. Tagadiņ daudz ļaužu nāk. Rit, gan jau ari tad vēl nāks. Ek, kā upe kūp, ir gan posts! Ja nu mēs abi tagad mēģinātu ar prāmi… Bet nē, netiksim galā… Redzams, jāpārnakšņo tepat Un

jūs laikam uz tvaikoni?

—    Uz tvaikoni.

—    Nu, rītausmā, agrāk jau nebūs. Jāpārnakšņo, redzams, m jums.

Viņš novietoja ratus aiz būdas un palaida sapīto zirgu krasta nogāzē. Pēc brīža aiz būdas sāka celties dūmi.

Tjuļins acīm redzot bija pieradinājis savus pasažierus pie pacietības.

Saule sen bija paslēpusies aiz kalniem un mežiem, pār Vetlugu nolaidusies zila, silta, klusa krēsla. Mūsu uguntiņa iedegās, dūmi cēlās taisni gaisā. Likās pat, ka īsti nesader vienlaikus šis gaisa miers ar steidzīgo un brāzmaino kustību uz upes, kas aizvien vēl turpināja celties. No viņa krasta joprojām skanēja dziesmas, un man likās, ka es atšķiru Tjuļina falsetu kopējā balsu jūklī. Uz kāda no netālajiem pakalniem cita pēc citas uzliesmoja uguntiņas kaimiņu sādžā. Dienā es to nebiju pamanījis — tās pelēkās mājas un tumšie jumti gluži saplūda ar kopējiem ainavas toņiem … Tagad tā parādījās ar skaistu uguntiņu pulciņu pakalna tumšajā virsotnē, un šur tur debesu zilgmē iezīmējās jumtu četrstūri.

Tā ir Solovjichas sādža. Mans jaunais paziņa aiz gara laika pastāstīja man dažas diezgan interesantas ziņas par tās iemītnieku dzīvi. Solovjichā dzīvo uzņēmīgi un lepni ļaudis; apkārtnē solovjiehinieši ir izdaudzināti par «zaglēniešiem». Gadījies manam jaunajam paziņam apstāties Blagoveščenijas ciemā pie ķestera. Tas noticis ziemā, pievakarē. Sēdējuši pie galda. Pēkšņi kāds pie loga — tuk-tuk. Ķesteris paskatījies — aiz loga stāv kaimiņš, vecais Ivans Semjonovs, un lūdz naktsmājas. «Ei nu, ei, tev, šķiet, līdz mājām tikai kāda versts?» — «Versts vien, sak, versts, bet jāiet garām Solovjichai. Ka tik tie atkal mani neved uz āliņģi.»

Izrādījies, ka šī vecā zemnieka un solovjichiniešu starpā nodibinājušās pavisam īpatnējas attiecības. Tiklīdz vecais iedzīvojas naudā, tad katrā ziņā ciemā piedzeras, bet, kad piedzeras, tad sāk lielīties: man kabatā ir «katrine». Pēc tam, mājup ejot, solovjichinieši uz upes viņu noķer un taisni uz āliņģi.

—    Vai gribi līst āliņģī?

Nu, saprotams, negrib. Tie arī nespiež — tikai atdod tiem «katrini». Viņš atdod — neko darīt. Tie atkal:

—    Vai gribi līst āliņģī?

—    Negribu, mīlīši.

—    Tad, pielūko, nevienam nesaki. Vai neteiksi, ko?

—    Neteikšul

—    Zvēri!

—     Lai es, — saka, — šai vietā zemē iegrimstu, ja teikšu kaut vienai dzīvai dvēselei.

Un nesaka ari. Cik reižu viņu tā ķēruši — viņam apnicis, beidzot vakaros gar Solovjichu vairs neiet, sevišķi, kad iedzēries, bet teicis nav nevienam. «Veda,» saka, «solovjichinieši uz āliņģi,» — bet, kas tieši, — neparko nesaka.

Pēc šī stāsta es ar sevišķu ziņkāri paskatījos uz «zaglēniešu» sādžu. «Nu kur gan,» es domāju, «izņemot Vetlugu, jūs sastapsiet tik dabiskus un vienkāršus paņēmienus un tik cēlu uzticību otra solījumam, un tik sirsnīgu pārliecību, ka var «šai vietā zemē iegrimt» zvēresta laušanas gadījumā?…» Mans jaunais paziņa, pats «vetludzietis», apgalvoja, ka otras tādas sādžas nekur vairs gar visu upi neesot. Marjinā pirms trim gadiem nodarbojušies ar «krasnojarkām»1 — nu, tā cita lieta. Bet noliksiet neaizslēgtā mājā naudu, aiziesiet uz visu dienu — neviens neaiztiks.

—    Kur tad paliek solovjichinieši?

—    Tāda viņiem, atļaujiet teikt, paraža …

«Nu kur vēl,» es atkal iedomājos, «atradīsies tāda iecietība pret citu paražām? …» Un Solovjichas uguntiņas man laipni un sirsnīgi mirgoja: «Nekur, nekur …»

—    Lūk, arī Tjuļinam, — es smaidot teicu, — savas paražas.

—    Pareizi! Nekrietns vīrelis, lai viņš izčibētu! Bet arī tas jāsaka: savu amatu prot. Lūk, sāksies rudens vai atkal pavasaris: tad viņš sevi parādīs… Cits palu laikā ar prāmi neparko netiktu galā. Šādam gadījumam arī vairāk turam …

—    Dievs palīdz!

—    Paldies!

Pie mūsu ugunskura pienāca divi ceļinieki tāšu turbām uz muguras un spieķiem rokā. Viens no tiem nometa ceļa somu, vērīgi paskatījās manī un teica:

—    Tā kā redzēts cilvēks.

—    Nav nekāds brīnums, — es atteicu

—    Vai Ļundā bijāt?

—    Biju.

—    Tad tur arī redzējām. Vai aiz centības vai debesu valdniecei dotā solījuma dēļ?

—    Aiz centības. Bet jūs?

—    Mēs pa svētkiem tāpat pie radiem aizgājām.

—    Nu ko, sēdieties pie uguns!

—    Bet mums vajadzētu uz pārceltuvi, mājas vairs nav tālu. Līdz rītam aizietu.

—   Jā, uz pārceltuvi! … — mans paziņa iejaucās. — Tjuļins pēdējo laivu aizvācis. Ja nu ar prāmi? …

—    Kur nu! … Upe briesmīgi palo.

—    Un garo kāršu arī nav.

Otrs no jaunpienācējiem gurdenā gaitā nogāja krastmalā, un tūliņ pār upi skaļi un stiepti atskanēja:

—   Tju-ļi-in! Dzen laivu šu-u-urp!

Sauciens vēlās pār upi, it kā ātrās straumes uztverts. Likās, ka burzguļainā upe nes to sev līdz, svaidot no vienas malas uz otru starp miglā aizmigušajiem krastiem. Atbalss aizlaidās kaut kur vakarīgajā

tālē un rāmi, domīgi, pat skumji apklusa 4tik skumji, ka ieklausījies ceļinieks neiedrošinājās otrreiz traucēt šo tālo vakara atbalsi.

—    Gana! — viņš noteica un, atmetis ar roku, atgriezās pie mūsu uguntiņas.

—    Un puisim mājas tepat klāt, — teica pirmais no maniem paziņām, — tikai četras verstis, — viņš no Pesošnajas! Vai esat dzirdējuši par pesošniekiem? — viņš jautāja, šķelmīgi smīnēdams.

—    Nē, es šajā apkaimē neesmu bijis.

—    Viņiem, pesošniekiem, arī savi tikumi. Cik pilsētu, saka ļaudis, tik ieradumu, cik sādžu, tik paražu. Solovjichinieši, — es, āre, jau stāstīju, — mīl, tā sacīt, svešu paņemt, bet pesošnieki — tie savu nosargāt meistari. Tā varbūt pirms gadiem pieciem gāja septiņi pesošnieki uz Blagoveščeņijas ciemu dzelžus labot: lemešus, lemesnīcas, sirpjus un citus lauku darba rīkus. Nu, salabojuši iet atpakaļ uz upi un maišeļus ar dzelžiem nes rokās. Bet upe tāpat kā tagad stipri burzgujo, ceļas, un an vējš brāzmo pār upi, sabangojis viļņus. Un laiva, zināms, gāzelējas. «Bet ko, brālīši,» kāds saka, «ja mūsu laivu apsviedīs, tad taču dzelzs laikam nogrims. Piesiesim, puiši, maišeļus sev klāt, lai dzelzs neaiziet dibenā.» — «Arī tā, sak, ir brangi.» Tā arī izdarījuši. Uz upi ejot, dzelžus nesuši rokā, laivā sēžoties, piesējuši sev klāt. Izbraukuši upes vidū, sācis ūdens plūst laivā, laiva arī apgāzusies. Bet dzelzs cieši piesieta uz muguras — neizputēja. Tā kopā ar dzelzi saimnieki arī nogājuši dibenā visi septiņi! . .. Ko, puisi, vai es stāstu blēņas?

Pesošnieks nerunāja pretī, un uguns gaismā visu triju manu sarunas biedru sejās pavīdēja viens un tas pats labsirdīgi zobgalīgais smaids ar īpatnējo vetludziešu vaibstu, kas spilgti atgādināja Tjuļinu.

—   Bet no kurienes jūs esat? — es jautāju vecajam, kas mani bija redzējis Ļundā.

—    Es, kungs, esmu pats par sevi. Bez dzimtas un radu rakstiem, cilvēks bez pajumtes, vecs zaldāts.

—    Bet tomēr dzimis pie Vetlugas?

—    Pie viņas, māmuliņas. Jaunībā ne vienu vien reizi gāju pa to, kokus pludinādams. Un arī pēc ķeizara dienesta, reče, jau piecpadsmito gadu mētājos apkārt.

Zaldātu šis vecais atgādināja ļoti maz: varbūt tikai zināma mierīga pārliecība valodā un vēl vecā, netīrā cepure ar tikko manāmām apmalēm un lielu ieplīsušu nagu. No naga apakšas raudzījās un brīžiem dzirkstīja pelēkas acis, bet ap ūsām pavīdēja tikko manāms smaids. Vecajam zaldātam bija ļoti patīkama krūšu balss, viņš runāja «guldzinādams», kas ļāva nojaust citkārtējo nebēdnīgo dziedātāju, bet tagad tā jau bija krietni piesmakusi no vecuma, no upes drēgnuma, bet varbūt arī no «sīvuļa». Lai kā arī būtu, klausīties šai balsī ar humoristisko pieskaņu un raudzīties vecā zaldāta-vetludzieša smīnā bija ļoti patīkami, un es tagad atcerējos, ka mēs abi tiešām bijām sastapušies pie ezera. Pašā visdedzīgākajā strīdā par tematu «ar zagli, laupītāju un jo vairāk ar ķeceri nepinies», kad abas puses sāka bārstīt tekstus un bībelnieku dialektikas sīkumus, šis vecais ar ieplēsto cepures nagu un dzirkstošajām acīm, pēkšņi izniris pašā vidū, sabojāja pārrunu, pastāstot ļoti vienkārši un bez jebkādiem tekstiem vienkāršu dzīves gadījumu. Stāsts uz daudziem atstāja stipri atskurbinošu iespaidu; bībelnieki izturējās pret to ar redzamu nievāšanu. Lai kā arī būtu, pārrunas bija galīgi sabojātas, un pūlis izklīda, aiznesdams līdz varbūt ne vienas vien pamodušās šaubas …

—    Apžēlojieties, tukšas pļāpas, sievu valodas, — kāds no bībelniekiem man īgni teica. — Vai tad tas maz no svētiem rakstiem?

—    Bet kas tas tāds ir, vai nav Jefims? — jautāja otrs, pienācis, pārrunas beigās.

—   Tas pats.

—    Tukšs vīrelis, vetludzietis. Dzīvoja pie mums par puisi. Rakstus nepazīst. Evaņģēliju vien lasa… — Un runātājs atmeta ar roku.

Jefims-vetludzietis tikai smaidīja savu īpatnējo smaidu, kas attiecas nezin uz ko — vai uz pārrunu vai klausītājiem, vai varbūt uz viņu pašu, tukšo vīreli, bezpajumtnieku, veco zaldātu… Lai arī kā būtu, man likās, ka vetludzieša stāstā es dzirdēju Svetlojarā pirmo dzīvo vārdu.

Tagad mēs atkal sākām sarunu par to pašu tematu: par Ļundu, pai Svetlojaru un Kitežu, par ureniešiem. Starp neskaitāmām dažādu ticību grupām, kas sapulcējās Svetlojarā, kas nes turp katra savas grāmatas, savas meldijas un savu ticību, sevišķi izdalās ureniešu bībelnieki, kas ik gadu savu altari ceļ zem viena un tā paša vecā ozola pakalna nogāzē. Kamēr pie austriešu garīdznieka, — pusmantijā, garām pīnēm gar ausīm, — tik tikko sapulcējas desmit dievlūdzēju, — ap ureniešu ozolu stāv liels, blīvs pūlis. Mani pārsteidza šo bībelnieku bargās, uzpūtīgās sejas. Tur bija sievietes tumšās vientuļnieču drānās, kāds ļoti garš subjekts asiem vaibstiem, jauns zēns bakurētainu seju un ar ubaga tarbu un skrandains plānprātiņš. . . Viņi lasīja un dziedāja pēc kārtas vienmuļīgās, šņākulīgās balsīs, pilnīgi nepievēršot uzmanību visam apkārtējam. Pretēji citu mācību pārstāvjiem, kas labprāt ielaidās strīdos, urenieši turējās augstprātīgi, nicīgi un uz jautājumiem nemaz neatbildēja. Likās, ka viņiem visā pasaulē vairs nepastāv nekas tāds, kas pelnītu kaut vismazāko labvēlību, un viss svētums ir koncentrēts šai nelielajā saliņā, ko viņi bija ielenkuši, cieši kopā sakļaudami «skūtos paurus», un kur skanēja viņu gaudulīgās meldijas.

—    Pārāk augsti paši sevi tur, — sacīja Jefims. — Nevar neko teikt, prātīgi, atturīgi ļaudis, bet tikai mūsējie pie viņiem nejūtas labi,

—    Kādēļ tā?

—    Skumīgi. Mūsu ticība, taisnību sakot, daudz jautrāka, — Jefima vietā atbildēja vezuma saimnieks.

Līdz šim klusējošais pesošnieks pie šiem vārdiem kaut kā jautri pasmaidīja un teica:

—    Es taču pie viņiem biju. Briesmīgi ērmīgi, mīlīši!

—    Kā tā?

—    Nu tā. Es ziemu salīgu pie viena no viņiem izvest baļķus no meža. Naktī ar manu zirgu braucām abi ar jauno saimnieku. No rīta pamostos, bet vēl tumšs — kā jau ziemā. Skatos, vecene aizdedzina skalu, grib pie svētbildēm dievu pielūgt. Svētbildes gan labas, krāsotas. Nu, domāju, arī man laiks; noskaitīšu lūgšanu arī es un iešu tad pabarot zirgu. Klusiņām nolienu no lažas, nostājos aiz viņas, sāku mest krustus. Pēkšņi viņa apgriezās. Ieraudzīja mani un sāka māt ar rokām. «Ko tu,» saka, «te dari?» — «Nu tā,» saku, «gribēju dievu lūgt.» — «Pagaidi,» viņa saka. «Ko tur gaidīt? Pats īstais laiks.» — «Pagaidi jel, vēlāk.» Nu, )a vēlāk, tad vēlāk, es atkal uzlīdu lažā. Viņa beidza lūgties, nodzēsa sveces, aiznesa prom; skatos atkal: pēc maza laiciņa vecais lien no krāsns zemē, stiepj savu svētbildi uz svētbilžu plauktiņu, arī savu sveci aizdedzina. Es atkal no lažas zemē. Domāju, tagad arī es varu. Tikko taisījos pierei krustu pārmest, vecis mani aiz rokas — caps! «Ko tu tā?» — «Re nu!… es arī gribu dievu lūgt.» — «Pagaidi,» viņš saka, «tev neklājas.» Ir gan ķeza! Atkal, redzams, jālien uz lažas. Ko lai dara!… Te atkal nolien jaunā sieva, abi ar jauno saimnieku iededzina sveci sānistabā. Tiem svētbilžu nav — tikai krustā sistā tēls. Es mudīgi pie viņiem, atkal sataisos. Domāju, kaut krustā sisto pielūgšu.

—   Nu, vai pieļāva? — viens no ieinteresētajiem klausītājiem jautāja, redzot, ka stāstītājs apklust.

—   Nē! Ko jūs domājat, — arī tie nepieļāva! Paši beidza lūgt dievu, tad sauca: «Tagad,» saka, «ej lūdzies.» Iegāju sānistabā, bet tur kailas sienas. Viņi ari krustā sistā tēlu aizstiepuši… Ek, kaut deviņi vilki jūs apēstu! Ko es te ar jums, 6ariebšu vēl dievam, sevī nodomāju. Nav vajadzīgs! Ja jau tā, labāk, pa ceļu braucot, pielūgšu dieva saulīti.

—    Trīs ticības vienās mājās! — piezīmēja zaldāts.

—   Trīs arī ir. Pienāca laiks pusdienot. Nu, nosēdināja mani, vīru kā ozolu, pa godam. Atkal vecie ar meitu kopā, mums ar jauno saimnieku atsevišķi — un vēl abiem trauki dažādi. Te jau arī man kļuva nelabi. «Ek jūs,» es saku, «tādi. Jūs brāķējat ne tikvien mani, bet arī paši savu vīru brāķējat.» — «Tādēļ arī brāķējam,» vecā atsaka, «ka viņš staigā pa Krievzemi, ar jūsējiem, ar visādiem nešķīstiem ļaudīm brāļojas…» Tad re, ko viņi par mums domā!

—   Tā ja, — apstiprināja vezuma saimnieks, kas jau gulēja, salicis rokas zem pakauša. — Vai redzi, cik stingri dzīvo… Bet paši — nekauņas! Tagadiņ pie mums netālu sādžā divi brāļi; viens tātad aizgāja zaldātos, otrs paņēma tā sievu pie sevis. Svainieni tātad — un vēl uz grūtām kājām. Otrs atgriezās no dienesta, arī ilgi nedomāja: ņem sev agrākās sievas māsu. Bet paklausies: divi brāļi apprecējuši divas māsas, un puišelim zaldāts ir tēvocis un tikko arī ne tēvs. Reče nu, tas viņiem nederdzas. Ai, ai, ai… Vai nebūtu laiks gulēt?

Neilgu laiku valdīja klusums.

—   Krievijā sācies juceklis, — pēc mirkļa atskanēja pesošnieka labsirdīgā balss.

—   Tas jau sen, — liekoties gulēt, noteica zaldāts, — ne jau no vakardienas.

—    Kā — nav sen? Lūk, tagad atkal molokani…

—   Nu tā ir pavisam cita lieta, citā veidā. Guli nost, nerunā niekus!

Bet pesošnieks, iegrimis domās par «sajukumu», kas sācies «svētajā Krievzemē», vēl ilgi.nevarēja apgulties. Viņš sēdēja, rakņāja ar zariņu uguni un, ieraudzījis, ka ari es neguļu, šķelmīgi pamāja uz Jefimii pusi un teica:

— Pavisam cita lieta, viņš saka… Kā nebūs pavisam cita lieta! Pats ar tiem sapinies, mūsu dievus vairs nelūdz, piektdienā; pienu strebj. Pats redzēju, tāpēc arī nevajadzētu vis runāt. .

Viņš arī sāka iekārtot smiltīs guļvietu.

VIII

Es uzcēlos kājās un paskatījos apkārt.

Upe zuda vakara tumšajā zilgmē. Mēness vēl nebija uzlēcis, zvaigznes klusi, domīgi mirgoja pār Vetlugu. Krasti miglājā stāvēja neskaidri, noslēpumaini, it kā ieklausīdamies vienmēr vēl palojošās upes nerimstošajā šalkoņā. Līmenis bija tumšs, nebija redzami pat «ziedi», tikai šur tur mirgoja, izstiepās un tūdaļ gaisa plūstošajā straumē drebošie zvaigžņu atspulgi, un brīžiem rotaļīgs vilnis uzšāvās krastā un skrēja pie mums, tumsā putām mirdzot, gluži kā dzīvnieks, draiskojoties cilvēkam garām skriedams …

Artelis otrā krastā joprojām plosījās, bet dziesma redzami dzisa kā mūsu ugunskurs, kurā neviens vairs nemeta žagarus. Balsu kļuva aizvien mazāk un mazāk: acīm redzot ne viena vien bramanīga galviņa bija apgūlusies izcirtumā un krūmos. Brīžiem kāda mežonīga balss pacēlās bramanīgāk un skaļāk, bet tai neizdevās aizraut pārējos, un dziesma dzisa.

Es ari nolikos līdzās guļošajiem vetludziešiem, ar patiku vērodams zvaigžņotās debesis, kas sāka kvēlot zeltītā atblāzmā, mēnesim paceļoties aiz paugura. Bet no kalna, klusi čīkstot, atkal brauca lejā aizkavējies vezums, pienāca kājāmgājēji, un, pastāvējuši krastmalā, viņi, bezcerīgi pāris reižu pasaukuši laivu, bez kurnēšanas pievienojās mūsu nometnei, ko bija aizkavējusi pārcēlāja Tjuļina kara viltība.

Uguntiņas uzkalna sādžā cita pēc citas jau sen izdzisušas. Stabs ar uzrakstu te izdalījās, ugunskura gaismas apspīdēts, te grima tumsā.

Viņā krastā aiz upes sāka pogot lakstīgala.

—   Celtuvi!

—    Celtuvi, celtuvi, celtu-uvi!

—    Ei, pārcēl-āj, ātrāk — e-ū!

—    Au-ēū-ē-ē!…

Skaļie kliedzieni, kas negaidot atskanēja trokšņaini, griezīgi un skaļi, gluži kā taure pār upi, ausmā pamodināja mani un visu mūsu nometni, kas bija patvērusies pie uguns. Kliedzieni, likās, piepildīja zemi un debesis, atbalsojoties mierīgi dusošajās ieplakās un Vetlugas līčos. Nakts ceļinieki modās un izberzēja acis; pesošnieks, kurš vakar 1 » nokaunējās no sava kautrīgā sauciena iemigušajai upei, tagad raudzījās kā sabijies un jautāja:

Kas ir? Dievs kungs, stāvi mums klāt, kas ir?

Svīda gaisma, upe kūpēja, mūsu ugunskurs bija izdzisis. Krēslā krastmalā varēja samanīt dīvainas nezināmu ļaužu grupas. Daži stāvēja ap mums, citi pie paša ūdens sauca pārcēlāju. Netālu stāvēja rati, kuros bija iejūgts brangs, nobarots zirgs, un mierīgi gaidīja celtuvi.

Es tūliņ pazinu ureniešus… Te bija arī aizvakarējās vientules tumšās drānās un garais subjekts ar drūmo seju, un bakurētainais ubags, un skrandainais «plānprātis», un vēl daži tamlīdzīgi cilvēki.

Tagad viņi stāvēja ap mūsu, vienā laidā gulētāju, nometni, raugoties uz mums ar nekautrīgu ziņkārību un atklātu noniecinājumu. Mani ceļa biedri kaut kā mulsi sarāvās un savukārt ne bez bijības raudzījās uz jaunpienākušajiem. Man nezin kādēļ pēkšņi ienāca prātā Kromvela laika angļu puritāņi un independenti. Droši vien šie svētie tikpat augstprātīgi raudzījās uz savas zemes vientiesīgajiem grēciniekiem un tie šiem atbildēja ar tikpat mulsiem un klusiem skatieniem.

—    Ei jūs, vetludzieši, ūdensstrēbēji! Kur pārcēlājs?

—   Celtuvi, celtuvi, cel-tu-uvi! …

Varēja nodomāt, ka vesela armija iebrukuši bezrūpīgā pārcēlāja mierīgajā valstībā. Ureniešu balsis dārdēja un vēlās pāri upei, kas tagad, likās, strauji un mulsi bēga no šī trača, atkal visgarām dzeltengani balta no ziediem. Atbalss ilgi un gari atkārtoja šos saucienus.

«Nu,» es domāju, «vai Tjuļina stoicisms noturēsies arī tagad?»

Sev par izbrīnu, paskatījies uz upi, rīta krēslā ieraudzīju Tjuļina laivu jau upes vidū. Acīm redzot filozofu-pārcēlāju arī valdzināja bargie ureniešu dižvīri, un tagad viņš airēja, cik jaudas. Kad viņš piestāja krastā, viņa sejā bija redzama ārkārtīga nospiestība un paģiru skumjas; tas tomēr nekavēja viņu ātri uzskriet kalnā pēc garajām kārtīm.

Arī mūsu nometne sakustējās. Pārnakšņojošie vezumu īpašnieki veda aiz krēpēm zirgus un steidzīgi iejūdza, acīm redzot baidīdamies, ka urenieši negaidīs un viņi atkal paliks Tjuļina patvaļai par upuri.

Pēc pusstundas piekrautais prāmis atgāja no krasta.

Pie izdzisušā ugunskura es paliku divatā ar Jefimu, kas ar pirkstiem rušinājās pelnos, lai ar oglīti aizsmēķētu ļu]ķi.

—    Bet kādēļ jūs pie reizes nepārcēlāties?

—    Ko es ar viņiem, man tie nepatīk, — viņš atbildēja smēķējot. — Man nav jāsteidzas, — aiziešu savā nodabā pa rasu … Bet, reče, jums, liekas, laiks posties: dzirdiet, no augšgala nāk tvaikonis.

Pēc mirkļa arī es jau varēju sadzirdēt tvaikoņa riteņu dobjos sitienus, bet pēc stundas ceturkšņa aiz krasta izciļņa parādījās balts karogs, un «Nikolajs» graciozi iepeldēja tecē, mirdzinādams rītausmā nobālušās ugunis un vedot blakus piesieto liellaivu.

Zaldāts Tjuļina laiviņā pakalpīgi aizveda mani līdz bortam un tūliņ pats ar šo laiviņu iznira aiz kuģa priekšgala, dodoties uz viņu krastu, kur smagnējais prāmis izsēdināja ureniešus.

Saule sen zeltīja Pievetlugas mežu galotnes, bet es bezmiega scdcju augšējā klājā un priecājos par aizvien jauniem un jauniem nosttn icm, kurus ar katru pagriezienu bagātīgi pavēra skaistule upe, ko šur tin vēl tina zilgana migla.

Un es domāju: kādēļ gan man bija tik smagi tur pie ezera tautas grāmatnieku vidū, starp «prātojošiem» zemniekiem un bībelniokicin, un tik viegli un brīvi pie šīs klusās upes, ar šo stichisko, nekārtīgo, izlaidīgo pārcēlāju Tjuļinu, kas mūždien mokās ar paģiru kaiti? No kurienes šī smaguma un vilšanās sajūta, no vienas puses, un atvieglojums, — no otras? Kādēļ uz mani, arī grāmatu cilvēku, no t i e m dveš tāds saltums un atsvešinājums, bet š i s šķiet tik tuvs un labi pazīstams, it kā tiešām

Tas viss jau kādreiz ir bijis, Tik neatminos vairs, kad …

Mīļais Tjuļin, mīļā, jautrā, draiskulīgā, palojoša Vetluga! Kur un kad esmu jūs jau agrāk redzējis?

1891.

AT-DAVANA[15]

(No Sibirijas dzīves)

(At-Davana - pasta stacija pie Ļenas, ap 300 verstu augšpus Jakutskas.)

I

— Nu-u! Ta ir gan ce-eļš, — teica mans ceļa biedrs Michailo Ivanovičs Kopiļenkovs. — Sasodīts ceļš, sliktāks par to jau vairs nevar būt… Vai es runāju taisnību vai ne?

Diemžēl, Michailo Ivanovičs runāja pilnīgu taisnību. Mēs braucām pa Ļenu uz leju. Visā tās platumā dažādos virzienos rēgojās saslējušies milzīgi Iedus gabali, pēc šejieniešu izteiciena, «gūzmas», kurus niknā un straujā upe rudeni bija izmētājusi citu uz cita, cīnoties ar bargo Sibīrijas salu. Bet sals beidzot uzvarēja. Upe sastinga, un tikai milzīgās «gūzmas», vesels chaoss nekārtībā cits uz cita sablīvētu ledus gabalu, kas saspiesti apakšā vai neizprotamā kārtā samesti augšā, palikuši ka titāniskās cīņas mēmie liecinieki, un šur tur vēl rēgojas gari, nekad neaizsalstoši lasmeņi, kuriem lauzās cauri un mutuļoja upes žigl.h straumes. Virs tiem smagi šūpojās aukstu garaiņu mutuļi, it ka lasmeņi >1 tiešām būtu verdošs ūdens.

Bet gar abām šī brīnumainā ledus chaosa pusēm paceļas klusie, milzīgie Ļenas kalni. Gar nogāzi turējās retas lapegles, saknes pla'a izpletušas, bet akmens neļāva tām augt, un nogāze no vienus vietas bija nosēta kritušiem kokiem. Tuvāk jūs redzat sniega aizputinātus koku līķus, no zemes izrautām, krampjaini savilktām saknēm. Tālāk šie sīkumi izzūd, bet ap kalnu virsotnēm nogāzi kā biezs tīkls klāj sakrišņi. Kritušie koki šķiet kā neskaitāmas adatas, gluži kā skujas priežu sila, bet starp tiem vēl dzīvās lapegles, kas izmēģina laimi pār priekšteču līķiem, stiepjas tikpat taisnas, tikpat tievas un nožēlojamas. Un tikai līdzenajā, it kā nošķeltajā virsotnē mežs uzreiz kļūst biezāks un stiepjas kā gara, tumša sēru apmale gar balto krasta krauju.

Un tā desmitiem un simtiem verstu tālu! … Jau veselu nedēļu mūsu segtā kulba nirst kā nožēlojams punkts starp ledus blāķiem, līgojoties gluži kā laiviņa bangainā jūrā… Veselu nedēļu es skatos bālā debess svītrā starp augstajiem krastiem, baltā nogāzē ar seru apmali, uz «krušņām» (aizām), kas noslēpumaini izlien kaut kur no tungusu tuksnešiem varenās upes plašumā, saltā miglājā, kas stiepjas bez gala, savijas, attinas, blīvējas klinšu sažņaugtos pagriezienos un klusi ievelkas aizu rīklēs kā kāda rēgu armija, kas izklīst uz ziemas mītnēm. Klusums māc dvēseli. Tikai laiku pa laikam pēkšņi pār upi kā smags vaids nodun plaisājošais Iedus, nošņāc kā lidojoša lode, atbalsojas kā lielgabala šāviens, aizšalc kaut kur tālu atpakaļ, mūsu atstātajos Ļenas tuksnešainajos līkumos, un ilgi vēl skan un izgaist atbalsis, biedējot iztēli dīvainiem, piepeši atmodinātiem tāliem vaidiem . . .

Man bija skumji. Mans ceļa biedrs mocījās un nervozēja. Mūsu kulbu jo bieži mētāja no vieniem sāniem uz otriem, un ne reizi vien tā bija jau pavisam apgāzusies Pie kam par lielu nepatiku Michailo Ivanovičam aizvien notika tā, ka mēs katrā ziņā vēlamies uz viņa pusi. Tas bija dabiski, tomēr viņš jutās ļoti nepatīkami. Taču, ja notiktu citādi, man draudētu nopietnas briesmas, vēl jo vairāk tādēļ, ka tādos gadījumos viņš no savas puses neizrādīja ne mazāko cenšanos papūlēties. Dažkārt tikai nokrekšķinājās un lietišķi griezās pie vedēja:

— Cel augšā!

Vedējs, lai arī cik grūti, uzceļ, un mēs braucam tālāk.

Man likās, ka jau mēnesis šķir mani no Jakutskas, no kurienes izbraucām tikai pirms sešām dienām, un gandrīz vai viss mūžs no ceļojuma tuvākā mērķa — Irkutskas, līdz kurai atlikušas pāri par divi. tūkstošiem verstu.

Mēs braucam palēnām: sākumā mūs aizturēja neganti, auksti puteņi, tagad aiztur Michailo Ivanovičs. Dienas ir īsas, bet naktis gaišas, pilns mēness jo bieži raugās caur salto miglāju, un arī zirgi nevar nomaldīties no šaurā ceļa, kas iebraukts starp «gūzmām». Un tomēr, nobraucis divas vai trīs pasta stacijas, mans ceļa biedrs, uztūcis un izburbējis tirgotājs, sāk pamatīgi izģērbties pavarda vai dzelzs krāsns priekšā, bez kautrēšanās novilkdams visu lieko un pat arī nepieciešamo apģērbu.

—   Ko jūs, Michailo Ivanovič! — es mēģinu tādos gadījumos protestēt. — Vēl vienu staciju šodien jau nu varētu …

—    Kāda vilka dēļ jāsteidzas? — atbild Michailo Ivanovičs. — Jāizskalo iekšas ar tēju, un tad liksimies uz auss.

Ēst, «skalot» iekšas ar tēju un gulēt, to visu Michailo Ivanovičs spēja veikt tiešām apbrīnojamā mērā un visu to darīja rūpīgi, ar mīlestību, gandrīz godbijīgi.

Tomēr viņam bez tam bija vēl citi apsvērumi.

—    Ļaudis te, — viņš noslēpumaini runāja, — pēc kapeikas, manu brālīt, ārkārtīgi kāri. Vispārgalvīgākie ļaudis, tādēļ ka ar zeltu izlutināti.

—    Nu, zelta vietas taču tālu, un par šejienes apvidu nekas tāds nav dzirdēts.

—   Kad mūs abus aplaupīs, tad tu gan dzirdēsi, bet būs par vēlu.. . Tāds kā joks! — viņš piemetināja, jo ātri tam «apskrējās sirds». — Vai tad nezini, kas šis par apvidu? Tā vis tev nav Krievija! Kalni un gravas, un lasmeņi, un tuksnesis … īstā postaža.

Vispār Michailo Ivanovičam «šejienes apvidus» neiedvesa neko citu kā patiesu derdzīgumu un riebumu. Šeit nekas, sākot ar drūmo dabu un ļaudīm un beidzot ar nedzīvo radību, nevarēja izvairīties no viņa kašķīgās kritikas. Viņš zināja tikai vienu: šeit, ja «gadās pa ķērienam», var ātri un vareni iedzīvoties («vienā dienā kļūt par cilvēku»), un tādēļ dzīvoja te jau vairākus gadus, acīgi uzmanīdams gadījumu un neatlaidīgi tiecoties uz zināmo «galapunktu», bet pēc tam bija nodomājis atgriezties uz «savu apvidu» kaut kur pie Tomskas. Sajā ziņā viņš atgādināja cilvēku, kuram piesolīta zināma atlīdzība, ja viņš kails skries stiprā salā. Michailo Ivanovičs ir piekritis, un, lūk, tagad viņš klaigādams un drebinādamies skrien uz savu galapunktu. Kaut tik aizskrietu, kaut tik pakamptu, bet tad … lai vai putēdams izput viss šis postažas apgabals, — Michailo Ivanovičs to nenožēlos.

Šai laikā viņš, liekas, jau puslīdz bija sasniedzis galapunktu un varbūt tieši tādēļ briesmīgi nervozēja: sak, ja nu kāds tieši tagad viņam sarausto sumiņu atņem? … Michailo Ivanovičs, par kuru es biju dzirdējis daudz nostāstu, kas visspilgtākā gaismā tēloja viņa uzņēmību, šejienes karjeras sākumā bijis pārdrošs līdz bezbēdībai, bet tagad bija bailīgs kā sievišķis, un man tādēļ negribot nācās pavadīt kopā ar viņu garlaicīgus vakarus un garas naktis drūmās un mazapdzīvotās Ļenas tukšajās pasta stacijās.

ii

Vienā tādā aukstā vakarā mani pamodināja Michailo Ivanoviča izbaiļu sauciens. Izrādījās, ka mēs abi bijām kulbā īesnaudušies, un, kad pamodāmies, ieraudzījām, ka esam uz Iedus zem akmeņaina:, krastmalas, pilnīgi neapdzīvotā vietā. Zvārgulis neskanēja, kulba stāvēja nekustīgi, zirgi bija izjūgti, vedējs pazudis, un Michailo Ivanovičs izbijies un brīnīdamies berzēja acis.

Drīz mēs tomēr tikām skaidrībā. Es ieskatījos līdzenajā akmens krastā, kas kā siena izzuda tālumā un dzirkstīja pilnā mēness staros. Netālu klinšu aizās izbeidzās taka, bet tieši pār galvu liecās jakuta kapa augstais krusts. Kaut gan kaps krastmalā, pat pilnīgi tuksnesīgā vietā, tai apvidū nav retums, jo jakuti cenšas gulties uz mūžīgo dusu katrā ziņā augstienē, ūdens tuvumā, tādās vietās, kur daudz tāles un plašuma, es tomēr pazinu At-Davanas pasta staciju, ko biju ievērojis jau savā pirmajā braucienā. Sarkanais iezis ar brīnumainiem slāņiem, kas atgādināja kādas nezināmas rakstu zīmes, līdzenā, it kā mākslīgi saliktā krauja, retās lapegles, jakuta kaps ar krustu un baļķu būdiņa, un, beidzot, garais balto dūmu plīvurs, klusi pārkāries no krasta pār upi, — tas viss uzreiz atausa man atmiņā. Te nav nobrauktuves, krasts ir kā krauja siena, tādēļ ziemā kamanas pamet uz upes, bet zirgus ved pa šauru taku tieši uz ledus. Ari Michailo Ivanovičs drīz nomierinājās, jo vairāk tādēļ, ka uz takas jau zibēja lukturi.

Pēc mirkļa mēs bijām augšā, pasta stacijā.

Mazā stacijas istaba bija sakurināta: ho nokaitētās dzelzs krāsns dvesa sauss karstums. Divas siltumā notecējušas tauku sveces apgaismoja pretenciozo iekārtu pa pusei jakutu gaumē celtajā ēkā, kas bija pārvērsta par staciju. Gar sienām ģenerāļi un skaistules mijās ar pasta resora paziņojumiem un patentiem melnos ietvaros, ko stipri bija noraibinājušas mušas. Viss iekārtojums skaidri liecināja, ka stacijā kāds tika gaidīts, un mums nebija pamata domāt, ka visa šī sagatavošanās ir mūsu dēļ.

—    Redz, brālīt tu manu, lieliski! — Michailo Ivanovičs priecīgi teica, ķerdamies pie somām ar visādu ceļa ēsmu. — Ek, svētīgs siltumiņš! Nu gan pietiek, katrā ziņā tepat pārnakšņosim! Ei, kas tur ir . . . skrīveris vai? Dodiet mums patvārīti un verdošu ūdeni pelmeņiem …

—    Nu nē, Michailo Ivanovič, — es mēģināju iebilst, — vēl par agru. Līdz N. aizbrauksim, un tur arī var pārnakšņot.

—    Zirgu, cienītais kungs, nav, — man aiz muguras atskanēja dreboša, pieglaudīga un it kā bijīga balss.

Es atskatījos. Istabā bija ienācis nenosakāma vecuma neliels, paforangs vīrelis, diezgan neparasti ģērbies. īsi, šauri svārki, rūtainas bikses, pikē veste, krekls ar aprocēm un pat ar senlaicīgu krokojumu, krāsaina kaklasaite ar zelta mušām uz zaļa pamata, — tas viss jau mazliet izbalējis, sagulējies, it kā apģērbts gadījuma dēļ, un atgādināja kādus sen pagājušus laikus. Kājās ienācējam bija smagi velteņi, un ar tiem kopā īsais, šaurais vācu uzvalks izskatījās ļoti jocīgs. Mazais cilvēciņš tomēr, kā rādījās, neapzinājās šo kontrastu un švītīgi gāja maziem, sīkiem solīšiem.

Svešinieka seja, tāpat kā viss augums, bija tāda pelēcīga, arī it kā mazliet apvalkāta vai sastāvējusies, bet tagad gadījuma dēļ nogludināta un nospodrināta. Smaidā, pelēkajās acīs, balss noskaņā bija manāma pretenzija uz zināmu kulturalumu. Likās, mazais cilvēks gribēja parādīt, ka viņš redzējis labākas dienas, zina, kā «smalki jāuzvedas», un citos apstākļos būtu mums līdzīgs. Bet līdz ar to viņš kaut kā kautrējās un bijās, it kā viņu pārāk bieži būtu atstūmuši un viņš baidītos, ka arī mēs to darīsim.

—    Kā tad zirgu nav? — es iebildu, paskatījies grāmatā, kas, cik varēja vērot, nesen bija nolikta redzamā vietā. — Diviem trijjūgiem jābūt stacijā.

—    Tieši tā, — viņš padevīgi atbildēja, — ir jābūt. Tikai īstenībā . . . kā lai jums, godātais kungs, paskaidroju . . .

Viņš sāka stomīties.

—    Apžēlojieties par mani, caurbraucēju kungi, neprasiet zirgus, — viņš pēkšņi teica ārkārtīgi žēlabainā un pazemīgi lūdzošā balsī.

—    Bet kādēļ tad tā? — es pabrīnījos.

—    Re, kāds jūs esat, tiešām! — nepacietīgi iejaucās Michailo Ivanovičs, kas bija jau paguvis novilkt pat virsbikses. — Kādēļ un kādēļ! Nu kur jums jāsteidzas? Vai bērni mājā raud, vai?… Redzi taču, brālīt tu manu, cilvēks ar asarām lūdz — bez iemesla vis nebūs!

—    Tieši tā, — svešais kļuva priecīgs un pievērsās Kopiļenkovam ar pateicīgu smaidu, savu svārku stūrus raustīdams, — tieši tā, kā jums labpatika piezīmēt: vai tad es bez iemesla gribēšu caurbraucēju kungus kavēt? Nekad ne!

Pēdējos vārdus viņš izrunāja pat tā kā lepni, pie tam saslējās un sakārtoja svārkus.

—    Nu labi, — es teicu, jo labprātīgāk pielaizdamies tādēļ, ka sapratu — nebūs iespējams izdabūt manu žigli izģērbušos ceļa biedru no šīs siltās istabas vakara spalgajā salā. — Tomēr jūs varētu paskaidrot iemeslu, ja tas nav noslēpums . ..

Pateicīgs smaids atplaiksnljās pār visu mazā cilvēka seju. Viņš redzēja, ka lieta nokārtojusies, un taisījās man atbildēt ar redzamu labvēlību, bet pēkšņi kļuva uzmanīgs. Ārā, no upes puses, cauri dzelzs krāsns sprakstoņai bija dzirdamas zvana skaņas.

Durvis atvērās, stārasts, pusjakuts pēc izskata, piesardzīgi ienāca istabā, rūpīgi aizvēra durvis un teica:

—   Počtā ķellē, Vasiļ Spiridonič . . .

—    A, pasts! — vecais nomierinājās. — Nu, bar-antach (ej), tā ka labi mudīgi! … Es tūliņ iešu, atvainojiet mani, godātie kungi. . .

Viņš izgāja. Staciju pārņēma rosība. Aizcirtās durvis, čīkstēja kāpnes, vedēji stiepa lādes un somas, aizvedamo un uz ledus pārjūdzamo trijjūgu nemierīgās zvanu skaņas ikreiz spiedās iekšā pa pavērtajām durvīm, vedēji kliedza cits uz citu jakutiski un lamājās tīrā krievu dialektā, tā pierādīdami savu krievisko izcelšanos . . .

Iii

Pēc dažiem mirkļiem istabā skriešus ieskrēja kāds neliela auguma cilvēks stipri apdilušā kroņa mētelī, jakutu ausenē un apsējies šalli. Viņš ieskrēja tik steidzīgi, it kā viņam kāds dzītos pakaļ, un tūliņ devas pie dzelzs krāsns.

Nometis mēteli, viņš palika plānā trušādas kažoķelī, kas stipri atgādināja sieviešu vamzi; kad novilka ari kažociņu, tad zem tā bija vecs, padusēs saplīsis pasta resora mundieris.

Tas tiešām bija pastnieks, kas tik steidzīgi bēga no sala, kurš, redzams, garā pārbrauciena laikā to stipri bija pievārējis. Nabagf) jaunais cilvēks rāva nost sastingušos apģērba gabalus tā, it kā tajos būtu iemeties vesels bišu spiets, un, vel nenoņēmis auseni un šalli, ātri nometa no kājām velteņus, kurus nolika ar pazolēm pret krāsni. Ilgāku laiku aizņēma ausenes un šalles noraisīšana. Jakuti un karimi neaudzē bārdu un ūsas. Tas jau kļuvis par estetisku paradumu, bet izskaidrojams ar tīri klimatiskiem apstākļiem: nabaga pastnieks acīm redzot augstu vērtēja šos atributus, un tagad retā bārdele un tādas pašas ūsiņas, ar kurām viņš varbūt valdzināja kaut kur Kirenskā iebraukušo līgavu no turīgas ieceļotāju ģimenes, bija pārvērtušās vienā lāstekā, kas cieši savienoja viņa galvu ar auseni un šalli. Vajadzēja ne mazumu laika, kamēr beidzot pasta resora pārstāvis, kas tikko nebāza galvu pašā liesmā un ar pussastingušiem pirkstiem spaidīja ledus tilkas, stājās mūsu priekšā savā īstajā izskatā: jauna, bet krietni uztūkuši seja, nemierīgas, bet blāvas acis, tramīgs kustīgums visā ķermenī, īss un šaurs mundieris ar atirušām šuvēm, zaķādas zeķes kājās.

—     Brr, — viņš nodrebinājās. — Timni bērt, sals ulachan (ļoti auksti, stiprs sals) … Atļaujiet vienu glāzīti, kungi!

—     Ņem vien, — Kopiļenkovs labsirdīgi atbildēja. — Tu jau esi visnelaimīgākais cilvēks.

Jauneklis atkal tā kā bailīgi pamirkšķināja acis. Tirgotāja saltā līdzjūtība tikai vēl spilgtāk atgādināja viņam ceļa aukstumu, un norītais degvīna malks noskrēja lejā kā ledus gabaliņš. Tādēļ viņš pielēja otru glāzīti un raidīja pirmajai pa pēdām pakaļ. Tikai tad bailīgā izteiksme nabaga puiša sejā sāka izzust.

—     Jums taisnība, — viņš teica. — Suņa dzīve… Un arī sals pieturas, ka tīri brīnums …

—    Apģērbs tev gan pārāk viegls. Šim apvidum nepiemērots.

—     Ar apģērbu var iztikt. Bet, jāsaka. .. par astoņiem rubļiem švītīgi vis nevar saposties …

Pasts pa šo milzīgo traktu brauc garām reizi nedēļā. Ziemā trīs tūkstoši verstu garo ceļa gabalu tas veic 19 dienās, vasarā, protams, aiziet ilgāk. Rudeņos un pavasaros, kamēr Ļena vēl nav aizsalusi vai jau sakustējusies un ledus iešana traucē laivu kustību, pastu ved jāšus pārmetamās somās. Veselas nastu nesēju zirgu karavanas tad spraucas starp upi un klinšainajiem kalniem, te zirgam līdz vēderam pa ūdeni brienot, apejot kādu klints izcilni, te raušoties augšā pa akmeņainām tekām, te pazibot virsotnēs gandrīz zem pašiem padebešiem. Grūti iedomāties nodarbošanos, kas prasītu vairāk izturības, aukstasinības, pacietības un veselības. Trīs tūkstoši verstu! … Arī vedējiem ir grūti, bet vedēji jau sen pārradušies mājās un atpūšas, gaidot retos caurbraucējus, lāgiem pat līdz nākošajam pastam, bet pastnieks atkal kratās seglos vai šūpojas milzīgās upes brāzmainajos viļņos, vai ziemas salā stingst kulbā, ierāvies starp ādas somām. Un tas viss par parasto pasta ierēdņa atalgojumu…

Tiesa, pastnieks izgudro vēl blakus ienākumus. Irkutskā viņš iegādājas lētu degvīna mučeli, ko tad pārdod pasta stacijās skrīveriem un vedējiem, iepērk tikko iznākušos kalendarus, ņem komisijā saini lubu bilžu. Mākslinieciskiem ražojumiem, kas bagātīgi grezno pasta staciju sienas, visur jāpateicas viņam par savu piegādāšanu šajās tālajās zemēs. Viņš izkopj pusjakutu pasta staciju uzraugu estetisko gaumi, novietojot pie sienām kaut kur prēmēto skaistuļu gravētos portretus, viņš ceļ ģenerāļu popularitāti, bet viņš arī atņem tiem slavas oreolu, aizvietojot vecos varoņus ar visjaunākajiem … Tomēr šī lietderīgā nodarbošanās nedara daudz krāšņāku bēduļa pastnieka likteni, un, ja savā sliktajā apģērbā šai neparastajā salā viņš paliek dzīvs, tad to piedēvē galvenokārt un pat vienīgi degvīnam, ko katrā stacijā viņš lielā daudzumā izdzer bez kādām redzamām sekām, labi vēl, ka viņi to iegūst lēti un ka tas sagādā viņam pat zināmus, — tiešām gan, šajos apstākļos nevainīgus, — ienākumus …

Tāpat galvenokārt no viņa šis trīs tūkstoši verstu garais trakts, kur pasta staciju iemītnieki ir gandrīz vai vienīgie iedzīvotāji, uzzina, kādi jaunumi norisinās plašajā pasaulē.

Tāds pasta resora censonis stāvēja tagad pie dzelzs krāsns, no aukstuma salīkušām kājām, izstiepis rokas pret liesmu un mezdams kārus skatienus uz mūsu pudelēm.

—    A, te jums ir arī konjaks? … Konjaciņu es vēl iekampšu, — viņš pēkšņi teica ar kautrīgu familiaritati, pieskrēja pie galda, ielēja, iemeta un atkal skrēja pie uguns vēl joprojām ar tāda cilvēka izskatu, ko sabiedējuši iekšēji saltuma drebuļi.

—   Paklau, pasta vīrs, pamielosimies ar tēju, — Kopiļenkovs piedāvāja.

—    Nav iespējams, godājamie kungi, — steidzos. Klausies, zēn, — viņš draudzīgi uzrunāja šajā brīdī ienākušo skrīveri, — piesargies! Brauc taču …

Vecītis nopūtās.

—    Ko dievs dos! Gaidām jau sen, kaut jel reiz brauktu. . .

—    Tagad būs drīz. Ja es varētu kaut kā drīzāk aizlaisties, lai neuzskrien virsū. Bet, lai bēgtu kur bēgdams, — tikpat panāks! Labi, ja iegadītos ceļā…

—    Kas tad tev par bēdu?

Tomēr labāk tālāk no grēka. Paklau, zēn, viņš par sūdzībām taču dabūjis zināt.. .

—    Nu?

—   Tā gan … Stāsta, kļuvis nikns ka sātans, tīrais negals!

—    Varbūt dievs pasargās. Mēs neesam sūdzējušies…

—    Par ko jūs runājat? — Kopiļenkovs iejautājās.

—    Arabins, kurjers … Tagad brauc šurp no Verchojanskas.

—    Tā, tā, tā! Ak tad tādēļ izrādījās, ka zirgu tev nav. Saprotu! Bet ja nu mēs būtu tev pēdējos zirgus paņēmuši…

—    Gluži pareizi… Apdomājiet paši: viņi atbrauc, un es pēkšņi viņiem paziņoju: zirgu nav! Kas tad tas… Tad taču viņiem te vajadzētu pārnakšņot…

Kopiļenkovs sāka smieties.

—    Nu, viņš, brālīt, tevi ar visu žaketi pa nakti būtu apēdis.

Arī pastnieks, galvu atgāzis, sāka aizraudamies smieties. Vecītis centās pasmaidīt, bet vairāk tikai aiz pieklājības. Acis viņam bija domīgas un rūpju pilnas.

—   Dievs zina, dievs zina … Pagājušo reizi debesu valdniece pasargāja … Par lopu tomēr nosauca.

—    Ak pagodināja gan?

— Jā. Ko tur . .. Protams, agrākos laikos, kad biju kolēģijas sekretārā činā, varēju apvainoties . . . Nu, tagad mans stāvoklis tik zems, ka jāpacieš… Jums labpatika palvārīti pasūtīt? — viņš pēkšņi atcerējās. — Ak dievs, ko tad es tā… Būs tūliņ, — mums ir divi patvāri. Gadījumā, ja atbrauks, arī viņam pasniegsim . . . Tūliņ . . .

iv

Pēc kāda brīža vēl pajauna un diezgan skaista sieviete, kurai ienākot pastnieks atkal atgāza galvu un sāka smiet savus saraustītos smieklus, . bet skrīveris kļuva sevišķi nopietns, ienesa nelielu patvāri un sāka klāt galdu. Mēs uzlūdzām pie tējas veco vīru un pastnieku. Pēdējais atteicās un tikpat ātri, kā nesen bija nometis, sāka vilkt mugurā savus ne gluži izžuvušos apģērba gabalus. Skrīveris aiz pieklājības arī mēģināja atteikties, bet, kad vēl otrreiz to lūdza, vairs nepretojās, redzams, jutās pagodināts.

—    Ar lielāko prieku piedalīšos kompānijā, — viņš teica un tad, aizpogājis svārkiem visas pogas, pieķērās pie krēsla atzveltnes, paklanījās un sacīja:

—    Tādā gadījumā turu par godu stādīties priekšā: Krugļikovs, Vasilijs Spiridonovičs, bijušais kolēģijas sekretārs . .. Patīkami iepazīties.

—    Tātad dienēji? — Kopiļenkovs jautāja.

—    Tieši tā, komisariatu daļā, flotē. . .

Pastnieks bija jau apģērbies, atvadoties pagrūda mums visiem roku, vēlreiz iesaucās: «A, te jums arī spirts ir? Iekampšu vēl spirtu!» Iekampa un steidzīgi izskrēja no istabas. Es saģērbos un izgāju viņam pakaļ.

Vajadzēja noiet kraujas malā pie kapa ar nolīkušo krustu, lai lejā ieraudzītu pasta zirgus.

Upe, baltiem ledus blāķiem pieblīvēta, viegli mirgoja sudrabotā un skumjā mēnesnīcā, mēness bija pacēlies pār kalniem. No viņa krasta, verstis četras attālu, gūlās biezas, nenoteiktas ēnas, tālumā neskaidri varēja redzēt krastmalas mežiem apaugušās sopkas, kas vīdēja aizvien tālāk un tālāk, pavadot Ļenas vijīgos pagriezienus .. . Kļuva ir baigi, ir skumji, redzot šo milzīgo ledus tuksnesi.

Pasts — trīs trijjūgi — devās ceļā, zvārguļi uzreiz kaut kā juceklīgi un trokšņaini sāka runāt man zem kājām, it kā uzmundrinādami cits citu. Trīs melni plankumi kā fantastiski daudzgalvaini dzīvnieki sakustējās sniegā un aizmirgoja starp ledus blāķiem, kļūdami aizvien mazāki un mazāki. Jau sen tos vairs nevarēja saredzēt, bet zvana skaņas, aizvien vēl tikpat skaidras, turējās saltajā, it kā stiklainajā gaisā. . . Katrs zvārgulītis runāja savādāk: attālums mazināja tikai

stiprumu, bet ne skaņas dzidrumu. Tad viss piepeši izgaisa, tikai ledu:; blāķi dzirkstīja fantastiskā chaosā, ēnā klusi snauda sopkas, un neskaidri rēgi pārvietojās tālajos krastos.

Gandrīz visi pasta stacijas iedzīvotāji pavadīja pastu… Nabaga At-Davanā, kas patvērusies pie klinšainajiem kalniem, šāds rets gadījums, kad brauc cauri pasts, ir vesels notikums.

Bet pasta stacija tvīka vēl otra notikuma gaidās.

Kad pasts nozuda un zvani apklusa, vedēju bars, kas lēnām kāpa augšā no upes, pagāja man garām, sarunādamies jakutu valodā. Man nācās grūti saprast šīs klusās sarunas, tomēr es nojēdzu, ka viņi nerunā par to, kas aizbrauca, bet par kādu, kam jāatbrauc no augšgala. Pie tam vārds «Arabin-tajon» pāris reižu skāra manu dzirdi.

Es paliku vēl krastmalā, skumjā burvīguma valdzināts. Gaiss bija nekustīgs un jutiga, kristāliskā dzidruma pilns, ko tagad netraucēja neviena skaņa, kā sastindzis bijīgās gaidās. Bet, tiklīdz plaisās kāds ledus gabals, saltā nakts nodrebēs un dunēs, un vaidēs. Ja nobruks akmens zem manām kājām, atkal ilgāku laiku jutīgo klusumu piepildīs sausas un skarbas atbalsis …

Sals vēl arvien pieņēmās. Stacijas ēka, kas pa pusei sastāvēja no jurtas un tikai pa pusei no krievu guļbūves, mirdzēja vienās ugunīs. Virs jurtas skursteņa gaisā kā vesela pirtsslota steidzīgi svaidījās dzirksteļu kūlis, bet baltie, biezie dūmi sākumā kāpa augšup, tad liecās uz upes pusi un aizstiepās tālu, līdz pat tās vidum . .. Likās, ka logos ieliktie ledus gabali paši degtu, laistīdamies liesmās visās varavīksnes nokrāsās…

Es vēlreiz pārlaidu skatienu apkārtējai aizraujošo skumju pilnajai ainavai un iegāju istabā.

v

Vedēju telpā milzīgais, no māliem blīvi mūrētais pavards rēgojās gluži kā pasaku nezvēra atplestā versmojošā rīkle. Uguns ar neticamu spēku brāzās skurstenī, it kā vesela liesmu upe plūstu uz augšu. Slīpās jurtas sienas te saspiedās cieši kopā, tumšsarkanas blāzmas apspīdētas, te tikko jaušamas iegrima tumsā; jurta tad šķita kā milzīga ala tumšām velvēm. Ugunīgu stāvu grupa, gluži kā nupat izlieta no vēl neatdzisuša metala, puslokā stāvēja ap pavardu. Vidū, domīgām acīm cieši raudzīdamies ugunī, atspiedis zodu delnā, sēdēja jauns pasta puisis ar asi izteiktiem sveštautieša vaibstiem, — tas bija šo savādo, pa pusei pārjakutojušos Vidus Ļenas iedzīvotāju pārstāvis. No viņa rīkles plūda, jaucoties ar liesmu šņākoņu un sprakšķiem, dīvainas — te stieptas, te histēriski saraustītas skaņas. Tā bija jakutu dziesma-improvizacija, dziesma, kurā tikai pieradusi auss var uztvert savdabīgas harmonijas pazīmes. «Dievs kungs,» es neviļus domāju, «kā gan visādi izpaužas cilvēku jūtas! …» Bet, tā kā skaistums tomēr ir pašās jūtās, tad ir ari sava daļa skaistuma šajā mežonīgajā, saraustītajā rīkles balss gaudošanā, kas līdzinās te raudām, te vēja šalkām mežonīgā aizā… Pietika ieskatīties At-Davanas pasta stacijas iemītnieku bronzas sejās, lai pārliecinātos, ka aizgrābjoša un aizraujoša dvēseles kustība valdīja netīrajā un nemīlīgajā jurtā.

Jaunais pasta puisis dziedāja, pārējie klausījās, reizēm pamudinot dziedātāju skarbiem, nevilšiem, īsiem saucieniem. Mums ir savas dziesmas, uzrakstītas, ar notīm, kurās sarežģītākas jūtas kristalizējušās pastāvīgā formā. Mežonīgajai taigai, akmeņainajām tekām gar Ļenu, drūmajai un sērdienīgajai At-Davanai arī ir savas dziesmas. Tās nav uzrakstītas, nav apstrādātas, ir neharmoniskas un diezgan rupjas, toties ikviena no tām rodas no tieša ierosinājuma, atsaucas kā Eola kokle ar savu nepabeigto un nenoapaļoto harmoniju katrai kalnu vēja pūsmai, katrai bargās dabas kustībai, katrai iespaidiem nabadzīgai dzīves trīsai… Dziedonis pasta puisis dziedāja par pieaugošo salu, par to, ka Ļenā plaisā ledus, ka zirgi noslēpušies zem klintīm, ka pavardā deg spoža uguns, ka viņi, kārtējie vedēji, sapulcējušies desmit cilvēki kopā, ka seši zirgi stāv pie slitām, ka At-Davana gaida Arabinu-tajonu, ka no ziemeļiem, no lielās pilsētas tuvojas negaiss un At-Davana dreb un trīs…

Jakutu dziesmu valoda atšķiras no parasti lietojamās apmēram tāpat kā mūsu, slavu valoda no tagadējās sarunu valodas. Dziesmu valoda dzimusi kaut kur tālu, Vidusazijas nezināmajos dziļumos, no kurienes lielais tautu sajaukums atsviedis kādas cilts nožēlojamu drumslu uz tālajiem ziemeļaustrumiem. Tā ziemeļos saglabājusi tālo dienvidu krāšņos tēlus un krāsas … Bet no ziemeļiem, no biklā, saltā gaisa, kurā ledus plaisāšana skan kā lielgabala šāviens un niecīga akmens krišana dārd kā nogruvums, dziesma ieguvusi biklu tieksmi uz baismīgām hiperbolām un gigantiskiem, biedējošiem pārspīlējumiem. Lūk, kādēļ, jādomā, jakutu Ivanuška, nabaga bāris Er-Sogotochs, savos bēdu pilnajos ceļojumos jo bieži uzduras pasakaini brašiem puišiem, no kuriem vismazākajam lieli ir tik resni kā vecas lapegles stumbrs, bet acs sver piecas mārciņas.

Es nepamanīts nostājos ēnā un klausījos pasta puiša dziesmā par Arabin-tajonu… Arabins, Arabins! … Es kaut kur esmu dzirdējis šo uzvārdu. Tikai visus spēkus saņēmis, es aizvirzīju no sevis pasaku tēlu, un aiz tā atmiņā izvirzījās cits. Irkutskā pie paziņām es dažas reizes biju sastapis — tiesa gan, tikai uz brīdi — kazaku ehorunžiju ar šādu uzvārdu. Tas bija cilvēks, kas ne ar ko neizcēlās, bija pat mazliet kautrīgs, ar to sevišķo kautrību, kas piemīt slimīgi patmīlīgiem cilvēkiem. Es viņu toreiz gandrīz vai nepamanīju, bet vēlāk dzirdēju, ka viņš kaut kā vērsis uz sevi toreizējā ģenerālgubernatora uzmanību un ka viņu izmantojot «sevišķiem uzdevumiem». «Vai tiešām tas būtu viņš? Vai tiešām par viņu es tagad dzirdu runājam visu ceļu — par viņu, kura vārdu gandrīz vai nemanīja Irkutskas pūlī? … Viņš jau trešo reizi kā kurjers joņo pa Ļenu, un katru reizi valodas par viņu ilgi nerimst gar tuksnesīgo upi. Stacijās viņš uzvedas kā cilvēks, kuram vienam vien uzdots savaldīt dumpīgo apvidu. Viņš lauzās iekšā kā negaisa viesulis, trakoja, iedvesa paniskas šausmas, draudēja ar pistoli un… visur piemirsa samaksāt kurjera brauciena naudu. Droši vien, pateicoties šiem paņēmieniem, uzdevumus viņš veica tik īsā laikā, kas radīja izbrīnu visai piedzīvojušos cilvēkos, un priekšniecība viņu izcēla vēl vairāk. «Kurjers» kļuva par palamu un gandrīz par Arabina pastāvīgo profesiju. Necils un kautrīgs Irkutskā, viņš kļuva pilnīgi cits, tiklīdz izbrauca no pilsētas. Būt patiesi pārliecinātam, ka ikviena vara ir stiprāka par ikvienu likumu, un veselām nedēļām justies kā vienīgajam varas pārstāvim milzīgā apgabalā, nesastopot nekur ne vismazāko pretestību, — no tā var apreibt arī stiprāka galva nekā kazaku chorunžijam.

Un tā tiešām reiba. Pēdējā braucienā viņš jau auļoja cauri retajām pilsētām (Kirenskai, Verchoļenskai un Oļekmai), stāvot kulbā stāvus un vicinot pār galvu sarkanu karogu. Tas bija kaut kas fantastisks: divi trijjūgi trauca kā putni, zirgi ar nāves šausmām acīs, vedējs izskatījās pēc miroņa, kas grožiem rokās sastindzis uz bukas; braucējs, izcēlies stāvus, zibsnīja acīm un vicināja karogu … Vietējie varas vīri grozīja galvu, iedzīvotāji bēga uz visām pusēm. Sajā braucienā Arabins atzīmēja savu ceļu ar tādu daudzumu kritušu zirgu, vaimanu un sūdzību, kas beidzot bija izlauzušās uz āru, ka pasta priekšniecība uzskatīja par nepieciešamu iejaukties. Aizsteidzoties uz priekšu, teikšu tikai to, ka Arabina dēļ saķildojās divi resori, ka kurjera tiešā priekšniecība tomēr bijusi spiesta atsacīties no viņa pakalpojumiem, bet, apgādāts ar teicamām rekomendācijām, viņš pārgājis dienēt vēl tālāk uz austrumiem un tur, pie Amūras, beidzot uz vietas nošāvis stacijas uzraugu. Tad par Arabinu-tajonu sāka runāt pat Krievijā, un tikai tad dabūja zināt, ka pēc būtības nav ko tiesāt, jo slavenais kurjers bija jau … pilnīgi ārprātīgs.

Tāds ir turpmākais stāsts par bargo un nelaimīgo Arabinu-tajonu, ko šajā naktī gaidīja tālajā At-Davanā. Lūk, par ko čīkstēja un gaudoja skumīgā jakutu dziesma vedēju jurtā.

vi

Stacijas istabā Michailo īvanovičs, vienā kreklā izmeties, sēdēja pie galda. Krugļikovs novietojās iepretim daudz brīvākā pozā nekā pirmīt. Pēc naivā žirgtuma, kas mirdzēja mana ceļa biedra atklāti mantkārīgajās acīs, cs tūlīt redzēju, ka viņam jau izdevies uzsākt vienu no tām sarunām, kuras tam ļoti patika. Tās bija tīri biogrāfiskā un pa daļai mantrausīga rakstura sarunas: kas, kur un kādā kārtā pratis iedzīvoties naudā. Visi iedzīvošanās drāmu sīkumi viņam likās sevišķi pievilcīgi un jauki. Krugļikovs sniedza šos sīkumus labprāt un mierīgi, kā objektivs cilvēks, kas uz visu to raugās no malas, novērotāja acīm.

—   Tu saki, izputēja? — jautāja, pārliekdamies pār galdu, Michailo Ivanovičs.

—    Līdz pamatu pamatiem! — Krugļikovs atbildēja un puia uz tēju apakštasītē. — Pavisam, tā ka, ar jūsu atļauju sakot, palika vienā kreklā, un arī tas nepiederēja pašam.

—    Ak tu brālīt manu, kāds cilvēks aizgājis postā!

—    Aizgājis postā! Nu kādēļ tad tā? Kur tad tāds cilvēks aizies postā? Sajā apvidū, es saku, un ar tādu galvu…

—    Jā, ziķeris jau viņš ir gan. Tu saki, tika atkal uz ciņa?

—    Un kā vēl! …

—    Tas ir brangi! . .. Pie kā tad viņš ķērās?

Krugļikovs nolika apakštasīti un nolieca pirkstu:

—   Pirmkārt, viņš apprecas otrreiz un paņem atraitni ar kapitālu. Kapitals gan bija niecīgs …

—Pagaidi! Tu saki: apprecas! Bet vai pirmā sieva nomira, ko?

—    Dzīva gan! Tas neko nenozīmē.

Ai, ai, ai! . .. N-n-nu? Ko tu, brālīt, tik daudz murmulē, stāsti tālāk!

—    Nu, un sāka pamazītēm tirgoties raktuvēs ar spirtu.

—    Ar spirtu? . .. Nu nē, brāl, tagad ar spirtu tālu netiksi. Tagad, brāl, ar spirta būšanām iekulsies cietumā, bet bagāts netiksi. Nav vairs agrākie laiki…

—    Ak nē, piedošanu, tā nu gan nav! Spirts, tas ir pals par sevi, bet ja tur klāt kviesīši[16]…

—    Nu, lūk, tad gan! Ja manīgs cilvēks .. .

—   Šilais ir veikJs. Rāvās aizvien vairāk, aizvien plašāk un tika pie īstas naudiņas.

Michailo Ivanovičs uzsita sev ar roku pa celi.

—    Ak tu brālīt manu! Redz, kur galviņa, tā tik ir galviņa . .. Dzer vēl! — viņš laipni mudināja, kad Krugļikova kungs uzlika tukšo glāzi uz apakštasītes, kas nozīmēja, ka viņš ir apmierināts, bet dzertu vēl, ja viņu palūgtu (apgāzt glāzi un uzlikt uz tās apgrauztu cukura graudiņu nozīmētu galīgi atteikties). — Dzer! Bet par dienestu nemaz nebēdā. Iekārtošu vietā, būsi apmierināts. Es, brālīt, mīlu runīgus cilvēkus. Tikai tu man pasaki pēc tiesas un taisnibas: vai sīvo arī iemet?

Krugļikova kungs paraudzījās viņam taisni acīs ar skaidru skatienu un atbildēja:

—    Dzert dzeru.. . Par dzērāju jeb, teiksim, žūpu sevi neturu, taču dzeru . . . Bet pajautājiet: kādēļ dzeru? — Tālab, ka skumstu pēc savas agrākās laimīgās dzīves. Arī Ivans Aleksandrovičs, — droši vien jums labpaticis pazīt, viņam bija bagātākās zelta raktuves, — mēdza teikt: «Krugļikov, kāpēc dzer? Tev, ar lavu prātu, nemaz nevajadzētu šņabim ne pieskarties… Rokraksts tev ir ļoti labs, apģērbies esi pieklājīgi, pats uzvedies kārtīgi… Kādu tu vietu varētu ieņemt, tikai nepieskaries šņabim!» — Nē, to es nevaru, sirds neļauj .. . «Ivan Aleksandrovič,» saku viņam …

Krugļikova kungs sāka uztraukties. Acīm redzot viņš bija aizmirsis, kam un sakarā ar ko viņš ļaujas šim jūtu uzplūdumam, un, pie krūtīm sizdams, turpināja:

—    «Ivan Aleksandrovič, labdari, netiesā mani! Ak kungs! Es arī darvu — vai tu saproti? — verdošu darvu būtu dzēris, ja dažreiz varētu sev atvieglojumu gūt, — aizmirst sirdēstus!» Darvu! . . . Augstais dievs, kādēļ tu man lēmis šajā posta malā nīkt! … Labības puds — četri ar pusi, iiellopu gaļa — astoņi rubļi! Ne miera, ne pārtikas…

—   Tas pareizi, — Michailo Ivanovičs apstiprināja, — barība te dārga, nav vārdam vietas.

—    Ai, tas vēl nekas! — mazais skrīveris pēkšņi skumji ieteicās, un šīs skumjas ar dziļi smeldzošu skaņu izlauzās viņa balsī, atplaiksnījās sejā, pārveidoja visu viņa mazliet komisko stāvu. — Nekas .. . Sirds man grib vai pušu plīst, domas māc nost . . .

—    Tu daudz domā? — Michailo Ivanovičs pārtrauca ar tādu kā bailīgu līdzjūtību.

—    Atgadās! — Krugļikovs drūmi atzināsi

—    Ek brālīt! To tu … labāk atmet.. . Tas ir vissliktākais. Ar mani, brāl, jaunās dienās gāja tāpat, ar mokām nelaiķa tēvs izdabūja laukā. Pat pēc apprecēšanās vēl reizēm gadījās, domu domas izdomāju . . . Visa pasaule apriebjas šo domu dēļ… Tīrā nediena!

—    Vēl ļaunāk! Ticiet man: dažreiz naktī pamodies, atjēdzies: «Kur tu esi dzimis, Vasjilij Spiridonovič, kur audzis? . . . Bet kur tagadiņ dienas vadi? …» Arā lausks sper aiz pakša vai gaudo putenis .. . Pieeju pie loga, bet logā akls ledus gabals . .. Griežos projām un tūdaļ klāt pie skapja. Ieleju, dzeru …

—    Vai top vieglāk?

—    Iesitas galvā, — nu, un pa daļai aptumšo prātu. . . Apdullina, jo man ir zāļu šņabis… Visstiprākais uzlējums… Tomēr īstu atvieglojumu nejūtu.

—     Paskat, kā! Nudien būtu labāk, ja tu atmestu… Ja ķersies pie darba, tad tas, brāl, arī galvā sakāps ne sliktāk par to tavu šņabi. . . Bet pasaki man, kāpēc tevi te iespundēja?

No šī tik negaidīti rupji teiktā jautājuma Krugļikova kungs vēlreiz nodrebinājās un vēlreiz pārvērtās, nelikdamies man vairs tik komisks. Likās, kāda dzirkstele izlaužas no sen izplēnējuša, bet vēl pilnīgi neizdzisuša ugunskura.

Viņš tā kā sarāvās, nodūra acis, un viņa balss, kad viņš lūdza atļauju ieliet sev glāzīti, kļuva dobjāka.

—    Atļaujiet?

—    Lej vien!

Viņš ielēja, apskatīja glāzīti pret gaismu, it kā meklējot tur atbildi uz mokošo jautājumu, izdzēra to vienā malkā un teica:

—    Mīlestības dēļ.

Michailo Ivanovičs izbrīnījies atpleta muti. Man jāsaka, ka Krugļikova kunga paziņojums, izteikts ar tik strupu noteiktību, bija tik negaidīts, ka lika arī man paskatīties viņā ar izbrīnu. Likās, arī Krugļikovs pats saprata, ka ar saviem vārdiem radījis ievērojamu sensāciju.

—    Bet tu, brālīt, runā ar jēgu! — beidzot Michailo Ivanovičs sapīcis noteica.

—    Es jums sacīju taisnību, — Krugļikovs atbildēja, — tāpēc, ka patiesībā, mīlēdams vienu meiču, es divas reizes izšāvu ar pistoli uz savu priekšnieku, valsts padomnieku Latkinu.

Tas nu bija par daudz.

Michailo Ivanovičs sastinga un raudzījās savā sarunu biedrā ar tādām kā neprātīgām, miglainām acīm. Viņš izskatījās pēc ceļinieka, kas, pāris stundu sarunājies ar vislaipnāko, kaut arī nejauši sastapto ceļa biedru, gluži apburts no tā jaukajām īpašībām, pēkšņi uzzina, ka viņa priekšā nav neviens cits kā celcbrissimc[17] Rinaldo-Rinaldini.

—    Ar pistoli? — viņš mulsi novilka. — Kā tad tā? Bet vai tu pareizi saki: ar pistoli?

—    Tieši tā. Ar īsto pistoli.

—    Šāvi?

—    Divas reizes.

—    Bet tā taču, brālīt tu manu, tāda lieta, tāda . . . jāsaka, pavisam politiska…

—    Ko tur darīsi! Tiesājiet mani, kā zināt.. . Mīlestības dēļ.

—    Bet pastāstiet, Vasilij Spiridonovič, kā viss tas gadījās… — es griezos pie Krugļikova kunga.

—    Jā, — manu lūgumu atbalstīja Kopiļenkovs, — kā tad, brālīt, pastāsti, pastāsti — nekas! Kas tad tur … Apbrīnojami!

VII

Krugļikova kungs, izdzēris pēdējo tējas malku, apgāza glāzi, nolika uz tās dibena cukura graudu un pastūma visu to sāņus. Pēc šis sagatavošanās ielēja sev glāzīti un atkal aplūkoja to pret gaismu. Es šajā brīdī nožēloju, ka neesmu gleznotājs un nevaru attēlot sarežģītās jūtas, kas savienojās At-Davanas pasta stacijas skrīvera oriģinālajā sejā, ko apgaismoja notecējušas tauku sveces. Apaļa seja, kārtīgi sasukāti pelnu krāsas mati ar kaut ko cekulam līdzīgu priekšā, plakani apcirpta vaigu bārda un skūts zods. Pelēkajās acīs, kas vērīgi aplūkoja glāzīti pret gaismu, varēja saskatīt ir iepriekš nojaustu tīksmi, ir stāstītāja godkārīgo lepnumu par to, ka ieinteresējis klausītājus, ir neliekuļotu sarūgtinājumu par izpostīto dzīvi un smeldzošām atmiņām. Atmetis galvu, viņš iztukšoja konjaka glāzīti, nolika to uz galda, noslaucīja lūpas nodriskātā fulara mutautiņā un uzsāka stāstu:

—    Mans dzīves gājums, godātie kungi, ir ļoti bēdīgs… Jūtīgs cilvēks var it visu saprast, bet citi tikai smejas . .. Tomēr tas taču vienalga…

Viņš rūgti pasmaidīja, vēl aizvien mazliet dižodamies, un tad jautāja:

—    Vai kādam no jums, godātie kungi, nav gadījies būt Kron-

štatē?

—    Kur tas ir? — Kopiļenkovs ieprasījās.

—   Pēterburgas tuvumā, ar tvaikoni pāris stundu, ko braukt, ostas pilsēta.

—    Es esmu bijis, — man paspruka.

—    Esat bijuši? Pašā Kronštatē?

Krugļikovs žigli pagriezās pret mani, un viņa acis mundri pazibēja.

—    Jā, esmu bijis un pat dažus mēnešus nodzīvojis.

—    Lieliska pilsēta! Osta, cietoksnis, citadele, balsts, logs uz Eiropu … Cildena pilsēta, svētās Pēterburgas stūrītis!

—    Jā, laba pilsēta.

—    Ak, kā tā var, kā tā var! Otru tādu pilsētu… kur jūs gan atradīsiet? Apžēlojieties! Bet vai tiesa, ka tagad, kā man reiz teica garāmbraucējs virsnieks, Katrinas ielā esot ķeta bruģis uzlikts?

—    Pareizi.

—    Skaisti gan laikam! .. . Bet piestātnes, Tirgoņu siena, Pāvila forts, Konstantīna forts …

Viņš bija pavisam aizgrābts. Arī manas domas kaut kā acumirklīgi pārcēlās no drūmās Ļenas uz Kronštati, kur es, būdams vēl students, biju pavadījis dažus līksmus mēnešus… Arī mani, tāpat kā Krugļikovu, pārņēma atmiņas: šļakstījās jūras viļņi, saplūstot kopā ar Ņevas ūdeņiem, svilpa tvaikonis, garais dambis dunēja zem zirgu pakaviem, kad važoņi veda pasažierus no tikko piestājušā tvaikoņa, šaudījās kuteri, barkasi, dūmoja tvaikoņi… Baltas laiviņas ar rakstā cilātiem irkļiem, smagie bruņu kuģi, vācu baznīcas smaile, doku kanalu šķērsotas ielas, kur starp ēkām gluži kā valzivis, nezin kā nokļuvuši pilsētas vidū, stāv lielie jūras milzeņi ar resniem mastiem, mūra nami, bulvāri, kazarmas, galvaspilsētas stūrīša spožums un krāšņums… Un atkal — mastu mežs zilajās debesīs, tirdzniecības osta, nolaidenā zemes mēle un jūras bangu šalkas … Zilā tāle, zibošas viļņu krēpes un smagie torti, kas rēgojas tālu jūrā … Mākoņi, kaijas baltiem spārniem, viegls kuteris ar stipri noliekušos buru, smaga somu liellaiva čīkstot un vaidot šķeļ viļņus, un tur, tālu aiz Tolbuchina bākas, dūmi no tvaikoņa, kas aiziet zilajā rietumu tālē … uz Eiropu!…

Ilūzijas pārtrauca vispirms jauns sasalušās upes sprādziens. Droši vien sals naktī pieņēmās ne pa jokam. Skaņa bija tik stipra, ka to, kaut arī klusinātu, varēja dzirdēt cauri stacijas mājiņas sienām. Likās, ka baismīgs putns briesmīgā ātrumā lido pār upi un vaid… Vaids tuvojas, aug, aizjoņo garām un sastingst tālē līdz ar atslābušajiem milzīgo spārnu vēzieniem.

Kopiļenkovs nervozi nodrebēja un tad, kā tas bieži mēdz būt pēc izbailēm, īgni uzbruka Krugļikovam.

—    Nu kas tad ir, — viņš nepacietīgi teica, — vai tad tu esi dzimis šitanī pilsētā? Ja jau reiz esi sācis, tad runā ar jēgu, nemurmulē!

—    Jā, tur esmu dzimis, — Krugļikovs lepni atcirta. — Saidaša ielā arī ieraudzīju šīs pasaules gaismu. Vai jūs zināt tādu Saidaša ielu? Manam tēvam šajā ielā bija pašam sava māja, varbūt stāv arī vēl šo baltu dienu. Manam tētim, jāsaka, kaut arī viņš bija no lastes1 , vieta bija ienesīga, un, saprotams, arī dēlu viņš krietni pavirzīja uz priekšu. Izglītot mani sevišķi neizglītoja, pietika ar grāmatu lasīšanu un labu rokrakstu, bet, tā kā es pats biju kārtīgs jauns cilvēks, dienestā izdarīgs un priekšniecība arī mazliet ievēroja tēva dēļ, tad bez lielības varu sacīt, bija cerības labu labās… Jā, mans dzīves sākums nelika to gaidīt, kas mani tagad piemeklējis. Skaidrs rīts un bēdīgs riets …

—    Nekurni! — pamācīdams teica Kopiļenkovs.

—    Nu, un tā… es jau jums teicu, mani cienījamie kungi, ka tētim bija pašam sava māja Saidaša ielā. Bet šai pašā ielā iepretim, mazliet tā sāņus, dzīvoja mana tēva biedrs, arī no lastes, un pēc izdienas ieņēma vēl ienesīgāku vietu …

—    Bet kādu? — Michailo Ivanovičs nenocietās.

—    Ostā, kur notiek remonti un jūras flotes kuģu būve. Nevarētu teikt, ka toreiz būtu bijušas sevišķi lielas algas, bet blakus ienākumi pec tiem laikiem iznāca bagātīgi, — tīri vienkārši! Varat spriest pēc ti, ka no dienesta retu dienu aizgāja neaptinies…

—    Kas tad tas ir, ko tas nozīmē?… — neizpratnē iejautājās Kopiļenkovs, kuram kā lietpratējam visdažādāko ienākumu ziņā šis veids izrādījās nesaprotams.

—   Redziet, kas tas ir. Jūras flotes kuģis nav vis šāda tāda «tupele». Āriene pati par sevi, visa būve tam pavisam citāda — vantis, masti, rājas un viss cits, bet kur nu vēl iekšējā apdare, tā prasa dārgu un smalku materialu. Greznība, spožums un pat, var teikt, komforts… Nu tad, re, materialu noliktavās šo audumu — Lionas samts, dažādi angļu zīdi… kalniem … Tagad iedomājieties: viņam jāiet no dienesta mājās; viņš novelk svārkus, ņem gabalu zīda drānas, aptin ap rumpi, atkal apģērbjas, aiziet. Pārnāk mājās, sieva viņu notin kā spolīti — un manta rokā.

—    Vērtīgi! … Tikai kā tad viņus tur pie izejas neapčamda?

—    Kā tas iespējams! Strādniekus, protams, pie vārtiem pārmeklē, bet ar kungiem cita apiešanās, uz uzticības pamatiem.

—   Nekas, tad var rīkoties… Tikai jābūt gudram. Ja mantkārīgs cilvēks, kas nezina mēru, — ātri var iekulties ķezā. Tomēr kroņa manta!

—    Esiet tik laipns, turpiniet, — es savukārt pārtraucu, redzēdams, ka tagad jau aizraujas Kopiļenkovs.

—    Jā, protams, ne jau tas tas galvenais. Bet viss bija vienkārši — tas tiesa. Vienkārši ta vienkārši, tikai izglītības mūsu aprindās bija maz, bet mežonības daudz… Tādēļ arī tagad es nesu savu krustu. Redziet, tam papus draugam bija meita, divus gadus jaunāka par mani, astoņpadsmitajā gadā, skaistule! Un gudra… Tēvs to mīlēja bez jēgas, un pie viņas pat students nāca — nodarbojās ar mācīšanu. Pati uzplijās, — nu, bet tēvs mīļotam bērnam nerunāja pretī. Students bija pagadījies gudrs cilvēks, mācīts, ari maksu lielu neprasīja — māci!

—    Veltīgi gan, — Kopiļenkovs piebilda garām ejot. — Blēņas! Sieviešu dzimumam tas nav vajadzīgs.

—    Nu, bet es biju tai jaunavai, Raisai Pavlovnai, izraudzītais līgavainis. Mūsu vecāki bija draugi, mēs tikpat kā kopā izauguši, un tēvi savā starpā nolēmuši, ka mums katrā ziņā jāapprecas. Un mēs no savas puses viens otram patikām. Sākumā, ziniet, draudzējāmies, kopā rotaļājāmies, bet pēc tam lieta jau kļuva nopietna. Vecāki šķēršļus necēla, un mēs pastāvīgi viens ar otru sagājāmies.

—    Vai notika grēks? — Michailo Ivanovičs aizsteidzās priekšā.

—    Nekāda grēka! — Krugļikovs dzestri atcirta. — Ne prātā nenāca, — abi tīrie bērni. Raja bija liela lasītāja, tā arī vairāk laiku pavadījām. Sākumā lasīja par Guaki, dažādiem bruņiniekiem, Venecijas Francili jūtu pilnus nostāstus!… Nieki, protams, bet patika: piemēram, Brandenburgas markgrafiene, Bavarijas princese un turklāt niknais pavēlnieks… Viss uz to modi… Augstas personas — un tikai par mīlestību un uzticību, ciešanām un dēkām. Protams, mēs abi jauni! Man tomēr dienests, bet viņa apkopj mājas soli un, tiklīdz brīvs brītiņš, tūliņ savā istabā, ar kājām uz dīvana, ietinas lakatā un lasa. Pievakarē — es pārnāku no darba — ejam pastaigāties, zem rokas saķērušies. Zināms, kāda Kronštatē staigāšana: dažreiz uz cietokšņa valni, uz Tirgoņu sienu aizejam, skatāmies uz jūru. Viņa man stāsta, ko pa dienu izlasījusi. Runā, runā, tad kļūst domīga.

«Redz, Vaseņka,» viņa saka, «kādi pasaulē bijuši mīlētāji… Ja arī mēs abi tādi būtu. Piemēram, vai tu varētu pārbaudījumā palikt man uzticīgs? … Ja pēkšņi pie manis kāds nikns pavēlnieks nāktu precībās?»

Es, protams, saku no savas puses:

«Varēt jau es varu, tikai mums tas nav vajadzīgs, ja vecāki ar mieru likt mūs kaut rīt katedralē salaulāt. ..»

Protams, man nāk smiekli, jo es katru dienu eju uz kanceleju, kā nekā pasaulē apgrozos, bet viņa vēl tīrais bērns.

«Vai redzi,» viņa saka, «tur pie bākas bura trauc?»

«Redzu, no ārzemēm nāk briga.»

«Bet,» viņa saka, «varbūt uz šī kuģa brauc pirāts, pēkšņi uzbruks, aizdedzinās pilsētu, tev iedurs šķēpu krūtīs, mani paņems gūstā .. .»

Pati nobīstas, sāk drebēt, spiežas man klāt. Es viņu atkal mierinu:

«Nu ko tu tā, apžēliņ! Tur nāk holandiešu vai angļu briga ar kokvilnu. Vai mazums to englenderu arī tagad staigā pa ielām. Protams, dažreiz trako, bet tad aši var tikt iecirknī.»

«Jā, jā,» arī Raja piekrīt, «mūsu dzīve ir pavisam citāda… Ari students Dmitrijs Orestovičs aizvien smejas… Bet man,» viņa saka, «garlaicīgi…» Un nopūšas.

Tā pienāca laiks jau domāt par kāzām. Sāka tēvi par pūru runāt. Tā reiz mans tēvs saka: «Ja precas, tad lai precas, nav ko atlikt! Es,» viņš saka, «savējam dodu sešus tūkstošus, cik tu?»

«Arī es,» Rajas tētis atbild, «tikpat daudz, kopā iznāks divpadsmit — kur šie vairāk liks?»

«Nē,» manējais atkal saka, «tā neiet! Apdomā pats: mans Vasja var laiku pa laikam tikt lielākā činā, bet tava meita, kāda ir, tāda arī paliks, tikai vecāka kļūs. Patiesību sakot, tev nebūtu par ļaunu dot pat desmit tūkstošus …»

Vārds pa vārdam — sāka strīdēties. Viņas tēvs dedzīgs cilvēks, bet manam tētim it kā dundurs būtu iedzēlis: paliek pie sava, un viss. Maļ vienu un to pašu, nenolaiž ne graša. Viņas tēvs, saprotams, pārskaitās…

«Ja jau tā,» viņš saka, «ja tu savu kucēnu par veseliem četriem tūkstošiem augstāk vērtē nekā manu Rajičku, tad nevajag nekā! Atdošu savu meitu ģenerālim, netiks tavam pienapuikam!»

—    Tātad izkapts atcirtās pret akmeni, — Kopiļenkovs iesmējās.

Krugļikovs paskatījās viņā gluži kā ar izbrīnu, it kā nebūtu labi

sadzirdējis, un turpināja:

—    Ai jā! Tā ar niekiem viss sākās. Jāsaka jums, ka mūsu priekšnieks tiešām sāka Rajā mīlīgām acīm raudzīties. Kaut arī viņš nebija īsts ģenerālis, tomēr mēs valdē viņu vienmēr saucām par ekselenci. Pats pavēlēja. «Svešiem es,» viņš saka, «varbūt esmu zemāks par pulkvedi, bet saviem apakšniekiem esmu ir dievs, ir ķeizars!»

—    Bet ko tad tu domā? … Pareizi jau ir! — Kopiļenkovs atkal piemetināja. — Dievs augstu, ķeizars tālu, bet viņam tu vienmēr pa rokai.. . Tur viņam taisnība!

—    Viņš jau bija stipri gados, bezbērnu atraitnis, un, ievērojiet to labi, cik ari sūtīja preciniekus pie savas kārtas ļaudīm, — neviens pie viņa savu meitu nelaida, jo viņš bija briesmīgi neglīts. Šim nu bija iekritusi acīs mana Rajička. Saprotams, viņa to nezināja, vēl jo vairāk tāpēc, ka mani jau uzskatīja par savu līgavaini. Es — tās vecas lietas — biju glīts, kaut ari neliela auguma, bet patīkamu seju, ūsiņas, mati vienmēr ieziesti ar pomadi un man patika uzcirsties … Un ari viņas tēvs sākumā tomēr vienīgo meitu žēloja. Bet pēcāk, kad viņu aizskāra vārīgā vietā, saslējās pakaļkājās, sāka krākt un mani vairs pat savā mājā nelaida, kļuva ciets kā koks, bet ģenerālim deva cerības… O-oh! Un pie mums pa Saidaša ielu sāka ripot ģeneraļa kariete…

Krugļikova acis kļuva miklas, dzirkstele no pelnu apakšas izlauzās skaidrāk. Zēl, ka viņš to tūliņ apdzēsa ar jaunu degvīna glāzīti. Roka, ceļot glāzīti, stipri drebēja, degvīns šļakstījās un pilēja uz pikē vestes.

—    Un tad aizvien biežāk! Sāka jau kājām nākt un dāvanas nest. Bet es jau vairs nedrīkstu ne uz sliekšņa rādīties: ja es turp aiziešu un ģenerālis priekšā… Beidzos vai nost… Reiz nāku no dienesta gar kādu māju, kur dzīvoja tas students, skolotājs, — viņš bija apmeties piebūvē, sacerēja grāmatu un izbāza dzīvniekus. Tad nu es skatos — sēž uz lievenīša un sūc kaļķīti. Un tagad, stāsta, savā nozarē esot jau lielā činā, bet joprojām šo kaļķīti no mutes neizlaižot… Savādi, protams, ir tie mācītie ļaudis…

Krugļikovs pasmaidīja rāmu smaidu, piecēlās, parakņājās savā tumšajā krātiņā kādā lādītē un atnesa vecu grāmatu.

—    Lūk, — viņš teica, — skatieties …

Es paskatījos, un mani apdvesa sen pagājušais. Grāmata bija izdota 60. gados ar pusspecialu dabaszinātnisku saturu. Tā pilnīgi atbilda tam sabiedrības noskaņojumam, kad pie mums vēl jaunā dabas pētniecība lepni devās iekarot pasauli. Pasaule palika neiekarota, bet no atplūdušā svaigā viļņa tomēr izdīga daudz dzietu. Starp citu, šī kustība deva mums ne mazumu slavenu vārdu. Viens no šiem vārdiem, kaut varbūt arī ne pirmajā vietā, atradās uz grāmatas vāka.

—    Viņš, Dmitrijs Orestovičs, to sacerējis, — Krugļikovs teica, rūpīgi ietīdams grāmatu kādā pasta blankā. Acīm redzot viņš to glabāja ar lepnumu, kā vienu no savām visglaimojošākām atmiņām par neatsaucamo pagātni.

—    Jā, tā eju viņam garām, dzirdu, sauc: «Ei jūs, Veneciana kungs, panāciet šurp!»

Es piegāju: redzu, ka mani sauc … Viņš bija liels jokdaris.

«Ko jūs vēlaties?»

«Ko tad jūs tā,» viņš saka, «vai savu Brandenburgas markgrafieni pavisam esat atstājuši? Viņa aiz bēdām beidzas vai nost.»

Noskatīja mani tā no galvas līdz kājām … «Un,» saka, «kā tad šāda drosmīga bruņinieka dēļ lai negaužas…»

Redzu, ka tas ir izsmiekls, un tomēr viņš bija cilvēks ar labāku dvēseli. Raja arī sākumā no viņa ļoti baidījās, tādēļ ka viņš aizvien vairāk ar smiekliem un apcelšanu, bet galu galā ļoti slavēja. Es neapvainojos un saku viņam:

«Ko lai es daru, Dmitrij Orestovič, pamāciet!»

«Bet vai tad jūs,» viņš prasa, «nezināt?»

«Tā ir, ka nezinu.»

«Tad es arī nezinu. .. Tomēr man jums jāsaka, ka Raisa Pavlovna šodien krēslas stundā gaida jūs pie sevis. Tēva nebūs mājās, niknais pavēlnieks arī aizbraucis uz Tambovu. Ardievu!»

«Dodiet man padomu, Dmitrij Orestovič, ko lai iesāku!»

«Nu nē,» viņš saka, «šajā lietā es jums neesmu padomdevējs. Es, lūk, devu padomu Raisai Pavlovnai, lai viņa izmet āirā pa logu visus pavēlniekus un arī vienu Francili pie tās pašas reizes… Neklausa; bet ko lai jums iesaku…»

Tad man, jā? iīstas, kļuva skumji. Nudien, kāpēc viņam par mani jāzobojas? Ar kr tad es esmu sliktāks par visiem pārējiem līgavaiņiem, vai tādēļ vien, ka nelaimīgāks: mana līgava priekšniekam iepatikusies. Bet tā taču nav mana vaina. Nu, tad atcerējos, ka vakarā jāiet satikties ar Raisu, un kļuvu priecīgāks.

Mijkrēslī ielavījos pie viņas . . . Krita Raisa Pavlovna man ap kaklu un sāka raudāt. Es paskatījos viņā un nepazinu. Kā būtu tā pati, kā nebūtu. Kļuvusi bāla, izdilusi, acis lielas, skatās pavisam savādāk. Bet skaistums … neaprakstāms! Sirds man sāka dauzīties. Tā nav mana Rajiņka, bet kāda cita jaunava. Viņa tikai apkampj mani. «Vasja,» viņa saka, «mī. .. ļais, il .. . gotais,» viņa saka, «tu atnāci, tu neaiz . . . mirsi, ne … pa …»

Pēkšņi asaras aumaļām saskrēja Krugļikovam acīs, krampji aizžņaudza rīkli. Viņš piecēlās, aizgāja pie sienas un nostāvēja labu brīdi ar seju pret kādu pasta paziņojumu.

Paskatījies uz Michailo Ivanoviču, es ar lielu izbrīnu pamanīju, ka šī ne visai sentimentālā cilvēka izplūdušie vaibsti arī tā kā atmaiguši, izlīdzinājušies un acis pastiprināti mirkšķinās.

—   Tas taču, — viņš aizkustināts teica, — nudien gauži skumīgs notikums! … Nu tad, nabadziņ, iemet kādu glāzīti! Neko darīt, brāl! Mūsu dzīve, brālīt, ir bēdu ieleja . ..

Krugļikovs kaunīgi pienāca, ielēja, iedzēra un noslaucīja seju fulara lakatiņā.

—    Piedodiet, godātie kungi, — nevaru… Tad es pēdējo reizi apkampu savu Raječku. Kopš tā laika viņa jau man kļuva Raisa Pavlovna, tāla un nesasniedzama … Atmiņas un svētums … Neesmu vairs viņas cienīgs . . .

—    Nu, nu, — Kopiļenkovs teica, pūlēdamies atturēties no jauna jūtu uzplūduma, — labāk tu, brālīt, kā nebūt raugi pastāstīt tālāk. Kā tad tur bija …

—    Nu, pavadījām mēs to vakaru kopā. Raisa Pavlovna kļuva mazliet jautrāka.

«Gana,» viņa saka, «mēs taču nevienu neapbedām. Nekas! Saņemies, Vaseņka! Redzams, arī mūsu laiks pienācis. Vai atceries,» saka, «mūsu sarunu uz vaļņa? Lūk, tā arī iznāca, kā es teicu; niknais pavēlnieks, tas taču,» viņa saka, «ir pats Latkins.»

Un viņa sāka smieties, es viņai līdzi… Mums tā bieži gadījās; viņa kā saulīte no mākoņa apakšas pasmaida — nu, un es, viņā raugoties, arī…

«Raugi,» viņa saka, «Vaseņka, saņemties; parādīsim, kāda ir mūsu mīla; nepadodies tikai tu, bet es jau neparko nepadošos. Paskaties, kādu mantu es nesen nopirku …»

Izņem no kumodes pistolīti. Tāda neliela lietiņa, — nu jā, taču tomēr šaujamais rīks, nav nekāds joks. Man pat noskrēja trīsas līdz papēžiem … Uz \ akara beigām es šo lietiņu no viņas galda izņēmu un paklusām noglabāju mēteļa sānkabatā. .. Un, kā noglabāju, tā arī aizmirsu, arī viņa neapķērās, ka trūkst… Nākošajā dienā eju pie tēva. Viņš sēdēja savā istabā, rasēja, — viņi būvēja jaunu kuģi… Ieraudzījis mani, pagriežas sāņus, acīs neskatās… E-ek! taču juta, ka savas lepnības dēļ dzen dēlu postā… Jā, laikam tāds liktenis! …

«Ko tev vajag?» viņš prasa. Es metos pie kājām. Ko nu! — ir dzirdēt negrib. Tad es piecēlos un saku:

«Nu, ja tā, tad es jau esmu pilngadīgs. Precēšos bez pūra.»

Bet mans tētis, jāpiezīmē, bija aukstasinīgs. Nelaiķim bija īss kakls, un ārsti bija teikuši, ka viņš uzbudinājumā var dabūt pēkšņu galu. Tādēļ kliegt vai lamāties viņš sargājās. Reizēm gadījās, seja pietvīkst, bet balss ir nenodreb.

«Vai zini,» viņš saka, «tu esi muļķis, Vaska, tiešām muļķis! Tā tu. gan saki, bet neizdarīsi… Bet, ja es teikšu, tad tā arī būs. Piemini manus vārdus: ar visu tavu pilngadību es tevi nopēršu kā kaimiņu, āzi. ..»

«Nevar būt,» es saku, «esmu taču ierēdnis.»

«Netici! Labi.»

Atvēra logu, paaicināja ar pirkstu… Pie mums pagalmā fliģelī dzīvoja divi brāļi, izdienējuši bombardieri, vareni, nelieši, ūsas aršinui garumā, mūļi sarkani… Strādāja kurpnieka amatu: gan salāpīja, gan pazoles piesita, dažkārt arī jaunu pāri pašuva, bet vairāk gan dzīvoja žūpodami. Ienāca abi istabā, nostājās pie stenderes, ūsas vien kustina kā tarakani: vai kas neatlēks? Tēvs pasniedz pa glāzītei.

«Te jums,» saka, «bombardieru kungi, šņabis pirmajai reizei. Paskatieties labi uz šo puiku. Vai jūs varētu viņu ar manu atļauju manā vietā nopērt? …»

Paskatījās jaunākais bombardieris uz vecāko, un tas atbild:

«Tēva vietā vienmēr var, — likums atļauj.»

«Nu ņemiet uz priekšu vērā. Ja izlikšu signālu, — tūliņ ņemiet viņu tauvā, liecieties dreifā, kraujiet no kuģa pakaļgala! … Nu ejiet visi trīs!»

Pēc tam ierodos darbā, bet tur saka: priekšnieks sauca. Ieeju. Kabinetā viņš pats sēž krēslā, iešķībi skatās uz mani, pirkstiem šitā bungo pa galdu, klusē. Tad pagriezās, ar pirkstu pieaicināja sev tuvāk, atkal skatās manī.

«Ko jūs,» viņš saka, «tā… sapņojat?»

«Apžēlojieties,» es atbildu, «jūsu ekselence, liekas, ar visu centību kalpoju un nemaz nesapņoju. Vai gan es uzdrīkstētos? . ..»

«Nē,» viņš saka, «es neesmu ekselence… Nekautrējieties, jaunais cilvēk. Tagad, saka, tas modē. Tādi laiki, ka priekšniecība neko nenozīmē! Jūs, liekas, esat nodomājis precēties?»

«Tas,» es saku, «jūsu ekselence, manā vecumā un pie tam ar priekšniecības atļauju ir likumīgi.»

«Tā, tā… Bet kura jums ir padomā?»

Es apjuku. Viņš padraudēja ar pirkstu un saka:

«Redzi nu, Krugļikov, sirdsapziņa tev pret priekšniecību nav tīra, — šķiet, samulsi… Liecies nu mierā, aizmirsti par šo jaunavu domāt, atmet,» viņš saka, «visus savus nodomus, — atradīsies līgavainis labāks par tevi. Ej!»

Iznācu es no kabineta, asaras man līst bez mitas. Kancelejā ari brīnās. «Droši vien,» saka, «būs sarakstus sajaucis.» Bet kas nu par sarakstiem, — pasaulē man vairs prieka nav: šeit priekšnieks, pārnāc mājās — bombardieri izskrien no fliģeļa, glūn uz tēva logu, vai nav signālā … Vienkārši nav vairs kur dēties un nezinu, ko lai daru, tadeļ ka neredzu vairs izejas. Galīgi novārgstu… Tēvs pats sāka to manīt un aizliedza bombardieriem mani traucēt. Tie reiz izskrēja vērot signālu, es sāku pie visām miesām drebēt, nogāzos zemē, pa muti nāca putas. Tēvs redz, ka samaitājis mani ar savu tirāniju, pavēlēja likt mani mierā, sāka apdomāties, kļuva piesardzīgāks. Bet lepnība tomēr palika… Lai dievs mielo viņa dvēseli! Kamēr bija dzīvs, mani nepameta. Trīsreiz gadā sūtīja vēstules un naudu. Pirms savas nāves atrakstīja man: «Vai piedosi man, dēls, ka tevi padarīju tik nelaimīgu? .. .» Dievs, protams, piedos. Bet man … man neviens nepiedeva …

—   Nu, — Kopiļenkovs atkal pārtrauca smago, kaut arī ne ilgo klusumu, un Krugļikovs turpināja stāstu:

—   Mans ienaidnieks redz, ka esmu paguris, tad arī sadomāja mani pievārēt. Tā pēc nedēļas vai mazliet vēlāk sauc mani pie priekšnieka. Saņem nopietni.

«Ģērbies! Neaizmirsti,» viņš saka, «Krugļikov, ka man vajadzīgi apakšnieki, kas vienmēr ir uzticīgi… Bet kas,» saka, «negrib būt uzticīgs, — tādus es necietīšu …»

—   Saprotama lieta! — Kopiļenkovs šo sentenci atzina par pareizu. Krugļikovs atkal palaida šo piezīmi gar ausīm un turpināja:

—   Nu, iesēdāmies mēs … iesēdāmies un braucām … Bet, kurp> tieši braucām, to es, godātie kungi, ir iedomāties nevarēju… Uz Saidaša ielu pie Raisas Pavlovnas …

—    Kādēļ? — man neviļus paspruka.

Krugļikovs paskatījās manī ar tādu skatienu, kurā bija lasāmas ne tikvien senās skumjas, bet arī sava daļa lielības.

—    Par precinieku, — viņš lepni atbildēja.

—    Diezin ko jūs te mums stāstāt, Vasjilij Spiridonovič!

—   Nevis diezin ko, bet īstu patiesību… Tādēļ ka, redziet.. .. Raisa Pavlovna tā bija vēlējusies. «Ja,» viņa saka, «jūs varat apgalvot,, ka viņš no manis atteicies, tad atsūtiet viņu par precinieku…»

—   Tā tik ir meiča… Ai, kur pamatīga! — Kopiļenkovs atkal nenocietās.

—    Un jūs gājāt? — es jautāju ar netīšu pārmetumu.

—   Viņš taču veda … — stāstītājs kaunīgi atbildēja un tad pēkšņi skarbi griezās pie Kopiļenkova:

—   Bet jūs, cienītais kungs, neko nevarat saprast! Piezīmes gan taisāt, bet jūtu saprašanas jums nav.

—   Liela vajadzība tevi saprast, — atsita negaidīto uzbrukumu pārsteigtais tirgotājs.

—   Nu, tad cie-tiet kl-u-su, — Krugļikovs atcirta savādā čērkstošā balsī un atkal pagriezās pret mani.

—    Jā, cienītais kungs … Atļausiet sacīt tīru taisnību, es braucu . ,. Braucu… Arī vēlāk mani tā veda, lai pasludinātu spriedumu… to sauc par publisku sodu … laukumā … Bet man tomēr bija vieglāk. Ticiet man, bija vieglāk… Un tomēr braucu. Ļaudis redzēja, kā mēs abi Saidaša ielā izkāpām no karietes. Ģenerālis bija sadrūmis, bet man vairs nebija cilvēka izskata . .. Jā! … Un tomēr braucu, cienītais kungs! Spriediet par to, kā jūsu saprašana atļauj, bet braucu … Ko lai dara! … Tiklīdz mēs ieejam priekšnamā, mums pretim nāk Dmitrijs Orestovičs, students. Mūs ieraudzījis, viņš apstājās, paskatījās manī un teica: «To jau domāju. Nav ko sacīt, labs Venecijas princis. Un arī niknais pavēlnieks tepat,» — piebilda par ģenerāli.

Krugļikovs nopūtās un pasmaidīja.

—    Bija skarbs cilvēks, no bezbailīgo sugas. Ģenerālis pat zaļš kļūst aiz dusmām un saka viņam: «Es jums, jaunais cilvēk, neesmu nekāds pavēlnieks! Neesmu pavēlnieks, bet sava valdnieka valsts padomnieks! Lūdzu to neaizmirst.. .» Dmitrijs Orestovičs šitā paraustīja plecu un saka: «Nu, lai kas jūs arī būtu, bet, ka lieki pūlaties, tas nu gan tiesa.» Un izgāja, bet ģenerālis pagriezās pret mani: «Piemini,» viņš saka, «tu to: es nekad tev to nepiemirsīšu, nekad ne .. .» Redziet, cienītais kungs, kāda taisnība pasaulē… Students pateica rupjības, bet Krugļikovam jāatbild! …

Taču pa to starpu mēs bijām izgājuši cauri viesistabai un ieejam pie Raisas Pavlovnas… Sēž mana Raja, ģeneraļa līgava, saraudātās acis lielas, cieši raugās taisni manī… Es nodūru acis . . > Vai tiešām, domāju, tā ir viņa, mana Rajiņka? Nē, tā nav viņa, jeb varbūt viņa stāv augstu augstā kalnā… Nu, es apstājos pie sliekšņa, bet ģenerālis piegāja rociņu noskūpstīt. «Redziet,» viņš saka, «mana karaliene, jūs šaubījāties, bet viņš atbrauca gan! …»

Viņa piecēlās, atspiedās ar rokām pret galdiņu, skatās uz mani, it kā nevarētu pazīt. Ģenerālis arī pagriezās, skatās abi, bet es. . . stāvu Rajas istabā … pie sliekšņa.

«Vaseņka…» Gribēja, redzams, kaut ko teikt, tad atkrita kušetē un sāka smieties …

«Kā tas ir,» viņa saka, «vai jūs nevarat viņu par savu sulaini pieņemt?» Ģenerālis kļuva priecīgs. «Varu,» šis saka, «ja jūs, mana karaliene, to vēlēsieties…»

«Nu tad,» saka, «pieņemiet, tikai ar algu,» saka, «nenodariet pārestību …»

Krugļikova kungam kaut kas pēkšņi aizžņaudza rīkli. Viņš nokāra galvu, slēpjot no mums seju, un istabā iestājās klusums. Pat Kopiļenkovs tikai skatījās uz skrīveri plati ieplestām, it kā izbrīna pilnām acīm, nedrīkstēdams pārtraukt klusumu, kurā valdīja smaga apziņa par dziļo cilvēka pazemojumu …

Beidzot Krugļikovs atņēma elpu un paskatījās manī smagu, blāvu

skatienu.

—    Tad, lūk, — viņš teica, uzsverot katru vārdu, — lūk, lai paša mirklī, cienītais kungs, manī kas sākās. Es biju it kā no miega pamodies. Skatos: pazīstamā istaba, šķiet, ka vakar vēl mēs ar Rajičku būtu tepat sēdējuši. Uz kušetes sēž viņa pati, seju aizsegusi, viņas priekšā mīņājas ģenerālis, bet līdzās galdiņš atvērts… Un pēkšņi atcerējos, ka es no turienes izņēmu pistolīti. Ko, domāju, tai taču vel tagad jābūt mana mēteļa kabatā… Klusītiņām apgriezos, izgāju priekšnamā. Pistolīte sānkabatā nogūlusies, it kā gaidītu. Es to izņēmu un, atceros, pat iesmējos.

Gāju atkal atpakaj, steidzos, bažīdamies, ka tik ģenerālis nepagrie žas ar seju pret durvīm… Ja viņš pagrieztos, šķiet, nekas nebūtu noticis. Bet nē. Raisa Pavlovna raud, seju aizsegusi, ģenerālis grib ņemt rokas no sejas nost. Es iegāju, Raisa Pavlovna atņēma roku, paskatījās manī un tā arī sastinga. Bet es… pagāju divus solus uz priekšu … kaut tik, domāju, nepagrieztos … Un kā liku tam virsū … no mugurpuses …

—    Nošāvi? — Kopijenkovs šausmās piecēlās.

—    Nē, nenošāvu, — atviegloti nopūties, it kā viss stāsts butu viņu spiedis kā smags slogs, teica Krugļikovs. — Dievs man bija žēlīgs šāvieni izrādījās vāji un turklāt trāpīja mīkstumos … Viņš, protams, nokrita, sāka kliegt, ķepuroties, spiegt.. . Raisa metās pie viņa, tad, ieraudzījusi, ka viņš ir dzīvs, tikai ievainots, pagāja nostāk. Gribēja nākt pie manis . .. «Nabaga Vaseņka . . .» viņa iesaucās. «Ko tu izdarīji? …» Tad no manis .. . metās atzveltni un sāka raudāt.

«Ak dievs,» viņa saka, «no mugurpuses … piezagies … kāds zemiskums… Ejiet projām,» saka, «abi divi, atstājiet mani…» Un aizvien diktāk un diktāk, gan raud, gan smejas… Histērijai Bet tad arī saskrēja ļaudis. Nu, kas tālāk bija, zināms: manī apcietināja.

—    Nu, iedzersim! — Kopijenkovs teica. — Vai nu bija viss? Varen briesmīgi gan. Ak tu brālīt manu! Esat gan jūs karstgalvis, tiešām karstgalvis! … Kā jūs to varējāt? …

—    Mani tiesāja vecā tiesa, bez kādas saudzības. Varbūt tagad… ņemtu vērā manas mokas … ka es biju nomocīts cilvēks … Bet toreiz uzskatīja: vaina paliek vaina. Izsūtīja. Tēvs gada laikā kļuva par desmit gadiem vecāks, sakritās, sāka vārgt, vietu zaudēja, bet es, redziet, nīkstu te.

—    Bet Raisa Pavlovna?

Krugļikova kungs piecēlās, iegāja savā kambarītī, noņēma no sienas kādu ģīmetni izraibinātā ietvarā, ko ar sevišķu centību darinājis kāds veikls izsūtītais, un atnesa to mums. Ar laiku jau manāmi izbalējušā ģīmetnē es ieraudzīju grupu: skaista jauna sieviete, vīrietis asiem, raksturīgiem vaibstiem, gudru pelēko acu skatienu, ar brillēm un divi bērni.

—    Vai tiešām tā būtu šī? …

—    Viņa, — Krugļikovs godbijīgi teica. — Raisa Pavlovna. Bet tas ir viņas laulātais draugs Dmitrijs Orestovičs. Viņi mani neaizmirst. Uz Jaungadu gaidu no viņiem vēstuli. Un šo ģīmetni atsūtīja pēc mana pazemīgā lūguma un arī… kādreiz naudu … tāpat…

Viņš runāja godbijīgi, it kā tā nebūtu tā Raja, ar kuru viņš kādreiz bija lasījis par Rencivenu karaļmeitām un Venecijas Franci[iem. Tikai kad viņš norādīja uz vecāko meiteni, izstīdzējušu gaišmati ar lielām, sapņainām acīm, viņa balss atkal viegli iedrebējās.

—    Līdzīgas… kā divi ūdens pilieni — Raisa Pavlovna ar meitu.

Viņš ātri paņēma ģīmetni, pēc kuras jau sniedzās ieinteresētais

Kopiļenkovs, aiznesa uz savu istabu un ilgi stāvēja tur pie sienas kā pirmāk pasta paziņojuma priekšā.

Viss viņa augums šaurajos, īsajos svārkos nervozi raustījās …

vm

Pēc tam mums nekādas sarunas vairs neveicās. Sargs atnesa krāsnij malku, arī pasta puišu jurtā visu milzīgo pavardu piekrāva ar malku, jo ugunij jādeg augu nakti. Liesmas iedegās un sprakšķēja. Caur pavērtajām durvīm vēl arvien bija redzami pasta*puišu stāvi, kas gulēja ap pavardu uz soliem.

At-Davana nomierinājusies gaidīja nakti.

Krugļikova kungs mums ierādīja blakus istabu, kur Kopiļenkovs tūliņ pat aizmiga. Stacijas istaba palika neaizņemta.

—    Arabinam? — es jautāju.

—    Jā, — Krugļikovs kaut kā sevišķi drūmi atbildēja.

Sieviete, kas bija mūs apkalpojusi, droši vien jau sen gulēja, tādēļ Krugļikova kungs rūpējās pats; viņš sameta patvārī sīkus ledus gabalus, iemeta ogles un katram gadījumam nolika to pie pavarda. Tad sāka novākt galdu, pie kam, liekot nost pudeles, nepalaida garām izdevību izdzert vēl glāzīti kāda dzēriena. Viņš aizvien vairāk sadrūma, bet likās, ka miegam nebija pār viņu varas.

Beidzot At-Davanā viss apklusa. Tikai laiku pa laikam ārā sprakšķēja sals, un satumsušajās istabās, pa kurām tagad skraidīja tikai drebošas, sārtas liesmu atblāzmas, bija dzirdami dobji soļi un velteņu šļūkoņa, bet brīžiem klusi skanēja glāzīte un guldzēja ielejamais šķidrums. Krugļikova kungs, kuram pamodinātās atmiņas acīm redzot nejāva aizmigt, skumji klaiņāja pa staciju, nopūtās, lūdza dievu jeb kaut ko pie sevis ņurdēja.

Es iemigu

Kad es pamodos, aizvien vēl bija melna nakts, bet At-Davanā viss atkal dzīvoja, mirdzēja, kustējās. No pagalma skanēja zvani, klaudzēja durvis, skraidīja pasta puiši, sprauslāja un cirta pakavus pret čirkstošo sniegu zirgi, kurus steigšus aizveda gar sienu, nemierīgi džinkstēja loka zvārguļi, un tas viss kā trokšņaina straume trauca no stacijas uz upi.

Blakus istabā Krugļikova kungs nesteigdamies aizdedzināja sveces; sērkociņš sākumā meta zilganu, nedzīvu gaismu, tad pēkšņi iedegās un apgaismoja istabu.

Krugļikova kungs to pielika pie degļa, aizdedzināja sveci un apgriezās. Viņa priekšā netālu stāvēja jauns ienācējs: apsnidzis cilvēks briežādas kažokā ar kapuci. No briežādas cepures apakšas raudzījās divas melnas acis, mazliet iešķības kā burjatam, bija redzama bāla seja, smalks deguns un garas, melnas lejup nolīkušas ūsas. Pēc šīm iezīmēm es pazinu Arabinu-tajonu, kuru ar tādu klusu baiļošanos un pazemibu At-Davana gaidīja jau vairākas dienas. Un tajā pašā laikā tas bija mans paziņa, kazaku chorunžijs, pavisam neievērojams un kautrīgs Irkutskā.

Kā likās, sākums solīja, ka viss izies labi. Arabins acīm redzot bija stipri noguris, varbūt no brauciena, bet varbūt ari no bargā Arabina-tajona lomas . . . Likās, viņš te grib vienkārši atpūsties, iedzert tēju, atgulties… Tagad viņš stāvēja mazliet sašļucis, miegainu seju un gaidīja gaismu. Tikai brīžiem aizmiglotajās acīs iedegās nepacietība … Toties ar Krugļikova kungu bija notikusi krasa pārmaiņa: viņš nemaz nelīdzinājās tam mazajam, neizskatīgajam un smieklīgajam cilvēkam, kas vēl vakar pazemīgi lūdza viņu pažēlot un neprasīt zirgus. Tagad viņš bija drūms, nopietns un apvaldīts. Viņa kustības bija nesteidzīgas un savādas apņēmības pilnas. Likās, ka viņš būtu pat izaudzis. Acīm redzot vakarējais stāsts, lielais degvīna daudzums, kas tikai tagad tam bija sakāpis galvā un ko vēl bija sakarsējušas senās pamodinātās atmiņas, un bezmiega nakts — tas viss Krugļikova kungam nebija pagājis veltīgi secen.

—    Velns lai parauj! — Arabins nepacietīgi iesaucās. — Kusties

jel!

—    Es jus pazemīgi lūdzu klusāk, te ir caurbraucēji, — Krugļikovs mierigi atbildēja.

Arabins ņēma nost savu cepuri, un, kad tā bija noņemta, viņa acīs pazibēja kas līdzīgs izbrīnam. Tomēr viņš aizvien vēl, kā rādījās, centās savaldīties.

—    Patvāri! — viņš noburkšķēja, nomezdams kažoku un sēzdamies pie galda.

—   Ir gatavs.

—    Zirgus!

—   Laipni lūdzu brauciena maksu!

Arabina galva ar īsi apcirptiem matiem un plānām, kā mongoļiem mazliet atļukušām ausīm pagriezās nemierīgi un ātri. Acīs pazibēja kaut kas asāks par vienkāršu izbrīnu. Viņš piecēlās kājās un atkārtoja:

—    Zirgus, aši!

—    Brauciena naudu, laipni lūdzu, — ar izaicinošu mieru atcirta Krugļikova kungs.

Man tuvumā kaut kas sakustējās. Pamodies Kopiļenkovs, gultā pussēdus pacēlies, centās bez trokšņa uzvilkt kādu apģērba gabalu ar tādu skubu, it kā stacijā būtu sācies ugunsgrēks vai ienaidnieku uzbrukums. Kaklu viņš bija pastiepis, vaļsirdīgi viltīgās acis pustumsā spīdēja aiz bailēm un ziņkārības.

—   Kas tik nu būs, — pēkšņi pieliecies pie manis, viņš pačukstēja, — tīrais negals! … Ir nu gan pārdrošnieks šis Krugļikovs … Liec aiz auss, brālīt tu manu, mēs abi neko neesam redzējuši — tiksi vēl lieciniekos…

Tikai tagad, pēc šiem vārdiem, es aptvēru stāvokli… Prasīt no Arabina kunga, pazīstamā bargā Arabina-tajona, brauciena naudu — un vēl tik stingrā tonī un ar noteikumu tikai tad dot zirgus, kad samaksās — tā no pazemīgā, pie mežonīgajiem At-Davanas kalniem patvērumu atradušā cilvēka bija nedzirdēta bezkaunība. Arabins uzlēca kājās, nikni pierāva klāt savu somu, paķēra no tās kādu papīru un strauji pasvieda to Krugļikovam. No visa bija redzams, ka viņš, kaut gan noguris un salauzts, grib noturēties zināmās robežās, ka viņam tagad, šajā vēlajā stundā, siltajā un apgaismotajā At-Davanā, bargā Arabina-tajona loma ir smaga un nepatīkama. Bet tāpat viņš arī negribēja maksāt brauciena naudu, jo vairāk tādēļ, ka šai klusajai un pazemīgajai Ļenai ir viena īpatnība: ja Arabina kungs samaksās At-Davanā, viņa prestižs tūliņ mazināsies, un jau visur, trīs tūkstoši verstu garumā, pasta puiši no stacijas līdz stacijai izplatīs vēsti, ka ulachans Arabins-tajons1 padevies un maksājis… Un visur sāks no viņa neatlaidīgi prasīt brauciena naudu. Viņš droši vien vēl cerēja, ka Krugļikovs aizmirsis, kas viņš ir, un papīrs viņam to atgādinās. Bet iznāca vēl sliktāk.

Krugļikovs, vēl aizvien tāpat nesteigdamies, atlocīja papīru, uzmanīgi izlasīja, lēnām laida acis no rindas uz rindu un tad teica:

—   Are, te sacīts tā: «ar četriem zirgiem par noteikto brauciena

' Ulachans Arabins-tajons — lielais priekšnieks Arabins.

naudu». Bet jūs ņemat sešus ar divām kulbām un nevēlaties maksāt brauciena naudu. Tas nav likumīgi…

Viņa balss skanēja mierīgi, bet šķita, ka tā aizskanējusi pa visu At-Davanu. Troksnis, kas pildīja pasta staciju, aprima, pasta puiši ar biklu interesi spiedās pie durvīm starp savu istabu un lielo istabu. Kopiļenkovs aizturēja elpu.

Arabins satrūkās, pārlaida pasta stacijai zibošu skatienu, saslējās, trieca dūri pa galdu, un viņa seja nesolīja neko labu.

—    Klusēt! — viņš uzkliedza. — Kas tas ir… vai dumpis?

—    Nav nekāds dumpis, bet pēc likuma. Pēc viņa ķeizariskās majestātes ukaza. Patiešām, cik ilgi tad …

Krugļikovs nepaguva pabeigt. Stiprs sitiens notrieca viņu zemē . . .. Arabins gribēja mesties guļošajam virsū …

Es ieskrēju tajā istabā un apstājos. Arabins stāvēja man pretī, pārsteigts par manu pēkšņo ierašanos. Tas droši vien paglāba ir Krugļikovu, ir pašu Arabinu no viņa neprātīgo dusmu tālākajām sekām. Viņa bālā seja raustījās, acīs šaudījās kaut kas nemierīgs un slimīgs. Likās, kazaku chorunžijs bija aizmirsis pie Ļenas to, ka viņš ir tikai kazaku chorunžijs, un pats jau atradis iedomāties sevi citādāk nekā Arabinu-tajonu, varenu un bargu, galvas tiesu augstāku par Pieļenas sopkām. Un pēkšņi mana ierašanās pārcēla viņu Irkutskā, zemā istabā, kur chorunžija galva ne tuvu nesniedzās līdz griestiem un nepacēlās augstāk par desmitiem citu, visikdienišķāko cilvēku galvām.

Tomēr At-Davana nepamanīja ne šo apjukumu, ne šo dvēseles nemieru. Tā redzēja tikai sitienu, redzēja, ka skrīveris guļ uz grīdas. Durvis no pasta istabas aizcirtās, pagalmā atsākās skraidīšana. No mūsu istabas atskanēja Michailo Ivanoviča liekuļotā krākšana …

Acīm redzot dumpis At-Davanā bija beidzies, un Arabins-tajons palika At-Davanai tas pats varenais un bargais, par kuru nesen dziedāja dziesmas.

Pēc dažiem mirkļiem Krugļikovs piecēlās no grīdas, un mūsu acis tūliņ sastapās. Es neviļus novērsos. Krugļikova skatienā bija kaut kas tik nožēiojams, ka man sažņaudzās sirds, — tā skatās tikai pie mums Krievzemē! … Viņš piecēlās, aizgāja pie sienas un, atbalstījies ar plecu, aizsedza seju rokām. Tagad viņš atkal bija tas pats vakarējais, tikai vēl vairāk satriekts, pazemots un nožēlojams.

Sieviete steidzīgi ienesa patvāri, iešķībi un ar žēlumu uzmeta saimniekam ātru skatienu . .. Arabins, smagi dvesdams, nosēdās pie patvāra.

—     Es jums r-rādīšu dumpoties! — viņš rūca. Tālāk bija grūti saprast. Tomēr bija dzirdams, ka tika minēti daži vārdi par «lieciniekiem», kuriem Arabina kungs ieteica aizvākties pie visiem velniem, par mundiera godu un vēl kaut kas tamlīdzīgs.

IX

Pa to starpu mūsu istabas pustumsā Michailo Ivanovičs Kopiļenkovs steidzīgi pabeidza savu tualeti. Pēc brīža viņš parādījās durvīs apģērbies, sapogājies, iekāsēdamies un cenzdamies laipni smaidīt. Viņa negaidīto ierašanos Arabins uzņēma ar niknu neizpratni. Acīm redzot viņš uzreiz nevarēja saprast, ko grib šis smaidošais svešinieks, kas nāca palēkdamies un klanīdamies, tomēr laipnie smaidi un klanīšanās padarīja viņu domīgu un novērsa vēl neaprimušā niknuma uzliesmojumu. Ar drebošu roku viņš pacēla apakštasi ar karsto tēju un šķielēdams nelabvēlīgi sekoja Kopiļenkova manevriem.

—    Ko jums vajag? — viņš pēkšņi skarbi noskaldīja, likdams apakštasīti uz galda.

Kopiļenkovs tikko manāmi nodrebēja, bet tūliņ atkal kļuva tikpat zemiski laipns.

—    Taisnību sakot, neko … Apliecināt cieņu .. . Redzams, nepazīstat mani vairs… Pie ķeva Stepanoviča, kalnu iecirkņa priekšnieka, ja jums labpatīk atcerēties, mēs gan tikāmies un pat… vienu darījumu nokārtojām…

—    A-a! … Ak tā… — Arabins teica, atkal ķerdamies pie tējas. — Tagad atceros.

—    Tā ja, — Kopiļenkovs nopriecājās. — Bet vai drīkstu jūs apgrūtināt ar jautājumu, kādā uzdevumā jums labpatīk? …

—    Nav jūsu darīšana!

—    Tas tiesa, — Michailo Ivanovičs padevīgi piekrita. — Varbūt kaut kas slepens .. .

Nabadziņš nevarēja saprast, ka pati Irkutskas, kalnu iecirkņa priekšnieka, visas šīs ikdienas atgādināšana nevarēja būt patīkama Arabinam-tajonam, kas joprojām atradās episkajā, teiksmainajā pasaulē.

—    Tas tiesa, — Kopiļenkovs vēlreiz domīgi atkārtoja un, lai noturētu pozicijas, piemetināja: — Jums te mazliet labpatika sadusmoties . . . Taisnību sakot, šajā apvidū arī eņģelim būtu jādusmojas. Uz galvošanu.

Viņš pašķielēja Krugļikovā un nopūtās:

—    Tumsoņi!

Tomēr arī tas nelīdzēja. Arabins nelikās viņu ne redzot, izdzēra glāzi, izņēma grāmatiņu, kaut ko pierakstīja, tad steidzīgi saģērbās, metās uz durvīm, tad apstājās, paskatījās, vai durvīs nav kāds no pasta puišiem, un, it kā kaut ko pārdomājis, pēkšņi ar strauju kustību nometa naudu. Divi papīri pazibēja gaisā, sudrabs skanēdams aizripoja pa grīdu. Arabins nozuda aiz durvīm, un pēc brīža uz upes zem kraujas ārprātīgi sāka tinkšķēt zvārguļi.

Tas viss notika tik ātri un negaidīti, ka mēs visi trīs, šīs ainas mēmie liecinieki, uzreiz neaptvērām, ko tas nozīmē. Kā vienmēr naudas jautājumos, pirmais tomēr attapās Kopiļenkovs.

— Samaksāja! — viņš teica ar vislielāko izbrīnu. — Vai tu dzirdi, Krugļikov? Tā taču, palūk, brauciena nauda. Ak tu manu brālīt! . . . Tas tik ir notikums!

No pasta puišiem neviens nebija redzējis šo bargā Arabina-tajona piekāpšanos.

X

Vēlu otrā rītā mēs ar Kopiļenkovu atkal sēdāmies savā kulbā. Sals nebija mazinājies. Gar kalniem, kas zilgoja aizupē saltajā miglā, kā bāli stabi spraucās lecošās saules stari. Zirgi dīžājās, un pasta puiši ar pūlēm valdīja nosalušo trijjūgu.

At-Davanā bija skumji, pelēcīgi un klusi. Kruglikovs, vakar uzhrukušo nedienu nospiests, nomākts un pazemots, pavadīja mūs līdz kamanām, drebinādamies aiz aukstuma, paģirām un bēdām. Ar gluži verdzisku padevību viņš iesēdināja Kopiļenkovu, ievīstīja tā kājas tūbā, pārvilka aizsegu.

—    Michailo īvanovič, — viņš teica, bijīgi lūgdams, — esiet labdaris, neaizmirstiet par vietiņu. Tagad jau man te vairs dienēšana neiznāks! Paši redzējāt, kādas grēka lietas notika …

—    Labi labi, brālīt! — kā negribēdams atbildēja Kopiļenkovs.

Tajā brīdī vedēji, kas turēja zirgus, atlēca sāņus, trijjūgs devās uz

priekšu, un mēs aizjoņojām pa ledaino ceļu. Kraujais krasts skrēja atpakaļ, miglainās sopkas, kurās es raudzījos vakar, — noslēpumainas un fantastiskas mēnesnīcā, — tagad nāca mums virsū sadrūvējušās un saltas.

—    Nu, kā tad būs, Michailo īvanovič, — es jautāju, kad trijjūgs sāka skriet mierīgāk, — vai jūs sagādāsiet viņam vietu?

—    Nē, — Kopiļenkovs vienaldzīgi atbildēja.

—    Bet kādēļ tad ne?

—    Kaitīgs cilvēks, visbīstamākais, jā-ā! .. . Padomājiet vien par viņa darbiem. Nu, gribēja viņš toreiz tajā Kronštatē godāt savu priekšnieku — nu, un godā ar! Būtu toreiz galīgi atteicies no līgavas, visu mūžu varētu nodzīvot laimīgs. Vai tad mazums līgavu. No vienas atsakies, — dabū citu, un viss. Bet viņš tādēļ būtu ticis uz zaļa zara. Nē, viņš, paskatieties, lūk, kā godāja … ar pistoli! Tu, brālīt, pārdomā to cilvēcīgi: nu, kam tas var būt patīkami? Un kas tā gan par uzvešanos . .. Šodien viņš tā godās jūs, bet rit mani.

—    Bet tas taču bijis sen. Tagad viņš vairs nav tāds.

—    Nē, nesaki visi Vai tu dzirdēji, kā viņš vakar runāja ar Arabinu?…

—    Dzirdēju: prasīja brauciena naudu, — tas jau ir viņa pienākums.

Kopiļenkovs īgni pagriezās pret mani.

—   Tu esi prātīgs cilvēks, bet vienkāršu lietu nesaproti. Brauciena nauda! … Vai tad Arabins viņam vien nemaksāja? Tas varbūt tūkstošiem verstu nobraucis, nekur nav maksājis. Redzējies tikai, šim nu vienam lai dod šurp, ekur varens putns!

—    Viņa pienākums maksāt.

—    Pienākums! Kas viņam uzlicis to pienākumu, tu laikam ar savu Krugļikovu?

—    Likums, Michailo Ivanovič.

—    Li-ikums… Tā gan, redz še, arī viņš vakar to vien skandināja: likums. Bet vai viņš maz zina, kas tas par vārdu: «likums»?

—    Kāds tad?

—    Nu tāds: vienreiz tu to pasaki, bet desmitreiz paturi pie sevis, kamēr tev to prasa. Vai tu re, atradis ar ko lielīties: likums, pēc likuma! … Ak tu stulbenis, tev vēl likumu! Gadījies varens vīrs — priekšniecībai likumus mācīs …

Redzot, ka Michailo Ivanovičs sāk pārmērīgi skaisties, un baidīdamies visu galīgi sabojāt, es raudzīju Krugļikova intereses aizstāvēt no citas puses.

—    Bet atcerieties, Michailo Ivanovič, jūs taču viņam apsolījāt.

—    Vai mazumu esmu solījis … Iežēlojos un tādēļ apsolīju …

—    Cel augšā! — Michailo Ivanovičs pēkšņi uzsauca, jo kulba, slīdēdama no ieslīpa ledus gabala, bija atkal apgāzusies, un Michailo Ivanovičs atkal atradās man apakšā.

Bija jāizkāpj. Laikam šajā vietā upes cīņa ar ledu bijusi sevišķi nikna: milzīgi balti, salti ledus gabali stāvēja mums visapkārt, aizsegdami skatu uz upi. Tikai gar malām mežonīgi un pat baismīgi savā varenumā no miglas asi cēlās kalni, un tālumā pār chaotiski sablīvētajiem ledus blāķiem stiepās tikko manāma balta dūmu strūkliņa …

Tur laikam bija At-Davana.

PARADOKSS (Tēlojums)

I

Kādēļ īsti cilvēks radīts, par to mēs ar brāli ieguvām zināmu izpratni diezgan agri. Man, ja nemaldos, bija gadu desmit, brālim apmēram astoņi. Šī zināšana mums tika pasniegta īsa aforisma veidā jeb drīzāk varbūt kā paradokss, ņemot vērā apstākļus, kas nāca līdz. Un tā vienlaicīgi mēs izpratām ne tikai dzīves uzdevumu, bet padarījām ari bagātāku savu leksikonu ar diviem grieķu vārdiem.

Tas notika tveicīgā, rāmā jūnija dienā tā ap pusdienas laiku. Ne vārda nerunādami, mēs ar brāli sēdējām uz žoga kuplas sudrabpapeles paēnā un turējām rokā makšķeres, kuru āķi bija ielaisti milzīgā kublā ar sastāvējušos ūdeni. Par dzīves uzdevumu mums tolaik nebija vēl ne vismazākās jēgas, un laikam šī iemesla dēļ tepat jau gandrīz nedēļu mūsu mīļākā nodarbošanās bija sēdēt uz žoga pie kubla ar tajā

ielaistiem āķiem no vienkāršām misiņa kniepadatām, sēdēt un gaidīt, ka aiz kaut kādas īpašas likteņa labvēlības šajā kublā un pie šīs makšķeres mums tūlīt, tūlīt pieķersies «īsta», dzīva zivs.

Tiesa, pagalma stūrītis, kur atradās šis brīnumkubls, jau pats par sevi, arī bez dzīvām zivīm, bija ļoti pievilcīgs un vilinošs. Vidū starp augļu un sakņu dārziem, šķūņiem, pagalmiņiem, mājām un piebūvēm, kas visas kopā veidoja mums tik labi pazīstamo apkaimi, šis stūrītis kaut kā izcēlās ar to ērtību, ka nevienam un nekādi nebija vajadzīgs; tādēļ mēs jutāmies pilnīgi tā īpašnieki un te neviens netraucēja mūsu vientulību.

Sī klajuma vidū, ko no divām pusēm ierobežoja puķu dārziņi un koki, bet no abām pārējām šķūņu kailās sienas, atstādamas starp sevi šauru eju, atradās liela atkritumu kaudze. Nomīdīta vīze, kuru kāds bija pārsviedis pār šķūņa jumtu, salauzts cirvja kāts, noplukuši ādas kurpe ar augšup izliektu papēdi un daudz visvisādu satrūdējušu priekšmetu, jau pazaudējušu jebkādu individualitāti, klusajā stūrītī bija atraduši mūžīgu mieru pēc vairāk vai mazāk vētrainas dzīves ārpasaulē … Atkritumu kaudzes pašā virsū bija uzmesta veca kaut kādas fantastiskas ekipāžās kulba; tādas ekipāžās jau sen vairs nebija redzamas, tas ir, ne ratnīcās, ne pagalmos, ne uz ielas. Tās bija tādas kā aizgājušo laiku spokainas paliekas, varbūt te nokļuvušas tad, kad ēkas visapkārt vēl nebija uzceltas, un tagad gulēja uz sāniem ar augšup paceltu asi, gluži kā roka bez plaukstas, kuru kroplis rāda pie ieejas baznīcā, lai iežēlinātu labsirdīgus cilvēkus. Uz vienīgo durtiņu vienīgi atlikušās puses bija vēl saglabājušās kāda ģerboņa krāsu paliekas, un vienīgi atlikušā roka, kas, tērauda bruņās iekalta, turēja šķēpu, neizprotamā kārtā bija izslējusies no blāvā plankuma, kurā tik tikko iezīmējās kaut kas kronim līdzīgs. Viss pārējais bija tādā mērā sairis, saplaisājis, atlupis un apdilis, ka iztēlei jau vairs neradīja nekādus nopietnus šķēršļus; laikam tāpēc vecais grausts mūsu acīs bija atguvis visas īstas zelta karietes formas, visu tās krāšņumu un greznumu.

Kad mums bija apnikuši reālās dzīves iespaidi lielajos pagalmos un uz ielas, ar brāli devāmies uz šo nomaļo atstāto stūrīti, sēdāmies kulbā, un tad te sākās visbrīnišķīgākie piedzīvojumi, tādi, kādi var gadīties tikai cilvēkiem, kas bez apdoma dodas nezināmā, tālā un bīstamā ceļā tik brīnišķīgā un tik fantastiskā karietē. Mans brālis lielākoties deva priekšroku rosīgajai kučiera lomai. Viņš paņēma pātagu— kādu siksnas galu, ko bija atradis atkritumu kaudzē, tad nopietni, klusēdams izņēma no kulbas divas koka pistoles, pārmeta pār plecu koka šauteni un aizbāza aiz jostas milzīgu zobenu, ko manas rokas bija darinājušas no lubiņas. Tādā kārtā no galvas līdz kājām apbruņojies, viņš izskatījās tā, ka tūliņ arī mani attiecīgi noskaņoja, un pēc t.im, nosēdušies katrs savā vietā, mēs ļāvāmies liktenim, nepārmijot no vārda. Tas mūs netraucēja no tā paša brīža pārdzīvot kopīgas briesmas, dēkas un uzvaras. Bija, protams, ļoti iespējams, ka notikumi no kulbas un bukas viedokļa ne vienmēr saskanēja, un tā es ļāvos uzvaras sajūsmai tajā pašā laikā, kad kučieris jutās kā bezdibeņa malā … Bet tas būtībā netraucēja. Varbūt tikai retumis es sāku neganti šaut no logiem, kamēr kučieris pēkšņi pievilka grožus, kas bija piesieti pie nolauztas dīseles stubura, — un tad brālis sapīcis teica:

— Ko tu dari, nudien! … Tā taču ir viesnīca …

Tad es pārtraucu šaušanu, kāpu ārā no kulbas un atvainojos viesmīlīgajam krodziniekam par miera traucējumu, kamēr kučieris izjūdza zirgus un padzirdīja tos'pie kubla, un tad mēs nodevāmies mierīgai, kaut arī īsai atpūtai vientuļajā viesnīcā. Tomēr tamlīdzīgu nesaskaņu gadījumi bija jo reti tāpēc, ka es drīz vien sāku ļauties tīras fantazijas lidojumam, kas no manis neprasīja ārēju izpausmi. Laikam gan vecās kulbas spraugās bija iemetušies no neatminamiem laikiem — izsakoties tagadējā valodā — kaut kādi senu notikumu fluidi, kas mūs uzreiz tādā mērā aizrāva, ka mēs varējām klusēdami, gandrīz nepakustēdamies, paturot vērotāja paskatu, nosēdēt savā vietā no brokastu tējas lidz pašai pusdienai. Un šajā laikā no brokastīm līdz pusdienām mums ietilpa veselām nedēļām ilgi ceļojumi, apstājoties nomaļās viesnīcās un pārnakšņojot ārā uz lauka; tajā atrada vietu garas stigas tumšā mežā, tālas uguntiņas, dziestoši saules rieti, nakts negaisi kalnos, blāzmaini rīti stepē, nikni banditu uzbrukumi un, visbeidzot, miglaini sieviešu stāvi, kuras vēl nekad nebija atsegušas biezos plīvurus no savas sejas, kuras mēs, sirdij gīuži pamirstot, no mocītāju rokām glābām nākotnes priekiem vai bēdām …

Un tas viss atrada vietu klusajā stūrītī starp dārzu un šķūņiem, kur, izņemot kublu, ratu kulbu un atkritumu kaudzi, nekā nebija . .. Jā, bija vēl saules stari, kas sildīja dārža zaļumu un izmargoja puķu dārziņus spilgtiem, zeltītiem plankumiem; pie kubla bija vēl divi dēļi un plata peļķe zem tiem. Tad vēl tramīgais klusums, neskaidrā lapu čaboņa, kāda putna miegainā čivināšana krūmos un … dīvainas fantazijas, kas te laikam izauga pašas no sevis kā sēnes ēnainā vietā — jo nekur citur mums tās neradās tik viegli, tādā pilnībā un tādā bagātībā. . . Kad pa šauro ielu un pār šķūņu jumtiem līdz mums atlaidās nepatīkamais aicinājums pusdienās vai vakariņās, mēs te kopā ar pistolēm un zobeniem atstājām savu fantastisko noskaņu kā no pleciem nomestas virsdrēbes, kurās tūliņ pēc atgriešanās atkal ietērpāmies.

Tomēr, kad brālim bija ienākusi prātā oriģinālā doma nogriezt līkos un mezglainos papeles zarus, piesiet tiem baltu§ diegus, piekārt misiņa āķus un pamēģināt pagalma stūrī ielaist makšķeres milzīgā kubla noslēpumainajā dziļumā, zelta karietes jaukumi mums izgaisa uz veselu nedēļu. Pirmkārt, mēs abi sēdāmies visdīvainākajās pozās uz dārziņa žoga, kas stūrī ietvēra kublu, augšējā šķērskoka, iepriekš nolauzdami tam margu latiņu galus. Otrkārt, pār mums līgoja sudraboti zaļā papeles telts, piepildīdama apkārtējo gaisu ar zaļganām ēnām un klīstošiem saules plankumiem. Treškārt, no kubla nāca kāda īpatnēja smaka, kas piemita īīgi stāvējušam ūdenim, kurā jau lielā vairumā bija saradušās dīvainas, īpatnējas dzīvas būtnes, līdzīgas kurkulēniem, tikai daudz mazākas… Lai cik savādi tas ari liktos, bet šī smaka mums būtībā bija patīkama un savukārt papildināja šī stūrīša jaukumu …

Tajā laikā, kad mēs veselām stundām sēdējām uz žoga, skatoties zaļganajā ūdenī, no kubla dziļumiem jo bieži bariņos pacēlās šīs dīvainās būtnes, kas atgādināja lokanas misiņa kniepadatas, kuru galviņas pavisam lēni kustināja ūdens līmeni, kamēr astītes locījās zem tām gluži kā sīki čūskulēni. Tā bija īpaša pasaule, zem šīs zaļās ēnas, un, patiesību sakot, mēs nebijām pilnīgi pārliecināti par to, ka vienā jaukā brīdī mūsu makšķeres pludiņš nenodrebēs, nenogrims un ka pēc tam kāds no mums neizvilks uz āķa sudrabotu, trīsošu dzīvu zivtiņu. Protams, spriežot ar skaidru prātu, mēs nevarējām nenonākt pie slēdziena, ka šis notikums pārsniedz iespējamības robežas. Mēs tajos brīžos nemaz nespriedām ar skaidru prātu, bet vienkārši sēdējām uz žoga pie kubla zem līganās un šalcošās zaļās telts, kaimiņos ar brīnišķīgo karieti, starp zaļganajām ēnām kā pusmiegā un pasakā…

Bez tam mums toreiz nebija ne mazākās jēgas par dzīves uzdevumu …

li

Reiz, kad mēs tā sēdējām, nogrimuši nekustīgo pludiņu vērošanā, acis piekaluši kubla zaļajam dziļumam, no īstās pasaules, tas ir, no mūsu mājas puses, mūsu fantastiskajā stūrītī ielauzās sulaiņa Pāvila nepatīkamā un skarbā balss. Viņš acīm redzot tuvojās mums un sauca:

— Kundzēni, kundzēni, e-ei! Jānāk uz kambariem!

«Nākt uz kambariem» nozīmēja iet uz istabām, un tas mūs šoreiz mazliet samulsināja, jo, pirmkārt, kādēļ vienkārši «uz kambariem», bet ne pusdienās, kam šajā dienā patiešām bija jānotiek agrāk nekā parasti, jo tēvs uz dienestu nebrauca. Otrkārt, kādēļ sauc tieši Pāvils, ko sūtīja tikai tēvs ārkārtējos gadījumos, lai gan parasti mūs sauca kalpone Kiļimka mātes uzdevumā. Treškārt, tas viss mums bija ļoti nepatīkami, likās, it kā tieši šim saucienam nelaikā vajadzētu izbiedēt brīnumzivtiņu, kas tieši šai mirklī neredzamā dzijumā jau piepeld pie mūsu makšķerēm. Beidzot, Pāvils vispār bija pārāk skaidra prāta cilvēks, pa daļai pat zobgalīgs, un viņa pārlieku nopietnās piezīmes bija sagrāvušas ne vienu vien mūsu iluziju.

Pēc mirkļa šis Pāvils, pat mazliet izbrīnījies, stāvēja mūsu pagalmi r,ia un skatījās ar savām nopietnajām, izvalbītajām un mazliet muļķīgajām acīm uz mums, stipri apmulsušiem. Mēs palikām līdzšinējās pozās tikai tādēļ, ka bijām stipri nokaunējušies un mums nebija arī laika apslēpt no viņa savu nodarbošanos. Patiesībā jau pirmajā brīdī, kad šis stāvs parādījās mūsu pasaulē, mēs abi ar sevišķu skaidrību sajūtām, ka mūsu nodarbošanās Pāvilam liekas ļoti muļķīga, ka kublos zivis neviens neķer, ka rokās mums ir nevis makšķeres, bet vienkārši papeles zari ar misiņa kniepadatām un ka mūsu priekšā ir tikai vecs kubls ar sastāvējušos ūdeni.

—     Ē! — Pāvils novilka, atjēgdamies no pirmā izbrīna. — Ko tad jūs te darāt?

—    Tā … — brālis drūmi atbildēja.

Pāvils paņēma man no rokām makšķeri, apskatīja to un teica:

—    Vai tad tas ir makšķeres kāts? Makšķeres kāti jātaisa no lazdas.

Tad aptaustīja diegu un paziņoja, ka te vajadzīgi zirga astri un

tie vēl prasmīgi jāsapinot; tad viņš pievērsa uzmanību kniepadatu āķiem un paskaidroja, ka par tādu āķi, bez atskabargas, pat dīķī zivs tikai smejas. Nočieps tārpu un aizies. Beidzot, piegājis pie kubla, viņš to mazliet pakratīja ar savu spēcīgo roku. Mūsu zaļās dzelmes neizmērojamās dzīles saviļņojās, saduļķojās, fantastiskās būtnes sāka izmisīgi šaudīties un nozuda, it kā apzinoties, ka viņu pasaule ļogās pašos pamatos. Atklājās daļa no dibena — vienkārši dēļi, zaļām gļotām aplipuši, bet no apakšas cēlās burbuļi un stipra smaka, kas šoreiz arī mums nelikās sevišķi patīkama.

—    Smird, — Pāvils nievājoši teica. — Ejiet uz kambariem, kungs sauc.

—    Kāpēc?

—    Ejiet, tur arī parunāsiet.

Es līdz šim laikam ļoti skaidri atceros to mirkli, kad mūsu ilūzijas sadūrās ar Pāvila reālo tiešamību. Mēs jutāmies kā pilnīgi muļķi, un mums bija kauns palikt uz žoga zvejnieku pozās, bet kauns arī kāpt lejā Pāvila nopietnā skatiena dēļ. Tomēr neko nevarēja darīt. Mēs norausāmies no žoga, nometām makšķeres, kur pagadījās, un lēnām vilkāmies uz māju. Pāvils vēlreiz apskatīja makšķeres, ar pirkstiem aptaustīja izmirkušo diegu, sarauca degunu pie kubla, kurā ūdens aizvien vēl turpināja rūgt un burbuļot, un beidzot vēl pagrūda ar kāju veco kulbu. Kuiba kaut kā žēli un nevarīgi nobrakšķēja, sakustējās, un vēl viens dēlis no tās izkrita atkritumu kaudzē.

Tāds bija stāvoklis pirms tā mirkļa, kad mūsu jauneklīgā uzmanība tika ierosināta ar aforismu par dzīves uzdevumu un arī par to, kādēļ īstenībā cilvēks radīts.

Iii

Bruģētaiā pagalmā pie mūsu dzīvokļa lieveņa drūzmējās ļaužu: grupa. Mūsu pagalmā bija veselas trīs mājas, viena liela un divas piebūves. Katrā mājā dzīvoja sava ģimene atsevišķi ar atbilstošu saimi un kalpotājiem, neskaitot vientuļos īrniekus, kā, piemēram, vecpuisi panu Uļjaņicki, kas īrēja divas istabas lielās mājas pagraba stāvā. Tagad gandrīz visi šie iedzīvotāji bija izskrējuši pagalmā un stāvēja saulgozī pie mūsu lieveņa. Mēs ar brāli bailīgi saskatījāmies, meklējot savā pagātnē kādu nodarījumu, kuru vajadzētu tik atklāti un publiski izmeklēt. Bet tēvs, kas sēdēja uz augšējā pakāpiena privileģēto ļaužu vidū, acīm redzot bija miermīlīgi noskaņots. Līdzās tēvam vijās zila dūmu strūkliņa, kas nozīmēja, ka tepat atrodas arī pulkvedis Dudarevs, kara ārsts. Viņš nebija vairs jauns, jau diezgan padrukns un ļoti mazrunīgs, mūsu sētā viņam bija ārkārtīgi mācīta cilvēka slava, bet sava nerunīguma un nesavtības dēļ viņš bija iemantojis vispārēju cieņu, kurai bija piejaukusies sava tiesa bijības kā pret parādību,, ko caurmēra pilsonis ne visai izprot… Dažreiz mūsu radošajā iztēlē mums patika sevi iedomāties par doktoru Dudarevu, un, ja es manīju, ka brālis sēž uz lieveņa vai sola ar ķirša sprungulīti zobos, lēnām piepūš vaigus un klusi izlaiž iedomātos dūmus, — es zināju, ka viņu nevajag traucēt. Bez ķirša sprungulīša vēl vajadzēja īpaši saraukt pieri, no kā acis pašas no sevis kļuva mazliet blāvas, domīgas un it kā skumjas. Un pēc tam jau varēja sēdēt saulē, vilkt iedomātos dūmus no ķirša zariņa un domāt kaut ko tādu sevišķu, ko droši vien domāja labais un gudrais doktors, klusējot sniegdams palīdzību slimiem un klusējot sēdēdams ar pīpi brīvajā laikā. Kādas īsti bija šīs domas, grūti pateikt; vispirms tās bija svarīgas un skumjas; un tad droši vien tomēr diezgan patīkamas, spriežot pēc tā, ka tām varēja nodoties ilgāku laiku…

Bez tēva un doktora starp citām sejām man dūrās acīs manas mātes skaistā un izteiksmīgā seja. Viņa stāvēja baltā priekšautā, ar atrotītām piedurknēm, acīm redzot nupat kā atrauta no mūžīgajām saimniecības rūpēm. Mēs viņai bijām seši, un viņas sejā skaidri bija redzamas šaubas, vai maz vajadzēja nākt šurp rūpju pilnās dienas lielākās skubas un steigas laikā. Tomēr skeptiskais smaids redzami gaisa viņas skaistajā sejā, un zilajās acīs jau zibēja tāds kā izbiedēts žēlums; tas bija vērsts uz objektu, kas stāvēja pūļa vidū pie lieveņa .. .

Tie bija nelieli, gandrīz rotaļlietu ratiņi, tajos kaut kā dīvaini, — no šī skata gandrīz vai sāpīgi sažņaudzās sirds, — atradās cilvēks. Galva viņam biia liela, seja bāla, ar kustīgiem, asiem vaibstiem un lielām, caururbušām, šaudigām acīm. Rumpis bija pavisam mazs,, pleci šauri, krūtis un vēders nebija redzams aiz platās, stipri iesirmās bārdas, bet rokas es veltīgi meklēju ar izbiedētajām acīm, kas droši vien bija tikpat plati ieplestas kā manam brālim. Savādā radījuma kājas, garas un tievas, likās, neietilpa ratiņos un atradās pie zemes, taisni kā garas zirnekļa kājas. Šķita, ka tās vienlīdz piederēja kā šim cilvēkam, tā ratiņiem, un tas viss kā nemierīgs, satraucošs plankums vidēja spilgtajā saules gaismā kā zirnekļveidīgs briesmonis, kas gatavs pēkšņi uzbrukt viņu aplenkušajam pūlim.

—    Ejiet, ejiet, jaunie cilvēki, ātrāk.. . Jums ir izdevība redzēt interesantu dabas rotaļu, — liekuļoti glāstošā balsī teica mums pans Uļjaņickis, spiežoties aiz mums caur pūli.

Pans Uļjaņickis bija vecpuisis, ieradies mūsu pagalmā diezin no kurienes. Ik rītu, zināmā stundā un pat zināmā minūtē, viņa logs atvērās, un tajā parādījās sākumā sarkana mice ar pušķi, tad viss augums rīta svārkos… Uzmetis nemierīgu skatienu kaimiņu logiem (vai kaut kur nav jaunkundžu), viņš ātri izkāpa pa logu, kaut ko ar rīta svārku stūri sedzot, un nozuda aiz stūra. Tai brīdī mēs pa kaklu pa galvu metamies pie loga, lai ieskatītos viņa noslēpumainajā dzīvoklī. Bet tas gandrīz nekad neizdevās, jo Uļjaņickis ātri, kaut kā zagdamies parādījās no stūra, mēs metāmies katrs uz savu pusi, bet viņš mums svieda ar akmeni, ar koku, kas pie rokas gadījās. Ap pusdienas laiku viņš iznāca ārā ļoti glīti ģērbies un ļoti laipni, it kā nekas nebūtu bijis, sāka runāt ar mums, cenšoties novirzīt sarunu uz meitām precību gados, kas dzīvoja mūsu sētā. Tajā brīdī viņa balsī bija dzirdama liekuļota laipnība, kas vienmēr kaut kā griezās mums ausīs …

—    Cienītie kungi, pilsoņi un labie ļaudis! — pēkšņi savādā, šņākulīgā balsī sāka runāt izstīdzējis subjekts ar garām ūsām un nemierīgām, iekritušām acīm, stāvēdams blakus ratiņiem. — Tā kā acīm redzot ar šo divu jauno cilvēku ierašanos, lai dievs dod viņiem veselību godātajiem vecākiem par prieku.. .visi tagad sapulcējušies, tad es varu paskaidrot cienījamai publikai, ka tās priekšā atrodas fenomens jeb, citiem vārdiem, dabas brīnums, šļachtičs no Zaslavas apriņķa Jans Krištofs Zaluskis. Kā redzat, viņam nemaz nav roku un nav bijušas no dzimšanas.

Viņš nometa fenomenam žaketi, kurā viegli varētu ieģērbt bērnu, tad atpogāja krekla apkakli. Es aizmiedzu acis — tik asi un sāpīgi man uzkrita šauro plecu atsegtais kroplums, kuriem pilnīgi trūka pat roku pazīmju.

—   Vai redzējāt? — garūsainis pagriezās pret pūli, atkāpjoties no ratiņiem ar žaketi rokās.

—    Bez mānīšanas … — viņš piemetināja, — bez jebkādas blēdības … — Un viņš pārlaida nemierīgu skatienu pūlim ar tādu izskatu, it kā viņš nebūtu visai radis, ka līdzcilvēki viņam tic.

—    Un tomēr, cienītie kungi, minētais fenomens, mans radinieks

Jans Zaluskis, ir ļoti izglītots cilvēks. Galva viņam ir labāka nekā daudziem cilvēkiem ar rokām. Bez tam viņš var izpildīt visu, ko parastie cilvēki dara ar roku palīdzību. Jan, es tevi pazemīgi lūdzu: paklanies cienījamiem kungiem.

Fenomena kājas sāka kustēties, un pūlis aiz pārsteiguma pasitās sāņus. Nepagāja pat dažas sekundes, kad no labās kājas ar kreisās palīdzību bija novilkts zābaks. Tad kāja pacēlās, paņēma no fenomena galvas lielo, nobrūnējušo naga cepuri, un viņš ar izsmejošu galantumu pacēla cepuri virs galvas. Divas melnas, vērīgas acis asi un zobgalīgi urbās cienījamā publikā.

—    Dievs kungs! … Jēzus Marija… Lai slavēts dieva vārds! — atskanēja dažādās balsis no pūļa, ko bija pārņēmušas derdzīgas izbailes, tikai pēdējā rindā sulainis Pāvils sāka neganti smieties, tik nejēdzīgi un skaļi, ka kāds no saimes ļaudīm uzskatīja par vajadzīgu iegrūst tam ar elkoni sānos. Pēc tam viss apklusa. Melnās acis atkal vērīgi un lēni pārslīdēja pār mūsu sejām, un klusumā atskanēja fenomena skaidrā, kaut arī mazliet drebošā balss:

—    Apstaigā!

Garūsainais subjekts tā kā samulsa, it kā uzskatīja pavēli par priekšlaicīgu. Viņš uzmeta fenomenam nedrošu skatienu, bet tas atkārtoja jau īdzīgi:

—    Tu esi muļķis … apstaigā! …

Pulkvedis Dudarevs izpūta dūmu mutuli un teica:

—   Tomēr, cienījamais fenomen, jūs, šķiet, sākat ar to, ar ko vajadzētu beigt.

Fenomens ātri paskatījās viņā it kā ar izbrīnu un tad vēl neatlaidīgāk atkārtoja garūsainim:

—    Apstaigā, apstaigā!

Man likās, ka fenomens sūta garūsaini darīt kaut ko ļaunu. Bet tas tikai noņēma cepuri, piegāja pie kāpnēm, zemu klanīdamies un raugoties kaut kā jautājoši, it kā šauboties. Uz kāpnēm visvairāk deva sievietes; mātes sejā es ieraudzīju tādu izteiksmi, it kā viņa aizvien vēl izjustu nervozas trīsas; arī doktors iemeta naudas gabalu. Uļjaņickis nomērīja garūsaini ar sašutušu skatienu un tad sāka bezrūpīgi raudzīties apkārt. No saimes ļaudīm un kalpotājiem nedeva gandrīz neviens. Fenomens uzmanīgi sekoja iekasēšanai, tad ar kāju palīdzību rūpīgi pārskaitīja metala naudas gabalus un, pacēlis vienu no tiem, ironiski paklanījās Dudarevam.

—    Pan doktor … Ļoti labi… es jums pateicos.

Dudarevs vienaldzīgi izpūta ļoti garu dūmu strūklu, kas zināmā attālumā izraisījās kā spalvu pušķis, bet man nez kādēļ likās, ka viņam sametas dusmas vai ir par kaut ko mazliet kauns.

—     A! tā ir apbrīnojama lieta, — pans Uļjaņickis teica savā liekulīgajā balsī, — apbrīnojami, kā viņš pazina, ka jūs esat doktors (Dudarevs bija civilsvārkos un baltā vestē ar vara pogām).

—    O! Viņš zina pagātni, tagadni un nākotni, bet cilvēku cauri redz, — garūsainis pārliecinoši teica; cik varēja manīt, labu tiesu šis pārliecības viņš bija guvis līdz ar pirmo izdevīgo ieņēmumu.

—    Jā, es zinu pagātni, tagadni un nākotni, — fenomens teica, uzlūkojot Uļjaņicki, un tad teica garūsainim: — Pieej pie šī pana… Viņš grib ziedot naudas gabalu nabaga fenomenam, kurš katra cilvēka pagātni pazīst labāk nekā savas labās rokas piecus pirkstus …

Un mēs visi ar izbrīnu redzējām, ka pans Ujjaņickis apjucis sāka meklēties savā sānkabatā. Viņš izvilka vara naudas gabalu, paturēja to tievajos, mazliet drebošajos pirkstos ar milzīgiem nagiem un … tomēr iemeta to cepurē.

—   Tagad turpini, — fenomens teica savam pavadonim. Garūsainis ieņēma savu vietu un turpināja:

—    Es vadāju savu nabaga radinieku ratiņos tādēļ, ka viņam ir ļoti grūti staigāt… Nabaga Jan, ļauj, es tevi piecelšu …

Viņš palīdzēja fenomenam pieceltieszKroplis stāvēja ar grūtībām — milzīgā galva spieda zemē šī pundura augumu. Sejā bija redzamas ciešanas, tievās kājas drebēja. Viņš ātri atkal atslīga savos ratiņos.

—    Tomēr viņš var pārvietoties arī pats.

Ratiņu riteņi pēkšņi sakustējās, saimes ļaudis kliedzot pašķīrās; dīvainā būtne, cilādama pa zemi kājas un vēl vairāk atgādinādama zirnekli, apmeta lielu riņķi un atkal apstājās iepretim lievenim. Fenomens bija nobālis aiz piepūles, un tagad es redzēju tikai divas milzīgas acis, kas raudzījās manī no ratiņiem …

—    Ar kāju palīdzību viņš kasa sev muguru un pat sasukājas.

Garūsainis pasniedza fenomenam ķemmīti. Tas to paņēma ar kāju,

veikli sasukāja plato bārdu un, atkal ar acīm pameklējis pūlī, ar kāju aizsūtīja gaisa skūpstu mājas īpašnieces ekonomei, kas sēdēja pie lielās mājas loga ar dažām «istabas jaunkundzēm». No loga atskanēja spiedziens, Pāvils iespurkšķējās un atkal saņēma dunku.

—    Beidzot, kungi, ar kāju viņš met krustu.

Viņš pats noņēma fenomenam cepuri. Pūlis apklusa. Kroplis pacēla acis pret debesīm, uz mirkli viņa seja sastinga savādā izteiksmē. Sasprindzinātais klusums vēl pieņēmās, kamēr fenomens ar redzamām pūlēm cēla kāju pie pieres, tad pie pleciem un krūtīm. Pēdējās rindās atskanēja gandrīz histēriskas sieviešu raudas. Pa to laiku fenomens beidza, viņa acis vēl ļaunāk nekā citkārt pārskrēja publikai, un klusumā skarbi atskanēja nogurusi balss:

—    Apstaigā!

Šoreiz garūsainis griezās tieši pie vienkāršās publikas rindām. Nopūšoties, brīžiem krustoties, šur tur ar asarām vienkāršie ļaudis deva no savas nabadzības, kučieri atlocīja savu kaftanu stūrus, virtuvenesātri aizskrēja uz virtuvēm un, spraucoties pie ratiņiem, bāza tur savas dāvanas. Uz kāpnēm to neatzina par labu, un tur valdīja smags klusums. Vēlāk es daudzkārt tiku vērojis, ka atklātās sirdis mazāk jūtīgas pret dieva zaimošanu, ja to kaut cik apslēpj kāda ceremonija.

—    Pan doktor? … — jautājoši novilka fenomens, bet, redzot, ka Dudarevs tikai sabožas, viņš aizsūtīja garūsaini pie UJjaņicka un sasprindzināti, it kā ar niknumu vēroja, kā Uļjaņickis, redzams, pret paša gribu, ielika vēl vienu naudas gabalu.

—    Atvainojiet, — fenomens pēkšņi pagriezās pret manu māti….

—   Cilvēks iztiek, kā var.

Viņa balsī bija kāda sevišķi žēla skaņa. Doktors pēkšņi izpūta bezgalīgu zilu dūmu strūklu un, izņēmis sudraba naudas gabalu, nometa to uz bruģa. Fenomens pacēla to, pielika pie mutes un teica:

—    Pan doktor, es šo atdošu pirmajam ubagam, kuru sastapšu… Ticiet Jana Zaluska vārdam! Nu ko tad tu apstājies, turpini, — viņš pēkšņi uzbruka savam garūsainajam pavadonim.

Sīs ainas iespaids vēl kādu laiku turējās pūlī, kamēr fenomens ar kājām ēda, novilka žaketi un vēra diegu adatā.

—    Beidzot, cienījamie kungi, — garūsainis svinīgi teica, — ar kājām viņš paraksta savu vārdu un uzvārdu.

—    Un rakstu pamācošus aforismus, — fenomens veikli uztvēra.

—   Rakstu ar kājām pamācošus aforismus visiem vai, kas vēlas, katram atsevišķi par īpašu samaksu dvēseles mieram un labklājībai. Ja vēlaties, cienījamie kungi. Nu, Matvej, ņem ārā kanceleju!

Garūsainis izņēma no somas nelielu mapi, fenomens ar kāju paņēma spalvu un viegli uzrakstīja uz papīra savu vārdu «Jans Krištofs Zaluskis, šļachličs, fenomens no Zaslavas apriņķa».

—    Bet tagad, — viņš zobgalīgi teica, galvu grozīdams, — kas vēlas saņemt aforismu? . . . Pamācošu aforismu, cienījamie kungi, no cilvēka, kurš zina tagadni, pagātni un nākotni.

Asais fenomena skatiens pārskrēja visām sejām, apstājoties te pie vienas, te pie otras, gluži kā nagla, kuru viņš taisījās dziļi iedzīt tajā, uz kuru kritīs viņa izvēle. Es nekad neaizmirsīšu šo mēmo scēnu. Kroplis sēdēja savos ratiņos, turot zoss spalvu paceltajā labajā kājā, kā cilvēks, kas gaida iedvesmu. Bija kaut kas ciniski karikaturisks visā viņa augumā un pozā, sarkastiskajā skatienā, kas it kā meklēja pūlī savu upuri. Vienkāršās publikas vidū šis skatiens radīja trulu apjukumu, sievietes slēpās cita aiz citas, te smejoties, te it kā raudot. Pans Uļjaņickis, kad pienāca viņa kārta, apjucis pasmaidīja un izteica gatavību izņemt no kabatas vēl vienu naudas gabalu. Garūsainis manīgi piebīdīja tam priekšā cepuri… Fenomens saskatījās ar manu tēvu, pārlaida acis Dudarevam, godbijīgi paklanījās mātei, un pēkšņi es sajutu šo skatienu…

—    Panāc šurp, mazais! — viņš teica. — Un tu arī, — viņš pasauca brāli.

Visu skatieni ar ziņkārību vai nožēlošanu pievērsās mums. Mes labprāt būtu stāvus zemē ielīduši, bet aiziet nevarēja; fenomens cieši uzlūkoja mūs melnām acīm, bet tēvs smējās.

—    Nu, ko tad tur, ejiet, — viņš teica tādā balsī, kādā reizēm lika iet tumšā istabā, lai atradinātu mūs no māņticīgām bailēm.

Un mēs abi gājām, jūtot tās pašas trīsas, ar kādām, izpildot pavēli, gājām iekšā tumšajā istabā… Mazi un samulsuši mēs apstājāmies ratiņu priekšā zem dīvainā radījuma skatiena, kas smējās mums pretī. Man likās, ka viņš nodarīs mums kaut ko tādu, no kā mums vēlāk būs kauns visu mūžu, daudz lielāks kauns nekā tajā mirklī, kad mēs rausāmies zemē no žoga zem Pāvila zobgalīgā skatiena … Varbūt viņš pastāstīs . . . bet ko gan? Kaut ko tādu, ko es izdarīšu nākotnē, un visi skatīsies manī ar tādām pašām trīsām kā pirms dažiem mirkļiem, redzot viņa kroplo kailumu . . . Manas acis aptumšoja asaras, un it kā caur miglu man likās, ka ratiņos savādā cilvēka seja mainās, ka viņš skatās uz mani ar gudru, domīgu un atmaigušu skatienu, kas kļūst aizvien maigāks un dīvaināks. Tad viņš sāka ātri čirkstināt ar spalvu, un viņa kāja pasniedza man baltu lapiņu, uz kuras melnoja līdzena, skaista rindiņa. Es paņēmu lapiņu un nevarīgi paskatījos visapkārt.

—    Izlasi, — tēvs smaidot teica.

Es paskatījos uz tēvu, tad uz māti, kuras sejā bija redzama mazliet satraukta līdzdalība, un mechaniski nolasīju šādu frāzi:

«Cilvēks ir radīts laimei kā putns lidojumam .. .»

Es uzreiz nesapratu aforisma nozīmi un tikai no tā pateicīgā skatiena, kādu māte uzmeta fenomenam, sapratu, ka mums izgājis labi. Un tūdaļ atkal, vēl skarbāk nekā pirmīt, atskanēja fenomena balss:

—    Apstaigā!

Garūsainis graciozi klanījās un sniedzās ar cepuri. Šoreiz, es esmu pārliecināts, vairāk par visiem deva mana māte. Uļjaņickis atteicās un tikai cēli pamāja ar roku, rādot, ka viņš jau tā bijis pārāk augstsirdīgs. Pēdējais cepurē iemeta naudas gabalu mans tēvs.

—    Labi teikts, — viņš pie tam pasmējās, — tikai, šķiet, tas drīzāk ir paradokss nekā pamācošs aforisms, kuru jūs mums solījāt.

—    Laimīga doma, — fenomens zobgalīgi uztvēra. — Tas ir aforisms un reizē arī paradokss. Aforisms pats par sevi ir paradokss fenomena mutē . . . Ha-ha! Tas tiesa… Arī fenomens ir cilvēks, un viņš vismazāk ir radīts lidojumam …

Viņš aprāvās, un acīs tam pazibēja kas savāds — tās it kā apmig lojās…

—    Un arī laimei… — viņš klusāk piemetināja, gluži kā pie sevis. Bet tūdaļ atkal viņa acīs pazibēja salts, atklāts cinisms.

—    Ha! — viņš skaļi teica, uzrunādams garūsaini. — Neko nevar darīt, Matvej, apstaigā cienījamo publiku vēlreiz.

Garūsainis, kas jau bija paguvis uzlikt savu cepuri un acīm redzot uzskatīja izrādi par nobeigtu, atkal samulsa. Kā likās, neskatoties uz viņa stipri sagumušo stāvu un seju, kas neiedvesa ne simpātiju, ne cieņu, šajā cilvēkā bija saglabājusies sava tiesa kautrības. Viņš nedroši skatījās fenomenā.

—    Tu esi muļķis! — tas skarbi teica. — Mēs saņēmām no cienījamiem kungiem par aforismu, bet te vēl izrādījās paradokss … Jāsaņem arī par paradoksu … Par paradoksu, cienītie kungi! … Par paradoksu nabaga šļachtičam fenomenam, kas ar kājām baro ļoti lielu ģimeni…

Cepure vēlreiz apstaigāja lieveni un pagalmu, kurā ap to laiku bija sanākuši vai visi mūsu ielas iedzīvotāji.

iv

Pēc pusdienām es stāvēju lievenī, kad pie manis pienāca brālis-

—    Zini ko? — viņš teica, — šis … fenomens . .. vēl ir te.

—    Kur?

—    Saimes istabā. Māmiņa pasaukusi viņus abus pusdienot… Un garūsainis arī. Viņš to baro ar karoti…

Tajā pašā mirklī gar mūsu mājas stūri parādījās kalsnējais un izstīdzējušais garūsaiņa stāvs. Viņš nāca pieliecies, rokas aiz muguras, un vilka sev līdz ratiņus, kuros, kājas savilcis, sēdēja fenomens. Braucot garām piebūvei, kur dzīvoja kara ārsts, fenomens nopietni paklanījās pret logu, pa kuru brīžiem kūpēja ārsta pīpes zilie dūmi, un teica garūsainim: «Nu, nu, ātrāk!» Pie Uļjaņicka zemajiem logiem, kas bija aizkārti un pilni ar ģerānijām, viņš pēkšņi sakustējās un uzsauca:

—     Uz redzēšanos, labdari … Es zinu pagātni, tagadni un nākotni kā savas labās rokas piecus pirkstus … kuras man, starp citu, nav … Ha-ha! Kuras man nav, mans žēlīgais labdari. .. Bet tas man neliedz zināt pagātni, tagadni un nākotni!

Tad ratiņi izripoja pa vārtiem . ..

It kā norunājuši, mēs ar brāli skriešus apskrējām ap piebūvi un iznācām nelielā pagalmā aiz mājas. Šķērsiela, apmetuši loku ap lielomāju, iznāca šajā vietā, un mēs te varējām vēlreiz redzēt fenomenu. Tiešām, pēc maza brītiņa šķērsielā parādījās izstīdzējušais stāvs, kas vilka ratiņus. Fenomens sēdēja sašļucis. Viņa seja likās nogurusi, bet. tagad bija vienkāršāka, parastāka un patīkamāka.

No otras puses viņiem pretī šķērsielā ienāca vecs ubags ar gadus astoņus vecu meiteni. Garūsainis uzmeta ubagiem skatienu, kurā mirkli pavīdēja nemiers, bet tūdaļ viņš pieņēma bezrūpīgu izskatu, bezbēdīgi raudzījās gaisā un kaut kā gluži nevietā sāka pusbalsī vilkt dziesmu pats savā meldijā. Fenomens vēroja visu šo biedra naivo pārvēršanos, un viņa acīs dzirkstīja sarkastiska zobgalība.

—   Matvej! — viņš uzsauca, bet tik klusi, ka garūsainis tikai paātrināja soļus.

—    Matvej!

Garūsainis apstājās, paskatījās fenomenā un lūdzoši teica:

—    Ko! Nudien muļķība! …

—    Ņem ārā! — fenomens īsi teica.

—    Nu!

—    Ņem ārā!

—    Nu-u? — pavisam žēli novaidējās garūsainis, tomēr bāza roku kabatā.

—    Tur ne, — fenomens dzestri sacīja. —Doktora četrdesmitnieks tev ir labajā kabatā … Vectētiņ, brīdi pagaidi!

Ubags apstājās, noņēma cepuri un cieši raudzījās viņā ar savām izbalējušajām acīm. Garūsainis ar nāvīgi apvainota cilvēka izskatu izņēma sudraba naudas gabalu un iemeta veča cepurē.

—    Sātans jūs te, liekēžus, gaiņā, — viņš noburkšķēja, ķeroties atkal pie dīseles. Ubags klanījās, turot cepuri abās rokās. Fenomens, atmetis galvu atpakaļ, sāka skaļi smieties … Ratiņi devās pa šķērsielu uz priekšu, tuvojoties mums.

—   Tev šodien ir labs humors, — drūmi un dzēlīgi teica garūsainis.

—    Kā tā? — fenomens ziņkārīgi iejautājās.

—    Tā … raksti patīkamus aforismus un izdali plikadīdām pa četrdesmitniekam … Ļaudis nodomās — kāds lairrtes luteklis!

Fenomens iesmējās savus skarbos smieklus, no kuriem man kaut kas pārskrēja pār muguru, un tad teica:

—    Ha! Dažreiz jāatļaujas … turklāt neko neesam zaudējuši. . . Tu redzi, arī patīkami aforismi dažreiz dod ienākumus. Tev ir divas rokas, bet galva nav neko vērts, nabaga Matvej! … Cilvēks ir radīts laimei, tikai laime ne vienmēr radīta viņam. Vai saprati? Cilvēkiem ir gan galvas, gan rokas. Tikai man aizmirsuši pielīmēt rokas, bet tev aiz pārskatīšanās uz pleciem uzlikuši tukšu ķirbi … Ha! Tas mums ir nepatīkami, bet tomēr negroza vispārējo likumu …

Šīs runas beigās nepatīkamās skaņas fenomena balsī izzuda, un sejā parādījās tā pati izteiksme, kāda tam bija, kad rakstīja man aforismu. Bet šajā mirklī ratiņi piebrauca blakus tai vietai, kur stāvējām mēs ar brāli, ar rokām ieķērušies dārziņa žoga latiņās, sejas spraugās iespieduši. Pamanījis mūs, fenomens atkal sāka smieties nepatīkamiem smiekliem.

—    A! dīkdieņi! Vai atnācāt vēlreiz bez maksas paskatīties fenomenā? Lūk, es esmu te! Man ir tādi paši brāļadēli, es baroju un peru tos ar kājām… Vai negribat izmēģināt?… Tas ir ļoti interesanti. Ha-ha-ha! Nu, dievs ar jums, neaiztikšu … Cilvēks ir radīts laimei. Aforisms un paradokss kopā, par divkāršu samaksu… Pasveiciniet doktoru no fenomena un pasakiet, ka cilvēkam šā vai tā jāpārtiek un ka tas ir grūti, ja daba aizmirsusi pielipināt rokas pie pleciem … Man ir brāļadēli, īsti zēni, ar rokām… Nu, ardievu un atcerieties: cilvēks ir radīts laimei…

Ratiņi aizripoja, bet ielas galā fenomens vēlreiz pagriezās pret jnums, pamāja ar galvu augšup uz putnu, kas lidinājās augstu debesīs, un vēlreiz uzsauca:

—    Radīts laimei. Jā, radīts laimei kā putns lidojumam.

Tad viņš nozuda aiz stūra, bet mēs ar brāli vēl ilgi stāvējām, seju iespieduši starp žoga latiņām, un skatījāmies te tukšajā šķērsielā, te debesīs, kur, plati izpletis spārnus, augstā zilgmē, debess plašumā, viss saules apmirdzēts, aizvien vēl lidinājās liels putns . . .

Tad mēs atkal gājām uz savu stūrīti, sadabūjām makšķeres un klusēdami bezmaz jau sākām gaidīt sudrabotu zivi iepuvušajā kublā .. .

Bet tagad tas mums diez kādēļ nesagādāja agrāko patiku. No kubla nāca smirdoņa; tā dzijums bija zaudējis savu vilinošo noslēpumainību, atkritumu kaudze, kaut kā garlaicīgi saules apgaismota, šķita kā sairusi savās sastāvdajās, bet kulba likās nekam nederīga veca grabaža .. .

Naktī mēs abi slikti gulējām, iekliedzāmies un raudājām bez iemesla. Tomēr savs iemesls bija: pusmiegā mums abiem rādījās fenomena seja un viņa acis, te saltas un ciniskas, te iekšēju sāpju aizmiglotas …

Māte cēlās augšā un pārmeta mums krustu, cenšoties ar to aizsargāt savus bērnus no pirmās pretrunas dzīvē, kas kā asa skabarga bija iedūrusies bērnu sirdīs un prātos …

BEZ VALODAS

(Stāsts) I

Manā dzimtenē Volinijas guberņā, tajā tās daļā, kur Karpatu kalnu paugurainās atradzes pamazltiņām pāriet Pojesjes purvainajā līdzenumā, ir neliels miests, kuru es saukšu par Hļebno. No ziemeļrietumiem to aizsedz neliela augstiene. Uz dienvidaustrumiem no tā plešas plašs druvām klāts līdzenums, kas pie apvāršņa pāriet zilganās vēl saglabājušos mežu joslās. Šur un tur, sevišķi rietošās saules staros, laistās plati ezeri, starp kuriem aizlokās šauras, vasarā izsīkstošas upītes.

Mierīgs, kluss, mazliet pat miegains apvidus. Miests vairak atgādina ciemu nekā pilsētu, bet kādreiz tas pazinis ja ne labākas, tad katrā ziņā ne tik miegainas dienas. Augstienē vēl saglabājušās zemes ierakumu pēdas, kur tagad viļņo zāle, un gans cenšas atdarinat tās čukstus ar vienkāršo stabullti, kamēr kopējais ganāmpulks mierīgi ganās pusaizbirušo grāvju paēnā …

Netālu no šī miesta līkumainas upītes krastā atradās un varbūt arī vēl tagad atrodas neliels ciemats. Upīte no kārkliem, kas bagātīgi aug tās krastos, dabūjusi nosaukumu Lozova[18]; pēc upītes vārda ciematu nosauca par Lozišču, bet pēc ciemata nosaukuma arī visus iedzīvotājus vienkop sauca par Lozinskiem. Bet, lai noteiktāk atšķirtu citu no cita, tad pie kopējā uzvārda «Lozinskis» pielika palamas: tur bija Lozinski putni un zvēri, — vienu sauca par Darvaspodu, otru par Riteni, trešo pat par Zābakstulmu …

Grūti pateikt, kad šis ciemats izveidojies cieši blakus pilsētai. Tas bijis tajos laikos, kad uz vaļņiem vēl rēgojušies lielgabali, bet lielgabalnieki pie tiem pastāvīgi mainījušies: te ar degļiem stāvējuši poļi savos raibajos ģērbos, bet kazaki un «plikatas», ielenkdami pilsētu, putekļiem kūpot, auļoja ap to… te, atkal otrādi, ar lielgabaliem šāvuši kazaki, bet poļu nodaļas uzbrukušas ierakumiem. Runāja, ka Lozinski kādreiz bijuši «reģistra» kazaki un esot saņēmuši no poļu karaļiem dažādas privilēģijas. Klīda pat baumas, it kā viņi kādreiz un par kaut ko esot iecelti muižnieku kārtā.

Taču tas viss jau sen aizmirsts. Sešdesmitajos gados nomira simts gadus vecais Lozinskis-Vanags. Pēdējos gados viņš jau vairs ne ar vienu neesot runājis, bet tikai skaļi lūdzis dievu vai lasījis veco slavu bībeli. Bet ļaudis vēl atcerējās, kā viņš stāstījis par seniem laikiem, par Aizkrāci, par haidamakiem, par to, kā arī viņš gājis uz Dņepru un pēc tam bariem uzbrukuši Hļebno un Klevanei un kā degošā mājā ielenktie haidamaki šāvuši pa logiem, kamēr tiem aiz karstuma pārsprāgušas acis un pulvera ragi paši no sevis eksplodējuši. Un, zibsnījot mežonīgām, dziestošām acīm, vecais teicis: «Hei-hei! Kādreiz mēs dzīvojām… Bija mums brīvība!…» Bet loziščenieši — jau trešā vai ceturtā paaudze — dzirdot šos dīvainos stāstus, metuši krustus un teikuši: «Lai dievs nedod!»

Viņi paši jau sen bija iearuši zemē visas privilēģijas un dzīvoja pie paša miestiņa, un nebija ne īsti zemnieki, ne sīkpilsoņi. Runāja it kā mazkrieviski, bet sevišķā voliniešu izloksnē ar poļu un krievu vārdu piejaukumu, turējušies kādreiz pie grieķu-uniatu ticības, bet tad pēc kādām jukām tikuši pieskaitīti pareizticīgo draudzei, bet vecā baznīca tika slēgta un pamazām sabruka… Ara zemi, staigāja baltos un pelēkos dižsvārkos ar zilām un sarkanām jostām, valkāja platas bikses, aitādas cepures. Un, kaut arī varbūt bija nabadzīgāki par saviem kaimiņiem, tomēr neskaidras atmiņas par kaut kādu labāku pagātni mita loziščeniešu māju salmu jumtu paspārnēs. Loziščenieši

Iiiļd tīrīgāki par zemniekiem, gandrīz visi prata lasīt svētos rakstu«, un |mi viņiem runāja, ka tie izturoties pārāk lepni. Tiesa, svešiniekam šo lepnību joti grūti nāktos pamanīt, jo, satiekoties ar kungiem vai priekšniecību, tie tikpat žigli grieza ceļu, tikpat zemu klanījās un savureiz. tikpat pazemīgi pabučoja kungam roku. Bet tomēr bija kaut kas, un pieredzējuši cilvēki kaut ko ievēroja. Par loziščeniešiem runāja, l ci tie kaut ko atceroties, kaut ko iedomājoties un ar kaut ko esot neapmierināti. Tiešām, satiekoties uz parastajiem jautājumiem: «kā klājas» vai «kā nu dieviņš palīdz» loziščenieši «paldies dievam» vietā tikai atmeta ar roku un teica:

«Kas nu tā par dzīvi!» vai «Dzīvojam kā zirnis ceļmalā!» Bet citi, drošākie, dažreiz ņēmās stāstīt tādas lietas, ka ne katrs bija ar mieru noklausīties. Turklāt tie ilgi prāvojušies ar kaimiņu muižnieku rentes naudas dēļ. Prāvu loziščenieši sākumā zaudējuši, bet tad iznācis kaut kā tā, ka muižnieka mantinieks piekāpies. .. Runāja, ka pēc tam Lozinski kļuvuši «vēl lepnāki», kaut gan nekļuvuši apmierinātāki.

Un nekur tik sirsnīgi neuzņēma iebraucējus, kas varēja pastāstīt kaut ko par lielo, plašo pasauli.

li

Tāpat klājās dzimtajā Loziščā arī kādam Osipam Lozinskim, tas ir, neklājās, taisnību sakot, diez cik labi. Zemes bija maz, rente liela, saimniecība putēja ārā. Viņš bija gan jau precējies, bet bērnu viņam vēl nebija, un ne reizi vien viņš domāja par to. ka gadījumā, ja būs bērni, tiem ies tikpat slikti vai vēl ļaunāk. «Kamēr cilvēks vēl jauns,» viņš mēdza teikt, «un uz kakla vēl nav bērnu bars, tad gan cilvēkam jāpameklē, kur viņa laime nozudusi.»

Nebiji viņš ne pirmais, ne pēdējais no tiem, kas, atvadījušies no piederīgajiem un kaimiņiem, ņēma, kā saka, kājas pār pleciem un gāja meklēt laimi, strādāt, cīnīties ar nikno trūkumu un svešumā ēst rūgto, svešās krāsnīs cepto maizi. Ne mazums tādu nemierīgu cilvēku bija aizgājuši arī no Loziščas, gājuši pa vienam un pāros, bet reiz pat vesels bars bija aizgājis līdz kādam viltīgam vācu aģentam; naktī viņi bija pārlavījušies pār robežu. Tikai labu galu tādi gājieni neņēma. Dažs atgriezās noplīsis un izbadojies, citu vācieši līdz robežai atdzina, valgā piesietu, bet cits pazuda bez vēsts, nozuzdams kaut kur plašajā dieva pasaulē kā maza adatiņa salmu kaudzē.

Osips Lozinskis, liekas, bija pirmais, kam nebija lemts pazust. Redzams, bija cilvēks ar galvu, ne no tiem, kuri pazūd, bet no tiem, kas vēl citus izved uz ceļa. Lai būtu kā būdams — pēc gada vai diviem, bet varbūt arī vēlāk, Loziščā atnāca vēstule ar lielu rūsganu marku, kādu līdz tam laikam lajā pusē vēl nebija redzējuši. Ne mazums brīnījās par vēstuli, pagastnamā to lasīja un pārlasīja ir skrīveris, ir skolotājs, ir garīdznieks un arī citi ievērojamākie cilvēki, kam vien bija ziņkāre, bet beidzot tomēr atsauca Lozinska sievu un atdeva tai vēstuli uzplēstā aploksnē, uz kuras pavisam skaidri bija uzrakstīts viņas vārds: Katrinai Lozinskai, Lozinska, Josifa Ilkss sievai, Loziščā.

So vēstuli bija sūtījis viņas vīrs no Amerikas, no Minnesotas guberņas, bet, no kāda apriņķa un ciema, tagad ļoti grūti pateikt, tādēļ ka … Tomēr to redzēs tālāk.

Vēstulē bija rakstīts, ka Lozinskis, paldies dievam, esot sveiks un vesels, strādājot «fermā» un, ja dievs viņam palīdzēšot uz priekšu tāpat kā līdz šim, tad cerot drīzumā arī pats kļūt par saimnieku. Bet arī kā strādniekam viņam tur esot labāk nekā dažam labam saimniekam Loziščā. Brīvība tajā zemē esot liela. Zemes pulka, govis dodot spaini piena slaukumā, zirgi — kā vieni vērši. Cilvēku ar galvu un rokām te cienījot un vērtējot augsti… un, lūk, pat viņam, Osipam Lozinskim, nesen esot jautājuši, ko viņš gribot ievēlēt par visas valsts galveno prezidentu. Un viņš, Lozinskis, nodevis savu balsi ne sliktāk par citiem, un, lai gan, taisnību sakot, neesot tā iznācis, kā viņš ar savu saimnieku gribējis, tad tomēr viņam paticis jau tas, ka cilvēkam, lai bijis kā būdams, pajautājuši. Vārdu sakot, brīvība un viss cits arī esot ļoti labi. Tikai Lozinskim bez sievas esot ļoti garlaicīgi, un tādēļ viņš centies strādāt, cik vien jaudājis, un pirmo naudu atdevis par t i k e t i, kuru viņai nosūtot ar šo vēstuli. Bet t i k e t e ir, lūk, tas pats zilais papīrītis, kas jāglabā kā acuraugs. Uz tā uzzīmēta lokomotive ar vagoniem un tvaikonis. Tas nozīmējot, ka ar šo biļeti Lozinsku tagad vedīšot par velti ir pa sauszemi, ir pa ūdeni — viņai tik jāaizbraucot līdz vācu pilsētai Hamburgai. Bet pārējiem izdevumiem lai pārdodot māju, govi un iedzīvi.

Kamēr Lozinska lasīja vēstuli, ļaudis skatījās uz viņu un savā starpā runāja, cik liels spēks varot būt, lūk, tādā nieka papīrītī, ka tas cilvēku aizvedīšot pasaules malā un nekur vairs neprasīšot maksu. Nu, protams, to nu gan visi saprata, ka tāds papīrītis Osipam Lozinskim maksājis ne mazumu naudas. Un tas, saprotams, nozīmē, ka Lozinskis nav veltīgi pasaulē aizgājis un ka pasaulē var gan savu laimi atrast…

Un katrs nodomāja pie sevis: vai man tā nevarētu būt… Skrīveris (arī dzimis loziščenietis), arī tas uzreiz neatdeva Lozinskai vēstuli un biļeti, bet saglabāja pie sevis veselu nedēļu un domāja: dumjš sievišķis, bet ar tādu papīru arī kāds gudrāks cilvēks varētu padzīvot Amerikā un pameklēt tur savu laimi… Bet uz papīra bija pavisam skaidri, kaut arī ne mūsu valodā uzrakstīts: misis Katharina Joseph LosinskyIlkss. Josifs Lozinskis un Ilkss, — tas, zināms, nebūtu nekas, bet

Kdtrina — tas jau bija skaidrs, ka sieviete, un arī misis laikam apzīmē sievišķi. Vārdu sakot, lai gan skrīveris pat pēdējā mirklī vēl magi nopūtās un nepatīkami šķielēja, izņemdams no galda biļeti, kuru viņš bija noglabājis atsevišķi, bet taču atdeva. Lozinska paņēma to, atsēdās uz sola un sāka gauži raudāt.

Protams, viņa priecājās par vēstuli, bet raud taču arī aiz priekiem. Pie tam nācās pamest ir dzimto sādžu, ir piederīgos, ir kaimiņus. Tad vēl jāsaka, ka Lozinska bija jauns sievišķis, mēdz teikt, kā pūpols. Vai mazums bēdu bez vīra — negrieza ceļu kaut vai šis pats skrīveris, un grēkusūdzē bija arī jāatzīstas, ka ļaunais to neliek mierā. Reizēm sāk kāds pie auss čukstēt, ka Osips Lozinskis ir tālu, ka vēl neviens no tik tālām zemēm Loziščā nav atgriezies, varbūt kraukļi vīra kaulus jau izvazājuši tālajā tuksnesī, bet viņa te velti šķiež savus jaunības gadus — ne viņa meita, ne atraitne, ne precēta sieva. Tiesa, Lozinska bija prātīga sieviete, un viņu savaldzināt nebija viegli, bet, ka viņai ir bijis smagi ap sirdi, tas atklājās, vēstuli saņemot: sirdij uzreiz uzvēlās ir īsts prieks, ir pagātnes bēdas, ir visas jauneklīgās, grēcīgās domas, ir visas kvēlo domu bezmiega naktis. Vārdu sakot, Lozinska zaudēja samaņu, un viņas pašas brālim Matvejam Lozinskim, pēc iesaukas Dīsele, nācās viņu uz rokām aiznest uz tās māju.

Un sāka pa sādžu klīst valodas. Osips Lozinskis esot Amerikā tik bagāts, tik ievērojams vīrs, ka viņam jau prasot padomu, ko celt par prezidentu… Sāka jaunieši bieži ciemoties pa krogu, dzer alu un medaļu, smēķē pīpes, nosēž pāri pusnaktij, trokšņo, strīdas un lielās. Ja kāds noklausītos šais valodās, tad domātu, ka līdz adventes gavēnim Loziščā neatliks neviena jauna cilvēka… Ja jau Osipam jautājuši, ko viņš grib par prezidentu, tad ko gan tur neizdarīs citi, kas labāki par Osipu! . . . Tādēļ ka tur taču — brīvība!

Brīvība! Šo vārdu jo bieži atkārtoja šeņķī pie ebreja Šlema, kas mierīgi klausījās aiz savas letes. Taisnību sakot, ne jau katrs loziščenietis labi saprata, ko tas vārds nozīmē. Bet to tik viegli varēja izrunāt, un tajā skanēja kaut kas tāds, no kā cilvēks it kā kļuva augumā lielāks un it kā atcerējās kaut ko neskaidru, bet patīkamu… Kaut ko tādu, ko kādreiz it kā būtu zinājuši šai pusē vecie ļaudis, bet bērni dažreiz izliekas, ka arī viņi ko zina .. .

Nu, bet vai maz par ko kurš runā! Izrunājās, iztrokšņojās un apklusa. Un varbūt tagad jau aizmirsuši un velk jūga valgu kā vērsis vagā, bet varbūt runā vēl šo baltu dienu, vēl joprojām tai pašā vietā. Un tomēr te atradās divi tādi cilvēki, kas nemīl daudz runāt, kamēr nav izdarīts… Nomaļā vietā pārdomāja, apspriedās viens ar otru un ķērās pie mājas un zemes pārdošanas. Ko pārdot, jāatzīst, nebija daudz, un, kad visa tā lieta bija izdarīta, tad tik paziņoja: mēs brauksim Osipa Lozinskietei līdz, lai viņa viena ceļā nepazustu.

Viens bija viņas tuvinieks, viņas brālis Matvejs Dīsele, LozinskaVanaga, bijušā haidamaka, īstais mazmazdēls — milzīga auguma cilvēks platiem pleciem, rokas kā grābekļi, gaišmatains, cirtainu galvu laba katla lielumā — īsts lācis, kā no biezokņa nācis. Runāja, ka viņš pēc izskata līdzinoties vectēvam. Tikai acis un sirds — kā bērnam. Precējies viņš vēl nebija, māja viņam bija paputējusi, bet zemes tik daudz, ka, ja šitāds milzenis pārgultos šķērsām pāri savai zemes strēmelei, tad kājas atrastos svešā zemē. Runāja maz, smējās reti. Viņam bija senlaicīga vectēva bībele, ko viņš labprāt lasīja un bieži kaut ko sevī tā kautrīgi un skumji domāja. Loziščā viņu neviens par gudru neturēja, un puiši nereti zobojās par viņu, varbūt tādēļ, ka viņš, neraugoties uz savu neparasto spēku, nemīlēja kauties.

Viņam bija sirdsdraugs, Ivans Lozinskis-Dūms, pavisam citas sugas cilvēks: neliela auguma, nespēcīgs, bet jautrs, runīgs un dzēlīgs. Dūms bija kalsnējs, runīgs, kustīgs, mati viņam slējās stāvus kā sari, acis šaudījās un zibēja, mēle viņam bija veikla, attapīga, viņš nēsāja garas ūsas kā kazaki — uz leju. Neviens viņu par muļķi neturēja, un viņš arī nevienam nepalika atbildi parādā. Bet, ja kādu aizskāra ar savu aso mēli, tad jau gan aizvien centās turēties tuvāk Matvejam, jo paša rokām tā spēka daudz nebija un kautiņā nevienam pretī turēties nevarēja.

Kad Loziščā dabūja zināt, ka šie divi sataisījušies uz Ameriku, tad visiem kļuva tā kā nepatīkami.

—    Bet ko tad tu, Matvej, — teica draugi, — dosies tādā tālumā? Tev maz tā prātiņa, bet Ivans vārgs. Jūs jau tur Amerikā zosis nobradās.

Bet Matvejs atbildēja:

—    Kā dievs gribēs, tā būs. Bet es no māsas un no Dūma neatstāšos.

Tā ari aizbrauca trijatā tālajā ceļā… Nav vērts aprakstīt, kā viņi

pārbrauca pār robežu un izbrauca cauri vācu zemei; tas viss jau nav tik grūti. Pie tam Prūsijā var sastapt ne mazumu pašu ļaužu, kas pateiks un parādīs, kā un kas jādara ceļā. Pietiks, ja teikšu, ka viņi iebrauca Hamburgā un, paņēmuši savas mantas, ilgi nedomādami, devās uz upes piestātni, lai tur uzzinātu, kad jābrauc tālāk.

Hamburga ir vācu pilsēta, atrodas pie lielas upes, ne visai tālu no jūras, un no turienes iet kuģi uz visām pusēm. Un, lūk, mūsu loziščenieši redz krastmalā kādā vietā milzum daudz ļaužu, kas skrien no visām pusēm, steidzas un grūstās tā, it kā cilvēks būtu kāds baļķis uz ceļa. Bet no krasta, no piestātnes divi tvaikonīši tik ved un ved ļaudis uz kuģi, jo kuģi, kas iet pa okeānu, stāv labi attālu upes vidū, pašā visdziļākajā vietā. Loziščenieši redz, ka viens kuģis dūmo, bet pie tā bieži vien piestāj tvaikoņi. Izceļ uz kuģi ļaudis, lādes, saiņus un ceļa somas — un tūdaļ atkal atpakaļ uz piestātni un atkal tiek piekrauti un ved no jauna.

I.ūk, Ivans Dūms, visu labi apskatījies, attapās pirmais.

—    Vai ziniet, — saka, — ko es jums teikšu: tam jābūt kuģim uz Ameriku, tādēļ ka ļoti liels. Tātad mēs esam tikuši īstajā laikā. Matvej, spraucies uz priekšu!

Viņi nostādīja sievieti ar biļeti priekšā un sāka to bīdīt cauri ļaužu baram. Nonāca pašā piestātnes malā, bet tur jau, redzams, uzņem pēdējo grupu. Dieviņ mīļo, kas tik nenotiek šajā piestātnē: gan raud, gan kliedz, gan smejas, gan apkampjas, gan lamājas, gan māj ar mutautiņiem. Un reta seja nav satraukta, un retās acīs nemirdz atvadu asaras… Un visapkārt skan sveša valoda, un nepazīstamā runa duras ausīs nesaprotama un mežonīga kā vilnis, kas putodams šļakstās zem kājām. Mūsu loziščeniešiem sāka reibt galva, dauzīties sirds, acis tā vien cieši lūkojās uz priekšu, lai tik kaut kā neatpaliktu no citiem, lai kaut kā viņus neatstātu šajā vecajā Eiropā, kur viņi dzimuši un pusmūžu nodzīvojuši…

Matvejam Lozinskim nebija grūti izlauzt visiem ceļu, un pēc pāris mirkļiem Lozinska jau stāvēja ar savām lādēm pie paša tiltiņa un turēja rokā biļeti. Tvaikonīlis jau bija žēli un smalki nosvilpis divas reizes, un melni dūmi mutuļoja no tā skursteņa drēgnajā gaisā, — redzams, tūliņ grib aiziet, bet, kamēr loziščenieši vēl apskatījās, — atskanēja arī trešais svilpiens, un viņiem zem kājām kaut kas sāka tik stipri mutuļot, ka mūsējie pat nodrebēja un neviļus padevās atpakaļ. Bet tajā brīdī kāds milzīgs vācietis izvalbītām acīm un viss nosvīdis, kas par visiem vairāk noņēmās pa piestātni, ieraudzīja Lozinsku, izrāva tai biļeti, apskatīja, iespieda to viņai rokā, un nepaguva loziščenieši ne apskatīties, kad ir sieviete, ir viņas nelielais sainis atradās uz tvaikoņa. 7'ajā pašā brīdī divi citi matroži uzreiz pagrūda tiltiņu, nogāza no kājām Dūmu, pagrūda Matveju un izvilka tiltiņu piestātnē. Mūsu loziščenieši metās pie garā vācieša.

—    Jel bīsties dieva, cilvēk! — Dūms siuca. — Tā taču ir mūsu māsa, mēs gribam braukt visi kopā.

Dūms, protams, mānījās, nosaukdams sevi par Lozinskas brāli, bet kādi gan te, pie velna, māņi, ja vācietis ne vārda nesaprot. Tvaikonītis devās ceļā, bet uz tvaikoņa Katrīna tā raud pilnā galvā, ka pat visām vāciešu balsīm cauri dzirdama viņas balss. Atlocīja loziščenieši svārku stūrus, izvilka visu naudu, cik bija, ielika saujā, un sāka Matvejs atkal strādāt ar elkoņiem. Nostājās atkal priekšā, no kurienes var uz kuģīša uzlēkt, un rāda vācietim naudu, lai tas nedomātu, ka viņi taisās braukt trijatā ar vienu sievišķa biļeti. Dūms pat paņēma kādu sīknaudas gabalu un klusām iespieda vācietim saujā. Iedeva un pats aizspieda tam sauju ciet, lai nauda neizkristu, un rāda viņam uz tvaikonīti un uz sievieti, kura pa to laiku jau bija balsi pazaudējusi aiz bailēm un raudām…

Nekas neiznāca! Vācietis, pieņemsim, gan naudas gabalu neaizmeta un pat kaut ko diezgan laipni pateica, bet, kad mūsu draugi paspēra Boli atpakaļ, lai labāk ieskrietos un uzlēktu uz tvaikonīša, vācietis pamirkšķināja diviem matrožiem, bet tie, redzams, bija pieraduši cilvēki: uzreiz tā sagrāba abus loziščeniešus, ka par lēcienu nebija ko domāt.

—    Matvej, Matvej! — Dūms iekliedzās, — parādi nu tiem, ko vari! Tas tagad taisni vajadzīgs! — bet tajā mirklī viņi abi dabūja krietnu triecienu, un Dūms nokrita, kājas gaisā izslējis.

Kad viņš piecēlās, kuģītis jau slīdēja projām, pagriežoties gar piestātni. Parādījās apvalki, riteņi zem tiem griezās, apšļācot piestātni ar duļķainām šļakatām, dūmu aste skāra cieši sadrūzmējušās publikas sejas, tad pazibēja izbiedētās Lozinskas saraudātais vaigs, un vēl pēc mirkļa — starp piestātni un tvaikoni iegūla mutoļojoša un duļķaina ūdens josla, divu triju asu plata. Riteņi sāka griezties vienmērīgāk, un josla izstiepās desmit divdesmit asu platumā, tvaikonītis kļuva mazāks, aiziedams dūmakā zem apmiglotām debesīm pa duļķaino upi. . .

Mutes atplētuši, loziščenieši skatījās, kā tas piestāj pie kāda kuģa, kā kaut kas pārstiepjas no tā uz kuģi, gluži kā tieva kārtiņa, pa kuru kā skudras sāk tecēt ļaudis un lietas. Bet tad kuģis pats izdvesa melnus dūmus, sāka maurot dziļā un dobjā balsī kā milzīgs vērsis govju barā un sāka lēni kustēties pa upi starp maziem kuģiem, kas stāvēja gar malām vai ātri deva ceļu.

Loziščenieši tikko nesāka raudāt, noskatīdamies pakaļ šim milzenim, kas viņiem tepat no degungala aizveda nabaga sievieti uz tālo Ameriku.

Ļaudis sāka izklīst, bet garais vācietis noņēma savu apaļo cepuri,, noslaucīja drāniņā sviedraino seju, pienāca pie loziščeniešiem un pavīpsnāja, stiepdams pretī Matvejam Dīselei savu ķepu. Acīm redzot nebija atriebīgs cilvēks; kad piestātnē vairs nebija burzmas un drūzmēšanās, viņš atmeta savas manieres un, redzams, gribēja pateikties loziščeniešiem par dāvanu.

—    Redzi, — Dūms viņam saka. — Tagad tu esi mīlīgs, labs, bet padomā pats, ko tu mums esi nodarījis: māsa aizbrauca viena. Ej tu pie velna! — Viņš nospļāvās un sirdīgi novērsās no vācieša.

Pa to laiku kuģis jau aizgājis tālu, dūmi kūp aizvien mazāk, aizvien tālāk, un tad ne tikvien Lozinsku, bet arī pašu kuģi bija grūti saskatīt starp citiem kuģiem, turklāt vēl miglā. Abiem kaut kas sāka kņudēt kaklā.

—    Suns tu esi, suns! — Matvejs Dīsele teica vācietim.

—    Jā, saki tu viņam, kad viņš nekā nesaprot, — Dūms īgni pārtrauca. — Ja tu viņam īstā laikā būtu devis pa ausi, kad es tev teicu,, varbūt šā vai tā mēs tagad būtu uz tvaikoņa. Bet no turienes jau tikpat ūdenī nemestu! Jo vairāk tādēļ,, ka mums ir māsa ar biļeti!'

—   Kas zina, — Matvejs atbildēja, kasīdams pakausi. — Taisnību i.ikot, cilvēkam pa ausi var ātri iekraut, tikai es savā mūžā neesmu irdzējis, ka no tā būtu kas labs iznācis. Arī mēs paši te kaut ko neesam Izdarījuši, kā nākas, tici maniem vārdiem. Tev vajadzēja noprast, jo levi uzskata par gudru cilvēku.

Kā tas bieži gadās, draugi centās vainu uzvelt viens otram. Dūms saka: vajadzēja ņemt dūri palīgā, Matvejs vaino Dūma galvu. Bet vācietis stāv un draudzīgi māj abiem …

Tad vācietis izņēma naudas gabalu, kuru Dūms bija iespiedis viņam saujā, un rādīja to loziščeniešiem. Redzams, šim cilvēkam tomēr bija sirdsapziņa, — negribēja nepelnītu naudu ņemt; viņš iesit knipi sev pa kaklasaiti un saka: «Šnaps,» — bet pats ar roku rāda uz krodziņu. Ko nozīmē «šnaps», to saprot visās valodās. Dūms paskatās Matvejā, Matvejs paskatās Dūmā un saka:

—   Ko tu citu darīsi. Būs jāiet. Kājām pa ūdeni neaizskriesi, bet no šī velna vācieša varbūt tomēr kaut ko panāksim …

Gāja arī. Bet krogā stāv kāds vecs cilvēks sirmiem matiem kā sari, un arī visa seja saraina. Tūliņ redzams: dzen bārdu, cik gribi, bet tā tomēr no ādas lien ārā kā atāls pēc laba lietus. Tiklīdz mūsu draugi ieraudzīja tādu spurainu cilvēku starp gludajiem un kārtīgajiem vāciešiem, viņiem likās tajā kaut kas pazīstams. Dūms klusi ieminējās:

—    Tam jābūt no Minskas vai Mogiļevas, bet varbūt arī no Puščas.

Tā arī iznāca. Parunājies ar vācieti, krodzinieks atnesa četras

krūzes alus (ceturto sev) un sāka runāties. Nolamāja loziščeniešus par muļķiem un paskaidroja, ka viņi paši esot vainīgi. «Vajadzēja paiet aiz stūra, kur uz durvīm uzrakstīts «Billettenkasse». Billet, — to arī muļķis saprot, ka tas nozīmē biļeti, bet «Kasse» taču kase arī ir. Bet jūs lienat kā auni sētā, neprazdami atvērt vārtus.»

Matvejs nodūra galvu un pie sevis nodomāja: «Viņam taisnība — cilvēks bez valodas tikpat kā akls vai kā irlazs bērns.» Bet Dūms, lai gan varbūt domāja to pašu, bet, tā kā bija godkārīgs cilvēks, tad uzsita ar alus krūzi pa galdu un teica:

—   Vai tu ilgi, vecais, lamāsies? Labāk atnes vēl pa krūzei un pasaki, ko lai tagad darām.

Tas visiem patika, — redzēja, ka cilvēks ar patmīlību un attapīgs. Vācietis paplikšķināja Dūmam pa plecu, bet saimnieks uz paplātes atnesa atkal četras krūzes.

—    Nu, kā lai mēs māsu panākam? — Dūms jautā.

—    Skrej viņai pakaļ, varbūt panāksi, — krodzinieks atbildēja.

—   Tu domā — uz jūras kā pa lauku ar ratiem. Tagad, — saka, — jums vēl nedēļu jāgaida, kad ies otrs emigrantu kuģis, bet, ja gribat, tad samaksājiet dārgāk: drīz ies liels tvaikonis, un trešajā klasē dodas ceļā ne mazums ļaužu no Zviedrijas un Dānijas salīgt Amerika par apkalpotajiem. Tāpēc, ka amerikaņi, kā stāsta, esot brīva un lepna tauta un par apkalpotājiem labprāt neejot. Jaunas dānietes un zviedrietes paris gados tur sapelnot labu pūru.

— Laikam dārgi jāmaksā, — Dūms teica, bet Matvejs iebilda: — Jel bīsties dieva! Nevar taču sievietei likt veselu nedēju gaidīt. Viņa tur mirkst vienās asarās. — Matvejs iedomājās, ka Amerikā piestātnē, tāpat kā ciemā pie pārceltuves, māsa ar sainīti sēdēs krastmalā, skatīsies uz jūru un raudās …

Pārnakšņoja pie tautieša; no rīta viņš loziščeniešus nodeva jaunam zviedram, tas aizveda viņus uz piestātni, nopirka biļetes, uzveda uz tvaikoņa, un ap pusdienas laiku mūsu Lozinski — Dūms un Dīsele — devās ceļā, dzenoties pakaļ Lozinskai Ilksij . . .

iii

Paiet viena diena, paiet otra. Saule iebrien jūrā no vienas puses, rītā uzlec no jūras otrā pusē. Šļakstās viļņi, klīst miglaini mākoņi, kuģim pakaļ lido kaijas, uzmetas mastos, tad, it ka vējš viņas butu no tiem atrāvis, tās šūpojas no vieniem sāniem uz otriem kā balta papīra gabaliņi, paliek iepakaļ, netiek līdz un nozūd, aizlaizdamās atpakaļ uz Eiropas cietzemi, kuru mūsu loziščenieši pameta uz mūžīgiem laikiem. Matvejs Lozinskis pavada tās acīm un nopūšas. Raugi, viņš domā: arī kaija bīstas tālāk lidot, bet mēs aizlidojam. Un viņa priekšā tēlojas priežu mežs, pie meža upīte ar bāliem kārkliem, upmalā nabadzīgas, salmiem jumtas mājiņas. Un viņam liekas, ka labāk būtu griezties atpakaļ agrākajā posta dzīvē, tuvā un pazīstamā.

Bet jūra dobji sitas gar kuģa bortiem, un viļņi kā kalni ceļas un veļas dunēdami, šļakstēdami, dobji vaidēdami, it kā kāds reizē draudētu un sūdzētos. Kuģis liecas, liecas, luk, šķiet, ka tas pavisam apgāzīsies, bet tad krakšķēdams un čīkstēdams sāk atkal celties. Masti lokās un čīkst, sausi svilpj vējš takelažas virvēs, bet kuģis joprojām iet un iet; pār kuģi mirdz saule, pār kuģi nolaižas tumša nakts, pār kuģi domīgi gulstas mākoņi vai negaiss trako un gaudo pa okeānu un met zibeņus bangojošā ūdenī, bet kuģis joprojām iet un iet. ..

Matvejs Dīsele vienmēr runāja maz, bet bieži domāja to, ko nekādi nevarētu pastāstīt vārdos. Un nekad vēl viņa galvā nebija bijis tik daudz domu — mulsu un neskaidru kā šie mākoņi un viļņi un tikpat dziļu un neizprotamu kā šī jūra. Sīs domas dzima un beidzās viņa galvā, un viņš nevarētu un arī necentās tās atminēt, bet skaidri juta, ka no šīm domām kaut kas sakustas un viļņo pašos dvēseles dziļumos, un viņš nevarētu pateikt, kas tas ir …

Pret vakaru okeānu sāka pārklāt tumsa, debesis dzisa, bet viļņu muguras sāka zalgot savādā gaismā… Matvejs Dīsele vispirms ievēroja, ka vilnis, kas aizskrien no asā kuģa priekšgala, izskatās pārāk balts tumsā, kas jau sen pārklājusi debesis un jūru. Viņš noliecās uz leju, paskatījās dzelmē un sastinga …

Ūdens ap kuģi mirdzēja, ūdenī klusi klīda bālas ugunis, uzliesmodamas, dzisdamas, uzpeldēdamas virspusē un nogrimdamas noslēpumainajā un briesmīgajā dzijumā… Un Matvejam likās, ka tas viss ir dzīvs: ir kuģa gaita, ir žēlabainā dūkoņa, ir viļņu šalkas, ir okeana kustība, ir noslēpumainā debess klusēšana. Viņš skatījās dzelmē, un viņam likās, ka arī viņā kāds skatās no turienes. Kāds nezināms, kāds pārsteigts, kāds izbiedēts un neapmierināts… Mūžu mūžiem jūra iet savu gaitu, mūžam viļņi ceļas un plok, mūžam jūra dzied pati savu dziesmu, neizprotamu cilvēka ausij, un mūžam dzelmē rit sava īpatnēja dzīve, kuru mēs nezjnām. Un tagad, lūk, šajā mūžīgajā saskaņā, šajā dzīvajā kustībā ielauzusies pārdrošā un nosvērtā kuģa gaita… Un jūras dziesma notrīs un pārmainās, un viļņi pāršķelti un sakulti, un dzelmē kāds ar bailēm klausās šī neizprotamā briesmoņa gaitā no citas, neizprotamas pasaules. Zināms, Lozinskis to visu nevarētu pastāstīt tādiem vārdiem, bet viņš juta bailes jūras dzelmes noslēpumu priekšā. Un Lozinskim likās, ka viņš ar bailēm raugās no augšas, bet uz viņu ar tādām pašām šausmām kāds raugās no apakšas. Skatās un dusmojas, un sūta savus vēstnešus ar ugunīm, kuras uzpeld virspusē, klīst uz priekšu un atpakaļ un kaut ko uzzina, un par kaut ko klusi apspriežas cita ar citu, un tomēr skumji aiziet nezināmā dzīlē, — neko nesaprazdamas… Bet kuģis skrien neapturamā skrējienā pretī savam . mērķim …

Un daudz šajās stundās domāja Matvejs Lozinskis, — žēl tikai, ka visas šīs domas nāca un gāja kā viļņi, neatstādamas redzamas pēdas, nesacietējot gatavā vārdā, uzliesmoja un dzisa kā jūras ugunis dzelmē… Vēlāk viņš mēdza teikt, ka jūru nekad neaizmirsīšot. «Cilvēkam uz jūras nāk prātā daudz dažādu domu,» viņš man teica, «izdomājas par sevi un dievu, par debesīm un zemi… Dažādas domas cilvēkam nāk prātā uz okeana — par dzīvību, mans kungs, un arī par nāvi…» Un no viņa acīm varēja redzēt, ka kāda uguntiņa grib izlauzties uz āru no šīs vienkāršās un tumšās dvēseles nezināmajiem dziļumiem … Tātad kaut kas tomēr šajā dvēselē bija palicis no jūras.

Jā, droši vien palika… Dvēsele viņam viļņoja kā jūra, un sildi bangoja jūtas kā viļņi. Un brīžiem asaras sakāpa acīs, un brīžiem — kauns sacīt — viņam, spēcīgam, smagam cilvēkam, gribējās mesties un lidot, lidot kā šim kaijām, kas jau atkal sāka parādīties no Amerikas puses… Lidot kaut kur tālē, kur nodziest vakarblāzma, kur dzīvo labi, laimīgi ļaudis …

Vēlāk Lozinskis pats man atzinās, ka viņam tolaik bijušas tādas domas, kadas nekad nav nākušas prātā ne Loziščā, kad viņš gājis arklam pakaļ, ne miestā gada tirgū, ne pat baznīcā. Tur visas bijušas parastas domas, kādām tām ari jābūt savā vietā un savā laikā. Bet uz okeana domas bijušas aizvien tādas savādas un neparastas. Tās no kaut kurienes cēlušās kā šīs jūras ugunis, un viņš centies tajās tuvāk ieskatīties kā šajās ugunīs… Bet tas neizdevies. Kamēr viņš savām domām neesot sekojis, tās nākušas un gājušas cita aiz citas, uzliesmojušas un dzisušas, glāstot sirdi un dvēseli. Bet, tiklīdz viņš sācis tās tvert un gribējis izteikt vārdos, tās bēgušas projām, un galva sākusi sāpēt un reibt.

Saprotams, tas tādēļ, ka bijis daudz brīva laika un acu priekšā kustējies un viļņojies, un krācis, un laistījies, un dzisis, un mirdzējis, un gaisis kaut kur bezgalībā okeāns …

Brauciena trešajā dienā, iznākot uz klāja, viņš ieraudzīja priekšā kuģi. Sākumā viņam likās, ka tas ir mazs rotaļlietu kuģītis, kas sapinies tā kuģa takelažā, ar kuru viņi paši brauca. Tas tādēļ, ka dzidrais un skaidrais gaiss visu tuvina un visapkārt, atskaitot ūdeni, nekā nebija. Buru kuģis šūpojās un auga augumā, un, kad bija piebraucis viņiem klāt, Lozinskis ieraudzīja uz tā jautrus cilvēkus, kas smējās un sveicināja, un brauca tālāk, it kā viņiem nebūtu ne par ko jādomā un jāraizējas un viņu dzīve arvien ietu tik raiti kā kuģis pie laba ceļa vēja … Bet citreiz, kad kuģi svaidīja pa viļņiem un tā priekšgalā stāvēja vesels šļakatu mākonis, viņš atkal redzēja, kā tāds pats kuģītis, sazvēlies uz sāniem, lido kā putns. Bangas cēlās un krita kā kalni, un brīžiem, sirdij pamirstot, Lozinskis un citi pasažieri skatījās un nesaskatīja vairs drosmīgo kuģīti. Bet tad tas atkal uzlidoja viļņa virsotnē un tā bura atkal pieskārās putām kā kaijas spārns — un tas šūpo-, jās un gāja, gāja un šūpojās . .. Bet Lozinskis domāja, ka tie laikam jau ir amerikaņi. Redzams, drosmīgi ļaudis! Un, lūk, viņš, vienkāršs un kautrīgs loziščenietis, brauc pie tiem … Kā gan tie viņu saņems, un kam viņš tiem vajadzīgs?… Un kāds viņš pats būs pēc desmit gadiem? …

Un viņam likās, ka jau tagad viņš ir cits, ne tas, kas Loziščā gāja arklam pakaļ vai svētkos kaimiņu pilsētā blenzdams klīda pa tirgu. Jau tas vien, ka viņš redzējis šo bezgala viļņojošo jūru, šos kuģus, šos savādos svešos cilvēkus.. . Tas, ka viņa acis raudzījušās jūras dzelmes noslēpumā un ka viņš to bija izjutis savā dvēselē un domājis par to un par šiem svešajiem cilvēkiem un sevi, kad viņš pie tiem aizbrauks — tas viss it kā padarīja viņu par citu cilvēku. Un viņš cieši raudzījās uz priekšu spožajā debess zilgmē vai jūras miglas plīvuros, it kā meklēdams tur savu vietu un savu nākotni…

Vienā tādā mirklī, kad līdz šim nepazītas domas un jūtas uzpeldējano viņa tumšās dvēseles dziļumiem kā dzirksteles no tumšās jūras dzīlēm, viņš sameklēja uz klāja Dūmu un jautāja:

Klausies, Dūm! Kā tu īsti domā: kas viņiem tā par brīvību

lur ir?

Taču Dūms dusmīgi atcirta:

—    Vācies projām!… Kaut tev kratītājs (drudzis) piemestos vai 11 ieka ķertu, lai zibens tevi zilām ugunīm gabalu gabalos saspertu!

Tas bij tādēļ, ka nabaga Dūmam plašā pasaule šai brīdī vairs nebija mīļa. Jo, kad kuģis zvalstījās no vieniem sāniem uz otriem, gan iz«lēja vienu galu gaisā, gan otru, tad likās, ka debesis tūliņ iegāzīsies |urā, bet tad atkal visa jūra uzreiz rausās augstu debesīs. Nabaga Diimam no tā briesmīgi reiba galva, kaut kas žņaudza pakrūtē, un viņš lāgu lāgiem piegāja pie kuģa borta un nokārās ar galvu uz leju Kā lupata, kas izkārta uz žoga žāvēšanai. Nabaga Dūmam bija stipri nelabi, un viņš brēca, ka šī sasodītā jūra apgriezīs viņa iekšas ačgārni, un lūdza, dieva dēļ, lai kuģis piestājas pie kādas salas un lai viņu, Dūmu, izsēdina kaut vai pie mežoņiem, ja negribot nomaitāt kristītu dvēseli. Sākumā Matvejs ļoti brīnījās, ka Dūmam gadījies tik nepastāvīgs raksturs, un pat mēģināja to visādi kaunināt. Bet tad redzēja, ka tā neklājas Dūmam vien; daudzi cienījami cilvēki un pat zviedru un dāņu jaunkundzes, kas brauca uz Ameriku, lai salīgtu par istabenēm un virtuvenēm, tāpat pārkārās pār bortu, un viņiem klājās tāpat kā Dūmam. Tad Matvejs saprata, ka tā uz okeana ir parasta lieta. Viņam pašam dažreiz kļuva nepatīkami, un tas bija viss. Dūms — kā jau nervozs cilvēks — lādēja ir sevi, ir Osipu, ir Katrinu, ir kuģi un tā izgudrotāju un visus amerikaņus, pat vēl nedzimušos … Brīžiem, liekas, viņš bija gatavs pat dievu zaimot, taču valdījās … Tādēļ, ka uz jūras tas vis nav tik viegli kā dažreiz uz sauszemes…

Tomēr doma par brīvību Matvejam neizgāja no galvas. Un vēl viņā krastā, Eiropā, kad viņi bija sākuši runāt ar krodzinieku-mogiļevieti, Dūms pats viņam pirmais bija jautājis:

—   Bet esiet tik laipni un pasakiet… Ļaudis stāsta, viņiem tur esot brīvība Kāda tā īsti ir?

—   A, klūp viens otram pie rīkles, — re, tā tā brīvība, — tas dusmīgi bija atbildējis. — Un tomēr, — viņš piemetināja, izdzēris savu alus kausu, — arī pie mums to dara, ka labāk nevajag. Tādēļ es, jāatzīstas, nevaru saprast, kādēļ dažiem vientiešiem gribas, lai viņus katrā ziņā nodīrā Amerikā, bet ne mājās …

—    Jūs šo akmeni laikam metat mūsu sakņu dārzā, — tad teica attapīgais Dūms.

—   Man nav nekādas daļas gar citu sakņu dārziem, — mogiļevietis izvairīgi atbildēja, — es tikai saku, ka tam, kas šajā pasaulē otru nožņiebis, tam arī ir taisnība… Bet, kas būs viņā saulē, to paši kādreiz redzēsim … Tomēr nedomāju, ka būs daudz labāk.

Krodzinieks, redzams, dzīvē bija pieredzējis daudz nepatikšanu.

Viņa atbilde loziščeniešiem nebija pa prātam un tos pat mazliet aizskāra. Ka ļaudis visur plēš cits citu, — tā jau var gan būt taisnība, bet par brīvību, — viņi domāja, — droši vien sauc kaut ko citu. Dūms uzskatīja par vajadzīgu uz aizskarošo piezīmi atbildēt:

— Bet tas, es jums teikšu, visur ir tā: kā tu citiem, tā citi tev: mīkstam efrī uz dēļa ir mīksti, bet kaulainam cieti arī uz pēļa. Tomēr tik spurainu cilvēku kā jūs, jāatzīstas, es vēl nebiju redzējis…

Tā saruna toreiz beidzās mazliet skābi…

Tagad kopā ar loziščeniešiem uz kuģa brauca arī kāds čechs, jau vecs cilvēks un skumīgs, bet patīkams. Viņu bija aicinājis pie sevis dēls, kas labi iekārtojies Amerikā. Vecais brauca, bet, kā viņš pats sacīja, būtu labāk, ja dēls būtu labi iekārtojies dzimtenē. Tad arī nevajadzētu braukt. Čechu valoda tomēr ir slavu valoda. Polim varēja likties, ka viņš runā krieviski, bet krievam — ka poliski. Bet mūsu loziščenieši runāja Volinijas izloksnē: ne krieviski, ne poliski, ne arī īsti ukrainiski, bet sajauktā kopā no visām trim valodām pa druskai. Tādēļ viņiem bija vieglāk. Dūms pie tam — cilvēks, kas uz muti vis nebija kritis — sāka drīz runāt. Kur pietrūka vārda, viņš izlīdzējās ir ar rokām, ir ar galvu, ir ar kājām. Reizēm paklakšķināja, reizēm nošmaukstināja, reizēm uzsita ar roku, vārdu sakot, viņš drīz vien ar čechu sadraudzējās. Bet čechs runāja vāciski, tātad varēja caur viņu šo to uzzināt no vāciešiem. Bet jau caur vāciešiem — arī no angļiem .. .

Kad vējš aprima un laiks kļuva skaidrāks, Dūms un citi atbrīvojās no slimības, un uz kuģa kļuva jautrāk. Tad trešās klases pasažieri līda ārā uz kuģa priekšgala klāja, kāds izstīdzējis ungārs sāka pūst stabuli, jauns vācietis spēlēja vijoli, bet jaunieši ņēma zviedru jaunkundzes ap viduci un griezās, piesardzīgi apiedami apkārt tauvām un važām. Un tālu pār okeānu lidoja mūzikas skaņas, bet vilnis dziedāja līdz, draiskulīgi sviezdams augšā baltas putas un šļakatas, un delfīni lēkāja, kuģim garām aizskriedami. Un ap sirdi kļuva ir līksmi, ir skumji.

Tādos brīžos Dūms ar čechu nosēdās kaut kur kaktiņā, sadabūja kādu angli vai saprātīgu vācieti, un Dūms mācījās runāt. Anglis teica vācietim, vācietis čecham, bet čechs jau pateica Dūmam. Vispirms viņš, protams, iemācījās amerikaņu skaitīšanu un iekala to, noliecot pa pirkstam. Pēc tam iemācījās, kā sauc maizi un ūdeni, tad zirgu un arklu, māju, aku, baznīcu. Visu to viņš pierakstīja uz papīrīša un atkārtoja pie sevis. Viņš centās apmācīt arī Matveju, bet tam grūti padevās. Tik vien iemācījās angliski kā «tri» — tādēļ ka viņiem «trīs» skan tāpat kā mums.

Un tad Dūms prasīja arī vecajam čecham, kas ir brīvība. Brīvība, tas atbild, viņiem esot salā tāds vara tēls. Stāvot augstāk pār visaugstākiem namiem un baznīcām, pacēlis roku uz augšu. Bet rokā esot lapa — tik milzīga, ka spīdot tālu jūrā. Iekšā esot kāpnes, un pa tām varot uzkāpt galvā un rokā, un pat lāpas virsotnē. Vakarā pierē un ap lāpu iededzinot uguni, un tad rodoties tāds mirdzums kā no mēness un pat daudz spožāks. Un šo vara sievieti saucot — brīvība.

Dūms atstāstīja šo sarunu Matvejam, bet abiem likās, ka tas atkal nav tas: viens saka «klūp pie rīkles», otrs saka «mirdzošs tēls» … Bet Matvejam nez kādēļ aizvien nāca prātā sirmais vectēvs LozinskisVanags, kurš viņam bija iedāvinājis bībeli. Vecais nomira, kad Matvejs vēl bija bērns, bet viņa atmiņā vēl uzglabājušies kādi neskaidri vectēva stāsti par senatni, par kariem, par Aizkrāci, kas esot kaut kur pie Dņepras stepē… Un tagad kā atmiņas par savādu sapni, ko stāstījis sirmais vectēvs, tēlojās šī senatne, — un kāds tur plašums un kāda mežonīga brīve … «Bet ja gadījās sastapt tataru vai arī citu kādu .. . Nu, tad kā nu kuram dievs palīdzēja …» prātā nāca vectēva vārdi. «Tad jau», viņš domāja, «arī te iznāk «klūp pie rīkles».» Tad viņš atcerējās, ka pār tautu bija valdījusi panu «nebrīvestība». Tad atnākusi «brīvestība». Bet brīvības aizvien vēl tā kā nebija. Viņam reiba galva, domas aizmiglojās, bet dvēselē tomēr palika neatrisināts jautājums.

iv

Septītajā dienā jūru pārklāja briesmīga migla. Tāda migla, ka kuģa priekšgals atdūrās kā pret baltu sienu un tikko bija samanāms, kā miglā viļņo norimusi jūra. Reizes divas trīs taisni gar pašu kuģi aizpeldēja kādi ūdensaugi, un Lozinskis nodomāja, ka Amerika jau tuvu. Bet Dūms no sava čecha dabūja zināt, ka tas esot tieši okeāna vidus. Tikai ne visai tālu uz dienvidiem esot sekla vieta. Un te siltā straume atsitoties pret sēri un ejot uz ziemeļiem, bet tepat sastopama arī aukstā strāva no ziemeļu jūrām. Tādēļ uz jūras šajā vietā vienmēr perinoties migla. Kuģis gāja lēni, un nepārtraukti dobji un žēli kauca skaļa sirēna, un miglas siena atbalsoja šo kliedzienu kā atbalsi biezā mežā. Un visiem kļuva baigi un drausmīgi.

Tai laikā uz kuģa nomira kāds cilvēks. Runāja, ka viņš jau slims uzkāpis, trešajā dienā viņam kļuvis pavisam slikti un viņu novietojuši atsevišķā kajītē. Tur pie viņa gāja meita, vēl gluži jauna meitene, kuru Matvejs vairākas reizes redzēja saraudātām acīm, un ik reizes viņa platajās krūtīs sagriezās sirds. Un beidzot, tai laikā, kad kuģis lēnām gāja caur biezo miglu, starp pasažieriem ātri izplatījās ziņa, ka tas slimais cilvēks nomiris.

Un tiešām uz kuģa visi sajuta nāvi… Pasažieri apklusa, ārsts staigāja nopietns un drūms, kapteinis ar palīgu apspriedās, un tad, dienu vēlāk, mirušo apbedīja jūrā. Viņu ietina baltā līķautā, pie kājām piesēja smagumu, kāds cilvēks garos, melnos svārkos ar platu, baltu apkakli — kā Mal vējam likās, tas nemaz nelīdzinājās garīdzniekam — noskaitīja lūgšanas, pēc tam līķi nolika uz dēļa, dēli uzlika uz borta, un pēc dažiem mirkļiem dziļā klusumā atskanēja šļaksts.. . Reizē ar to kāds skaļi iekliedzās, jaunā meitene metās pie borta, un Matvejs skaidri izdzirdēja savā valodā teikto vārdu: «Tēt, tēt!» Pa to starpu kuģis, ko lēni darbināja dzenskrūves, jau bija aizvirzījies no tās vietas, un pat viļņi tajā vietā sajaucās ar balto miglu. No cilvēka nepalika ne miņas… Migla aiz kuģa sakļāvās kā blīva siena, arī priekšā bija migla, un kuģa sirēna vaidēja, it kā apraudādama cilvēka bēdīgo likteni. . .

Drīz tomēr citi notikumi aizsedza šo nāvi. . . Tajā pašā dienā kāda nelielu buru liellaiva tik tikko paguva izvairīties no kuģa priekšgala. Bet tas vēl nekas. Cilvēki uz liellaivas māja cepurēm un smējās kādu piecu asu atstatumā. Viņiem bija vaska drānas žaketes un dīvainas cepures… Otrreiz bezmaz izgāja vēl sliktāk. Gaišā dienas laikā kapteinim likās, ka baltajā miglā kaut kas redzams. Kuģi apturēja, tad pavirzīja atpakaļ, it kā bēgot no kaut kā, kas kustējās miglā. Tad apstājās gaidās. Un pēkšņi Lozinskis ieraudzīja, ka augšā, it kā miglā, paceļas mākonis mirdzošām malām, un gaiss kļuva dzestrāks, un uzdvesa ass vējš. Kuģis pagriezās un lēnām, it kā zagšus, ieslīdēja miglas dziļumā pa kreisi. Pa labi nebija mākonis, bet ledus kalns. Lozinskis neticēja savām acīm, ka vienā reizē varētu redzēt tik milzīgu kalnu tīra ledus. Bet to redzēja visi. Uz kuģa viss apklusa, pat skrūve strādāja piesardzīgāk un klusāk. Kalns peldēja, lēni šūpodamies, un pēkšņi nozuda pavisam, it kā izkusa . ..

Abi mūsu loziščenieši un čechs tūliņ noņēma cepures un pārmeta krustu. Vāciešiem un angļiem nav paraduma mest krustu, atskaitot lūgšanas laiku. Bet arī viņi tic dievam un tāpat pielūdz to, un, kad kuģis gāja tālāk, tad jaunais kungs melnajos svārkos ar balto apkakli (neparko nebūtu ticējis, ka tas ir garīdznieks) nostājās kuģa priekšgalā ļaužu vidū un skaļā balsī sāka lūgt dievu. Un ļaudis lūdza līdz ar viņu un dziedāja kādas slavas dziesmas, un garīgo dziesmu dziedāšana sajaucās ar kuģa sirēnas dobjajiem un žēlabainajiem kliedzieniem, kas atkal raidīja uz priekšu savus brīdinājumus, un miglas siena atkal atbildēja, tikai vēl žēlabaināk un vēl dobjāk …

Arī jūra arvien vairāk norima un laizīja kuģa sānus, it kā mīlinādamās un lūgdama no cilvēkiem piedošanu…

Sievietes vēl ilgi pēc tam raudāja un nevarēja nomierināties. Lozinskim sevišķi bija žēl jaunās bārenes, kas sēdēja nomaļus un raudāja kā bērns, aizsegusi seju ar vilnainā lakata stūri. Matvejs jau pats vairs nezināja, kā tas gadījās, tikai viņš piegāja meitenei klāt, uzlika savu smago roku tai uz pleca un teica:

—   Beidz raudāt, maziņā, gan dievs palīdzēs.

Meitene pacēla gaiši zilās acis, paskatījās uz Lozinski un atbildēja:

—    Ak! Kā iai neraudu . . . Braucu viena pati uz svešu pusi. Dzimtenē nomira māte, uz kuģa — tēvs, bet Amerikā gan ir kaut kur brāļi, bet, kur, — es nezinu… Apdomājiet paši — kāds mans liktenis!

Lozinskis pastāvēja, paskatījās un neteica viņai vairāk neko. Viņš nemīlēja veltīgi runāt, un arī viņa paša liktenis bija tumšs. Bet tikai kopš tā laika, lai kur viņš stāvētu, lai kur viņš sēdētu, lai ko darītu, aizvien domāja par šo meiteni un sekoja tai ar acīm.

Un tad Lozinskis teica pats sev: «Ja es tur plašajā un nezināmajā pasaulē atradīšu savu laimi, tad tā būs tāpat ari tava laime, maziņā. Jo cilvēkam arvien gribas kādu žēlot un mīlēt, sevišķi tad, ja cilvēks ir svešumā.»

v

Divpadsmitajā dienā ļaudis sāka aizvien vairāk pulcēties kuģa priekšgalā kā skudras uz peldošas skaidas, kad vējš to dzen strauta krastā. No tā mūsu loziščenieši saprata, ka laikam Amerikas krasts vairs nav tālu. Un tiešām Matvejs, kam bija asa redze, pirmais ieraudzīja, ka pa labi pār zilo jūru paceļas balta smaile. Tad tā cēlās augstāk, un jau skaidri varēja redzēt, ka tā ir balta bāka. Pa viļņiem arvien biežāk trauca laivas slīpām burām, balti tvaikoņi ar tādiem logiem, gluži kā mājām, mazi tvaikonīši ar tādiem kā nēšiem augšā, kādus loziščeniešiem vēl nekad nebija nācies redzēt. Bet tur zilganajā miglā sāka kaut kas rēgoties, kaut kas iedzirkstījās, kaut kas sāka baltot, kaut kas stiepās garumā un ņirbēja. Sāka nākt salas ar kokiem, nāca gara zemes strēle ar baltām smiltīm. Uz šīs zemes strēles kaut kas dārdēja un rībēja, un no augstā skursteņa vēlās melni dūmi.

Dūms piegrūda Lozinskim ar elkoni.

—    Vai redzi? Čechs runājis taisnību.

Matvejs paskatījās uz priekšu. Un tur, paceļoties pāri vislielāko kuģu visaugstākajiem mastiem, stāvēja milzīgs sievietes tēls ar paceltu roku. Rokā viņai bija lāpa, kuru tā stiepa pretī tiem, kas no Eiropas pa līci tuvojās lielajai Amerikas zemei.

Tvaikonis gāja lēnām starp citiem tvaikoņiem, kas šaudījās ko ūdensvaboles pa līci. Saule norietēja, bet pilsēta aizvien vēl peldēja un peldēja pretim, nami kā augtin izauga, rindām iedegās uguntiņas un juku jukām drebēja ūdenī, kustējās un šķērsojās lejā un stāvēji» augstu debesīs. Debesis tumsa, bet pret tām augstu gaisā vēl skaidri iezīmējās neredzēti milzīga tilta smalkais tīkls.

Milzu nami, seši septiņi slāvi augsti, mitinājās lejā zem tilta gar krastmalu; fabriku skursteņi ar saviem dūmiem nevarēja aizsniegt tiltu. Tas karājās pār ūdeni no krasta līdz krastam, un milzīgi tvaikoņi gāja tam pa apakšu kā niecīgas laiviņas, jo tas ir pats lielākais tilts visā dieva pasaulē… Tas bija pa labi, bet pa kreisi jau pavisam tuvu pacēlās sievietes tēls, — un tās pierē, vēl cīnoties ar debesīs dziestošās vakarblāzmas pēdējiem stariem, iedegās zeltīta diadēma, un uguntiņu vainags mirdzēja augstu paceltajā rokā …

Bet Lozinska sirds drebēja un sažņaudzās aiz šausmām. Tikai tagad viņš saprata, kas ir šī Amerika, kuras krastā viņš bija iedomājies sastapt māsu. Viņš bija gaidījis, ka viņa te kaut kur sēdēs ar savu sainīti. «Mans dievs, mans dievs,» domāja Matvejs. «Bet te jau cilvēks ir kā adatiņa zālē, kā jūrā iekritis ūdens piliens…» Kuģis jau pāris stundu gāja zemes tuvumā gar celtnēm un piestātnēm, bet pilsēta aizvien vēl pavēra gar līci jaunas ielu, namu un uguņu rindas … Un no krasta cauri mašīnu troksnim skanēja duna un rūkoņa. Reizēm likās, it kā kāds noguris milzis tur elpotu, reizēm it kā kāds tur sūdzētos un dusmotos, reizēm it kā kāds tur grozītos un vaidētu… un reizēm tikai svilpo un veļas kā vējš pa stepi, un reizēm runā visādās balsīs…

Lozinskis sameklēja Annu — jauno meiteni, ar kuru bija iepazinies, un teica:

— Turies, mazā, pie manis un Dūma. Redzi, kas te notiek šajā Amerikā. Lai dievs nedod!

Meitene satvēra viņa roku, un nepaguva samulsušais Matvejs ne apskatīties, kad viņa tam noskūpstīja roku. Redzams, viņa, nabadzīte, no Amerikas bija nobijusies vēl vairāk nekā Lozinskis.

Kuģis pa nakti apstājās līcī, un nevienu līdz nākošajam rītam nelaida nost. Pasažieri ilgi sēdējā klājā, tad lielākā daļa izklīda un aizgāja gulēt. Negulēja tikai tie, kurus, tāpat kā mūsu loziščeniešus, biedēja nezināmais liktenis svešajā zemē. Dūms tomēr pirmais aizmiga uz lāviņas. Anna ilgi sēdēja blakus Matvejam, un brīžiem bija dzirdama viņas klusā, biklā balss. Lozinskis klusēja. Tad arī Anna aizmiga, gurdo galvu pret savu sainīti atslējusi.

Un tikai Matvejs nosēdēja visu silto nakti, kamēr gaisma tēla pierē aptumsa un ausmas atblāzma sāka rotāties viļņos, kurus kā vagas sacēla daži tvaikoņi, atgriezdamies no ilga nakts darba . ..

Otrā rītā uz kuģa uzkāpa Amerikas muitas ierēdņi, deva parakstīt kādu papīru, bet pa to starpu kuģi palēnām sāka vilkt uz piestātni. Un bija tīri bēdīgi skatīties, kā šis jūras milzenis tagad guļ ūdenī nekustēdamies, kā nomiris, bet kāds mazs tvaikonelis rosās ap to kā dzīva skudra ap nedzīvu vaboli. Te pavelk to aiz astes, te aizskrien uz priekšgalu un svilpj un šņāc, un grozās.. . Bet piestātne izrādījās milzīgs šķūnis, kādu gar krastmalu bija daudz. Tie stāvēja rindām, neglīti, milzīgi un drūmi. Tikai vienā drūzmējās amerikaņi, skaļi spiedza, svilpoja un sauca «urā». Matvejs paskatījās turp, drusku vel cerēdams ieraudzīt māsu, un atmeta ar roku. Kur nu to!

Beidzot kuģis bija pievilkts. Kāds matrozis, veikls ki sātans, uz rausās augšā zem paša šķūņa jumta un tad šūpojās gaisā līdz ai lai pām, kas nolaidās uz kuģa. Un sāka ļaudis izkāpt uz Amerikas zemes

Skumji bija mūsējiem .. . Gāja arī viņi — nevar jau uz kuģa paliki mūžīgi. Bet, ja saka taisnību, tad Matvejam ienāca prātā, ka uz kura bija labāk. Brauc tik un brauc… Debesis, mākoņi un jūra, un brīvais vējš, bet priekšā, aiz šīs jūras robežas, — ko dievs būs lēmis. . . Uti nu ir tā zeme, bet kas no tās … Visus kāds sagaida, skūpsta, apkamp jas, raud. Tikai mūsu loziščeniešus nesagaida neviens un jāiet pašiem meklēt nezināmo laimi. Bet kur tā ir?… Kurp iet, kurp doties, kurp spert kāju un uz kuru pusi griezties — zini nu. Nostājas mūsējie baltos dižsvārkos, garos zābakos, augstās aitādas cepurēs un resniem spieķiem rokā, kurus nogriezuši no dzimtenes kārkliem dzimtenes upmalā, stāv kā pazuduši, un meitene ar savu sainīti spiežas starp tiem.

vi

—     Zīds! Nudien, lai mani zili zibeņi sasper, ja tas nav žīds, — pēkšņi Dūms pirmais iesaucās, rādīdams uz kādu kungu, kas bija ģērbies īsos, šauros apbružātos svārkos, apaļu platmali galvā. Lai gan viņam līdzās stāvēja jauns kundzēns, ļoti labi ģērbies un kas nemaz vairs nelīdzinājās žīdēnam, — tomēr, kad kungs pagriezās uz viņu pusi, tad arī Matvejs pirmajā acu uzmetienā pārliecinājās, ka tas katrā ziņā ir žīds — un vēl pašu žīds, no Mogiļevas vai Zitomiras, Minskas vai Smoļenskas, it kā nupat no tirgus nākdams, tikai pārģērbies vācu drēbēs.

Un viņi par šo cilvēku priecājās tā kā par tuvinieku. Arī žīds, pamanījis baltos dižsvārkus un aitādas cepures, tūliņ nāca klāt un sasveicinājās.

—   Nu, apsveicu ar atbraukšanu. Kā ar veselību, kungi? Es tūliņ redzu, ka atbraukuši tautieši.

—    Nu ko, — Dūms sacīja ar uzvarētāja izskatu. — Vai es neteicu? Tā gan ir laba tauta! Kur tā vajadzīga, tur tā arī ir. Sveiki, ebreja kungs, _nezinu, kā jūs saukt.

—   A! Kādreiz sauca par Boruchu, bet tagad sauc par Borku, mistri Bork … — Esmu jūsu rīcībā, — ebrejs teica un tā kā lepni noglaudīja bārdeli.

—   Ak! Kaut tevi! Nu, paklausies jel, Berko…

—   Mister Bork, — ebrejs pārlaboja ar vēl lielāku lepnumu.

—      Nu, lai arī tā, ja misters, tad misters, kaut tev dūrējs piemestos.. . Bet kur te ir laba iebraucamā vieta, tikai, ziniet, ne pārāk dārga un arī ne pārāk slikta. Jo, redzi… Lai gan mēs esam vienkāršos dižsvārkos, tomēr neesam gluži prasti lauķi. . . viensētnieki. . . Turklāt, pats redzi, mums arī meitene līdz …

—    Nu vai tad es pats nevaru izšķirt, ar ko man darīšana, — atbildēja misters Borks ļoti diplomātiski. — Ko jūs par mani domājat? … Phe! Misters Borks ir muļķis, misters Borks nepazīst cilvēkus… Nu, to gan es jums teikšu: tā ir jūsu lielā laime, ka jums uzreiz gadījās satikties ar misteru Borku. Es taču katru dienu uz piestātni nenāku. Kādēļ gan lai es katru dienu nāktu uz piestātni? . .. Bet pie manis jums tūliņ būs labas telpas, un jaunkundzei dabūsim atsevišķu istabu, kopā ar manu meitu.

—    Vai redzat, cik labi iznāks, — Dūms teica un atskatījās, it kā viņš pats šo misteru Borku būtu izdomājis. — Nu, ja tā, tad ved mūs uz savu iebraucamo vietu.

—   Varbūt jums vēl jāpaņem bagaža?

—    Ek! Kāda tur bagaža! Taisnību sakot, te jau viss mums ir līdz.

—    He, tas gan nav visai daudz! Džon! … — viņš uzsauca jaunajam cilvēkam, kurš tomēr izrādījās viņa dēls. — Nu, ko tu stāvi kā stulbenis. Take the baggage ol miss (ņem jaunkundzes bagažu)!

Izrādījās, ka jaunais cilvēks nav lepns. Viņš pieklājīgi pacēla cepuri, paķēra no Annas rokām sainīti, un viņi aizgāja no piestātnes.

Pārgāja pāri vienai ielai un iegāja otrā, kas atbraucējiem likās kā ala. Tumši, augsti nami, izejas no tiem šauras, un vēl namu pusaugstumā virs ielas uz augstiem stabiem uztaisīts klājs, kas aizsedz debesis …

—    Ak kungš, svētā dievmāte! — Anna pēkšņi izbailēs iespiedzās un saķēra Matveia roku.

—    Katra dvaša lai teic to kungu, — Matvejs nočukstēja, — bet kas tad tas vēl?

—     Ui, ui, kas tur ko baidīties, — teica žīds. — Tas jau ir tikai vilciens. Nu, nu, nāciet, kas tur liels… Lai tas iet savu ceļu, un mēs iesim savu. Tas mūs neaizskars, un mēs to neaizskarsim. Te, es jums teikšu, ir tāda zeme, kur žāvāties nav laika …

Un misters Borks gāja tālāk. Gāja arī mūsējie ar smagu sirdi, jo stabi visapkārt drebēja, iela dunēja, augšā šķindēja dzelzs pret dzelzi un taisni virs loziščeniešu galvām pa klāju pilnā sparā drāzās vilciens. Viņi paskatījās, mutes iepletuši, kā vilciens gaisā aizlocījās kā čūska, pagriezās gar stūri, tikko neskardams namu logus, — un pa gaisu atkal lidoja tālāk, gan taisni, gan līkloču. ..

Un mūsējiem, kas pieraduši tikai pie dzimtā sila šalkām un niedru čukstiem gar kluso Lozovas upīti, un ratu čīkstēšanas stepē, likās, ka viņi tagad nokļuvuši pašā peklē. Nami tādi, ka cepure no pakauša novelsies, ja gribēsi tos apskatīt. Paraudzīsies atpakaļ — kuģu masti stāv kā apdedzis mežs; pacelsi acis pret debesīm — debesis apkvēpušas un vēl aizsegtas ar šo gaisa ceja klāju, no kura ielās mūžīga krēsla. Bet tālāk priekšā cilvēks atkal redz, ka pa gaisu šķērsām no ielas uz ielu aizlido jau cits vilciens, bet gaisu visur šķeļ mašīnu kaucieni, vaidi, šķindoņa un svilpieni.

—   Kungs Jēzus, — Anna bālām lūpām čukstēja. Matvejs bija tikai sakodis ūsas zobos, bet Dūms, drūmi nodūris galvu, soļoja salīcis zem sava saiņa. Bet aiz viņiem bariem skrēja kādi ielas velnēni, dažbrīd gluži melni kā labi nospodrināts zābaks, un skatījās viņiem taisni sejā un lēkāja, un smējās, bet viens, lielāks nekrietnelis, svieda Dūmam ar kādu apgrauztu augli.

—    Tā cilvēks beidzot var pavisam zaudēt pacietību, — iesaucās Dūms, savu saini zemē nolikdams. — Paklausies, Berko …

—   Mister Bork, — ebrejs pārlaboja.

—   Bet ko gan, mister Bork, jūsu policija dara?

—     Kāda jums daļa gar policiju? — ebrejs neapmierināts atbildēja. — Kādēļ jūs ar tādiem niekiem traucēsiet policiju? Te nav tāda zeme, kur par katru sīkumu tūliņ sauc policiju . ..

—  To droši vien sauc par brīvību, — Dūms ļoti dzēlīgi teica. — Cilvēkam sviež sejā apgrauztu augli, — tā esot brīvība… Nu, ja jau te tāda brīvība, tad, vadzi, Matvej, dod tam karātavu putnam labu spērienu, varbūt tad tie mūs liks mierā.

—     Lūdzami, nedariet to, — sāka lūgties Berko, pie kura vārda tagad aizvien jāpiemetina «mister». — Mēs jau drīz būsim klāt, nu jau pavisam tuvu. Viņi tādēļ, ka . . . kā lai jums to pasaku … Viņiem netīk redzēt tādus ļoti pinkainus, tādus novēlušos, tādus neskūtus cilvēkus kā jūsu augstības. Man tur tuvumā ir bārddzinis. .. Viņš jūs savedīs kārtībā par vislētāko maksu. Pats lētākais bārddzinis Ņujorkā.

—    Bet tā, man jums jāsaka, ir laba brīvība — kaut velns to parautu, — Dūms teica, nikni uzveldams maisu sev mugurā.

Tajā brīdī uz Dūmu atkal lidoja banana miza. Bija jāpacieš un jāiet tālāk. Nepagāja necik tālu, kad misers Borks apstājās.

—   Nu, bet tagad, lūdzu, iesim pa šīm kāpnēm . . .

—   Kurp tad mēs iesim, es gribētu zināt? — Dūms teica. Un tiešām kāpnes no ielas gāja uz augšu, uz to pašu klāju, kas bija virs viņu galvām.

—    Nu mums jāsēžas vagonā.

—    Neiešu, — Dūms noteikti sacīja. — Dievs radījis cilvēku, lii tas ietu un brauktu pa zemi. Pietiek jau, ka cilvēks atbraucis pa šo sasodīto jūru, kas tam tikko neizrāva sirdi pa muti laukā. Un te vel viņam būs jāskrien kā žagatai pa gaisu. Ved mūs kājām!

—    Ui, ui! — misters Borks nepacietīgi iesaucās, — ko lai ar jums daru? Nāciet, lūdzu!

—    Neiešu! — Dūms noteikti sacīja un, griežoties pie Matveja un Annas, piemetināja: — Un jūs arī neejiet!

Ebrejs sāka par kaut ko ļoti ātri runāt ar dēlu, kas tikai smaidīja, un tad, pagriezies pret Dūmu, misters Borks ļoti noteikti sacīja:

—    Nu, ja jūs esat tik ietiepīgs cilvēks, ka visu gribat pēc sava prāta… tad ejiet, kur zināt. Es kāpšu vagonā, bet jūs dariet, kā gribat… Džon! Atdod jaunkundzei bagažu. Katrs cilvēks var iet savu ceļu.

Džons pavīpsnāja, bet nesteidzās atdot Annai bagažu. Matvejs saņēma Dūmu pie rokas un teica:

—   Ek! Ko tur! Iesim!

—    Iesim, lūdzu, — bikli ieminējās arī Anna.

—    Ha! Ko lai dara! Sajā zemē, redzams, pie visa kā jāpierod, — Dūms atbildēja un, uzvēlis maisu plecos, sapīcis kāpa pa kāpnēm augšā.

Pirmajā pagriezienā pie pults sēdēja vienaldzīgs amerikanis, kuram ebrejs iedeva metala naudas gabalu, bet tas viņam izdeva piecas biļetes. Sīs biļetes Borks iemeta stikla kastītē, un visi kāpa vēl augstāk un iznāca uz platformas.

Vilciena yēl nebija. Platforma bija vienā līmenī ar namu trešo stāvu. Lejā staigāja ļaudis, brauca lieli preču furgoni, zvanīdami ripoja zirgu dzelzceļa vagoni, augšā gar zilajām debesīm peldēja balti, gaiši mākoņi, gluži kā mūsējie. «Lūk,» Matvejs domāja, «aizlidos šis mākonis pār zemi, pār jūru, trauks pāri Loziščai, ieskatīsies Lozovas upītes gaišajā ūdenī, ieraudzīs Loziščas mājas un tīrumus, un cilvēkus, kas brauc uz lauku vai no lauka, kā dievs licis, pār jūgu redeļu orēs. Vai kāds Loziščā iedomāsies, ka divi loziščenieši šajā mirklī stāv svešā pilsētā, kur par tiem nupat zobojās, it kā viņi nebūtu kristīgi cilvēki un atbraukuši šurp apsmieklam… Stāv ne zemes virsū, ne kalnā un taisās laisties pa gaisu ar sazin kādu mašīnu.» — «Ak dievs,» tai pašā brīdī domāja arī Anna, «bet ja nu tas gāzīsies un ja nu mēs visi ar to mašīnu lidosim lejup uz akmens bruģa! Kungs Jēzus, jaunava Marija, svētais Jāzep! Katra dvaša lai teic to kungu .. .» Dūms skatījās un košļāja garās ūsas …

Tālumā uz sliedēm parādījās kāds aplis un sāka ripot, augt, tuvoties, dzelži zem kājām sāka skanēt un džinkstēt, un drīz gar platformu joņoja vesels vilciens… Iekaucās, apstājās, atvērās durtiņas — un vairāki desmiti cilvēku steidzīgi pagāja garām mūsu loziščeniešiem. Tad viņi iekāpa vagonā, ieņema tukšās vietas, un vilciens tūliņ atkal metās visā sparā uz priekšu un joņoja tā, ka namu logi zibēja vien garām…

Matvejs aizvēra acis, Anna zem lakata meta krustus un skaitīja Sūgšanas. Dūms izaicinošu skatienu raudzījās apkārt. Viņš domāja, ka amerikaņi, kas sēdēja vagonā, arī sāks blenzt uz viņu cepurēm un dižsvārkiem un varbūt metīs apgrauztus bananus. Bet, redzams, šie amerikaņi bija nopietni cilvēki: neviens nebolīja acis, neviens nepasmīnēja. Tas Dūmam patika, un viņš mazliet nomierinājās …

Un tad vilciens atkal apstājās, un mūsējie laimīgi izkāpa un pa "kāpnēm atkal nonāca uz ielas …

vii

Mistera Borka iebraucamā sēta nemaz nelīdzinājās mūsējām. Mūsu, tas ir tās, kas Volinijā vai pie Mogiļevas, vai Poļesjē, daudz labākas: gara, zema māja, baltajā sienā tik laipni un patīkami melno plati vārti, ka zirgi paši nogriežas uz tiem. Pagalmā — augsta salmu nojume; starp spārēm lido zvirbuļu mākonis, un kaut kur tik saldi dūdo baloži, bet, lai kā skaties, nav ieraugāmi… Un tur — aka ar grieztuvi, barības redeles zirgiem, vistas, kaza, govs, zirgu sviedru smaka, darvas un smaržīgā siena smaka … Atceries, un arī priecīgāks prāts . ..

Jāsaka, ka Matveju un Dūmu savā pusē uzskatīja par cienījamiem cilvēkiem, kas zina, kā pasaulē jāizturas. Ne reizi vien viņiem gadījās gada tirgū vai svētkos, caurbraucot miestos jeb kādā ceļmalas krogā sastapt veselu ļaužu burzmu, bet tas viņus nemaz nemulsināja. Skaidrs — katrs pats zina, kas darāms. Noliek cilvēks zirgu pie vietas, pamet tam no vezuma siena kušķi vai uzsien auzu tarbu, tad aizbāž pātagu sev aiz jostas ar tādu aprēķinu, lai ļaudis redz, ka še nav klaidonis vai ubags, kas kājām dauzās pa pasauli apkārt, bet īsts saimnieks, kam pašam savs kustonis un rati; tad iet iekšā un apsēžas uz sola nogaidīt, līdz atbrīvosies vieta pie galda. Bet pagaidām visus apskata, un tūliņ var redzēt, kādus ļaudis dievs licis sastapt, un arī zini, kādu valodu ar kuru sākt: savas valodas ar vienkāršu zemnieku, savas — ar pašu viensētniekiem vai sīkpilsoņiem, savas — ar muižas pārvaldnieku vai vagaru. Protams, zināja arī savu vietu: ja pie galda iepleties kāds garāmbraucējs kungs, tad, zināms, jāpagaida, ja arī vietas būtu diezgan. Vārdu sakot, vienmēr staigāja pa pasauli vaļējām acīm — prata cienīt sevi un citus un tādēļ no sev līdzīgiem redzēja laipnību un cieņu, lepniem grieza ceļu, un, ja no kungiem dažreiz pieredzēja kādas nepatikšanas, tad tomēr reti.

Tagad viņi uzreiz bija kļuvuši kā akli. Surp viņi neatnāca kājām, kā mēdz iet uz dievlūgšanām, un arī neatbrauca, bet atlidoja pa gaisu. Un mistera Borka iebraucamā vieta neizskatījās pēc iebraucamās vietas. Tas vienkārši bija liels nams, diezgan tumšs un nemīlīgs. Borks -ar savu atslēgu atslēdza durvis, un viņi uzgāja augšā pa kāpnēm. Tur bija neliels gaitenis ar vairākām durvīm. Ieejot pa vienām, pēc Borka norādījuma, mūsu loziščenieši apstājās pie sliekšņa, nolika saiņus uz grīdas, noņēma cepures un apskatījās.

Istaba bija plaša. Tajā bija vairākas ļoti platas gultas ar baltiem spilveniem. Tikai vienā vietā pie gultas stāvēja neliels galdiņš un šur tur pa krēslam. Pie vienas sienas karājās liela glezna, kurā «Brīvības» tēls bija pacēlis savu lāpu, bet līdzās — litogrāfijas, kurās bija attēloti piecžuburu svečturi un ebreju baušļu galdiņi. Tādas bildes Matvejs bija redzējis arī dzimtenē Volinijā un domāja, ka Boiks tās atvedis sev līdz uz Ameriku.

Pa atvērto logu visgarām ielai, pa kuru bija atbraukuši arī viņi, rēgojās gaisa dzelzceļa līnija. Un tālumā atkal parādījās lokomotives apaļais vairogs un augtin auga. Loziščenieši skatījās uz to diezgan bažīgi. 2.vadzoņa un dārdoņa nāca aizvien tuvāk, un viņiem likās, ka vilciens iebrauks istabā. Bet tajā brīdī kaut kas spēji iešļāca logā asu gaisa šalti, un garām pavisam tuvu no pretējās puses aizjoņoja siena ar logiem. Tas bija otrs pretimnākošais vilciens; logos pazibēja galvas, cepures, sejas, starp tām dažas melnas kā grāpja dibens. Un pēc dažiem mirkļiem viss nozuda, pagriezās un vilciens trauca tālāk, kļūdams pa to starpu aizvien mazāks, kamēr pirmais izauga un pēc mirkļa arī aizjoņoja gar logiem. Sutas un dūmu mutulis kā plīvojoša lente metās pret logu, un dažas šķipsnas iedrāzās istabā …

—    Katra dvaša lai teic to kungu! — sacīja Matvejs, aiz bailēm pārmezdams krustus. Un tikai pēc tam, kad abi vilcieni bija nozuduši, viņš uzdrīkstējās labi apskatīt jauno vietu.

Istabā stāvēja kādas desmit gultas, bet no iemītniekiem bija tikai viens kungs, kura kārtu loziščenieši nevarēja noteikt. Viņam mugurā bija «pilsētnieku drānas» tāpat kā Borkam, gaišas rūtainas, īsas bikses, lieli un smagi saišu zābaki, stīvināts virskrekls un gaiša veste.. Viņš gulēja gultā, pa pusei aizsedzies ar milzīgu avīzes lapu, un, atliecis tās stūri, ar ziņkāri skatījās jaunatnācējos. Pēc izskata tas bija īsts «kungs», un, ja tā gadītos savās mājās, tad Dūms visādā ziņā zemu paklanītos un teiktu:

—   Lūdzu piedošanu … laikam žīds Berko mūs te ievedis aiz pārskatīšanās.

Katrā ziņā loziščenieši nodomāja, ka savā priekšā redz amerikaņu muižnieku vai kādu priekšnieku. Bet misters Borks drīz nonāca pa vītņu kāpnēm no augšas, kur viņš bija paspējis aizvest Annu, un pieveda Ioziščeniešus pie gultas, pavisam blakus šim ievērojamam kungam.

—    Lūk, par šo gultu jums jāmaksā divi dolāri nedēļā.

—    Bet ko es tev teikšu, mister Bork, — Dūms piesardzīgi viņam pačukstēja. — Pielūko, vai mums labi izies?

—   Nu, — Borks aizvainoti izsaucās, — ko tad jums vēl vajag par diviem dolāriem nedēļā? Jūs varbūt domājat, ka no katra? Nē, tas par abiem. Par pusdienām īpaši. ..

—    Dievs ar tevi, — Dūms atbildēja, tomēr čukstus, — ja jau tu nevari lētāk atlaist. Bet, redz, vai šim kungam tik neliksies nepatīkami? Mēs tomēr esam vienkāršas kārtas ļaudis …

Borks atbildes vietā tikai iesvilpās un teica, ar zināmu necienību paskatījies uz amerikaņu muižnieku:

—   Pli tu! Šajā ziņā jūs varat būt gluži mierīgi. Tas nemaz nav tā, kā jūs domājat. Te ir brīvība: visi līdzīgi, kas par sevi maksā naudu. Un vai ziniet, ko vēl es jums teikšu! Lūk, jūs esat vienkārši cilvēki, bet es jūs tomēr vairāk cienu… jo es redzu: jūs savā zemē esat bijuši saimnieki. To uzreiz var redzēt… Bet šo šarlatanu es varbūt nemaz pie seVis neturētu, ja par to nemaksātu no Tamani-holla. Nē, kāda man daļa! «Bossam» naudas diezgan, katru nedēļu es savu tiesu saņemu kārtīgi.

Dūms, garām ejot, uztvēra visu, ko manīja jaunajā vietā, un tādēļ, pārdomājis ne visai saprotamos Borka vārdus, pašķielēja uz guļošo kungu un teica:

—    Es, mister Bork, tā saprotu tavus vārdus, ka tas nemaz nav kungs, bet dīkdienis, līdzīgs tiem, kādi pie mums ir gada tirgos. Viņam ir platmale galvā, balts krekls, kaklasaite… bet pielūko tik un saturi maku labi ciet.. .

Borks pasmīnēja.

—    Nu jums tomēr nošāvās greizi, — viņš teica, glaudīdams savu bārdeli. — Nē, kas attiecas uz naudas maku, tad varat būt bez bailēm. Tas nav viņa amats. Es tikai saku, ka katram jāmeklē solids un godīgs darbs. Bet kas pārdod savu balsi… lai tā arī būtu īsta balss… Bet kas to pārdod Tamani-hollam par naudu, to es neturu par solidu cilvēku.

Un nopūties viņš piemetināja:

—    Man te bija solida iestāde. Nu, ko lai dara! Iestāde izputēja, līdz termiņa beigām palika dzīvoklis. Kaut kā jāiztiek ar visādiem salašņām.

Dūms lāgā nesaprata, kā var pārdot savu balsi, kaut vai īstu, un kam tā vajadzīga, bet, tā kā viņam bija nepatīkami, ka jau reiz nošāvis buku, tad viņš izlikās, ka visu sapratis, un teica jau skaļi:

—   Ja tā, tad jau labi. Liec, Matvej, saini te! Tiešām gan! Mūsu nauda taču nav sliktāka par viņa naudu. Pie tam, kaut tevi jupis, te esot brīvība!

Un viņš atsēdās uz savas gultas malas pretī amerikaņu kungam, piedevām vēl izstiepdams kājas. Matvejs baidījās, ka amerikanis tomēr ņems ļaunā. Bet tas izrādījās vienkāršs un saticīgs puisis. Izdzii dis, ka runā par Tamani-hollu, viņš nolika avīzi, atsēdās savā gultā,

4no

laipni pasmaidīja, un labu brīdi viņi abi ar Dūmu sēdēja un blenza viens otrā.

—    Good day (labdien)! — amerikanis pirmais teica un uzsita Dūmam pa celi.

Dūms no savas puses uzsita viņam un, neko daudz nedomājis, atbildēja:

—     Yes (jā).

—   Tammany-holl, — amerikanis atkal teica, laipni smaidot, — very well!

—     Veri uell, — Dūms pamāja ar galvu. — Tas nozīmē: ļoti labi… Ek tu, kundziņ! Tu mani iemāci, kā var pārdot tam velnam Tamanihollam savu balsi, lai par to cilvēku ēdinātu un dzirdinātu par velti.

—    Well! — skaļi smiedamies, atbildēja amerikanis.

—    Yes, — sāka smieties arī Dūms.

Irs atkal pamirkšķināja, paplikšķināja Dūmam pa celi, un viņi, redzams, uzreiz kļuva draugi.

VIII

Matvejs nobrīnījās par Dūmu («Palūk, kādas dāvanas šim cilvēkam,» viņš nodomāja.), bet pats atsēdās uz gultas malas, skumji nodūra galvu un domāja:

«Tu, cilvēks, esi Amerikā … bet ko tagad iesākt?»

Taisnību sakot, Matvejam nekas šajā Amerikā nepatika. Dūmam arī nepatika, un viņš bija ļoti nikns, kad viņi no piestātnes nāca pa Ielām. Bet Matvejs zināja, ka Dūms ir vieglas dabas cilvēks: šodien viņam kāds nav pa prātam, bet rīt — lielakais draugs. Arī tagad viņš jau skrullē ūsas, gudro vārdus un jautrām acīm raugās amerikanī. Bet Matvejam bija ļoti skumji.

Te nu ir tā Amerika! Vēl vakarnakt tā gulēja viņa priekšā kā tāds mākonis, un viņš nezināja, kas būs, kad šis mākonis pašķirsies. Bet tomēr viņš gaidīja kaut ko brīnišķu un labu. «Taisnību sakot,» viņš prātoja, «šajā pasaulē cilvēks domā tā, bet iznāk citādi, un, ja cilvēks zinātu, kā iznāks, tad varbūt mūžu nodzīvotu dzimtajā Loziščā ar visu postu.» Tagad mākonis pašķīries, te nu ir Amerika, bet māsas nav, un nav arī tās Amerikas, par kuru tik daudz bija domājis pie klusās Lozovas upītes un arī uz jūras, kamēr kuģis peldēja, viļņos šūpodamies, un okeāns dziedāja savu neskaidro dziesmu un padebeši augstu gaisā trauca pa vējam te no Amerikas uz Eiropu, te no Eiropas uz Ameriku … Un dvēselē klīda tikpat neskaidras domas par to, kas bija tur tālajā dzimtenē, un kā būs uz priekšu tur aiz okeana, kur nāksies meklēt jauno laimi…

Meklē nu tagad šo laimi šajā peklē, kur ļaudis skrien kā traki pa zemi un zem zemes un pat, — piedod tiem, ak kungs, — pa gaisu … kur viss liekas citāds nekā pie mums, kur nevar izšķirt cilvēku, pie kādas kārtas tas varētu piederēt, kur nesaproti nevienu vienīgu vārdiņu no cilvēku runas, kur kristītam cilvēkam puikas skrien pakaļ tā, kā mūsu pusē varbūt skrietu pakaļ turkam …

—     Zini ko, Dūm, — Matvejs teica, atkratīdamies no savām rūgtajām domām, — Jāuzraksta drīzāk vēstule Osipam. Viņš jau te ir savs cilvēks, — lai dod padomu, kā sameklēt māsu, ja tā vēl nav aizbraukusi pie viņa, un ko lai mēs paši darām.

—    Jā, citādi jau nevarēs, — Dūms atbildēja.

Palūdza no Borka spalvu un tinti, iekārtojās pie loga un sāka rakstīt. Vēstuli rakstīja Dūms, un, tā kā arī viņa roka nebija radusi turēt tik sīku lietiņu kā spalva, tad rakstija ļoti ilgi.

Pabeidza rakstīt. Dūms sāka slaucīt sviedrus no pieres un pēkšņi palika stāvot ar atplestu muti. Arī Matvejs atskatījās un viņam kaul kā tīkami pagura sirds.

Istabā stāvēja veca kundze apvalkātā mētelī, kas, kā redzams, kādīeiz bija bijis zīda mētelis, galvā veca cepure ar dzeltenām puķēm un somiņa uz rokas. Bez tam viņa turēja aukliņā piesietu nelielu baltu sunīti, kas grozījās uz visām pusēm un ošņāja gaisu.

—    Mūsējā, — Dūms pačukstēja Matvejam.

Un tiešām kundze atsēdās pie durvīm krēslā, mazliet atņēma elpu un ar pirmajiem vārdiem teica:

—    Nolādēta zeme, nolādēta pilsēta, nolādēti ļaudis. Nu sakiet, lūdzami, kādēļ jūs braucāt šurp?

Mūsējie kļuva ļoti priecīgi, dzirdot savu mātes valodu, metās pie kundzes un tikko nesagrūdās ar galvām, skūpstot kundzei roku.

Kundzei, kā redzams, tas patika. Viņa sēdēja krēslā, nevilka roku atpakaļ un skatījās uz loziščeniešiem, žēli mājot ar galvu.

—    Jūs no Podoļskas vai Volinijas?

—    No Loziščas, cienītā lielmāte.

—   No Loziščas! Lieliski! Bet kurp tad gribat doties?

—   Minnesotā ir mūsējie.

—   Minnesota! Zinu, zinu. Purvājs, mežs, knišļi, meža degšanas un, liekas, arī indiāņi… Ai ļautiņi, ļautiņi! Kas tad jums te bija vajadzīgs, šajā Amerikā? Būtu dzīvojuši savā Loziščā . . .

«Varbūt viņai arī taisnība,» Matvejs nodomāja, bet Dūms atbildēja:

—     Zivs meklē, kur dziļāks, cilvēks — kur labāk.

—    Tā… tādēļ zivs nokļūst tīklā, bet ļaudis — Amerikā. Tas ir ļoti muļķīgi. Bet lai nu, lai — tā nav mana darīšana. Bet kur tad pats saimnieks? … Jā, tepat jau ir arī Berko.

—    Misters Borks, — ebrejs pārlaboja, ienākot istabā.

—    A mister Berko, — kundze teica, un loziščenieši manīja, ka viņa mazliet saskaitusies. — Saki nu viens cilvēks, biju pavisam aizmirsusi! Bet tomēr jums taisnība, augstdzimtīgais mister Bork! Sajā nolādētajā zemē visi ir misteri un vairs nevar atšķirt ne žīdu, ne kalpu, ne kungu … Rau, arī šie (viņa norādīja uz loziščeniešiem) rīt novilks savus dižsvārkus, aizmirsīs dievu un arī prasīs, lai viņus sauc par kungiem …

—    Tā viņu darīšana, katrs te iekārtojas, kā grib, — Borks aukstasinīgi teica un, bārdeli glaudīdams, piemetināja: — Ar ko varu pakalpot?

—   Tev taisnība, — kundze teica. — Sajā Amerikā nevienam nav jādomā par savu tuvāko . . . Katrs domā tikai par sevi, bet citi lai iet. pazušanā šinī un viņā saulē … Ak tā, kādēļ es atnācu: man teica, ka te pie tevis esot kāda mūsu puses meitene. Piedošanu, mister Bork … Vai jums nelabpatiktu pasaukt šo mūsu zemnieku kārtas jauno lēdiju, kas te atbraukusi?

—    Nu, bet kādēļ jums vajadzīga mis Eni? . ..

—    Tu, liekas, pats sāc jaukties citu darīšanās, mister Berko.

Borks paraustīja plecus, un pēc mirkļa no augšas nonāca Anna.

Vecā kundze uzlika uz deguna acenes un apskatīja meiteni no galvas līdz kājām. Loziščenieši arī paskatījās uz Annu, un viņiem likās, ka kundzei jābūt apmierinātai gan ar Annas izbiedēto seju, gan ar acīm, kurās drebēja asaras, gan ar spēcīgo augumu, gan ar to, kā tā ar roku burzīja priekšauta stūri.

—    Vai tu proti uzkopt istabas? — kundze jautāja.

—    Protu, — Anna atbildēja.

—    Un ēdienu gatavot?

—    Esmu gatavojusi.

—    Un veļu mazgāt un kreklus gludināt, un lampu iedegt, jo es nevaru ciest šejienes gāzi, un patvāri uzlikt vai uzvārīt kafiju…

—   Jā, jūsu žēlastība. Protu.

—    Vai tu brauci šurp darbu meklēt?

Kā tad citādi? — meitene pavisam klusi atbildēja.

—    Kā lai es zinu, ka ne citādi? .. . Varbūt tu domāji apprecēties ar prezidentu . . . Tikai viņš, mana mīļā, jau precējies …

Divas lielas asaras noritēja pār Annas garajām skropstām un nokrita uz baltā priekšauta, kuru viņa aizvien vēl burzīja rokās. Matvejam kļuva meitenes ļoti žēl, un viņš teica:

—    Jūsu žēlastība, viņa ir bārene …

Bet Dūms piemetināja:

—    Viņai uz kuģa nomira tēvs.

—    Neko prātīgāku nevarēja izdomāt! — kundze mierīgi teica. — Daudz muļķu te saskrien kā mušas uz medu … Nu tad dzirdi! Man nav daudz laika. Ja tu esi atbraukusi šurp strādāt, tad es tevi no rītdienas ņemu pie sevis. Sis misters Borks tev parādīs manu māju . . . Bet vai tie tavi radinieki?

—    Nē, žēlīgā pane, bet. ..

Un Matvejs redzēja, ka meitenes izbiedētās acis apstājas pie viņa it kā ar bailēm un jautājumu.

—    Nekādi «bet». Es tev nepieļaušu tīties ar mīļākajiem vai brālēniem. Jau laikus tev saku: es esmu stingra. Tādēļ arī ņemu tevi, ka nevēlos amerikaņu kundzi sev par virtuveni. Zviedrietes jau arī samaitātas … Vai dzirdēji? … Nu, pagaidām uz redzēšanos. Bet vai pase tev ir?

—    Ir …

—    Labi.

Kundze piecēlās, lepni pamāja ar galvu un izgāja no istabas.

—    Mūsējā! — Matvejs teica un dziļi nopūtās.

—    Bet, redzams, arī te tāpat kā visā pasaulē, — Dūms piemetināja.

Anna ar priekšauta stūri klusiņām noslaucīja asaru.

Ebrejs līdzcietīgi paskatījās meitenē un teica:

—   Nu ko jūs raudat, mis Eni! Es jums teikšu taisnību: tur nekas neiznāks, un nav ko raudāt…

—    Bet kādēļ neiznāks? — Matvejs domīgi iebilda, kaut gan arī viņam pašam likās, ka nebija vērts braukt uz Ameriku, lai nokļūtu pie tik stingras kundzes, Varētu taču arī pažēlot bāreni… Tomēr loziščenieša sirdi šīm jūtām piejaucās vēl kādas citas. «M ū s u lielmāte, mūsējā,» viņš sev teica, «nekas, ka tāda stingra, toties savējā un neļaus meitenei bojā aiziet, ne palaisties . ..»

—    Nu kādēļ tad neiznāks? — viņš atkārtoja savu jautājumu.

—    Ha! Ja mis Eni atbraukusi šurp savu laimi meklēt, tad es teikšu, ka tā jāmeklē citā vietā. Es šo kundzi pazīstu: tviņa grib ļoti maz maksāt un dot daudz darba.

—    Ek mister Bork, bet kurš gan to negrib? — Matvejs nopūzdamies teica.

—   Tas tiesa, bet te katrs grib saņemt vairāk un strādāt mazāk. Jeb varbūt jūs domājat citādi, tad misters Borks klusēs … tā jau nav mana darīšana…

Borks piecēlās no savas vietas un apģērbies drīz izgāja uz ielas.

Viņš bija nopietnas dabas ebrejs, bet neveiksmīgs, un viņa darīšanas nevedās visai labi. Teipas reti bija aizņemtas, un bufete blakus ista!>i strādāja maz. Viņa meita agrāk bija strādājusi fabrikā un dēls māci jās kolēģijā, bet fabrika pārtrauca darbu, pats misters Borks jau trīsreiz bija mainījis nodarbošanos un tagad domāja to darīt ceturto reizi. Bez tam Amerikā tiešām nemīl jaukties citu darīšanās, tādēļ arī misters Borks loziščeniešiem neko vairāk neteica, atskaitot to, ka pagaidām mis

Eni var palīdzēt viņa meitai saimniecībā un viņš neko no tās neņems par telpām.

—    Nogaidīsim vēl, maziņā, — Matvejs teica. — Varbūt drīz pienāks atbilde no Lozinska, tad varbūt arī tev atradīsies darbs uz laukiem.

—    Lai dievs dod! — vienā balsī atbildēja meitene un Dūms.

—     Un tagad, — Matvejs atgādināja Dūmam, — uzraksti adresi! Bet pēkšņi atklājās kas tāds, ka loziščeniešiem asinis sastinga dzīslās. Proti, papīrītis ar adresi glabājās Matveja tabakmakā. Un tas, kā varēja manīt, bija tikmēr bružājies un berzies, kamēr zīmuļa raksts uz tā pilnīgi nodzisis. Pirmais vārds vēl redzams, ka Minnesotas guberņa, bet tālāk ne vārda. Šo papīra gabaliņu vispirms apskatīja Matvejs, tad Dūms, tad pasauca Borka meitu, vai tai kas neienāks prātā, tad iejaucās Dūma jaunais paziņa — īrs, bet arī tas uz šī papīra neko nevarēja izlasīt.

—    Kas tik tagad gan būs? — Matvejs skumji teica.

Dūms paskatījās uz viņu ļoti pārmetoši un ar pirkstu padauzīja sev pa pieri. Matvejs saprata, ka Dūms negrib viņu lamāt citu cilvēku klātbūtnē un tikai ar zīmi parāda, ko viņš domā par Matveja galvu. Citā laikā varbūt Matvejs arī pats būtu atbildējis, bet tagad juta, ka viņi visi trīs viņa vainas dēļ grimst dibenā, un klusēja.

—    Ek! — Dūms noteica un sāka kasīt galvu. Galvu kasīja arī Matvejs, bet īrs, redzams, noteikts cilvēks, paķēra aploksni un uzrakstīja uz tās: «Minnesota, fermas strādniekam no Krievijas Josifam Lozinskim» — un teica:

—   All right.

—    Viņš saka: oli rait, — Dūms nopriecājās, — tātad aizies.

—    Lai dievs dod, tas būtu dieva brīnums, — Matvejs teica.

Irs piedevām aicināja Dūmu iet kopā aiznest vēstuli. Un, kad viņi gāja ārā, — īrs uzlicis savu gardibeni un ar spieķi rokā, bet Dūms savos garajos svārkos un jērādas cepurē, — tad Matvejam tie abi likās tādi dīvaini, it kā viņš tos redzētu sapnī. Sevišķi vēl tad, kad pie sliekšņa īrs, tā savādi saliecies, lūdza Dūmu iziet pirmajam. Dūms, saliecies gluži tāpat, lūdza īru iet pa priekšu. Tad viņi devās uz priekšu abi reizē, un te jau Dūms tomēr pamanījās iziet pirmais. Irs spēcīgi uzsita tam pa plecu un skaļi iesmējās… Dūms lepni paskatījās Matvejā.

IX

Tas notika piektdienā, jau pēc pusdienas.

Matvejs gaidīja Dūmu, bet Dūms ar īru ilgi nenāca. Matvejs nosēdās pie loga, skatījās, kā pa ielu steidzīgi iet ļaudis, velkas furgoni, milzīgi kā mājas, joņo vilcieni. Pie debesīm, pacēlusies pāri jumtiem, parādījās zvaigzne. Jaunava Roze, Borka meita, blakus istabā klājas galdu ar baltu galdautu un uzlika uz tā sveces tīros svečturos un divus maizes klaipiņus, ko pārsedza ar baltiem dvieļiem.

Vērojot šo gatavošanos, Matvejam pēkšņi kaut kas aizkustināja sirdi. Viņš atcerējās, ka šodien ir piektdiena un ka ebreji viņa dzimtenē tādā veidā vienmēr gatavojas sagaidīt sestdienu.

Patiesi, drīz no sinagogas atgriezās misters Borks, svinīgs, kluss un, kā Matvejam likās, ļoti bēdīgs. Tad viņš nostājās pie galda un, acis aizvēris, viegli šūpojoties, dūca savas lūgšanas, kamēr pa logu lauzās, iekšā ielas troksnis un dunoņa, bet no trešās istabas atlidoja jaunā Džona smiekli, kas, atgriezies no savas «kolēģijas», stāstīja māsai un Annuškai kaut ko jautru. Uz tēva saucienu meitene ieskrēja istabā un pasniedza viņam roku mazgāšanai ūdeni. Viņš mazgāja rokas, tad pirkstu galus, šļakstīja ūdeni un murmināja savas lūgšanas, bet meitene, redzams, atcerējās ko smieklīgu un skatījās uz brāli, kurš pienāca pie galda un, uz papēžiem šūpodamies, gaidīja. Tad viņi apsēdās» Jaunieši turpināja jautri sarunāties. Vienīgi Borks brīžiem kaut ko pie sevis čukstēja, lēnītiņām grieza sīpolu un baltmaizi un reižu reizēm dziļi nopūtās …

Lozinskis skatījās uz ebreju un iedomājās dzimteni. «Arī šabas te nav tādas kā pie mums,» viņš domāja, un atmiņā kā dzīvs atainojās dzimtais miests. Lūk, iezaigojās vakara zvaigzne pār satumsušo mežu,, un pilsētiņa apklust, pat skursteņi ebreju mājās mitējušies kūpēt. Lūk, sinagoga iemirdzas ugunīs, būdu logos iedegas dzeltenas sveces,, ebreji svinīgi iet uz mājām, ielās apklust valodas un solu dima, toties katrā logā var redzēt, kā namatēvs svētī galdu, ap kuru stāv ģimene. Tajā laikā visas durvis stāv vaļā, lai Ābrams, Jēkabs un citi patriarchi varētu neredzami staigāt no vienas būdas uz otru un ieiet iekšā. Pazīstamie ebreji Matvejam stāstīja, ka tajā laikā eņģeļi ejot līdz ar Ābramu, bet velni kā kraukļi lidojot virs jumtiem, nedrīkstēdami tuvoties slieksnim.

Protams, toreiz Matvejs smējās par šīm blēņām; liela vajadzība Ābramam, kuru tāpat godā arī kristīgie, iegriezties nekristīto žīdu netīrajās būdās! Bet tagad viņam ļoti sāpēja sirds Borka dēļ un par to, ka pat ebreji, tauta, kas tik stipra savā ticībā, te aizmirsuši savas paražas … Jaunie cilvēki ātri paēda vakariņas un aizskrēja atkal blakus istabā, un Borks palika viens. Matvejam sažņaudzās sirds, vērojot vientuļo, skumjo ebreja stāvu.

Misters Borks, it kā uzminējis Lozinska domas, piecēlās no galda un atsēdās tam līdzās.

— Es redzu, Borka kungs, — Matvejs to uzrunāja, — ka tavi bērni svētkus diezin kā vis negodā.

Borks domīgi paglaudīja bārdu un teica:

—    Vai gribat zināt, ko es jums teikšu? Amerika ir tāda zeme, tāda zeme… Tā parmaļ cilvēkus kā labas dzirnavas.

—    Kā tad ir, laikam arī te lāgā neieredz jūsu ticību? — Matvejs pamācoši ieteicās.

—    E, jūs nemaz nerunājat to, kas vajadzīgs. Ja jūs gribētu, es jūs aizvestu uz mūsu sinagogu… Tad jūs redzētu, cik mums skaista sinagoga. Un mūsu rabins te tādā pat cieņā kā kurš katrs garīdznieks. Kad to reiz uzaicināja uz tiesu, tad tas tur sēdēja kopā ar bīskapu, un viņi abi sarunājās . . . Nu gluži tā kā brālēni.

—    Bet vai jūs tomēr neatmetat savu ticību? — loziščenietis teica. Viņš īsti neticēja, ka arī šeit rabinu varētu pielīdzināt citiem garīdzniekiem.

—   Nu, to ļoti grūti jums izskaidrot. Redziet: Amerika ir tik viltīga zeme, viņa neaizskar nevienu ticību. Lai dievs pasargā! Tā paņem pašu cilvēku. Bet, ja cilvēks kļūst cits, tad arī ticība viņam jau kļūst citāda. Nesaprotat? Nu labi. Es jums paskaidrošu vēl citādi. Mana meita pabeidza skolu, bet tajā laikā man ar veikaliem gāja ļoti slikti. Nu, citi man saka, lai mana meita ejot fabrikā strādāt. Maksāšot 10 dolārus nedēļā, bet, kad izmācīšoties, tad maksāšot arī 12 dolārus nedēļā. Nu ko jūs uz to teiksiet? Tas taču ir 24 rubļi nedēļā — laba nauda.

—    Ļoti laba nauda, — Matvejs apstiprināja. — Tādu naudu pie mums strādniekiem maksā no Pokrova dienas līdz lieldienām . .. Lai nu gan pie saimnieka maizes.

—    Nu re, tā. Viņa aizgāja uz fabriku pie mistera Berkli. Bet misters Berkli saka: «Labi. Ebrejietes nestrādā sliktāk par citiem. Es varu pieņemt ebrejieti. Es tikai nevaru pieļaut, ka man darbgalds sestdienā stāv dīkā. Tas neatmaksājas. Tev jānāk arī sestdienā…»

—    Nu?

—    Nu … Es teicu: labāk es nomiršu vai iešu ielās pārdot sērkociņus, bet neļaušu savai meitai lauzt svēto sestdienu. Labi. Bet tajā laikā pie mums atbrauca misters Mozes. Jūs, protams, nezināt, kas ir misters Mozes. Tas ir kāds ebrejs no Luisvilas. Viņam prāts kā uguns, bet mēle kā veseris. Viņš kā kaltin pārkalis visus ebrejus Luisviiā un tagad brauc uz citām pilsētām. Mēs sapulcējāmies sinagogā klausīties šo Mozes, bet viņš saka: «Es esmu dzirdējis, ka daudzi no jums ciešot trūkumu un mirstot badā, bet negribot lauzt svēto sestdienu.» Mēs sakām: «Tas ir tiesa. Svētā sestdiena! Valdniece sestdiena, Izraēlas gaisma!» Bet viņš saka: «Jūs esat līdzīgi cilvēkam, kas, sataisījies ceļā, atsēdies ačgārni ēzeļa mugurā un turas pie astes. Jūs raugāties atpakaļ, bet ne uz priekšu un tādēļ aizvien nonākat bedrē. Bet, ja jūs labi raudzītos atpakaļ, arī tad varētu nojaust, kurp jums jājāj. Jo, kad Izraēlas dēlus sāka apkaut pagāni, bet tas notika pie Makabejas, tad jūsu tēvi gāja bojā kā avis, jo sestdienā neņēma zobenu rokā. Nu, ko tad teica dievs? Dievs teica: ja tā tas ies tālāk, tad sestdienas dēļ apkaus visus manus ļaudis kā ganāmpulku un nebūs neviena, kas svētīs pašu sestdienu … lai jau labāk ņem zobenu rokā arī sestdienā un man lai paliek mani ļaudis. Tagad apdomājiet paši: ja var ņemt rokā zobenu, lai sestdienā nogalinātu cilvēkus, kādēļ tad nevar ņemt rokā virpu, lai jūs nemirtu badā svešā zemē?» Uil Es taču jums saku: tas ir ļoti gudrs cilvēks, šis Mozes.

Matvejs paskatījās ebrejā, kuram ļoti savādi mirdzēja acis, un teica:

—    Redzams, arī tevi sāk vilkt uz to pusi. Un es tevi turēju par godājamu cilvēku.

—    Nu, — Borks nopūties atbildēja, — mēs, vecie, tomēr turamies, bet jaunatne … Ui! Ko tur runāt! Re, arī mana meita atnāca pie manis un teica: «Dari, kā gribi, tēvs, bet nav vērts mums beigties nost. Es iešu uz fabriku sestdienā. Lai mūsu sestdiena ir svētdienā.»

Borks saņēma abām rokām bārdu, paskatījās Matvejā ar ilgu skatienu un teica:

—    Jūs vēl nezināt, kas par zemi ir Amerika! Jūs paši paskatīsieties, kā jums tā patiks. Misters Mozes iztaisījis no savas sinagogas īstu kongregešen kā amerikaņiem. Un zināt, ko viņš vēl dara? Viņš laulā kristītos ar ebrejietēm, bet ebrejietes ar kristītajiem.

—    Klausies, Berko, — teica Matvejs, sākdams dusmoties. — Tu laikam dzen ar mani jokus.

Bet Borks raudzījās viņā joprojām tikpat nopietni, un no tā bēdīgajām acīm Matvejs saprata, ka tas nejoko.

—   Jā, — Borks nopūties teica. — Jūs paši redzēsiet. Jūs vēl esat jauns cilvēks, — viņš mīklaini piemetināja. — Nu, bet mūsu jaunieši jau visi ir reformatori vai, vēl ļaunāk, — epikurieši .. . Džon, Džon! Panāc uz mirklīti šurp! — viņš sauca dēlu.

Smiekli un sarunas blakus istabā apklusa, un jaunais Džons iznāca, rotaļādamies ar sava pulksteņa važiņu. Roze ziņkārīgi ieskatījās pa durvīm.

—    Klausies, Džon, — Borks viņam teica. — Lūk, Lozinska kungs jūs nosoda, kādēļ jūs neturot sentēvu ticību.

Džons, kuram, redzams, nebija liela prieka par to runāt, rotaļājās ar važiņu un teica:

—    Bet vai tad šis kungs arī ir ebrejs?

Matvejs saslējās. Savās mājās viņš varbūt pārmācītu šo pienapuiku par tik aizskarošiem vārdiem, bet tagad viņš tikai atbildēja:

—    Es esmu kristīts cilvēks, un vectēvi un tēvi bija kristīti — grieķu uniati…

—    All righl! — jaunais Džons teica. — Bet ko jūs man teiksiet: vai ebrejs var tikt pestīts?

Matvejs padomāja un mazliet samulsis teica:

—   Teikšu tev pēc labākās sirdsapziņas, jaunais cilvēk, nedomāju vis…

—    Well! Tad kāpēc jūs gribat, lai es turos pie tādas ticības, kurā manai dvēselei jāiet bojā …

Un, redzot, ka Matvejs tik drīz neatbildēs, viņš pagriezās un aizgāja pie māsas.

—    Nu! Ko jūs teiksiet? — Borks jautāja, raudzīdamies loziščenietī ar asu skatienu. — Redz, kā viņi te prot spriest. Ticiet man, uz katru jūsu vārdu viņš jums tā atbildēs, ka jūs paliksiet kā mēms. Pēc mūsu domām, labākā ticība ir tā, kurā cilvēks dzimis — tēvutēvu ticība. Tā domājam mēs, muļķa veči.

—    Protams, — Matvejs iepriecināts atbildēja.

—    Bet vai zināt, ko viņš jums uz to teiks?

—    Nu?

—    Viņš saka tā: pasaulē būs daudz vislabāko ticību, tādēļ ka mūsu vectēvi ticēja tāpat kā mēs… Tā? Aha! Bet jūsu vectēvi — tā kā jūs. Nu, kas būs tālāk? Bet tālāk būs, redz, kas: labākā ticība ir tāda, kuru cilvēks izvēlas pēc sava prāta … Lūk, kā runā jaunieši! …

—   Kaut viņi izčibētu! — Matvejs teica. — Tad jau iznāk — cik galvu, tik ticību.

—    Ko jūs gan domājat, — vai te to mazums? Te ik ielā savs kongregešens. Svētdien tīšām aizejiet uz Bruklinu, tur pat var labi iz smieties…

—    Izsmieties? Baznīcā?

—    Nu! Viņi ir dievu lūdz, ir smejas, ir runā par savām darīšanām un atkal lūdz… Es jums saku — Amerika ir tāda zeme… Gan jau paši redzēsiet…

Un vēl ilgi šie divi cilvēki — vecais ebrejs un jaunais loziščenie.tis — sēdēja tajā vakarā un runāja par to, kā tic Amerikā. Bet blakus istabā jaunieši aizvien vēl pļāpāja un smējās, bet aiz sienas dobji dārdēja milzīgā pilsēta …

X

Pilsēta dārdēja, bet Lozinskis, pielūdzis dievu, agri devās pie miera un aizsedza ausis, lai nedzirdētu šo briesmīgo, smago dārdoņu. Viņš centās to aizmirst un domāt par to, kas būs, kad viņi sameklēs Osipu un iekārtosies pie viņa sādžā …

Tajā pašā sādžā, kas tiem rādījās jau Loziščā, kuras dēļ Lozišča tiem šķita nabadzīga un apnicīga, kuras dēļ viņi brauca pāri jūrām un zemēm, kuru tie redzēja okeana tālēs neskaidros sapņojumos kā apsolīto zemi, kā otro dzimteni, kurai jābūt tikpat dārgai kā vecā dzimtene.

Tādai pašai kā vecā, tikai daudz labākai…

Tādi paši cilvēki, tikai lādzīgāki. Tādi paši zemnieki, tādos pašos dižsvārkos, tikai zemnieki līdzīgi tiem vecajiem loziščeniešiem, kas vēl nav aizmirsuši savas senās tiesības, bet dižsvārki smalkāki un tīrāki, tikai bērni veselīgāki un visi skolās mācīti, tikai vairāk zemes, un zeme auglīgāka par mūsējo, tikai zirgi spēcīgāki un labāk baroti, tikai arkli griež platāku un dziļāku vagu, tikai govis dod spaini piena slaukumā …

Un tādi paši ciemi, tikai lielāki, un ielas platākas un tīrākas, bet mājas plašākas un gaišākas, un jumtas nevis salmiem, bet lubiņām, bet varbūt ari salmiem, tikai jauniem un svaigiem … Un droši vien pie katras mājas — dārziņš, un ciema galā pie lielceļa krogs ar laipnu Amerikas žīdu, kur vakaros dūc bass un līdzi tam augsti dzied vijole, un siltajos pavasara vakaros dzirdama soļu dipoņa un dziesmas līdz agrai rītausmai, — kā kādreiz senos laikos bija Loziščā. Un ciema vidū skola, bet netālu no skolas — baznīciņa, varbūt pat uniatu.

Un ciemā tādas pašas meitenes un jaunas sievas kā šī Anna, tikai tīrāk ģērbušās, tikai sejas tām nav tik iebiedētas kā Annai un acis smej, bet ne raud.

Viss tāds pats, tikai labāks. Un, protams, ciemā tādi paši priekšnieki un tāds pats skrīveris, tikai arī skrīveris vairāk bīstas dieva un augstākās priekšniecības. Tādēļ, ka ari kungiem šajā pusē jābūt labākiem un aizvien tikai jādomā un jāraugās, lai vienkāršam cilvēkam uz laukiem klātos cik iespējams labāk …

Ar šīm domām loziščenietis jau laidās miegā, cenzdamies nedzirdēt, ka visapkārt ir dobjš, nepārtraukts, dziļš troksnis. Kā vēja šalka pār mežu gar logiem atkal aizjoņoja nakts vilciens, un logi klusi notinkšķēja un apklusa, — bet Lozinskim likās, ka tur atkal krāc okeāns aiz kuča borta … Un, kad viņš piespiedās pie spilvena, tad atkal zem auss kaut kas klaudzēja, grozījās, rūca … Tas tādēļ, ka virs zemes un zemē bez atpūtas klaudzēja mašīnas, griezās ķeta rati, joņoja tauvas …

Un naktī Matvejs redzēja sapņos, ka pie viņa stāv kaut kas milzīgs, bez sejas un nemaz ne pēc cilvēka, stāv un kliedz gluži tāpat, kā vēl nesen nakts vējā viņam ausīs kliedza okeāns:

— Muļķa ļaudis, nabaga tumšie cilvēki. Nav pasaulē tādu sādžu un nav tādu zemnieku, un nav tādu kungu, un nav tādu skrīveru. Ne te ir tādi tīrumi un ne tā te tīrumos aug, un cilvēki te ir citādi. IJn nav vairs tevis, Matvej Dīsele, un nav tava drauga Dūma, un nav Annas! … Agrākais Matvejs jau miris, un miris ir Dūms, un mirusi jūsu kādreizējā ticība, un sirds jums kļūs cita un citāda dvēsele, un svešāda lūgšana . . . Un, ja pieceltos tava māte no pamestā kapa klusajā kapsētā Loziščas mežmalā, tad še tavos bērnos viņa nepazītu savus mazbērnus … Tādēļ ka tie nelīdzināsies ne tavam tēvam, ne tev, ne vectēviem un vecvectēviem … Bet būs amerikaņi…

Matvejs uztrūkās vienos sviedros un piecēlās gultā sēdus.

Viņš berzēja acis un nevarēja atcerēties, kur atrodas. Istabā bija tumšs, tomēr kāds staigāja, kāds mīņājās, kāds sēca, un kāds stāvēja pie viņa gultas.

Tad pēkšņi istabā kļuva gaišs, jo kāds ar sērkociņu aizdedzināja gāzes radziņu. Istabā kļuva gaišs, bet Matvejs joprojām sēdēja, neko nesaprazdams, un izbijies sacīja:

—    Katra dvaša lai teic to kungu.

—    Nu, kas ir? … No kā tu tā izbijies? — kāds teica pazīstamā balsī. Likās gan tā kā Dūma balss, bet tajā bija vēl kaut kas savāds un svešs. Un cilvēks, kas stāvēja pie Matveja gultas, tas bija Dūms, — un atkal tā kā citāds, kas nemaz nelīdzinājās Dūmam… Matvejs domāja, ka tas joprojām ir sapnis, un sāka ar dūrēm berzēt acis … Kad viņš tās atvēra, istabā bija vēl gaišāks, un tajā kustējās cilvēki, kas tikko veselā barā bija atgriezušies… Savādi cilvēki, sveši cilvēki, neizprotami un nepazīstami cilvēki, cilvēki no nezināmas kārtas, cilvēki ar tādām sejām, pēc kurām nevar noteikt, vai tie ir labsirdīgi vai ļauni, vai tie cilvēkam patīk vai nepatīk… Tie sabruka istabā gluži kā savādu rēgu bars, kādus brīžiem cilvēks redz tikai pa sapņiem, un klusi, bez trokšņa ieņēma savas vietas. Un Matvejs vēl ilgi nevarēja apjēgt — kas tie tādi, no kurienes tie nāk, ko te dara un ko viņš pats dara to vidū …

Bet tad atcerējās: tie taču amerikaņi. Tie, kas lido pa gaisu, kas baznīcās smejas, kas laulājas pie rabiniem ar ebrejietēm, kas izvēlas sev ticību, kā kurš grib … Tie, kas paņem sev visu cilvēku, un tam tad ari mainās ticība …

Bet tas, kas te stāv pie pašas gultas, — vai tiešām tas ir Dūms? Jā, tas bija gan Dūms, bet tikai atkal tāds, it kā to redzētu pa sapņiem. Viņš ļoti steidzās noģērbties un grieza seju uz otru pusi. Tomēr Matvejam nepaslīdēja garām, ka Dūms noģērbj gluži svešas drānas. Viņam nebija ne baltā dižsvārka, ne sarkanās jostas, ko miestā bija nopircis pirms pašas izbraukšanas, ne garo viksēto zābaku, ne plato brūnā plīša bikšu. Tā visa viņam nebija, un viņš tagad centās ātrāk izlīst no kādas īsas, šauras vācu žaketes, kas neaizsedza, kā pienākas, pat to, kas jāaizsedz krietnam apģērbam; viņa smakru balstīja stīvināta krekla augstā apkakle, bet kājas nevarēja izdabūt no šaurām biksēm… Kad beidzot viņš tomēr bija noģērbies un līda pie Matveja zem segas, tad Matvejs pat spēji atvirzījās, tik lielā mērā pati Dūma seja tagad bija kļuvusi sveša. Viņa mati bija īsi apgriezti un uz pieres izslējās cekuls, ūsas apcirptas virs lūpas, bet no bārdas atlicis tikai šaurs amerikaņu ķīlis.

—    Jel bīsties dieva, Dūm! — iesaucās Matvejs, labi to aplūkojis. — Pēc kā tu izskaties, ko tu ar sevi esi izdarījis?

Dūms acīm redzot jutās kā cilvēks, kas, ejot uz tirgu, aizmirsis uzvilkt bikses… Viņš aizvien vēl grieza seju projām, aizklāja muti ar roku un runāja tādā vainīgā un salkanā balsī:

—    Jā, redzi, kā iznāca … Iegāju ar to sasodīto īru pie bārddziņa, lai mani mazliet apcērp. Tici, es runāju taisnību, Matvej, gribēju tik tikko. .. Bet re nu, kas iznāca. Iesēdināja mani atzveltnī. Atzveltnis, zini, tāds ērts, bet, tiklīdz iesēdies tanī, — beigas. Tūliņ kaut kas sakampa kājas un pacēla uz augšu, galvu atgāza atpakaļ: nudien, darījās kā ar aunu lopkautuvē… Redzu, vācietis nedara tā, kā vajadzētu, bet nevaru pakustēties. Pēc tam ieskatījos spogulī — pats sevi nepazīstu. «Ko tu,» saku, «suns tāds, ar cilvēku esi izdarījis?» Bet tie abi apmierināti, plikšķina man pa plecu: «Uel, uel, veri uel!»

Dūms lēnām palīda zem segas, cenzdamies nogulties gultas malā. Tomēr, kad istabā nodzēsa uguni un pēdējais amerikanis nolikās gulēt, viņš sākumā tā liekulīgi dažas reizes vēl nopūtās, tad iekārtojās savā vietā labāk un beidzot teica:

—   Nu, tomēr atzīsties, Matvej … Šitā cilvēks taču kaut cik vairāk izskatās pēc amerikaņa.

—   Bet kādēļ tev katrā ziņā jāizskatās pēc amerikaņa? — Matvejs dzestri uzprasīja.

—    Un zini, — nemaz neklausīdamies, Dūms dzīvi turpināja, — kad es tirgū pie ebreja iemainīju arī šo apģērbu … tiesa, ar nelielām piedevām … tad jau uz ielas man pienāca klāt kāds kungs un sāka runāt angliski…

—    Ak Ivan, Ivan, — Matvejs teica ar tādu sarūgtinājumu, ka Dūmam gluži kā lapsene iedzēla, un viņš sāka grozīties savā vietā. — Redzams, Berko saka taisnību: tu jau drīz arī savu ticību aizmirsīsi. . .

—    Daži cilvēki, — Dūms aizgriezdamies rūca, — tik ietiepīgi kā Loziščas vērši… Viņiem šķiet labāk, ka tos uz ielas apmētā ar mizām …

—    Re, re, tu jau sāc lamāt arī Lozišču, kurā esi dzimis, — Matvejs teica un apklusa. Dūms vēl paburkšķēja, pagrozījās, nopūtās un tad klusi ierunājās mazliet glaimīgā balsī:

—    Kāda tev patika klausīties Berku? Āre, viņš nosunīja šo īru … Un gluži veltīgi. .. Saproti, es tomēr dabūju zināt, kas ir tas Tamani-holls un kā pārdod savu balsi . . . Lieta pavisam vienkārša .. . Redzi… Viņi te sev ievēl galvu, tiesnešus un vēl pārējos ierēdņus… Viens nodod balsi par vieniem, cits par citiem … Nu, saproti, katrs grib tikt augstāk … Redz, un viņi maksā… Tikai, saka, nodod savu balsi par mani… Cits salasa desmit balsis, cits divdesmit… Vai tu klausies, Matvej?

Un, lai gan Matvejs neko neatbildēja, Dūms turpināja:

—    Manuprāt, tas tomēr taisnīgi: ja gribi sev, — dod arī citiem … Un zini vēl ko? …

Te Dūms sāka runāt čukstus un apgriezās gluži pret Matveju:

—    Viņi saka, — šis īrs un ebrejs, pie kura es pirku apģērbu, — ka arī mēs varētu … Zināms, mūsu balsis nav gluži īstas, bet arī cik necik maksā…

Matvejs gribēja atbildēt kaut ko ļoti iespaidīgu, bet tajā brīdī no kādas gultas atskanēja nikns amerikaņa apsauciens. Dūms saprata tikai vienu vārdu — «devil», bet arī no tā nojēdza, ka viņus abus sūta pie velna tādēļ, ka viņi traucē gulēt… Viņš sarāvās kamolā un pašmauca

zem segas.

Augšā, mazā istabiņā kopā gulēja Roze un Anna. Kad bija jāiet gulēt, Roze paskatījās uz Annušku un jautāja:

—    Jums, varbūt, būs nepatīkami gulēt vienā gultā ar ebrejieti?

Anna nosarka un apjuka.

Viņa bija taisījusies lūgt dievu, izņēmusi savu svētbildīti un nupat gribēja to nolikt kaut kur stūrī, kad Rozes vārdi tai atgādināja, ka viņa ir ebreju istabā. Viņa stāvēja ar svētbildīti rokās, nezinādama, ko iesākt. Roze joprojām skatījās viņā un tad teica:

—    Jūs gribat lūgt dievu … un es jūs traucēju … Es tūliņ iziešu.

Anna apjuka. Viņa tiešām domāja, vai ir labi lūgt dievu ebrejietes

klātbūtnē un vai ebrejiete atļaus savā istabā pielūgt kristīgo dievu.

—    Nē, — viņa atbildēja. — Tikai… es domāju — vai jums nebūs nepatīkami?

—   Lūdziet vien, — Roze vienkārši teica un sāka kārtot gultu.

Annuška noskaitīja savas lūgšanas, un abas meitenes sāka izģērbties. Tad Roze aizgrieza gāzes radziņu, un gaisma izdzisa. Pēc kāda laika tumā iezīmējās logs, bet aiz loga augstu pār milzīgo pilsētu, kas joprojām dunēja, pacēlās neliels, bāls mēness.

—    Par ko jūs domājat? — Roze jautāja blakus guļošajai Annai.

—    Es domāju … vai tagad šo pašu mēnesi redz arī mūsu pilsētiņā.

—    Nē, neredz, — Roze atbildēja, — pie jums tagad ir diena … Bet kā sauc jūsu pilsētu?

—    Mūsu pilsēta — Dubno . . .

—    Dubno? — Roze mundri iesaucās. — Mēs arī dzīvojām Dubno… Bet kāpēc jūs no turienes aizbraucāt?

—    Brāļi aizbrauca agrāk … Es dzīvoju ar tēvu un jaunāko brāli. Bet vēlāk šo brāli… izsūtīja.

—    Ko viņš bija izdarījis?

—    Viņš … jūs nedomājiet… Viņš nebija ne zaglis, ne citādi… tikai…

Viņa samulsa. Viņa negribēja teikt, ka tad, kad grāva ebreju mājas, arī viņš bija grāvis un pēcāk sācis kauties ar karaspēku.. Viņa domāja, ka labāk to neteikt, un apklusa.

—      Kā tad, — teica Roze, — ar katru var notikt nelaime. Mēs dzīvojām mierīgi un ari nedomājām tik tālu braukt. Bet tad … jūs varbūt zināt… kad sākās ebreju grautiņi… Nu ko tiem ļaudīm vajag? Mums visu sadauzīja un … mana māte …

Rozes balss ietrīsējās.

— Viņa bija tāda vārga… un toreiz tik ļoti pārbijās… un nomira …

Anna nodomāja, ka labi darījusi, neizstāstīdama Rozei visu par savu brāli… Viņai tā savādi sažņaudzās sirds… Un vēl ilgi viņa gulēja klusēdama, un viss viņai šķita tik savāds: ir šī dobji dunošā pilsēta, ir cilvēki, ir tas, ka viņa guļ vienā gultā ar ebrejieti, ir tas, ka viņa lūdza dievu ebreju istabā un ka šī ebrejiete viņai nemaz neliekas tāda, kāda tā liktos tur, dzimtenē …

Svīda jau maza gaismiņa, kad beidzot abas meitenes iemiga cietā jaunības miegā. Bet tajā pašā laikā pēc vieglas nomiedzes Matvejs, pacēlies gultā sēdus, aizvien vēl centās atminēties, kur viņš ir un kas ar viņu notiek. Aiz sienas sāka mosties uz īsu brīdi aprimusi pilsēta. Atri griezās riteņi kādā tuvā stacijā, un aizjoņoja jau vilciens, šalkdams kā vējš silā pirms lietaina rīta. Blakus uz otra spilvena gulēja Dūma galva, bet Matvejam nenācās viegli sazīmēt savu draugu. Dūma seja bija sarkana, jo viņa kaklu stipri spieda pa nakti nenovilktā stīvinātā krekla stingrā apkakle. Viņa agrākās garās kazaka ūsas bija apgrieztas, un viena vēl turējās uz augšu ar smalki nomelnināto galiņu. Vispār, redzot šo gandrīz svešo seju, Matvejam apskrējās sirds… Viņam likās, ka Dūms kļūst svešs.

XI

Un tiešām, ar nākošo ritu kļuva manāms, ka Ivanam Dūmam sācis bojāties raksturs …

Kad viņš pamodās, tad, uz ātru roku apģērbies, vispirms gāja pie spoguļa un sāka atkal skrullēt ūsu galus uz augšu, kas to padarīja pavisam citādu nekā agrākais Dūms. Tad, pavirši sasveicinājies ar Matveju, viņš piegāja pie īra Paddi un sāka ar to sarunāties, redzami lepodamies ar šo pazīšanos un it kā pat plātoties Matveja. priekšā ar savām izvaļīgajām manierēm. Matvejam tomēr likās, ka pārējie amerikaņi noraugās Dūmā ar smaidu.

Mistera Borka iedzīvotāju pulciņš bija diezgan nevienveidīgs. Te bija gan vācieši, gan itālietis, gan divi trīs angļi, gan daži īri. Viena daļa šo cilvēku Matvejam likās solidi un nopietni. Tie no rītiem piecēlās, nomazgājās vannas istabā, maz runāja, dzēra blakus istabā kafiju, ko pasniedza Roze un Anna, un tad gāja uz darbu vai darba meklējumos. Bet bija te ari bars cilvēku, kuri nodzīvoja pa mājām veselām dienām, smēķēja, zelēja tabaku un briesmīgi spļaudījās, cenzdamies trāpīt kaminā, dažreiz pat spļāva pāri kaimiņu galvām. Tiem nebija noteiktu darba stundu. Dažreiz tie kaut kur barā aizgāja un tad sauca līdz arī Dūmu … Sarunās bieži minēja Tamani-holla vārdu … Sīs kompānijās darīšanas acīm redzot šajā laikā veicās labi. Atgriežoties no savām dēkām Borka dzīvoklī, viņi bieži skaļi smējās… Un Dūms smējās tiem līdzi, kas Matvejam likās ļoti pretīgi.

Tā pagāja vēl divi trīs dienas.

Dūma raksturs bojājās aizvien vairāk. Tiesa, viņam bija lieli, pat apbrīnojami panākumi valodā. Divās nedēļās uz jūras un dažu dienu laikā pie Borka viņš jau runāja veselus teikumus, varēja pajautāt ceļu, varēja pakaulēties veikalā un ar roku un dažādu kustību palīdzību sarunāties ar Paddi tā, ka tas viņu saprata un pasacīja viņa teikto citiem… Tas, protams, nebūtu nekas nosodāms. Bet Matveju sarūgtināja un pat kaitināja tas, ka Dūms nerunāja vienkārši, bet it kā vaikstījās un kādu mēdīja: atstiepj apakšlūpu, zelē, šņāc, gārguļo. .. «Būtu ņēmis piemēru kaut no žīda,» Matvejs domāja par viņu. «Tasarī runā ar amerikaņiem viņu valodā, bet kā nosvērts un nopietns cilvēks. Bet Dūms pat «mister Bork» izrunā kaut kā sevišķi gārgulīgi, — miste'g Beg'k, bet dažreiz aizmirsies viņš jau arī mani sāk saukt par misteru Metju…» Tādās reizēs Matvejs viņam uzmeta ilgu, pārmetošu skatienu, — un Dūms mazliet mulsa.

Kādu dienu, pēc tam kad Paddi ilgi kaut ko bija stāstījis Dūmam, acīm norādīdams uz Matveju, viņi abi kaut kur aizgāja, droši vien pie ebreju bodnieka, kurš grūtos brīžos bija tiem par tulku. Atgriezies Dūms pienāca pie Matveja un sacīja:

—     Paklausies, Matvej, ko es tev teikšu! Mēs abi te sēžam bez darba un tikai tērējam savu sūri grūti ietaupīto naudu. Bet pa to starpu varētu tiešām šo to nopelnīt.

Matvejs pacēla acis un, neko nesakot, gaidīja, ko Dūms teiks tālāk.

—    Redzi, tā… Te tie seši — aģenti jeb, mūsu valoda, — Tamaniholla faktori… Tā ir, vai tu redzi, teiksim, tāda kompānijā… Drīz būs vēlēšanas. Un viņi grib ievēlēt par pilsētas meru savu cilvēku. Un tad amatos iecels visus savējos… Nu, bet tad jau saimnieko pilsētā, kā grib…

—    Un kas tad ir? — Matvejs jautāja.

—    Tad, redz, viņi vāc balsis. Viņi saka, ja būtu mūsu abu balsis, tad viņi dotu vairāk nekā par manu vien… Bet mums tas neko nemaksā. Vajag tik te vienā vietā pierakstīties un neteikt, ka mēs nesen atbraukuši. Bet tad… Nu, viņi visu izdarīs un norādīs …

Matvejs atcerējās, ka reiz jau Dūms par to bija ierunājies; atcerējās arī Borka nopietno seju un viņa skumjo acu nievājošo skatienu, kad viņš runāja par Paddi nodarbošanos. No visa tā Matveja dvēselē bija izveidojies spriedums, bet savos spriedumos viņš bija stūrgalvīgs kā vērsis. Tādēļ viņš to strupi noraidīja.

—    Bet kādēļ tu negribi? Saki! — Dūms sapīcis jautāja.

—   Negribu, — Matvejs ietiepīgi atbildēja. — Cilvēkam balss nav dota tādēļ, lai to pārdotu.

—    E, muļķības! — Dūms noteica. — Tu taču pēc tam nepaliksi bez balss. Pat neaizsmaksi. Ja cilvēki pērk, kādēļ tad nevar pārdot? Taču tiks kāds grasis makā …

—   Vai atceries, ka kādreiz muižas pārvaldnieks centās pierunāt, lai mēs parakstām viņa papīrus? … Kas toreiz būtu iznācis?

—    Hm… jā… — Dūms nomurmināja mazliet apjucis. — Pazaudētu visu rentes zemi! Bet tur taču bija ko zaudēt. Bet te… kāda mums bēda? Dod, velns ar ārā, naudu, un beigas!

Matvejs nezināja, ko atbildēt, bet viņš bija stūrgalvīgs cilvēks.

—  Neiešu, — viņš teica, — un, ja gribi man paklausīt, tad arī tev neieteicu. Nepinies tu ar to slaistu.

Un Matvejs bez kādām ceremonijām parādīja ar pirkstu uz Paddi, kas bija uzmanīgi sekojis sarunai un, redzot, ka Matvejs rāda uz viņu, jautri pamāja ar galvu. Dūms, protams, neklausīja. — Nu, ko tur, — viņš teica, — ja tu esi tāds, tad nopelnīšu viens pats. Tomēr kaut kas tiks … — Un tajā pašā dienā viņš paziņoja, ka viņu jau esot pierakstījuši …

XII

Vēstules aizvien vēl nebija, dienas gāja cita pēc citas. Matvejs vairāk sēdēja mājās, gaidīdams, kad beidzot viņš nokļūs Amerikas sādžā, bet Dūms bieži izgāja un atgriezies pastāstīja Matvejam šo to jaunu.

—    Šodien Paddi mani aizveda uz dūru cīņu, — reiz viņš teica. — Tu, Matvej, pat nevari iedomāties, cik trakoti grib plūkties šī tauta. Tiklīdz divi sastrīdas, pārējie sastājas apkārt — citam mutē pīpe, citam cigārs, citam zelējamais, stāv un skatās. Bet tie tūliņ žaketes nost, atrotī piedurknes, vīkstī dūres un tik zvetē! Kas veiklāks, skaties, ielicis jau otram zilumu zem acs … Visvairāk viņiem patīk sist pa seju, pa degunu vai, ja jau neizdodas, — tad pa ausi. Bet pa pauri vai pakrūti — pasargi dievs! Un, saproti, izkaujas bez naida, un, tiklīdz viens noveļas kājām gaisā, tad to tūliņ pieceļ, apmazgā seju un sēžas atkal kopā pie spēles vai alus kausa, it kā nekas nebūtu noticis. Un pārspriež, kā kurš sitis un kā varētu vēl labāk iesist.

—    Nu tur jums taisnība, — Borks apstiprināja, dzirdējis Dūma stāstu. — Visā Amerikā boksu ļoti cienī! Un, ja vēl piedevām atrodas kādi neparasti stiprinieki, tad braukā no pilsētas uz pilsētu un par labu naudu dunkā viens otru ļaužu priekšā. Un ziniet ko: tajā laikā tiem pakaļ braukā avīžnieki un visu pieraksta. Un pat telegramas sūta: «Pulksten divos 15 minūtēs 4 sekundēs Džons iezvēla Džekam pa labo aci, lūk, ar šādu paņēmienu, bet pēc pusminutes Džeks nogāza Džonu gar zemi tā un tā.» Un tad dažādās pilsētās cilvēki sēž restorānos, un viņiem lasa ziņas, un viņi sader: kā varētu Džons vai Džeks vēl labāk iesist… Un ko jūs domājat: uz to pazaudē lielu naudu!

—    Dienaszagļi! — Matvejs noteica.

Kādā dienā Dūms atnāca pievakarē un teica, ka šodien viņi beidzot ievēlējuši jaunu meru un tieši to, kuru gribējis Tamani-holls.

—    Bija gan suta, o veli! — viņš lielīgi teica. — Bet tomēr mūsējie uzvarēja … Un zini: Paddi man teica, ka daudz palīdzējušas mūsu «neīstās balsis».

Sai dienā Paddi un viņa kompānijā bija sevišķi līksma un trokššņaina. Viņi staigāja pa krodziņiem, daudz dzēra un cienāja arī Dūmu. Dūms atgriezās reizē ar tiem sasarcis, skaļi runāja, uzvedās sevišķi izvaļīgi. Matvejs sēdēja savā gultā pie gāzes radziņa, kur bija pielicis mazu galdiņu, un lasīja bībeli, cenzdamies neievērot Dūma izturēšanos.

Tomēr pēc kāda brītiņa Dūms pienāca viņam klāt un, uzlicis roku uz pleca, pieliecās tik tuvu, ka Matvejs sajuta degvīna smaku.

—    Klausies, Matvej, — viņš teica tādā kā glaimīgā balsī. — Vai zini, ko es tev sacīšu. Viņi… grib tevi pacienāt.

—    Paldies, es negribu, — Matvejs atbildēja, nenovērsdams acis no grāmatas.

—    Un redzi, kas vēl… Lūdzu, nedomā, ka … viņiem kāds ļauns nolūks. Katrai tautai savas paražas, un citu klosterī, kā mēdz teikt, neej ar saviem pātariem.

—   Kādēļ tu to saki? — Matvejs stingri noprasīja.

—   Tādēļ, ka šis Paddi grib ar tevi kauties …

Matvejam mute palika vaļā aiz izbrīna, un divi draugi kādu mirkli klusēdami raudzījās viens otrā. Tad Dūms novērsa acis un teica:

—   Ja jau viņiem te tāds paradums …

—    Klausies, Dūm! — Matvejs nopietni teica. — Kādēļ tu domā, ka viņu paradums katrā ziņā ir labs? Manuprāt, viņiem daudz tādu paradumu, kurus kristītam cilvēkam labāk nepārņemt. To tev saku es, Matvejs Lozinskis, tevis labad. Tu esi jau pārgrozījis savu seju un drīz sāksi kaunēties arī no savas ticības. Un, kad aiziesi viņā saulē, tad arī paša māte nepazīs, ka tu esi bijis loziščenietis.

—   E! — Dūms pikti iesaucās. — Nu tu, puisi, runā tukšu. Kādēļ tu te piepini manu nelaiķa māti? Man teica: pasaki, es arī saku. Bet tu vari darīt, kā pats gribi.

—    Nu tad dzirdi: pasaki tu saviem draugiem, lai viņi nemaz nelūdz no sava dieva, ka es sāktu ar viņiem kauties…

—    Nu, redzi, — Dūms kļuva priecīgs. — Es viņiem taisni teicu.

ka tu esi visstiprākais cilvēks ne tikvien Loziščā, bet visā apriņķī. Bet viņi saka: tu neprotot pareizi cīnīties.

Dūms aizgāja pie īriem, bet Matvejs atkal pievērsās vecajai bībelei un nodziļinājās lasīšanā.

Lūpas kustinādams, viņš lasīja par to, kā divi jaunekļi atnākuši uz Sodomu pie Lata un ka pilsētas iedzīvotāji tos gribējuši paturēt pie sevis. Matvejs pacēla galvu un sāka domāt. Viņš domāja par to, ka viņi ar Dūmu ir taisni tādi paši jaunekļi šajā pilsētā. Tikai Dūmam tūliņ sācis bojāties raksturs un viņš pats aizgājis pie pilsētas iedzīvotājiem …

Kamēr viņš tā prātoja, kāds pēkšņi nodzēsa gāzes radziņu, pie kura viņš sēdēja. Matvejs atskatījās. Netālu no viņa sēdēja misters Paddi, īrs, Dūma draugs, un nevainīgi smaidīja.

Matvejs sadabūja sērkociņus, aizdedzināja uguni un atkal ķērās pie grāmatas. Tomēr, atģidies, ka Paddi neliks mierā, viņš tūliņ atskatījās. Paddi stāvēja viņam aiz muguras un bija jau pastiepis lūpas, lai pāri Matveja plecam nopūstu uguni.

Matvejs ne visai spēcīgi pabīdīja Paddi ar elkoni, un tas pakrita uz gultas.

—    All right (labi),—Paddi teica, pieceldamies un nomezdams žaketi.

—     Very well (lieliski), — teica viņa biedri, atstumdami krēslus sāņus un pienākdami klāt.

—      Ol rait, — citiem līdzi kaut kā līksmi atkārtoja arī Dūms. — Tagad ej, Matvej, vidū un, galvenais, sargā seju. Viņš sitīs tev pa degunu un lūpām. Es viņa niķi pazīstu …

Bet Matvejs, it kā nekas nebūtu noticis, atkal nosēdās un atvēra savu grāmatu.

īri bija nesaprašanā. Bet, tā kā viņiem visam ir savi noteikumi, tad drīz vien Paddi, pietupdamies un vicinādams dūres kā dzirnavu spārnus, nāca Matvej am virsū.

«Neko darīt,» Matvejs nodomāja, «ja jau tu pats to gribi.»

Un nepaguva Paddi vēl attapties, kad jau spēcīgais loziščenietis bija saslējies visā augumā kā lācis, kas izcēlies pakaļkājās medniekam pretī; Matvejs pacēla pār Paddi galvu abas rokas, tad sagrāba to aiz biezajiem, kaut arī īsajiem matiem, nolieca viņu un, iežmiedzis tā galvu starp saviem ceļiem, uzskaitīja tam pa mīksto vietu, ka noplaukšķēja vien.

Tas viss notika tik ātri, ka neviens nepaguva ne labi apskatīties. Bet, kad Paddi piecēlās un lūkojās apkārt kā jaunpiedzimis mazulis, kurš nezina, kas ar viņu līdz šim noticis, tad visi negribot sāka locīties aiz smiekliem.

Brīdi mistera Borka lielo istabu pildīja tikai skaļi smiekli dažādos toņos un dažādās balsīs. Pat garais amerikanis ar sausnējo seju un rūsgano ķīļbārdu, cilvēks ļoti apdilušā rūtainā uzvalkā, kura sažuvušajā un grumbotajā sejā nekad nemanīja pat kaut ko līdzīgu smaidam, tagad neredzēti vaibstījās, it kā nejauši būtu iekampis etiķi, un no viņa rīkles nāca tādas skaņas, it kā viņš stipri stostītos. Bet kāds bezūsains jauneklis, kas nesen bija aizņēmis mistera Borka istabā pēdējo vietu, iekrita savā gultā un smējās nevaldāmi skaļi, ķepurodamies kājām pa gaisu, it kā baidoties, ka citādi viņš vai nobeigsies aiz smiekliem. Uz šo traci no citām istabām atskrēja vispirms Roze un tad arī Anna. Kaut gan Roze dabūja redzēt tikai to, ka Paddi lūkojās visapkārt, arī viņa atkrita uz krēsla pie durvīm, rokas nokārusi un aiz smiekliem galvu atmetusi. Anna pat neko neredzēja, tomēr smējās, kopējo smieklu aizrauta un skatoties uz kalsnējo amerikani, kurš aizvien vēl stostījās un it kā rīstījās.

Arī Dūms smējās un sākumā ļoti lepojās ar savu draugu.

—  Nu ko! Es jums teicu, — viņš sacīja, pagriezies pret smejošajiem amerikaņiem un aizmirsdams pat pārtulkot savus vārdus. — Ha! Lūk, kā kaujas pie mums, Loziščā!

Bet vēlāk, kad smiekli pamazām apklusa un visi sāka dedzīgi apspriest notikušo, Dūma seja sadrūma, un pēc kāda laika viņš teica tā, ka Matvejs skaidri sadzirdēja viņa vārdus:

—   Labi, nav vārdam vietas; kaujas taisni kā lācis pie midzeņa … Jākaunas izglītotu cilvēku priekšā …

—   Neko nekaiš, — Matvejs mierīgi atbildēja un, it kā nekas nebūtu bijis, ķērās atkal pie bībeles, — kaut vai kā lācis, bet pamatīgi. Otrreiz tavs Paddi zinās …

Iri trokšņoja vēl kādu laiku, tad pašķīrās, izlaida Paddi, kurš no jauna panāca priekšā un gāja Matvejam virsū, plecus saslējis, galvu ierāvis, rokas nokāris un locīdamies kā čūska. Matvejs stāvēja, ar zināmu izbrīnu skatīdamies uz Paddi savādo šķobīšanos, un jau atkal taisījās atkārtot agrāko pamācību, kad īrs pēkšņi pietupās; Matveja rokas veltīgi noslīdēja pa gaisu, kājas it kā pašas pacēlās, un viņš atmuguriski lidoja pāri gultai.

Gulta nokrakšķēja, un milzīgais loziščenietis novēlās uz grīdas.

—    All iighl, — atzinīgi atskanēja īru barā, un Paddi apmierināts vilka mugurā žaketi. Bet tajā brīdī Matvejs smagi piecēlās.

Viņu nevarēja pazīt: vienmēr lēnīgās acis tagad raudzījās mežonīgi, mati bija saslējušies stāvus, zobi šņirkstēja, un viņš raudzījās apkārt pēc kāda sitamā.

īri ieņēma Paddi vidū un uztraukti saspiedās kopā kā ganāmpulks, ieraugot lāci. Tie visi raudzījās uz šo milzīgo cilvēku, gaidīdami ko briesmīgu, jo vairāk tādēļ, ka arī Dūms stāvēja bāls un pārbijies…

Grūti pateikt, kas notiktu tālāk, bet tajā mirklī Anna pārskrēja pāriistabai un saķēra Matveju aiz rokas.

— Dieva dēļ, — viņa tikai izsaucās. — Ai, dieva dēļ! …

Matvejs paskatījās uz viņu sākumā aizmiglotu, nesaprotošu skatienu, bet pēc brīža smagi atņēma elpu. Tad apgriezās un atsēdās pie loga.

īri nomierinājās. Paddi pat gribēja iet pie Matveja un sniegt roku, taču Dūms viņu atturēja, un viņi lika Matveju mierā.

Bet aiz loga visa pasaule šķita kā nepārtraukta tumsa, nosēta gaišiem logiem. Lieli logi un mazi logi, logi mirdzēja lejā, un logi stāvēja kaut kur augstu debesīs, spoži un jautri logi, tikko manāmi un it kā aizmigloti logi. Logi uzliesmoja un dzisa, un beidzot logu virknes aizjoņoja garām, un tajos pazibēja, aiztrauca un nozuda kādi stāvi, kādas galvas, kādas tikko manāmas sejas …

xiii

Vēlu vakarā Dūms piesardzīgi nogūlās blakus Matvejam, kas gulēja, salicis rokas aiz pakauša, un par kaut ko domāja, stīvi skatīdamies, uzacis saraucis. Visi jau gulēja, kad Dūms, saņēmis dūšu, teica:

—     Kas tur nu būtu ko dusmoties uz draugu… Vai tad es esmu vainīgs … Ja jau kaut kāds izkāmējis Paddi var nogāzt visstiprāko Loziščas puisi. . . Ha! Tāda jau šajā zemē izglītība visās lietās … Te nav ko skaisties, ar to nekas nav līdzēts, bet, redzams, vajag arī pašam kaut kā iemanīties . . . Indiāņu sitiens! Viņi, vai tu redzi, to sauc par indiāņu sitienu …

Matvejs pacēlās gultā sēdus, pagrieza seju pret Dūmu un jautāja:

—    Bet tu taču, Dūm Lozinski, iepriekš zināji, ka viņi man sagatavojuši šo indiāņu joku? …

—     Nu… vai tad es jau visu saprotu angliski, — Dūms izvairīgi atbildēja. Un tad, iepriecināts, ka Matvejs runā mierīgi, viņš turpināja jau drošāk:

—     Zini ko, — aiziesim rīt pie tā bārddziņa. Saved sevi, kā to te saka, kārtībā, un beigas. Nudien, ka es tev saku! — viņš piemetināja saldā balsī un jau taisījās aizmigt.

Bet pēkšņi viņš aiz bailēm salēcās gaisā. Matvejs ari sēdēja. Ielas gaismas atspīdumā bija redzams, ka tā seja ir bāla, mati saslējušies stāvus, acis kvēlo un roka pacelta uz augšu.

—     Klausies tu, Dūm, ko tev teiks Matvejs Lozinskis! Lai pērkons sasper tavus draugus līdz ar šo nelieti Tamanigolu, jeb kā viņu tur sauc! Lai pērkons sasper šo sasodīto pilsētu un jūsu izvēlēto kādu tur meru! Lai pērkons sasper ari to viņu vara brīvību, tur uz salas… Un lai viņus parauj visi velni līdz ar tiem, kas pārdod viņiem savu dvēseli . . .

—   Lūdzu klusāk, Matvej, — Dūms mēģināja viņu apvaldīt. — Cilvēki guļ, un te nepatīk, ja kāds naktī bļaustās …

Bet Matvejs nerimās, kamēr nebija beidzis. Pa to laiku īri tiešām pamodās, uzlēca no gultām, kāds aizdedzināja uguni, un visi skatījās uz pārskaitušos loziščenieti.

—    Skatieties vai neskatieties, bet tas ir tiesa, — viņš teica, pagriezies pret tiem, draudēdams ar dūri, un pēc tam atkrita gultā.

Amerikāņi sāka nemierīgi sarunāties savā starpā un tad, pasaukuši Dūmu, jautāja, vai viņa draugs ir pie pilna prāta un vai tiem naktī nedraud kādas briesmas. Bet Dūms tos nomierināja: tagad Matvejs gulēšot un nevienam neko nenodarīšot. Viņš esot labs cilvēks, tikai neizglītots, un tagad viņu pāris dienu nevajagot aiztikt. .. Tad amerikaņi klusi izklīda pa savām gultām, lāgiem atskatīdamies uz Matveju. Nodzēsa gaismu, un mistera Borka istabā iestājās klusums. Tikai ielas ugunis iespidēja miglaini un neskaidri, tā ka nevarēja saprast, kas mistera Borka mājvietā guļ un kas vēl nomodā.

XIV

Matvejs Lozinskis tumsā ilgi gulēja atvērtām acīm un piemiga tikai rīta pusē, tajā pelēkaiā stundā, kad pat milzīgās pilsētas ielas bija iemigušas. Bet viņa miegs bija mocošs un nemierīgs: viņš bija paradis sevi cienīt un nevarēja aizmirst, ko ar viņu bija izdarījis nelietis Paddi. Un, tikko Matvejs laidās miegā, viņam rādījās sapnis, ka viņš stāv un nespēj pakustināt ne roku, ne kāju, bet viņam kāds tuvojas pietupies, ceļus saliecis un vīdamies kā čūska, — tā kā Paddi, tā kā kāds sprogains nēģeris, tā kā Džons. Bet viņš nevar neko izdarīt un lido kaut kur dārdoņā un troksnī, un viņa acu priekšā pazib izbiedētās Annas seja.

Tad pēkšņi viss apklusa, un viņš redzēja ebreju kāzas: misters Mozes no Luisvilas, ļoti nepatīkama izskata ebrejs, laulā Annu ar jauno Džonu. Džons kā triumfēdams ar kāju mīda glāzīti, kā to dara ebreju kāzās, bet visapkārt īri, cik vien jaudas, vienos sviedros, izvalbītām acīm dūc un čīgā vijoles, flautas, vēderainus kontrabasus… Bet netālu domīgs un nesaprašanā stāv Borks un saka:

— Nu ko jūs par to teiksiet? … Un kā jūs to varat pieļaut? . ..

Matvejs pa miegam tā sāka griezt zobus, ka Dūms pamodās un ar bailēm atvirzījās tālāk … — Hei-hei! — Matvejs pa miegam iesaucās … — Vai te kristītu cilvēku nav? Vai tad neredzat, ka žīdi pakampuši kristītu ļaužu jēriņu! …

Dūms pavirzījās vēl tālāk, klausīdamies Matveja murmināšanā, bet tas atkal apklusa, un sapnis turpināja savu gaitu… No visām pusēm skrien kristīgie, no ielām un tirgiem, no šeņķiem un no labībasvezumiem. Skrien kristīgie kliegdami un trokšņodami, ar akmeņiem un mietiem rokās … Atri tiek aizslēgtas māju un veikaliņu durvis, šķind rūtis, dzirdami izmisīgi sieviešu un bērnu kliedzieni, pa logiem' lido ārā ebreju mantība un visādas grabažas, pēļu dūnas pārklāj ielas kā sniegs …

Tad arī tas aprima, un dzi|ā miegā pie Matveja kāds pienāca un sāka runāt svarīgā un cienīgā balsī kaut ko tādu, no kā Matveja sejā

pat miegā parādījās ārkārtīgs izbrīns un pat apjukums.

Un tad viņš pamodās… Iri blakus istabā steidzīgi dzēra rīta kafiju un kaut kur ar skubu posās. Dūms turējās nomaļus un Matvejā neskatījās, bet Matvejs joprojām pūlējās atcerēties, ko viņam kāds cilvēks sapnī bija teicis, — viņš gan berzēja pieri, bet nekādi nevarēja atcerēties nevienu vārdu. Tad, kad gandrīz visi bija izklīduši un Borka dzīvoklis kļuva tukšs, viņš pēkšņi uzgāja augšā meiteņu istabā.

Tur viņš sastapa Džonu. Pēdējās dienās jaunais cilvēks nereti mēdza tur ieiet, nosēdēt kādu pusstundu un vēl ilgāk un dzīvi kaut ko Annai stāstīt. Šoreiz, kāpdams pa kāpnēm, Matvejs atkal dzirdēja, jaunā cilvēka balsi.

—   Nu, redziet, — viņš teica, — tā dzīvo te — jaunajā pasaulē, vai ne? Vai tad slikti?

Ieraugot Matveju, viņš ātri atvadījās un aizskrēja, lai nokļūtu uzvilcienu, bet Matvejs palika. Viņa seja bija mazliet bāla, acis raudzījās skumji, un Anna nodūra galvu, gaidīdama, ko viņš teiks. Abas meitenes paskatījās uz viņu kautrīgi, neviļus atcerēdamās indiaņa sitienu un baidīdamās, ka Lozinskis to nopratīs. Viņš smagi apsēdās uz gultas malas, paskatījās uz Annu mazliet mulsu skatienu un teica:

—  Vai tu, bārene, gribi paklausīties, ko tev teiks Matvejs Lozinskis?

—   Lūdzu, runājiet! Es jūs uzskatu par tuvinieku, — meitene klusi atbildēja, pūlēdamās parādīt Matvejam, ka viņa nav mitējusies to cienīt pēc vakarējā notikuma.

Matvejs iegrima moku pilnās domās un tad teica:

—    Maz laba šajā zemē, maziņā. Tici man, — maz laba… Gatavā Sodoma un Gomora.

Roze neviļus pasmaidīja, bet viņš runāja tik bēdīgi, ka Annai acīs saskrēja asaras. Viņa domāja, ka, pēc Džona nostāstiem, Amerikā nemaz tik slikti nav, ja vien cilvēks prot iekārtoties. Bet viņa nerunāja pretī un klusi teica:

—   Ko tagad lai dara?

—   Ak! Ko lai dara! Ja varētu, es liktu somu plecos, ņemtu spieķi rokā, un mēs abi ietu atpakaļ uz savu pusi, kaut vai lūgdami dāvanas Kristus vārdā … Labāk es savā zemē klauvētu pie logiem, labāk aklos apkārt vadātu, labāk nomirtu kaut kur ceļā… Ceļmalā vai tīrumā, kaut tikai savā zemē… Bet tagad to nevar, tādēļ ka …

Viņš paberzēja pieri un teica:

—    Tādēļ ka jūra… Bet vēstules no Osipa nebūs … Un sēžot te, rokas klēpī turēdami… neko nepiesēdēsim… Tāpēc, redz, ko es tev teikšu, bārene. Es tevi aizvedīšu pie tās lielmātes.,. pie mūsējās … Bet pats paraudzīšos, kur te noder stipras rokas… Un ja… ja es te nepazudīšu, tad gaidi mani… Es savā mūžā vēl nekad neesmu melojis un … ja nepazudīšu, tad atnākšu pēc tevis …

—    Nelabi jūs esat izdomājis! — dedzīgi iesaucās jaunā ebrejiete. — Mēs to kundzi pazīstam … Viņa vienmēr cenšas salīgt atbraucējas.

—   Dievs viņai to atlīdzinās, — Matvejs strupi noteica.

—   Es to saku tādēļ, — Roze apmulsusi paskaidroja, — ka viņa ļoti maz maksā . ..

—   Badā nenomērdēs …

—   Un liek ļoti daudz strādāt.

—   Dievam darbs patīkams …

Matvejs uzmeta Rozei augstprātīgu un nievājošu skatienu. Jaunā ebrejiete labi pazina šo kristiešu skatienu. Viņai šķita, ka tā sākusi draudzēties ar Annu, un pat juta simpātiju pret šo domīgo volinieti ar gaiši zilajām acīm. Bet tagad viņa pietvīka un teica:

—    Dariet, kā paši gribat… — Un izgāja no istabas.

—   Mūsu nedienas labākas par šejienes labo, — Matvejs pamācoši sacīja Annai. — Savāc savas lietas! Mēs šodien iesim.

Anna nopūtās, tomēr padevīgi sāka posties. Matvejam nepatika, ka, aizejot no mistera Borka mājas, viņa cieši saskūpstījās ar ebrejieti, gluži kā ar māsu.

XV

Todien mūsējie atkal gāja pa Ņujorkas ielām ar saiņiem tāpat kā atbraukšanas dienā. Tikai šoreiz trūka Dūma, kas jau sen bija šķīries no saviem baltajiem dižsvārkiem, turējās kopā ar īriem un pat labi nezināja, ko tautieši nodomājuši. Toties Matvejs un Anna bija palikuši uz mata tādi kā pirmāk: viņam mugurā bija tie paši baltie dižsvārki ar auklām, viņai — baltais lakatiņš. Jaunais Džons arī uzskatīja Matveja izdomājumu par ļoti muļķīgu. Bet kā amerikanis viņš neatļāvās jaukties citu darīšanās un aiz īgnuma tikai svilpoja, Annu un Matveju pavadot.

Sākumā gāja kājām, tad tie brauca milzīgā vagonā, ko vilka pāris zirgu, tad kāpa augšā un lidoja pa gaisu. No vienas ielas otrā — brauca ilgi. Tad sāka nākt mazākas, vienkāršākas mājas, taisnas, platas un klusas ielas.

Kādā ielas stūri viņi izkāpa un gāja taisni projām. Ja te būtu mazāk akmeņu un ja jau kaut kur starp akmeņiem sprauktos zālīte, un ja ielas vidū sēdētu bērni nodriskātos krekliņos, un ja kaut kur redzētu kādu govi, un ja kaut viena mājele ar sagāzušos jumtu būtu līdz logiem iegrimusi zemē, tad, Matvejam šķita, iela varbūt līdzinātos mūsējai. Tikai te visas mājas bija vienādas: visas trīsstāvu, visas ar lēzeniem jumtiem, visām vienādi logi, vienādi lieveņi ar vienādu pakāpienu skaitu, vienādi izciļņi un dzegas. Vārdu sakot, gar ielu rindā stāvēja mājas, līdzīgas kā dvīņu māsas, — un tikai melnais numurs uz blāvā stikla virs durvīm atšķīra tās citu no citas.

Džons paskatījās savā piezīmju grāmatiņā, tad uzmeklēja vajadzīgo numuru un nospieda podziņu pie durvīm. Dzīvoklī kaut kas nočirkstēja. Durvis atvērās, un mūsējie iegāja priekšnamā.

Vecā kundze, kas bija gaidījusi vīru, pati atslēdza durvis. Viņa, kā izrādījās, biia mazgājusi grīdas. Brilles viņai bija atbīdītas uz pieres, seja aiz paguruma nosvīdusi, mugurā tikai krekls un netīri brunči. Ieraudzījusi atnācējus, viņa pameta darbu un izgāja, lai pārģērbtos.

—     Skaties, — Matvejs pačukstēja Annai, — kā te klājas mūsu kungiem, — ko tad vairs runāt par vienkāršiem cilvēkiem!

—    Nu, — Džons atbildēja, — jūs vēl nepazīstat šo zemi, mister Metju. — Un ar šiem vārdiem viņš iegāja pirmajā istabā, nekautrīgi atsēdās krēslā un otru pastūma Annai.

Matvejs stingri paskatījās uz nepieklājīgo jauno cilvēku, un abi ar Annu palika stāvot pie sliekšņa. Matvejs neieredzēja jauno ebreju kopš tā laika, kad bija runājis ar to par reliģiju. Bet pēc tam viņš nevarēja nepamanīt, ka Džons bieži paliek mājās pie māsas, palīdz meitenēm saimniecībā un met acis uz Annu. Jāsaka, meitene bija glīta: gaiši zilas acis, lielas un dzidras, rāms skatiens, laipns smaids un maiga seja, tiesa, mazliet bāla no ceļa grūtībām un neziņas. Neviens no dīkdieņiem, kas dzīvoja pie Borka, ne reizes neatļāvās sev nekādu vaļību pret meiteni. Tomēr, neskaitot Dūmu, kas grozījās tās priekšā savās dīvainajās žaketēs, arī Paddi centās visādi tai pakalpot, kad sastapa gaitenī vai uz kāpnēm. Un tad vēl Džons un Borka stāsti par Mozes .. . «Nekas labs te nav gaidāms,» Matvejs domāja, «šai Sodomā taču neviens neskatās uz tādām lietām. Lūk, šis pats Dūms — sens un pārbaudīts draugs, bet arī tam kādas nedēļas laikā raksturs pilnīgi pārmainījies. Kas gan nevar notikt ar jaunu, nepiedzīvojušu meiteni, varbūt arī tā mazliet vieglprātīga kā visas Ievas meitas… Teiksim, sliktu neko nedarīs… Taču te arī labais nav ne velna vērts, bet meitene vēl jauna, nepiedzīvojusi un nobaidījusies.»

Atcerējies vēl savu sapni, Matvejs pat nopūtās un apskatījās apkārt. Paldies dievam — te nu ir vecās kundzes dzīvoklis, kura pieņems pie sevis Annu. Matvejam šajā dzīvoklī viss patika. Pirmajā istabā stāvēja ar galddrānu apklāts galds, blakus istabā bija redzama gulta ar aizkaru, kaktā liela, pazīstama Počajevas dievmātes svētbilde, kuru mūsu Rietumu novadā vienlīdz godā katoļi un pareizticīgie. Aiz svētbildes bija iesprausta vaska svece un sausu zariņu saiškītis. Tā kā pūpoli, kā ne, tomēr redzama mūsu paraža, un Matvejam kļuva siltāk ap sirdi… Tādēļ viņš sākumā pabāza roku aiz jostas un lepni pasitatījās uz jauno ebreju. . . Bet tūliņ viņam bija pazemīgi jānoliecas gandrīz līdz pašai zemei, jo istabā ienāca kundze, apģērbusies, ar brillēm uz deguna, adīkli rokās. Viņa izskatījās mierīga un pat cēla, tā ka Matvejam bija pat grūti iedomāties, ka viņš nupat to redzējis grīdu mazgājam. Viņa atsēdās krēslā, saskaitīja adīkļa acis, pagrieza adatu un, Džonu pat nepamanījusi, sacīja Matvejam un Annai, kas godbijīgi gaidīja pie durvīm:

—    Nu, ko jūs teiksiet?

—   Nācām pie jūsu žēlastības, — abi atbildēja vienā balsī.

—   Tevi, šķiet, sauc par Annu? …

—   Par Annu, žēlīgā lielmāte.

—    Bet tevi… par Matveju?

Matveja sejā atplauka priecīgs smaids.

—    Bet ko tad dara tas … trešais? …

Matvejs atmeta ar roku.

—    Ak! Nezinu, ko lai saku . . . Iestājies dienestā, vai… pie kāda šejienes .. . Tamanigolla …

Kundze žēli paskatījās uz Matveju un pakratīja galvu.

—   Labs kungs, nav vārdam vietas! Blēžu banda!

—   Ak dievs! — Matvejs nopūtās.

—    Šajā zemē viss iet ačgārni, — kundze atkal teica. — Pie mums tādus malačus ietupinātu cietumā, bet te tie ievēlē karātavu putnus par pilsētas meriem, kuri apliek godīgus cilvēkus ar nodokļiem.

Matvejs atcerējās, ka arī Dūms bija vēlējis meru, un nopūtās vel smagāk. Kundzei adīkļa adatas sāka ātrāk ņirbēt, — bija redzams, ka viņa par kaut ko sāk skaisties …

—    Nu, ko tu man teiksi, mana mīļā? — viņa kaut kā dzēlīgi jautāja, griežoties pie Annas. — Vai tu atnāci līgt darbā vai varbūt arī sameklēsi sev kādu Tamanigollu? …

—   Viņa ir godīga meitene, — Matvejs aizstāvēja.

—   Kā tad! Divdesmit gadu laikā esmu redzējusi daudz godīgu meiteņu, kuras šajā nolādētajā zemē pēc gada vai arī ātrāk aizgāja postā … Sākumā cilvēks kā cilvēks: klusa, rātna, paklausīga, bīstas dieva, strādā un ciena vecākus cilvēkus. Bet tad . . . Skaties — sāk jau celt degunu gaisā, tad apkaras ar lentēm un lupatām kā vārna ar pāva spalvām, tad pieliec tai algu, tad tai divas reizes nedēļā vajadzīga atpūta ,.. Un tad jau lai kundze to appuišo, bet šī sēdēs, rokas klēpī salikusi…

—    Dievs pasarg! Kur tas redzēts! … — Matvejs ar šausmām izsaucās.

Jaunais Džons sēdēja uz krēsla, izstiepis kājas un sabāzis rokas kabatās, kā cilvēks, ko garlaiko šī saruna.

—   Nu, velns nav tik melns, kā to mālē, — viņš teica…

Kundze apklusa, pat pārtrauca adīšanu un cieši, vērīgi uzlūkoja Džonu, kurš bezbēdīgi pacēla galvu, it kā ko interesantu aplūkotu griestos. Dažus mirkļus valdīja klusums, kundze un Matvejs pārmetoši raudzījās uz jauno ebreju. Anna nosarka.

—   Bet no kā tas ceļas? — kundze atkal mierīgi iesāka. — Tas tādēļ, ka šajā zemē nav nekādas kārtības. Te žīds Berko jau vairs nav Berko, bet misters Borks, bet viņa dēls Joske pārvēršas augstdzimušā Džonā…

—    Skaidra patiesība, — Matvejs dziļā pārliecībā noteica, — vai dzirdi, Anna?

Meitene ar manāmu izbrīnu paskatījās Matvejā un vēl vairāk pietvīka. Viņai likās, — lai gan Džons ir ebrejs un sēž mazliet nekaunīgi, tomēr teikt to acīs neklājas …

—   Te viss sajucis kā pie Bābeles, — kundze turpināja, — taisnību saka kāds mans paziņa: šī jaunā pasaule ir tīri kā izlekusi no eņģēm un lido uz elli…

—   Un tā ir svēta patiesība, — Matvejs apstiprināja.

—   Es redzu, ka tu esi prātīgs cilvēks, — kundze laipni teica, — un to saproti . . . Vai tā, saki pats, ir pie mums? .. . Mūsu vecā pasaule stāv mierīgi… Cilvēks zina savu vietu.. . žīds ir žīds, zemnieks ir zemnieks, bet lielskungs ir lielskungs. Katrs lēnprātīgi saprot, kā dievs to viņam nolēmis . . . Cilvēki dzīvo, teikdami to kungu . . .

—   Nu, šitās runas vajag vienreiz beigt, — Džons teica pieceldamies.

—   Ak, atvainojiet, mister Džon, — kundze pavīpsnāja. — Nu, mana mīļā, tiešām jābeidz. Es tevi ņemšu, ja vienosimies par algu . .. Tikai laikus brīdinu, lai tu zinātu: man patīk visu darīt pēc sava prāta, kā pie mums, bet ne tā kā te.

—  Tā arī ir vislabāk, — Matve js piebilda.

—   Es par tevi atbildu cilvēku un dieva priekšā. Svētdienās mēs iesim uz dievnamu, bet uz šiem mītiņiem un ballēm — nespersi ne kāju.

—    Klausi lielmāti, Anna! — Matvejs noteica. — Lielmāte tevi uz sliktu nemācīs… Un viņa jau nedarīs pāri bārenei.

—    Piecpadsmit dolāru mēnesī te uzskata par ļoti zemu algu, Džons teica, skatīdamies pulkstenī, — piecpadsmit dolāru, atsevišķa istaba un viena brīvdiena nedēļā.

Kundze, joprojām tikpat mierīgi turpinādama adīt, uzmeta Džonam iznīcinošu skatienu un teica Annai:

—   Vai tu zini, cik liels ir dolārs?

—     Tas ir divi rubļi, žēlīgā lielmāte, — Annas vietā atbildēja Matvejs.

—    Vai tu jau esi kaut kur kalpojusi?

—   Kalpoju par istabas meitu pie Zaļeska kundzes.

—    Cik tu tur pelnīji?

—   Sešus rubļus.

—   Mūsu pusē tas ir daudz, — kundze nopūtās. — Manā laikā tādas algas nepazina… Bet, ja te gribi saņemt trīsdesmit, — tad ej, lūk, pie tā. Viņš tev dos trīsdesmit rubļu, atsevišķu istabu un cik tik gribi brīva laika … dienā …

Sārtums atkal pārklāja Annas seju, un kundze, paraudzījusies uz to pāri brillēm, piemetināja, griežoties pie Matveja:

—   Nav nemaz tālu jāmeklē: šajā pašā ielā kristīga meitene dzīvo pie ebreja. Un dievs tos jau svētījis ar bērnu.

—   Jūs taču zināt, ka viņi ir salaulāti, — Džons dusmīgi teica.

—   Laulāti, zināmsl .,. Kas tad šos tā salaulāja, saki, lūdzams!

—   Viņus salaulāja mērijā, jūs to zināt.

—   Te nu bija, — kundze griezās pie Matveja. — Viņš to sauc par laulāšanu…

Matvejs naidīgi paskatījās uz ebreju un teica:

—   Meitene paliks pie jums.

Un tad, paskatījies uz Annu, viņš piemetināja maigā balsī:

—    Viņa, lielmāt, ir apaļa bārene… Tādai grēks pāri darīt.

Kundze, adatas kustinādama, pamāja ar galvu. Pa to starpu Džons,

kuram ļoti nepatika visas šīs runas, kā arī Matveja izturēšanās pret viņu, uzlika cepuri un gāja uz durvīm, neteikdams ne vārda. Redzot, ka šis nepatīkamais jaunais cilvēks gatavs aiziet bez viņa, Matvejs arī sāka steigties. Ar skubu atvadījies no Annas un noskūpstījis kundzei roku, viņš metās uz durvīm, bet vēlreiz apstājās.

—    Atvainojiet… vai varu jums vēl ko pajautāt?

—    Ko tad?

—   Vai neatrastos arī man pie jums darbiņš? Par lētu maksu… Varbūt pagalmā, dārzā vai pie zirga? Kaktu es jums neprasītu, gan pārgulētu kaut kur šķūnī un algu lūgtu niecīgu. Ko? … Lai tikai nebūtu jānosprāgst…

—    Nē, mīļais. Kādi mums te dārzi! Kādi zirgi! Te pat senatori sēžas par pieciem centiem kopējā vagonā blakus pēdējam skrandainim …

—    Nu, lūdzu piedošanu … Bet kur tad? …

Un, teikumu nenobeidzis, Matvejs steigšus izskrēja uz lieveņa, lai neizlaistu no acīm Džonu.

XVI

Uz lieveņa nepatīkamā jaunekļa vairs nebija, bet kāds gājējs norēgojās gar ielas stūri. Matvejs skrēja turp, kaut gan viņam likās, ka tas ir uz otru pusi. Nogriezies vēl gar vienu stūri, viņš panāca ejošo cilvēku, bet šajā zemē cilvēki, tāpat kā mājas, līdzīgi viens otram. Nepazīstamajam bija tāds pats katliņš galvā, tāds pats spieķis rokā, tāda pati gaita kā Džonam, bet tā cilvēka seja, kas pagriezās pret Matveju, bija pavisam sveša, pārsteigta un nepazīstama. Matvejs apstulba un skatieniem pavadīja aizejošo svešinieku; bet uz Matveju no abām ielas pusēm raudzījās aizsegti logi, līdzīgi viens otram kā divi ūdens pilieni.

Matvejs mēģināja atgriezties. Viņš vēl labi neaptvēra, kas īsti nolicis, bet sirds viņam krūtīs sāka dauzīties un tad tā kā sašļuka. Iela, kurā viņš stāvēja, bija tieši tāda kā tā, kurā bija vecās kundzes māja. Tikai logos aizkari bija nolaisti labajā pusē, bet māju ēnas stiepās no kreisās puses. Viņš nogāja kvartalu, pastāvēja pie otra stūra, apskatījās visapkārt, atgriezās atkal un sāka lēnām iet tālāk, aizvien atskatīdamies, it kā šī vieta viņu pievilktu vai pie kājām būtu pudu smagi atsvari.

Bet jauno Džonu drīz sāka mocīt sirdsapziņa, ka viņš tik nepieklājīgi pametis Matveju. Viņš ātri atnāca atpakaļ, piezvanīja un diezgan sirdīgi lūdza izsūtīt Lozinski, jo viņam neesot laika gaidīt: laiks esot nauda.

Vecā kundze paskatījās uz viņu ar izbrīnu, Anna, kura jau bija paspējusi aiznest savu saini uz virtuvi un, atspraudusi brunču malu, ķērusies pie grīdas mazgāšanas, ko kundze bija pametusi, uz ātru roku sakārtojusies, arī izskrēja pie Džona. Visi trīs stāvēja uz lieveņa un skatījās gan pa labi, gan pa kreisi. Neviebs Matvejam līdzīgs klusajā ielā nebija redzams.

—    Nu, viņš droši vien būs gājis uz staciju pa citu ceļu, — teica Džons.

Anna neticīgi pakratīja galvu.

—    Nē, — viņa teica, — viņš jau te nezina neviena ceļa.

Meitene paskatījās uz ielu, uz vienmuļo māju rindām, un viņai acīs

saskrēja asaras.

—    Nu, mīļā, — kundze teica, — tagad nav ko skatīties … Neko nesaskatīsi… Ne jau tādēļ es tevi pieņēmu… Tur palika pusmazgāta grīda.

—    Varbūt… viņš atgriezīsies? — Anna iejautājās.

—    Un tad! Tu te tā stāvēsi līdz vakaram? — kundze sāka jau skaisties.

—    Viņš man vienīgais tuvais cilvēks šajā zemē, — Anna klusi teica.

Un paldies dievam, ka vienīgais, — kundze atbildēja. — Jaunai meitenei ari tas ir pārāk daudz.

Anna uzmeta pēdējo skatienu ielai. Gar stūri pazibēja Džona stāvs, kurš iztaujāja kādu garāmgājēju. Tad arī tas nozuda. Iela kļuva tukša. Anna atcerējās, ka viņa nav sev atstājusi pat mistera Borka adresi un ka viņa tagad te ir tikpat pazudusi kā Matvejs.

Drīz aiz viņas aizcirtās durvis, un vecās kundzes māja, kas vēl nesen stāvēja ar atvērtām durvīm un satrauktiem cilvēkiem lieveni, kuri apturēja un iztaujāja garāmgājējus, atkal stāvēja rindā, ne ar ko neatšķiroties no saviem kaimiņiem; tās pašas durvis ar blāvo stiklu un melnais numurs 1235.

Pa to laiku kāds no garāmgājējiem, kuru bija iztaujājis Džons, uzdūrās dīvainam cilvēkam, kurš gāja, it kā nesdams plecos neredzamu nastu, un aizvien skatījās apkārt. Amerikānis laipni saņēma to aiz piedurknes, aizveda līdz stūrim un rādīja prom pa ielu.

-         Thirty five, thirty Uve (trīsdesmit pieci), — viņš laipni teica un pēc tam, pilnīgi pārliecināts, ka pēc tik noteikta norādījuma nevar vairs nomaldīties, aizskrēja savās steidzamajās darīšanās, bet Matvejs padomāja, apskatījās apkārt un, piegājis pie tuvākās mājas, piezvanīja. Durvis atvēra sveša sieviete ar grumbainu seju un melnām sprogām gar galvas abām pusēm. Viņa kaut ko dusmīgi jautāja un tūliņ atkal aizcirta durvis.

Tas pats nolika pie otrās un trešās mājas … Uz stūra viņš domāja, ka jānogriežas, un viņš nogriezās, pagriezās atkal un, ieraudzījis strūklaku, gar kuru, kā viņam likās, tie bija gājuši pirms stundas, nogriezās vēlreiz. Viņa priekšā no jauna bija tāda pati iela, tikai ēnas atkal pārmetušās uz labo pusi, bet saule spīdēja taisni aizkaros kreisajā pusē. . . Tāluma kā aiz kalna šņāca vilciens . . . Matvejs apstājās ielas vidū kā liellaiva, kas, atrauta no virves, tiek nesta kaut kur pa straumi, un, necerēdams atrast kundzes mitekli, gāja turp, no kurienes nāca troksnis. Bet tanī brīdī pa ielu, kur tikko bija gājis loziščenietis, atkal aizskrēja jaunais Džons, gluži satraukts un sarūgtināts. Nr. 1235 atkal atvērās, un atkal lievenī slāvēja divas sievietes un jauns cilvēks, apspriezdamies un lūkodamies apkārt. Annai acīs bija asaras, Džons apjucis raustīja plecus.

Vēlu vakarā saraudātām acīm un nobēdājusies Anna beidza savas jaunās dzīves pirmo dienu. Darba bija daudz, jo kundze jau vairāk nekā divas nedēļas bija iztikusi bez kalpones. Piedevām šajā dienā pie kundzes vakarā mēdza spēlēt kārtis tās īrnieki un viesi. Nosēdēja ilgi pāri pusnaktij, un Anna nogurusi un nobēdājusies gaidīja blakus istabā, lai būtu gatava skriet uz pirmo saucienu.

Aizejot viesi pateicās namamātei par patīkamo vakaru.

—      Ak! Patiesi, tikai pie jums dažreiz var justies gluži kā dzimtenē, — teica viens no viesiem, skūpstīdams namamātei roku. — Un kā jūs to visu protat sarīkot?

—    O, viņa man ir īsta burve! — ar lepnumu teica vecās kundzes vīrs, resns, sirms cilvēks ar vidū noskūtu un gar sāniem nokārušos sirmu vaigu bārdu. — Bet vai jūs ievērojāt jauno istabas meitu?

—    Kā lai neievēro! Droši vien no mūsu zemēm. Tik labas, padevīgas acis. O, mīīsu tauta vēl nav samaitāta!

—    Sakiet jau labāk: visa vēl nav samaitāta. Ir jau arī pie mums šīs kungu karikatūras. Pat laukos jau sāk iespiesties žakete, aizvietodama vienkāršās tautas gleznainos tērpus.

—    Jā! Bet meitene tiešām patīkama; nav šīs izaicinošās nekaunības, tās… kā to lai saka … Nu, vārdu sakot, patīkami, ja redzi cilvēku, kas ieņem savu īsto vietu.

—   Vai nu uz ilgu laiku! — kundze nopūtās. — Te viss bojājas neparasti ātri. Un vienkārši nevar saprast, no kurienes tas nāk.

No gaisa, no gaisa. .. līdzīgi epidēmijai, — viens no īrniekiem teica, jautri iesmiedamies … — Un, ejot uz savu istabu, viņš vēlīgi ieknieba Annai zodā …

Bet mistera Borka bordinghauzā šai vakarā troksnis ilgi neaprima. Neraugoties uz to, ka Dūmam bija sācis bojāties raksturs, viņam tagad bija kauns un žēl Matveja, un viņš jutās vainīgs. Dodoties svešumā, viņi bija apņēmušies dzīvot un mirt kopā. Galva — Dūms, spēks, rokas un kājas — Matvejs. Tagad kājas vienas pašas staigāja pa pasauli, kamēr galva pinās ar svešiem ļaudīm. Dūmam pamodās sirdsapziņa. Dūms bļaustījās un lādēja Džonu, sevi un savus draugus un pat pagrūda Paddi, kad tas uzbāzās ar kādu joku. Paddi saskaitās un izaicināja Dūmu uz divcīņu. Dūms vispirms sūtīja to pie velna; bet, kad Paddi tam nolaida mazliet asinis pa degunu, tad viņš pats sāka dot ar dūrēm, kur pagadījās .. . Manīdams, ka arī galvai iet plāni bez biedra spēcīgās rokas, Dūms pakampa krēslu, sāka bļaut, ka viņš uzspļaujot uz visiem noteikumiem, un stipri daudz zaudēja Paddi acīs . .. Naktī viņš lēca augšā no gultas un pat raudāja.

Bet tas, protams, neko nelīdzēja. Draugs bija nogrimis milzīgajā pilsētā kā adatiņa putekļainā lielceļā . .

xvn

Vēlāk to iemeslu dēļ, kurus mēs izklāstīsim turpmāk, Matvejs Lozinskis no Loziščas uz dažām dienām kļuva visievērojamākais cilvēks Ņujorkā, un katrs viņa solis šais dienās tika ļoti sīki izsekots. Vispirms cilvēks dīvainā baltā apģērbā bija redzēts ejam pa 4. avenue, tad viņš ilgi gājis kājām zem gaisa dzelzceļa seguma uz Bruklinas tilta pusi.

Licies, ka viņu velk turp, kur vairāk ļaužu un biezāks. Uz Brodvejas un kādas šķērsielas stūra viņš iegājis maiznīcā un, norādījis uz milzīgu baltmaizes klaipu, pastiepis roku ar naudu uz delnas. Viņš kaut ko teicis pārdevējam vācietim un, kad tas izdevis naudas pārpalikumu, centies pat saķert tā roku un stiepis lūpas uz to pusi. Vācietis atrāvis roku un sācis apkalpot citu pircēju. Cilvēks pastāvējis, paskatījies skumjām acīm, mēģinājis vēl kaut ko runāt un izgājis uz ielas.

Tas bija vakara laikraksta iznākšanas stundā. Uz neliela laukuma, netālu no laikraksta «Tribune» milzīgā nama, savādais cilvēks pasmēla ūdeni no strūklakas un dzēra to ar lielu kāri, nepievērsdams uzmanību tam, ka netīrajā ūdens tvertnē divi mazi skrandaiņi peldēja un nira pēc niķeļa un vara naudas gabaliem, kurus tiem par uzjautrināšanu meta garāmgājēji. Neskaitāmais avīžu zēnu bars, kas gaidīja numura iznākšanu un pagaidām kavēja laiku kā mācēdami, dalīja savu uzmanību starp ūdenslīdējiem un dīvaini ģērbto cilvēku, par kuru tie skaļi zobojās. Tajā laikā pāri laukumam gāja avīzes reportieris-ilustrators un uz ātru roku uzmeta šo ainu savā grāmatiņā. Bez šaubām, ja šis džentlmenis varētu paredzēt nākotni, viņš pacenstos, lai zīmējums iznāktu pēc iespējas precīzāks. Taču, pirmkārt, viņš ļoti steidzās, un tādēļ viņam uzmetums bija jānobeidz pēc atmiņas, un, otrkārt, viņu bija maldinājusi nirstošo puiku klātbūtne, kurus tas uzskatīja par nepazīstamā ģimenes locekļiem. Un, beidzot, viņš nemaz nezināja, kur īsti var noderēt viņa mets, jo savādais svešinieks nevarēja atbildēt uz visparastākajiem jautājumiem.

—    Your nation? — reportieris jautāja, vēlēdamies zināt Matveja tautību.

—    Kā lai es atrodu misteru Borku? — tas atbildēja.

—    Your name (jūsu vārds)?

—   Viņam te kaut kur… ir mājvieta. Mūsējais . . . Mogiļevas žīds.

—    How do you like this country? — Tas nozīmēja, ka reportieris vēlējās zināt, kā Matvejam patīk šī zeme, — jautājums, kuru, pēc reportieru novērojumiem, vajadzēja noteikti saprast visiem svešzemniekiem …

Bet svešinieks neatbildēja, tikai skatījās uz avīzes džentlmeni tik bēdīgi, ka tam kļuva neveikli. Viņš beidza izprašņāšanu, uzmundrinoši uzsita Matvejam uz pleca un teica:

—    Very well! Tas ļoti labi, ka jūs esat šurp atbraucis: Amerika ir labākā valsts pasaulē, Ņujorka ir labākā pilsēta Amerikā. Jūsu mīļie bērni te kādreiz kļūs par izglītotiem cilvēkiem. Man tikai jāpiezīmē, ka policijai nepatīk, ka bērnus peldina pilsētas baseinos.

Tad ar «talantu, kas izcēla šī džentlmeņa zīmuli», viņš zīmējumā loziščenieša garos svārkus izrotāja ar dažiem fantastiskiem rakstiem, no tā nevaldāmajiem, neapgrieztajiem un salipušajiem matiem kopa ar aitādas cepuri izveidoja veselu vienību un, beidzot, visu šo dīvaino frizuru pēc pēkšņas un pārāk steidzīgas iedvesmas pārsēja ar prievīti vai lenti. Matveja augumam viņš pielika vēl l U aršinas, bet pie viņa kājām ūdens tvertnē novietoja divus mazuļus, kuru vaibsti atgādināja iedomāto tēvu.

Tam visam viņš uz ātru roku deva virsrakstu: «M e ž o n i s, kas peldina savus bērnus Brodvejas ūdens tvertnē» — un tad, iebāzis grāmatiņu kabatā un atlikdams priekšdienām jautājumu, vai no tāda fantastiska sižeta var iztaisīt ko derīgu, viņš steidzīgi devās uz redakciju.

Tieši tajā brīdī iznāca vakara pielikums, un laukuma un tuvo šķērsielu uzmanība pievērsās nelielam balkonam, kas bija pārkāries pār ielu pie Tribune-building (laikraksta «Tribune» nams) sienas. Uz balkona iznāca cilvēki ar laikrakstu saiņiem, ņēma no zēniem, kas drūzmējās lejā un aizsprostoja visu šķērsielu, viņu markas un to vietā nosvieda zēniem avīžu saiņus. Pārdesmit minūtēs viss bija pabeigts. Simtiem zēnu skriešus aiznesa uz visām pusēm desmitiem tūkstošu numuru, un viņu skaļie saucieni no šīs vietas klīda pa milzīgo pilsētu.

Laukumā palika tikai loziščenietis un divi skrandaiņi, kas zvejoja ūdens tvertnē pēdējos naudas gabalus. Drīz tur pienāca vēl kāds slaida auguma kungs civiltērpā ar lielu, pelēkai ķiverei līdzīgu cepuri galvā un īsu rundziņu rokā, lidzigu betmaņa zizlim, ko rotāja krāsaina aukla un pušķi. Tas bija polismens Hopkinzs, visā Ņujorkā labi pazīstama persona. Polismens Hopkinzs, kā ziņoja tās pašas avīzes piezīmes, no kurām es dabūju zināt šo sava neapšaubāmā stāsta daļu, senāk bijis diezgan izveicīgs bokseris, par kura uzvarām slēguši derības uz ievērojamām sumām. Tomēr pēdējos gados viņam nācies pārciest vairākas lielas, ar šo profesiju saistītas likstas, vienā no tām pat sadragāti deguna krimšļi, un tas prasījis nopietnu ārstēšanu. Tas pamudinājis misteru Hopkinzu mainīt nodarbošanos. Fiziskās dotības un kāre pēc stiprām sajūtām bija noteikušas viņa izvēli, un viņš piedāvājis savus pakalpojumus policijas direktoram. Pats par sevi saprotams, ka viņa pakalpojumi labprāt tika pieņemti, jo bija sākušies diezgan vētraini laiki: kļuvuši biežāki bezdarbnieku mītiņi un streiki («par kuriem,» kā rakstīja kāds labi domājošs laikraksts, «šai ziedošajai valstij jāpateicas skaudīgo svešzemnieku viltīgajai aģitacijai»), un tas pavēra jaunu darba lauku mistera Hopkinza iedzimtajiem talantiem un viņa tieksmei uz fiziskiem, vairāk vai mazāk riskanta rakstura vingrinājumiem. Pie tam smagais oša vai ozola «klobs» polismenam dod noteicošu pārākumu pār jebkuru bokseri, un mistera Hopkinza vārds sāka atkal bieži parādīties avīžu chronikā. «Polismens Hopkinzs pazīstams ar pārmērīgu kloba lietošanu,» rakstīja par viņu strādnieku avīzes. Toties citas ar sajūsmu atzīmēja, ka «polismena Hopkinza klobs kā aizvien sitis pa anarchistu galvām kā pa bungām».

Liktenim labpaticies, lai slavenā polismena un nabaga loziščenieša ceji sastaptos divas reizes. Pirmo reizi tas notika pie jau aprakstītās strūklakas. Misters Hopkinzs gāja garām cēli un svarīgi, kā vienmer rotaļādamies ar klobu, un viņa vērīgais skatiens apstājās pie savādā nepazīstamā svešzemnieka stāva. Tomēr neredzot nekādu iemeslu jebkādai personiskai ietekmēšanai, — tā Hopkinzs vēlāk stāstīja laikrakstu intervētājiem, — viņš nolēmis tikai pieiet tuvāk, lai varētu vērīgi apskatīt. Bet te svešinieks pārsteidzis viņu ar savu nesaprotamo uzvedību: noņēmis savu dīvaino galvassegu (acīm redzot no aitādas), tas saliecis savu augumu tā, ka galva bijusi vienā līmenī ar Hopkinza jostu, un pēkšņi satvēris ar vienu roku polismena roku, stiepdams uz to pusi lūpas nezināmā nolūkā. Hopkinzs nevarot noteikti apgalvot, ka svešinieks gribējis viņam iekost rokā, bet nevarot arī to noliegt.

Jautājums palika nenoskaidrots, jo tajā mirklī virs ūdens tvertnes līmeņa pēkšņi parādījās divu ūdenslīdēju galvas. Hopkinzam parādoties, tās bija ienirušas un tagad atkal iznira cerībā, ka viņš jau būs aizgājis garām. Tas jau bija skaidrs kārtības noteikumu pārkāpums. Polismens tūliņ saņēma abus zeņķus aiz apkakles, pacēla tos augstu gaisā un sāka purināt kā divas slapjas lupatas. Tajā brīdī viņš izskatījās varens un bargs, un tieši šajā mirklī laukumam pāri skrēja minētais steidzīgais reportieris. Viņš apstājās, ātri uzmeta blakus jau uzzīmētajam loziščenieša tēlam mistera Hopkinza figuru ar diviem mežonēniem rokās un piemetināja parakstu:

«Polismens Hopkinzs izskaidro mežonim, ka bērnu peldināšana pilsētas ūdens tvertnēs nesaskan ar šīs zemes likumiem.»

Tad, iebāzis grāmatiņu kabatā, viņš metās, ko kajas nesa, uz tauvas ceļa vagonu, lai nokļūtu uz ugunsgrēku. Viņa galvā jau pazibēja vesela raksta plāns: «Zināms, ka mūsu pilsēta, kas ir vislielākā pasaulē, pievilina atnācējus no attālām pasaules daļām. Šinīs dienās mums bija izdevība novērot, kā viens no šiem mežoņiem .. .»

Tauvas ceļa vagons aiznesa talantīgo cilvēku līdz ar šo uzmetumu, bet misters Hopkinzs, nostādījis zēnus uz ielas, iekrāva katram vienu pļauku garāmgājējiem par lieliem smiekliem un tad pagriezās pret svešinieku. Ļoti iespējams, ka misteram Hopkinzam izdotos labāk noskaidrot svešinieka tautību un arī to, «kā viņam patīk šī zeme . . .». Varbūt Matvejs tajā pašā vakarā nokļūtu Dūma apkampienos, kurš kopā ar Paddi visu dienu bija skraidījis pa pilsētu, ja. .. pa to laiku, kamēr Hopkinzs noņēmās ar zeņķiem, loziščenietis nebūtu pazudis …

Pēc visas Hopkinza uzvešanās viņš bija sapratis, ka tas ir policists un pat acīm redzot ne no pēdējiem. Bet šī doma tūliņ izraisīja sev līdz citu: Malvejs atcerējās, ka viņa pase palikusi Borka dzīvoklī. .. Bet, tā kā viņš nezināja, ka šajā zemē pat labi nesaprot, kas ir pase, tad viņam šermuļi noskrēja pār muguru. Vispirms viņš drusku atkāpās, tad vēl drusku, bet tad — kā pie mums saka — lika kājas pār pleciem un gāja neatskatīdamies prom. Ar smagām domām galvā, ka tagad piedevām vēl kļuvis šajā zemē par klaidoni bez pases, viņš iejaucās Brodvejas biezajā pūlī.

XVIII

Te loziščenietim vēlreiz uzsmaidīja cerība. Kad viņš gāja pa ļaužu pilno ielu, kāds lēni un mīlīgi pieskārās viņa piedurknei. Viņam līdzas stāvēja nēģeris un kaut ko teica, norādīdams uz krēslu, kas stāvēja turpat ietves malā. Melnā, spīdošā seja, sārtās lūpas, mirdzošie acu baltumi un sprogainie mati Matvejam likās tā kā pazīstami. Viņš pat domāja, vai tik tas nav viens no tiem dīkdieņiem, kas tam mācās virsū uz ielas pirmajā atbraukšanas dienā. Bet kas tagad tam vajadzīgs? Varbūt viņš bija Matveju sazīmējis, varbūt viņš pazīst Borku un Dūmu, varbūt viņš redzējis, ka tie to meklē pa visu pilsētu, un iesaka šeit uzgaidīt, bet pats aizsūtīs kādu pēc Matveja draugiem?

Tiešām, nosēdinādams Matveju krēslā, nēģeris kaut ko pateica savam zēnam, un tas pēkšņi kaut kur nozuda. Acīm redzot aizskrēja pēc Dūma vai Borka. Matvejs priecīgi apsēdās un pamāja nēģerim ar galvu. Melnā cilvēka seja viņam tagad ļoti patika: acis tādas skumjas un glāstošas, lūpām laipna izteiksme. Taisnība, neglīts un melns, toties laipns un pakalpīgs. Arī viņš pamāja Matvejam ar galvu, notupās tam pie kājām un iedomājās pagaidām notīrīt Matveja zābakus. Matvejs sākumā pretojās, bet tad nodomāja, ka pasaūlē ir visādas paražas, varbūt nēģeris var apvainoties. Un viņš bija ar mieru izpildīt labā cilvēka vēlēšanos, jo vairāk tādēļ, ka zābaki ceļā tiešām bija kļuvuši gluži sarkani. Nēģeris aizvien vēl tikpat mīlīgi sāka spodrināt ar sukām Matveja apavus, iezieda tos ar smēru, uzspļāva, uzpūta un spodrināja atkal. Pēc minūtēm piecām Matveja zābaki bija kļuvuši kā spogulis. Matvejs pamāja ar galvu un atkal nosēdās ērtāk krēslā, bet nēģeris saņēma to aiz piedurknes un ar īkšķi parādīja plaukstā. Matvejs saprata, ka nēģeris prasa «dzeramnaudu», piecēlās no krēsla un bāza roku kabatā.

— Ir jau arī vērts, — viņš skaļi teica. — Patiesi var dot. Par tādu pakalpojumu cilvēks nezin ko dotu.

Viņš izvilka no kabatas divus naudas gabalus. Nēģeris paņēma tikai vienu.

—    Ņem to arī, — Matvejs labsirdīgi teica.

Nēģeris papurināja galvu. «Redz, cik taču godīgi ļaudis,» Matvejs nodomāja un atkal gribēja likties krēslā, bet tajā brīdī kāds kungs atsēdās ātrāk par viņu, bet atskrējušais puika atnesa nēģerim alus. krūzi. Nēģeris sāka dzert alu, bet puika ņēmās spodrināt jaunpienākušā amerikaņa zābakus. Matvejam mati saslējās zem cepures.

—    Bet kur ir Dūms un Borks? — viņš jautāja, griezdamies pie vecā nēģera.

Tas pagriezās, paskatījās Matvejā, tad parādīja uz viņa zābakiem un teica:

—    Well (labi).

—   Uell, — Matvejs atcerējās Dūma paskaidrojumu. — Tas nozīmē «ļoti labi». Kas tad te labs? Ai, sasodītais! Viņš saka, ka labi nospodrinājis manus zābakus. Viņam tikai tas vien bija vajadzīgs…

«Suns tāds, ak tu melnais suns,» viņš rūgti nodomāja. «Cilvēks uz tevi paļāvās kā uz draugu, kā uz brāli… kā uz savu tēvu! Tu man šķiti kā debesu eņģelis. Bet par visu to tu tikai nospodrināji manus zābakus …»

Un nabaga cilvēks gāja tālāk. Viņa zābaki laistījās kā spogulis, bet ap sirdi kļuva vēl drūmāk . . .

XIX

Tā viņš aizmaldījās līdz jūras līča krastam. Tas bija apaļš laukums,, laukumā neliels dārziņš, virs gājēju galvām uz stabiem līkumoja dzelzceļš, pa dzelzceļu aizgāja vilciens, izlocījās virs paša līča, aizskrēja tālāk gar krastu un nozuda aiz pelēka nama stūra, uzmetis ūdenim melnu dūmu mutuli. Matvejs atsēdās uz sola un sāka skatīties uz līci. Odens viļņojās, dzirkstīja un laistījās. Netālu nosvilpa tvaikonis un atgāja nost no krasta, aizvezdams līdz veselu baru ļaužu. Matveja acis neviļus tam sekoja. Tvaikonītis skrēja taisni uz salu, kur stāvēja pazīstamā vara sieviete. Gar salu tajā laikā lēnām peldēja milzīgs kuģis, tāds pats kā tas, kurā atbrauca loziščenieši. Izplestais karogs plīvoja vējā, un likās, ka tas klājas pie vara sievietes kājām, kura turēja savu lāpu pār to… Matvejs skatījās, kā Eiropas kuģis ar savām krūtīm lēnām atbīda viļņus, un viņam acīs sakāpa asaras … Cik vēl nesen viņš no tāda paša kuģa līdz rītausmai bija skatījies uz šo tēlu, kamēr tam nodzisa ugunis un saules stari sāka zeltīt tā galvu … Bet Anna klusi gulēja, noliekusies pār savu saini…

Netālu no šīs vietas atrodas apaļa, pazema ēka, līdzīga cirkam. Tagad šī ēka jau aiznaglota, bet agrāk, vēl nesen, te dabūja patvērumu Eiropas emigranti, kas atbrauca ar emigrantu kuģiem. Ja Matvejs to būtu zinājis, tad droši vien būtu piegājis tuvāk. Un, ja būtu piegājis, tad redzētu, ka jautra un grezna pa vārtiem iznāk viņa māsa Katrīna roku rokā ar Osipu Lozinski. Osips ģērbies kā kungs, tāpat kā apģērbās Dūms, tikai Osipam jau viss pieguļ un neizskatās kā segli govs mugurā. Viņi iznāca un gāja gar krastmalu pa labi, uz piestātnēm, cerībā, ka varbūt Matvejs un Dūms atbraukuši šai emigrantu kuģī, kas nāca no Vācijas un pašlaik peldēja garām «Brīvībai». Bet Matvejs tai brīdī piecēlās un aizgāja gar krastu pa kreisi, pakaļ aizskrējušajam vilcienam.

Ap pulksten četriem savādo cilvēku atkal redzēja pie tilta. Tikko bija aizgājis tilta vilciens, lokomotive pagriezās pa riņķa līniju, pa kāpnēm nāca vesels pūlis no viņa krasta atbraukušo amerikaņu, un viņi pievērsa uzmanību savādajam cilvēkam, kurš stāvēja šīs ļaužu straumes vidū un sauca:

— Kas no jums dievam tic, glābiet!

Bet, protams, neviens viņu nesaprata. Ja tagad kāds tā kliegtu šinī lielajā Amerikas pilsētā, tad droši vien kāds no pūļa atsauktos, jo pēdējos gados kuģis pēc kuģa atved daudz mūsējo: poļus, duchoborcus, ebrejus. No šejienes viņi izklīst pa visu piekrasti, mēģina kolonijās art zemi, salīgst par pārdevējiem, strādā fabrikās. Dažiem laimējas, daži kļūst bagāti, daži iekārtojas uz laukiem, un tad jau pēc nedaudz gadiem vairs nevar pazīt ebreju zēnus, kas izauguši par spēcīgiem fermas strādniekiem. Bet daudzi cieš arī neveiksmi; tad paputējuši un nobiedēti tie dodas atpakaļ uz pilsētu, sāk agrāko dzīvi. Cits saliek ratiņos lētus nazīšus un atslēdziņas, cits nēsā apkārt dažādus sīkumus, cits grāmatiņas ar Ņujorkas, Niagaras un Lielā ceļa attēliem, cits skraida par izsūtāmo savējiem un atbraucējiem. Staigā tāds grūtdienis ar sliktu preci, bieži vien ar sērkociņiem, lai tik kaut kā varētu dzīvību vilkt, iet skrandains, noplīsis un netīrs, blāvām un skumjām acīm, un no visa tā uzreiz pazīsti mūsu ebreju, tikai vēl nelaimīgāku svešajā zemē, kur dzīve dārgāka, bet laime nav lemta visiem.

Taču toreiz viņu vēl nebija tik daudz, un par postu Matvejam negadījās neviena, kad viņš stāvēja pūļa vidū un sauca kā slīcējs pēc glābiņa. Amerikāņi apstājās, paskatījās ar izbrīnu savādajā cilvēkā un gāja tālāk… Bet, kad šai vietai atkal tuvojās kāds polismens, tad Lozinskis atkal ātri aizgāja un nozuda uz tilta…

Aiz tilta viņš gāja joprojām taisni pa Bruklinas ielām. Viņš gaidīja, ka aiz upes izbeigsies šī sasodītā pilsēta un sāksies lauki, bet viņam nācās iet stundas trīs, kad beidzot mājas kļuva mazākas, un starp tām stiepās plaši, kokiem apauguši laukumi.

Lozinskis ar pilnu krūti atņēma elpu un kārām acīm sāka meklēt dzeltenus labības laukus vai zaļas, zālainas pļavas. Viņš aprēķināja, ka pie mums zālāji jau nobrieduši pļaušanai, bet labībai vēl jābriest, un sevī domāja:

«Ko tur! Iešu tik pirmajam klāt, ņemšu tam izkapti no rokām, atvēzēšos vienu otru reizi, tad jau arī bez valodas sapratīs, ar kādu cilvēku darīšana… Un jaudīm, kas apstrādā zemi, jābūt vienkāršākiem, un pasi uz laukiem droši vien neprasīs. Tikai kad tad reiz beigsies šī sasodītā pilsēta? …»

Tagad gar ceļa malām sāka nākt vienkāršas viena un divu stāvu kotedžas, pie dažām karājās vienkāršas izkārtnes kā mūsu veikalos pie durvīm un logos. Dārzi parādījās aizvien biežāk, mājas joprojām tādas pašas, bruģētais ceļš gāja taisni, gluži kā zemē noklāts audekls, pār kuru no abām pusēm noliecas zaļi koki. Reizēm uz ceļa parādījās vagons, kas kā tumša kastīte zibēja saules plankumos, auga un aizripoja garām, un tālumā parādījās cits… Reizēm likās, ka tūliņ, tūliņ tas viss beigsies un pavērsies tāle ar šoseju, kas skrien pa laukiem, ar telefona stabu rindu gar vienu malu, ar vientulīgiem pasta ratiem un nobriedušas labības jūru abās pusēs, līdz pašam apvārsnim. Bet tur dzidra upīte, tiltiņš, pļaviņa — un laipnie lauku ļaudis pie darba . . .

Bet to vietā aiz zaļumiem pēkšņi pacēlās vesela māju grupa, un Matvejs atkal nonāca it kā jaunā pilsētā; reizēm pat starp vienkāršām kotedžām atkal lepni pacēlās sešu un septiņu stāvu nami, un pēc brīža atkal mazas mājiņas un tāds pats ceļš, it kā šī pilsēta nemaz nevarētu beigties, it kā tā aizņemtu visu pasauli…

Un viss te bija svešs, nekā tāda kā pie mums. Šur tur dārzos zaļoja dīvaini augi, kaut kas vijās gar lokveidīgi sasietām maikstēm — un ieskatījies Matvejs pazina vīnogu ķekarus . . .

Beidzot sāņus starp zariem pavīdēja tīrums, melns kā samts. Matvejs ātri metās turp un sāka skatīties no ceļa caur koku starpu. . .

Bet no tā, ko viņš te redzēja, viņa sirds pārplūda asinīm. Tas bija līdzens tīruma gabals, kādas piecpadsmit desetinas liels, apjozts ne ar zedeņiem, ne mietu žogu, ne kārtīm, bet dzeloņstieplēm. Šī tīruma vienā malā kūpēja nokvēpušas un melnas rūpnīcas skurstenis. Otrā malā stāvēja lokomobile — skaista un zalgojoša mašīna uz riteņiem. Spara rats ātri griezās, nemierīgi sita virzuļi, baltie tvaiki lauzās ārā tievā, kustīgā, saraustītā strūkliņā. Turpat, vienmērīgi viļņodama, gaisā peldēja dzentauva. Sekodams tai ar acīm, Matvejs ieraudzīja, ka no tīruma otra gala kā dzīvnieks, nikni ārdīdama zemi, lien dzelzs mašīna un grauž un rok, un gāž apkārt platu melnzemes vagu.

Matvejs pārmeta krustu. Katra dvaša lai teic to kungu! Kam tad tagad šajā zemē var noderēt lauku cilvēks, lūk, tāds arājs kā Matvejs Lozinskis, kam te vajadzīgs gudrais zirgs, cienīgais vērsis, stingrā roka, vērīgā acs un iemaņa? Un ko viņš iesāks šajā valstī, ja tā te zemi ar?

Daži cilvēki vēroja šo darbu. Varbūt tie izmēģināja mašīnu, varbūt apstrādāja tīrumu, bet tikai neviens no viņiem nelīdzinājās mūsu arājam. Matvejs aizgāja no tiem uz otru pusi, kur starp zaļumiem paspīdēja ūdens…

Viņš kāri noliecās pie tā, bel ūdens bija sāļš. Tā jau bija jūrmala divas trīs buras redzēja starp krastu un salu. Bet tur, kur sala beidzās, pār ūdens līmeni stiepās tikko manāmi tvaikoņa dūmi. Matvejs nokrita zemē krasta nogāzē, Amerikas zemes pašā malā, un ar alkstošām, iekaisušām, sausām acīm skatījās turp, kur aiz jūras bija palikusi visa viņa dzīve. Bet tvaikoņa dūmi lēnītiņām klīda, klīda un beidzot izgaisa…

Pa to laiku aiz salas norietēja saule. Vilnis pakaļ vilnim klusām atvēlās krastā, un to putas kļuva arvien baltākas, bet viļņi tumšāki. Matvejam likās, ka viņš guļ, ka pa sapņiem šļakst šie savādie viļņi, dziest vakara blāzma, ka pilns mēness, liels un domīgs, pacēlies violetā, caurspīdīgā un vieglā vakara dūmakā . . . Un viļņi vēlās un šļakstījās, bet viņu korēs, noapaļotās un ņirbīgās, rotaļājās te baltas putas, te gaiši zilās debess zaigojums, te sudrabotā mēness atblāzma, te, beidzot, sārtās laternu ugunis, kuras kāds cilvēks, braukājot vieglā laiviņā pa ūdeni, diez kādēļ iededzināja dažādās vietās virs jūras .. .

Pēc tam atkal kā pa sapņiem atskanēja balsis, saucieni, skaļi smiekli. Daži vīrieši, sievietes un meitenes savādos tērpos, kailām rokām un līdz ceļiem kailām kājām, parādījās no mazām koka būdiņām, kas bija uzceltas krastmalā, un, rokās saķērušies, smiedamies metās viļņos, šļāca ūdeni, kas šļakstījās tiem zem kājām smagām lāsēm kā kausēts zelts. Vēl stiprāk sašūpojās ņirbošo viļņu muguras, vēl ātrāk ūdenī sāka lēkāt ugunis, jaukdamās ar krāsainiem debess un mēness atstarojumiem, bet laivas zem laternām, melnas kā no ogles, drebēja un lēkāja viļņu galotnēs . . .

Matvejam joprojām likās, ka viņš guļ un visu to redz pa sapņiem. Svešas debesis, svešas dabas nepazīstamais skaistums, svešāda, nesaprotama jautrība, svešs riets un sveša jūra — tas viss padarīja vārgu viņa nogurušo dvēseli…

—    Kungs Jēzus, svētā jaunava …

—   Katra dvaša… Kungs, esi man, grēciniekam, žēlīgs!

Pamazām savādā cilvēka murmināšana apklusa.

Viņš patiesi gulēja, atlaidies augšpēdu nogāzē …

XX

Pēkšņi viņš pamodās, it kā kāds tam būtu iegrūdis sānos, uzlēca kājās un, neapzinoties, kur un kādēļ, gāja atkal pa ceļu. Jūra bija pavisam apdzisusi, krastmalā neviena vairs nebija, arī ceļš bija tukšs. Kotedžas dusēja mēnesnīcā, dusēja arī lielie, nepazīstamie koki ar biezo, smago lapotni, dusēja pusartais četrstūrainais, ar stiepli iežogotais tīrums, dusēja taisnais ceļš, baltojot un dzirkstījot kā bāla svītra …

Atskanēja zvans. No koku ēnas gaismā iznira vagons un drebēdams, šķindēdams, dūkdams kā naktsvabole paskrēja garām. Matvejs noskatījās tam pakaļ. Zirgu nebija, nebija ne skursteņa, ne dūmu, ne tvaika. Tikai augšā, atgāzies no priekšas atpakaļ, gluži kā šī savādā, no stikla, dzelzs un koka darinātā dzīvnieka tausteklis, rēgojās dzelzs stienis ar paresninājumu galā. Tas augšā it kā ķērās pie tievas stieples, kas bija tikko saredzama tumšajā gaisā, un ikreiz, kad tas sastapa mezglu, tā virsotnē uzliesmoja spilgta zilgana dzirkstele.

Vagons kļuva mazāks, apklusa tā dūcošā zvaņa, dzirksteles balēja un dzisa tālē, bet no ēnas jau tuvojās cits, tāpat dūkdams un zvanīdams.

Tas laikam jau bija pēdējais un gāja gandrīz tukšs. Samiegojies konduktors, pamanījis uz ceļa vientuļo gājēju, pazvanīja; vagons nodrebēja, nošņirkstēja gar sliedēm un samazināja gaitu. Konduktors noliecās, saņēma Lozinski aiz elkoņa un nosēdināja solā. Lozinskis pasniedza naudas gabalu, atskanēja skaitītāja metaliskais zvaniņš, un vagons atkal sāka ripot, bet garām uz otru pusi skrēja kotedžas, dārzi, šķērsielas, ielas. Sākumā likās, ka tas viss aizmidzis vai laižas miegā. Tad it kā modās, dārdēja, runāja, mirdzēja. Debesīs ieplūda blāzma. Mirgoja logi, aizceļoties arvien augstāk un augstāk debesis.

— Bridge (tilts), — konduktors teica. Matvejs izkāpa, nožēlodams, ka tā nevar braukt mūžīgi. Viņa priekšā atkal kā ala rēgojās Bruklinas tilta ieeja. Augšā tusnīdama atkal aizgriezās lokomotive un aizrāva sev līdz vilcienu. Kreisajā pusē ieripoja tauvas ceļa vagoni, pa labi aizskrēja citi, bet blakus brauca preču furgoni un gāja reti kājnieki. . .

Aizgājis līdz tilta vidum, Matvejs apstājās. Ausīs viņam džinkstēja, galvā viss griezās riņķī. Garām skrēja vilcieni, vagoni, karietes, tilts dunēja, un baigi bija dzirdēt smalkos tvaikoņu svilpienus, kas atlidoja no apakšas, — tie likās tik tālu un dziļi kā no bezdibeņa, kas pārpildīts lodājošām uguntiņām . .. Bet pret debesīm slējās divi milzīgi tilta posmi, no kuriem laidās lejā neredzēta resnuma tauvas. Vesels dzelzs stieņu režģis, kas Matvejam no kuģa bija licies kā skaists tīmeklis, stiepās tauvās, turot tiltu gaisā. Aiz tā tikko varēja saredzēt upi, kas saplūda ar līci vienā sudrabotā mirdzumā, kurā grima un atkal cēlās tvaikoņu ugunis. Un tālāk tūkstošiem uguņu kā zvaigznes turējās virs ūdens, aizejot tālē, tur, kur jaunas ugunis dega Ņudžersā. Un šīs uguņu jūras vidū Matveja asais skatiens tikko samanīja Brīvības ugunīgo, apaļo diadēmu un lāpu. Viņam likās, ka tas zilganajā gaismā redz ir vara sievietes galvu, ir pacelto roku. Bet tā jau spīdēja vāji, tik tikko mirgojot, kā nesenās dienas ar sapņojumiem par laimi svešajā malā …

Melnajā milzīgā tilta posmā kā alā spīdēja tilta sarga lodziņš, un pats sargs kā sīks jāņtārpiņš izlīda no savas alas ar lukturi. Viņš tūliņ ieraugs dzija uz tilta svešzemnieku, un tas amerikanim vienmēr patīk. Sargs uzsita Matvejam uz pleca un pateica dažus atzinīgus vārdus.

—   Vai pie tevis nevar pārnakšņot? — Matvejs jautāja nogurušā balsī.

—   O well! — tas atbildēja un savā valodā sāka skaidrot Matvejam, ka Amerika ir lielāka par visu pārējo pasauli, — to visi zinot. Ņujorka esot vislielākā pilsēta Amerikā, bet šis tilts esot vislielākais Ņujorka. No tā Matvejs, ja saprastu sarga vārdus, varētu secināt, kāda vērtība pārējiem tiltēniem, salīdzinot ar šo.

Tad sargs ieskatījās savādā cilvēka acīs, saskatīja tur izbrīna vietā skumjas, im viņa domas ņēma citu virzienu. . . Protams, ja cilvēkam dzīvība nav vairs mīļa, tad varbūt ir vilinoši mesties zemē no vislielākā tilta pasaulē, bet, pirmkārt, tas ir grūti, jo nevar izlīst caur šo stiepļu un tauvu režģi, otrkārt, tilts taču tādēļ nav celts. To visu sargs paskaidroja Matvejam un tad diezgan noteikti pagrieza viņu un sāka vadīt projām, bīdot to no mugurpuses. Savādais cilvēks gāja padevīgi kā iedarbināta mašīna, turp, kur pār pilsētu sārtojās blāzma un kā vainags gaisā peldēja elektrisko uguņu gredzens virs laikrakstu nama ēkas…

Viņpus tilta viņš jau pats bez konduktora aicinājuma iekāpa vagonā, kuram bija uzraksts «Central Park». Ērtā sēdēšana un vagona vienmērīgais skrējiens negribot vilināt vilināja bezpajumtes cilvēku, bet, kurp braukt, tagad viņam bija vienalga. Lai tik brauktu, jo tālāk, jo labāk, neko nedomājot, ļaujot atpūsties nogurušajām kājām, kamēr līdz ar vienmērīgo riteņu klaudzoņu uznāk snaudiens . ..

Viņam bija ļoti nepatīkami, kad šī klaudzoņa pēkšņi mitējās un viņa priekšā stāvēja konduktors, saņēmis to aiz piedurknes. Viņš atkal izvilka naudu, bet konduktors teica: — No, — un ar roku rādīja, ka jāizkāpj.

Matvejs izkāpa, bet tukšais vagons kaut kā jautri aizripoja pa loku. Konduktors braukdams dzēsa ugunis, vagona logi it kā piemiedzās, un drīz Matvejs redzēja, ka vagons ieripo stacijas pagalmā un apstājas nojumē, kur, ēnas aizsegti, atpūtās citi tādi paši vagoni…

Te bija diezgan kluss. Mēness bija kļuvis gluži mazs, un zilganā nakts biia diezgan tumša, kaut gan pie debesīm spīdēja zvaigznes un pie Centrālā parka liels, pa pusei apbūvēts laukums neskaidri baltoja mēness sudrabotajos staros. Tālās mājas mijās ar tukšiem klajumiem un žogiem, un tikai vienā vietā kāds lepns cilvēks bija uzcēlis namu savus sešpadsmit stāvus augstu, kas pacēlās kā melns milzenis, stalažām vēl visapkārt. Sis Bābeles tornis asi iezīmējās apgaismotās pilsētas atblāzmā …

Matvejs izdzirdēja koku šalkas. Mežs arvien pievelk klaidoni bezpajumtnieku, bet Matvejs Lozinskis jutās kā īsts klaidonis.

Tādēļ viņš ātri pagriezās un gāja uz parku. Ja no laukuma kāds tajā brīdī būtu skatījies uz viņu, tad redzētu, kā baltais apģērbs te nozūd koku ēnā, te atkal pavīd mēness gaismā.

Tā viņš gāja dažas minūtes un tad pēkšņi apstājās. Viņa priekšā biezoknī pacēlās milzīgs sprosts no tievām stieplēm, kas kā jumols apklāja koku. Uz zariem un šķērskokiem tupēja un klusi snauda putni, kas likās kā pelēki kamoli. Kad Matvejs piegāja tuvāk, liela klija pacēla galvu, nozibsnīja acīm un laiski izstaipīja spārnus. Tad atkal notupās un ierāva galvu plecos.

Matvejs gāja projām, baidīdamies, ka putni nesaceļ kņadu. Viņš gāja klusiņām un skatījās visapkārt, meklēdams patvērumu. Drīz viņa priekšā balti pavīdēja garena ēka. Tās viena puse bija tumša, un Matvejam likās, ka tas ir kāds šķūnis, kur var saritināties un nosnaust līdz rītam. Bet, piegājis klāt, viņš atkal ieraudzīja dzelzs restes un izbailēs atlēca nost. Viņpus restēm uz viņu pazibēja divas ugunīgas acis. Liels pelēks vilks stāvēja pie guļošas vilcenes un acīgi vēroja aizdomīgo cilvēku baltajās drānās, kas nezin kādēļ nakts laikā maldās gar zvēru mitekli.

Tai pašā laikā kaut kur no paēnas cilvēka balss angliski kaut ko griezīgi un nikni uzsauca. Matvejam šis uzkliedziens šķita Jaunāks par meža zvēra rūkšanu. Viņš notrīsēja un bailīgi gāja atpakaļ uz mežmalu. Te viņš apstājās un padraudēja ar dūri. Kam? Nav zināms, bet cilvēks bez valodas juta, ka arī viņā mostas kaut kas zvērisks…

XXI

Viegla ūdens urdzēšana vilka viņu tālāk. Tur baseinā tecēja cieši nenoslēgta strūklaka. Odens kā apmiegojies sūcās uz augšu, un, te ceļoties, te krītot pavisam zemu, strūkliņa urdza un šļakstījās. Matvejs noliecās pie ūdens tvertnes un sāka kāri dzert. Tad viņš noņēma cepuri un pārmeta krustu, nolēmis atgulties tepat krūmos. No tālienes nakts klusumā līdz viņam atlidoja svilpiens . .. Viņam tas šķita kā skaņa no kādas citas pasaules. Arī viņš pats kādreiz atbrauca ar tvaikoni… Varbūt tas ir tāds pats tvaikonis no vecās Eiropas, kurā ļaudis atbraukuši meklēt savu laimi šajā Amerikā, un tagad raugās uz milzīgo tēlu ar pacelto roku, kurā gandrīz vai pašos padebešos mirdz lāpa … Tikai tagad loziščenietim likās, ka lāpa apgaismo ieeju milzīgā kapā.

Izmisis viņš noņēma cepuri un, raugoties zvaigžņotajās debesīs, lūdza dievu ar parastajiem vakarlūgšanas vārdiem. Debesis klusi dega ar savām ugunīm bezdibeņa zilgmē un šķita viņam svešas un tālas. Viņš nopūtās, rūpīgi nolika sev blakām maizes gabalu, kas vēl bija atlicis, un nogūlās krūmos. Viss apklusa, viss nodzisa, viss iemiga laukumā pie zvērnīcas un parkā. Tikai ūdens strūkliņa šļakstījās un kaut kur būrī

Iebrēcās kāds naktsputns, un krūmos kustējās kaut kas balts, un brīžiem i ilvēks oa miegam murmināja kaut ko skumji un nikni, varbūt lūgšanu vai žēlabas, vai ari lāstus.

Nakts turpināja kluso gaitu pār zemi. Augstajās debesīs aizpeldēja balti mākoņi, pavisam līdzīgi mūsējiem. Mēness nolaidās aiz kokiem: kļuva dzestrāks, un tā kā svīda gaisma. Zeme izdvesa drēgnumu …

Bet tad ar Matveju atgadījās notikums, kuru viņš visā savā turpmākajā dzīvē nespēja aizmirst, un, kaut gan viņš nevarēja sevi uzskatīt par vainīgu, tomēr tas kā smags slogs gulēja uz viņa sirdsapziņas.

Viņš sāka snaust, kad pēkšņi pašķīrās krūmi un kāds cilvēks apstājās viņam blakus, vērodams viņa naktspatvertni.

Bija pelēka krēslas stunda. Matvejs labi nesaredzēja svešinieka seju. Vēlāk viņam nāca prātā, ka seja bijusi bāla un lielās acis raudzījušās sāpīgi un skumji…

Kā varēja manīt, tas arī bija nakts klaidonis, kāds nelaimes putns, kam, redzams, tajā dienā nebija laimējies, bet varbūt neveicās jau vairākas dienas un tagad trūka dažu centu, lai samaksātu par naktsmītni. Varbūt tas arī bija cilvēks bez valodas, kāds nabaga itālietis, viens no tiem, kas bariem nāk šurp no savas dāsnās zemes, nabadzīgi, tumši ļaudis, tāpat kā mūsējie, un ar tādām pašām ilgām pēc atstātās dzimtenes, pēc pašu nedienām zem tēvzemes debesīm… Viens no bezdarbniekiem, ko izmetusi šī milzīgā straume, kas tik uz īsu brīdi bija aprimusi tur, tajā pusē, kur cēlās šie akmens Bābeles torņi un klusi dzisa uguņu atblāzma, it kā arī tā iemigtu pirms rītausmas. Varbūt arī šo cilvēku grauza skumjas; varbūt tam vairs neklausīja kājas; varbūt viņa sirdi jau pārpildīja vientulības skumjas; varbūt viņu vienkārši mocīja bads un viņš priecātos par maizes kumosu, kurā Lozinskis varēja ar viņu dalīties. Varbūt viņš varētu arī ieteikt loziščenietim kādu izeju…

Varbūt… Vai gan maz kas var būt! Varbūt šie divi cilvēki būtu atraduši viens otrā brāli līdz mūža galam, ja viņi būtu pārmijuši dažus brālīgus vārdus šajā siltajā, krēslainajā, klusajā un skumjajā naktī svešumā …

Bet guļošais cilvēks bez valodas sakustējās tā, kā nesen tam pretī bija sakustējies vilks savā sprostā. Viņš nodomāja, ka tas ir tas, kā balsi viņš nesen bija dzirdējis tik griezīgu un naidīgu. Un, ja arī nav tas pats, tad varbūt ir dārza sargs, kas viņu padzīs no šejienes …

Viņš naidīgi pacēla galvu, un četras cilvēku acis sastapās neuzticības un baiļu pilnas …

—    Džermen? — svešinieks jautāja dobjā balsī. — Frenč? Tedesko, italjano? … (Vācietis? Francūzis? Itālietis?)

—    Ko tev vajag? — Matvejs atbildēja. — Vai arī te neļausi cilvēkam brītiņu miera? . . .

Viņi vēl pārmija dažus teikumus. Abu balsis skanēja nikni un naidīgi…

Svešinieks klusi atlaida zaru; krūmi sakļāvās, un viņš nozuda.

Viņš nozuda, un tā soļi sāka apklust… Matvejs ātri pacēlās uz elkoņa tādās kā izbailēs. «Aiziet,» viņš domāja. «Bet kas būs tālāk…» Un viņš gribēja saukt atpakaļ šo cilvēku. Bet tad viņš nodomāja, ka nevarēs sasaukt, un kādēļ gan lai sauktu. Tikpat nesapratīs ne vārda.

Viņš klausījās, kā soļi apklust, tad tie apklusa, un tikai koki kaut ko čukstēja pirms ausmas sabiezējušā tumsā… Tad no jūras uznāca miglas mākonis, un sāka smidzināt sīks un silts lietus, un visu parku pildīja pilienu čabēšana lapās.

Sākumā Centralajā parkā šo čaboņu dzirdēja divi cilvēki un tad tikai viens…

Otru no rīta agrā ausma atrada karājamies vienā no čukstošajiem kokiem ar briesmīgu, sazilējušu seju un sastingušu, glāžainu skatienu.

Tas bija tas, kas, pienācis pie krūmiem, bija raudzījies uz guļošo loziščenieti. Cilvēks bez valodas pirmais ieraudzīja šo savu nakts viesi. Ieraudzīja tūliņ, tikko piecēlās, uzmodies no aukstuma, drēgnuma, skumjām, kas dzina to tālāk. Viņš apstājās tā priekšā kā zemē ierakts, neviļus pārmeta krustu un ātri aizskrēja pa celiņu bāls kā drāna, ārprātīgām, baiļu pilnām acīm . .. Varbūt viņam bija žēl, bet varbūt arī.. . viņš baidījās iekļūt lieciniekos… Viņš, cilvēks bez valodas, bez pases, ko viņš sacīs šīs sasodītās zemes tiesnešiem? …

Tajā brīdī viņu ieraudzīja sargs, kurš žāvādamies staipījās savā nojumē. Tas pabrīnījās par milzīgā cilvēka dīvaino apģērbu, atcerējās, ka naktī to it kā būtu redzējis pie vilku sprosta, tad izbrīnīdamies aplūkoja loziščenieša milzīgo zābaku milzīgo pēdu nospiedumus miklajā, smilšainajā celiņā…

XXII

Sajā rītā Ņujorkas bezdarbnieki bija nolēmuši sarīkot mītiņu. Bija nozīmēta agra rīta stunda, lai gājiens pievērstu visu to uzmanību, kas steidzās uz darbu kantoros, fabrikās, darbnīcās.

Par gaidāmo mītiņu jau pirms nedēļas rakstīja avīzēs, paziņojot tā programu un runātāju vārdus. Paredzēja, ka pūlis var «neieturēt kārtību», intervēja policijas direktoru un strādnieku kustības vadoņus. Biržinieku un Tamani-holla laikraksti grāva «aģitatorus», apgalvoja, ka tikai svešzemnieki un pie tam slaisti un žūpas paliekot bez darba šai brīvajā valstī. Strādnieku laikraksti cēla iebildumus, bet arī aicināja neaizmirst pašlepnumu, kārtību un cieņu pret likumiem. «Nedodiet pretiniekiem iemeslu apvainot jūs kulturas trūkumā,» rakstīja pazīstami strādnieku kustības vadoņi.

Laikraksts «Sun», viens no visizplatītākajiem, solīja vissīkāko mītiņa aprakstu dažādās tā fāzēs, kādēļ ik pusstundu bija jāiznāk speciālām pielikumam. Viens no reportieriem tādēļ tika komandēts agri no rīta, lai sniegtu īsu rakstu «Centralais parks pirms mītiņa sākuma».

Viņam laimējās. Vispirms, apskrienot visus parka kaktus, viņš uzdūrās Matvejam un tūliņ grieza pret to savu fotoaparatu. Un, lai gan Matvejs no viņa ātri attālinājās, viņš paguva izdarīt momentuzņēmumu, kuru nodomāja parakstīt: «Bezdarbnieks, kas pirmais ieradies mītiņā».

Viņš iedomājās, kā šo tēlu uztvers strādnieku kustībai naidīgie laikraksti. «Pirmais ieradies kāds mežonis fantastiskā apģērbā. Mūsu valsts taču nepastāv tādu subjektu dēļ…»

Tad reportiera redzīgā acs pamanīja ķermeni, kas karājās biezoknī. Jāspriež taisnīgi par šo avīžu džentlmeni: viņa pirmā doma bija — varbūt nelaimīgais vēl ir dzīvs. Tādēļ viņš piesteidzās pie līķa un izņēma no kabatas savu nazīti, lai pārgrieztu virvi. Bet, pataustījis pilnīgi auksto roku, mierīgi atgāja dažus soļus nostāk un, izvēlējies attālumu, iezīmēja albumā skici… Tam arī vajadzēja atstāt iespaidu — lai gan jau no citas puses. To uztvers strādnieku avīzes .. . «Cilvēks, kurš ieradies mītiņā vēl agrāk… Vēl viens trūkuma upuris pasaules bagātākajā zemē…» Katrā ziņā raksts radīs vispārēju sensāciju, un redakcija būs apmierināta.

Tiešām, ir piezīme, ir mirušā ķermeņa attēls parādījās avīzē ātrāk, nekā par notikušo kļuva zināms policijai. Savādas nolaidības dēļ («kas var gadīties arī teicamai policijai» — tā vēlāk rakstīja dažās avīzēs) ļaužu bari jau sāka pulcēties un arī pamanīja līķi, bet policija vēl joprojām nezināja par notikušo …

Matvejs Lozinskis, kurš, protams, neko nebija lasījis par mītiņu, redzēja, ka parkā no dažādām pusēm saplūst tauta. Pa laukumu, no ielām un šķērsielām pulciņos nāca kaut kādi ļaudis, ģērbušies žaketēs, kaut gan diezgan nonēsātās, un svārkos, kaut gan diezgan notraipītos, un platmalēs, kaut gan diezgan saņurcītās, un stīvinātos, kaut gan diezgan netīros kreklos. Šī pūļa kopējais izskats, viņu izdēdējušās, dažkārt bārdainās sejas atstāja uz Lozinski nomierinošu iespaidu. Viņš saskatīja šais cilvēkos kaut ko radniecisku un simpātisku. Tie visi sapulcējās pie strūklakas, tad dabūja zināt par pašnāvību un kā skudras sāka drūzmēties ap to vietu, drūmi, saniknoti, bēdīgi.

Lozinskis tagad drošāk izgāja laukumiņā, kurā bija novietojusies grupa melnīgsnēju cilvēku ar kupliem matiem. Šie ļaudis bija vēl vairāk noskranduši nekā pārējie. Acis tiem bija kā plūmes, sejas tumšas, daudziem smailas cepures platām malām, bet valoda skanēja kā muziķa — mīksti un melodiski. Tie bija itālieši. Tie Matvejam atgādināja slovakus, kuri reizēm iegriezās no Karpatiem Loziščā, un viņš uzticības pilns mēģināja ar tiem sarunāties. Bet ari te viņu neviens nesaprata. Itālieši laiski pagrieza pret viņu galvu; viens pienāca klāt, pataustīja viņa baltos dižsvārkus un izbrīnījies noklakšķināja ar mēli. Pēc tam viņš ar tīksmi aptaustīja Matveja roku muskuļus un sacīja kaut ko biedriem, kuri ar trokšņainiem saucieniem izteica savu atzinību.. . Bet vairāk neko Matvejs no tiem nepanāca … Viņš tikai pamanīja, ka acis tiem kvēlo kā uguns un ka dažiem zem žaketēm pie jostas karājas nelieli naži.

Drīz pūlis jau pārplūdināja visu laukumu. Gaisā cēlās smalki putekļi, kas kā migla gūlās koku lapās, un nepārtraukta balsu dūkoņa klīda pār ļaužu galvām.

Pie koka, kur karājās cilvēks, sākās kustība. Bargi un vareni gāja turp polismeņl ar savām pelēkajām cepurēm. Par tiem smējās, tos apveltīja naidīgiem saucieniem un asprātībām, rādot avīzes numuru, bet tie nepievērsa tam uzmanību. Tikai ap pašu koku bija manāms tāds kā apjukums, — pelēkās ķiveres kaut kā dīvaini grūstījās starp melnām, rūsganām un raibām cepurēm, tad sāka celties un slīgt koka nūjas un kaut kas nemierīgi mīņājās un pasitās sāņus. Tad nedzīvais ķermenis salīgojās, miroņa galva pēkšņi no ēnas parādījās gaišā plankumā, tad nokārās, un ķermenis it kā patvaļīgi lēnām nolaidās vienā līmenī ar pūli.

Matvejs noņēma cepuri un pārmeta krustu. Bet tajā brīdī no otras puses, no laukumiņa, pēkšņi atskanēja muziķa. Pagriezis turp galvu, īoziščenietis ieraudzīja, ka no šķērsielas, viņpus laukuma, pie lielās ēkas izveļas zeltītu putekļu mutulis un sāk velties uz parku. Šķita, ka tur dzītu ganāmpulku vai nāktu liels karaspēks. Bet no mākoņa plūda mūzikas skaņas, brīžam apklustot, — un tad dzirdēja tikai dobju, tūkstošu kāju dimu, — brīžiem atkal pēkšņi lidojot uz priekšu ar klarnetu un vara tauru spiedzieniem, bungu rīboņu un timpanu šķindoņu. Pa priekšu skrēja divas rindas ielaspuiku un soļoja garš tamburmažors1 , ar lielu zizli vēcinādams takti. Aiz tā nāca muzikanti piepūstiem un sarkaniem vaigiem, ķiverēs ar spalvu pušķiem, krāsainos mundieros, milzīgām epoletēm uz pleciem, tādā mērā izrakstīti un izrotāti, ka, šķita, tiem nebija palikusi neviena vietiņa, kura nebūtu ar kaut ko izraibināta, apkārta ar kādu tresi vai pozamentu.

Matvejs domāja, ka tālāk viņš ieraudzīs karaspēka nodaļu. Bet, kad putekļu mākulis nāca tuvāk un kļuva caurredzams, viņš redzēja, ka aiz muzikantiem nāk sākumā rindās, bet tad, kā pagadās, juku jukām, — tādas pašas žaketes, tādas pašas saņurcītas platmales, tādi paši apputējuši un noplukuši stāvi. Bet visam šim pūlim pa priekšu augstu pār cilvēku galvām peld un viļņo karogs, nostiprināts uz

' Vecākais pulka bundzinieks. Red.

augstas platformas ar riteņiem. Ap karogu kā sardze kāds desmits cilvēku virzījās līdz ar pūli…

Dārdot, rībot, viļņojot, ar ska]ām marša skaņām, ar negantiem gaidītāju pūļa kliedzieniem un svilpieniem karogs pienāca pie strūklakas un apstājās. Karoga krokas nolīgojās un sašļuka, tikai lentes kustējās vējā, un brīžiem noplandījās arī drāna, un pār to ņirbēja zelta burti…

Tad pūlī sacēlās īsts juceklis. Vieni sauca jaunpienācējus pie koka, kur nesen bija karājies pašnāvnieks, citi gribēja palikt iepriekš nozīmētajā vietā. Karogs atkal salīgojās, platforma aizpeldēja aiz pūļa, bet drīz atgriezās atpakaļ, jo to bija atvairījusi ap koku cieši saslēgusies policistu nodaļa.

Kad putekļus, ko sacēla šī kņada, aiznesa tālāk uz laukumu, karogs atkal stāvēja nekustīgi, bet zem karoga nostājās cilvēks ar kailu galvu, gariem, atpakaļ atglaustiem matiem un melnām, dzirkstošām dienvidnieka acīm. Viņš bija neliela auguma, bet, stāvot uz savas platformas, pacēlās pār visu pūli, un viņam bija apbrīnojama balss, kas tūliņ nomāca pūļa čalas. Tas bija misters Čarlzs Gomperss, strādnieku savienības slavenais orators.

Viss pūlis apklusa, kad, izstiepis roku pret koku, kur vēl nesen bija karājies pašnāvnieks, viņš klusi, bet ar savādu svinīgu skaidrību teica:

— Vispirms godāsim savu biedru, kurš vēl šajā naktī paguris grūtajā cīniņā.

Pār tūkstošiem ļaužu lielo pūli pāršalca kā vējš, un neskaitāmas cepures pēkšņi pazibēja gaisā. Visi stāvēja kailām galvām. Kapa klusums. Karoga krokas uzplīvoja gaisā un plandījās skumji un dobji. Tad Gomperss atkal uzsāka savu runu.

Matveja krūtīs kaut kas nodrebēja. Viņš saprata, ka šis cilvēks runā par viņu, par to, kas bija staigājis šai naktī pa parku nelaimīgs un bez pajumtes, tāpat kā viņš, Lozinskis, kā visi šie ļaudis ar novārgušajām sejām. Par to, kuru, kā arī viņus visus, izmetusi ārā šī nežēlīgā pilsēta, par to, kas nesen viņam bija kaut ko jautājis dobjā baisī… Par to, kurš te bija klīdis ar savām dziļajām skumjām un kura tagad vairs nav šai pasaulē.

Bija dzirdams, kā vējiņš klusām žužina koku lapās, bija dzirdams, kā brīžiem milzīgā karoga drāna nodreb un viļņodama dobji nopland vējā… Bet tā cilvēka runa, kas kailu galvu stāvēja augstāk par visiem, turpinājās tekoša, sirsnīga un skumja …

Pēc tam viņš pagriezās un niknās dusmās draudīgi izstiepa roku pret pilsētu.

Un pūlī it kā visiem reizē iepukstējās sirds, — notika spēja sakustēšanās. Visu acis griezās turp, un itālieši cēlās pirkstgalos, sažņaugdami savas netīrās, nodegušās dūres, izstiepdami savas dzīslainas rokasi

Bet pilsēta, savu izgarojumu vieglajā dūmakā ietverta, stāvēja mierīgi, it kā klusi elpodama, un turpināja dzīvot savu parasto, ne ar ko nesatraucamo dzīvi. Pa laukumu dunēdami gāja vagoni, kaut kur tunelī smagi elsoja ātrvilciens… Vējš nesa pār laukumu putekļu mākoni. Šis mākonis kā saules caurstarota lente augšpusē apvijās ap milzīgo, nepabeigto ēku, kas atgādināja Bābeles torni. Augšā pa stalažām un laipām kā skudras mudžēja pie būves nodarbinātie strādnieki, bet no lejas jo bieži pacēlās milzīgi smagumi… Pacēlās, nozuda putekļu mākonī un atkal laidās no augšas zemē; pa to starpu lejā milzīgi celtņi klusām griezās uz saviem pamatiem, uztverdami aizvien jaunas platformas ar ķieģeļiem un granita bluķiem …

Un pār visu to mirdzēja priecīgās, skaidrās dienas saule.

Loziščenieša krūtīs modās kaut kas nepazīts, neizjusts, spēcīgs. Pirmo reizi Amerikas zemē viņš stāvēja pūlī, kura jūtas bija tam saprotamas un tajā pašā laikā bija arī viņa jūtas. Tas viņam patika, tas viņu dīvaini kutināja, tas viņu uz kaut ko urdīja. Viņam gribējās vēl vairāk, viņam gribējās, lai arī viņu ieraudzītu, lai uzzinātu, kas noticis ar viņu, lai šie ļaudis saprastu, ka arī viņš tos saprot, lai tie justu viņam līdz, tāpat kā viņš tagad jūt tiem līdz. Viņš gribēja kaut ko neparastu, skurbinošu, viņam likās, ka tūliņ notiks kaut kas, no kā visiem kļūs labāk, arī viņam, loziščenietim, kas pazudis kā adata svešā zemē. Viņš nezināja, kurp grib iet, ko grib darīt, viņš bija aizmirsis, ka viņam nav valodas un pases, ka viņš ir klaidonis šajā zemē. Viņš bija aizmirsis visu un, gaidot kaut ko, stūmās uz priekšu, pēc vientulības apskurbis, apzinoties savu vienotību ar šo milzīgo masu kādās kopējās jūtās, kas te pukstēja un drebēja kā jūra stāvos krastos. Viņš kautri pasmaidīja, kaut ko klusi, bet ātri runāja un joprojām stūmās uz priekšu, turp, kur zem karoga stāvēja cilvēks, kas tik labi saprata visas jūtas, tik prasmīgi saviļņoja viņus visus ar savu dziļi izjusto balsi…

XXIII

Pilnīgi nezināms, ko izdarītu Matvejs Lozinskis, ja viņam izdotos aiziet līdz pašai platformai, un ar ko viņš izteiktu oratoram, misteram Gompersam, savas satrauktās jūtas. Tajā apvidū, kur viņš bija dzimis un audzis, ļaudīm, kas valkā garus vadmalas svārkus, ir paradums izteikt savu mīlestību un cieņu cilvēkiem žaketēs ar zemu klanīšanos gandrīz līdz zemei un rokas skūpstīšanu. Ļoti iespējams, ka misters Gomperss saņemtu šo savas runas mākslas apbrīnošanas izpausmi, ja liktenīgs gadījums neizvērstu šo lietu citādi, proti, tā, ka pirms mistera Gompersa, strādnieku asociacijas priekšsēdētāja un veiklā runātāja, loziščenieša ceļā nostājās misters Hopkinzs, bijušais bokseris un poiismens.

Misters Hopkinzs līdz ar citiem ļaudīm pelēkās ķiverēs un klobiem rokās stāvēja nekustīgi kā statuja un, protams, nebija aizkustināts no mistera Gompersa daiļrunības. Ņujorkas policija ļoti labi pazina šo populāro džentlmeni un viņa daiļrunības iedarbību vērtēja no sava redzes viedokļa. Viņi zināja, ka misters Gomperss ir ļoti veikls un savās runās vienmēr «ietur kārtību». Toties, — tāda bija viņa vārdu parastā iedarbība, — klausītāji pārāk bieži neieturēja kārtību. Bezdarbnieki uz to vienmēr sevišķi tiecās, turklāt šodien no šī nolādētā koka, kurā policija nebija pamanījusi pakārušos grūtdieni un ļāvusi tam karāties pārāk ilgi «ārpus katras kārtības», uz pūli strāvoja kaut kas sevišķs. Bez tam jau sen nebija bijis tik ļaužu pārpilna mītiņa, un katram polismenam sadursmes gadījumā vienam būtu darīšana ar simtu.

Tādos gadījumos policija izturas stipri modri, sevišķi uzraudzīdama svešzemniekus. Kamēr viss kārtībā, — bet viss ir kārtībā tikmēr, kamēr aprobežojas ar vārdiem, kaut vai visbriesmīgākajiem, un žestiem, kaut vai ļoti dramatiskiem, — līdz tam brīdim polismeni stāv ar savām pelēkajām cepurēm galvā, atļaudamies brīžiem pat izpaust savu piekrišanu sevišķi veiksmīgās vietās. Bet, tiklīdz kādā pūļa daļā parādās tieksme pāriet pie darbiem un «neieturēt kārtību», policija tūliņ ieņem izdevīgās uzbrūkošās puses pozicijas. Un klobi tiek laisti darbā ātri, noteikti, apdullinoši, negaidīti. Un gadās, ka pāris desmittūkstošu liels pūlis atkāpjas dažu simtu rungu priekšā, pie kam pakaļējie bēgdami drošības dēļ galvu aizklāj rokām …

Protams, Matvejs Lozinskis par nelaimi vēl nezināja vietējās paražas. Viņš tikai gāja uz priekšu ar atklātu sirdi, ar kaut kādiem vārdiem uz lūpām, cerību pilns. Un, kad pret viņu pēkšņi pagriezās liela auguma kungs pelēkā cepurē, kad viņš ieraudzīja, ka tas ir atkal vakardienas policists, viņš izlēja pār to visas tās jūtas, kas viņu patlaban pildīja: sarūgtinājuma un pārestības jūtas, nevarību un cerību uz kādu palīdzību. Vārdu sakot, viņš zemu noliecās un ar savām lūpām gribēja pieskarties mistera Hopkinza rokai.

Misters Hopkinzs atlēca soli atpakaļ un — klobs nosvilpa gaisā.. . Pūlī skarbi noskanēja pirmais sitiens .. .

Loziščenietis spēji saslējās kā saniknots lācis.. . Pār viņa seju tecēja asinis, cepure bija nokritusi, acis mežonīgi kvēloja. Viņš bija briesmīgāks nekā toreiz Borka istabā. Tikai tagad vairs nebija cilvēciska spēka, kas būtu spējīgs viņu savaldīt. Negaidītais apvainojums un sāpes pārpildīja pacietības mēru lielā, stiprā un lēnīga cilvēka dvēselē. Sai sitienā viņam pēkšņi koncentrējās viss, ko viņš bija pārdzīvojis, izjutis, izcietis šajā laikā, viss klaidoņa naids un niknums, kuru beidzot grib norīdīt kā plēsīgu zvēru.

Nav zināms, vai misters Hopkinzs pazina indiāņu sitienu kā Paddi, bet, lai nu ka, ari viņš nepaguva to laikā pielietot. Viņa priekšā pacēlās kaut kas milzīgs un mežonīgs, pacēlās, zvēlās viņam virsū — un polismens Hopkinzs nokrita zemē pūļa vidū, kas jau draudoši viļņoja… Pēc Hopkinza krita tā tuvākais biedrs, bet pēc dažiem mirkļiem milzīgais cilvēks neredzētā apģērbā, pinkains un nikns, viens pats bija nogāzis visu viņam tuvāk stāvošo Ņujorkas policistu ķēdi… Viņam pakaļ ar skaļiem saucieniem un kvēlojošām acīm pirmie metās itālieši. Amerikāņi palika pie karoga, kur misters Gomperss velti pilnā kaklā sauca pie kārtības, tajā pašā laikā rādīdams uz vienu no uzrakstiem: «Kārtība, pašcieņa, disciplina!».

Pēc mirkļa visa policija bija pieveikta, un pūlis metās uz laukumu …

Bija mirklis, kad, likās, pilsēta nodrebēja tā ietekmē, kas notika pie Centrālā parka… Aizbraucošie vagoni pasteidzās, pretī braucošie šaubās apstājās, celtņi beidza griezties, un ļaudis uz jaunceltnes beidza tekāt uz priekšu un atpakaļ … Strādnieki ar ziņkārību un līdzjūtību raudzījās uz pūli, kas bija pārspējis policiju un gatavs mesties pāri laukumam uz tuvajām ēkām un ielām.

Bet tas bija tikai mirklis. Laukums bija pūļa varā, bet pūlis nepavisam nezināja, ko lai iesāk ar šo laukumu. Bez tam vairākums bija palicis pie karoga, un pamazām pūļa galva, kas kā čūska jau bija stiepusies uz pilsētas pusi, atkal pievilkās pie rumpja. Tad pēc īsas apspriešanās vadoņi nolēma, ka mītiņš izjaukts, un, uz ātru roku sastādījuši rezoluciju, kurā protestēja pret policijas rīcību, viņi devās atpakaļ. Gājiena priekšgalā, it kā nekas nebūtu bijis, atkal nostājās algotais orķestris, un putekļu mākonis līdz ar mūzikas skaņām atkal vēlās pāri laukumam. Bet visiem nopakaļus slēgtā ierindā gāja atžirgušie policisti, uzmundrinoši vicinādami klobus un skubinādami atpalikušos.

Pēc pusstundas parks kļuva tukšs; celtņi atkal kustējās uz saviem pamatiem, strādnieki atkal tekāja pa jaunceltni gandrīz pašos padebešos, atkal vienmērīgi ripoja garām vagoni, un ļaudis, kas tajos brauca, tikai no avīzēm dabūja zināt to, kas bija noticis šai vietā pirms pusstundas. Tikai sargi staigāja ap strūklaku, kratīja galvas un lamājās nomīdītā maura dēļ…

XXIV

Pateicoties loziščenietim Matvejam, Ņujorkas avīzes dažas dienas strādāja ļoti rosīgi. Viņam par godu tipogrāfijās mašīnas izdarīja simtiem tūkstošu lieku apgriezienu, simtiem reportieru šaudījās pa visu pilsētu pēc ziņām par viņu, bet laukumos laikrakstu «World», «tribune», «sun», «herald» lielo namu priekšā drūzmējās lieks simts avīžu zēnu. Uz viena no šiem namiem Dūms, kas vēl aizvien klīda apkārt pa pilsētu cerībā sastapties ar draugu, ieraudzīja ekrānu, uz kura stāvēja šāds paziņojums:

MEŽONIS ŅUJORKA.

Notikums bezdarbnieku mītiņā.

Kafers, patagonietis vai slāvs?

Stiprāks par polismenu Hopkinzu.

DRAUDI CIVILIZĀCIJAI.

Sīs valsts likumu aizskaršana!

MES SNIEGSIM TA MEŽOŅA ĢĪMETNI, KURS NOGALINĀJIS POLISMENU HOPKINZU.

Pēc stundas avīžu lapas jau lidoja zēnu barā, kas tūliņ metās uz visām pusēm. Viņi ložņāja zirgiem pa kājām, lēca ejošos elektriskos vagonos, pēc pusstundas bija jau apakšzemes ceļa galā un Bruklinas priekšpilsētā, — un visur skanēja viņu skaļie saucieni:

«Mežonis Ņujorkā! . .. Mežoņa ģīmetne, uzņemta bezdarbnieku mītiņā! … Sīs valsts likumu aizskaršana!»

Avīžu džentlmenis, kas iepriekšējā dienā bija uzzīmējis fantastisko mežoni, kurš peldināja savu ģimeni pilsētas ūdens tvertnē, neparedzēja, ka viņa zīmējums tiks izlietots tik ātri. Tagad šis talantīgais mākslas darbs dižojās simtiem tūkstošu eksemplāros, un nopietnie amerikaņi, kas atgriezās no saviem kantoriem, iedami atlocīja avīzei tieši to vietu, kur atradās attēls — mežonis, «kas divreiz pārkāpis šīs valsts likumus». Bet, tā kā ir ļoti grūti atturēties no nejaušiem salīdzinājumiem, tad laikraksts, kamēr nenoskaidrojās šī mīklainā cilvēka mīklainā nozieguma motivi, sniedza savu paskaidrojumu, tomēr negalvodams par tā ticamību: «Vakar nabaga Hopkinzs paskaidroja mežonim, cik nepiemēroti peldināt bērnus pilsētas ūdens tvertnēs. Zināms, ka mežoņi ir sīkumaini un atriebīgi. Kas zina, varbūt Hopkinzs krita kā nevainīgs upuris tādēļ, ka bija cītīgi izpildījis savus dienesta pienākumus Brodvejā.»

Kāda cita, nopietnāka avīze aprakstīja notikumu, sekodama tam uz karstām pēdām. Raksts saucās: «Bezdarbnieku mītiņš».

«Steidzamies sniegt mūsu lasītājiem precizu notikumu aprakstu Centralajā parkā. Kā jau zināms, bezdarbnieku mītiņš bija nolikts no rīta, un gandrīz jau rītausmā laukumā un apkārtējā rajonā sāka pulcēties tāds daudzums ļaužu, kas radīja zināmu apjukumu policijas rezervēs. Pēdējo skaitā atradās arī pazīstamais Hopkinzs, bijušais bokseris, diezgan populārā persona šai pilsētā.

Par nelaimi gadījums, viens no tiem, kādi, protams, var nākt priekšā jebkurā šī štata pilsētā, jebkurā šīs valsts štatā, jebkurā šīs pasaules valstī (kur vienmēr būs bagātība un nabadzība, lai arī ko neteiktu bīstamie utopisti) — šis gadījums radīja pūlī sevišķi satrauktu noskaņojumu. Netālu no strūklakas, līdzās mītiņa vietai, tanī naktī bija pakāries kāds trūkumcietējs, kura vārds, nodarbošanās veids, pat tautība pagaidām paliek nezināma. Lai būtu kā būdams, policija izrādīja nenoliedzamu nolaidību. Kāds no reportieriem bija paguvis pat uzzīmēt pašnāvnieka attēlu, pirms policija uzzināja par notikumu. Līķi nācās izņemt no cilpas tajā laikā, kad parkā jau bija daudz ļaužu, kuru likteni nejaušu, bet tādēļ ne mazāk nožēlojamu iemeslu dēļ ļoti bēdīgi ilustrēja šī grūtdieņa izskats un liktenis. Policijas pirmais mēģinājums noņemt līķi bija neveiksmīgs stipri satrauktā pūļa izrādītās pretestības dēļ. Bet tad, kad policijas spēki palielinājās, to beidzot izdarīja, kaut gan, jāatzīstas, palīgā tika ņemti klobi, kurus, kā mēs to daudzkārt esam aizrādījuši, mūsu policija nereti laiž darbā, šķiet, arī tādos apstākļos, kas mazāk attaisno šī ieroča pielietošanu civilizētā valstī.

Noliktajā laikā šai vietā ieradās pazīstamais strādnieku aģitators misters Gomperss orķestra pavadībā un ar karogu, uz kura bija uzraksts:

Darbu!

Tautas pacietība ir izsīkusi.

Savienojieties!

Petīcija jaunajam mēram!

Objektivitāte liek piebilst, ka bez šiem bija vēl viens, sekojoša satura uzraksts: «Pašcieņa, kārtība, disciplina!»»

Pēc šī īsā raksta avīzē sekoja otrs, kuram atkal bija trīs virsraksti:

«Čarlijs Gomperss bija sīvs.»

«Viņš dragāja bagātību un greznību.»

«Viņš pēla šīs valsts likumus un kārtību un

šo pilsētu nosauca par Bābeles netikli.»

«Čarlijs Gomperss, kura oratora talantam nevar liegt pienācīgo apbrīnošanas tiesu, lieliski izmantoja stāvokli. Tikko ieradies noteiktajā vietā m-ra Ivensa lieliskā orķestra pavadībā (Seconcl avenue Nr. 300) un uzzinājis par šī rīta notikumu, viņš iesāka savu runu ar spīdošu improvizāciju, kurā visdrūmākajās krāsās attēloja to stāvokli, kuriem nav darba, un likteni, kas sagaida varbūt daudzus no šiem nelaimīgajiem tuvākā nākotnē. Pēc tam viņš izmantoja kontrastus, kurus, kā zināms, ik uz soļa paver šī vislielākā un visbagātākā pilsēta pasaulē. Sī Čarlija Gompcrsa runa, kuras mērķis bija uzaicināt bezdarbniekus iesniegt peticiju uz pilsētas mera vārda un arī propagandēt strādnieku asociacijas ideju, izraisīja acīm redzot visļaunākās kaislības. Taisnība, angļi un amerikaņi (kuru tomēr bija ļoti maz), pat vai rums īru un vāciešu netraucēja kārtību. Bet mazāk civilizētie puļo elementi — kā itālieši, pa daļai Krievijas ebreji un jo sevišķi kāds ne zināmas tautības mežonīgs cilvēks — uzliesmoja kā pulveris no sei kociņa.»

«SENATORA ROBINSONA DOMAS PAR SO NOTIKUMU.»

«Misters Robinsons, kas laipni pieņēmis mūsu reportieri, atrod, ko šajā notikumā sevišķi spilgti izpaudies šīs valsts likumīgās kārtības spēks. «Ser,» misters Robinsons teica mūsu reportierim, «ko jūs redzat šai gadījumā? Dumpinieki, bīstamu demagogu skubināti, pievārēja policiju. Šķērslis starp tiem un civilizāciju brašā Hopkinza un viņa biedru personā sabruka. Un tad dumpinieki neatrada neko labāku kā spontāni atgriezties pie kārtības. Es tomēr atļautos sev uzstādīt misteram Gompersam un viņa personā visiem viņam līdzīgiem aģitatoriem vienu jautājumu, kas, ceru, nostādītu tos ļoti grūtā stāvoklī: kādēļ jūs, ser, modināt kaislības un kūdāt pūli uz tādiem darbiem, no kuru iznākuma sev itin nekādu labumu nevarat gūt?»»

«Nākošajā numurā,» piemetināja redakcija, «mēs ceram sniegt lasītājiem mistera Gompersa atbildi uz godājamā senatora iznīcinošo jautājumu.»

Otrā dienā avīze izpildīja savu solījumu. Tā vispirms sniedza mistera Gompersa ģīmetni un tad viņa un reportiera sarunas sīku atreferējumu. Pie tam misters Gomperss reportiera attēlojumā parādījās tikpat labvēlīgās krāsās kā senators Robinsons. Misters Gomperss personiskā dzīvē esot pievilcīgs un simpātisks cilvēks. Viņš pret reportieri izturējies neparasti viesmīlīgi un laipni, bet \ļiņa izturēšanās pret lietu bijusi ļoti dedzīga un enerģiska. Misters Gomperss visā vainojot šīs pilsētas policijas nesavaldību. Pats viņš turējies «pie kārtības». Tiesa, kā to gluži pareizi bija atzīmējis reportieris, viņš savā runā bijis «sīvs». To viņš nenoliedzot. Bet kopš kura laika uzskatot par obligātu, ka amerikanim šajā valstī jāsaka tikai saldas runas?! Kam nepatīk šīs pilsētas salīdzinājums ar netikli, tam svētdienās neesot jāklausās kaut vai, piemēram, cienījamā reverendusa Džonsa sprediķi, jo tas esot viņa iecienīts salīdzinājums. Un tomēr neviens tādēļ neapvainojot garīdzniekus ļaunu kaislību modināšanā vai valsts aizskaršanā. Jādomā, ka Tamani-rings, kur, kā zināms, m-rs Robinsons ir aktivs biedrs, vēl nav spējīgs ierobežot šajā valstī vārda brīvību, ko novēlējuši tās konstitūcijas lielie radītāji! (Te reportieris izsaka nožēlu, ka viņš neesot spējīgs atveidot ne lielisko žestu, ne pacilāto patosu, kādā misters Gomperss teicis pēdējo frāzi. Viņš tomēr konstatā, ka tas darītu godu valsts labākajiem oratoriem.) Misters Gomperss ļoti nožēlojot to, kas noticis, bet par cietušajiem šajā lietā uzskatot sevi un savus draugus, jo mītiņš ticis izjaukts un sapulču tiesības rupji pārkāptas. Kā sācies kautiņš, viņš neesot redzējis. Viņš nepavisam nedomājot apšaubīt talantīgā džentlmeņa godīgumu, kurš sniedzis mežoņa attēlu. Tomēr ir šī mežoņa āriene, ir tērps viņam tik stipri atgādinot maskaradi, ka tas varot būt policijas izgudrojums. Kas attiecoties uz viņam uzdoto jautājumu, tad apmierināt cienījamā senatora ziņkāri esot daudz vieglāk nekā apgaismot dažas Tamani-ringa blēdības. No iepriekšējā jau esot skaidrs, ka viņš neesot nevienu kūdījis uzbrukt policijai, tāpat neesot kūdījis policistus pārāk centīgi lietot klobus. Bet viņš esot pārliecināts, ka lielais jautājums par bagātību un nabadzību jāatrisina uz vārda un sapulču brīvības pamatiem. Kas attiecoties uz aģitacijas augļiem, tad tie jau tagad esot redzami. Pirms diviem gadiem strādnieku asociacijā, kurā viņam esot gods būt par priekšsēdētāju, skaitījies tieši divreiz mazāk biedru nekā pašreiz. Tādi esot tiešie augļi. Kas attiecoties uz turpmākajiem, tad misters Robinsons, senators un lielrūpnieks, varot šajā sakarā šo to pateikt, jo viņa paša fabrikā esot samazinātas darba stundas bez izpeļņas samazināšanas. «Un mēs ar lepnumu paredzam,» m-rs Gomperss piemetinājis ar neatdarināmu ironiju, «to dienu, kad m-ram Robinsonam nāksies vēl palielināt algu, nepagarinot darba dienu…» Beidzot misters Gomperss paziņojis, ka viņš nodomājis iesniegt štata tiesnesim sūdzību par sapulču neaizskaramības pārkāpšanu. «Cik zināms,» viņš teicis, «šīs zemes zinātniekiem līdz šim nav izdevies noskaidrot jautājumu par mīklainā mežoņa tautību.» M-rs Gomperss tomēr nezaudējot cerību, ka tiesai tas izdošoties un ka policijas direktoram (kuram viņš, starp citu, neliedzot pienācīgo cieņu) sakarā ar to jau tagad esot šis tas zināms.

«Vārdu sakot,» tā beidzās raksts, «ja atstāj nomaļus dažus kutelīgus jautājumus, kas izraisa (varbūt arī taisnīgu) nosodījumu, m-rs Gomperss izrādījās ne tikvien lielisks orators un smalks politiķis, bet arī ļoti patīkams sarunu biedrs, kuram nevar noliegt neviltotu patosu un cildenu domāšanas veidu. Misters Gomperss pats ir pārliecināts, ka viņš un tā domu biedri izdara valstij īstu pakalpojumu, ieviešot organizāciju, kārtību, apzinīgumu un cerību posta un izmisuma vidē, kuras taisnīgais sašutums to viegli varētu padarīt par anarchijas laupījumu …»

Vēl dažas dienas notikums Centralajā parkā nenozuda no Ņujorkas avīžu slejām. Reportieri apskrēja visu pilsētu, un redakcijā ieradās dažādas personas, kas dažādās vielās bija redzējušas dīvainus cilvēkus, kuri modinājuši aizdomas identiskumā ar mīklaino mežoni. Izrādījās, ka mežoņu Ņujorkā nav mazums. Pamatojoties uz pirmo atveidu, daži vairāk vai mazāk mācīti džentlmeņi izteica savas domas par mežoņa tautību. Atsauksmes bija ļoti dažādas, bet samērā ar to, kā ziņas kļuva plašākas un noteiktākas, mācīto džentlmeņu slēdzieni sāka savilkties arvien šaurākā lokā. Patiesībai pirmais tuvojās kāds misters Atkinsons, ņemdams par izejas punktu svešinieka «postīšanas tendenci un tā bezgalīgo naidu pret civilizāciju un kulturu». Spriežot pēc šīm pazīmēm, viņš to pieskaitīja slavu ciltij … Par nožēlošanu, ielaizdamies tālākās hipotēzēs, misters Atkinsons pieskaitīja slavu ciltij arī «Kaukaza čerkesus un samojedus, kas dzīvo sniegainās Sibīrijas dziļumos».

Loks ap mīklaino personu saslēdzās aizvien vairāk. Rakstos, kas kļuva aizvien īsāki, toties noteiktāki, saradās aizvien jaunas vietas un personas, kam tā vai citādi bijis sakars ar «mežoni». Nēģeris Sams, zābaku spodrinātājs Brodvejā, tilta sargs, kas turējis svešinieku aizdomās, ka tas grib izdarīt uzbrukumu Bruklinas tiltam, konduktors, kura vagonā Matvejs vakarā bija ieradies Centralajā parkā, otrs konduktors, kas riskējis ar savu dzīvību, paliekot aci pret aci ar mežoni elektriskajā vagonā tuksnesīgajā Bruklinas priekšpilsētā, beidzot, vecā kundze ar sprogām gar deniņiem, pie kuras durvīm noslēpumainais milzīgā auguma un šausminošā izskata mežonis reiz bija piezvanījis nezināmos, bet acīm redzot ļaunos nolūkos, kad viņa viena pati bijusi mājās… Par laimi gauži vecā lēdija paguvusi pie laika aizcirst durvis, lai glābtu savu dzīvību.

XXV

Par otru veco kundzi no nama Nr. 1235 avīzes neminēja. Netika pieminēta arī Anna, kura pa brīžiem tikai nopūtās, atcerēdamās bez vēsts nozudušo Matveju. Cilvēks iekrita kā ūdenī, bet viņa pati ir kā laiva, kas iekļuvusi klusā līcī. Katru dienu, kad vecās kundzes vīrs un īrnieki aizgāja, viņa kā neredzama feja ieradās atstātajās istabās, uzposa gultas, noslaucīja putekļus, bet reizi nedēļā nospodrināja rūtis un tīrīja gāzes radziņus. Katru dienu iznesa saslaukas uz ielas grozā, no kura tās aizvāca pilsētas atkritumu vedēji, un gatavoja pusdienas saviem kungiem un diviem džentlmeņiem, kas pusdienoja pie tiem. Divas reizes mēnesī viņa kopā ar kundzi gāja baznīcā . . . Vispār šajā nostūrītī viņai viss bija tā kā dzimtenē. Viss bija gluži tāpat kā dzimtenē, un meitenei kļuva skumji līdz sāpēm: kādēļ gan viņa bija braukusi šurp, kādēļ ilgojusies, cerējusi un gaidījusi, kādēļ sastapusi šo lielo, domīgo un savādo cilvēku, kurš tai teica: «Mans liktenis būs arī tavs liktenis, maziņā.» Jaunais Džons un Dūms nerādījās. Viņas dzīve aizritēja garlaicīgās dienās, kas kā divi ūdens pilieni līdzinājās cita citai… Viņa te bija atradusi dzimteni, to pašu dzimteni, pēc kuras tā bija ilgojies Lozinskis, un ne reizi vien viņa naktīs tādēļ rūgti raudāja savā virtuvītē zemā un šaurā pagraba stāvā… Un ne reizi vien viņa gribēja atgriezties pie tā mirkļa, kad viņa bija paklausījusi Matvejam, nevis jaunajai ebrejietei… Atgriezties un sākt te dzīvot citādi, meklēt citu likteni, varbūt nelāgu, bet citu…

Reiz pastnieks viņai par lieliem brīnumiem iedeva vēstuli. Uz aploksnes pavisam noteikti bija viņas adrese, rakstīta angliski, bet augšā spiedogs: «Mājkalpotājos nodarbināto personu apvienotā sabiedrība». Neprazdama angliski, viņa griezās pie vecās kundzes un lūdza to izlasīt vēstuli. Kundze aizdomīgi uz viņu paskatījās un teica:

—   Apsveicu! Tu jau sāc pīties ar šiem dumpiniekiem!

—    Es neko nezinu, — Anna atbildēja.

Vēstulē bija tikai drukāta veidlapa ar uzaicinājumu iestāties par sabiedrības biedru. Tika paziņota adrese un iemaksājamās biedru naudas lielums. Šīs iemaksas suma Annu pārsteidza, kad kundze ironiski pārtulkoja uzaicinājumu… Tomēr meitene noglabāja vēstuli un brīžiem vakaros to izņēma un apskatīja ar domīgu izbrīnu: kas gan varēja viņu pamanīt šajā zemē un tik pareizi uzrakstīt uz aploksnes viņas vārdu un uzvārdu?

Tas bija drīz pēc viņas iestāšanās darbā. Bet dažas dienas vēlāk kundze bargi paziņoja viņai jaunumu.

—    Nav vārdam vietas, labus darbus pastrādājis tas tavs… Matvejs, vai kā viņu sauc! — viņa teica. — Tici nu vēl pēc tam cilvēka izskatam. Likās tik godīgs un lēns.

—    Kas tad noticis? — Anna bažīgi jautāja.

—    Nositis policistu, ne vairāk, ne mazāk.

—   Nevar būt! — meitene neviļus iekliedzās.

Vecā kundze parādīja viņai avīžu žūksni, ko tai bija atnesis vīrs, kad Matveja personība sāka jau noskaidroties. Fantastiskajā attēlā bija grūti pazīt loziščenieša labsirdīgo tēlu, lai gan daži vaibsti un bārdas forma tomēr bija saglabājusies. Tad nākošajos numuros bija ievietota Dūma ģīmetne, šoreiz dižsvārkos un ar aitādas cepuri, — kā nozudušās slavenības tautietis. Vecā kundze, uzlikusi brilles, cauru dienu lasīja avīzes, laiku pa laikam pastāstīdama izlasītās ziņas Annai. Viņa pati bija patiesi pārsteigta, ka Matvejs nokļuvis mītiņā un izrādījies par itāliešu bandas vadoni, kas piespiedusi policiju atkāpties un skubinājusi bezdarbnieku pūli aplaupīt tuvākos veikalus.

—    Bet cik godīgs un kluss izlikās, — kundze domīgi teica, atcerēdamās Matveja pazemīgo stāvu, lēnīgās acis un pārliecināto piebalsošanu visām viņas domām. Jā, jā! Tici nu vēl pēc tam cilvēka izskatam!

Viņa aizdomīgi pašķielēja pat uz Annu, gatava saskatīt tajā briesmīgā cilvēka līdzzinātāju, bet meitenes atklātais skatiens izkliedēja viņas bažas.

—      Viņš ļoti ātras dabas, — Anna skumji teica, atcerēdamās briesmīgo mirkli sadursmes laikā ar Paddi. — Un . . . un… ziniet ko .. . Kā tas tur uzrakstīts: stiepis lūpas pie rokas . . . Viņš to… es jūs lūdzu . . . viņš taču būs gribējis tam roku pabučot. . .

—   Gribējis pabučot? … Un nosita? . .. Tas viss tik savādi, — kundze teica. — Katrā ziņā, ja viņu noķers, tad noteikti pakārs. . . Redzi, cik tālu te noved šīs… dažādās sabiedrības… Es tos Gompersus būtu! . . . Pielūko, redz, viņi arī tevi grib ievilināt savos tīklos .. .

Anna redzēja, ka kundze runā pavisam neliekuļoti, bet notikums ar Matveju piešķīra tās vārdiem vēl lielāku nozīmi. Tomēr, kad kundzes prombūtnē atkal pienāca vēstule uz viņas vārda ar to pašu zīmogu, viņa negriezās pie kundzes, lai izlasīLu, bet pie viena no īrniekiem. Tas bija kluss un skarbs cilvēks, kas nepiedalījās saimnieku kāršu vakaros un nekad nebija teicis Annai lieku vārdu. Viņš aizvien sēdēja savā istabā, caurām dienām kaut ko rakstīja un taisīja kaut kādus aprēķinus. Mājā runāja, ka viņš «uzskatot sevi par izgudrotāju». Nez kādēļ Anna izjuta pret skarbo cilvēku neapzinātu uzticību un cieņu.

Viņš paņēma no tās rokām vēstuli un godīgi to pārtulkoja vārdu pa vārdam. Vēstules saturs ļoti pārsteidza Annu: lajā bija teikts, ka sabiedrības komitejai kļuvis zināms, ka mis Anna kalpojot ar tādiem noteikumiem, kas, pirmkārt, esot pazemojoši cilvēka pašcieņai, bet, otrkārt, pazeminot vispārējo atalgojuma līmeni. Desmit dolāru mēnesī un viena brīvdiena nedēļā — tās esot rtiinimalās prasības, kas pieņemtas vienā no «mājkalpotājos nodarbināto personu apvienotās sabiedrības» sapulcēm. Ievērojot to, viņai atkal liekot priekšā iestāties sabiedrībā par biedru un uzstādīt savai saimniecei paaugstinātas prasības, citādi līdzbiedri būšot spiesti uzskatīt viņu «par savas šķiras ienaidnieci».

Anna ar bailēm noklausījās šo savādo paziņojumu.

—    Kas tad man būs? — Anna jautāja, skatīdamās lasītājā gluži apaļām, ieplestām acīm un labi nesaprazdama, kas to raksta un ar kādām tiesībām.

—   Nu, es šajās lietās nejaucos, — skarbais, klusais īrnieks atbildēja un atkal pievērsās saviem papīriem. Bet starp acīm un papīru viņam rēgojās piemīlīgās meitenes izbiedētā seja, apmulsusi un nevarīga, un viņš atkal nelabprāt apgriezās, ar ierastu paņēmienu pabīdīdams brilles uz pieres.

— Tu vēl esi te? — viņš teica, cieši raudzīdamies Annā ar savām īsredzīgajām acīm, kas it kā vērsās izplatījumā vai redzēja kaut ko Annai aiz muguras. — Savādi: tava seja mani traucē… Tu prasīji manas domas? … Nu tad dzirdi: pēc manām domām, tas viss ir muļķības! Kādreiz arī es ticēju šīm blēņām un aizrāvos, kamēr sapratu, ka tikai zinātne ir spējīga pārgrozīt visas cilvēku attiecības. Saproti: zinātne! So jautājumu nevar izlemt uz ielas, bet zinātnieka kabinetā . . . Lūk, te (viņš uzlika roku uz papīriem) visu šo jautājumu atrisinājums! Drīz to visi dabūs zināt… arī tu tajā skaitā. Nu, bet pagaidām — ej, dievs ar tevi. Tava seja mani traucē… Bet mans darbs arī tev ir svarīgāks par visu šo mudžekli.

Un viņš atkal noliecās pār rasējumiem un aprēķiniem, mājot Annai ar kreiso roku, lai viņa iet projām. Anna aizgāja uz virtuvi, domādama par to, ka tomēr te gluži viss nav tāpat kā Krievijā un ka viņa nekad vēl nav redzējusi tik savādu kungu, kas tik svinīgi runātu tādus nesaprotamus vārdus.

Viņa gribēja vēl aprunāties ar Dūmu un Rozi. Uz baznīcu viņa gāja garām Borka mājai un ceļu jau zināja. Reiz, kad kundze palika mājās un viņa viena pati gāja uz baznīcu, meitene uzskrēja augšā, pazīstamajā dzīvoklī. Rozes un Džona nebija mājās, bet Borks bija ļoti aizņemts. No tā viņa dabūja zināt tikai to, ka Dūms aizbraucis, jo viņa vēstule beidzot aizgājusi, un Lozinski aizveduši Dūmu uz Minnesotu. Tas viņam nācis īstā brīdī, jo īru draugi izklīduši, Tamanihollam viņa balss vairs nav bijusi vajadzīga, bet darbs arvien vēl nav gadījies … Pārejošā slava un viņa ģīmetnes parādīšanās avīzēs Dūmam tomēr neatsvēra zaudēto draugu. Starp citu, tagad jau publika bija beigusi interesēties par notikumu Centralajā parkā, sevišķi pēc tam, kad izrādījās, ka arī misters Hopkinzs nemaz nav nosists un jau pilnīgi atveseļojies.

Stāsts par mežoni atkāpās arvien tālāk un tālāk uz ceturto, piekto, sesto lappusi, bet pirmajās citu sensāciju trūkuma dēļ pēc dažām dienām dižojās divu vēl pavisam jaunu cilvēkbērnu ģīmetnes: mis Lissi un mistera Freda. Viņi, patvaļīgi salaulādamies Baltimorā, sagādājuši saviem vecākiem, pazīstamiem Ņujorkas miljonāriem, «negaidītu pārsteigumu». Un mis Lissi jautrā, cirtainā galviņa ar šķelmīgām, melnām actiņām raudzījās uz lasītāju no tās pašas vietas un pat zīmēta ar to pašu zīmuli, kas nesen bija attēlojis mūsu tautieti.

No tā izriet, cik viegli šajā zemē kļūt slavenam un cik īsu laiku šī slava turas …

Un tikai Dūms un Lozinski lasīja, ko vien par Matveju sadabūja, domādami, kur un kā lai tagad sameklē nelaimīgo, kas atkal bez pēdām bija pazudis šajā ļaužu jūrā…

xxvi

Bet pats cilvēku satraukuma vaininieks slavenās mītiņa dienas pievakarē sēdēja ātrvilcienā, kas gāja uz Detroitu, Befalo, Niagaru un Čikāgu…

Kā bija nokļuvis šai vilcienā, to viņš atcerējās tikai vēlāk un ļoti neskaidri. Kad pūlis apstājās, kad viņš saprata, ka nekas vairāk nebūs un arī nekas vairāk nevar būt, izņemot visļaunāko, kad beidzot viņš vēl ieraudzīja Hopkinzu guļam tai vietā, kur tas bija nokritis, ar bālu seju kā līķim un aizvērtām acīm, viņš apstājās, mežonīgi raudzīdamies apkārt un juzdams, ka viņš šajā pilsētā beidzot dabūs savu galu. No šī brīža viņš atkal kļuva kā nevarīgs bērns un paklausīgi skrēja pakaļ kādam izstīdzēj ušam itālietim, kas to bija satvēris pie rokas un vilka sev līdz.

Pāri laukumam viņi pārskrēja kopā ar citiem, tad ieskrēja šķērsielā, tad nokāpa kādā pagrabā, kur bija jau kāds desmits bēgļu, pa daļai drūmu, pa daļai, redzams, apmierinātu ar šo dienu. Drūmi bija vecie, apmierināti jaunie puiša cilvēki, tajā skaitā izstīdzējušais Matveja glābējs. Tas bija tas pats jaunais cilvēks, kas no rīta pirms mītiņa uzsita Matvejam uz pleca un taustīja viņa muskuļus. Jautrajam zēnam, šķiet, bija ļoti iepatikusies Matveja apiešanās ar policiju. Viņš un daži viņa biedri bija metušies pakaļ Matvejam, kas attīrīja ceļu, bet tad, kad pūlis bija apstājies, nezinādams, ko tālāk darīt, — viņš saprata, ka ir tikai viens glābiņš — bēgt, jo lieta bija ņēmusi ļoti nopietnu virzienu. Un viņš uzskatīja par savu pienākumu parūpēties arī par savādo svešinieku.

No šķērsielas Matveju ieveda garā, šaurā un diezgan patumšā telpā. Te bija sadrūzmējušies pāris desmit dažādu tautību cilvēki, kas, juzdamies drošībā, apsprieda šīsdienas notikumus. Viņi pie tam dedzīgi strīdējās: daži atrada, ka mītiņš pārtraukts veltīgi, citi pierādīja, ka, gluži otrādi, viss iznācis labi un fakts, ka iznākusi tieša sadursme ar policiju, atstās pat spēcīgāku iespaidu nekā «pārāk mērenās» Gompersa runas. Tas viss beidzot noveda strīdiniekus pie jautājuma: ko lai viņi iesāk ar savādo svešinieku?

Viņi sāka Matveju izprašņāt dažādās valodās, bet viņš tikai raudzījās uz tiem ar savām zilajām acīm, kurās bija redzamas smeldzošas sāpes, un tikai atkārtoja: Minnesota . . . Dūms … Lozinskis . . .

Beidzot izstīdzējušais jauneklis nāca pie slēdziena, ka cits nekas neatliek kā pārģērbt Matveju un aizsūtīt viņu pa dzelzceļu uz Minnesotu. Sadabūja apģērbu, kas noņirkstēja visās šuvēs tūliņ, kad to uzspīlēja Matvejam mugurā, bet tad atveda bārddzini, šīs pašas strad nieku biedrības biedru. Sākumā Matvejs gribēja pretoties, bet, kad jaunais lamzaks ar ļoti izteiksmīgu žestu parādīja uz kaklu, it ka apmezdams tam cilpu, Matvejs saprata un padevīgi ļāvās savam liktenim. Pēc desmit minūtēm no maza spogulīša uz Matveju raudzījās sveša, nepazīstama seja ar apcirptām ūsām un nelielu ķīlīti bārdas vietā.

Jaunais cilvēks uzsita viņam pa plecu. Loziščenietis saprata, ka šie ļaudis rūpējas par viņu, lai gan viņu pārsteidza, ka šī bezrūpīgā tauta izturas pret viņa bēdīgo stāvokli ar savādu, neizprotamu jautrību. Lai būtu kā būdams, pievakarē viņš, pilnīgi pārveidots, padevīgi sekoja jauniešiem uz dzelzceļa staciju. Te tie paņēma viņa naudu, noskaitīja, cik vajadzēja, pārējo (ne visai daudz) atdeva viņam kopā ar biļeti, kuru aizbāza aiz cepures lentes. Pirms pašas vilciena atiešanas izstīdzējušais atnesa vēl divas pudeles ābolu vīna, lielu baltmaizes klaipu un nedaudz augļu. Tas viss bija salikts grozā. Tas līdz sirds dziļumiem aizkustināja Matveju, kas cieši apkampa savu labdari.

— Tu man esi tikpat kā radinieks, — Matvejs teica. — Nekad tevi neaizmirsīšu . . .

Izstīdzējušais uzsita viņam pa plecu, un viss pulciņš, jautri mādami un smiedamies, ar acīm pavadīja vilcienu, kas aizveda Matveju pa tuneļiem, pa ielām, pa uzbērumiem un, šķiet, vietām arī pa jumtiem, visu laiku zvanīdams tā vienmērīgi un skumīgi. Kādu laiku vagona logos vēl zibēja sasodītās pilsētas nami, tad pie paša uzbēruma sāka zilgot ūdens, tad aizstiepās zaļš kalnājs ar vasarnīcām starp kokiem, kupli apaugušas salas lielā upē, zila debess, mākoņi. .. tad liels mēness kā iepriekšējā vakarā jūrmalā izpeldēja un nostājās miglā pār upes līmeni . ..

Grozs ar produktiem sašķiebās novārgušā cilvēka rokās, kurš .sēdēja vagona stūrī, bumbieri sāka birt no groza uz grīdas. Tuvākais kaimiņš tos pacēla, lēnām paņēma grozu no guļošā rokām un nolika tam blakus. Tad ienāca konduktors, nemodinādams Matveju, izvilka aiz lentes aizsprausto biļeti un biļetes vietā turpat aizbāza baltu kartona marku ar numuru. Milzīgais cilvēks sēdēdams gulēja cietā miegā, un pa viņa seju klīda skumīgas trīsas, un lūpas brīžiem sarāvās it kā aiz bailēm …

Bet vilciens joņoja, un vienmērīgā, skumjā šķindoņa skanēja te snaudošās aizās, te ielejās, te nelielo pilsētu ielās, te stacijās, kur sliedes krustojās kā tīmekļi, kur trokšņaini kā vējš negaisā aizjoņoja tādi paši vilcieni visos virzienos, ar tādu pašu vienmērīgu un skumju šķindoņu.

xxvii

Vēlāk Matvejam gadījās braukt pa to pašu ceļu, bet vēlāk Amerikā viss likās jau citādi nekā šajās bēdīgajās dienās, kad vilciens to trauca prom no Ņujorkas, bet, kurp, — nebija zināms. Viņš gulēdams palaida neievērotus garām brīnišķos Hudzona krastus un uz brīdi pamodās tikai Sirakuzās, kur vagona logos no āra iespīdēja draudīga, sarkana gaisma. Tur bija milzīgas metallietuves. Izkausētais ķets kā ugunīgs ezers gulēja zemē, visapkārt stāvēja melnas ēkas, melni cilvēki klīda apkārt kā nešķīstie gari, melni dūmi cēlās pret tumšajām, miglainajām debesīm, un lokomotivju zvani joprojām skanēja nakts vidū, vienmuļi un trauksmaini. . . Pēc tam nāca Befalo, arī viscaur vienos dūmos un miglā. Tad, jau rītausmā, vagonā noklaudzēja atbīdāmie logi; ieplūda rīta svaigums, amerikaņi izliecās pa logiem, skatīdamies kaut kur ar redzamu ziņkāri.

— Niagara, Niagara-Iall, — teica konduktors, steidzīgi caur vilcienu aiziedams, un pieskārās Matveja piedurknei, izbrīnā raudzīdamies uz cilvēku, kas viens pats sēž savā kaktā un neskatās uz Niagaru.

Matvejs piecēlās un paskatījās pa logu. Bija vēl tumšs, vilciens kaut kā bailīgi rausās uz tiltu, kas karājās pār dziļi lejā mutuļojošo straujo upi. Tilts drebēja un saspringa zem smaguma kā stingri uzvilkta stīga, bet otrs tāds pats tilts, pārstiepts no krasta uz krastu drausmīgā augstumā, šķita kā smalka mežaiņu josla, kas pavīdēja caur dūmaku. Lejā krāca putojoša upes straume, uz klintīm snauda pilsētiņas nami, zem tiem ūdens tecēja no akmeņiem un krita lejā kā smalkas, baltas lentes. Tālāk upes putas saplūda ar bālgano miglu, kas mutuļoja un viļņoja kā milzīgā katlā, aizsegdama paša ūdenskrituma skatu. Tikai dobjš, nerimstošs, vienmērīgs un tāds kā bezcerīgs troksnis lauzās ārā no turienes, pildīdams trīsām un drebuļiem miglainās nakts drēgno gaisu. Likās, ka miglā grozās un bango kaut kas milzīgs un dobji vaid, sūdzoties, ka nav tam miera mūžu mūžos…

Vilciens turpināja bailīgi līst pār bezdibeni, tilts joprojām saspringa un drebēja, migla mutuļoja kā liela ugunsgrēka dūmi un, paceldamās debesīs, saplūda kopā ar tālo mākoņu grēdp. Tad vagons sāka iet mierīgāk, zem riteņiem dunēja cieta zeme, vilciens nogāja no tilta un izstiepās, paātrinādams gaitu, gar krastmalu. Tad pēkšņi kļuva gaišāks, no mākoņa, kas gulēja pār visa milzīgā ūdenskrituma apkārtni, nomākdams tā krākšanu, parādījās mēness, un ūdenskritums palika aizmugurē, bet pār ūdenskritumu joprojām gulēja miglains mākonis, savienodams debesis ar zemi.. . Likās, ka kāds lidojošs briesmonis šajā vietā pieplacis upei un nakls vidū iezīdies tajā, un rūc, un vandās, un bango…

Detroita palika Matveja atmiņā tikai ar to, ka dzelzceļš it kā viss vienā gabalā pilnīgi atdalījās no zemes un kopā ar sliedēm un vilcienu sāka peldēt pa ūdeni. Tas bija jau nākošajā naktī, un upes otrā krastā milzīgā plašumā izpletās pilsēta un klusi liesmoja un mirdzēja zilām, baltām, dzeltenām ugunīm. No rīta vilciens aizjoņoja garām Čikagai.

l abajā pusē gandrīz gar pašām sliedēm skalojās milzīgā, jūrai līdzīgā Mičiganas ezera zilie viļņi, un tvaikonis, kas nāca taisni uz krastu, izpeldēja no ūdens apvāršņa liels un dīvains, it kā tas raustos ūdens kalnā . .. Vēl dažas stundas brauca gar krastu, tad nāca Milvoki — un ceļš novirzījās uz rietumiem .. .

Pilsētas kļuva mazākas un vienkāršākas, parādījās meži un upītes, aizstiepās tīrumi un kukuruzas plantacijas… Un, jo vairāk apvidus mainījās un logā sāka brāzties brīvais lauku un mežu vējš, jo biežāk Matvejs gāja pie logiem, jo vērīgāk ieskatījās šajā zemē, kas, steidzīgi garām slidot, pavēra viņa priekšā loziščenietim pazīstamās dzīves mierīgās ainavas.

Un līdz ar to pamazām un nemanot naidā sastingusi, aizvainotā un vajātā cilvēka dvēsele sāka it kā atkust. Kādā vietā viņš gandrīz līdz pusei izliecās pa logu, ar skatienu pavadīdams ātri pazibējušo druvu, kur vīri un sievas sēja kviešu kūļus. Cilā vietā, atspiedušies uz laužņiem un kapļiem, skatījās uz garām skrejošo vilcienu spēcīgi, iedeguši cilvēki, kas līdumā lauza celmus. Matvejs pazina šo darbu — un viņam gribējās izlēkt no vagona, satvert rokā cirvi vai kapli un parādīt šiem cilvēkiem, ko viņš, Matvejs Lozinskis, var izdarīt ar vispamatīgāko celmu.

Bet vilciens tikai zvanīja un joņoja, nomainīdams ainavu pēc ainavas. Skumjas dienas mijās ar vēl skumjākām naktīm. Līdz ar to, ka daba kļuva pieejamāka, saprolamāka un vienkāršāka, līdz ar to, ka loziščenieša dvēsele aizvien vairāk atkusa un atmaiga, atvērdamās pretī mierīgās un viņam saprotamās dzīves rāmajam skaistumam, un līdz ar to, kā viņā trula naida vielā modās sākumā ziņkāre, bet tad izbrīns un klusa lēnprātība, līdz ar visu to un reizē ar to viņa skumjas kļuva arvien asākas un dziļākas. Tagad viņš juta, ka arī viņam būtu radusies vieta šajā zemē, ja viņš tūliņ nebūtu novērsies no šīs zemes, no tās ļaudīm, no tās pilsētām, ja viņš būtu veltījis vairāk uzmanības tās valodai un paražām, ja viņš nebūtu lajā uzreiz, vienkop, nosodījis gan ļauno, gan labo .. . Bet tagad starp viņu un šo dzīvi nostājusies klaidonība un laikam arī — noziegums . . .

Un cilvēki, kaut gan bieži pēc izskata līdzinājās Paddi, sāka tomēr loziščenietim rādīties citā gaismā. Kamēr viņš brauca, pārkāpdams no viena vilciena otrā, ne reizi vien mainījās ir cilvēki, ir konduktoru brigādes. Bet nomainoties iepriekšējie ceļa biedri pievērsa jauno pasažieru uzmanību milzīgajam cilvēkam, kas it kā nejutās ērti savā apģērbā un bija bikls, kautrīgs un nevarīgs kā bērns. Neviens viņu netraucēja, neviens neuzmācās ar apnicīgiem jautājumiem, bet ikreiz, kad nācās mainīt vagonu vai pārsēsties citā vilcienā, Matvejam pienāca klāt vai nu konduktors, vai kāds no kaimiņiem, saņēma viņu pie rokas un veda sev līdz uz jauno vietu. Lielais cilvēks tādās reizēs padevīgi sekoja tiem un skatījās savā pavadītājā kautrīgām, bet pateicīgām acīm.

Bez tam te, zemes vidienē, ]audis jau nelikās tik lielā mērā līdzīgi cits citam kā tajā milzīgajā pilsētā, kur Matvejs bija pārcietis tik rūgtus piedzīvojumus. Vilcienā jo bieži kāpa iekšā liela auguma fermeri, iedeguši, plecīgi, platos svārkos un ar tādām bārdām, kas arī varētu pavedināt Ņujorkas ielas dīkdieņus uz zobgalībām. Reizēm skarbs kvekers, ģērbies līdz kaklam aizpogātos svārkos, reizēm stepju lopu tirgotājs vai Kanadas mednieks gleznainā ādas ģērbā, kas apkārts bārkstīm un pušķiem, izdalījās pārējo pasažieru vidū un neviļus saistīja uzmanību. Bet reiz ap ugunskuru, gaidot vilcienu, sēdēja bronzkrāsaino indiāņu grupa. Viņi, braukdami mājās no Vašingtonas, ietinušies segās, vienaldzīgi smēķēdami pīpes, gaidīja savu vilcienu un nepievērsa uzmanību skatītājiem, kas veselā barā bija izkāpuši no vilciena un tos ziņkārīgi aplūkoja . ..

Kādā stacijā pie nelielas pilsētas, kuras ēkas bija redzamas pār upi mežmalā, vagonā, kurā sēdēja Matvejs, ienāca jauns pasažieris. Tas bija vecs vīrs kalsnēju seju, stipri iekritušiem vaigiem, plānām lūpām un asu, vērīgu skatienu. Savāda izskata cilvēks, varbūt pat smieklīgs, jo vairāk tādēļ, ka viņš bija ģērbies kā skrandainis, tomēr izturējās pašapzinīgi un pat lepni. Viņa apģērbs, kādreiz laikam bijis melns, tagad bija nobālējis pelēks, pārklāts kodīgiem, baltiem putekļiem un neskaitāmiem rūsganiem traipiem. Viņa bikses bija īsas, taisni kā bērnam novilktas, un zābaki kļuvuši vēl rūsganāki nekā Matvejam, kuram tie tomēr vēl bija saglabājuši Brodvejas nēģera Sama suku pēdas. Bet svešiniekam galvā bija pavisam jauns cilindrs, kas laistījās vien, un mutē rēgojās liels cigārs, kas piepildīja vagonu ar smalku aromatu. Matvejs jau agrāk bija brīnījies, ka te acīm redzot nav atsevišķu vagonu «vienkāršiem ļaudīm», bet tagad nodomāja, ka tādu bramani, šādās biksēs un vēl ar cigāru zotios, diez vai cietīs sev blakām pārējie pasažieri, neraugoties uz viņa jauno cilindru, kas droši vien bija zagts. Bet viņam par brīnumu no stacijas veco vīru godbijīgi pavadīja kāds kungs, ļoti švītīgs, un kāds kalējs, redzams, nupat no ēzes nācis. Uz platformas tie abi spieda vecajam roku, bet, kad viņš ienāca vagonā, kāds tuvāk sēdošs jauns cilvēks, arī ļoti rūpīgi apģērbies, laipni pavirzījās sāņus, atbrīvodams vietu sev līdzās… Vecis pamāja ar galvu, izņēma cigāru, nospļāvās un sniedza jaunajam cilvēkam savu elegantā cimdā tērpto roku.

Pa to laiku vilciens atkal trauca tālāk. Silts vakars nolaidās pār laukiem, mežiem, līdzenumiem, ietīstīdams visu vieglā krēslā, kas kļuva aizvien zilāka un biezāka. Lokomotīves ritmiskā zvaņa pildīja mežus, kas klusi snauda abpus ceļa. Un arvien šur tur klajumā pazibēja uguntiņa, reizēm dega ugunskurs, ap kuru novietojušies malkas cirtēji, reizēm pamirdzēja māju logi . . . Kādā vietā visa ģimene sēdās pie vakariņām ārā zaļumos. Līdz galam atvērtajās durvīs stāvēja sieviete ar bērnu, un pat sveču liesmas neplīvoja rāmajā meža klusumā.

Matvejs uz visu to noraudzījās ar jauktām jūtām: kaut kas radniecisks dvesa no šī plašuma, kur it kā vēl tikai tagad sāka kūsāt cilvēka sākotnējā cīņa ar dabu, un viņam kļuva skumji: kaut kur tāpat dzīvo Osips ar Katrīnu, bet viņš . . . kas gan notiks ar viņu nezināmā vietā pēc visa tā, ko viņš nodarījis?

Malvejam kļuva tik rūgti ap sirdi, ka viņš nolēma labāk iemigt. . . Un drīz vien viņš tiešām sēdus gulēja, atmetis galvu atpakaļ. Bet pār viņa seju elektriskā luktura gaismā klīda skumjo sapņu ēnas, lūpas raustījās, un uzacis saraucās it kā no iekšējām sāpēm . . .

XXVIII

Ne vienmēr mums miegs uznāk īstā laikā. Ja šoreiz Matvejs nebūtu gulējis, tad būtu varējis dzirdēt daudz interesanta un viņa dēkas būtu laimīgi un ātri beigušās.

Bet viņš gulēja, kad vilciens apstājās uz diezgan ilgu laiku pie kādas nelielas stacijas. Netālu no stacijas izcirtuma vidū bija redzamas ēkas no jauncirstiem baļķiem. Uz platformas valdīja neparasta kņada: izkrāva zemkopības mašīnas un akmeņus, bija dzirdama skraidīšana un skaļi saucieni savādā rīkles skaņu žargonā. Pasažieri amerikaņi ziņkārīgi raudzījās pa logiem un acīm redzot uzskatīja, ka šie ļaudis noņemas daudz vairāk, nekā vajadzētu šajos apstākļos.

—     Piedodiet, ser, jautāja pasažieris, kas brauca no Milvoki, — kas tā par tautu?

—   Krievu ebreji, — atbildēja uzrunātais. — Viņi nodibinājuši koloniju pie Debllaunas . . .

Tajā brīdī pie atvērtajām vagona sāndurvīm pienāca divi stāvi un atskanēja krievu valodas skaņas.

—    Klausies, Jevgeņij! — runāja kāds augstā tenora balsī ar vieglu rīkles skaņas akcentu. — Vēlreiz lūdzu: paliec pie mums!

—   Nē, nevaru, — atbildēja otrs krūšu baritonā. — Vilktin velk, saproti . . . Sīs pēdējās ziņas .. .

—   Tāda pati ilūzija kā jau agrāk! … So fantaziju dēļ tu novērsies no īsta, laba, dzīva darba: dot jaunu dzimteni tūkstošiem cilvēku, izdarīt sociālu mēģinājumu …

—   Tā nu gan tas ir, citos apstākļos… Atkārtoju tev: mani velk turp. Bet, kas attiecas uz fanlazijām, tad . . . pirmkārt, Samuel, tikai šajās fantazijās ir nākotnes dzīve!… Un, otrkārt, tu pats ar savu darbu…

—    All right (gatavs)! — uz platformas kāds nokliedza.

—    Please in the cars (lūdzu vagonos)! — atskanēja konduktoru uzaicinājumi. Divi draugi cieši apkampās, un viens no tiem ielēca jau ejošā vagonā.

Tas bija slaids, vēl jauns cilvēks ar nepareiziem, bet izteiksmīgiem vaibstiem, noputējušā apģērbā un apavos, it kā viņam šai dienā būtu nācies daudz iet kājām. Viņš nolika nelielu sainīti uz plaukta virs Matveja galvas, un tad viņa skatiens krita uz gulētāja seju. Tajā bridi Matvejs varbūt šī skatiena iespaidā atvēra miegainās uli skumjās acis. Brīdi viņi raudzījās viens otrā. Bet tad Matveja galva atkal atslīga atpakaļ, un no viņa platajām krūtīm izlauzās dziļa nopūta . . . Viņš atkal gulēja.

Atnācējs vēl dažus mirkļus raudzījās viņa sejā… Neskatoties uz to, ka Matvejs tagad bija pārģērbts un gludi noskūts, ka viņam bija amerikaņu žakete un cepure, šim stāvam tomēr piemita kaut kas tāds, kas modināja atmiņas par tālo dzimteni. Jaunais cilvēks pēkšņi atcerējās līdzenumu, dziļa, mīksta sniega klātu, zvārguļu skaņas, augsto silu gar ceļa malām un cilvēkus ar tādām pašām acīm, kuri steidzīgi griež pie malas savas ragavas, dodot ceļu auļojošam trijjūgam . . .

Varbūt arī Matvejs atcerējās kaut ko līdzīgu. Viņa lūpas sakustējas un kaut ko murmināja, bet sejā bija redzama padevīga lūguma izteiksme.

Visu šo īso, mēmo skalu novēroja pelēkais kungs cilindrā ar savām lūša acīm, kurās mirdzēja savāda izteiksme — tāda kā zobgalīga labvēlība.

—   How do you do (labdien), mister Nilof, — viņš uzsauca, redzēdams, ka krievs viņu nav pamanījis. Tas nodrebēja un ātri pagriezās.

—    A! Labdien, tiesnesi Dikinson, — viņš atbildēja skaidrā angļu valodā, sniegdams tiesnesim roku. — Piedodiet, es jūs nepamanīju.

—   O, tas nekas. Jūs ieinteresēja šis pasažieris? … Arī mani tas interesē . . . Viņš, redzams, brauc no tālienes.

—    No Milvoki, — teica kāds no pasažieriem.

—    O nē, — iejaucās otrs. — Es braucu no Milvoki un atradu viņu jau vilcienā priekšā. Viņš, šķiet, iekāpis Čikāgā, bet varbūt ari Ņujorkā. Viņš nerunā ne vārda angliski un ir nevarīgs kā bērns.

—    Droši vien ārzemnieks, — teica tiesnesis Dikinsons, pārlaiz. dams guļošajam Matvejam pārbaudošu, vērīgu skatienu. — Atlētiska miesas būve! … Bet jūs, mister Nilov, laikam bijāt pie saviem tautie šiem? Kā viņiem klājas? Es redzēju: viņi pasūtījuši krietnas mašīnas: Amerikas labākā marka.

—    Jā. . . tagad viņiem vēl pagrūti. Bet viņi cer.

—   Vai jūs esat lasījis ziņas no emigrantu komitejas atskaitēm? . . Ieceļotāju skaits no Krievijas pieaug.

Jā, — Nilovs īsi atbildēja.

—    Bet, starp citu, tajā pašā «Debltaunas kurjera» numurā ir turpinājums par notikumiem ar Ņujorkas mežoni. Un ziniet ko: izrādās, ka viņš arī esot krievs.

—   Tādā gadījumā, ser, viņš nav mežonis, — Nilovs sausi noteica.

—    Hm . . . jā. . . Atvainojiet, mister Nilov … Es, protams, nerunāju par kulturālo nācijās daļu. Bet… zināmā mērā tomēr … cilvēks, kas kož …

—    Esat pārliecināti, ser, viņš nemaz nav domājis kost. Ne jau visas avīžu ziņas ir pareizas.

—    Tomēr… viņa izturēšanās pret polismenu Hopkinzu?

—    Polismens Hopkinzs, paļ; spriežot pēc avīzēm, pirmais iesitis viņam ar klobu pa galvu . .. Vai jūs Hopkinzu uzskatāt par mežoni?

Pelēkais džentlmenis iesmējās un teica:

—    O! Bet tā ir drusciņ cita lieta … Šīs valsts policistus apgādā ar klobiem, lai tie tos zināmos gadījumos izlietotu … Un ja svešzemnieks traucē kārtību …

—    Man Joti žēl to dzirdēt no tiesneša, — Nilovs dzestri noteica.

Pelēkais kungs mazliet saslējās, acīm redzot aizskarts, un teica:

—   Tiesnesim Dikinsonam vēl neviens nav pārmetis pārsteidzīgus spriedumus… viņa kamerā. Te mums ir darīšana ar faktiem, kā tie izklāstīti laikrakstos . .. Vai es jūs kaut kā aizvainoju, mister Nilov?

—    Jūs mani neaizvainojāt. Bet, ja jūs pazīstat savas valsts policistus, tad es pazīstu savas dzimtenes ļaudis. Un es uzskatu par apvainojošu nejēdzību avīžu spriedelēšanu par to, ka tie kožot. Vai jūs esat pilnīgi pārliecināts, ka jūsu policisti bez iemesla ļaunprātīgi nelieto klobus?

Pelēkais kungs izņēma no mutes cigāru un kādu laiku skatījās sarunu biedrā, it kā pārsteigts par negaidīto sarunas virzienu.

—    Hm … jā, — viņš teica. — Ja uz lietu raugās no šī viedokļa . . . Atklāti sakot, esmu tālu no tādas pārliecības. . . Un, ja šī lieta nonāktu manās rokās, es prasītu paskaidrojumus… Redzams, jums ir savs spriedums par visu šo notikumu?

—   Jā, man ir savs spriedums par šo notikumu… Es domāju, ka mans tautietis mītiņā nokļuvis nejauši … Un nejauši sastapies ar Hopkinzu.

—    Nu bet kādēļ viņš noliecās un centās saķert polismeņa . . . hm. . . vārdu sakot… kā tas izklāstīts avīzēs?

—    Droši vien ir taisnība, ka viņš noliecās . . . Par nožēlošanu, ser, manā dzimtenē ļaudis dažreiz klanās pārāk zemu . ..

—   Jūs domājat? Hm! Tas liekas neticami. Nodoms iekost un taisni rokā… Tas vismaz prasītu pierādījumu …

—    Bet ja apsveikumam sekoja krietns belziens pa galvu…

—   Ha, ha! Tas, protams, aptumšo prātu un dod vaļu kaislībām! Tiešām es uzskatu šo lietu gandrīz par noskaidrotu. Jūs būtu teicams advokats. O jā! Jūs varētu kļūt par mūsu pilsētas labāko advokatu! . . . Un ja jūs tomēr atrodat par labāku strādāt manā kokzāģētavā . ..

Viņš nokratīja pelnus no cigara un ieurbās Nilova sejā ar savām možajām, asajām acīm. Tad, atskatījies uz citiem pasažieriem un vēlēdamies piešķirt sarunai vairāk intimitātes, viņš pārsēdās uz otru solu līdzās Nilovam, uzlika viņam roku uz ceļa un teica klusākā balsī:

—    Piedodiet man, mister Nilov. . . Diks Dikinsons ir ziņkārīgs cilvēks. Atļaujiet man jums uzstādīt dažus, tā sakot… personiska rakstura jautājumus?

—   Esiet tik laipns! Ja tie man būs neērti, es neatbildēšu.

—    O, protams, protams! — Dikinsons iesmējās. — Redziet: jūs esat trešais krievu džentlmenis, kuru es sastopu . .. Sakiet, — vai jūs daudz amerikaņu redzējāt savā dzimtenē?

—   Gadījās sastapt, lai gan … ļoti maz.

—   Un droši vien tie bija mainījuši savu viduvējo stāvokli pret labākiem apstākļiem pie jums? . . .

—    Iespējams …

—    Sakiet tagad .. . Varbūt es maldos, bet. . . Man šķiet. . . vai jūs personīgi neizdarījāt otrādi? Un te jums jau vairākas reizes ir bijusi izdevība nomest strādnieka blūzi un taisīt labāku karjeru . . .

Nilovs uzmeta skatienu vecā džentlmeņa ārkārtīgajam apģērbam un smaidīdams atbildēja:

—   Tiesnesi Dikinson, es redzu arī jums mugurā jūsu strādnieka apģērbu!

—    O, tā ir drusciņ cita lieta, — Dikinsons atbildēja. — Jā, esmu bijis mūrnieks. Un zvērējis uzlikt mūrnieka bruņas visos svinīgos gadījumos . . . Šodien es biju uz bankas atklāšanu N-ā. Mani ielūdza bankas dibinātāji. Bet, kas ielūdz Diku Dikinsonu, tas ielūdz arī viņa veco strādnieka žaketi. Viņi to zināja.

—   Es ļoti cienu šo jūsu īpatnību, ser, — Nilovs nopietni teica. — Bet…

—    Bet, atkārtoju, tas ir kaut kas cits. Es apģērbju vecās strādnieka drānas un Ņujorkas labākos cimdus. Tas man atgādina, kas es biju un kas esmu kļuvis, tas ir, par ko tieši man jāpateicas manām vecajām bruņām. Tā — mana pagātne un mana tagadne …

Viņš apklusa, pazelēja cigāru savās plānajās, ironiskajās lūpās un, cieši raudzīdamies jaunajā cilvēkā, piemetināja:

—  Jūs, kā rādās, ejat pretējo ceļu, un vecumā jūs droši vien gribēsiet uzvilkt savu fraku.

Ceru, ka ne, — Nilovs atbildēja. — Bet, kā liekas, vilciens stājas. Tā ir kokzāģētava, un es te izkāpšu … Uz redzēšanos, ser!

—   Uz redzēšanos! Es savus jautājumus gribu reiz pārrunāt…

Nilovs, noņemdams savu sainīti, vēlreiz cieši un it kā šaubīdamies

paskatījās Matvejā, bet, pamanījis Dikinsona aso skatienu, paņēma saini un atvadījās no tiesneša. Tajā pašā mirkli Matvejs atvēra acis, un tās ar izbrīnu kavējās pie Nilova, kas stāvēja pret viņu profilā. Miegainajā sejā parādījās it kā pārsteigums. Bet, kamēr viņš berzēja acis, vilciens, kā vienmēr Amerikā, spēji apstājās, un Nilovs izgāja uz platformas. Pēc mirkļa vilciens joņoja tālāk.

Dikinsons pārsēdās savā vietā, un amerikaņi sāka runāt par aiz gājušo.

—    Jā, — tiesnesis teica, — tas ir trešais krievu džentlmenis, kuru es satieku, un trešais cilvēks, kuru es nevaru izprast…

—   Varbūt… no Leo Tolstoja sektas, — domāja kāds no sarunu biedriem.

—    Nezinu ,.. Bet viņš, redzams, ieguvis labu izglītību, — Dikinsons domīgi turpināja. — Un jau vairākkārt manu acu priekšā palaiž garām lieliskas iespējas . . . Kad es pirmo reizi veicu savu nelielo darba uzņēmuma līgumu, mūsu inženieris misters Deglass man teica: «Es esmu ar jums ļoti apmierināts, Dik Dikinson. Sakiet man, kāda ir jūsu ambicija!» Es pasmīnēju un teicu: «Sākumam man nebūtu nekas pretī tikt par prezidentu.» Misters Deglass arī sāka smieties un atbildēja: «Pareizi, Dik! Nevaru galvot, ka jūs kļūsiet par prezidentu, bet vismaz uzcelsiet veselu pilsētu un tiksiet par tās galvu…»

—    Un tas apstiprinājās, — goddevīgi teica visjaunākais no pasažieriem.

—   Jā, — Dikinsons turpināja. — Izprast cilvēku nozīmē uzzināt, pēc kā viņš cenšas. Kad es ievēroju šo krievu džentlmeni, kas strādāja manā kokzāģētavā, es arī viņam jautāju: «What is your ambition?» Un vai zināt, ko viņš man atbildēja? «Es ceru, ka pagatavošu jums saplākšņus ne sliktāk par jebkuru no jūsu strādniekiem . ..»

—    Jā, tas viss ir dīvaini, — teica kāds sarunu biedrs.

Pa to starpu Matvejs, kas pēc Nilova aiziešanas atkal bija vilcienā iesnaudies, notrīsēja un sāka pa miegam kaut ko murmināt.

—   Lūk, vēl viens cilvēks, kuru grūti izprast, — smiedamies piezīmēja kāds amerikanis.

Es neesmu sastapis nevienu, kas varētu tik daudz gulēt tik neērtā stāvoklī.

Tiesnesis Dikinsons vērīgi paskatījās uz Matveju un tad teica: Es esmu ar mieru saderēt, ka šim cilvēkam … ir nemierīgi ap sirdi. Es nezinu, kurp viņš brauc, bet uzskatītu par labāku, ja viņš aizbrauktu mūsu pilsētai garām. O! Man šai ziņā ir laba acs . . .

xxix

Zvans skanēja biežāk, vilciens palēnināja gaitu, konduktors ienāca vagonā un atņēma biļetes pelēkajam sirmgalvim un viņa jaunajam kaimiņam. Tad viņš piegāja guļošajam Matvejam klāt un, paraustījis viņu aiz piedurknes, teica:

—    Debltauna, Debltauna, ser . . .

Matvejs pamodās, atvēra acis, saprata, un viss viņa augums nodrebēja. Debltauna! Viņš bija dzirdējis šo vārdu ikreiz, kad jauns konduktors izņēma aiz viņa cepures lentes aizbāzto biļeti, un ikreiz šis vārds modināja viņā nepatīkamu sajūtu. Debltauna, vilciens samazinājis ātrumu, paņem biļeti, tātad ceļš beidzies, tātad būs jākāpj ārā no vagona .. . Bet kas tālāk, kas viņu gaida šajā Debltaunā, uz kurieni viņam bija nopirkuši biļeti, jo līdz šai vietai pietika naudas …

Vagona logos no ārpuses pamirdzēja ugunis gluži kā briljanta kniepadatas, kas iespraustas kalnu un mežu tumsā. Tad šīs ugunis noskrēja tālu lejā, atplaiksnījās kādā ūdens lāmā, tad izzuda pavisam, un gar logiem šņākdama un dūkdama paskrēja granita klints tik tuvu, ka tajā skaidri atplaiksnījās vagonu logu dzeltenā gaisma . .. Tad zem vilciena nodārdēja tilts, atkal parādījās tālās ugunis pie upes, bet tagad lās kāpa aizvien augstāk, pieskrēja aizvien tuvāk, ieskatījās vagona, pienākot cieši klāt un tūliņ atkal nozuzdamas. Lokomotive zvanīja bez pārtraukuma, jo vilciens, tikai drusku samazinājis gaitu, tagad joņoja pa Debltaunas galveno ielu …

—    Vai jūs redzējāt, ser, kā šis svešinieks nodrebēja? — vaicāja jaunais cilvēks, kā redzams, pieglaimodamies tiesnesim Dikinsonam.

—    Es visu redzēju, — vecais vīrs atbildēja. — Diks Dikinsons spers vajadzīgos soļus.

Pēc mirkļa Debltaunas namu durvis atvērās, un iedzīvotāji iznāca pretī saviem atbraucējiem. Vagons kļuva tukšs. Jaunais cilvēks vēl ilgi klanījās misteram Dikinsonam un atgādināja par sveicienu mis Ljusi. Tad viņš devās uz pilsētu un sāka sēt tur nemieru un bažas.

Debltauna bija jauna štata jauna pilsēta. Pagājis ne vairāk kā astoņi gadi kopš tā laika, kad tika ieplānotas tās ielas gar jauno dzelzceļa līniju, un kopš tā laika pilsētiņa dzīvoja klusu Amerikas nomales dzīvi. Pilnīgi saprotams, ka vienmuļajā darba dzīvē Debltauna kāri uztvēra ziņu, ka ar pēdējo vilcienu ieradies cilvēks, kurš nevienam nav bildis ne vārda, kurš nodrebējis no pieskāriena, kurš, beidzot, modinājis stipras aizdomas tiesnesī Dikinsonā, visekscentriskākā, bet arī visgodājamākā Debltaunas cilvēkā.

Izkāpdams no vilciena, tiesnesis Dikinsons tūlīt pasauca vienīgo Debltaunas polismenu un, norādījis uz Matveju, kas nedroši stāvēja uz elektriskās gaismas apmirdzētās platformas, teica:

Paraugieties, Džon, kurp dosies šis atbraucējs! Jāuzzina šī puiša nodomi. Baidos, ka mēs neko sevišķi labu neuzzināsim.

Polismens Džons Ķelli aizgāja un nozuda kāda šķūņa ēnā, lepodamies ar to, ka beidzot ari viņam liktenis piešķīris kādu diezgan smalku uzdevumu . . .

Tomēr Džonam Ķelli drīz sāka likties, ka svešiniekam nav nekādu nodomu. Viņš vienkārši bija iznācis uz platformas bez jebkādas bagažas, tikai ar grozu rokā, cik varēja manīt, pat bez jebkāda darbības plāna, un truli noraudzījās, kā attālinās vilciens. Atskanēja zvans, iešņācās riteņi, vilciens aizjoņoja pa ielu, pazibēja elektriskās gaismas svītrā pie aptiekas un tad nogrima tumsā, un vēl tikai pakaļējā luktura sarkanā gaisma kādu laiciņu sūtīja atvadu sveicienu no nakts dziļuma . . .

Loziščenietis nopūtās, apskatījās un nosēdās uz sola pie sētas blakus tukšajai stacijai. Mēness pacēlās debess vidū, polismena Džona Ķelli augums sāka rēgoties no ēnas, kas kļuva īsāka, bet svešinieks joprojām sēdēja, ne ar ko neatklājot savus nodomus pret iemigušo pilsētu Debltaunu.

Tad Džons Ķelli atstāja paslēptuvi un, pēc norunas, pieklauvēja pie tiesneša Dikinsona loga.

Tiesnesis Dikinsons izbāza galvu ar tāda cilvēka izskatu, kas jau priekšlaikus zina visu to, ko tagad atnākuši viņam paziņot.

—    Nu, kas ir, Džon? Kurp devās šis puisis?

Viņš nedevās nekur, ser. Viņš joprojām sēž tajā pašā vietā.

—    Viņš joprojām sēž .. . Labi. Vai viņš ar kaut ko atklāja savus nodomus?

—   Es domāju, ser, ka viņam nav nekādu nodomu.

—    Katram cilvēkam ir nodomi, Džon, — Dikinsons teica, ar nožēlu pasmaidīdams par Debltaunas sardzes vientiesību. — Ticiet man, katram cilvēkam ir kādi nodomi. Ja es, piemēram, eju uz maiznīcu, tad esmu nodomājis pirkt baltmaizi, tas ir skaidrs, Džon. Ja es liekos gultā, tad, redzams, esmu nodomājis aizmigt. Vai tā nav?

—   Jums taisnība, ser.

—    Nu, bet ja . . . (te vecā džentlmeņa seja kļuva šķelmīga) bet ja jūs ieraudzītu, ka es pusnaktī staigāju ap dzelzceļa noliktavu, aplūkojot atslēgas un durvis… Vai jūs mani saprotat, Džon?

—    Lieliski saprotu, ser… Tomēr… Ja cilvēks tikai sēž uz sola un reizēm smagi nopūšas …

—    Well! Tas, protams, nav tik noteikti. Viņam ir tiesības, kā jebkuram citam, sēdēt uz sola un smagi pūst kaut vai līdz rītam. Pieraugiet tikai, vai viņš nesāks darīt kaut ko ļaunāku! Debltauna paļaujas uz jūsu modrību, ser! Vai svešinieks neies uz upi, vai viņam nav līdzdalībnieki liellaivās, vai viņš negaida izdevību, lai aplaupītu dzelzceļa vilcienu, kā tas nesen noticis pie Madisonas.. . Uzgaidiet vēl, Džon!

Diks Dikinsons ieklausījās: stacijai tuvojās vilciens. Tiesnesis paskatījās Džonā ar savām asajām acīm un teica:

—    Džon!

—    Klausos, ser!

—    Es būšu stipri maldījies, ja jūs viņu vēl atradīsiet tajā pašā vietā. Viņš gribēja maldināt jūsu modrību un panāca to. Viņš droši vien jau paveicis savu darbu un tagad taisās kāpt vilcienā. Pasteidzieties!

Dikinsona logs aizcirtās, bet Džons Ķelli skriešus devās uz staciju. Cilvēks bez nodomiem aizvien vēl sēdēja tai pašā vietā, galvu zemu nodūris. Džons Ķelli sāka meklēt garāku un tumšāku ēnu, lai apslēptu tur savu izstīdzējušo augumu. Tā kā tas neizdevās, tad Ķelli nolēma, ka viņam jānosēžas pie noliktavas sienas. Un tad Džona Ķelli galva pati no sevis atslējās pret noliktavas sienu, un viņš saldi aizmiga. Tiesnesis Dikinsons vēl pagaidīja kādu brīdi, bet, redzot, ka polismens neatgriežas, nosprieda, ka cilvēks bez nodomiem atradies savā vietā. Tiesnesis jau gribēja nodzēst lampu, kad viņam paziņoja, ka no vilciena ieradies pie viņa cilvēks steidzīgās darīšanās.

Tiešām, viņa istabā steidzīgā gaitā ienāca diezgan nenoteikta izskata cilvēks, kurā tomēr tiesneša pieredzējusī acs samanīja dažas specifiskas detektiva (slepenpolicista) pazīmes.

—   Jūs esat šejienes tiesnesis? — svešinieks jautāja paklanījies.

Debltaunas pilsētas tiesnesis, — Dikinsons cienīgi atbildēja.

—    Man nepieciešami vajadzīga apcietināšanas pavēle, ser.

—    A! Es jau tā domāju… Liela auguma cilvēks ar atlētisku miesas būvi? … Ieradās ar iepriekšējo vilcienu? …

Slepenpolicists izbrīnījies paskatījās uz gaišredzīgo tiesnesi un teica:

—    Kā? Jūs jau zināt, ka Ņujorkas mežonis?.. .

Tiesnesis Dikinsons ātri paskatījās uz slepenpolicistu un teica:

—   Jūsu pilnvaras?

Atnācējs nodūra galvu.

—    Es tik steidzīgi devos pa pēdām, ka nepaguvu sagādāt speciālās pavēles. Bet šis notikums ir tik pazīstams… Mežonis, kas nogalinājis Hopkinzu…

—    Pēc pēdējām telegramām, — tiesnesis dzestri teica, — polismena Hopkinza veselība esot vislabākajā stāvoklī. Es prasu jūsu pilnvaras.

—    Es jums jau teicu, ser. .. Lieta ļoti svarīga, un pie tam viņš ir ārzemnieks.

—    Citiem vārdiem, jūs bieži, izpildot savu uzdevumu, pret ārzemniekiem izturaties vienkārši nelikumīgi. Es nedošu pavēli.

—    Bet, ser… tas ir bīstams subjekts.

—   Debltaunas pilsētas policija izpildīs savu pienākumu, ser, — tiesnesis Dikinsons uzpūtīgi teica. — Es nepieļaušu, lai vēlāk rakstītu avīzēs, ka Debltaunas pilsētā apcietinājuši cilvēku bez pietiekama pamatojuma.

Svešinieks, paraustījis plecus, izgāja un vispirms devās uz telegrāfu, bet tiesnesis Dikinsons likās gulēt, pilnīgi pārliecināts, ka tagad Debltaunas pilsētas policijai ir labs palīgs — cilvēks bez nodomiem tiek vēl drošāk apsargāts. Bet, pirms likās gulēt, viņš vēl nosūtīja telegramu, izsaukdams rīt ierasties misteru Jevgeņiju Nilovu . . .

XXX

No rīta Džons Ķelli ieradās pie tiesneša.

—    Nu, ko teiksiet, Džon? — Dikinsons viņam jautāja.

Viss kārtībā, ser. Tikai … Tur vēl kāds viņu uzmana.

Zinu. Neliela auguma cilvēks pelēkā uzvalkā.

Džons Ķelli godbijīgi paskatījās uz viszinošo tiesnesi un turpināja:

—    Viņš aizvien vēl sēž, galvu rokās atspiedis. Kad no rīta tur garām gāja dzelzceļa sargs, svešais tikai paskatījās uz to. «Kā slims suns,» — teica Viljams.

Un nekas vairāk?

Ap svešinieku salasās pūiis . . . Viss laukums un skvērs pie stacijas jau pilns ļaudīm, ser.

Ko viņiem tur vajag, Džon?

Tie droši vien arī grib izzināt viņa nodomus… Un turklāt paklīdušas baumas, ka tas esot mežonis, kas Ņujorkā nogalinājis kādu polismenu . ..

Džona ziņojums bija pilnīgi patiess. Valodas par to, ka ar vakara vilcienu ieradies savāds svešinieks, kura nodomi modinājuši m-ra Dikinsona aizdomas, pa nakti bija paguvušas izaugt, un no rīta, kad izrādījās, ka svešiniekam nav nekādu nodomu un ka viņš cauru nakti nosēdējis nekustēdamies, Debltaunas pilsētu pārņēma viegli saprotams uztraukums. Ap savādo cilvēku sāka pulcēties ziņkārīgo grupas, sākumā zēni un pusaudži, kas gāja uz skolām, tad komiji, tad Debltaunas dāmas, atgriezdamās no veikaliem un tirgiem, vārdu sakot, visa Debltauna, pakāpeniski mostoties un ķeroties pie ikdienas darbiem, pabija pilsētas skvērā pie dzelzceļa stacijas, pūlēdamās, protams, izdibināt svešinieka nodomus …

Bet tas bija ļoti grūti, jo svešinieks aizvien vēl sēdēja uz vietas, reizēm smagi nopūtās, raugoties garāmgājējos, un brīžiem nesaprotamiem vārdiem atbildēja uz jautājumiem. Tomēr Matvejam šajā laikā jau radās nodoms. Vērīgi apcerējis savu stāvokli šajā garajā naktī, kamēr pilsēta gulēja, bet netālu ložņāja policista Ķelli un atbraukušā slepenpolicista ēnas, viņš secināja, ka savam liktenim neizbēgs, bet liktenis viņam, cilvēkam bez valodas un bez pases, rēgojās kā neizbēgams cietums… Viņš ilgi par to domāja un nolēma, ka ātrāk vai vēlāk, bet bez iepazīšanās ar Amerikas krātiņu lieta nebeigsies. Tad jau labāk ātrāk nekā vēlāk. Viņš ar zīmēm parādīs, ka neko nesaprot, bet par notikumu Ņujorkā te, protams, neviens neko nezina. Tādēļ viņš pat atviegloti uzelpoja un ar priecīgu paļāvību piecēlās pretim labsirdīgajam Džonam Ķelli, kas, atstumdams pūli, nāca pie viņa.

Tiesnesis Dikinsons ienāca savā kamerā, kad troksnis un valodas atskanēja pie viņa mājas, un kamerā iebruka pūlis. Nepazīstamais milzenis rāmi stāvēja vidū, bet Džons Ķelli staroja uzvaras priekā.

—    Viņš atklāja nodomu, tiesneša kungs, — teica polismens, iznākot uz priekšu.

—   Labi, Džon. Es zināju, ka jūs attaisnosiet pilsētas uzticību ., . Kādu nodomu tad viņš atklāja?

—    Viņš gribēja man iekost rokā.

Misters Dikinsons pat atgāzās savā atzveltnī.

—    Iekost rokā? … Tad tā tomēr ir taisnībai Vai jūs esat par to pārliecināts, Džon Ķelli?

—    Man ir liecinieki.

—   Labi. Mēs pajautāsim lieciniekiem. Sis gadījums prasa rūpīgu izmeklēšanu. Vai misters Nilovs vēl nav atnācis? …

Nilova vēl nebija. Matvejs uz visu notiekošo raudzījās ar izbrīnu un nepatiku. Viņš bija nolēmis iet pretī nenovēršamībai, bet viņam likās, ka arī to te nedara īsti cilvēciski. Viņš to bija iedomājies daudz vienkāršāk. Cilvēkam prasa pasi, pases nav. Cilvēku saņem, un policists ar grāmatu padusē ved viņu, kur pienākas, Bet tur jau kas būs, būs, tas ir, kā nolems priekšniecība. »

Bet te arī šo vienkāršo lietu neprot izdarīt, kā nākas. Diez kādēļ salasījies vesels bars ļaužu kā ap zvēru, vi$i sabrūk kamerā, bet te pirmajā vietā sēž vakarējais skrandainis, tiesa, tagad gluži pieklājīgi ģērbies, lai gan bez jebkādām priekšniecības kārtas zīmēm. Matvejs raudzījās apkārt un manāmi sašuta.

Pa to starpu tiesnesis Dikinsons sāka nopratināt.

—   Vispirms noskaidrosim tautību un vārdu, — viņš teica. — Your name (jūsu vārds)?

Matvejs klusēja.

—    Your nalion (jūsu tautība)? — Un, nesaņēmis atbildi, tiesnesis paskatījās publikā. — Vai te nav kāds, kas prot kaut dažus vaidus krieviski? Misis Braj! Jūsu tēvs laikam bija dzimis Krievijā? . . .

No pūļa iznāca gadus četrdesmit veca neliela auguma sieviete zilfim kā Matvejam, lai arī stipri izbalējušām acīm. Viņa nostājās Matvejam pretī un it kā pūlējās kaut ko atcerēties.

Kamerā iestājās klusums. Sieviete skatījās uz loziščenieti. Matvejs ar savām acīm ieurbās viņas acīs, blāvās un gaišās kā ledus, kurās tomēr lauzās cauri it kā vecas atmiņas. Tā bija poju emigranta meita. Viņas māte bija mirusi agri, tēvs kaut kur Kalifornijā nodevies dzeršanai, un viņu bija izaudzinājuši amerikaņi. Tagad kaut kādas neskaidras atmiņas modās viņas galvā. Savu valodu viņa sen bija aizmirsusi, bet prātā vēl nāca dziesmas vārdi, ar kuru māte to bērnu dienās kādreiz bija uzjautrinājusi. Pēkšņi viņas acis iemirdzējās, un, pacēlusi roku virs galvas, viņa pasita knipi, pagriezās un sāka dziedāt poliski, kaut kā savādi, kā runājoša mašīna:

Irbe mūsu mā-mu-liņa …

Labprāt bērnus sit…

Matvejs nodrebēja, metās tai klāt un sāka ātri un satraukti runāt. Slavu valodas skaņas deva viņam cerību uz glābiņu, uz to, ka viņu beidzot sapratīs, ka rāsies kāda izeja …

Bet sievietes acis bija jau izdzisušas. Viņa atcerējās tikai dziesmiņas vārdus, bet nesaprata šo vārdu nozīmi. Tad paklanījās tiesnesim, pateica kaut ko angliski un atvirzījās nostāk…

Matvejs metās tai pakaļ, kaut ko kliegdams, gandrīz kā neprātīgs, bet vācietis un Ķelli aizsprostoja tam ceļu. Varbūt viņi baidījās, ka tas sakodīs šo sievieti, kā bija gribējis kost polismenam.

Tad Matvejs pieķērās pie sola atzveltnes un sagrīļojās. Viņa acis bija plati ieplestas kā cilvēkam, kam parādījusies briesmīga vizija. Un tiešām viņam, izsalkušam, nomocītam un satriektam, pirmo reizi mūžā parādījās sapnis nomodā. Viņam pavisam skaidri tēlojās, ka viņš vēl ir uz kuģa, stāv kuģa galā pie pašas stūres, ka galva tam reibst un viņš krīt ūdenī. Ne reizi vien viņš to sapnī bija redzējis ceļojuma laikā un pēc tam domājis, ko jūt tie nabadziņi, kas no sadragātiem kuģiem vieni paši, bez cerībām, atrodas šajā nejūtīgajā, bezgalīgajā un bargajā okeānā…

Tagad šis pats sapnis aizslīdēja gar viņa plati ieplestajām acīm. Nav ne tiesneša Dikinsona, ne polismena Ķelli, ne visu šo ļaužu, ne šīs kameras — viņa priekšā skaidri bango viļņi, putojoši, plati, salti, bez gala, bez malas… Tie bango, krāc, šļakstās, ceļas, gremdē… Velti viņš cenšas iznirt, iekliegties, saukt, pieķerties, noturēties virs līmeņa … Kaut kas velk viņu lejup. Ausīs džinkst, acu priekšā zaļa dzelme, noslēpumaina un baisa. Tā ir bojā eja. Un pēkšņi pār viņu noliecas cilvēka seja ar gaišām, stingām acīm. Viņš atžirgst, cer, viņš gaida palīdzību. Bet acis ir blāvas, seja bāla. Tā ir miroņa seja, kas noslīcis jau agrāk …

Visa šī aina pazibēja vienā acumirklī, bet tik skaidri, ka viņa sirds šausmās sažņaudzās. Viņš dziļi atņēma elpu un saķēra galvu… «Dievskungs, svētā jaunava,» viņš murmināja, «palīdziet nelaimīgam cilvēkam. Liekas, ka man galvā viss nav kārtībā …»

Viņš ar dūrēm izberzēja acis un atkal sāka meklēt savu cerību šo cilvēku sejās.

Bet tajā laikā policists Džons paskaidroja tiesnesim Dikinsonam, kādos apstākļos atklājušies svešinieka nodomi. Viņš stāstīja, ka tad, kad viņš piegājis svešiniekam klāt, tas saņēmis viņa roku, lūk, tā (Džons saņēma tiesneša roku), tad noliecies, lūk, šitā …

Un policists Džons noliecās pār tiesneša roku, lielākas izteiksmības dēļ atņirdza savus baltos zobus, piešķirot savai sejai mežonīga niknuma izteiksmi.

Sis demonstrējums atstāja stipru iespaidu uz sanākušajiem cilvēkiem, bet iespaids, ko tas atstāja uz Matveju, bija vēl stiprāks. Sī valoda biia saprotama ari viņam. Redzot Ķelli manevru, viņam uzreiz ļoti daudz kas kļuva skaidrs: ir tas, kādēļ Ķelli tik spēji atrāva savu roku, un pat tas, kādēļ viņš, Matvejs, saņēma sitienu Centralajā parkā… Un viņam tā aptecējās sirds un kļuva tik rūgti, ka viņš aizmirsa visu.

—   Nav taisnība, — Matvejs iekliedzās, — neticiet šim nekrietnajam cilvēkam…

Un, līdz sirds dziļumiem sašutis par apmelojumu, viņš metās pie galda, lai parādītu tiesnesim, ko īsti viņš gribējis darīt ar polismena Ķelli roku.

Tiesnesis Dikinsons uzlēca no savas vietas un pie tam uzmina uz savas jaunās platmales. Kāds spēcīgs vācietis, Ķelli un vēl daži cilvēki satvēra Matveju no mugurpuses, lai viņš nesakostu tiesnesi, ko ievēlējusi Debltaunas lauta; kamerā izcēlās satraukums, kāds šīs pilsētas vēsturē vēl nebija pieredzēts. Kas bija tuvāk pie durvīm, tie klupdami krizdami metās uz izeju, drūzmējās un kliedza, bet iekšā notika kaut kas neizprotams un briesmīgs …

Nomocīts, izsalcis, aizvainots, novests līdz neprātam, loziščenietis nokratīja visus viņam pieķērušos amerikaņus, un tikai spēcīgais, tāds kā viņš pats, vācietis atspēries vēl turēja viņu no mugurpuses aiz elkoņiem … Bet Matvejs rāvās uz priekšu asinīm pieplūdušām acīm un juta, ka viņš patiesi sāk jukt prātā, ka patiesi gribas mesties virsū šiem cilvēkiem, sist un varbūt ari kost…

Nevar zināt, kas notiktu tālāk. Bet šajā mirklī kamerā iesteidzās Nilovs. Viņš izspraucās cauri pie Matveja, nostājās tā priekšā un krievu valodā līdzjūtīgi jautāja:

—   Ei, tautieti Ko tad jūs te esat izdarījis?

Pie pirmajām šīs balss skaņām Matvejs metās uz priekšu un, pieklupis jaunatnācēja rokai, sāka to skūpstīt, raudādams kā bērns…

Pēc stundas ceturkšņa mistera Dikinsona kameru atkal sāka pildīt Debltaunas pilsētas iedzīvotāji, izzinājuši, ka, izpētot apstākļus, svešinieka nodomi noskaidrojušies visapmierinošākā kārtā. Krievu džentlmenī, kas strādā kokzāģētavā, viņš atradis tautieti un advokatu, kuram nenācies grūti atspēkot visus apvainojumus. Tiesnesis Dikinsons saņēma pilnīgi apmierinošas atbildes uz jautājumiem: «Your name?», «Your nation?» un uz visiem pārējiem, kas izrietēja no lietas apstākļiem. Lepns par pilnīgām sekmēm, kas vainagoja viņa izmeklēšanu, viņš augstsirdīgi aizmirsa pat par jauno platmali un, ātri izbeidzis oficiālās attiecības, sniedza apsūdzētajam roku, pie kam izteica pārliecību, ka tieši Debltaunas izvēle no visām savienības pilsētām dara vislielāko godu viņa saprātam.. . Noslēgumā viņš uzstādīja Matvejam civiljautājumu:

—   How do you like this country, ser?

—    Viņš grib zināt, kā jums patīk Amerika, — Nilovs pārtulkoja.

Matvejs, kas vēl joprojām diezgan smagi dvesa, atmeta ar roku.

— Ai! Kaut tā izčibētu! — viņš vaļsirdīgi teica.

—     Ko džentlmenis teica par mūsu zemi? — ziņkārīgi pārjautāja tiesnesis Dikinsons, reizē modinādams lielu ziņkāri pārējos klātesošajos.

—     Viņš saka, ka esot vajadzīgs laiks, lai novērtētu šīs zemes labās īpašības, ser …

—    Very well! Tā ir saprātīga džentlmeņa cienīga atbilde! — Dikinsons pilnīgi apmierināts noteica.

XXXI

Nākošajā dienā Debltaunas avīze iznāca palielinātā apjomā. Tās pirmajā lappusē dižojās slavenās pilsētas jaunā iemītnieka mistera Metju ģīmetne, bet tekstā, kas pietiekamā skaitā bija apgādāts ar visai skaļiem virsrakstiem, avīzes redaktors griezās pie visas pārējās Amerikas vispār un sevišķi pie Ņujorkas. «No šī brīža,» viņš rakstīja, «Debltaunas pilsēta var lepoties ar to, ka tās tiesnesis misters Dikinsons veiksmīgi atrisinājis jautājumu, ap kuru veltīgi lauzīja galvas Ņujorkas labākie mācītie etnogrāfi. Slavenais mežonis, Centrālā parka incidenta vaininieks, par kuru izgāja ziņas pa visu Ameriku tik sakropļotā veidā, patlaban ir mūsu pilsētas viesis. Pēc visai lietpratīgas izmeklēšanas, ko izdarīja savā darbā ārkārtīgi izveicīgais tiesnesis misters Dikinsons, atbraucējs izrādījās krievs, dzimis Loziščas guberņā (viena no lielākām un visizglītotākām šajā mums draudzīgajā valstī), kristietis un, — piemetināsim no savas puses, — ļoti lēnprātīgs cilvēks ar visai patīkamu izturēšanos un pilnīgi lojāls. Viņš izrādīja īstu kristīga cilvēka prieku, dabūjis zināt, ka polismena Hopkinza veselība, kuru uzskatīja par nogalinātu, ir vēlamā stāvoklī un ka šis polismens jau stājies pie savu parasto pienākumu izpildīšanas. Jo labāk polismenam Hopkinzam, bet iedrošināmies piemetināt, pamatojoties uz mūsu pilsētas labāko juristu domām, ka šajā jautājumā ieinteresētā oersona ir vienīgi pats polismens Hopkinzs, jo pats ir vainīgs pie viņu piemeklējušās nelaimes. Jā, atkārtojam, pats vainīgs, jo pirmais sita ar klobu pa galvu mierīgam svešzemniekam, kas griezās pie viņa, lai izteiktu mīlestību un uzticību. Ja Ņujorkas tiesneši domā citādi, ja kāds šī štata advokals gribēs pierādīt pretējo vai pats polismens Hopkinzs nolems piedzīt zaudējumus, tad viņiem būs darīšana ar Debltaunas labākajiem juristiem, kas izteikuši gatavību aizstāvēt apsūdzēto bez atlīdzības. Tomēr diez vai tas būs vajadzīgs pēc tam, kad mēs šajās slejās atspēkosim vēl vienu apmelojumu, ar kuru mūsu Ņujorkas spalvas brāļi bez pietiekošas pārbaudes nomelnojuši mūsu cienījamā viesa un, ceram, nākošā līdzpilsoņa Metju Lozinska reputāciju. Lieta tā, ka v i ņ š nemaz nekož. Kustībai, kuru polismens Hopkinzs iztulkoja šajā apkaunojošā nozīmē (kas nemaz nedara godu Ņujorkas policijas gaišredzībai), ir, gluži pretēji, viskvēlākā sveiciena un goddevības nozīme, kādu Loziščas guberņā viens otram mēdz parādīt vislabāko aprindu ļaudis. Viņš vienkārši noliecās, lai noskūpstītu Hopkinza roku. To pašu kustību mums bija izdevība novērot, kad viņš sastapās ar tiesnesi Dikinsonu, polismenu Džonu Ķelli, kā arī ar vienu no saviem tautiešiem, kas tagad ieņem ļoti necilu stāvokli mistera Dikinsona kokzāģētavā, bet kuram viņa izglītība un talanti, bez šaubām, pavērs ļoti plašu ceļu šajā zemē. Nav šaubu, ka gadījumā, ja arī pie mums uz šo augstākā mērā smalkjūtīgās izturēšanās izpausmi būtu sekojusi rupja atbilde ar klobu pa galvu, tad Debltaunas pilsētas polismens izbaudītu Ņujorkas pilsētas polismena rūgto likteni, jo krievu džentlmenim piemīt neparasts fizisks spēks. Bet Debltauna — sakām to ar lepnumu — ne tikvien atrisināja etnogrāfisko mīklu, kas nebija pa spēkam uzpūtīgajai Ņujorkai, bet sniedza minētajai pilsētai patiesi kristīgas izturēšanās paraugu pret svešzemnieku, — izturēšanās, kas, cerams, izlīdzinās viņa dvēselē rūgtās atmiņas, ko radījusi viņa uzturēšanās Ņujorkā.

No tiesas kameras misters Nilovs, iepriekš minētais krievu džentlmenis, aizveda tautieti uz savu mājokli, kas atrodas nelielā strādnieku ciematā pie kokzāģētavas. Ievērojama daļa Debltaunas pilsētas iedzīvotāju, kas galvenā kārtā sastāvēja no jauniem džentlmeņiem un lēdijām, pavadīja tos līdz pašām mājām ar piekrišanas saucieniem, un pat vēl tad, kad durvis bija aizvērušās, ļaudis neizklīda, kamēr misters Nilovs iznāca no jauna un teica nelielu uzrunu par mūsu lieliskās pilsētas uzplaukumu nākotnē… Viņš beidza ar lūgumu ļaut atpūsties viņa kautrīgajam tautietim, kas neesot pieradis pie tik skaļas sabiedrības simpātiju izrādīšanas.»

Protams, daiļrunīgā raksta autors nezināja, ka tad, kad Debltaunas pilsoņi izklīda, Matvejs atviegloti uzelpoja un teica:

—     Ko? … Vai pavisam aizgāja?

—   Jā, — atbildēja Nilovs, kas bija sācis vārīt kafiju uz petrolejas virtuves.

—    Ak, kaut viņus visus jupis parautu! … — no sirds teica Matvejs un viss tā kā saguma.

Nilovs tikai pasmaidīja vien un neteica neko; viņš saprata, ka tik daudz pārdzīvotu izjutu var nogāzt pat tik spēcīgu cilvēku. Tādēļ viņš uz ātru roku padzirdīja to ar karstu kafiju un nolika gulēt.

XXXII

Matvejs nogulēja veselu diennakti un pat mazliet vairāk. Kad viņš atmodās, saule jau sāka aizgriezties no gaišā kambarīša, apblāzmojot to ar pēdējiem stariem. Nilovs, pārnācis no darba, novilka savu zilo darba blūzi, kas viscaur bija vienās ēveļu un zāģu skaidās. Ēveļu skaidas bija redzamas pat viņa matos. Matvejs kādu laiku nevarēja apjēgt, kur atrodas un kas ar viņu notiek. Tādēļ sākumā viņš raudzījās piemiegtām acīm, tā kā aizdomīgi sekodams jaunā cilvēka kustībām, baidīdamies, ka tas ir sapnis, ko tūliņ nomainīs jauna jezga ar nepatikšanām.

Pa to starpu Nilovs klusi pārģērbās, nomainot darba apģērbu pret vieglu flaneļa uzvalku, un, nosēdies pie galda, atšķīra kādu grāmatu.

Šajā izskatā viņš nemaz nelīdzinājās strādniekam, un loziščenieša atmiņā atkal atdzīvojās garāmslīdošais tēls, kas jau reiz bija pavīdējis vagonā. Viņš atcerējās kungu māju pie Loziščas, kas spīdēja cauri dārza lapotnei. Starp šo māju un ciematu pastāvēja vecs naids un gara prāvošanās rentes zemju dēļ. Tā bija sākusies tēvu laikos, turpinājās nākošās paaudzes laikā un sliecās te uz vienu, te uz otru pusi. Draudēja lieli sarežģījumi un nepatikšanas, kad pēkšņi vecais lielkungs nomira. Loziščā ieradās viņa mantinieks un, sasaucis ciema sapulci, lika priekšā izbeigt ķildu, piekāpjoties visos punktos. Kādu laiku loziščenieši vēl trokšņoja un stīvējās, nesaprazdami šīs piekāpšanās cēloni.

Bet tad saprātīgākie ļaudis aptvēra, ka droši vien kundzēns visu noplītējis, sataisījis parādus un ātrāk grib aizlaist tēva mantojumu, ko prāva liedz. Loziščenieši pacentās vēl noplēst, cik bija iespējams, un lieta tika izbeigta. Pēc tam kundzēns kaut kur nozuda, un par viņu nekas noteikts vairs nebija dzirdams. Palika tikai kādas neskaidras valodas, diezgan pretrunīgas, bet visās versijās diezgan nelabvēlīgas jaunajam cilvēkam.

Un tagad Matvejam likās, ka viņa priekšā ir tas pats cilvēks, kas, tikko novilcis strādnieka blūzi, sēdēja pie grāmatas. Viņš par to tā brīnījās, ka sāka berzēt acis. Gulta nočīkstēja. Nilovs pagriezās uz viņa pusi.

— Kā ir, tautiet, vai izgulējāties? — viņš laipni jautāja. — Nu, tagad dzersim kafiju.

Lozinskis kautrīgi un neveikli piecēlās, staipīdams notirpušos locekļus. Vakar viņš priecājās par šo cilvēku kā par glābēju, šodien jutās kaut kā neērti tā klātbūtnē. Pie tam viņš samulsa, redzēdams, ka istabā nebija otras gultas, — tātad namatēvs atdevis savu, un viņa kājas bija basas, — tātad Nilovs viņam guļošam bija novilcis zābakus. Tiesa, viņš nebija ne reizi noāvies pa visu garo ceļu, un tādēļ viņa kājas kaistin kaisa … Bet tomēr šī rūpība sagādāja viņam drīzāk nepatiku. Tagad viņš bija pārliecināts, ka tas ir Loziščas kundzēns un ka valodas bijušas patiesas: viņš tātad tiešām izšķiedis visu tēva mantojumu un tagad izbauda pazudušā dēla likteni svešā zemē. Bet, tā kā viņš Matvejam tomēr bija izdarījis pakalpojumu un pie tam bija liels kungs, tad Lozinskis nolēma nelikties ne zinis, ka to pazinis, bet viņa uzvedībai neviļus spīdēja cauri goddevība. Tas radīja tādu kā apjukumu un neskaidrību viņu attiecībās. Nilovs izturējās vienkārši, bet atturīgi, Matvejs kautrējās un noslēdzās sevī.

Nākošajā dienā, pārnācis no kokzāģētavas, Nilovs teica, ka Matvejs varot, ja vēloties, dabūt darbu: nest kokus no liellaivām. Matvejs, protams, ar prieku piekrita, un drīzumā nesenā slavenība, cilvēks, par kuru bija runājušas visas Amerikas avīzes, pieticīgi nesa kokus no liellaivām uz upītes krastu. Viņa spēks un viņa drošā rīcība ar smagajiem ozola baļķiem sagādāja viņam paaugstinājumu, un pēc pāris nedēļām viņš jau strādāja blakus Nilovam, celdams kokus uz zobratiem, kur Nilovs tos sazāģēja smalkos saplākšņos. Pievakarē viņi abi, skaidām apbiruši, atgriezās mājās.

Matvejs noīrēja istabu blakus Nilovam, pusdienot viņi gāja abi kopā uz restorānu. Matvejs neko neteica, bet viņam likās, ka pusdienot restorānā ir tīrais neprāts, un viņš aizvien domāja, ka ar laiku ierīkosies pieticīgāk. Kad pienāca pirmā izmaksa, viņš pabrīnījās, ka pēc izdevumu atskaitīšanas viņam vēl atliek diezgan daudz naudas. Viņš to noglabāja, nopircis tikai veļas pāri.

Vēl pēc nedēļas Nilovs viņam teica, ka tie kopā došoties uz Debltaunu, kur viņš, Nilovs, lasīšot lekciju. Viņi ieradās lielā, stāvgrūdām pilnā zālē. Ļaudis tos saņēma saucieniem un svilpieniem (Amerikā tā ir atzīšanas izpausme). Tad viss apklusa, tiesnesis Dikinsons teica dažus vārdus, norādīdams te uz Matveju, te uz Nilovu, bet tad pēdējais sāka ilgi un brīvi kaut ko stāstīt, laiku pa laikam rādīdams vietas uz lielas kartes. Publika, kas lielāko tiesu sastāvēja no darbaļaudīm, klausījās ar sasprindzinātu uzmanību un beigās atkal sarīkoja tiem ovācijās…

Kad viņi pēc tam pārnāca mājās, Nilovs izvilka naudas žūksni un, sadalījis to divās daļās, vienu atdeva Matvejam.

—  To mēs abi šodien nopelnījām, — viņš teica. — Tas ir atalgojumspar lekciju. Es viņiem stāstīju par mūsu dzimteni un jūsu piedzīvojumiem. Pēc taisnības puse pieder jums.

Matvejs gan mēģināja atteikties, bet tad naudu pieņēma. Pa šo laiku viņa izturēšanās pret Nilovu bija stipri mainījusies, un, kaut gan viņš visu nesaprata, tomēr pilnīgi bija atmetis domas par pazudušo dēlu. Saņēmis naudu, viņš apmulsis raudzījās Nilovā … Kaut kā gribējās izteikt savu pateicību un cieņu… Lūpas sniedzās pie Nilova rokas, ceļi liecās, lai paklanītos līdz zemei… Taču Nilova sejā, bet varbūt arī tajās nedēļās, ko viņi jau bija kopā pavadījuši, bija kaut kas tāds, kas atturēja Matveju no šī jūtu uzplūduma. Tādēļ viņš paņēma naudu un, nolicis to sev līdzās, teica:

—    Bet… atvainojiet un nedomājiet kaut ko ļaunu… Vai te ļoti daudz naudas?

—   Ne visai daudz, bet pietiekoši, lai pašūtu sev labu uzvalku, — Nilovs atbildēja. — Jūs valkājat vienu un to pašu ir darbā, ir svētkos.

—   Ak, — Matvejs teica, atmezdams ar roku, — es esmu vienkāršs darba cilvēks!

—   Te visi vienkāršie cilvēki un strādnieki netur sevi sliktāku par citiem un ārēji negrib ne ar ko atšķirties. Es jums ieteicu iegādātiesveļu un uzvalku.

Matvejs nodūra galvu.

—   Piedodiet, — viņš sacīja. — Es jau ne tādēļ… lai nepaklausītu jums, vai kā … Bet.. . sakiet, vai te ar darbu var sakrāt ceļa naudu?"

—   Uz kurieni?

—   Atpakaļ uz dzimteni! … — Matvejs dedzīgi iesaucās. — Redziet, tur mājās es pārdevu ir būdu, ir zirgu, ir tīrumu… Bet tagad esmu ar mieru strādāt kā vērsis, lai atgrieztos un kļūtu kaut vai par pēdējoalgādzi tur, savā dzimtajā pusē…

Nilovs brīdi staigāja pa istabu, kaut ko domādams, bet tad, nostājies Lozinskim pretim, teica:

—   Klausieties, Lozinski! Tik daudz var nopelnīt. Var ar laiku arī atgriezties. Bet… katram cilvēkam jāzina, ko viņš dara. Kādēļ jūs; braucāt šurp?

—   Ak! — Matvejs atbildēja, atmezdams ar roku. — Daudz kas cilvēkam ienāk prātā.

—   Pacentieties atcerēties, kas jums bija ienācis prātā.

Matvejs sarauca pieri un pats pabrīnījās par to, cik grūti izdabūt no galvas domas un vārdus.

—     Ak! Zināms… cilvēkam gribējās dabūt gabalu brīvas zemes, lai varētu dot arklam vaļu . .. Nu tad… arī pāri vēršu, labu zirgu .. . govi… stiprus ratus …

—   Bet ko vēl?

Matvejs juta, ka pēc visiem uzskaitītajiem priekšmetiem dvēselē vēl kaut kas paliek, kaut kādas neskaidras nogulsnes… Pavīdēja Annas seja …

—     Nu, tad … — viņš ar piespiešanos turpināja, — cilvēks jau gados. Sava māja, tad arī sava sieva.

—   Un vai vēl kaut kas?

—   Vēl… ja varētu pa vecam dievu lūgt savā baznīcā…

Viņam vēl iešāvās prātā sarunas par brīvību, bet tas viss jau bija

tik neskaidrs un nenoteikts, ka viņš par to nebilda ne vārda.

Nilovs vēl pagaidīja. Viņa seja bija nopietna un mazliet satraukta.

—    Visu to jūs vacat atrast tepat! — viņš sacīja noteikti un skarbi. — Visu, ko jūs meklējāt. Kādēļ tad Jums jābrauc projām?

Un, redzot, ka Matvejs mazliet sarūgtināts par viņa skarbo toni, piemetināja:

—   Jūs esat pārdzīvojis visgrūtāko: pirmos soļus, pie kuriem daudzi te aiziet bojā. Tagad jūs jau esat uz ceļa. Padzīvosiet te, iepazīsiet zemi un cilvēkus… Un ja jūs tomēr arī pēc tam vēl vilks atpakaļ. . . Vilks tā, ka neviens nebūs spējīgs atturēt… Nu tad…

Nilova balsī skanēja kaislīgs saviļņojums. Matvejs to pamanīja un teica:

—   Bet jūs pats… atvainojiet… jūs taču gribat aizbraukt.

Nilova seja atkal viegli sadrūma.

—   Jā, — viņš atbildēja. — Man ir savi iemesli…

—   Tātad… jūs neesat atradis to, ko meklējāt?

Nilovs atvēra logu līdz galam vaļā un kādu laiku raudzījās ārā, ļaujot seju glāstošam vējam. Bija klusa nakts, spulgoja zvaigznes, netālu mirgoja Debltaunas ugunis, rūpnīcu skursteņi sāka kūpēt: pēc svētku atpūtas kūra uguni rītdienas tvaikam.

—    Te ir tas, ko es meklēju, — Nilovs atbildēja, pagriezdams prom no loga satraukto un sasarkušo seju. — Bet. . . paklausieties, Lozinski! Mēs abi līdz šim spēlējām paslēpes… Jūs taču mani pazināt?

—    Es pazinu jūs, — Matvejs apjucis teica.

—    Un arī es jūs pazinu. Nezinu, vai jūs mani sapratīsiet; bet… tādēļ vien, ka es te sastapos ar jums… un arī ar citiem … kā līdzīgi … kā brāļi, bet ne kā naidnieki. . . Par to vien es būšu mūžīgi pateicīgs šai zemei…

Matvejs klausījās ar pūlēm un sasprindzinājumu, kaut ari pilnīgi nesaprotot, bet izjūtot savādu satraukumu …

— Bet ja es tomēr braucu atpakaļ, — Ņilovs turpināja, — tad… vai redzat… Te ir daudz, ko es meklēju, bet… tas nav aizvedams līdz… Es jau reiz aizbraucu atpakaļ un atkal atgriezos… Ir tāda slimība … Nu, vienalga … Nezinu, vai jūs mani tagad sapratīsiet. Varbūt kādreiz sapratīsiet. Dzimtenē es gribu to, kas ir te … Savu brīvību, vai saprotat? Ne cita… Bet te… Te es gribu dzimteni…

Nilovs apklusa, un pēc tam viņi ilgi raudzījās pa logu nakts debesīs, klusajā, mīlīgajā svešās zemes naktī. Nilovs domāja par to, ka drīz viņš to visu pametīs un atstās aiz muguras veselu dzīves posmu. Bet Matvejs nez kādēļ atminējās jūru un tās dziļumu, mīklainu, noslēpumainu, neizprotamu … Tikpat nesaprotams viņam tagad likās daudz kas dzīvē un tāpat vilināja viņa mulso prātu… Un, atceroties pirmītējo sarunu, viņš juta, ka nav labi pazinis pats sevi un ka aiz visa tā, ko viņš teica Nilovam, — aiz govs un mājas, un tīruma, un pat aiz Annas tēla, — vēl kaut kas pavīd, kas viņu vilināja un vilina, bet, kas tas ir, — to viņš noteikti nevarētu ne pateikt, ne pat savās domās apjēgt… Bet tas bija dziļš kā jūra un vilinošs kā mostošās dzīves tāles …

XXXIII

Mūsu patiesais nostāsts tuvojas beigām. Pēc kāda laika, kad Matvejs kaut cik bija apguvis valodu, viņš pārgāja strādāt fermā pie spēcīgā vācieša, kurš, pats briesmīgs spēkavīrs, augstu vērtēja arī Matveja spēku. Te Matvejs iepazinās ar mašīnām, un jau nākošajā pavasarī Nilovs pirms savas aizbraukšanas iekārtoja viņu ebreju kolonijā par instruktoru. Nilovs aizbrauca, solīdamies Matvejam rakstīt pēc ierašanās mājās.

Par Matveja dzīvi kolonijā, kā arī stāstu par Nilova dzīvi Amerikā, mēs varbūt pastāstīsim citreiz. Bet tagad mums jāpastāsta vēl tikai nedaudz.

«Debltaunas kurjera» raksts par «mežoņa» dēku beigām bija pārdrukāts dažos, galvenokārt provinču pilsētu laikrakstos, kas bija neapmierināti par ņujorkiešu uzpūtību, kuri šajā gadījumā bija pielaiduši tik rupju kļūdu. Ņujorkas laikraksti par to ieminējās tikai ar īsiem, diezgan sausiem faktiskā rakstura izvilkumiem, jo tajā laikā valsts politiskās dzīves virspusē uzpeldēja viens no lielākajiem jautājumiem, kas no saviļņotās sabiedrības dziļumiem pacēla visus Amerikas politikas principus… kaut kas līdzīgs negaisam, kas kā viesulis aiznesa ir «mežoņa» ģīmetni, ir mis Lissi jautro sejiņu, kura bija sagādājusi vecākiem pārsteigumu, un lielum lielo daudzumu citu slavenību, kas kā tauriņi lidinās laikrakstu dienas saulītē, kamēr tos neizkliedē pie apvāršņa parādījies pirmais mākonis.

Matveju un notikumu ar viņu drīz aizmirsa, un ne Dūms, ne Anna nedabūja zināt, ka viņš nokļuvis Debltaunā un vēlāk pārgājis uz koloniju, ka te viņš ticis pierakstīts štatā un nodevis savu balsi pēc moku pilnas svārstīšanās un šaubīšanās (viņam aizvien bija nācis prātā notikums ar Dūmu Ņujorkā). Un pamazām pārvērtās pat viņa seja, mainījās skatiens, sejas izteiksme, viss augums. Bet dvēselē uzpeldēja jaunas domas par cilvēkiem, par iekārtu, par ticību, par dzīvi, par dievu, kuru pielūdz visā pasaulē, kaut arī dažādi, par daudz ko, kas nekad nebija ienācis prātā Loziščā. Un dažas no šīm domām kļuva aizvien skaidrākas un tuvākas …

Bet Anna joprojām dzīvoja tajā pašā mājā Nr. 1235. tikai kundze kļuva ar viņu dienu no dienas neapmierinātāka. Viņa jau divi reizes pati bija pielikusi tai algu, bet no «pateicības» neko nemanīja. Gluži otrādi, Annai aizvien vairāk bojājās raksturs, radās gluži nepamatots uzbudinājums un godbijības trūkums.

—     Ko lai dara … taisnība vien ir, ka tas te esot gaisā, — vecās kundzes vīrs teica, bet izgudrotājs, kurš joprojām sēdēja pie rasējumiem un pie kura vecā kundze dažreiz griezās ar sūdzībām, zinādama tā ietekmi uz Annu, tikai raustīja plecus.

—    Šobrīd es esmu tālu no visa tā, — viņš teica, — bet kādreiz… vārdu sakot, es domāju, ka viņai vienkārši gribētos… pašai savu dzīvi… Vai jūs saprotat: pašai savu dzīvi…

—    Sakiet, lūdzams, — kundze atbildēja ar patiesu izbrīnu, — vai mans pienākums ir viņai sagādāt bez tiem desmit dolāriem arī vēl pašai savu dzīvi? …

—     Nu, tagad tas uz mani neattiecas, — vecais kungs atbildēja. — To visu atrisinās zinātne. Visu: ir viņu, ir jūs, ir visus. Lieta, redziet, ir tā, ka …

Zinātnieks pagriezās krēslā un nopietnā balsī teica:

—    Cilvēks izgudro sev vajadzīgo mašīnu … To mēs visi ļoti labi zinām. Bet vai jūs kādreiz esat domājusi par to, ka arī mašīna savukārt izgudro… pareizāk sakot, izstrādā tai vajadzīgo cilvēku … Jūs esat pārsteigta? … Bet tomēr to var pierādīt ar matematisku noteiktību. Tikai jāapgūst šī lielā patiesība, un viss atrisināts: viss uzdevums nonāk pie tā, ka jāizgudro tāda universālā mašīna, kurai vajadzīgs tikai brīvs cilvēks, — vai saprotat? Tad un tikai tad atrisināsies visi šie mokošie jautājumi… Sājā nākotnes iekārtā nebūs ne kungu, ne kalpu, ne vergu īpašnieku ar viņu smieklīgajām pretenzijām, ne vergu ar viņu skaudību un naidu … Vai jūs mani saprotat? …

Vecais kungs pabīdīja brilles uz pieres un labsirdīgi, priecīgi ieskatījās namamātes sejā. Bet šajā sejā bija redzams tikai sašutums.

—    Pazemīgi pateicos! — viņa sacīja. — Laba gan jūsu nākotnes iekārta … bez apkalpotājiem! Es labāk palieku pie vecās …

Bet ar Annu bija arvien ļaunāk un ļaunāk …

Divus gadus pēc notikumiem, kas minēti šī stāsta sākumā, divi cilvēki izkāpa no gaisa vilciena pie 4. avenue stūra un aizgāja pa vienu no perpendikulārajām ielām, meklēdami māju Nr. 1235. Viens no tiem bija liela auguma gaišmatis ar bārdu un gaiši zilām acīm, otrs — tumšmatis, neliels, bet ļoti rosīgs, skūtu zodu un braši saskrullētām ūsām. Pēdējais uzskrēja pa kāpnēm un gribēja piezvanīt, bet viņa lielais biedrs to apvaldīja.

Viņš uzgāja kāpņu laukumiņā un pārlaida acis visgarām ielai. Viss te bija tāds pats kā pirms diviem gadiem. Mājas tāpat kā dvīņi līdzinājās cita citai, saule tāpat vienā ielas pusē apspīdēja nolaistos aizkarus, tāpat namu ēna stiepās gar ielas otru pusi. ..

Viņa acis satraukumā te redzēja pagātnes pēdas. Lūk, gar stūri it kā pazibēja kāds stāvs. Lūk, tas parādās šaipus stūra, tik smagi kāpdams, it kā pie kājām tam būtu pudu smagi atsvari, un cilvēks iet, sērīgi aplūkodams svešos namus, kas kā divi ūdens pilieni līdzinās cits citam … «Viss te ir tāds pats,» Lozinskis domāja, «tikai… nav vairs tā cilvēka, kas pirms diviem gadiem maldījās pa šīm ielām, bet ir cits . . .»

Zvans notarkšķēja, durvis atvērās, pie tām parādījās Annas seja, un durvis atkal aizcirtās, apslāpēdamas meitenes izbaiļu kliedzienu, it kā viņa būtu ieraudzījusi rēgu. Tad viņa atkal paraudzījās pa. spraugu un teica:

—   Jūs … Vai tiešām tas esat jūs?

Arī vecā kundze ar lielu izbrīnu saņēma šo cilvēku un ar pūlēm pazina tajā vientiesīgo loziščenieti baltajos dižsvārkos un rupjos zābakos, kas reiz tik goddevīgi bija atbalstījis viņas uzskatus par Amerikas dzīvi un sabiedrības pamatiem. Viņa vērīgi to aplūkoja caur savām brillēm un patiesi atrada, ka viņš kļuvis daudz sliktāks. Taisnība, viņā nebija jaunā Džona izaicinošā asuma un bramanības, bet nebija arī agrākā Matveja laipnās, kautrās padevības, kas tik tīkami bija glāstījusi vecās kundzes skatienu. Bez tam viņa atrada, ka melnais uzvalks tam pieguļ «kā govij segli».

—    Lūdzu, sēdieties! — viņa teica ar vieglu ironijas pieskaņu. Taču viņa ar zināmu nepatiku sajuta, ka tomēr būtu neērti atstāt šo cilvēku stāvam kājās.

Būtībā viņa nebija ļauns cilvēks, un, kad Anna viņai paziņoja, ka atsakās no dienesta, viņa saprata, ka tagad Annai ir pamatots iemesls…

—    Nu, lūk, viņa atrada «pati savu dzīvi», — kundze teica ar rūgtuma pieskaņu balsī zinātnieka kungam, kad Anna no viņiem atvadījās. — Tagad paskatīsimies, ko jūs teiksiet: diez kad vēl iestāsies, jūsu jaunā iekārta, bet, lūk, tagad… nav pat kas istabu uzpoš.

—     Hm… jā… — izgudrotājs domīgi atbildēja. — Jāatzīst, ka te ir sava tiesa nepatikšanu. Protams, ar laiku tas, bez šaubām, nokārtosies … Bet… tiešām grūti nāksies izdomāt mašīnu, kas to darītu tik patīkami un veikli kā šī piemīlīgā meitene …

Dažas dienas pēc tam zinātnieks nejutās labi un atrada, ka pat aprēķini viņam padodas kaut kā sliktāk.

—     Hm.. . jā… man jāatzīstas, — viņš teica vecajai kundzei. — Man trūkst viņas sejas un labsirdīgo, zilo acu . . . Zināms, ar laiku visu atvietos mašīnas…

Bet te viņš aprāva teikumu, redzot, ka vecā kundze vērīgi, ironiski skatās un novelk caur zobiem:

—   Pat zilās acis? Nu, tās gan diezin vai…

Pirms aizbraukšanas no Ņujorkas Matvejs un Anna devās uz piestātni palūkoties, kā pienāk kuģi no Eiropas. Un viņi redzēja, kā, ar krūtīm šķeldams līča viļņus, pienāca jūras milzenis un kā to atkal pieveda pie piestātnes, un pa tiltiņiem nāca desmitiem un simtiem cilvēku, nesdami šurp savas bēdas, savas cerības un gaidas…

Cik no viņiem te aizies bojā, šajā briesmīgajā ļaužu okeānā? …

Matvejam kļuva skumji. Viņš skatījās tālē, kur aiz vieglās, zilās miglas dūmakas pie apvāršņa bangoja okeana viļņi, bet aiz tiem domas kā kaijas lidoja tālāk uz veco dzimteni. ., Viņš juta, ka sirdi sažņaudz stipras, smeldzošas skumjas …

Un viņš saprata, ka tas tādēļ, ka viņā dzimis kaut kas jauns, bet vecais ir miris vai vēl mirst. Un viņam daudz kā bija sāpīgi žēl šajā mirstošajā senajā; un neviļus nāca prātā saruna ar Nilovu un tā jautājumi. Matvejs apzinājās, ka tagad viņam ir savs zemes stūrītis, ir māja un teles, un govis . .. Drīz būs arī sieva. . . Bet viņš bija vēl kaut ko piemirsis, un tagad šis kaut kas raud un sēro viņa dvēselē .. .

Aizbraukt… turp … atpakaļ… kur viņa dzimtene, kur tagad ir Nilovs ar saviem mūžīgajiem meklējumiem! … Nē, tas nenotiks, viss ir sarauts, daudz kas ir miris un neatdzīvosies vairs, bet Loziščā viņa mājā dzīvo sveši ļaudis. Bet te viņam būs bērni, un bērnubērni jau aizmirsīs pat dzimto valodu kā tā sieviete Debltaunā …

Viņš smagi nopūtās un pēdējo reizi paskatījās uz okeānu. Saule norietēja. Miglainā dūmaka sabiezēja, aizsegdama bezgalīgās tāles. «Brīvības» izstieptajā rokā uzliesmoja ugunis . . .

Kuģis kļuva tukšs. Divas kaijas pacēlās no mastiem un, gaisā šūpodamās, aizlidoja līdzi vējam plašajā, miglainajā tālē .. .

Kā tās, kas reiz, tāpat atstājot kuģa mastus, lidoja turp… atpakaļ … uz Eiropu, aiznesdamas līdzi no Jaunās pasaules ilgas pēc vecās dzimtenes . . .

MARUSJAS SĒTA

(Tulas nomales dzīves tēlojumi)

I. Stūrītis

Mēs jājām pa Amgas ieleju. Zirgi lēnām «klidzināja» pa jakutu ceļa grambām.

Tie nemaz nelīdzinās krievu ceļiem, ko rati nobraukuši un kas guļ kā «galds» starp zaļiem tīrumiem. Te ceļus nomīdījušas tikai jājamzirgu kājas. Vidū divas dziļas vagas, starp kurām eža, apaugusi garu zāli. Tās ir vienādi dziļas un iezīmējas kā skaidra līnija ar putekļainu dibenu. Ja jāj divi — viņi kuļas blakām lēnā garā, pārrunādami pēdējos notikumus par pļaujas laiku vai priekšniecības atbraukšanu. Trīs rindā jāj jau daudz retāk, bet četri sadalās divos pāros, viens aiz otra. Tādēļ dažviet blakus celiņu pāri iezīmējas aizvien vājāk un-vājāk, izzuzdami kuplajā zālē kā tikko jaušamas svītras.

Zāle togad bija varena. Jakuts, kas jāja mums pretī, parādījās pagriezienā vienīgi ar savu smailo cepuri, augsti krokotām kaftana piedurknēm, un tikai brīžiem pāri zaļajai sienai viņa zirgs papurināja galvu. Viņš ar mums pārmijās cejā, apmainoties ar parasto sveicienu, un, paātrinājis soli, drīz pavisam nozuda zaļās, viļņojošās jūras vidū …

Saule stāvēja virs tālās kalnu grēdas. Arī vasarā saule šajos apvidos stāv pazemu, bet spīd ar saviem slīpajiem stariem gandrīz visu diennakti, uzlecot un norietot gandrīz vienā vietā. Zeme, mierīgi, bet pastāvīgi sildīta, nepagūst stipri atdzist īsajā naktī ar tās pirmsrīta miglu, un pusdienas laikā ziemeļu vasara dveš karstumu un mirdz savā īpatnējā, klusā un skumjā jaukumā …

Tālie kalni, zilganas dūmakas apdvesmoti, izplūda un, likās, gurdenumā kusa. Viegls vējš ņirbināja biezo zāli, kur raibi mirdzēja daudzkrāsainie irisi, āboliņš un vēl neskaitāmas dzeltenas un baltas galviņas. Mūsu zirgiem vajadzēja tikai pagriezt galvu, lai pakamptu pat nepieliecoties no ežas sulīgu zāles kušķi, un tad tie skrēja tālāk, vēcinot lūpās saspiesto krāšņo ziedu pušķi. Sur tur pēkšņi pavērās nelieli ezeriņi kā zilās debess gabaliņi, kas nokrituši zemes virsū un ietverti smaragda zaļumā … Un no visa šī skaistuma ap sirdi kļuva vēl skumjāk. Likās, ka tuksnesīgā nomale pati ilgojas pēc kaut kā tāla un neskaidra savas īsās vasaras domīgajā tvīksmē.

Mēs pajājām garām nelielam jurtu pudurim, kas bija izvietots uzkalniņā pie ezera, un zaļā pļava ņēma mūs atkal savās klusajās skavās. Pretējā krastā kalni vairs neslīga miglā, bet izslējās kailām akmens kraujām, apspurojuši smailām lapegļu galotnēm. Pa kreisi aizvien tuvāk nāca pauguri, ko šķīra šauras pļavas un ieplakas, pa kurām lēni tecēja Amgas baseina upītes. Gar šīm upītēm savā vaļā neapsargāti klīda ķēvju bari, kas piederēja jakutu vietējiem «varenajiem», kuri bija paguvuši arī te, gandrīz neskartā dabas klēpī, sagrābt labākos dieva zemes stūrīšus.

Brīžiem aizās dobji atskanēja zirgu pakavu dipoņa, un bars mežonīgo, sulīgā zālē nobarojušos zirgu izdrāzās no ieplakas pļavā, mūsu zirgu zviedzienu pievilināti. Ķēves, ausis sacēlušas un skaisti izrādīdamās, pauda atklātu ziņkāri, bet barvedis ērzelis, tūliņ izstiepis savu garo kaklu kā saniknots zostēviņš, gandrīz pa zāli vilkdams savas krāšņās krēpes, apmeta platu loku apkārt ganāmpulkam, tramdot vieglprātīgās skaistules un dzenot tās atpakaļ. Kad ķēves, nedrīkstēdamas nepaklausīt un izlikdamās, ka tās pašas ļoti nobijušās, atkal nozuda aiz upītes aizas dziļumā, sardzes ērzelis izskrēja no turienes atpakaļ un, aizvien vēl purinādams galvu, krēpēm plandot, draudīgi skrēja mums klāt, modri un vērīgi izlūkodams mūsu nodomus. Mūsu zirgi trīsēja aiz nepacietīgas vēlēšanās nodibināt draudzīgas vai naidīgas attiecības ar sev līdzīgiem, un mums tad bija neatlaidīgāk jālieto pipkas. Ērzelis, pavadījis nezināmos viesus kādu pusversti, līksmi griezās atpakaļ uz savu harēmu, bet mūsu zirgi skumji nodūra galvu un, laiski klidzinot, turpināja ceļu pa krāšņajām, tuksnesīgajām pļavām. Kļuva vēl skumjāk, lēnīgais, mēmais tuksneša skaistums māca vēl stiprāk, tā klusumu vēl vairāk piesātināja neskaidras, kā dūmakā klīstošas vēlēšanās un tēli. Acis nemierīgi kaut ko meklēja smejošajā tālē. Bet pa ceļam sastapām tikai kūtros jurtu dūmus pie ezera vai jakuta kapu — nelielu guļbūvi, līdzīgu mājiņai, ar augstu krustu, kas mīklaini raudzījās no uzkalna pār ūdeni, skumju koku čukstu apdvests…

— Jel paskatieties! — pēkšņi teica mans biedrs, saraustot skrējienā iekarsušā zirga pavadu.

Mēs jau sen jājām pa šauru celiņu, kura divas trīs grambas tik tikko iespiedušās neskartās, krāšņās pļavas zaļumā. Redzams, kaut kur bijām nomaldījušies no braucamā ceļa, bet par to neraizējāmies, jo pretējā krasta kalni viegli noderēja par ceļa rādītāju. Tagad mums pretī iznira jauns, spilgti zaļš mežiņš, aiz kura galotnēm jau nozuda krīta klintis. Mūsu celiņš pēkšņi ietecēja klajumā, kas no divām pusēm bija iežogots, šur tur pat ar zedeņiem, ko šajā apvidū nemēdz bieži lietot, un drīz vien mūsu priekšā uz meža zaļās sienas sāka zilot dūmi.

Mēs ar izbrīnu raudzījāmies apkārt; uzarta zeme, kaut gan reti, tomēr ir parasta parādība šajos netālajos ulusos, bet sakņu dārzus jakuti vēl nemaz nepazīst. Tiesa, jājot gar naslegiem, mēs šur tur redzējām zemes gabalus, kas bija rūpīgi apžogoti ar augstu vabiņu vai mietu žogu, un patālu no dzivojamās mītnes tie atgādināja kapsētu vai vecas pagānu lūgšanu vietas, kas iežogotas, lai pasargātu no svešiem skatieniem. Bet tie bija tikai naslegu sakņu dārzi. Kāds no gubernatoriem, cēlsirdīgs vācietis, liels dārzkopības lietpratējs un cienītājs, ar visbargākajiem apkārtrakstiem lika pie visiem naslegiem ierīkot sakņu dārzus. Jakuti uz mata izpildīja priekšniecības gribu — atdalīja pa gabalam zemes un iežogoja ar stiprām jo stiprām mietu sētām, atstājot tikai vienu ieeju, ko noslēdza, un atslēgu nodeva īpaši ievēlētai personai. Tālāk šis pasākums tomēr nevirzījās. Gubernatora sen vairs nav, bet vēl līdz šim laikam rūpīgi iežogotie, tukšie zemes gabali liecina par viņa gādību. Ežu un dobju pēdas jau sen nozudušas zem neparasti kuplās, no pļavu vēja aizsargātās driģeņu un dzelkšņu audzes…

Tagad mūsu priekšā atradās īsts, ļoti labi apstrādāts sakņu dārzs. Augstās dobēs jau zaļoja kartupeļu laksti un cirtainie burkānu pušķi. Bāli zaļie kāpostu stādi stāvēja rindās nelielās bedrītēs, kas vēl bija tumšas no bagātīgas laistīšanas. Ap žēpuriem vijās zirņi, nelielā, primitivā, grodu apņemtā lecektī omulīgi zaļoja gurķu dzinumi, redzams, rūpīgi sargāti no īsajām, bet skarbajām rīta salnām. Netālu viļņoja vārpojošo ziemāju druva.

Bet, kas mūs visvairāk pārsteidza, tā bija neliela mājiņa, kas stāvēja šī apburtā stūrīša vidū. Tā nebija jurta ar slīpām sienām un arī ne Sibirijas «klēls» ar taisno guļbūvi un plakano velēnu jumtu, bet īsta mazkrievu māja ar salmu paspārni un rūpīgi apmestām sienām. Tikai logi, pa daļai no vizlas, pa daļai no stikla šķembām, ielikti rak stiem izgrebtā tāss rāmī, atšķīra šo mājokli no kaut kādas Čerņigovas vai Poltavas «mājiņas». Negaidīti pārsteigtais skatiens negribot meklēja uz jumta riteni ar stārķa ģimeni un augsto akas vindu. Bet stārķu vietā pār laukumu lidinājās ziemeļu ērgļi, griezīgi brēkdami kā jauni kumeļi, bet pēc akas, redzams, nebija vajadzības: dažas desmit asis aiz mājiņas zvilnēja, smagi atspoguļodams skaidrās debesis, neliels ezeriņš. Tā vidū kā izmētāti melni kunkuļi snauda bariņš pīļu, bezrūpīgi pabāzušas galvu zem spārna …

Tās bija meža pīles. Sibirijas lapegļu mežs bija svešs šai mājiņai ar tās salmu jumtu un šīm dobēm . . .

Mans biedrs, dzimis ukrainis, pacēlās kāpšļos, un viņa seja pat viegli piesarka zem stiprā nodeguma. Viņš lūkojās apkārt, bet neviens un nekas nebija redzams. Vējš lēni ņirbināja jumta salmus, tik tikko šalca taiga, un vienīgi žēlabaini virmojošie ērglēna vai vanaga brēcieni griezīgi traucēja klusumu. Likās, nupat tūliņ kas nodrebēs un visa šī mazkrievu viensētas ilūzija tālajos ziemeļos izgaisīs kā dūmaina māņu aina . ..

—    Ei, vai te ir kāds, kas dievam tic? — uzsauca mans ceļa biedrs dzimtajā valodā, kurā, starp citu, manā klātbūtnē viņš vēl ne reizes nebija runājis.

Kaut kas nočabēja pie žoga, gluži blakus mums.

—    Ai, negals! — teica it kā izbiedēta sievietes balss, un kalsna jauna seja ar melnām acīm pēkšņi parādījās pāri dēļu žogam. Seja bija melnīgsnēja, galva apsieta «apaļiskj» kā Mazkrievijā, šaudīgas, dzīvas un mazliet biklas acis raudzījās ziņkāri un bailīgi. Bija skaidrs, ka sievieti negaidīti pārsteigusi svešu cilvēku ierašanās un tā tīšām aizslēpusies aiz žoga cerībā noslēpties no nelūgtajiem viesiem.

—   Vareni tupeņi! — mans paziņa jautri teica.

Svešiniece pamāja ar galvu, un viņas izteiksmīgajās acīs ziņkāre skaidri redzami pārvarēja bailes. Viņa pakāpās uz žoga un noliecās, apskatīdama mūs ar ātru, zibošu skatienu no galvas līdz mūsu zirgu pakaviem… Acīm redzot šī apskate viņai neko nenoskaidroja: viņas bažas nekļuva stiprākas, bet arī neizgaisa un ziņkāre palika neapmierināta. Bet viņas melnajās acīs pavīdēja tomēr drīzāk nelabvēlība. Redzams, tumšvaidze cerēja, ka mēs pavaicāsim, kā lai izjāj uz braucamā ceļa, un dosimies tālāk.

Bet mēs nesteidzāmies un turklāt bijām pārāk stipri ieinteresēti.

—    Kā māja tā ir? — mans biedrs jautāja.

—   Kam jums tas jāzina? — svešiniece atbildēja ar jautājumu un nelabprāt piemetināja: — Nu, Stepana un mana.

«Ko jūs vēl gribat un kādēļ nejājat projām?» — šķita sakām viņas nelaipnais skatiens.

Bet Stepana vārds mūs vēl vairāk ieinteresēja. Mēs jau ne reizi vien bijām dzirdējuši par šo izsūtīto, bijām ari dzirdējuši, ka viņam esot ļoti laba saimniecība un skaista saimniece. Starp citu, par to kādā no saviem braucieniem uz ciematu stāstīja piesēdētājs Fedosejevs, labsirdīgs, jautrs un diezgan izlaidīgs cilvēks. Viņu, starp citu, uzskatīja par lielu donžuānu. Tomēr par pasta uzrauga rotaļīgo piezīmi viņš toreiz viegli piesarka, tā kā noraizējies sarauca uzacis un pakratīja galvu.

—    Nu nē, dārgais, maldāties, — viņš nopietni teica. — Viņiem tur pie ezera īsta … īsta … kā to, kungi, saka grāmatu valodā? …

—    Vai idile? — kāds no mums pateica priekšā.

—    Nūja! Un tas Stepaška ir brašs puika. Seit nokļuvis par klaidonību, bet, cik manāms, liels pārgalvis. Ja vajadzēs, tas nelietis arī savu galvu nežēlos… Un pie tam viņi uzskata sevi it kā par likumīgiem …

—    Vai tad lācis, vai, šos taigā salaulājis? — uzraugs nerimās.

—   Velns viņus sazin … Stāsta, klaidoņa vīzē salaulāti… It kā kaut kāda ceremonija arī esot bijusi…

—   Vai nu jūs tādēļ atkāpāties? — uzraugs zobgalīgi teica. Fedosejevs sarauca uzacis, nosarka un īgni paraustīja plecus.

Tuksnešainās vietās cilvēka īpatnējais svars, jo sevišķi cilvēka, kas ar ko izceļas, vispār ir lielāks, un vārdu «Stepans no ezera» vai «Tālās sētas» ciematā izrunāja ar nozīmīguma un cieņas pieskaņu. «Mēs ar Stepanu esam labi pazīstami,» lielīgi teica izsūtītie, bet jakuti jautri māja ar galvu: «Isteban billem» (Stepanu pazīstam) .. . Pilnīgi saprotams, ka tagad, kad mēs nejauši bijām nokļuvuši pie šī cilvēka, mums negribējās aizjāt no viņa sētas, neiepazīstoties ar pašu saimnieku.

—    Bet kur tad pats Stepans? — es jautāju, apkārt raudzīdamies un meklējot ieganstu palikt.

—    Stepana nav. Aizjāja uz ciematu, — jaunā sieviete steidzīgi atbildēja. — Tik drīz neatgriezīsies …

Un viņas melnās acis cieši vērās uz manu kamieļspalvas kaftanu ar rakstiem gar stūriem, kādus valkā zeltrači. Šķita, ka it sevišķi cilvēks tādā kaftanā nevarēja rēķināties ar viņas labvēlību.

—    Nu, jājiet vien, dievs ar jums, — viņa bez ceremonijām nobeidza. — Ja Stepana nav, tad nav. Kur lai es viņu ņemu? . .. Bet jūs te palikt nevarat.

Mēs ar biedru saskatījāmies, un viņš jau gribēja mudināt zirgu, kad pēkšņi ezera otrā krastā norībēja šāviens. Uzvijās balts dūmu mutulītis, pīles, drīzāk pārsteigtas nekā izbiedētas, smagi pacēlās virs ūdens, vēcinot sirpjveidīgos spārnus, kas ar piepūli aiznesa smagos ķermeņus. Ērglēni ļaunā priekā neganti iebrēcās; uz ezera, atdzīvinot snaudošo līmeni, iezaigojās loki, un uz mirkli satraukta kņada piepildīja visu šo kluso stūrīti.

Bet tikai uz mirkli. Loki drīz aprima, ūdens kļuva līdzens, pīļu bars nozuda aiz meža galotnēm … Tikai pašā vidū nekustīgi gulēja divi nošauti putni, un no viņa krasta nāca neliels plosts. Šāvējs steidzīgi stūmās ar kārti, laiku pa laikam aizsargādams acis ar roku un no plaukstas apakšas raudzīdamies uz mūsu pusi.

—    Ehē! . .. Žigli gan Stepans atgriezās no ciemata, — mans biedrs iesmējās. Bet jaunā sieviete nemaz ncnokaunējusies paraustīja plecus un ar atklāti nelabvēlīgu skatienu paraudzījās uz mums.

Pa to starpu šāvējs, pievācis pīles, piebrauca krastā, nolēca no plosta un steidzīgi devās pie mums, pārlecot iežogojumam un soļodams pāri dobēm. Pienācis dažu soļu atstatumā, viņš atdeva sievietei bisi un nometa pīles zemē.

—   Laipni lūdzam, kungi! — viņš teica, pieklājīgi noņemot cepuri. — Rausieties zemē no zirgiem!

—    Bet mums te paziņoja, ka jūs neesot mājās, — mans ceļa biedrs smaidīdams teica. Stepans ar ātru un niknu skatienu paraudzījās sievietē, bet viņa šo skalienu saņēma bezbēdīgi un izaicinoši.

—    Atkal tev, Marusja, tie vecie niķi… Muļķe, — Stepans rupji teica. — Nu, uzliec tējkannu, veiklāk… Putnus arī paņem! Lūdzu, kungi! Mēs par labiem cilvēkiem priecājamies…

Sieviete strauji noliecās un pacēla putnus, bet tad vēlreiz pārlaida mums savu biklo skatienu. Acīm redzot Stepana rīcībā bija kaut kāda nianse, kas padarīja to domīgu, un tikai mans kaftans joprojām iedvesa viņai šaubas. Šīs otrreizējās apskates beigās viņa tomēr pasmaidīja, uzmeta bisi plecā, un viņas slaidais stāvs ātri nozibēja starp dobēm. Basās, nodegušās kājas, kas bija redzamas no īso brunču apakšas, ierasti un veikli gāja pa dziļajām un šaurajām sakņu dārza vagām.

—    Atvainojiet, kungi! Viņa man ir bikla, — Stepans teica ar pašapmierinātības pieskaņu balsī, pamanījis, ka mēs priecājamies par viņa Marusju. — Viņa, redziet, būs domājusi, ka jūs esat zeltrači.

—    Un ja nu mēs būtu zeltrači? Kas par to?

—    Te mani aicināja… zeltraču pulkā, — viņš atbildēja, raudzīdamies kaut kā sāņus… — Dodiet, es piesiešu jūsu zirgus! Lūdzu, nāciet te!

Un viņš gāja pa priekšu, vezdams aiz pavadas zirgus. Tas bija liela auguma plecīgs cilvēks ar slaidu, tievu stāvu… Viņam bija gaiši zilas acis, gaiši brūni mati un gandrīz gluži baltas ūsas, kas savādi izdalījās stipri iedegušajā, sarkanajā sejā. Viņu varētu nosaukt par skaistuli, ja nebūtu blāvā, it kā ar kaut ko aizplīvurotā skatiena un šo jau pārāk gaišo ūsu tumšajā sejā. Lūpas viņam bija pilnīgas, ar savādu, parupju izteiksmi, kas bojāja diezgan patīkamo kopiespaidu. Visā augumā jautās kaut kas jau aizlauzts, ne gluži normāls, kaut gan spēcīgs. Viņš bija dzimis, kā vēlāk izrādījās, pie Donas.

II. «Klaidoņu laulības»

Pēc pusstundas mēs gulējām sulīgajā zālē netālu no mājiņas. Zemē sprakšķēja ugunskurs, un dzelzs katlā sāka vārīties ūdens.

Visapkārt vientulīgā nostūra dzīve atkal bija iegājusi savās sliedēs. Ērglēni un vanagi neganti svilpa un brēca modulēti un nepatīkami, pa lapegļu zariem klīda kūtra čaboņa, un pīles, aizmirsušas vai pat nemaz nezinādamas par neseno nemieru, atkal kā melni kunkuļi gulēja gludā ezera ūdenī.

Marusja, šķiet, bija gatava samierināties ar mums. Viņa iejutās namamātes lomā, nolika tējkannu un jau atsēdās blakus Stepanam pie ugunskura gaidīt, kamēr ūdens sāks vārīties. Turklāt viņa caur pieri raudzījās uz mums ar kautras ziņkāres izteiksmi. Bet mans biedrs, savukārt pārlaidis viņai ciešu skatienu, teica:

—     Un jūs, tautiete, laikam esat no Čerņigovas? Vai no Poltavas apgabala?

Jaunā sieviete nodrebēja kā no negaidīta sitiena. Seja tai krampjaini noraustījās, viņa ar naidu paskatījās uz nepiesardzīgo izprašņātāju un strauji piecēlās kājās. Pie tam viņa nejauši pagrūda tējkannu un, nepievērsdama uzmanību tam, ka ūdens lija uz oglēm, nozuda mājas durvīs.

Stepans mazliet sadrūma un, sagrozījis taisni tējkannu, teica:

—   Tagad vairs pie mums nenāks. .. Un arī tēju nedzers. . . Veltīgi jautājāt.

Un, mazliet sakārtojis apdzisušo uguni, viņš domīgi piemetināja:

—    Vienmēr tas tā. Tagad es vairs nejautāju … Raud … Vai krīt zemē … Putas nāk pa muti, taisni kā sagandēta! Tā arī pats nezinu, kur viņa dzimusi…

Viņš apklusa. Jaunās sievietes stāvs pavīdēja pie mājas un nozuda sakņu dārza otrā galā. Pēc kāda laika no turienes atskanēja kādas dziesmas meldija. Marusja dziedāja savā nodabā, it kā aizmirsusi mūsu klātbūtni. Dziesma te zuzēja kā vārpstiņa klusā vakarā, te pēkšņi raudāja kā plosošu sāpju atbalsīs … Tā man mazākais tajā mirklī likās.

—    Marja! — Stepans jau iesaucās. — Nu nāc taču, ko! Kāpēc tu tā: tevi jau neviens neapēdīs…

Sieviete neatbildēja, bet dziesma apklusa. Mums visiem kļuva mokoši neveikli.

—    Ek … maķenīt nevietā pajautājāt, — Stepans atkal teica. — Varbūt izietu labi. Viņa taču man ir interesanta… Dažreiz sāk aušoties, spēlē dziesmas …

—    Bet kad jūs ar viņu sastapāties? — es jautāju, lai uzturētu sarunu. — Un, ja jums nav nepatīkami, pastāstiet, kā jūs laulājāties klaidoņu laulībā?

—    Tad esat gan dzirdējuši? — Stepans sarosījies ieprasījās. — Nē, ko tur. .. Man tas nekas… Ko niekus! Te tāds apvidus: nevienam nav nekādas daļas! Es pat vēstules no mājām esmu saņēmis . ..

Viņa seja kļuva dzīvāka. Redzams, atmiņas, kuras bija pamodinājis mans jautājums, viņam nebija nepatīkamas. Viņš tikai atskatījās uz Marusjas pusi un mazliet klusākā balsī teica:

—    Ja es jums, piemēram, pastāstītu visu notikumu, kā mēs ar viņu sagājām kopā, tad tas būtu pat ļoti interesanti… Tas, ja stāsta pēc kārtas, sākās katorgā. Tātad agrā pavasarī mēs ar biedru aizbēgām no N. raktuvēm. Sniegs tikko bija nogājis . . . Upes vēl paloja. Nu, sākumā slapstījāmies turpat tuvumā, taigā, līdzīgi meža zvēriem. Stipri cietām trūkumu. Tad tomēr izkūlāmies uz ceļa un jau pēc pusotra mēneša tuvojāmies Citai. Atceros, lietus sāka līt jau naktī.. . Un, ja lietus pāriet, — migla… Tā vien stāv, ietinusi visus kalnus. Mēs, klaidoņi, pie tā esam pieraduši. Ejam purinādamies. Lietus, kā saka, izmērcēs, vējš izžāvēs. Nospļauties! Tad vēl trešais mums piesitās, arī klaidonis .. . Uzdevās par Ivanu. Tikai varbūt kādas desmit verstis no pilsētas pēkšņi no miglas divi mums virsū: «Stāt, kādu ļaužu?» Tad paskatījās un saka: «Nē, tie nav tie. Arī katordznieki, bet šoreiz jūs mums neesat vajadzīgi. Velns lai jūs parauj.» Un aizskrēja tālāk. Mēs, kad atjēdzāmies, pārmetām krustu… «Bet tā taču, mīlīši,» saka mans biedrs, «trauksme! Katrā ziņā kāds izbēdzis no sprosta. Mums jāmetas no ceļa sāņus.» — «Labāk iesim,» es saku, «viņiem nopakaļus. Šitie neaiztika, bet, ja uz citiem uzkulsimies, diezin kā būs. ..» Un mēs gājām uz to pašu pusi, kur tie divi aizskrēja . ..

Bet tajā naktī Marusja ar kādu draudzeni tiešām bija izbēgusi no cietuma. Tas, protams, retums, ka sievietes izbēg, taču, tiesa gan, viņām tur bijusi palīdzība … Uz Citu viņas bija atnākušas kopā ar arestantu grupu. Paši zināt, kā sievietei klājas mūsu dzīvē .. .

—   Jā, neģēlība liela! — mans biedrs drūmi teica.

—    Katorga ņem virsroku, — Stepans paskaidroja. — Pārdod sievietes kā lopus tirgus laukumā, uz kārtīm nospēlē, nodod no viena klēpja otrā. Un viņa vēl piedevām pārgalvīga, nepakļāvīga. Vēl tagad ir zīme: viens ar nazi iegrūdis. Kā tur bijis, dievs to zina, tikai samīlējusies vienā. . . Tas arī bijis bramanis, nevienam nav ļāvis pāri darīt. Kopā arī atnākuši uz Aizbaikalu. Viņš uz nometināšanu, viņa — katorgā, tikai viņš tā nolēmis, ka viņi nevarot šķirties. Tā nu viņas abas ar biedreni nolikušās gulēt lazaretē it kā slimas, bet viņš izņēmis biļeti un ložņā jau ap cietumu… Norunājuši, Turklāt lazarete pārbūves dēļ bijusi aiz iežogojuma… Dašai arī bijis draugs, tas savu laiku jau nosēdējis un arī sadomājis ar viņu kopā bēgt. Un reiz šī Daša sakot uzraugam: «Atnes lielo pudeli šņabja!» — «Labprāt atnestu,» saka, «bet bez vecākā nevar.» Un vecākais… jāsaka …

Viņš sastomījās, viegli piesarka, pameta ātru skatienu uz to pusi, kur starp dobēm zibēja Marusjas augums … Viņa ravēja, un pie mums atkal atlidoja viņas klusās dziesmas zuzēšana. Stepans kādu laiku klusēja, stāstā atdūries pret negaidītu šķērsli. Mēs neiedrošinājāmies viņu skubināt.

—    Nu, — viņš beidzot teica, papurinājis galvu. — Ko tur, paši saprotat: katorga nav brālis. Tad… kas tur bijis, kas nebijis… tikai tovakar viņiem kamerā gājis zaļi: aplenkušas, apbūrušas un nolikušas gar zemi ir vecāko, ir uzraugu, ir pelšeri. Vecākais, tā stāstīja, neesot vairs atžirbis… Paši zināt, ko meitieši ar mums var izdarīt… Bet te galva bija likta uz spēles… Un vēl — pie reibinošiem dzērieniem miega zāles piebērušas …

Viņš aprāvās un tad jau brīvāk turpināja:

—    Un ārā līst lietus… Gāž kūpēdams kā ar spaiņiem, strauti sāk tecēt. Mēs laukā tādu laiku lādam, bet viņām pats piemērotākais. Tumšs. Lietus rībina pa jumtu, sargs ievācies būdā un, redzams, aizsnaudies. Logs bez restēm. Viņas izmetušas savus aizsainīšus pagalmā, paskatījušās: neviens nav redzējis. Līdušas arī pašas… Gājušas cauru nakti. Rītausmā iznākušas pie upes, kur viņām bijis norunāts, bet tur — neviena nav.

Skaidrs, ka draugi rīkojušies nelāgi! Pievakarē sanākuši kopā pie zaņķa turētāja un varbūt iedomājušies, kas tobrīd notiek lazaretē. Nu, aiz bēdām iemetuši. Zināms, vājība. Tad vēl kādu pudelīti… Iereibuši un tā, padomājiet, arī nakti nogulējuši! … Rītausmā metušies laukā: pilsētā jau trauksme, ārā netiek!

Tā šiem viņas arī pazudušas. Sīs nevar gaidīt, šie nevar iziet. Viņas pārbridušas pāri upei, sākušas iet pa taigu dieva ziņā. Bet mēs tolaik, no grēka bēgdami, bijām nogājuši no ceļa, gājām pa meža tekām. Sakām atkal kulties uz ceļa pusi, tikai trešais biedrs no mums atpalika: arvien meklēja pakrūmēs pērnās ogas. Viņš panāca mūs un saka: «Klausieties, mīlīši, ko es jums teikšu: āre, tur taigā sēž divas sievietes un raud.» — «Ko tu, dieva dēļ, kādas te var būt sievietes.» — «Nezinu,» saka, «tikai viņām pelēki cietumnieču brunči.» Mēs nobrīnījāmies, bet te skatāmies: arī viņas iznākušas uz tekas un apstājušās. Nobijušās, protams. Un tomēr, tiklīdz mēs sākām iet, viņas mums pakaļ. Ir klāt nākt bīstas, ir atpalikt bail. ..

Mēs ejam, smejamies. Izkūlāmies uz lauka ceļa. Lietus pārgājis.

saulē no mums ceļas garaiņi. Sastapām sibirieti, aizkūpinājām pīpes, tad nogājām gravā un atsēdāmies. Viņas pienāca klāt, apstāties viņām neērti, — iet garām, acis nolaidušas.

«Labdien,» mēs sakām, «skaistules!»

«Labdien!»

«Kas jūs tādas esat?»

«Nometinātās … Ejam uz tādu un tādu pagastu.»

Un tiešām nosauc pagastu, kāds ir priekšā. Samācītas. Tomēr es jautāju tālāk: «Kur tad jūs tikāt tiesātas?» — «Irbitā.» — «Un par ko?» — «Par klaidonību. No vīriem aizgājām.» — «Nu, tas gan,» es saku, «atvainojiet, nav pareizi. Ja jūs Irbitā būtu tiesātas par klaidonību, tad jums nevajadzētu iet uz nometināšanu, bet katorgā. Kamišlovā — cita lieta.» Vārds pa vārdam, viņas apjuka, sāka raudāt. «Nedariet mums pāri,» saka, «kungi!» — «Mēs negribam nevienam pāri darīt. Pašiem pāri nodarīts, tikai mēs saprotam, ka jūsu dēļ bija trauksme. Kā tad tagad: vai gribat tālāk iet ar mums kopā?» — «Mēs», viņas saka, «ar jums kopā nekādi nevaram … Ejiet jūs pa priekšu, mēs jau kaut kā, ja negribat mums pāri darīt, nopakaļus. Jo mēs neesam kaut kādas, un mūs var panākt mūsu draugi…»

Gājām mēs šitā. Mēs trīs ejam pa priekšu, un es saku: «Redz, ko, kungi! Ja iznāks tā, ka šīs sievietes būs jāpaņem mums pašiem, ko iesāksim: viņas divas, mēs trīs.» Ivans, kurš bija piebiedrojies pēdējais, saka: «Ņemiet sev, puiši, man nevajag. Man arī vienam grūti un nav vairs tie gadi. Es neinteresējos. Viņas kopā gāja, jūs arī kopā, jums arī īstā laikā. Bet es varbūt drīz no jums atšķiršos.» Bija taisnīgs klaidonis, nav vārdam vietas. «Nu tad,» mēs sakām, «labi.» Bez strīda. Tagad mums diviem jāizvēlas. «Tu, biedri,» es saku, «kā gribi?» — «Attiecībā uz ko?» — «Kuru ņemtu?» — «Bet tu?» — «Par mani runāsim vēlāk. Saki pats!» — «Nu, es,» viņš saka, «to garāko.» Tas gan brangi. Man, jāatzīstas, Marja uzreiz bija dūrusies acīs …

Gājām. Viņas nāca aiz mums. Protams, sieviešu darīšana. Mums ari viņu dēļ jācenšas. Krājumi izsīka. Sādžās, sētās iegriežamies, pie logiem dāvanas lūdzam, slavas dziesmas velkam. Sadabūjām ir sev, ir viņām. Kad vārām tēju, sanākam kopā. Pārguļot viņas jau kaut kur noslēpjas . .. Gājām tādā kārtā kādu nedēļu. Tuvojāmies Selengai. Kādā vietā pārgājām kalnam pāri. Skatāmies: krastā sēž ļaudis, kūp dūmi, redzams, ka klaidoņi, kādi seši cilvēki, taisa plostu. Ivans piesauca sievietes un saka: «Muļķīgi jūs darāt: jūsu draugi varbūt iekrituši, varbūt žūpo, jūsu pēdas pazaudējuši. Tagad, ja ieiesiet artelī kā nevienam nepie derošas, tad taču jūsu dēļ grēks vien iznāks. Ja gribat tālāk iet kopā ar šiem cilvēkiem, — runājiet.» Nu, viņas, protams, redz, ka tas tiesa. Ar veciem draugiem lieta izčākstējusi… Turklāt mēs bijām sapazinušies. Reizēm pajokojām, reizēm pasmējāmies. Redz, ka mes

r m

izturamies pret viņām krietni, neesam ne žūpas, ne kaušļi. Saka: «Piekritām.»

Tā mēs ari kopā piebiedrojāmies šim artelim. Tie mūs saņēma priecīgu prātu: upe strauja, grūti plostojama.

—    Bet kā tad ar sievietēm? — mans biedrs jautāja.

—    Ko ar sievietēm? — Stepans atbildēja. — Mēs jau pie viņiem neatnācām kā svešinieki… Un artelis taču.

—    Nu, cietumos arī ir arteļi, — tas skeptiski noteica. — Zinām jūsu arteļus!

—    Var redzēt, ka visu nezināt, — Stepans mazliet aizvainoti atbildēja. — Protams, taigā, aci pret aci. . . Tur dažs neģēlis klaidones dēļ biedru vis nežēlos. Nu, kas attiecas uz arteli un ja ir veči… Klausieties tālāk! Te, var sacīt, mums iznāca sarežģīta lieta, nezin kā butu izstrēbuši… Bet izgāja pa godam.

Mēs uztaisījām diezgan lielu plostu, — stāstītājs atkal pagriezās pret mani. — Peldējām pa upi uz leju. Bet upe mežonīga, strauja. Krasti — akmens un mežs, un krāces. Peldam dieva ziņā vienu dienu, otru, trešo. Trešās dienas pievakarē piestājām krastā, paši gravā iekūrām uguni, mūsu sievas aizgāja ogās. Skatāmies, no augšgala kaut kas peld. Sākumā izliekas kā baļķēns, tad nāca tuvāk un tuvāk, — plostiņš. Uz plosta divi, māj ar airiem, plosts lido kā putns un tieši pie mums.

«Labdien!» šie saka.

«Labdien!»

«Vai drīkst pie jūsu uguns apsēsties?»

«Sēdieties, ja esat labi ļaudis!»

«Mēs esam pašu cilvēki. Labu laiku jau dzenamies jums paka], ar mokām panācām.»

«Kāda tad jums vajadzība? Mēs jūs nepazīstam.»

«Varbūt kāds arī pazīs… Vai jūs visi te esat sapulcējušies?»

«Visi neesam sapulcējušies: divas sievietes aizgāja ogās.»

«Nu, pagaidīsim. Kad viņas atnāks, mēs savu darīšanu pateiksim.»

Pasēdēja, par visu ko izrunājās. Par darīšanu ne pušplēsta vārda. Te redzam: no meža nāk mūsu sievietes. Tiklīdz nāca tuvāk krastam, es skatos: mana Marja apstājās, kā pie zemes pieaugusi. Seja baltāka par kreklu. Darja paskatījās, rokas vien sasita.

«Nu, lūk,» saka viesi, «pajautājiet tagad šīm sievietēm, vai viņas mūs pazīst! Varbūt liegsies?»

Jāatzīstas, man sašļuka sirds: domāju, ja viņa man tagad jāatdod citam, tad labāk nedzīvot…

Darja, drošākā, panācās uz priekšu un saka:

«Neliedzos. Jūs ar mums kopā gājāt grupā, no cietuma atbrīvojāt. Kādēļ pazaudējāt?»

«Mēs pazaudējām, citi atrada. Kā atradums?» saka tas garākais.

«Jūs te esat septiņi, mēs divi… Kāda būs jūsu taisnība? Mēs paskatīsimies, bet atkāpties nedomājam.»

Es saku: «Mēs, mīlīši, arī neatkāpsimies. Lai notiek kas notikdams.» Nu vecie mūs izšķīra un saka: «Jūs, puiši, nesen mums piebiedrojāties, un tos nepazīstam nemaz. Bet, tā kā mums ir artelis, tad jāizspriež pēc sirdsapziņas. Vai piekrītat? Bet, ja nepiekrītat, artelis atkāpsies. Tieciet galā, kā zināt! …»

Mēs, neko darīt, piekrītam, tie arī. Sāka vecie spriest. Ivans ar viņiem. Tie saka: «Mēs ar viņām grupā gājām. Sapulcēšanās vietā nopirkām, naudu atdevām, no cietuma atbrīvojām.» Mēs atkal savu: «Tas pareizi, kungi. Bet kādēļ jūs viņas pazaudējāt? Mēs ar viņām varbūt tūkstoš verstu esam nogājuši un ne ar kroņa maizi kā jūs. Dienām pie logiem diedelējām. Sevi netaupījām. Divas reizes tikko neiekļuvām cietumā, bet viņas bez mums, tiesa, bez katorgas cauri netiktu.»

Vecie noklausījās mūsu strīdu, tad savā starpā apspriedās un saka mums:

«Vai jūs, puiši, esat ar mieru nometinājumā aizvien dzīvot ar šīm sievietēm vai ceļu noiet un tad pamest?»

Mēs, protams, sakām: «Ar mieru dzīvot.»

«Tad mēs, klau, kā nospriedām. Sapulcēšanās vietu tagad nav ko pieminēt. Tā ir cietuma darīšana, brīvībā tas likums neder. No cietuma jūs viņas atbrīvojāt, tad atkal pazaudējāt pēdas savas vājības dēļ. Tas atkal nekas. Nevelk ne uz vienu pusi. Tagad pajautāsim sievietēm pašām.»

—   Tomēr attapās! — mans biedrs pavīpsnāja.

—   Tas, protams … pareizi, — Stepans teica. — Nu, atsauca sievietes. Daša sāka raudāt: «Ja jūs,» saka, «nebūtu pēdas pazaudējuši. Tik ilgi mēs gājām kopā ar viņiem, viņi mums pāri nedarīja.. .» Bet Marja iznāca priekšā un zemu paklanījās.

«Tu man,» saka, «cietumā biji kā vīrs. Tu mani nopirki, jā, tas viss pareizi. Ja citam būtu tikusi, padarītu sev galu. Tātad no laba prāta pie tevis gāju … Par tavu mīlestību, par saudzēšanu līdz zemei tev paklanos… Un tagad,» viņa saka, «klausies, ko es tev teikšu: ja es no cietuma esmu iznākusi, tad vairs no vienām rokām otrās neiešu . . . Nodzēri tu mani tajā naktī, kad mēs jūs krūmos gaidījām, un citreiz nodzersi. Ja vecie būtu izlēmuši tev atdot, mani vairs neredzētu …»

Tas tik nodūra galvu, neteica ne vārda. Redz, ka viņu lieta nav izdevusies. Viens no viņiem saka: «Es tagad iešu uz savu pagastu,» bet otrs: «Man nav kur iet. Tik vien kā klaidoņa ceļš. Tikai tagad nebūs labi, ja iesim kopā. Ardievu, kungi.» Viņi paņēma katliņus, visu savu amuniciju un gāja atpakaļ. Aizgājuši pa upi uz augšu kādas piecas verstis, iekūra savu uguni.

' T 58 5

Naktī man ilgi nenāca miegs, uz viņu uguntiņu vien raudzījos. Tumšā naktī uguns šķiet tuvu. Domāju, tagad viņam nav labi ap sirdi. Ja ir negants cilvēks, tad varbūt viņa uguns deg, bet pats zogas gar krastu… Tomēr izgāja labi. No rīta — kalnus miglas dēļ vēl nevarēja saredzēt — mēs jau palaidām savu plostu … Viņš apklusa.

—   Nu, bet kā tad jūs te kopā nokļuvāt?

—    Tā jau ir vienkāršāka lieta. Pārziemojām pie sibirieša kā strādnieki. Citu pavasari gājām atkal. Aizvedu viņu līdz Permas guberņai. Kamišlovā tikām apcietināti, uzdevāmies ar vienu uzvārdu… Par klaidonību piesprieda katorgu, bet pārpildīto vietu dēļ nosūtīja uz Jakutskas apgabalu. Grupā jau gājām kopā, tikpat kā vīrs un sieva . ..

III. Arājs Timocha

Garā vasaras diena aizvien vēl mirdzēja savā rāmajā gaismā, tikai gaisā manīja pakāpenisku atdzišanu. Tveice nemanot izzuda līdz ar krāsu spožumu un spilgtumu.

Stepans lika priekšā pamedīt pīles. Mans biedrs piekrita. Es atteicos un aiz gara laika gāju izstaigāties pa mežu. Mežā pelēko stumbru pakrēslā bija klusi un mierīgi, un tikai augšā vēl rotājās stari, ziloja debesis un bija viegla čaboņa. Es apsēdos zem lapegles, lai aizsmēķētu papirosu, un, kamēr dūmi klusi vijās pār mani, atgaiņājot lielos meža odus, mani pavisam nemanot pārņēma tas pēkšņais, saldais un miglainais snaudiens, kāds aiz noguruma rodas svaigā gaisā.

Mani pamodināja sīki soļi. Starp stumbriem zibēja Marusjas augums; rokā viņai bija lakatiņā iesiets pods un maize. Acīm redzot viņa nesa kādam vakariņas.

Kam gan? Tātad šī stūrīša iemītnieki nav tikai Stepans un Marusja … Ir vēl kāds trešais. Un tiešām; grūti bija iedomāties, ka viss šis stūrītis apstrādāts tikai ar divu cilvēku rokām. Tam vajadzēja daudz neatlaidīgu pūļu un sava veida jaunrades. Es atcerējos, ar cik blāvu un vienaldzīgu skatienu Stepans raudzījās uz savu īpašumu… Diez vai viņš šajā jaunradē spēlējis ievērojamu lomu. Te visur manīja Marusjas pēdas, viņas personību, viņas dzimteni. Bet tomēr ar to vien nepietika. Vajadzīgs bija vēl kāda neatlaidīgais spēks, kāda spēcīgie muskuļi…

Sievietes augums nozuda starp stumbriem. Es izsmēķēju vēl vienu papirosu un gāju tajā pašā virzienā, interesēdamies par šo trešo, nezināmo sētas iemītnieku.

Drīz manā priekšā pazibēja meža izcirtums. Uzarta zeme sulīgi melnoja treknām vagām, un tikai ap lieliem, vēl neizlauztiem celmiem turējās zaļas saliņas. Aiz liela krūma netālu no manis mazliet vēl plēnēja ugunskura ogles. Uz tām stāvēja tējkanna. Marusja sēdēja puspagriezienā pret mani. Sai mirklī viņa bija atraisījusi galvas lakatiņu un zem tā kārtoja matus. To pabeigusi, viņa sāka ēst. Ar viņu kopā bija vēl kāds, bet aiz krūma es to nevarēju redzēt.

Kāds mans paziņa, kas sevi uzskatīja par sieviešu pazinēju, izteica jocīgu piezīmi, ka lauku sievietes mīlu viegli uzzināt pēc tā, ar ko viņa labprāt kopā ēdot. Šī piezīme man pēkšņi iešāvās prātā, paskatoties Marusjas mierīgajā sejā. Ar mums viņa bija bikla un nepieejama; tagad viņas pozā, visās kustībās bija jūtama intimitāte un pilnīgs brīvums.

Man šis piespiestais novērotāja stāvoklis nelikās sevišķi ērts, un tādēļ, atkāpies dažus soļus pa mīksto sūnu, es iznācu klajumā tādā vietā, kur mani uzreiz varēja pamanīt.

Manas aizdomas tūliņ izklīda, kad es tuvodamies saskatīju Marusjas sarunu biedru.

Tas bija cilvēks, kuram pat ar spilgtu iztēli bija grūti uzspiest brašā Stepana sāncenša lomu. Stepanam viss bija tīrs un varbūt pat švītīgs, bet strādnieks bija apaudzis netīrumiem: putekļi uz sejas un kakla bija sviedros samirkuši, netīrā krekla piedurkne pārplēsta, nodilusi un novazāta briežādas ausaine bezrūpīgi apsedza viņa galvu ar pieputējušiem matiem, kas bija apgriezti uz pieres un krita uz pleciem, piešķirot viņam tādu kā archaisku izskatu. Tādus zīmē senos slāvus. Viņa vecums bija grūti nosakāms: četrdesmit, četrdesmit pieci, piecdesmit, bet varbūt arī krietni mazāk; tas bija viens no tiem spēcīgajiem stāviem, kuri it kā aizsegti ar čaulu, caur kuru neparādās ne jaunības rotaļīgums un mirdzums, ne vecuma blāvums. Izbalējušās acis, saulē un negaisos zaudējušas krāsu, tikko atdalījās pelēkajā sejā, un, vienīgi ciešāk ieskatoties, tajās varēja saņianīt labsirdīgas šķelmības dzirksteli.

Sliktos jakutu torbasus viņš pa atpūtas laiku bija noāvis, un viņa milzīgās pēdas kaut kā nejēdzīgi rēgojās no zilo kokvilnas bikšu galiem.

—   Dievs svētī! — es teicu paklanīdamies.

Viņš neatbildot skatījās manī dažus mirkļus un tad teica:

—   Laipni lūdzam azaidā! .. .

—   Vai drīkst piesēsties?

—    Sēdies, vietu neizsēdēsi.

Marusja nepievērsa man nekādu uzmanību. Svešinieks dažas reizes pasmēla ar karoti no poda un, vēl apskatījis mani ar lietišķu ziņkāri, jautāja:

—    No kādām vietām būsiet? No Krievijas?

Es nosaucu savu guberņu.

' ~ ,M7

—    Vai tas — pie Kijevas? .. .

—   Jā.

—  Tālu gan, — viņš teica un, nolicis karoti, pārmeta krustu. — Paldies, saimnieci

—    Bet kur jūsu dzimtā puse?

—    Mūsu, vai? Mēs — kaludzieši.

—    Vai sen jau te?

—   Te … Jā, kā tev lai pasaka, pusotra desmita gadu būs.

—    Sen! — man nevilšus paspruka.

—    Bet man nemaz neliekas tik ilgi. Nodzīvosi pats gadus piecus, bet tad ir nemanīsi. .. Pasludināja, teiksim, manifestu. Es kaut tūliņ varu iet, kur gribu, kaut vai uz Irkutsku . . . Bet kurp iesi? Tālu!

Es atkal iedomājos Stepanu, — izbēdzis no katorgas, pārstaigājis ar Marusju visu Sibiriju, — un negribot ar baigām jūtām paskatījos uz šo cilvēku, kas atgādināja apsūnojušu celmu, ko vilnis izmetis nemīlīgā sērē.

Viņš izvilka no kabatas tabakmaku un pīpi un tad izņēma no pelnu kaudzes kvēlojošu ogli, kas, šķita, nemaz nededzināja viņa roku …

—    Kurp iesi? — viņš teica, izpūšot dūmus no mutes, un man kļuva vēl baigāk no šī bezcerīguma, kas bija zaudējis pat savu rūgtumu. . .

—   Nē, brāl, ja jau esi te nokļuvis, tad te arī kaulus atstāsi…

Viņš paskatījās manī cauri dūmu mutuļiem, un kaut kāda doma iegūla kaut kur viņa pelēko acu neskaidrajos dziļumos.

—  Tāds pats bija, ek, Jermolajevs, kad mēs ar viņu sastapāmies tālajā ulusā. Jauns . . . «Es,» saka, «te neiedzīvošos . . .» Neiedzīvojās: tagad jau bārda sirma …

Un viņš atkal paskatījās manī.

—    Par kādu Jermolajevu jūs runājat? Vai par Pjotru Ivanoviču? — es jautāju.

—    Kā tad, laikam būsiet pazīstami?

—    Esam sastapušies.

Viņš atmetās ar muguru pret celmu un ieņēma tāda cilvēka pozu, kas bauda atpūtu.

—   Jā.. . mēs ar viņu dzīvojām, — viņš teica, kaut ko atcerēdamies.

—     Sirsnīgs cilvēks. Tikai savādnieks… Bet vai viņš tev par mani nestāstīja?

—    Nē, nestāstīja vis …

—    Par Timochu?… Kā mēs ar viņu ulusā sākām zemi art?

—    Nē, nestāstīja. Bet jūs pastāstiet pats!

—    Vai lai tev pastāstu? … Varbūt nemaz neticēsi…

—    Pastāsti! — pēkšņi klusi un kautrīgi iejaucās Marusja.

—    Patīk, — Timofejs teica, pavīpsnājis uz Marusjas pusi. — Vienalga — stāsti viņai vai pasaku . ..

Viņš ievilka machorkas dūmu, paskatījās augšup, kur lēni līgojās lapegļu galotnes un peldēja balti mākoņi, un teica:

—    Jā… tiešām kā pasaka. Laikam arī mūsu sādžā neticēs, kādas tautas ir tai dieva pasaulē. Tātad.. . atdzina mani vistālākā apriņķa naslegā. Bet Pjotrs Ivanovičs jau priekšā. Sēž. . . mazā jurtelē un lasa grāmatu…

Stāstītāja acīs pazibēja tikko manāma zobgalīga uguntiņa.

—    Nu, es, protams, par krievu cilvēku priecājos. «Labdien,» saku, «jūsu labdzimtība!» Jo redzu: izskatās pēc lielkunga. «Kas nu es,» viņš saka, «par labdzimtību? Tāds pats,» saka, «cietumnieks kā jūs.» — «Nu,» es saku, «paldies par labu vārdu! Bet kā jūs godāt?» — «Pjotrs,» saka, «Ivanovičs. Bet jūs?» — «Bet es,» saku, «Timofejs, vienkārši sakot, Timocha, laucinieku padarīšana.» — «Nē,» šis saka, «tā neiet» . . . Savādnieks! … Tā arī mums gāja. Es viņam: «Pjotr Ivanovič .. .» Un viņš man: «Timofej Averjanovič! …» Bet ģeneraļa dēls … Nu labi. Padzirdīja mani ar tēju, tad atsēdās, skatās manī. Es skatos uz viņu . .. «Ko,» viņš saka, «tagad mēs abi, Timofej Averjanič, darīsim?» — «Nezinu,» saku, «Pjotr Ivanovič. Ja būtu zirgs un arkls, un sēkla, — artu zemi, ko vairāk! Bet, redz, nav nekā. Ar koku zemi neuzrakņāsi, smiltīm neapsēsi.» — «Tas nebūtu,» viņš saka, «nekas. Par zirgu maza bēda, arklu laikam arī — kaut tālu — dabūsim. Bet es savu mūžu neesmu aris.» — «Tas,» es saku, «nekas. Tu neproti, es protu. Ja dievs dos ražu, abi būsim paēduši. Zemes, klausies, daudz,, zeme, es apskatīju, laba.»

Tai brīdī tālumā norībēja šāviens.

—    Tavējais šauda . .. saimnieks, — Timocha ar humoru teica, griežoties pie Marusjas. Man likās, ka pa jaunās sievietes seju pārslīdēja ēna.

—    Nu, — Timofejs turpināja, — viņš nopirka zirgu, pēc arkla un lemeša divi simti verstu tālu aizbrauca. Es sakārtoju arklu, izmeklēju vietu mežmalā. Te mežs labs, salds. Pie priedes, brāl, teikšu tev taisnību, nekad near, jo priežu skujas kodīgas. Bet lapegļu daudz saldākas … Aizbrauca mans Pjotrs Ivaničs pie skopciem pēc sēklām, bet te tieši uznāca silts lietus. Sniegs, nebija ko redzēt, izčākstēja, zāle spraucās no zemes ārā. Spraucās ārā tikpat kā rūgstoša iejava. Nu, domāju: ja tā, tad, redzams, nav ko žāvāties. Pielūdzu dievu un rītausmā izbraucu ar arklu.. . Ielej tu man, saimniec, vēl tasīti!

Marja ielēja tasītē stipru tēju, pasniedza Timofejam un tūliņ ieurbās viņā ar savām dīvainajām, melnajām acīm. Timofejs ielēja tēju apakštasītē un nolika to zālē sev blakām.

—    Es to dienu krietni izmocījos, — viņš turpināja, — zeme no laika gala nearta, jakutu zirgs mežonīgs: uz to it nemaz nevar paļauties: tikko neuzmanīsies, tas jau manās šauties mežā, — un ar visu arklu. Zināms: kāds saimnieks, tāds kustonis. Nu, taču es to pielauzu, rokas ar grožiem gandrīz vai no pleciem izvilka, tomēr līdz pievakarei ceturtdaļdesetinas uzplēsu. Paskatījos uz tīrumu, sirds krūtīs salēcās: tātad palīdzēja dieviņš tuksnesī tīrumu uzart. Guļ mana strēmele pakalniņā — kā samts… Tomēr laiks mest mieru. Sestdiena: mūsu sādžā droši vien jau iezvana vakara dievkalpojumu. Un taču, edz, brālīt manu, brīnuma lieta: tikko es tā nodomāju, — dzirdu, — tiešām zvana. Vienreiz, otrreiz, trešo. .. pāri mežam lido šurp zvaņa, nudien. Es noņēmu cepuri, lai pārmestu pierei krustu, un pēkšņi atcerējos; dievs, slāvi klāt! Bet te taču gandrīz pieci simti verstu attālumā baznīcas nav!…

No Marusjas krūtīm izlauzās gara nopūta.

— Tomēr metu mieru, pārbraucu mājās. Bet mūsu būda, jāsaka tev, jurtele, nebija tālu aiz meža strēmeles, ne vairāk par versti. Piebraucu, bet pie manas jurtas divi jakutu jātnieki. Zirgus pie koka stumbra piesējuši, paši uz baļķa sēž, sarunājas, gaida. Arī pirmāk te vien grozījās. Es tātad aru, bet šie, ausaiņi, klīst apkārt un skatās. Nu, bet man vienalga: neesmu laupīt izbraucis, bet tīrumā. Lai skatās, kam tīk. Piebraucu, gods godam, sveicina, es arī. Sauc uz munjaku (sapulci) pie tajonietes. Stāstu jums pēc kārtas, — tad mūsu ulusā par priekšnieku bija sievišķis, viņu valodā tajoniete, bagāta turienieša atraitne. Bet neganta! Visu, tā sakot, ko mēs arī darītu, viņa zina. Es vagu izaris, otru dzenu, viņai jau pastāstījuši. Un, tā sakot, sauc mani pie sevis. Labi, kas man: ja sauc, jāiet. No rīta svētku diena, uzvilku tīru kreklu, eju pie viņas, jo tomēr, lai būtu kā būdams, skaitās priekšniece. Aizeju. Ap jurtu piesiets daudz zirgu. Pati sēž pagalmā … Es paklanījos, nostājos malā, kas, sak, būs. Sāka viņi buldurēt savā valodā, — kaut tie izčibētu, neko nevar saprast. Tad sauc mani tuvāk.

«Ko tu,» šī saka, «njuča (krievs), esi sadomājis darīt?»

«Taču zināms, ko: aru zemi.» Tā sakot, es ar viņu runāju savā valodā, krieviski, bet vecs jakuts tulko.

«Tu nedrīksti,» saka, «to darīt. Lai gan mēs par šo paradumu esam dzirdējuši, tomēr mūsu apvidū nepieļausim.»

«Kā tad,» es saku, «nepieļausiet? Ja mums zeme piešķirta, tātad es esmu tās saimnieks, vai tad man uz to jāskatās vien?»

«Zemi,» saka, «mēs tev piešķīrām dieva darbiem: pļauj, ko dievs pats uz tās izaudzēs, bet bojāt nedrīksti.»

Padomājiet tikai, kāda viņu saprašana! Tomēr redzu: stāv apkārt turienieši, gaida, ko viņu sievišķim krievu cilvēks var no savas puses atbildēt. «To,» es saku, «jūs gluži nepareizi izskaidrojat, jo dievs ir licis strādāt.»

«Strādā!» viņa saka. «Arī mēs,» saka, «bez darba nedzīvojam. Ja jau tā, tad mēs labāk esam ar mieru tev dot govi un vēl otru ar bullēnu, tā sakot, vaislai. Pļauj sienu, baro lopus, izlieto pienu un liellopu gaļu Tikai,» saka, «pie mums šo grēku neievies.»

«Kādu grēku?» es saku.

«Kā tad,» saka, «nav grēks? Dievs,» saka, «nolicis tā, ka tev, piemēram, virsū āda, bet zem tās asinis. Vai tā ir?»

«Tas gan tiesa!»

«Ja tev ādu novilks un ieliks iekšpusē, bet iekšas, piemēram, izgriezīs ārpusē, ko tu teiksi?»

«To,» es saku, «jūs ar mani, krievu cilvēku, nekādi nevarat izdarīt…»

«Bet ko tu ar zemi dari? Jūs,» saka, «krievu cilvēki, esat pārāk manīgi — dieva nebīstalies… dievs, tā sakot, nolicis, ka zāle aug virspusē, melnā zeme ir apakšā, bet saknes zemē. Bet jūs dieva darbu ačgārni apgriezuši: saknes virspusē, zāli ierokat… Zeme izsāpēs, neaudzēs vairs mums zāli, kā dzīvosim?» Reče nu, uz kuru pusi aizgrieza! Runā tu ar tādiem mūdžiem! Ja es būtu grāmatu pratējs.. . Vēlāk jau man garīdznieks teica: «Tu,» saka, «būtu tiem no svētiem rakstiem pasacījis: ar sviedriem vaigā tev būs maizi ēst. Bet no kurienes būs maize, ja zemi nears?» Paskat vien: visam ir savs vārds, bet ne vienmēr tas ienāk prātā… Tā arī es toreiz neko nevarēju pretī pateikt, samulsināja mani burve ar savu runāšanu. «Man,» es saku, «ar jums nav ko runāt, jo jūs nesakāt pienācīgus vārdus… Jums savs klimats, tā sakot, jakutu, man krievu klimats. Es no sava klimata neatstāšos, un Pjotrs Ivaničs arī ne.» Jāatzīstas, man tobrīd sacēlās mazliet īgnums. Sirds aizsvilās, galvenais, ka nevaru atbildēt. Dažu labu krietni sapurināju, lai gan viņu bija daudz. «Nuka,» es saku, «jūs nelieši, meža nešķīsteņi! Cik jūs arī būtu, nāk šurp!» Zināms, nav maizes ēdēja tauta: piens un gaļa, un sasmakušas zivis. Bet mums ar Pjotru Ivanoviču maize tomēr turējās. Maizes cilvēks — desmit ar vienu roku…

—    Un kas tad?

—    Nu, izpurināju tos un aizgāju. Domāju tā — kaut vai galu ņemšu, bet no sava, tā sakot, klimata neatkāpšos. Kaut tik Pjotrs Ivaničs drīzāk atgrieztos! Pārnācu mājās, zirgu padzirdīju, pabaroju, saulītē dievu pielūdzu, gulēt likos paagrāk, drošības pēc noliku sev līdzās cirvi… Nu, teikšu taisnību: visu nakti tikpat kā negulēju: tiklīdz iesnaužos — kaut kas rēgojas … it kā kāds zogas … Taču viens pats, — apkārt mežs… turklāt, tā kā es vienu otru tomēr biju pataisījis asiņainu, domāju, ka tik šie tādēļ nepastrādā grēka darbu… Pēdas arī ātri var noslēpt. Atbrauks mans Pjotrs Ivaničs, kur, sak, mans gaišums Timotejs Averjaničs … Bet no Timochas — u-ū! — nav vairs ne vēsts.

Viņš pārtrauca, lai iedzertu tēju. Bija redzams, ka paša stāsts iekustinājis Timochu. Acis viņam zibēja, seja kļuva smalkāka un gudrāka …

Mums katram ir savs izcils dzīves periods, un tagad Timotejs mūsu priekšā izvērsa savu varoņpoemu.

Mans skatiens nevilšus skāra Marusju. Viņa bija kā sastingusi satraukumā un gaidās.

—    Ar varēm sagaidīju saulīti, — Timofejs turpināja. — Atausa diena, uzlēca saulīte, es piecēlos, pielūdzu dievu, ezerā zirgu padzirdīju, iejūdzu. Izbraucu no meža pie tīruma … Kas tad tas: mans tīrums, brāļi, kā nebijis.

No Marusjas krūtīm izlauzās gara nopūta, gandrīz vaids… Viņas seja pauda neparastu, gandrīz cietējas līdzjūtību, un es negribot iedomājos … Dezdemonu klausāmies Otello, kad tas stāsta par saviem piedzīvojumiem barbaru vidū. Timofejs ar gluži negaidītu stāstītāja instinktu pārtrauca, parakņāja pīpi un, ievilcis dūmu, turpināja:

—    Dievs, sak, stāvi mums klāt! Kur ta mans tīrums? Vai es esmu apmaldījies, vai? Taču nē: pazīstama vieta, arī iedzītais miets stāv. . . Bet mana tīruma nav, pakalnītē zaļo zāle… Citādi nevar būt, domāju, burvestība. Samanīs darījies, nolādēta suga. Jo viņiem, pats zini, ir ļauni šamaņi, tiem, sātaniem, liels spēks. Apkarina savus rīkus, izdzēš jurtā uguni, rībina bungas, ālējas un klaigā, tad pie viņa salido tie nešķīsteņi no meža.

—    Ak dievmāte! — Marusja novaidējās.

Timofejs apmierināts paskatījās uz to, un viņa pelēkās acis vēl vairāk iedzirkstījās . ..

—    Es pārmetu krustu, braucu tomēr tuvāk… Ko tu gan domā: viņa, tā sakot, tas sievišķis, naktī no svētdienas uz pirmdienu sadzinusi ļaudis no visa naslega… Es guļu, neko nenojaušu, bet tie mūdži līdz rītausmai pūlas gar manu strēmeli: visas vagas līdz pēdējai ar rokām apgriezuši atpakaļ, ar zāli, tu saproti, uz augšu un saknēm uz leju. No tālienes tīri kā pļava. Tikai nosliedēta.

Marusja sāka smieties. Viņai bija skarbi, skaļi, saraustīti un nepatīkami slimīgi smiekli. Dažas reizes viņa tā savādi iešņukstējās, cenzdamās savaldīties, un, skatoties viņas sejas nervozajos krampjos, es sapratu, ka šai vēl jaunajai skaistulei viss pieredzētais nav viegli pagājis secen. Timofejs paskatījās viņā ar tādu kā iecietīgu uzmanību. Viņa pietvīka, uzlēca un, savākusi traukus, ātri iegāja mežā. Viņas smuidrais augums steidzīgi, it kā bēgot zibēja starp stumbriem. Timofejs pavadīja viņu ar vērīgu skatienu un teica:

—    Ek Marja, Marja! Aizgāja tagad… paslēpsies kaut kur pašā biezoknī.

—   Kādēļ? — es jautāju.

—   Ej tu sazini! Viņa nedrīkst smieties. Kā pasmejas, tad pēcāk raud. Dažreiz svaidās pa zemi . . . Sagandēta, vai, tiec nu gudrs!

Es nevarēju izprast, vai viņa balsī skan līdzjūtība, žēlojums vai vienaldzīgs nicinājums pret sagandēto sievišķi. Un viņš pats man likās nenoteicams un dīvains, lai gan no viņa neviltotā stāsta par dienā uzarto strēmeli, gar kuru cauru nakti pūlas mežoņu tumšie stāvi, uz mani dvesa kaut kas līdzīgs biļinai… «Kas tas par cilvēku,» es negribot domāju, «savdabīga eposa varonis, kas apzināti aizstāv augstāko kulturu zemākās vidū, vai arājs-automats, kas gatavs visos apstākļos ķerties pie sava vienkāršā darba?»

Dažus mirkļus man galvā griezās šis jautājums, bet atbilde tā arī nekur neradās. Tikai vieglā, gari stieptā un it kā sapņainā taigas šalkoņa par kaut ko stāstīja, kaut ko solīja, bet atbildes vietā dvesmoja vienīgi aizmiršanās un aijājoša snauda.. . Un Timofeja tēls raudzījās manī bez jebkāda definējuma .. .

—   Timofej! — es griezos pie viņa pēc klusuma brīža. — Kas tad pēc tam, vai jūs atmetāt saimniekošanu?

—    Kur nu atmetu! Vai tad to var atmest… Uzarām atkal, ieecējām, es ar bisi piedraudēju. Nu, tomēr pieveica, nolādētā vara. Galvenais — uzpirka piesēdētāju. Pārcēla mūs ar Pjotru Ivanoviču uz citu ulusu, tuvāk pilsētai. Tur, neko teikt, nodzīvojām pāris gadu . . .

Viņa acīs atkal iemirdzējās zobgalīga uguntiņa, un viņš pēc īsas klusēšanas teica:

—    Tad izšķīrāmies. Redz, negāja mums tā lieta. Es viņam, tā sakot, teicu: «Iznāk, ka tu, Pjotr Ivanič, esi saimnieks un es strādnieks. Nosaki algu!» Bet viņš atbild: «Es tam nepiekrītu. Mēs,» saka, «būsim biedri, viss uz pusēm.»

—    Nu, un kas tad? — es ar interesi jautāju.

—    Ko nu: es jau teicu — neiznāca.

Viņš paraudzījās uz priekšu un sāka saraustīti runāt, it kā viņa attiecības ar Jermolajevu nebūtu atstājušas uz viņu veselu, jēgpilnu iespaidu.

—    Viņš atdeva Ivanam teli … seši mēneši vecu. Es saku: «Kādel tu, Pjotr Ivanovič, teli atdevi?» — «Viņam taču,» šis atsaka, «nav, bet mums ir trīs.» — «Labi,» es saku. «Lai mums ir trīs! Mēs sapelnījām . .. Lai pats sapelna!» Skaišas. «Tu . . .» saka, «… esi laucinieks, tā sakot, zemnieks. Tev,» saka, «jāsaprot.» — «Nu,» es saku, «tu, Pjotr Ivanovič, mācīts cilvēks, bet es teli neesmu ar mieru atdot…» Aizgāju no viņa . .. Pie kņaza salīgu par strādnieku .. .

—    Bet kādēļ jūs nokļuvāt te? — es jautāju, redzot, ka šis temats, cik var manīt, jau izsmelts.

—  Mēs, vai? — Viņš paskatījās manī ar neizpratni, kā cilvēks, kuram grūti pievērst uzmanību jaunam sarunas priekšmetam.

—    Mēs, tā sakot, savā zemnieku lietā. Galvenais iemesls tā pati zeme. Nu, un atkal, tu redzi, ķilda. Viņi domā tā, zemnieku kopiena domā šitā. Gubernators izbrauca. «Jūs,» saka, «termiņus esat palaiduši garām…» Mēs sakām: «Tā ir mūsu zeme, tēvutēvi aruši, pajautā, kam gribi… Kādēļ mums jābūt termiņiem? …» Neko neuzklausa, tas ir, nekādus prātīgus pamatojumus …

—    Vai sieva un bērni jums palika dzimtenē?

—    Tādas, edz, tās lietiņas, — sieva, tā sakot, man nomira ar pirmo bērnu. Meitiņu vecāmāte pieņēma. Zemnieku kopiena arī saka: «Tu, Timocha, tā iznāk, esi brīvs cilvēks.» Nu, tā jau bija … un šitā, edz, sanāca.

Viņš acīm redzot negribēja ielaisties tālākos sīkumos, tomēr arī bez stāstīšanas lieta bija skaidra. Zemnieku kopiena, bezspēcīga formālā likuma priekšā, nolēmusi ķerties pie «saviem līdzekļiem». Timofejs bijis izpildītājs… Sarkanais gailis, varbūt kroņa robežu zīmju aizskārums, varbūt sitiens ar mietu «pie pienākumu izpildīšanas», varbūt šāviens apgaismotā logā no tumša dārza …

—   Tātad jūs te nokļuvāt zemnieku kopienas dēļ? — es teicu.

—    Nuka… tā jau tas iznāk, ka zemnieku kopienas dēļ… Tu jau redzi.

—    Bet vai zemnieku kopiena jums trimdā nepalīdz?

Viņš neizpratnē paskatījās manī.

—    Vai kopiena? Bet, man rādās, mūsējie pat nezina, kur mana galviņa atrodas.

—   Vai tad jūs vēstules nerakstījāt?

—    Es, brāl, neprotu rakstīt. Krievijā kāds cilvēks viņiem par mani rakstīja, bet, redzams, kaut kas nebija tā. Neizdarīja, kā nākas… Bet no šejienes vēstule neaizies. Kur nu! Tālu, brālīt manu! Dzina, dzina — u-ū, ak tu manu dieviņ! … Kas nu par vēstulēm! Tā pirms gadiem pieciem te gadījās viens cilvēks no mūsu kaimiņu sādžas. «Pastāstiet,» saka, «Timofejam, ka viņa meitu izdevām pie vīra…» Vai tiesa vai ne… Es, brāl, arī nezinu. Varbūt no gaisa grābts.

Viņš sēdēja man līdzās, aizsiedams apavus, un runāja apbrīnojami vienaldzīgi… Es iešķībi raudzījos viņā, un man likās, ka viņa tveicē un negaisos izbalējušās, pelēkās acis kļuvušas mazliet blāvākas. Kādu brīdi mēs abi klusējām. Vai viņš domāja par tālo dzimteni, par meitu, kas apprecējusies diez ar ko, par zemnieku kopienu, kas nezina, kur tagad ir «brīvais cilvēks» Timocha, kas cietis kopējās lietas dēļ. Varbūt tagad neviens, pat paša meita, nepiemin viņu dzimtajā sādžā, kur tādi paši Timochas šajā pašā mirklī arī soļo pakaļ saviem arkliem savos tīrumos. Un kāds uzar Timochas strēmeli, kas sen paņemta, kopienas zemes līdzinot, kā ūdenī izlīdzinās loks pēc iemestā akmens … Bija Timocha, un nav Timochas . . . Varbūt vienīgi vecajai mātei laiku pa laikam sažņaudzas sirds un nobirst kāda asara. Un arī diez vai: vecā droši vien jau kapsētā …

—   Tā gan, — viņš teica, brīdi klusējis. — Grēkojam, grēkojam… Bet vai tad nu daudz zemes vajag? Tikai trīs aršinas, brālīt.

Es sapratu, ka Timocham nebija mierinājuma apziņā, ka viņš cietis kopējās lietas dēļ: kopiena paliek kopiena, zeme paliek zeme, un grēks paliek grēks, viņa liktenis nesaistījās ne ar kādiem lieliem darbiem…

Un atkal neskaidrā meža sanēšana risināja man aizvien noteiktākus iespaidus.

—    Un tā joprojām dzīvojat? — es pēc kāda mirkļa jautāju.

—   Tā, redz, arī dzīvoju par strādnieku tālā, svešā malā.

—   Vai tiešām tik garā laikā nevarējāt ierīkot savu saimniecību?

Viņš pakasīja galvu.

—   Tas, teiksim, tā … Taisnību sakot… to jau varētu … Un apprecētos arī. Bet, tu redzi, man ir sava vājība. Ja naudas nav, tad nekas. Bet ar naudu posts …

Viņš vainīgi pasmaidīja.

—    Ceturto gadu pie Marjas dzivoju. Maizi ēdu, kas vajadzīgs, nopērk … Pārestību neredzu … Ne sieviete, bet tīrais zelts! — viņš piemetināja, pēkšņi atdzīvojoties. — Tas nekas, ka sagandēta… Ja šī sieva būtu citās rokās …

—    Bet Stepans?

—    Ko nu Stepans! Āre, paklausies, šauda! Uz to viņam nags. Putnu viņš tev lidojumā notrieks, ezerā nogaidīs, kamēr divas trīs rindā izpeldēs, nokniebs ar vienu lodi. .. Nudien!

Viņš iesmējās kā pieaudzis cilvēks, stāstot par bērna nedarbiem,

—    Pārgalvis, nav ko teikt. Par pārdrošību arī te nokļuva. Kad izbēga no katorgas, uzbruka seši burjati, — viens pats no tiem atkāvās, edz, kāds viņš ir. Karavīrs. Vai tam, brālīt, tīrums prātā? Viņam vajadzētu ar Abrašku Achmetzjanovu mesties uz vienu roku — tie gan pastrādātu darbus, saceltu troksni līdz jūrai, līdz okijanam… Vai arī raktuvēs… «Raktuvēs,» saka, «es vienā dienā izkulšos par cilvēku, visu jūsu mantu pārdošu un izpirkšu.. .» Un pareizi, — viņš jau sen būtu raktuvēs vai cietumā, ja nebūtu Marjas.

Timocha apklusa un pēc kāda brīža klusāk piemetināja:

—    Grib laulāties . . . Viņa, Marja, visu izdomājusi. Viņi pēc klaidoņu paražas, pieņemsim, it kā laulāti.

Greizs, niecinošs smīns pavīdēja viņa sejā, un viņš turpināja:

—    Apkārt vītola krūmam, redzams . . . Tomēr viņai, tu redzi, ar to nepietiek, grib pie popa.

—    Bet viņš taču ir klaidonis!

—   Tā jau tas ir: visu aizmirsis, nesaka ne savu vārdu, ne kārtu. Viņa tāpat. Nu, bet taču… te nav Krievija. Pats zini, kāds te nostūris. Pielūko tik, par bullēnu kāds arī salaulās.

Viņš neatzinīgi nopūtās un pakratīja galvu.

—    Un visu to Marja … Negrib kaut kā, grib, lai būtu kārtīgi. «Nekas,» es viņai saku, «jums neiznāks… Vai laulājies vai nelaulājies, tikpat nekādas jēgas! …» Dzi, atkal izšāva! …

—   Bet vai jūs, Timotej, nemilat Stepanu? — es teicu.

Viņš it kā nesaprata.

—    Ko es viņu mīlēšu? Nav jau daiļa meitene … Manis pēc lai dara, kā grib… Kaut vai māju no visiem četriem stūriem aizdedzina …

Un, beidzis auties, viņš piecēlās kājās.

—    Nav satura… nav īstens cilvēks. Ja ķersies pie darba, tad to vien pielūko, zirgu samaitās. Spēcīgs, sātans! Lauž kā lācis. Tad visu pamet, noguris … Strā-d-nieks!

Viņš sāka runāt klusāk:

—    Te tatars Abraška bija atjājis. Viņa to ar kruķi no istabas ārā… Un vēlāk es aizbraucu uz purvu vākt sūnas, skatos: šie jau divatā, Stepaška ar tataru, ratu ratumis pa stepi… Grib zirgus mīt. Bet Abraškam zirdziņš, es jaušu, zagts.

Pēc brīža viņš jau gāja arklam pakaļ, vērīgi piespiezdams rokturi.

—    Nu, nu, nebaidies, — viņš skubināja zirgu, — rausies ārā, mīļais, kārpies . .. N-nē, me-lo, — viņš kaut kam iebilda, ar spēku uzguldamies arklam, kad kāda stipra, nesatrūdējusi sakne tiecās izmest dzelzi no vagas. Pienācis atkal pie manis, viņš atņirdza visus zobus priecīgā smaidā.

—    Kviesīšus citugad iesēsim. Redzēsi, kā kvieši augs! . . . Zemīte — cukurs!

Viņš bija gluži pārvērties. Acīm redzot šajā idejā nogrima visas viņa rūgtās atmiņas un nemiers, ko es biju sakustinājis ar savu prašņāšanu … Un atkal viņš aizgāja no manis pa savu vagu, mīlīgi uzsaukdams zirgam . .. Čīkstēja arkls, dzirdēja brīkšķam saknes, ko sarāva dzelzs, un stichiska meža balsu valoda piejaucās manām pārdomām par Timochu, čukstot kaut ko nesaprotamu.

Pie meža izejas, pašā mežmalā, mans skatiens pievērsās jaunai savādai lapeglei. Pirms dažiem gadiem kociņš acīm redzot bija pārcietis uzbrukumu: droši vien kāds naidnieks bija iedējis savus kāpurus tā serdē, un kociņa augums ticis sabojāts, — tas saliecies lokā, sakropļojies. Bet tad, pēc dažiem cīņas gadiem, tievais stumbrs atkal iztaisnojies, un tālākā augšana jau turpinājusies nevainojami, agrākajā virzienā: apakšā krita nost sausie zariņi un zari, bet augšā virs izliekuma biezi un skaisti saaudzis kuplais lapotnes vainags.

Un man šķita, ka es saprotu šī stūrīša kluso drāmu. Ar tādiem pašiem salauztas sievietes dvēseles centieniem turas visa šī mazā pasaulīte: tie dvesmo pār šo pusmazkrievu mājiņu, pār šīm salstošajām dobēm, pār jauno bērziņu, kas klusi dirbina zarus pār pašu jumtu (bērzi te ir retums, — un to droši vien te pārstādījusi Marusja). Viņa rosina mūžīgo strādnieku Timochu un apvalda Stepana trakulīgo bramanību.

IV. Baltā nakts

Blāvi balta nakts gulēja pār pļavām, ezeru un dusošo mājiņu, kad es pēkšņi pamodos atklātā siena pantā.

—    Vai jūs neguļat? — biedrs man jautāja.

—    Nesen pamodos.

—    Vai neko nedzirdējāt?

—    Nē, — bet kas ir?

—    Man šķiet, ka kāds raudāja. Droši vien saimniece.

—    Vai jums tikai nelikās?

—  Diez vai. Šis Stepans laikam ir blēdis. Kā jūs domājat?

—   Jūs aP viņu bijāt ilgāk kopā nekā es. Es tikai dzirdēju viņa stāstu.

—   Klaidoņu idile, — viņš sarkastiski teica. — Jūs jau, protams, pierakstījāt… Es gribētu zināt, vai tur ir kaut vārds patiesības!

—    Kādēļ tā?

—   Nu, es jau zinu, jums liekas, tiem visiem «ir ķēriens». Arī šis laikam ir ar ķērienu.

Viņš piecēlās un paskatījās uz blakus guļošo Timochu, kurš, paslēpis seju sienā, krāca un drebēja kā agonijā. Acīm redzot šī krākšana neļāva gulēt manam biedram un laikam bija uzmodinājusi ari mani. Jāatzīstas, ka Timochas poza un viņa spēkavīra krākšana arī man šai brīdī likās tā kā apzināta, pašapmierināta nekaunība, kā izsmiekls mūsu nervozajai smalkjūtībai.

Sava biedra balsī es uztvēru pazīstamo skaņu. Tuksnesīga apkārtne un pastāvīgi ierobežota sabiedrība, ārpus radnieciskām un dzīvām interesēm, rada īpašu, slimīgu noskaņojumu. Cilvēka personības daudzveidība izraisās tikai iepretī vides daudzveidībai: bez tā viņa iesērē un nobāl. Tādā noskaņojumā kārpa pastāvīgā drauga vaigā, viņa balss pazīstamais tonis, pārāk labi pazīstamie ieskati modina klusu nelabvēlību, pat dusmas. Dziļas hipochondrijas lēkmes ir specifiska slimība tuksnesīgā apvidū, un mēs pēc savstarpējas norunas centāmies viens otru tādos brīžos netraucēt.

Tādēļ, neatbildot ne vārda uz biedra sarkastiskajām piezīmēm, kurš citā laikā izturējās pret cilvēkiem ar lielu sirsnību un iecietību, es nokāpu no siena panta un devos pie zirgiem. Tie staigāja pa aploku un laiku pa laikam pagriezās pret ūdeni, virs kura, rīta dzestruma izspiesta, turējās plāna miglas plēve. Pīles atkal tupēja bariņos ezeia vidū. Brīžiem tās pa pāriem atlidoja no tālās upes un, ar blīkšķi nometušās pie pretējā krasta, te turpināja savas nakts mistērijas …

Es palaidu zirgus pie ūdens. Tie abi līdz krūtīm iebrida ezerā un kāri dzēra, lāgiem izšļakstot ūdeni, it kā apzinīgi baudot tā pārpilnību. Reižu reizēm tie pacēla purnus un sāka klausīties baltās nakts klusumā. Arī es negribot ieklausījos. Klusajai taigas šalkoņai neskaidri spiedās cauri kāda stiepta, tāla skaņa. . . Un, jo skaidrāk dzirdīga auss uztvēra šo skaņu, jo tā pieņēma arvien noteiktākas, kaut gan mānīgas formas: te šķita, ka vienmērīgi zvanītu no bērnu dienām pazīstamais zvans dzimtajā pilsētā, te kauca fabrikas svilpe, ko es biju dzirdējis savā studenta dzīvoklī Pēterburgā… Bet aiz tām cēlās vesela virkne tādu pašu maldu skaņu, kas savādi satrauca dvēseli ar kaut kādu smeldzošu burvību.

Mājiņa klusi snauda, taiga mierīgi viļņoja un dvesa. Un pēkšņi kāda savas noteiktības dēļ baiga sajūta — uzkrājušos iespaidu neapzināts secinājums — pacēlās manā iztēlē… Ko sadzird šī nostūra iemītnieki tuksnesīgās nakts balsīs vai kad apkārt sāk gaudot ziemas putenis? Kādus rēgus tiem sūta šis jutīgais, it kā modrais tuksneša klusums? Kurp tas viņus aicina, pie kā tas viņus vilina, ko sola? Vai Marusjai izdosies noturēt šo iesākušos ciemata dzīvību, jeb vai taisnība ir lakoniskajam Timocham ar viņa pesimistisko pareģojumu: tas viss ir neīsts, reiz salauzta dvēsele vairs neatsliesies taisna, un jutīgais tuksneša naidīgums nomāks viņas pūles? . . .

Mājiņā nočīkstēja durvis. Uz sliekšņa parādījās Stepans. Viņš pastāvēja dažus mirkļus, paskatījās debesīs, tad kūtri aizgāja uz mežu, ieoriekš paķēris līdz iemauktus. Pēc dažām minūtēm atskanēja asa dipoņa, un Stepans izjāja no meža uz palsa ērzelēna. Zirgs skrēja kaut kā gražīgi un draiskulīgi; atjājis ezera krastā, Stepans nolēca, zirgam skrienot, un, padzirdījis zirgu, piesēja to pie žoga. Kad viņš pēc. tam atkal atnāca krastmalā, viņa acis bija blāvas, gluži kā ar kaut ko aizsegtas. Viņš apstājās un stāvēja pie ūdens klusi un nekustīgi. Droši vien arī viņu aizgrāba tuksnesīgās nakts noslēpumainās balsis. Pēc mirkļa viņš nodrebinājās kā no aukstuma. . .

— Dzestri, — es teicu, lai saistītu viņa uzmanību.

Viņš atskatījās un It kā uzreiz pat nepamanīja mani. Tad tikpat mechaniski pienāca un atsēdās uz baļķa man līdzās. Man viņš likās dīvains, pat tā kā slims. Vakar viņā bija manāma cilvēka rosība, kas tiecās pretī jauniem paziņām. Tagad viņš padevīgi, bez domām ļāvās kādai iekšējai noskaņai …

Pār meža galotnēm pārskrēja priekšrīta vēja šalkas… Koki sākumā runājās dobjā korī, tad šalkoņa izjuka atsevišķās balsīs, sačukstējās un norima.

Stepans pagriezās uz meža pusi, kā nupat bija pagriezies uz manu saucienu.

—   Vējš, — viņš teica ar to pašu maz apjēgto izteiksmi un pēkšņi paskatījās manī ar dziju skumju pilnu skatienu.

—   Tas nav izturams, — viņš teica spējā atklātības uzplūdumā. — Ticiet, es vairs nevaru …

—    Kas tad ir, Stepan? — es jautāju ar nevilšu līdzjūtību.

—    Iznāc uz ezera… šī taiga arvien šalc… Visapkārt tukšs… Un vēl, redz, tie sasodītie …

Ar negaidītu niknumu viņš pakampa sausu dubļu piku un iemeta miglā, kas gulēja pār ezeru. Tur kā caur blāvu stiklu bija redzamas neskaidras, palielinātas putnu kontūras. Kad pika noplaukšķēja to vidū, miglainajā dūmakā mazliet sakustējās smagie apveidi…

Tomēr straujā kustība un plunkšķis ezerā acīm redzot lika viņam mazliet atjēgties. Viņš atkal atsēdās un nolaida galvu uz rokām.

—   Te grūti dzīvot, kungs…

—    Nu, ko tur lai saka, Stepan. Jums tiešām vajadzētu iet uz raktuvēm.

—    Marusja nenāk.

—    Ja jūs pa ziemu aizietu, bet vasaru atkal šurp… Tur nopelnītu, un saimniecībai būtu atspaids. Bet te Marusja ar Timofeju tiks galā.

Viņš pagriezās pret mani un ilgi skatījās acīs, it kā cenzdamies kaut ko izdibināt.

—    Nē, kungs … To nevar … Tas jau nozīmē . .. beigas …

Tad, brīdi klusējis, viņš jautāja:

—    Bet kā jūs Timofeju pazīstat?

—    Vakar biju pie viņa līdumā.

—    Un vai Marja tur bija?

—    Bija.

—    Nu, nu! Jūs uz viņu neskatieties, uz to Timofeju! Tas puisis nav vientiesis…

Un atkal pret mani pagriezās gaišas acis vēl vairāk satumsušā sejā. Tagad tās skaidri pauda naidu. Es nodomāju, ka tā ir tā pati mums pazīstamā tuksnesīgo apvidu un ierobežotas sabiedrības slimība… Tikai naidīgās tuksneša burvestības veikušas vēl dziļāku postījumu trakulīgā dvēselē, kas prasīja spēcīgas kustības. Šajā mirklī no trim sētas iemītniekiem es Stepana noskaņojumā sajutu vairāk tuvības un simpātiju.

Atkal nočīkstēja durvis, parādījās Marusja. Tad neveiklais Timochas stāvs nolīda pa kāpnēm no siena panta. Marusja sāka slaukt govis, Timocha iejūdza zirgu un atveda pie sakņu dārza milzīgu pusmucu ūdens laistīšanai. Iemāvās govis un teļi, sētā sākās diena… Debesis pār kalnu virsotnēm vāri krāsojās, bet mēs vēl atradāmies garā ena, kas sedza visu līdzenumu . . . Bez tam debesis cēlās plānais, kustīgais miglas šķidrauts .. .

Pēc pusotras stundas mēs trijatā izjājām no sētas. Stepans jāja kopā ar mums. Pie viņa segliem karājās lieli ādas pārmetamie maisi, — acīm redzot viņam bija garš ceļš priekšā. Viņa seja atkal bija mierīga, pat jautra.

Aizjājis līdz braucamam ceļam, viņš mums parādīja, kādā virzienā jāt, bet pats nogriezās uz upi. Pēc kāda laika mēš ieraudzījām tās otrā pusē nelielu, melnu punktu, kas kāpa pa stāvā krīta krasta iedobumiem.

—   Kas viņu trieca uz Neļkanu?… — domīgi jautāja mans biedrs.

—   Bet vai tad jūs zināt, ka viņš aizjāja turp?

—   Jā. Saka — pie popa. Laikam melo! Kādas viņam darīšanas ar popu? Taisnību sakot, man visa šī idile šķiet aizdomīga.

—    Domāju, jūs maldāties, — es teicu, tomēr neielaižoties strīdā. Es atcerējos Timofeja vārdus par Marusjas vēlēšanos. Tajā pusē, kurp tagad jāja Stepans, atradās tālie jakutu ulusi un tad — Tunguska.s klajumi, kur nav ne baznīcu, ne draudzes pēc mūsu izpratnes. .. Tikai šur tur taigā stāv cieši aiznaglotas baznīciņas, kas tiek atvērtas retos gadījumos, kad atbrauc garīdznieks. Sie apkārtceļojošie dvēseļu gani pastāvīgi apbraukā savu ganāmpulku, kas izkaisīts neiedomājamā platībā, salaulājot dzīvesbiedrus, kuriem jau sen skraida bērni, kristot pusaudžus un noturot dvēseles aizlūgumus par mirušajiem, kuru kauli zemē jau sen satrūdējuši. Eparchijas tālums un atkāpšanās no kanona noteikumiem, ko paraža allaž atzīst par likumīgu, padara viņus sevišķi iecietīgus pret dažāda veida formāliem šķēršļiem, un es nopratu, ka Stepans dodas pie tāda popa, kas varbūt atklejojis pie savas milzīgās draudzes robežas, lai apmierinātu Marusjas sirsnīgāko vēlēšanos.

Drīz melnais punkts uz kalna tekas nozuda… Mūsu zirgi atkal skrēja pa jakutu ceļa grambām, plūkdami sulīgo zāli ar pļavu ziediem .. .

V. Karš

Es neko nedabūju zināt, kādi rezultāti bijuši Stepana sarunai ar popu.

Stepans ar Marusju divas reizes ieradās ciematā un apmetās pie mums kā jau paziņas. Stepans cilvēkos tapa mundrāks, Marusja joprojām bija klusa un nesabiedriska. Gads padevās slikts, labību daudzās vietās nomaitāja agrās salnas, bet Marusjai viss bija labi paaudzis. Viņas gurķi, ko tā skābēja ar kaut kādu sevišķu paņēmienu, bija kļuvuši slaveni pat pilsētā, un gadījās, ka pēc tiem atjāja īpaši sūtīti kazaki pusotra simta verstu tālu. Par to nevajag brīnīties: attālums nemaz nebiedē šajos tālajos, mazapdzīvotajos apvidos. Kāds amerikanis, Sibirijas apceļotājs, ar izbrīnu stāstī ja savā grāmatā, ka reiz pie Koiimskas viņu panācis gubernatora sūtīts kazaks, lai godbi jīgi nodotu viņam portsigaru un sasaldēta sviesta rituli, ko viņš bijis aizmirsis Jakutskas pasta stacijā. Bet no Jakutskas līdz Koiimskai vairāk par pusotra tūkstoša verstīm!

Tomēr Marusja lielāko tiesu savu produktu pārdeva poļu tirgotājiem, kas steidzās tos nogādāt zeltračiem. Viņa savas darīšanas kārtoja mierīgi, lietišķi un stingri.

— Krams, ne sieviete! — par viņu teica tirgotājs, pie kam tā balsi skanēja labvēlība pret skaisto tumšvaidzi un cieņa pret labu saimnieci.

Stepans bez sevišķas vajadzības klīda pa ciematu, iegriezās pie tatariem un apprasījās par zirgu cenām, izliekoties, ka grib mainīt savu palso. Dažreiz viņš vakarā atgriezās pie mums tik tikko ieskurbis, bet ne piedzēries. Vispār es ieskatījos savos ciemiņos un jautāju sev ar izbrīnu: vai tiešām tas, kas baltajā naktī pie tālā ezera bija pavīdējis manā priekšā, ir tikai mana fantazija? .. .

Tā nemanot pienāca rudens. Jau no augusta rīta salnas stipri stindzināja zemi. Uz pusdienas laiku tā tikko paguva atkust zem slīpajiem saules stariem, un jau ar agro krēslu to atkal sāka saldēt. Gaiss bija tīrs un dzidrs, skaņas plūda noteikti, skaidri, tālu, zirgu pakavi skaņi klaudzēja uz kailās, bet jau sastingušās zemes. ..

Vienā tādā dienā Stepana un Marusjas rati atkal apstājās pie mūsu vārtiem. Diena bija auksta un skaidra, turklāt sestdiena, un ielā bija redzami tataru pulciņi. Tieši pretī mūsu pagalmam uz zemes apbēruma sēdēja kaimiņš, tatars Abraška, tas pats, kuru Marusja bija izvadījusi no savām mājām ar kruķi. Viņš bija ieskurbis un kaut kā ironiski uzsauca Stepanam, kad tas ņēma nost mūsu vārtu kārtis. Tatara frāzē es sadzirdēju arī Marusjas vārdu.

Jaunā sieviete nicinoši cieta klusu. Pēc viņas sejas varēja domāt, ka viņa nav pat dzirdējusi. Bet Stepana seja spēji pietvīka, gaišās ūsas un uzacis izcēlās asi un nepatīkami. Viņš neko neatbildēja un ieveda zirgu atvērtajā iežogojumā.

Abraška skaļi smējās. Viņu atbalstīja blakām sēdošie kaimiņi.

Ābrams Achmetzjanovs bija savā ziņā ievērojams cilvēks. Kā viņš pats, tā arī viņa sieva Garifa, kuru, starp citu, ciematā sauca par Marju, nemaz nelīdzinājās mongoļiem. Viņam bija apaļa seja, tiesa, ļoti melnīgsnēja, bet ar mīkstiem, pareiziem vaibstiem un lielas, glāstošas, labsirdīgas acis. .. Bet viņa bija tipiska krievu skaistule mazliet padrukna, ar dzīvu un, kā mēdz sacīt, «pārdrošu» skatienu. Abraška viņu neprātīgi mīlēja, bet par sievu klīda valodas, ka tā nereti esot vīram neuzticīga. Reiz naktī, negaidīti atgriezies mājās, viņš nez kādēļ bija šāvis pie savas jurtas. Otrā dienā runāja, ka kāda Abdula Sabitullina zvērādas cepure izrādījusies skrošu cauršauta un ka tikai biezi izrakstītā tjubeteika esot paglābusi tā pliko pauri. Sabitullins bija bagāts vecis… Kādu laiku viņš sargājās iet garām Ābrama mājai, bet reiz pēdējais, nejauši sastopoties ar to uz ielas, meties tam virsū kā kaķis. Veco Abdulu tik tikko izrāvuši no ārprātīgi saniknotā Abraškas rokām. Bet es redzēju Abrašku un Marju trešajā dienā pēc šāviena: viņa izturējās ar tādu pašu sava skurbinošā, juteklīgā skaistuma apzināšanos, bet viņš raudzījās uz to ar tādu pašu padevīgu, iemīlējušos skatienu.

Viņam bija vispārdrošākā trakgalvja un veiklākā zagļa reputācijā. Es ilgi negribēju tam ticēt. Viņš bija mūsu tuvākais kaimiņš un bieži izdarīja man un maniem biedriem kaimiņa pakalpojumus. Pie tam viņa acīs mirdzēja tik neliekuļota labvēlība, ka es nevarēju samierināties ar valodām par viņa varoņdarbiem. Tikai reiz, pēc kāda jauna, divdomīga notikuma ar Marju, viņš vairākas dienas stipri dzēra un pievakarē atnāca pie manis satraukts un mazliet mežonīgs.

Kādu laiku viņš sēdēja uz sola, apspiesti kunkstēja, līgojās un miglainām acīm raudzījās uz priekšu. Tad ieskatījās manī un, it kā apjēgdams, kur atrodas, teica:

—   A! Lūk, pie kā es esmu! Tā! Klausies, krievs, ko es tev teikšu!

—   Saki, Abrām, ko tev vajag!

—   Aizbraucat vakarā . .. atbraucat naktī . .. Māju pametat tukšu . . .

—   Kas tad par to?

—   Vai jums tatari kaut ko aiztikuši?

—    Nē, nav aiztikuši.

—   Liec galdā degvīnu . .. Vienu pudeli. Iedzer, brāl, ar Abrašku! . . .

—   Nē, Abrām, — es atbildēju pēc iespējas mierīgāk. — Degvīnu es nelikšu.

—   Kādēļ neliksi?

—  Tu pats zini: mēs pie jums degvīnu dzert neejam. Tēju, ja gribi, uzvārīšu, bet no jums atpirkties mēs nesāksim.

Ābrama acīs pazibēja apziņa.

—   Ko tu! Brāl! — viņš kaut kā kaislīgi teica. — Vai tiešām, dievs pasargi, es tādēļ? Ābrams Achmetzjanovs nav žūpa . . . Piedzēries ir tikai Abraška. Sirds aizdegusies … degvīna vajag .. . daudz degvīna vajag … Bet Marja, brāl, nedod …

Pēdējo frāzi viņš teica savādā žēlā čukstā. Tad, pēkšņi piecēlies, pienāca man klāt, uzlika roku man uz pleca un, cieši saspiedis to, nolieca pie manis savu kvēlojošo seju. Viņa acis bija tikpat labsirdīgas, tikai kļuvušas it kā lielākas un dzirkstīja gandrīz jūsmīgi.. .

—    Kas jūs par cilvēkiem, — viņš teica, — es nezinu, kas jūs par cilvēkiem … Bet es, redz, kāds cilvēks … Ak brāl!… Ja man nebūtu Marjas … es jau sen būtu katorgu nopelnījis!

Mani pārsteidza šī izsauciena dziļums un tiešums. Tur bija ir sēras

par drosmi, kas iet zudumā, un dziļākā dabiskā pārliecība, ka, lai kādi vēl būtu ļaudis un ieskati, tomēr vērtīgāks tas cilvēks, kas droši trauc gar stāvākajām dzīves aizām . .. Tikai jāpaklūp .. . un tūliņ nokļūs tieši katorgā.

Tikai šajā mirklī es īsti sapratu Achmetzjanovu ar visu viņa «nevainīgo» noziedzību — tiešām, es te neatradīšu cita vārda… Ar šiem ieskatiem Ābrams izaudzis un saradis. Viņš jūt sevī spēku lielai lomai dzimtajā sfērā, taču nākas to izšķiest sīkos patvarīgas atriebības un zādzības varoņdarbos tai laikā, kad viņa vārds varēja dimdēt līdzīgi Ņikiforova un Čerkesa vārdiem — tie tajos gados bija pie Ļenas visai slaveni spirta nesēji un zelta laupītāji… Es sapratu arī to, kādēļ Timocha lika Stepana vārdu blakus Abraškam… Abu dzīvē «sievišķi» spēlēja vienādu lomu, un, kā tas bieži atgadās, Ābrams Achmetzjanovs nicināja Stepanu par to pašu, par ko droši vien nicināja arī sevi…

Sai pašā dienā Stepans tomēr iegriezās pie Achmetzjanova, kurš slepeni pārdeva degvīnu. Turp viņš aizgāja Marjas prombūtnes laikā, bet viņa no tirgotāja atgriezās ātrāk. Es viņas sejā manīju nervozas bažas. Viņa gaidīja, nemierīgi klausījās un pēkšņi nodrebēja, kad no āra pie mums atskanēja dobjš, juceklīgs troksnis.

Es izgāju pagalmā un ieraudzīju Stepanu. Neparasti satraukts viņš ātri nāca no Ābrama. Redzams, viņš nupat bija izcīnījis kautiņu ar tataru baru, kas ņirdza zobus un smējās nopakaļus.

Nonācis līdz ielas vidum, viņš apgriezās un padraudēja ar dūri.

—     Gan jūs man smiesieties, pagaidiet! — viņš purpināja, jau ienākdams mūsu pagalmā un nepievēršot man uzmanību.

Istabā viņš negāja, bet izveda slikti atpūtušos zirgu un sāka jūgt to ratos.

—   Kur jūs tā steidzaties, Stepan? — es jautāju.

—   Jātiek mājās… Ka tik sniegs nepārsteidz. : — Viņš ar acīm norādīja uz debesīm.

Es arī paskatījos uz augšu. Tikko pārvēlies pāri nolaidenai pauguru grēdai ziemeļrietumos, uz mūsu pusi slīdēja smags, drūms mākonis. Tas bija milzīgs un dīvains savā vientulībā saltajās, skaidrajās debesīs. Augšā asi norobežots tieši kā milzīga dzīvnieka mugura, lejā tas nolaida dažas tumšas atzares, kas lēni, draudoši kustējās, nolaizdamās aizvien zemāk, it kā briesmonis cilātu milzu taustekļus. Bet, kas bija visdīvainākais — mākonis slīdēja pavisam zemu virs zemes, drebēdams, it kā zaudējot spēkus savā lidojumā un gatavs nokrist uz ciematu ar visu savu smago masu …

Ciemata iemītnieki jau pievērsa tam uzmanību. Jurtās aizcirtās durvis, ļaudis skrēja laukā ar ziņkāri vai bažām. Tomēr iezemieši raudzījās debesīs diezgan mierīgi, bet tatari un it īpaši kirgizi uztraucās

ūOJ

un skaļi un bažīgi sarunājās. Pusjukušais kirgizs, kas dzīvoja netālu, notēmēja ar bisi un izšāva …

Mākonis, aizvien vēl tāpat drebēdams, it kā ar piepūli izpletās jau pār malējām ciemata jurtām. Apkārt viss satumsa un nobālēja. Visi apklusa, kad pār mūsu galvām, lēni viļņodams un kustinādams dūmakainās atzares, tumšā svina krāsā ar opala plaisām aizslīdēja miglainais briesmonis, kas, šķita, bija gatavs aizskart apklusušā ciemata jumtus… Pēc brīža tas aiztraucās pār upi. Blīvais mākoņa apveids aizsedza kalnainā krasta kailās klintis un mežus … Kad mākonis nozuda aiz kalna kores, uz icdobēm, kā ar milzu otu uzzīmētas, baltoja biezas sniega joslas . ..

Es atjēdzos kā pēc dīvaina sapņa . . . Pār ciematu atkal rotājās pēdējie skopās rudens saules stari. . . Ļaudis uztraucās, skaļi apspriezdami dīvainās parādības nozīmi. Mūsu mājas durvīs stāvēja Marusja ar pamirušu, izbiedētu seju . .. Viņa man atkal šķita novecojusi un pārvērtusies … Ieraudzījusi, ka Stepans iejūdzis zirgu, viņa uz ātru roku savāca savas mantas un, neatvadoties, neskatīdamās manī, it kā slimīgi kautrējoties parādīt savu seju, iznāca no mājas un iesēdās ratos.

Es mēģināju viņus aizturēt. Mans biedrs bija uz kādu laiku aizbraucis, jurtā bija pietiekoši ērti, un es jutos vientuļš, taču Stepans noteikti atteicās.

— Nē, kungsl — viņš sacīja, izvedot zirgu. — Tagad sāksies puteņi un tumšs laiks .. . Bet es pie tās pašas reizes te ar tatariem saecējos…

Viņš iesita zirgam un, nobraucis pa plato ielu, laida uz pļavām Tur es vēl kādu laiku redzēju ratus ar diviem tumšiem stāviem, kas pamazām iegrima krēslā …

Un tiešām sākās tumšs laiks. Rudens spēji griezās uz ziemas pusi; ik gadu šajā laika sprīdī starp rudeni un ziemu tajos apvidos pūš skarbi vēji. Vētrainās naktis pilnas saltuma un tumsas. Taiga nemitīgi gaudo, pļavās ārprātīgi joņo asi sniega putekļu stabi, te apklādami, te atkal atsegdami sasalušo zemi.

Un līdz ar tumsu, ar negaisiem un puteņiem ciematā un apkaimē ieviesās nemiers.

Gandrīz puse ciemata iedzīvotāju bija tatari, kas uz šo sezonu raudzījās no sava īpaša redzes viedokļa. Sasalušā zemē nepaliek pēdas, bet irdenā sniegā, ko vējš nes no vienas vietas uz otru, — jo mazāk … Tādēļ it bieži, izejot naktī no savas jurtas, es dzirdēju tataru pagalmos aizdomīgu kustēšanos un klusu pošanos … Sprauslāja zirgi, čirkstēja slieces, tumsā zibēja jātnieki. . . Bet no rīta kļuva zināms par «jakutos» uzlauztu klēti vai kāda jakutu bagātnieka aplaupīšanu.

Jakuti centās aizstāvēties, dažreiz pat atriebties. Kāds mans draugs, pusjakuts Sergejs, kas pirmajā laikā bija mani iepazīstinājis ar vietējās dzīves īpatnībām, ciemata un apkaimes savstarpējās attiecības šajā tumšajā iaikā raksturoja Lā:

— Karš! Tatars pie džjakutiem zagt, džjakuts pie tatariem zagt. . . uz priekšu un atpakaļ.

Bet būtībā pilnīgi abpusējas šīs attiecības nebija. Jakuti ir miermīlīga un bikla tauta: viņi centās tikai aizsargāties. Tiesa, ja tatara zirgam gadījās ieskriet ulusā, tālāk no ciemata, tas tūdaļ nokļuva jakutu katlā kopējām dzīrēm. Bet vispār jakuti aprobežojās gandrīz vienmēr ar nemākulīgu un naivi bailīgu aizsargāšanos. Viņu vientuļās, izkaisītās jurtas pārdzīvoja visas neaizsargāto gaidu šausmas. Dažreiz braucot nakti pa naslegu ceļiem, pēkšņi varēja dzirdēt izmisīgas vaimanas, it kā kaut kur reizē kautu nost vairākus cilvēkus. Tā jurtas iemītnieki, kur divas trīs ģimenes sapulcējušās pārlaist garo, salto ziemu, brīdināja nezināmo ceļinieku, kas brauca garām pa tumšo ceļu, ka viņi neguļ un gatavi aizsargāties. Tikai šie draudi drīzāk atstāja baiļu, gandrīz lūguma iespaidu. Brīžiem tiem sekoja nekārtīgi, tikpat bailīgi šāvieni gaisā. Tas viss, protams, uzņēmīgajiem un drosmīgajiem tatariem bija taisni kā radīts; viņi nogaidīja, kamēr jakuti izšaudīsies un izkliegsies, un tad klusi, bet ērti gāja pēc laupījuma .. .

Un rudens aizvien vēl dusmojās, sniegs, vēja nests, vēl aizvien lidoja pa gaisu, grabināja pie mūsu mazajiem lodziņiem, un ap mūsu jurtu naktīs aizvien bija dzirdama klusa kustēšanās te vienā, te otrā tataru pagalmā. Mans uzticamais Cerbers, kuru es aiz vientulības sajūtas ņēmu pie sevis jurtā, jo bieži ausijās un rūca īpatnējā veidā, kā īsti jakutu suņi rūc tikai uz tatariem vai izsūtītajiem . . .

Es savā jurtā jutos kā pazudis, savdabīgā stāvoklī, taisni kā uz saliņas, ap kuru dūmakainā, miglainā jūrā kūsā savdabīga pirātu darbība. Lāgiem es nojautu, kurš tieši no maniem labajiem kaimiņiem aizbrauc «jakutos» peļņā vai uz mežu ar laupījumu, ko vajadzēja noslēpt … Reizēm manī sāka kūsāt mēms sašutums…

Reiz ciematā, sniega apputināti, klaudzinot savā priekšā ar spieķiem, ienāca aklie — sirmgalvis ar večiņu. Tie bija nelaimīgi bezpajumtes vecīši, kas gāja pie bagātiem jakutiem un pelnīja iztiku, maļot graudus ar roku dzirnām, ar kādām droši vien mala jau Odiseja verdzenes. Tādas dzirnas ir katrā jakutu mājā. Uz statņa cilvēka pusauguma augstumā nekustīgi nostiprināts neliels dzirnakmens, otrs brīvi slīd pa to uz dzelzs stieņa un spoles. Gara milna ar vienu galu piestiprināta pie griestiem, ar otru var griezt virsējo akmeni. Cilvēks ar to griež dzirnakmeni, ar sauju ieberot graudus caurumā. Akmeņi klusi un vienmuļi dūc, milti lēni, gandrīz nemanāmi tek uz galda ap dzirnakmeni. Par puda malumu maksā no piecpadsmit līdz divdesmit kapeikām.

Ar šo darbu vecie ilgi bija krājuši naudu un beidzot nopirkuši sev ziemai un vecuma dienām siltus kažokus un maisveida segas. Tā viņiem bija īsta bagātība, par to viņi ilgi bija sapņojuši. Es redzēju, kā tie vasarā nesa ārā savu bagātību un izpurināja no tās putekļus. Izklājis tos zemē, vecais ar kreiso roku sataustīja vietu, bet labā sita ar lokanu rīksti. Ar akla cilvēka instinktu viņš reti kļūdījās, tomēr lāgiem sitiens trāpīja pa delnu… Tad viņš pavirzīja roku un sita līdzās. .. To pašu darbu vecie izdarīja ari citiem, kad nebija malšanas.

Tagad viņi nāca pa ielu nosaluši un nelaimīgi. Asaras tecēja no večiņas aklajām acīm un sasala uz sejas. Vecais nāca ar tādu kā rūgtuma pilnu svinīgumu un, klaudzinot ar kūjiņu pa sasalušo zemi, augsti pacēlis seju, it kā ar aklajām acīm raudzītos debesīs. Izrādījās, ka viņi iet uz valdi «taisīt papīru». Šajā naktī no jakuta klēts, pie kura viņi pārziemoja, bija izzagti viņu dārgumi, kas bija maksājuši vairāku gadu grūta darba …

Nāca laukā ciema iedzīvotāji, nāca laukā tatari un raudzījās uz šo pāri un klausījās no mutes mutē ejošo stāstu. Arī Ābrams stāvēja pie saviem vārtiem un raudzījās uz vecīšiem ar savām labsirdīgajām, glāstošajām acīm.

—   Sveicināts! — viņš man uzsauca. — Kāpēc ej garām, ko nerunā?

Es kaut kā negribot pagriezos un piegāju viņam cieši klāt.

—   Klausies, Abrām! — es teicu. — Vai tas ir labi?

Viņš paskatījās mazliet greizi un atbildēja parastajā laipnajā balsī::

—   Brāl! Es taču to neizdarīju.

Un tad, paskatījies vecajiem pakaļ, viņš domīgi piemetināja:

—   Redzams, nolikuši savu mantu kopā ar saimnieka . . .

—   Vai tagad neatdosiel? — es dzēlīgi pasmīnēju.

Ābrams neteica neko. Bet pēc dažām dienām es viņu sastapu uz ielas. Viņam blakus gāja svešs tatars, garš kā kārts un noliesējis kā ģindenis. Pienācis man līdzās, Ābrams kādas negaidītas domas iespaidā pēkšņi paspēra soli sāņus un atradās manā priekšā.

—   Klausies, ko es tev tagad teikšu! — viņš sacīja. — Lūk, šo tataru atdzina uz naslegu. Ceļā nomira sieva… četri bērni.. . nekā nav . . . sēdēja badā, ko kurināt nav…

—   Taisnība! — dobji teica garais tatars un papurināja galvu. Bet man nebija vajadzīgs viņa apstiprinājums: bads un sastindzis izmisums raudzījās no viņa iekritušo acu dziļumiem, bet no aptumsušās sejas dvesa nāves vienaldzība.

—    Lūdza, klanījās sapulcē … Beidzot atnesa bērnus uz valdi un pameta kā kucēnus: dariet, ko gribat. Kaut vai, saka, iemetiet ūdenī.. .

—   Pate šurp staigāju, — paskaidroja tatars.

—   Vai tu saprati manus vārdus? — Ābrams jautāja, skatoties manī kvēli, ar degošu skatienu. Es sapratu, ka tā ir atbilde uz manu pārmetumu sakarā ar vecīšiem un ka ciematā nācis klāt vēl viens uzņē mīgs cilvēks.

Bet tas notika, kā jau teicu, pēc dažām dienām. Tai vakarā es pārnācu mājās apzagto vecīšu aklās nelaimes iespaidā. Uznāca vētraina negaisa nakts. Ap jurtu viss kauca, virs jumta izmisīgi kūlās dzirksteļu un dūmu aste, ko vējš nepacietīgi izrāva no skursteņa un klāja gar zemi. Otrā pagalmā, kur es aizgāju, lai iedotu zirgam sienu, mans Pelēcis skraidīja apkārt kā traks. Sākumā tas arī no manis izbailēs metās projām, bet tad pienāca krākdams un trīsēdams un uzlika galvu man uz pleca. Tas smailēja ausis uņ pārbijies ieklausījās taigas stieptajā gaudošanā, kas atlidoja no tumšajiem pakalniem un aizām.

Un apkārt plosījās kaut kāda viļņojoša duļķe, kas ātri trauca no pakalniem pār upi. . . Ciemats noslēpās no puteņa, kā vispār bija paradis noslēpties no katras likstas. Tikai laiku pa laikam baltajā chaosā no kāda skursteņa pēkšņi pazibēja dzirksteļu kūlis vai puteņa spraugā pavērās un atkal nozuda pazemīgi mirgojošs lodziņš …

Es šajā mirklī sāku saprast mūsu sādžu noskaņojumu, kas gan lēnprātīgi panesa jebkura bramaņa atklāto bezkaunību, bramaņa, kas atbrīvojies no sirdsapziņas un bailēm, gan ķērās pie pūļa zvēriskas linča tiesas, pūļa, kas pārāk ilgi izjutis pazemīgās trīsas… Ciemata viena puse liek tā trīsēt ne tikai otrai, lielākajai pusei, bet arī visai apkaimei. Un tagad, šajā putenī, te vienā, te otrā jurtā bijīgi iečīkstas durvis, — saimnieki piesardzīgi skatās laukā — kas tā klaudzina pie klēts, laupītājs vai negaiss? Bet kaut kur raud divi likteņa pamesti vecīši, un daudzas verstis apkārt skan iebiedēto ļaužu neprātīgās vaimanas un ne mazāk bezprātīgie šāvieni… Un es stāvu te putenī… Es neesmu peldētājs šajā jūrā, mana vieta nav šajā cīņā; es te neprotu spert ne soļa. Un man šķita, ka nekur, visā šajā aizputinātajā, nevarīgajā pasaulē, nav neviena, kas droši un atklāti nostātos par savām tiesībām. Tie, man šķita, kas gribētu kaut ko darīt, ir nemākulīgi, nespēcīgi, gļēvi. Bet tie, kas var, — tie negrib.. . Katrs dreb tikai par savu ādu, un nav neviena, kas saprastu, ka viņa lieta — kopējās lietas daļa…

Ar šīm domām es atgriezos savā jurtā, bet nepaguvu vēl noģērbties, kad mans suns nemierīgi ierējās un metās pie loga. Kāda roka no ārpuses noslaucīja pie rūts pielipušo sniegu, un logā parādījās kāda kaimiņa, izsūtītā poļa Kozlovska, ūsainā seja.

— Guliet vien! — viņš jokodams teica. — Bet kur zirgs?

Es uz ātru roku saģērbos un izskrēju ārā. Mana pirmā doma bija, ka zirgu aizdzinuši. Bet tas izrādījās nepareizi. Puteņa un nepierastās vientulības izbiedēts, tas bija pārlēcis pār augsto žogu un aizskrējis pļavās. Kozlovskim to bija pavēstījis Ābrams, kas redzējis, kā zirgs aizauļo gar viņa pagalmu. Viņi abi bija pārliecināti, ka tas aizskrējis pār upi jakutu naslegos. Mierīgā laikā tas nebija sevišķi bīstami, bet tagad jakuti varēja to uzskatīt par tataru zirgu… Vajadzēja tūliņ pat jāt meklēt. Kozlovskis man iedeva savu zirgu, bet ar otru pats pieteicās jāt man līdz …

Viņš bija dumpī iejaukts zemnieks un jau izcietis katorgu. Pēc tam daudzi viņa biedri bija atgriezušies dzimtenē, bet viņš, nokļuvis šajā tālajā apvidū, juta, tāpat kā Timocha, ka tas ļoti tālu un ka viņam no šejienes nav ceļa atpakaļ. Viņš bija apprecējis ciemata iemītnieci-pusjakutieti, viņa meitenes runāja tikai jakutu valodā, bet viņš pats ara zemi, pārdeva labību, ziemu brauca par izvadātāju un raudzījās uz dzīvi gudrām, mazliet zobgalīgām acīm. Viņam daudz kas likās smieklīgs pagātnē un tagadnē un, starp citu, arī tas, ka viņš, Kozlovskis, kādreiz gribējis glābt savu dzimteni un ka viņš dzīvo šajā smieklīgajā nostūrī ar piecdesmit grādu salu, un ka viņa paša sieva ir pusjakutiete, un ka viņa bērni šļupst viņam svešā valodā. Pret mums viņš juta iecietīgu labvēlību, mīlēja klusēdams klausīties mūsu strīdos, bet pie tam zem viņa milzīgajām ūsām vienmēr kustējās maigs, zobgalīgs smīns . . .

—    Pieminiet manus vārdus, — viņš teica, kad mēs devāmies ceļā, — šonakt tatari atkal taisās pēc laupījuma . . . Raud jakutu klētis.

—   Kādēļ jūs tā domājat?

—      Abraška kārtoja ragavas, un pagalmā bija divi jājamzirgi. Bet jums vēl jāsaka — paldies dievam: ja Abraška gulētu, jūsu zirgu nebūtu redzējis … Diez uz kuru pusi viņi brauks? . . .

Mūsu ceļš aizvijās līdz upei un piespiedās pie krasta klintīm. Vieta bija driima un šaura, pa labi kraujais krasts aizsedza mūs no puteņa. Attālā dūkoņa bija dzirdama tikai tālajās virsotnēs, bet te bija klusi un silti. Toties bija tik akla tumsa, ka es priekšā tikko samanīju savu balto suni. Zirgi piesardzīgi kāpa pa šķembām .. .

Pēkšņi Kozlovskis noliecās un aiz pavadas apturēja manu zirgu.

—    Klusāk! — viņš teica. — Dzirdat?

Es ieklausījos, un man likās, ka no otra upes krasta — upe te bija ļoti šaura — kā atbalss atlidoja pie mums piesardzīga pakavu klaudzēšana.

—   Sasodītie! — Kozlovskis teica ar prieka pieskaņu balsī. — Nākuši pie prā,ta.

—   Ko tas nozīmē? — es jautāju.

—    Jakutu sardze. Redzams, jakuti padzirdējuši, ka tatari pošas .. . nu gaida viesus… Ek! Tikai nepatīkami: ja nu mūs noturēs par tatariem? Varbūt aiz muļķības kāds rībinās ar bisi… Ei, dogor! — viņš uzsauca jakutiski. — Vai jūs te neesat redzējuši pelēku zirgu?

Soļi viņā pusē apklusa, bet, kad mēs piejājām pie brasla, tumšajā upē dzirdēja brienam, un parādījās kāds siluets. Pēc brīža mums tuvojās jātnieks, vezdams pavadā pelēku zirgu. Kad viņš piejāja cieši klāt, «s ar izbrīnu pazinu Stepanu.

—   Kā jūs te gadījāties? — es jautāju ar nevilšu prieku.

—    Tā … man te darīšanas… pie jakutiem, — viņš izvairīgi atbildēja. — Skatos: nāk pāri pazīstams zirgs. Noķēru jau viņā krastā.. . domāju, mazliet jānogaida, varbūt apķersieties, ka trūkst, atjāsiet… Bet kas jums līdz? — viņš jautāja, noliecoties seglos un ieskatoties manā ce|a biedrā.

—    Dieva cilvēks, ar ādu apšūts, -zobgalis atbildēja jautrā balsi.

—     Jāju viņam līdz, domāju: varbūt dievs dos, ir mans zirģelis atradīsies.

—    Arī pazuda? Kad? — Stepans jautāja.

—     Pirms pāris gadiem … Aizskrēja no siena pļavas un, nelietis, arī izsūtīto aiznesa līdz. Zirgs — dievs ar to! Baidos, ka tik nav par izsūtīto jāatbild.

Man likās, ka Kozlovska joks mazliet aizskāra Stepanu, un, lai izbeigtu sarunu, es pateicos par pakalpojumu un jautāju:

—     Vai jums nav pa ceļam uz ciematu? Varētu pārnakšņot pie manis.

—   Nē, — Stepans atbildēja. — Es te … pie drauga .. .

—   Abraška arī pie drauga saposies, — zobgalīgi izmeta Kozlovskis, kad mēs devāmies atceļā. Stepans, aizjājis kādu gabaliņu, apstājās, it kā gribēdams ko jautāt vai pateikt, bet tad uzšj|ya zirgam un nojāja no krasta.

—    Ir gan cilvēkiem laime! — Kozlovskis teica, jautri vīpsnādams.

—    Citiem zog, jums atdod. Viens zaglis redzēja, ka zirgs aizskrien, otrs noķēra …

—    Nu, Stepans nav zaglis, — es teicu.

—     Protams… Bet kā jūs domājat: ko viņš te gaida? Abraškam kopš rīta zirgs stāv piesiets, arī Abjasovam, Saifullam, Achmetam .. . Kaut velns tos visus parautu! Jāsim ātrāk ārā no šaurās vietas, ka nesastopamies.

—    Bet Stepans taču ar tatariem naidā? .. .

—    Nu, vīrs ar sievu arī cauru dienu naidojas. Un, raugi, naktī salabst.. .

Kozlovska piezīme mani pārsteidza visnepatīkamākā kārtā. Man imponēja pārliecība, ar kādu šajā naktī viņš lasīja visu kā atvērtā grāmatā … Un tiešām, viņa pareģojums piepildījās. Izjājuši aiz pēdējās krasta klints pļavās, mēs pēkšņi uzdūrāmies dažiem tumšiem jātnieku stāviem. Tie sākumā apstājās it kā šauboties . . .

— Ko, vai atradi savu pelēko? — teica viens no viņiem, un pēc balss es pazinu Ābramu. — Atri gan! Es domāju, dabūsi izjāties līdz rītam.

Pēc tam kad viņi bija aizjājuši dažas asis, Ābrams apgrieza zirgu* panāca mūs un teica savā patīkamajā, laipnajā balsī:

—   Redz ko, puis,.. Mēs taču esam kaimiņi… Nesakiet nevienam, ka mūs te redzējāt…

—    Kāda mums vajadzība! — Kozlovskis neapstājoties drūmi atbildēja.

Pārējo ceļa gabalu mēs jājām klusēdami. Mani nomāca šīs piespiestās, gandrīz draudzīgās neitralitātes stāvoklis, ko liktenis mums bija lēmis … Varbūt Kozlovskis domāja to pašu.

VI. S t e p a n s

Nākošajā dienā pamodies, es sākumā visu šo nakts jājienu uzskatīju vienkārši par sapni. Tikai uz grīdas nevīžīgi nosviestie segli un vēl neizžuvušās virsdrēbes pārliecināja mani par mana mazā piedzīvojuma īstenību …

Neraugoties uz to, ka visus logus bija aizputinājis sniegs, es jutu, ka diena kļuvusi gaišāka par vakarējo. Pie durvīm rēja suns, un, kad, steigā apāvis velteņus, es to ielaidu, tas priecīgi pieskrēja pie gultas un, uzlicis uz malas auksto purnu, skatījās manī ar mīlīgu pašcieņu, it kā atgādinādams, ka viņš kopā ar mani meklējis zirgu, kas tagad zviedza pagalmā, par sodu piesiets pie staba …

Man bija možs, priecīgs noskaņojums. Tomēr drīz šajā noskaņojumā radās kāds mazs čūskulēns, kas kustējās un šņāca, atgādinādams kaut ko indīgu un bēdīgu …

«Jā! Tas par Stepanu,» es negaidīti atcerējos…

«Vai tiešām Kozlovskim taisnība?» es domāju, juzdams skumjas… «Vai tiešām Stepans man izdarīja pakalpojumu taisni tādēļ, ka gaidīja tatarus? Vai beidzot neizturēja savas taigas šalkas, savas Marusjas prozaisko tikumību un Timochas nosvērto, nesatricināmo mieru? … Vai atkal iegribējās plašuma un iespaidu? Nav ko brīnīties. Taču pat mans nelielais piedzīvojums atsvaidzināja un atjaunoja manu noskaņojumu, kas bija aizsērējis aiz ilgām un vientulības…

Ko gan tagad darīs Marusja? Kā ritēs viņas dzīve? Vai vētrainās scēnās, vai padevīgās asarās? … Vai samierināšanās un padošanās jeb vai kopdzīves sairšana? Vai tiešām klusā sēta pie tālā ezera pārvērtīsies par zagtu mantu noliktavu un zagtu zirgu pārvadāšanas punktu? Vai līdz ar to Timocha aizies vai darīs savu darbu, nejaucoties saimnieku darīšanās? Un vai drīz sētā iebruks varas orgāni no Jakutskas un Marjai un Slepanam atkal sāksies etapi, cietumi, jauni bēgšanas mēģinājumi? Un vai sētā valdīs pamestība un Marusjas dobes aizaugs līdzīgi gubernatora sakņu dārziem? …

Priekšnamā atskanēja solu dima, pa durvīm ieplūda svaiga gaisa strāva, un jurtā ienāca Kozlovskis. Viņš mazliet atgādināja rūķīti: mazs augums ar lielu galvu; gaišā bārda nebija sevišķi gara, bet biezās, kuplās, tagad apsarmojušās ūsas karājās kā divas grīstes. Pelēcīgi zilās acis mirdzēja neparastā labsirdībā un dzivā, maigā humorā.

—    Nu, celieties augšā! — viņš smīnēdams teica. — Dodiet tēju! Pastāstīšu jaunumus.

—    Kas tad ir?

—   Kas notiek ciematā — briesmu lietas! — viņš teica, nokratot uz grīdas baltas svaiga sniega pikas.

Un, atkal jautri pazibsnijis acīm, teica:

—   Pielūkojiet: tatari tagad teiks, ka to katrā ziņā esat izdarījis jūs. Bet es ar jums, iegaumējiet, neesmu kopā bijis! …

Tad viņš pastāstīja jaunumu, kas pārsteidzis ciematu ka pērkona spēriens. Izrādījās, ka tatari šajā naktī bija uzsākuši kādu loti pārdrošu uzbrukumu turiga jakuta jurtai tieši tajā virzienā, kur mēs vakar jājām. Ļoti bieži jakuti laikus zināja par tataru pošanos, bet pēdējie gandrīz vienmēr aizvirzīja viņu uzmanību uz nepareizu pusi. Šoreiz tomēr pārdrošnieki sastapuši pretiniekus sagatavojušos. Kad, atstājuši zirgus noteiktā vietā, tie tuvojušies klētij, viņus sagaidot, atskanējis vienots šauteņu šāviens, un tajā pašā laikā otra jakutu grupa metusies pie tataru zirgiem. Sviežoties atpakaļ, tatari paguvuši atkarot divus zirgus, bet divi, un pie tam labākie, palikuši kā kara laupījums uzvarētājiem. Sēžoties pārmaiņus atlikušajiem zirgiem mugurā, četri tatari ar kaunu atvilkušies ciematā gandrīz vai rītausmā …

Cietušo starpā bija ari Ābrams Achmetzjanovs. Gaiši brūnā zirdziņa, ar kuru tas lepojās kā ar labāko skrējēju ciematā, tagad viņa pagalmā nebija.

Ciemats mudžēja kā skudru pūznis. Jo bieži noklaudzēja durvis slīpajās jurtu sienās, kaimiņi un kaimiņienes skraidīja no pagalma uz pagalmu, šur tur tatari skaļi lamāja cits citu. Ciematā tataru iedzīvotāji bija visjauktākie. Te bija gan kirgizi, gan Ačinas tatari no Āzijas stepēm, gan senie Irkutskas guberņas trimdinieki. Tos visus bija atvedusi šurD, izsviežot no vairāk vai mazāk mierīgas viņu tautiešu vides, ar kulturu neapslāpējamā patvarīgās atriebības kaisle. Te viņus vienoja reliģija un trūkums, taču ari viņu vidū bija šķelšanās, naids un ķildas. Tagad, pie šīs neveiksmes, vides demoralizacija izpaudās sevišķi spēcīgi: tatari apbēra cits citu ar pārmetumiem un nodevības aizdomām. Viņi nevarēja iedomāties, ka bailīgie un neattapīgie jakuti varētu izvest šo kampaņu ar savu iniciativu.

—    Un ziniet ko, — Kozlovskis domīgi teica, kad mēs sēdējām un dzērām tēiu. — Jūs pagaidām nevienam nesakiet par Stepanu.

—   Kādēļ? … Vai jūs gaidāt, ka sāksies izmeklēšana?

—    Kur nu izmeklēšana! Bet tomēr cietiet klusu.

Un viņš smaidot piemetināja:

—   Man viņa svētajam jānoliek svece . .. Šķiet, vakar es viņu velti apvainoju.

—   Tad jūs domājat, ka viņš … palīdzējis jakutiem? …

—    Aha! Bet, pēc jūsu domām, jakuti paši tā būtu rīkojušies? Nekad! Gan viņiem bijis kāds par ģenerāli! .. . Nu, tagad tik sāksies joki!

Tiešām kopš tā laika jakuti pārvērtās, it kā kāds būtu iedvesis šo biklo un iebiedēto ļaužu sirdīs neparastu vīrišķību. Ābrams Achmetzjanovs ar biedriem naktī bija izjājis uz savas neveiksmes vietu, un, apstājušies pa lielu gabalu, tie klieguši un draudējuši, prasot, lai atdodot zirgus; bet jakuti tikai aicinājuši nākt tuvāk un nākošajā naktī, cik ciematā bija zināms, — ierīkojuši slēpni pie brasla. Taču brašais Abraška vairs nav iedrošinājies otrreiz turp jāt, un tataru draudi palikuši neizpildīti. ..

Pirmajai neveiksmei sekoja nākošās. Divas reizes jakuti bija noķēruši zagļus uz vietas un sasietus veduši uz pilsētu, katram gadījumam pavadot tos veselām grupām. Tādās pašās grupās viņi dažreiz ieradās ciematā, sniedzot «valdei» skaidrus norādījumus un pierādījumus. Braucot pa ielām gar tataru mājām, jakuti izturējās zobgalīgi un lepni, smīnot un izaicinot.

Tagad tatari jau baidījās pat dienā aiziet uz ulusiem, bet atsevišķas tataru ģimenes, kas bija nometinātas starp jakutiem, atstāja nometināšanas vietas un savilkās ciematā. Jakuti pārtrauca dot tiem jebkādu pabalstu, ko bija snieguši agrāk. Pie tam, protams, cieta arī mierīgie tatari, uz kuriem tomēr raudzījās ar aizdomām, baidoties, ka tiem kāds sakars ar tautiešiem.

Tieši tajā laikā Ābrams apturēja mani, norādīdams uz nelaimīgo tataru, kas pametis savus izsalkušos bērnus. ..

Cīņa, redzams, saasinājās. Abpusējais niknums pieauga. Senāk tatari laupīja, bet slepkavību nebija. Tagad viņi bija gatavi uz visu, un apšaudoties gadījās ievainotie vienā un otrā pusē. Bija vēl viens netiešs naslega kara rezultāts: zādzības pašā ciematā kļuva ievērojami biežākas.

Reiz Kozlovskis redzami noraizējies atnāca pie mums, smaidīdams kasīja galvu un teica:

—   Vai nevar, kungi, kaut kā . . . apvaldīt to jūsu draugu?

—   Ko, kas? Kādu draugu?

—  To jakutu ģenerāli. Tas taču tīrais posts: senāk, kad tatari brauca jakutos, pie mums, lai gan zaga, tomēr varēja dzīvot. Bet tagad taču apēdīs visu, līdz pēdējam. Šonakt uzlauzuši divas klētis . . .

Viena klēts piederēja pasta stacijas uzraugam. Tā bija nožēlojama stacija, galapunkts pasta ceļam, kas negāja tālāk par ciematu un kur pasts pienāca reizi pa divām nedēļām. Bet uzraugam tomēr bija dienesta pakāpe, un dažos svinīgos gadījumos viņš pat piekāra zobenteli. Pret pasta korespondences neaizskaramību viņš izturējās visai savdabīgi un domāja, ka viņam ir pilnīgas tiesības kādam no nometinātajiem (visbiežāk skopciem) atsūtīto zelta naudu apmainīt ar tādu pašu daudzumu kredītbiļešu. Bet, protams, par savas klēts uzlaušanu viņš tūliņ aizsūtīja visenerģiskākās sūdzības rakstus uz apgabala pilsētu.

Pa to starpu Stepana vārds, lai gan ne mēs, ne Kozlovskis par viņu neko nerunāja, bija visiem uz lūpām. Sākumā ciematā par to runāja čukstot, minējuma veidā, pēcāk ar pārliecību. Tagad pat bērni uz ielām spēlēja karu, pie kam viena puse pārstāvēja tatarus, otra — jakutus Stepana vadībā … Un ulusos pie pavardiem garajos vakaros par baltacaino krievu jau daiņoja iejūtīgās, gari stieptās biļinas, olonho…

Protams, arī mēs izturējāmies ar lielu interesi pret šīs nedzirdētās cīņas epizodēm un pret mūsu paziņas jauno lomu. Mans žultīgais biedrs, lai gan visu izskaidroja ar Stepana un Abraškas personīgiem rēķiniem, tomēr mainīja savus ieskatus par Stepanu.

—    Lai būtu kā būdams, tomēr brašs puika! Tam ir ķēriens, īsts ķēriens…

—   Jā, kādu galu tas ņems? — Kozlovskis noraizējies piemetināja. — Sapulcē nolēma pa nakti norīkot lielu sardzi. Būs arī jums, kungi, drauga dēļ jāpasalst…

Novembra beigās skaidrā ziemas dienā ciematā ieradās viesi. No rīta atceļā no pilsētas iebrauca tungusu pops. Drīz pēc tam pie mūsu vārtiem pieturēja kamanas, kurās sēdēja Marusja un Timocha. Viņus pavadīja trīs jakutu jātnieki — varbūt nejauši, bet visiem tas likās kaut kas līdzīgs goda eskortam, ko naslegs devis sava aizstāvja sievai. Marusja bija svētdienīgi ģērbusies, un viņas seja man šķita neparasta.

Bet tās pašas dienas pievakarē ceļā no pilsētas atkal skanēja zvārgulis. Nebija pasta diena: tātad brauca priekšniecība. Kādēļ? Sis jautājums vienmēr radīja ciematā zināmu satraukumu. Iedzimtie ciemata iemītnieki gaidīja kaut kādu jaunu klaušu sadalīšanu, tatari vairākās ragavās nez kādēļ aizvilkās uz mežu, jakutu jātnieks aizauļoja pēc vecākā … Pēc pusstundas viss ciemats bija gatavs priekšniecības uzņemšanai …

Atbrauca piesēdētājs Fedosejevs un tūliņ pēc atbraukšanas uzaicināja mūs pie sevis iebraucamā vietā. Nodevis mums dažas vēstules, viņš palūdza citus klātesošos iziet un pats noslēdza aiz tiem durvis. Tad, pienākdams pie galda, atpogāja lormas svārkus, it kā smaktu nost, un sāka piebāzt sev pīpi. Likās, ka viņu kaut kas apgrūtinātu un pat zināmā mērā mulsinātu.

Tas bija vietējais iezemietis no kazakiem, cilvēks pusmūža gados, teicams kalpotājs, kas lieliski pazina vietējos apstākļus. No viņa personiskajām īpatnībām mēs zinājām tā vājību iedzert — no ciemata viņu dažreiz aizveda, gandrīz bez samaņas iecēluši ratos, — un vājību pret grāmatu vārdiem, — tos viņš vāca ar diletanta alkatību un ne vienmēr īstajā vietā iesprauda savā runā. Tomēr vispār viņš bija labs cilvēks, un visi viņu mīlēja. Ar mums viņš nebija tuvās, bet tomēr labās attiecībās.

Piebāzis pīpi un aizsmēķējis to pie tauku sveces, kas dega uz galda, viņš kādu brīdi neatlaidīgi vilka dūmus un beidzot teica:

—    Man ar jums, kungi, tā sakot… civilas darīšanas. Es ar jums runāšu tieši: vai jūs esat pazīstami ar to nometināto klaidoni Stepanu?

—   Vai no tālās sētas? Jā, pazīstam.

—    Tā! . .. Lūdzu, nedomājiet kaut ko tādu… Viņš, šķiet, pie jums apmetas, iebraucot ciematā?

—   Jā, bieži vien.

Piesēdētājs sāka sūkt pīpi, it kā šajā mirklī tas viņam būtu pats svarīgākais darbs, un teica:

—    Savāds cilvēks!

—   Ar ko tad īstenībā?

—    Bet kā tad ne, apžēlojieties: jaucas citu darīšanās, rīkojas te naslegos kā priekšniecība, ievārījis putru …

Viņš piecēlās no krēsla, redzams, sliktā omā un, nemierīgi pārstaigājis istabu, teica jau ar atklātu neapmierinātību:

—    Apžēlojieties, kas tad tas ir! Senāk bija vismierīgākais uluss — tagad nepaiet ne nedēja bez notikumiem. Tur šauj, tur ievainojuši cilvēku, tur noķēruši tataru, stiepj uz pilsētu. Tik vien dzird: kur kas noticis? — Fedosejeva iecirknī. Ir gan perēklis!

Es sāku saprast piesēdētāja noskaņojumu. Katrai profesijai ir savs specifisks redzes viedoklis. Semjons Aleksejevičs Fedosejevs nevarēja nezināt, ka katru gadu apkaimes naslegi bija tādas pašas cīņas arēna. Bet senāk viena puse tajā izturējās pasivi. Uzlauzta klēts, aizvests zirgs, nokauta govs, ienāk sūdzība, vainīgie nav atrasti… Lieta palika dieva ziņā, pat nenonākot līdz pilsētai. Ikreiz, atbraucot ciematā, viņš izbeidza vairākas tādas lietas ar vienkāršu parakstu zem laikus sastādīta lēmuma par lielu izbeigšanu «vainīgo neatrašanas dēl» … Tas ari nozīmēja, ka viņa iecirknī viss ir mierigi. Tagad katra lieta tika skali izpausta, piegādāja noķertos ar visiem pierādījumiem, notika apšaudīšanās; valodas par naslegu un tataru cīņas neparasto saasināšanos pievērsa uzmanību. Iedziļinājies šajā lietas būtībā, es nevilšus pasmaidīju.

—    Piedodiet, — es teicu, — Stepans taču nezog un nelaupa, bet aizstāv un savā ziņā sekmē vainīgo atklāšanu.

Semjons Aleksejevičs atsēdās un cieši paskatījās manī.

—    Nūja, nūja. Tas pats … Tas tad, lūk, ir, kā saka … centrs … tieši: jautājuma centrs. Sakiet, lūdzu: klaidonis, kas neatceras uzvārdu, parasts, atvainojiet, katordznieks… No kurienes viņam pēkšņi šis … šis …

—    Idejas, — es pateicu priekšā, nopratis, kurp virzās viņa doma.

—    Idejas, tad idejas, bet kā to vēl? …

—    Bruņnieciskās.

—     Nūja, nūja, — viņš ar atvieglojumu noteica, un viņa seja mazliet noskaidrojās. — Pilsētā — atvainojiet, es runāšu tieši… — arī prāto: no vienkārša katordznieka pēkšņi rodas tāds, ziniet, neparasts, kā viņu?… Sava veida Rinaldo Rinaldini. Kā? Kādēj? No kurienes? Grāmatas viņš nelasa … Ar šim dažādām idejām nenodarbojas … Acīm redzot te darbojas (viņš greizi paskatījās uz mums) sveša ietekme…

—    Piemetiniet, Semjon Aleksejevič, «kaitīga», — es smaidīdams teicu.

Viņš mazliet aizrijās ar savas pīpes dūmiem.

—     Tas ir, es, protams, nesaku… Tas ir ļoti cildeni… Pat, var teikt, al… al… truistiski… Nu jā!… Bet atzīstieties paši…

Un, vairākas reizes iesilis sev ar pīpes kātu pa pakausi, viņš ļoti rosīgi teica:

—     Redz, kur man šī aizstāvēšana sēž, lūk, te! To tik raugi, no Irkutskas ar kurjeru atauļos pieprasījums… Kas ir iecirkņa piesēdētājs? Kā viņš varēja pielaist tādu stāvokli! … Velns ar ārā! Bet, salīdzinot ar citiem, mana vaina tikai tā, ka man te… kā jums tīk… radies apspiesto aizstāvis …

Viņa izmisums bija tik patiess un komisks, ka mēs abi ar biedru nevarējām apvaldīt atklātu smaidu.

To pamanījis, Fedosejevs pats pasmaidīja.

—    Nu labi, kungi! Tas viss ir pareizi un taisnīgi! Līdz trakumam taisnīgi! Atklāti atzīstos: es pats pilsētā teicu, ka palikšu muļķa lomā… Un tomēr Petričenko klēti uzlauzuši…

—    Nu, tā jau vēl nav visbēdīgākā liksta… Kādēļ jums, Semjon Aleksejevič, Petričenko klēts dārgāka par zemnieku un jakutu klētīm?

—    Uzlauzīs vēl jūsu, tad ķersies pie citām. Un, ja tā cilvēciski padomā … Viņi neko citu nevar darīt.

—    Nu, pieņemsim, — viņi ir teicami strādnieki.

—    Kur lai strādā? — grūtsirdīgi teica piesēdētājs, piebāzdams otro pīpi. — Apgabala valde noslogota ar viņu lūgumiem par zemes piešķiršanu … Lūgumi pavisam likumīgi…

—    Kādēļ tad neapmierina?

—    No kurienes? Jūs zināt, ka ciema iemītniekiem pašiem zemes nav daudz. Ar mokām izdevās pierunāt zemniekus atdot pa trīsceturtdaļdesetinas pļavas… Kas tas ir — trīsceturtdaļdesetinas?

Viņš aizsmēķēja un sāka runāt pavisam citā tonī, vienkārši un jaus tiešām pilnīgi civili.

—    Pēc likuma nevar izsūtītos nometināt vairāk par vienu trešdaļu, salīdzinot ar vietējiem iedzīvotājiem. Bet to te tagad gandrīz tikpat daudz, cik ciema iemītnieku. Kur lai ņem zemi?

—   Lūk, par to pilsētā vajadzētu padomāt!

—    Ai mīļais, ir jau domāts! Pat rakstīts daudzreiz, tas taču nav mūsu varā. «Uzraudzības ērtības dēļ nometināt vienā vietā, pie ciemata …» Te jums ir uzraudzības ērtība!

—    Atkārtot… censties panākt.

—    Daudzkārt tika atkārtots!… (Viņš bezcerīgi atmeta ar roku.) Bet tagad es jums teikšu taisnību: visus jakutu notvertos tatarus mēs palaidām vaļā.

—   Tā? Bet, šķiet, pierādījumi taču bija pilnīgi.

—    Cietums vēl pilnāks. Nesen atsūtīja spirta nesēju grupu no> Ņikiforova nodaļas. Tiem malačiem Olekas taigā ar raktuvju kazakiem bijusi īsta kauja. Tas ir svarīgāk par jakutu klētīm. Un cietumā nav vietas, ābolam kur nokrist… Ek kungi, kungi! … Vajag cilvēciski spriest… Mēs te esam tā iepīti… Ja tagad atbrauc kāds revidents no tās pašas Irkutskas: mēs te esam «pārkāpumos» kā zirnekļa tīklos … Bet ja cilvēciski visu labi apspriestu …

Mēs šķīrāmies pavisam draudzīgi. Piesēdētājam paskaidrojām, ka mūsu iespaids šajā gadījumā diez vai būtu vērā ņemams …

—   Viņš taču jūs sakāva, atzīstieties, — pa ceļam teica mans biedrs,, kas gandrīz visu mūsu sarunas laiku bija klusējis.

—   Labprāt atzīstos, — es atbildēju. — Tiešām mūsu sarunas otrā puse atstāja uz mani stipru iespaidu.

—    Un galvenais, kā sakāva, — turpināja mans draugs, — jūs runājāt to, ko vajadzēja runāt viņam, bet viņš — to, kas būtībā bija jāsaka jums …

Un tas bija visai pareizi. īsā saruna ar piesēdētāju bija atkal aizvirzījusi manu noskaņu tajā neitralitātes sfērā, kuru kaut kā instinktivi atzina pati vide … Bet ko lai dara? Dzīvam cilvēkam grūti aprobežoties ar skatītāja lomu, ja apkārt mutuļo dzīves cīņa… Prese? Korespondences? Vispārējo apstākļu apgaismošana? Ilgi, tālu, nepareizi! …

Atlikušo ceļu mēs abi gājām klusēdami. Gar ielas malām caur ledus logiem rāmi laistījās ugunis … Ciemats, nenododoties ne domām, ne jautājumiem, kā parasts, beidza savu vienkāršo dienu … Tas dzīvoja, kā varēja, un mums bija lemta šīs dzīves vienaldzīgo skatītāju loma. Un nekad vēl šī loma man nebija likusies tik smaga …

Uz ielas mūs aizturēja Kozlovskis, kurš gaidīja pie saviem vārtiem, lai uzzinātu, kādi rezultāti mūsu pārrunām ar piesēdētāju… Gudrais, polis uzmanīgi noklausījās mūsu stāstu un ar pārliecību teica:

—    Ko jūs domājat: nudien taisnība! Tiešām, ko tam Stepanam vajag? Kas viņam iedzēlis, kāpēc viņš to putru ievārīja? Es neticu, ka viņš to dara jakutu dēļ.

Es pastāstīju to, ko pats zināju. Atcerējos Tālo sētu, Stepana slimīgo lēkmi naktī pie ezera, viņa sūdzēšanos par dzīves tukšumu, viņa tiekšanos uz raktuvēm, no kurām to atturēja Marusjas neatlaidīgā pretošanās. ..

—   Tas viss ir dīvaini, — Kozlovskis domīgi sacīja un noteikti piemetināja:

—   Nu, pieminiet manus vārdus, tikpat tas ilgi nevilksies … Es biju pie jums: tur tagad viesojas pops… Ko viņi taisās svētīt?

Es nopratu, par ko bija pārrunas ar klejojošo garīdznieku, un mēs zināmā mērā mazdūšīgi apstājāmies netālu no mūsu apgaismotās jurtas, lai netraucētu šīs pārrunas, kas izlēma Marusjas likteni. Bija salts vakars, bet bez vēja un kluss, un mēs domājām vēl pastaigāt pa ielu vai pat uz brīdi aiziet pie Kozlovska, kad pēkšņi mūsu jurtas durvis atvērās un pa tām iznāca Timocha. Viņa pazemais augums puskažokā un ar pastāvīgo ausaini, aukstās mēness gaismas apmirdzēts, man likās kaut kā sevišķi stingrs, spēcīgs un stiprs. Kad viņš pienāca mums klāt, saltajā gaisā aizlidoja degvīna smakas straumīte.

—    Kurp tad jūs, Timotej? — es jautāju.

—    Ko nu, brālīši… Pats nezinu: vai jūgt vai. .. Taču no tās lietas, kā redzams, ne velna neiznāks. Nevar, kā redzams, plikpauris cirtains tapt.

—    Par ko jūs runājat?

—    Aizvien vēl par to pašu. Viņa, protams, grib, lai viss būtu uz to labāko, kā, vārdu sakot, kā pie cilvēkiem. Bet viņam, slīmestam, jāniekojas … Nevar bez Abraškas iztikt.

—    Bet viņš taču ar Ābramu tagad ir uz ņažiem?

—    To jau es arī saku… Bet šis — ja ne ar mazgāšanu, tad ar velēšanu, ka tik savu panāk. Visus tataru spēkus sacēlis. Vai tu redzējies, svešas klētis žēl… «Vai savu nosargāsi, Stepanuško?» es saku… Jāteic: neīsts cilvēks … Spēlmanis!

Tad, noliecoties pie mums, viņš klusāk piemetināja:

—    Viss jau gandrīz būtu gājis kā smērēts. Bullēnu un divas teles es jau aizvedu uz staciju pie jakutiem. Popam, tā sakot, garām jābrauc, — paņemtu. Un naudas piecpadsmit rubļu. Visu taču Marusja sataupījusi … Un viss velti.

—    Kādēļ tad tā?

—    Are, tādēļ vien, ka ļoti brašs. Tagad par viņu ne tikvien kā… pilsētā valodas klīst. Salaulā šitādu blēdi — pats ieskriesi nelaimē. Sak, tāpat nav divu galvu, kaut arī pops …

Tajā brīdī jurtas durvis atkal atvērās, un uz sliekšņa parādījās garš stāvs visgarām zvērādās, ar ce]a spieķi rokā. Tas bija garīdznieks. Es jau reiz pie paziņām biju redzējis šo savdabīgo stāvu, kurā iesūcies salta un mežonīga nostūra kolorīts. Dzimis tālajā Kamčatkā, īsts savas -misijas cīnītājs, viņš pat bija aizmirsis runāt pilnos teikumos, bet izteicās īsi, ar vienu vārdu, pēc savas paražas, noteikti un spēcīgi. Nekad es nebiju redzējis cilvēku, kurš varētu tik daudz dzert un pie tam bez jebkādām sekām. Citi sarunu biedri «nolūza» cits aiz cita, bet viņš turpināja, joprojām tikpat spēcīgs un nerunīgs. Tikai viņa melnās acis mazliet iekvēlojās, bet seja tik tikko nobālēja. Uz daudz ko viņš raudzījās pārāk vienkāršoti, bet man likās, ka zem šis rupjās čaulas pukst diezgan laba sirds …

Pamanījis mūs pagalmā, viņš pienāca tuvu klāt un, vārdus skaldīdams, ar parupju vaļsirdību teica:

—    Raud. Muļķe. 2ēl! Labs sievišķis.

—   Sievišķis, kā nākas… Ņem kaut vai uz Krieviju! — Timocha atsaucās.

—   Ja varētu, salaulātu. Nelaulāti. Nodievojās. Ticu. Par grēku neturu. Vārdus tu, dievs kungs, zini… Bet man piecpadsmit rubļu ir nauda …

—   Kā tad nav nauda! — Timocha atkal pārliecinoši atbalstīja. — Kur to šajā nostūrī ņemsi?

—    Bet kas tad par nelaimi, tētiņ? — es jautāju.

—    Nevar… Redzams cilvēks. Nav tas cilvēks.

—    Pareizi! — Timocha apstiprināja.

—    Un viņai tāda gan nevajadzētu. 2ēl! Nu, nevar.

Viņš pabāza mums savu dižo roku un gāja uz vārtiem, metot uz baltā sniega milzīgu, melnu ēnu.

—    La-a-bs tētiņš, — Timofejs teica ar kādu sevišķu siltumu balsī…

Viņš aizgāja pie zirgiem, bet mēs iegājām savā jurtā. Te vēl spoži

kvēloja uguns, uz galda bija redzamas tukšas pudeles un cienasta atliekas. Marusja gulēja aiz šķērssienas, iespiedusi seju spilvenā…

Pagāja pārdesmit minūtes. Aiz šķērssienas dobjie, apvaldītie vaidi kļuva stiprāki… Mēs jau sākām baidīties no kādas slimīgas lēkmes, bet tajā brīdī visiem par atvieglojumu ienāca Timocha un kaut kā vienkārši un noteikti sacīja:

—    Nu, saimnieci Man zirgi gatavi. Braucam, vai? …

Viņa rupjajā balsī es samanīju neparasti maigu, glāstošu skaņu.

—   Kur tad jūs tā, nakts nāk virsū, — mans biedrs teica. — Un bīstami arī, pielūkojiet.

—   No kā tad? — Timofejs jautāja. — Vai tu to par tatariem? EheI Kas tiem no mums vajadzīgs! Nē-ē! Mūs neaiztiks. Bet, ja kas gadītos, man ir runga. Nu, gana, saimniec! Celies augšā! Mājā jātiek.

Aiz šķērssienas vēl brīdi valdīja klusums, tad Marusja kaut kā pēkšņi piecēlās, un viņas slāvs parādījās durvju tumšajā četrstūrī. Viņas svētku apģērbs bija mazliet saburzīts, seja mocošu krampju izķēmota un, kā man likās, — dziji mocoša kauna pilna… Timocha palīdzēja viņai apģērbties. Viņa kautrigi mums paklanījās, un abi aizgāja…

Nākošajā rītā mēs ar Kozlovski stāvējām pie vārtiem, sarunājoties par iepriekšējās dienas notikumiem … Laiks bija samērā mīksts, ap grādu piecpadsmit, kas tajā apvidū atbilst mūsu atkušņiem, un ielā bija redzams ne mazums ļaužu …

Pēkšņi mēs pamanījām garās ielas vidū rosību. Suņi rēja, cilvēki skrēja laukā, tatarēnu pulciņš joza pakaļ jātniekam, kas jāja pa pašu ielas vidu gandrīz soļos.

—    Raugieties, tas taču Stepans! — Kozlovskis ieskatoties teica.

Es sākumā neticēju, bet blakus stāvošais cieminieks Sergejs, kam bija tīri vai lūša redze, ar pārliecibu apstiprināja poļa domas.

—     Ir gan drošs šķelmis, — Kozlovskis atzinīgi teica. — Jāj dienas laikā, it kā nekas nebūtu bijis. Jādomā, piedzēries… Tad tik būs joks, ja Abraška ieraudzīs.

Abraška tajā bridī skaldīja malku. Trokšņa ieinteresēts, viņš vienaldzīgi iznāca aiz vārtiem, ieskatījās un pēkšņi, ko kājas nes, metās istabā. Pēc mirkļa durvis pavēlās. Man likās, ka no turienes pazibēja bises stobrs, bet durvis tūliņ atkal aizcirtās. Nepagāja ne mirklis, kad no jurtas parādījās Ābrama skaistā sieva, bet aiz tās padevīgi nāca pats Ābrams tukšām rokām …

Pūlis aiz Stepana auga. Viņš jāja nesteigdamies, zirgs dīžājās un rāvās uz priekšu, baidīdamies no trokšņa un kņadas, bet Stepans to apvaldīja un, likās, nepievērsa uzmanību visam, kas notika. Man likās, ka viņš tiešām mazliet iereibis. Es ievēroju, ka pūlī visvairāk bija talaru. Ciema ļaudis un jakuti, gluži otrādi, slēpās jurtās. Stepans vēlreiz izbaudīja varoņa likteni, ko grūtā bridī pamet tie paši cilvēki, kas viņu visvairāk apbrīnojuši. Arī Sergejs apjukumā pakasījās…

—    Labāk iešu, — viņš teica, apkārt raudzīdamies, taču mūsu klātbūtne un ziņkāre ņēma virsroku, un viņš palika.

Stepans tūliņ pamanīja Abrašku un tā sievu, kas devās viņam pretim. Es pat nodomāju, atceroties pie tam Timochu, ka visa šī Stepana bramaniba galvenokārt bija Abraškas jurtas un vārtu dēļ, gar kuriem tam nācās jāt. Ieraudzījis savu pretinieku, Stepans nervozi parāva pavadu, bet tad viņa sejā parādījās viegls apjukums un it kā mulsums. Viņš droši vien bija gaidījis kaut ko vētraināku.

Pa to starpu skaistā talariete gāja taisni virsū zirgam peldošā druknas sievietes gaitā, — un Stepanam nācās apstāties. Pūlis arī apstājās, bet bija redzams, ka tas ir vienkārši ziņkārīgo pūlis. Pēkšņi tā vidū atskanēja vispārīgi smiekli pēc diviem vai trim Marjas tatariskj teiktiem vārdiem.

—    Ko viņa sacīja? — es jautāju.

—   Neko, — atbildēja Sergejs, arī smaidīdams. — Viņa saka: «Sveiks, Stepanuška …» Vairāk neko neteic …

—   Bet vai viņš saprot talariski?

—    Cietums sēdēj ar viņiem … Zina.

Pūlis atkal rēca.

—    Kas ir? — es atkal ieprasījos.

—    Nekas, — atbildēja mans tulkotājs, — kaunina dikti… «Tu,» saka, «jākut ticība …»

—    Bet tagad kas?

Viņš klausījās un man tulkoja, kamēr Stepans rāmi lauza sev ceļu pūļa vidū, bet Marja, turoties mazliet attālāk, turpināja savu dzēlīgo runāšanu.

Pēc kāda laika tai pievienojās Ābrams. Viņš runāja kaislīgi un arvien paaugstināja balsi.

—    A! Cel — Sergejs iesaucās pie katra jauna teikuma. — Dikti kaimiņa.

—    Kas tad tur īsti ir? — es nepacietīgi jautāju.

—    Tu, saka, ar mums maizi ēdi.

—    Tu, saka, ar mums kopā gulēji.

—   Tu, saka, mums bijis tikpat kā brālis.

—    Tu, saka, džjakutu aizstāv, mums neaizstāv …

—   Tev, saka, džjakuts labāks par tataru palika …

—   Tu, saka, iemācīji nešķīstiem jakutiem nozagt manu bēri…

Es ar izbrīnu klausījos šīs runas tulkojumā, kurā būtībā nebija nekā, izņemot patiesu faktu izklāstu. Viss, kas te tika runāts, bija taisnība, tas viss bija labi zināms ir mums, ir Stepanam, ir visam ciematam. Un es nevarēju saprast, kādēļ šis pūlis triumfēja pār šo cilvēku, kuram vajadzēja tikai pacelt galvu un pateikt dažus vārdus. Es to arī gaidīju, ka Stepans apturēs zirgu un uzsauks:

—    Jā, es to visu izdarīju un atkal izdarīšu… Suņi! …

Bet Stepans to neteica. Gluži otrādi, viņa acis, kas vēl nesen nekaunīgi un izaicinoši dzirkstīja, tagad bija nolaistas; viņš pietvīka, pie kam atkal asi izcēlās gaišās ūsas un uzacis, un viņš acīm redzot visu savu uzmanību koncentrēja uz zirga laužņiem, it kā jātu pār bezdibeni. Zirgs laiku pa laikam, kā redzams, lūdzās, pacēla galvu un, zobus atņirdzis un putas šļakstīdams, ar cietēja izteiksmi kratīja savu skaisto galvu pār tatarēnu galvām, kuri ložņāja viņa priekšā.

Marja droši gāja mazliet iesāņus pa priekšu un turpināja dziedoši klaigāt ar savādu izjustu kaisli… Tāda pati kaislība un tāda pati apbrīnojama pārliecība par savu taisnību bija dzirdama Ābrama balsī.

Viņa skaistās acis kvēloja un, likās, meta dzirksteles, bet balss skanēja un aizrāva ar patieso, dziļo sašutumu.

Vīra un sievas balsis kļuva aizvien satrauktākas, pūļa smiekli aizvien skaļāki. Baidīdamies, ka aizkavēšanās gadījumā tas viss var beigties ar kādu katastrofu, es ātri pārskrēju pār nelielo laukumu pārliecībā, ka Stepans jāj pie mums, vēru vaļā savus vārtus ar nolūku pie tiem viņu aizstāvēt un atturēt pūli.

Un tiešām viņš jau sāka griezt ap iežogojuma stūri, kad pēkšņi notika kaut kas gluži negaidīts. Skaistule tatariete, kas vienmēr izturējās ar tādu solidu pašcieņu, pēkšņi iznāca uz priekšu un visu acu priekšā izdarīja uz Stepana pusi bezkaunīgu kustību . .

Pūlis sāka nevaldāmi skaļi smieties.

Pēc mūsu ieskatiem, tāda rīcība apkaunotu tikai sievieti; bet es esmu vairākkārt novērojis, ka vienkārši cilvēki uztver to otrādi: kā vissmagāko personisko apvainojumu. Un tiešām, Stepans nodrebēja, likās, ka viņa zirgs tūliņ metīsies tatarietei virsū. Bet viņš to savaldīja, pacēlis pakaļkājās. Pūlis šāvās sāņus, attīrot ceļu, un pēc mirkļa Stepans nozuda aiz žoga sniega putekļu mākonī, gavilējošam pūlim rēcot un ulinot.

Ak vai! Tā bija vienas puses pilnīga morāliskā uzvara un otras sakāve. Sevī pārliecinātās un viengabalainās, atklātās, tiešās ļaundarības uzvara pār nedrošo un nokaunējušos tikumību …

Pēc pāris nedēļām mēs ar biedru nolēmām aizbraukt uz Tālo sētu. Mēs abi gribējām apciemot Stepanu un tieši vai netieši izteikt tam savu līdzjūtību.

Izjājuši agri pirms gaismiņas, mēs tikai pret nakti piejājām pie Tālās sētas.

Tagad šo vietu bija grūti pazīt. Visapkārt viss bija aizputināts, visgarām balta stāvēja taiga, aiz tās mēnesnīcā pacēlās klintis ar viegli zeltītām malām, ezers gulēja zem sniega, tikai pie krasta pacēlās āliņģa sasalušās malas.

Mazkrievu mājiņa stāvēja tukša, ar baltiem apsalušiem logiem. Aiz tās rēgojās neliela jurta ar slīpām sienām, kas šķita kā sniega kaudze. Vasarā es tai nebiju pievērsis uzmanību. Tagad tās logos laistījās uguns, un no skursteņa augstu un taisni cēlās balts dūmu stabs, rotājoties ar savu bālo zaigojumu mēness staros.

Viss bija balts, blāvs un dzidrs. Jau iztālēm mūs apsveica nikna suņa riešana, tad nočīkstēja durvis, un mūs saņemt iznāca Timocha. Rokā viņam bija pamatīga runga. Acīm redzot viņš uz to paļāvās vairāk nekā uz bisi.

Marusja mūs saņēma ar skumju laipnību, tomēr no kaut kā kaunoties un novēršot seju. Stepana nebija …

Jurtā pat kaut kā nemanīja viņa prombūtni. Visur bija pašauri, bet mājīgi, un acīm redzot Marusja ar strādnieku dzīvoja diezgan ērti… Par notikumu ciematā viņi vēl neko nezināja. Stepans nebija mājās rādījies. Redzams, viņa dzīve sāka atšķelties no Tālās sētas dzīves.

Tomēr bija jāpastāsta Marusjai mūsu apmeklējuma iemesls.

— Nu, tagad plosīsies vēl vairāk, — Timocha teica.

Tai brīdī uz šuvekli Marusjas klēpī nobira asara… Viņa lāpīja Timochas kreklu …

Vēl pēc pāris nedējām mēs uzzinājām, ka Stepans aizgājis uz raktuvēm.

VII. NOSLĒGUMS

Pagāja ap pusotra gada. Pašā rudens sākumā atbrauca piesēdētājs Fedosejevs. Atdevis mums vēstules un laikrakstus, viņš lūdza mūs atsēsties un teica:

—    Jā, starp citu, cik nepatīkams notikums.

—    Kas ir?

—    Tālajā sētā … Tur viņiem kaut kāds Timofejs … Strādnieks vai velns viņu sazin kas …

—   Jā, strādnieks.

—    Ievainots vai neuzmanības dēj ievainojis sevi. Vispār noslēpumains gadījums. Vai jūs neko neesat dzirdējuši?

—    Nē, neesam dzirdējuši. Vai smagi?

—    Nē, viegli. Jau atspirgst. Es no malas dabūju zināt, — viņi paši slēpj. Ko, vai Stepans pie jums nav bijis?

—    Nē, viņš jau sen raktuvēs.

—    Ne tik sen bija atnācis pēc pases… Bet, pēc mūsu ziņām, viņš pāris nedēlu pirms šī notikuma atkal aizgājis . . .

Un pēkšņi, pārejot uz «civilo» toni, viņš teica:

—    Starp mums runājot, es esmu pārliecināts, ka tas ir viņa roku darbs.

Un, šķelmīgi iesmējies, piemetināja:

—    Te nu ir — sievietes sirds! Atcerieties, es līdu vai no ādas ārā: mīla … un kā tur vēl … idile, uzticība. Un strādniekam taču, ievērojiet, neaprakstāms mūlis … īsts … Nu, kā to sauc? … Kva … Kva …

—    Kvazimodo …

—    Nūja, nūja. Es pašlaik taisni no turienes. Pieņēmu liecinieku liecības.

—    Kas tad ir?

—    Pats saka — nejaušības dē]… niekojies ar bisi… Bet ievainojums tāds, ka nekādā ziņā tādu domu nevar pielaist… Saprotat? …

—    Bet vai cietums jums pārpildīts?

—    Kā si|ķes mucā, — viņš teica, atmetis ar roku. — Pie tam vēl…. Tikai tas gan, lūdzu, pilnīgi civili, starp mums!

Viņš atskatījās uz noslēgtajām durvim un piemetināja:

—    Būtu laikam jācilā ari otra lieta … Bet žēl popa, viņš taču vientiesis …

—    Vai tiešām klaidoņu laulības? — es jautāju,

—    Kā jūs uzminējāt?

—    Es zināju par viņu nodomu laulāties. Tātad Stepanam tomēr izdevies to nokārtot?

—    Kā — Stepanam?

—    Bet kam tad?

—    Nu, kas tur kārtojis, nezinu. Tomēr salaulājies gan ir viņš, tas strādnieks. .. Padomājiet, pret ko apmainījusi! Stepans tomēr bija brašs puisis!

Man nāca prātā Stepana pravietiskais naids un viņa vārdi par strādnieka viltīgo raksturu. Bet, starp citu, es arī tagad biju pārliecināts, ka Timochas loma kā vienmēr bijusi pasiva: droši vien Marusja to vienkārši apprecējusi … Kaut kādā vētrā salauzta, sadragāta, viņa centās atjaunot sevī sievieti un saimnieci. Tādēļ viņai bija vajadzīga sava saimniecība, viss šis stūrītis. Saimniecībai vajadzīgs saimnieks. Tas viss — tikai ārēja čaula, kurā kā gliemezis slēpās sievietes slimā dvēsele…

Un tomēr… Kas zina? Dažbrīd es atcerējos to laiku, ko mēs pavadījām sētā, Timofeja stāstu, Marusjas kvēlojošās acis un viņas gandrīz cietējas līdzjūtību šim stāstam. Un man ienāca prālā, ka varbūt viņā, kas tiecās atjaunot sevī zemnieci, šis Timocha, tik pilnīgi saglabājis visas arāja īpatnības, varēja aizkustināt ari citas sirds stīgas…

Tomēr tas viss man likās pārāk miglains un sarežģīts, lai dalītos šajos apsvērumos ar piesēdētāju Fedosejevu.

Nesen es saņēmu no turienes garu vēstuli. Mana paziņa sīki jo sīki atbildēja uz maniem jautājumiem par to apkaimi un cilvēkiem.

«. . . Par Stepanu man bija grūti kaut ko uzzināt. Viņu visi it kā aizmirsuši. Bet Marja (pēc vīra vārda — 7.acharova) dzīvo «Tālaiā sētā». Sī vieta kļuvusi zināmā mērā slavena, un priekšniecība tur labprāt sūta krievus, uz kuriem var paļauties kā uz zemkopiiem. Varbūt tas ir ievērojama nākotnes ciema sākums. Marjai ir divi dēli, viens — pusaudzis, loti labs strādnieks. Abi runā mazkrieviski labāk nekā krieviski. Timotejs arī ir labs strādnieks, bet, pēc visu domām, īstā saimniece ir Marja. Tomēr viņa tam ārēji izrāda lielu cieņu. Dažreiz viņš piedzeras un dzērumā to sit. Viņa labprāt par to stāsta, it kā lepodamās ar «sava vīrieša» vai, kā viņa to sauc, «manējā» sitieniem… Marusjas smieklos nekas sevišķs nav manāms… Vispār viņa acīm redzot ir pilnīgi normāls cilvēks.»

«Izslējusies taisna,» pēc šīs vēstules izlasīšanas es domāju. Atkal atcerējos jauno, sakropļoto lapegli… Pat šie sitieni… Droši vien Marjai līdz ar to nāk prātā, ka, ja nebūtu bijis visa tā, kas izrāva viņu no dzimtās vides, kaut kāds «manējais Timošs» kaut kur savā guberņā tāpat piedzertos, tāpat plātītos, tāpat sistu viņu dzimtajā sādžā … Tādēļ viņš ir «manējais», savs, tuvs, «likumīgs».

Katram savs jēdziens par laimi…

Manā jaunības laikā kāds biedrs man pastāstīja sekojošu notikumu. Kaut kā zaudējis stundas, viņš nodzīvojis līdz galējam trūkumam un nav ēdis gandrīz divas dienas. Tai laikā viņam piedāvājuši darbu. Viņš gurdi gājis pa ielām uz aicinājumu un domājis, diez vai būs spēka izpildīt pasūtījumu. Lūk, ja būtu rokasnauda!… Kaut vai rublis… tieši rublis! … Un pēkšņi viņa iztēlē neparasti spilgti tēlojies dzeltenais papīrītis. Ar šo vilinošo tēlu prātā viņš klausījies pasūtītāja paskaidrojumu. Beigās tas pats piedāvājis rokasnaudu un sniedzis… desmit rubļu. Students gurdi paskatījies uz papīriņu. Tas nebijis tas, kas viņam vajadzīgs.

—    Rubli… — viņš teicis stulbi alkatīgā balsī.

—    Bet atļaujiet…

—   Rubli, rubli, rubli, — viņš neatlaidīgi atkārtojis. Pasūtītājs paraustījis plecus, students saņēmis karoto. Un taja mirklī viņš bijis laimīgs…

Marusja arī bija atkarojusi liktenim savu rubli un tātad ir laimīga.

Šīs ziņas man sagādāja zināmu apmierinājumu: jaunās, aizlauztās būtnes varonīgās pūles nebija zudušas veltīgi. Bet, kad es tagad skatos uz mazliet nodzeltējušajām lapiņām, uz kurām es toreiz īsos vilcienos uzmetu Stepana stāstu, — mana sirds neviļus sažņaudzas līdzjūtībā. Un caur Tālās sētas labklājību gribas ieskatīties nemierīgā, neapmierinātā, varbūt jau bojā gājušā cilvēka liktenī. ..

UGUNTIŅAS

Kādreiz, pirms daudziem gadiem, tumšā rudens vakarā man gadījās braukt pa drūmu Sibirijas upi. Pēkšņi upes pagriezienā, priekšā zem tumšajiem kalniem, pavīdēja uguntiņa.

Pavīdēja spilgti, spēji, pavisam tuvu …

—    Nu, paldies dievam! — es līksmi izsaucos. — Naktsmītne tuvu!

Airētājs pavērās atpakaļ, pāri plecam palūkojās ugunīs un atkal

apatiski ķērās pie airiem.

—    Tālu gan!

Es neticēju: uguntiņa tā vien mirdzēja, iznirdama no netveramās tumsas. Bet airētājam bija taisnība: tiešām izrādījās tālu.

So naksnīgo uguņu īpašība ir tuvoties, uzvarot tumsu, un mirdzēt, un solīt, un vilināt ar savu tuvumu. Šķiet, nupat, nupat, vēl tikai divi trīs airu vēzieni — un ceļš būs galā … Un tomēr tas ir tālu!…

Mēs vēl ilgi braucām pa tintes melnuma upi. Iznira aizas un klintis, tuvojās un aizpeldēja, palikdamas iepakaļus un, šķiet, izgaisdamas

bezgalīgā tālē, bet priekšā vēl joprojām bija uguntiņa, zaigoja un aicināja — vēl aizvien tik tuvu un vēl vienmēr tik tālu…

Tagad es bieži atceros ir tumšo upi, klinšaino kalnu aizēnotu, ir dzīvīgo uguntiņu. Daudzas ugunis gan agrāk, gan vēlāk vilinājušas ar savu tuvumu ne tikai mani vien. Bet dzīve vēl allaž plūst tajos pašos drūmajos krastos, un ugunis vēl tālu. Atkal jāķeras pie airiem…

Un tomēr … tomēr priekšā ir ugunis …

1900.

MIRKLIS

Tēlojums I

—    Būs vētra, biedri.

—  Jā, kapral, būs stipra vētra. Es labi pazīstu šo austrumu vēju. Nakts uz jūras būs Joti nemierīga.

—  Svētais Jāzeps lai pasargā mūsu jūrniekus! Zvejnieki būs visi jau paspējuši aizvākties .. .

—   Tomēr paskatieties: rau, tur, man šķiet, es manīju buru.

—  Nē, tur pavīdēja putna spārns. No vēja vari slēpties aiz vaļņa izciļņiem … Ardievu! Maiņa pēc divām stundām . . .

Kapralis aizgāja. Sargkareivis palika uz nelielā forta vaļņa, ko no visām pusēm iekļāva bangojošie viļņi.

Tiešām tuvojās vētra. Saule rietēja, vējš kļuva arvien stiprāks, riets dega kvēli sārts un līdz ar to, ka rieta liesmas izplūda pa debesīm,

jūras zilgme k]uva aizvien dziļāka un saltāka. Sur tur jūras tumšo līmeni jau šķēla baltās viļņu krēpes, un tad likās, ka šī noslēpumainā okeana dzīles grib palūkoties uz āru, draudošas un bālas aiz ilgi valdītām dusmām.

Arī padebešos radās steidzīgs nemiers. Mākoņi, izstiepušies garās strēlēs, lidoja no austrumiem uz rietumiem un tur cits pēc cita aizdegās, it kā viesuļvētra mestu tos milzīgas nokaitētas krāsns mutē.

Tuvā negaisa elpa jau dvesmoja pār okeānu.

Pār tumšo, viļņojošo līmeni kā izbiedēta putna spārns pazibēja bura: aizkavējies zvejnieks, bēgot pirms vētras, acīm redzot necerēja vairs sasniegt tālo krastu un virzīja savu laivu uz fortu.

Tālais krasts jau sen bija nogrimis miglā, šļakatās un uznākošā vakara krēslā. Jūra krāca dobji un stiepti, un vilnis aiz viļņa vēlās gar vēl apblāzmoto apvārsni. Bura zibēja, te pazuzdama, te parādīdamās. Laiva lavēja, grūti pārvarēdama viļņus un lēni tuvodamās salai. Sargam, kas raudzījās uz to no forta vaļņa, šķita, ka krēsla un jūra ar bargu apzinīgumu steidzas pārklāt šo vienīgo kuģeli ar tumsu, bojā eju, savu tuksnesīgo bangu šļakstoņu.

Uz forta vaļņa uzliesmoja uguntiņa, otra, trešā. Laiva vairs nebija redzama, bet zvejnieks varēja redzēt ugunis — dažas trīsošas dzirksteles pār bezgalīgo sabangoto okeānu.

li

—    Stāvi! Kas tur brauc?

Sargs no sienas uzsauc laivai un tēmē uz to.

Bet jūra ir briesmīgāka par šo draudu. Zvejnieks nedrīkst pamest stūri, jo viļņi acumirklī trieks laivu pret akmeņiem .. . Turklāt vecās spāņu šautenes nav visai trāpīgas. Laiva piesardzīgi kā peldošs putns, nogaidot krasta bangu, pagriežas uz pašas viļņa muguras un pēkšņi nolaiž buru . .. Vilnis met laivu uz priekšu, un tās ķīlis ieslīd pa zvirgzdiem mazā līcītī.

—    Kas brauc? — atkal skaļi sauc sargs, kurš līdzjūtīgi sekojis apdraudētās laivas kustībai.

—    Brāl, — zvejnieks atbild, — atveriet vārtus, svētā Jāzepa dēļ! Redz, kāda vētra!

—    Uzgaidi, tūliņ atnāks kapralis.

Uz vaļņa sāka kustēties ēnas, tad atvērās smagās durvis, pazibēja lukturis, atskanēja sarunas. Spānieši pieņēma zvejnieku. Aiz sienas, kareivju kazarmā, viņš atradīs pajumti un siltumu visai naktij. Būs labi mierīgajā vietiņā iedomāties okeana nikno krākšanu un bargo tumsu pār bezdibeni, kur vēl necik sen bija šūpojusies viņa laiva.

Durvis aizcirtās, it kā forts noslēgtos pret jūru, pa kuru, fosforisku putu uzliesmojumiem noslēpumaini atvizot, jau pārskrēja pirmā vētras brāzma ar platu viļņu grēdu pa visu jūru.

Bet stūra torņa logā nedroši mirdzēja uguntiņa, un laiva, ievesta līcītī, vienmērīgi līgojās un klusi čīkstēja no atsisto un sašķelto, tomēr vēl spēcīgo viļņu triecieniem.

iii

Stūra tornī bija spāņu kara cietuma kambaris. Uz mirkli sarkanā uguntiņa, kas spīdēja logā, aptumsa, un aiz restēm iezīmējās cilvēka auguma siluets. Kāds paskatījās uz tumšo jūru un atgāja nost. Uguntiņa atkal mirgoja kā sārta atspulga viļņu galotnēs.

Tas bija Huans Marija Hoze Miguels Diacs, insurgents un flibustjers. Pagājušās sacelšanās laikā spāņi bija saņēmuši viņu gūstā un piesprieduši tam nāves sodu, bet tad kāda aizrunas dēļ viņš tika apžēlots. Viņam tika dāvāta dzīvība, tas ir, viņu atveda uz šo salu un ieslodzīja tornī. Te viņam noņēma važas. Tās nebija vajadzīgas: bija akmens sienas, logā — resnas dzelzs restes, aiz loga — jūra. Viņa dzīve bija tā, ka viņš varēja pa logu skatīties uz tālo krastu … Un atcerēties… Un varbūt vēl — cerēt.

Pirmajā laikā skaidrās dienās, kad saule zaigoja zilo viļņu galotnēs un apgaismoja tālo krastu, viņš ilgi raudzījās turp, ieskatīdamies dzimto kalnu apveidos un neskaidri izvirzījušos aizu līkumos, un tikko manāmos tālo sādžu melnumos… Minēja jūras līčus, ceļus, kalnu tekas, pa kurām, viņam likās, klīst vieglas ēnas, — un starp tām viena, kas kādreiz bijusi viņam tuva. .. Viņš gaidīja, ka kalnos atkal sāks zibēt šāvienu uguntiņas ar dūmu mutulīšiem, ka pa viļņiem no turienes, no tālā krasta, trauks buras ar dārgo dumpja un brīvības karogu. Viņš gatavojās uz to un pacietīgi, piesardzīgi, neatlaidīgi doba akmeni ap sarūsējušajām restēm.

Bet gadi gāja. Krastā viss bija mierīgi, aizās gulēja zila dūmaka, no krasta reizēm atbrauca nost tikai neliels spāņu sardzes kuteris, un mierīgie zvejnieku kuģi līkumoja pa jūru kā kaijas pēc laupījuma …

Pamazām visa pagātne kļuva viņam kā sapnis. Kā sapnī zeltītā miglā snauda nomierinājies krasts, un kā pa sapņiem klīda gar to senās pagātnes rēgu ēnas … Bet, kad krastā pacēlās dūmi un, viļņus šķeldams, trauca kara kuteris, viņš zināja: tur ved uz salu jaunu cietuma uzraugu un sardzes maiņu …

Un vēl pagāja gadi šajā letarģijā. Huans Marija Miguels Hoze Diacs nomierinājās un sāka aizmirst pat savus sapņus. Pat uz tālo krastu viņš jau skatījās ar trulu vienaldzību un jau sen bija pārtraucis dobt akmeni ap restēm. Ko tas līdz? …

Tikai kad cēlās austrumu vējš, sevišķi stiprs šajā apvidū, un viļņi sāka kustināt akmeņus mazās salas nogāzē, viņa dvēseles dziļumos kā šie akmeņi jūras dibenā sāka kustēties tumšas ilgas, neskaidras un trulas. Viņam likās, ka no aizmiglotā krasta atkal ceļas kādas ēnas un trauc pa jūras viļņiem, un kaut ko sauc skaļi, steidzīgi, žēli, nemierīgi. Viņš zināja, ka tur sauc tikai jūra, bet nespēja atturēties, neklausījies šajos saucienos… Un sirds dziļumos cēlās smags, tumšs nemiers.

Viņa kamerā šķērsām no viena kakta uz otru akmens grīdā bija manāms padziļināts celiņš. To viņš basām kājām bija iemīdījis akmenī, vētrainās naktīs skraidot pa savu krātiņu. Reizēm šādās naktīs viņš atkal kasīja sienu ap restēm. Bet jau nākošajā rītā, kad jūra aprimusi mīlīgi laizīja salas akmens iedobes, arī viņš aprima un aizmirsa neprātīgā satraukuma brīžus …

Viņš zināja, ka viņu te netur restes … Viņu turēja šī viltīgā, reizēm bargā, reizēm mīlīgā jūra un vēl… miegainais miers tālajā krastā, kas kūtri un truli snauda savā dūmakā …

iv

Tā pagāja vēl gadi, kas jau šķita kā dienas. Miegā laiku neapzinās, un visa viņa dzīve jau bija truls, smags miegs, kas aizgāja bez pēdām.

Tomēr kopš kāda laika šajā miegā atkal sāka neskaidri vīdēt dīvainas parādības. Ļoti gaišās dienās krastā cēlās sārtu vai ugunsgrēku dūmi. Fortā notika neparasta kustība: spānieši ķērās pie veco mūru labošanas; robus, kas bija radušies mierīgajos klusuma gados, steidzīgi aizmūrēja; biežāk nekā citkārt starp krastu un salu šaudījās tvaikoņi ar Spānijas kara karogu. Pāris reižu kā jūras briesmoņu masivās muguras smagā gaitā garām aizslīdēja monitori ar torņiem virs paša ūdens līmeņa. Diacs raudzījās uz tiem ar blāvu skatienu, kurā brīžiem manīja it kā izbrīnu. Reiz viņam pat likās, ka aizā un pazīstamā kalna iedobumos, ko šajā dienā spoži apgaismoja saule, paceļas balti šāvienu dūmu mutulīši, sīki kā kniepadatas galviņas, ka tie pēkšņi un spilgti pavīd uz tumšzaļā fona un lēni dziest dzidrajā gaisā. Reiz melnā, garā monitora strēle aizvirzījās pie tālā krasta un no jūras daži īsi, aprauti rībienu triecieni iegrūdās viņa logā. Viņš ar rokām ieķērās restēs un sāka tās spēcīgi purināt. Tās iešķindējās un nodrebēja. Akmens drumslas un gruži sāka birt no ligzdām, kurās bija iemūrēti dzelzs stieņi. ..

Bet pagāja vēl dažas dienas … Krasts atkal apklusa un iesnaudās; jūrā nekas nebija manāms, viļņi lēnām, domīgi vēlās cits aiz cita un it kā aiz gara laika sitās gar akmens krastu… Un viņš nodomāja, ka tas atkal ir bijis tikai sapnis …

Bet šajā dienā jau no rīta jūra sāka viņu atkal uztraukt. Dažas bangas jau bija pārvēlušās pāri viļņlauzim, kas atdalīja līci, un pa kreisi varēja dzirdēt, kā akmeņi no jūras dibena lien krasta nogāzēs… Pievakarē loga četrstūrī jo bieži pazibēja mirdzoši putu šļaksti. Krasta bangas sāka savu dobjo dziesmu, krasts atbildēja ar dziļu vaidu un dunoņu.

Diacs tikai paraustīja plecus un nolēma agrāk likties gulēt. Lai jūra stāsta, ko grib, lai no juceklīgajiem viļņu kalniem rauga izkulties, kā grib, šī aizkavējusies laiva, kuru viņš bija pamanījis pa logu. Vergu laiva no vergu krasta… Viņam nav daļas ne gar to, ne gar jūras balsīm…

Viņš atgūlās uz sava matrača.

Kad sargs-spānis parastajā stundā atnesa lukturi un no gaiteņa to ielika caurumā virs aizslēgtajām durvīm, tad tā gaisma apstaroja guļošu stāvu un bālu seju ar aizvērtām acīm. Likās, ka Diacs mierīgi guļ; tikai brīžiem viņa uzacis saraucās un pār seju pārslīdēja trulu ciešanu izteiksme, it kā iemidzinātās apziņas dzijumos kaut kas apspiesti un smagi kustētos kā šie piekrastes akmeņi jūras dziļumā…

Bet pēkšņi viņš uzreiz atmodās, it kā kāds to būtu saucis vārdā. Tur vesela brāzma, pārlidojusi pāri viļņlauzim, atsitās sienā. Aiz loga tumsā trauca balti fosforisku putu gabali, un pat tad, kad dunoņa apklusa, kamera bija šņākoņas un svilpienu pilna. Atbalsis izspraucās caur aizslēgtajām durvīm un aizšalca pa gaiteņiem. Likās, ka kaut kas apzinīgi draudīgs pārlaistos pār salu un apklustu, un pamirtu tālē …

Diacs uzreiz piecēlās kājās. Viņam likās, ka gulējis tikai dažus mirkļus, un viņš paskatījās pa logu, gaidīdams, ka vēl ieraudzīs tālē balto laivas buru. Bet logs melnoja, jūra plosījās pa aklu tumsu, un bija dzirdami tikai aizskrejošās brāzmas juceklīgie auri.

Kaut gan tādas vētras nebija bieži, viņš tomēr labi pazina ir šo dunoņu, ir svilpšanu, ir šņākoņu un akmens krasta apakšzemes trīsēšanu. Bet tagad, kad šī nesavaldīgā šalkoņa sāka mazināties, aiz tās bija dzirdama vēl kāda jauna skaņa, kaut kas kluss, glāstošs un nepazīstams …

Viņš metās pie loga un atkal, ieķēries ar rokām restēs, skatījās tumsā. Jūra bija bezveidīga un mežonīga. Visu tālo krastu bija aprijusi melna tumsa. Tikai uz dažiem acumirkļiem starp viņu krastu un mākoņiem izspraucās sārts, apmācies mēness. Tur tālāk trakojošo viļņu krēpēs juku jukām sāka šūpoties bikls atplaiksnījums un atkal nodzisa … Palika tikai šalkoņa, varena, mežonīga, apzinīga, nemierīga un līksmi aicinoša šalkoņa …

Hoze Marija Miguels Diacs juta, ka viņā viss dreb un viļņo kā jūra. Dvēsele mostas no garā miega, noskaidrojas apziņa, atdzīvojas sen zudusī griba … Un pēkšņi viņš skaidri atcerējās to, ko bija redzējis krastā pirms dažām dienām … Tas taču nebija sapnis! Kā viņš to varēja noturēt par sapni? Tā bija kustība, tie bija šāvieni… Tā bija sacelšanās! …

Vēl brāza vilnis, atkal aizšļāca mirdzošas šļakatas, un atkal aiz šņākšanas un šļakstiem bija dzirdama agrākā skaņa, nepazīstama un glāstoša. Diacs metās pie restēm un savādas dziņas iedvesmā spēcīgi kratīja tās. Atkal bira kaļķi un akmens drumslas, sāļo šļakatu saēsti, nokrita daži akmeņi, un restes brīvi varēja izņemt no ambrazuras.

Bet zem loga līcī līgojās un čīkstēja laiva …

v

Tobrīd uz vaļņa mainījās sardze.

— Svētais Jāzeps… Svētā Marija! — nomurmināja jaunais sargs un, apsedzis galvu ar kapuci, noslēpās aiz vaļņa izciļņa. Pa jūru visā plašumā celdamies un grimdams, tumsā krēpes zibinādams, brāza jauns vilnis. Vējš, likās, kļuva ārprātīgs, sala jau laikus drebēja un vaidēja. No dzelmes kā bāli rēgi līda uz nogāzēm milzīgi akmeņi, kas gadiem ilgi bija gulējuši dziļumā.

Vilnis brāza tieši tajā mirklī, kad Diacs izlēca pa logu. Viņu tūliņ apšļāca ūdens, apdullināja un notrieca gar zemi… Dažus mirkļus viņš gulēja nemaņā, vienīgi ar šausmām sirdī, nosalis un nelaimīgs, bet pār viņu kaukdams trauca kaut kas milzīgs, mežonīgs, naidīgs …

Kad dārdoņa mazliet norima, viņš atvēra acis. Pa debesīm joņoja tumši mākoņi, bez gaismas spraugām, bez apveida. Varēja drīzāk just nekā redzēt šo milzeņu kustību, kas tikpat neatturami traucās uz rietumiem. Bet tālumā atkal cēlās kaut kas neredzams, bet bargs un drūmi, draudīgi, nepārtraukti kauca.

Tikai forta mūri palika nekustīgi un mierīgi vispārējās kustības vidū. Tumsā varēja samanīt lielgabalu stobru caurumus, kas rēgojās noambrazurām … No tālās kazarmas pa īso atslābuma brīdi atplūda vakara lūgšanas skaņas, bungas norībināja pēdējo reizi . .. Tur aiz vaļņiem, kā likās, bija ieslēdzies miers. Viņa tornī nemirgodama spīdēja rāma gaisma.

Diacs piecēlās un kā nopērts suns gāja uz šo uguntiņu … Nē, jūra ir mānīga un šausmīga. Viņš ieies savā klusajā cellē, ieliks restes, nogulsies savā kaktā uz sava matrača un aizmigs smagā, bet droša nebrīvības miegā.

Tikai rūpīgi vajadzēs iespriegt restes, lai patruļa nepamana … Varētu vēl nodomāt, ka viņš gribējis šajā vētras naktī aizbēgt. . . Nēr . viņš negrib bēgt. . . Jūrā ir posts un nāve…

Viņš pieķērās ar rokām pie dzegas, uzrausās uz loga un apstājās …

Kamera bija tukša un puslīdz klusa. Vienmērīgā, dzeltenīgā lāktura

gaisma krita uz sienām, uz izmīdīto grīdu, uz kaktā gulošo matraci… Virs galvgaļa, dziļi iegrebts akmenī, rēgojās uzraksts:

«Huans Marija Hoze Miguels Diacs, insurgents. Lai dzīvo brīvība!»

Un visur gar sienām, lieli un sīki, dziļi un tikko iezīmēti, vīdēja tie paši uzraksti:

«Huans Miguels Diacs … Miguels Diacs …» Un skaitļi… Sākumā viņš bija atzīmējis laiku pa dienām, nedēļām, tad mēnešiem… «Ak dievmāte, jau divi gadi…» «Trīs gadi… Dievs tēvs, pasargi manu saprātu .,. Diacs … Diacs …»

Desmitais gads bija atzīmēts ar vienkāršu skaitli bez izsaucieniem … Tālāk skaitīšana mitējās… Tikai vārds vien vēl turpināja ņirbēt, iegrebts ar vārgu un kūtru roku… Un uz visu to lēni un vienmērīgi krita dzeltenīga lāktura gaisma.

Un pēkšņi Diacam tēlojās, ka viņa gultā guļ cilvēks, iemidzis smagā miegā. Krūtis lēni cilājas trulā mierā … Vai tas ir viņš? Tas pats Diacs, kas te ienāca pilns spēka un mīlestības uz dzīvi un brīvību? …

Jauns vilnis kaukdams un krākdams brāzās pret salu … Diacs atlaida rokas un atkal nolēca krastā. Vilnis pāršalca un norima… No loga tumsā atkal spīdēja rāma uguntiņa.

vi

Uz vaļņa sargs, pagriezies ar muguru pret vēju un rokām aptvēris šauteni, lai auka to neizrautu, skaitīja lūgšanas, klausīdamies jūras ellišķīgajos grāvienos un negantajā vēja aurošanā. Debesis vēl vairāk satumsa; likās, ka visu pasauli aprijusi šī bezveida tumsa, kas vienlīdz bija aptvērusi ir mākoņus, ir gaisu, ir jūru. Tikai brīžiem šajā šalkoņā, dārdoņā un šļakstos ar biedējošu pēkšņumu norēgojās baltās viļņu krēpes un vilnis metās uz salu, tālu aizsviezdams šļakatas pāri zemajam mūrim.

Noskaitījis visas lūgšanas, kādas vien zināja, sargs pagriezās pret jūru un sastinga izbrīnā. Gar līci, kur bija daudz rāmāks, tumsā tikko manāma, virzījās laiva, tuvodamās tai vietai, kur no vēja neaizsargāta jūra mutuļoja un plosījās pa tumsu. Pēkšņi balta bura uzvijās un piepūtās vējā. Laiva sašūpojās, pacēlās un nozuda …

Tai mirklī Diacs paskatījās atpakaļ, un viņam likās, ka tumšā saliņa salīgojas un iekrīt bezdibenī kopā ar rāmo uguntiņu, kas līdz šim mirklim bija viņam sekojusi ar savu nedzīvo gaismu. Priekšā bija tikai chaoss un vētra. Kūsājoša sajūsma pārpildīja viņa sastingušo dvēseli. Viņš ciešāk sažņaudza stūri, savilka buru un skaļi iekliedzās … Tas bija pamodušās un sevi apzinošās dzīvības, nevaldāma prieka, bezgalīgas sajūsmas kliedziens … Aizmugurē atskanēja apslāpēts šautenes šāviens, tad lielgabala šāviena dārdiens trauca tālē, viesuļvētras saplosīts un izsvaidīts. Iesāņus nāca vilnis, satverdams laivu… Tā cēlās, cēlās … likās, veselu mūžību… Hoze Marija Miguels Diacs, uzacis saraucis, stingru skatienu raudzījās tikai uz priekšu, un tā pati sajūsma pārpildīja viņa krūtis … Viņš zināja, ka ir brīvs, ka tagad neviens visā pasaulē nevar mēroties ar viņu, jo visi grib dzīvi… Bet viņš.., Viņš grib tikai brīvību.

Laiva pacēlās pašā viļņa virsotnē, nodrebēja, salīgojās un sāka laisties lejup… No vaļņa to redzēja pēdējo reizi… Taču vēl ilgi mazais forts ar pārtraukumiem raidīja šāvienu pēc šāviena trakojošajā jūrā …

vii

Bet no rīta saule atkal uzlēca dzidrajā zilgmē. Pēdējie saraustītie mākoņi vēl juceklīgi trauca pa debesīm, jūra viļņodama aprima, it kā kaunēdamās par savu nakts trakošanu … Zili, smagi viļņi aizvien lēnāk sitās gar akmeņiem, laistoties saulē spožām, jautrām šļakatām.

Negaisa atspirdzināts un noskalots, tālais krasts iezīmējās dzidrajā gaisā. Visur smējās dzīve, pamodusies pēc vētrainās nakts.

Neliels tvaikonis kreisēja gar krastu, klādams pār viļņiem garu, rūsganu dūmu asti. Spāniešu pulciņš sekoja tam no forta vaļņa.

—    Droši vien būs galu ņēmis, — kāds teica… — Tas bija tīrais neprāts … Kā jūs domājat, don Fernando?

Jaunais virsnieks pagrieza pret runātāju domīgu seju.

—    Jā, droši vien pagalam, — viņš teica. — Bet varbūt viņš raugās uz savu cietumu no tiem kalniem. Lai nu kā, tomēr jūra viņam dažus acumirkļus sniedza brīvi. Bet, kas zina, vai viens mirklis īstas dzīves nav vērts veselus nīkuļošanas gadus!…

—   Bet kas tur ir? Paskatieties!… — Un virsnieks norādīja uz kalnainā krasta dienvidu galu. Uz viena no pašiem galējiem zemes ragiem, ko bija ieņēmusi insurgentu nometne, zilgojošā joslā pazibēja pulciņos balti dūmu mutulīši. Skaņa nebija dzirdama, tikai nemierīgie dūmi parādījās un dzisa, dīvaini atdzīvinot tuksnesīgās aizas. No jūras par atbildi nodārdēja lielgabala šāviens, un, kad dūmi bija nogūlušies uz zaigojošajiem viļņiem, viss atkal aprima. Un krasts un jūra klusēja …

Virsnieki saskatījās… Ko nozīmēja šī nesaprotamā rosība sacēlušos iezemiešu pozicijās? … Vai tā ir atbilde uz jautājumu par bēgļa likteni? … Vai tikai gadījuma apšaudīšanās pēkšņas trauksmes dēļ? . ..

Atbildes nebija …

Zaigojošie viļņi mīklaini smējās, uzskrienot krastā, un skanēdami sašķīda pret akmeņiem …

SALS

I

Mēs braucām pa Ļenas krastu uz dienvidiem, bet ziema mums dzinās pakaļ no ziemeļiem. Tomēr varēja likties, ka tā nāk mums pretī, laizdamās lejup pa upes straumi.

Septembrī pie Jakutskas bija vēl diezgan silts, upē vēl nemanīja ne ledus vižņus. Kādā no tuvākajām stacijām mēs pat padevāmies brīnišķīgās mēness nakts vilinājumam un, lai nebūtu jāpārnakšņo stacijas uzrauga smacīgajā jurtā, no ārpuses (ziemai) nupat apmestā ar vēl siltiem mēsliem, — nolikāmies krastā, paklājuši sev guļvietas laivās un apsegušies ar briežu ādām. Naktī man tomēr likās, it kā liesmas svilinātu manu labo vaigu. Es pamodos un redzēju, ka mēness nakts kļuvusi vēl baltāka. Visapkārt bija sarma, sarma klāja manu spilvenu, un tās pieskaršanās man bija likusies tik sveloša. Mans biedrs, kas gulēja ar mani vienā laivā, laikam sapņoja to pašu. Mēness spīdēja

viņam taisni sejā, un es redzēju šausmīgās grimases, kas allaž tajā parādījās. Miegs viņam bija ciets un, jādomā, ļoti mocošs. Tobrīd blakus laivā slējās augšā mans otrs ceļa biedrs, pacēlis kažokus un zvērādas, ar kurām bija apsedzies. Viss bija nosarmojis balts un pūkains, un arī viņš pats šķita kā balts rēgs, kas pēkšņi radies no sarmas saltā mirdzuma un mēness gaismas.

— Brr… — viņš teica. — Ir gan sals, draugi…

Laiva zem viņa saligojās, un no šīs kustības virs ūdens nodžinkstēja, it kā stiklam plīstot. No stiprās straumes aizsargātās vietās radās pirmie «nolasmeņi», vēl tādi smalki, kā kristālā adatiņas, lūstoši un skanoši kā smalks kristais … Upe kļuva it kā smagnēja, sajuzdama pirmo sala žņaudzienu, bet klintis gar tās kalnaino krastu turpretim bija kļuvušas vieglākas un gaisīgākas. Sarmas klātas, tās izzuda neskaidrā, atblāzmotā tālē, tādas dzirkstošas, gandrīz rēgainas …

Tas bija pirmais saltuma sveiciens garā ceļa sākumā… Jautrs, draisks, gandrīz rotaļīgs.

Jo tālāk mēs lēnā garā, brīžiem apstādamies, kustējāmies uz dienvidiem, jo ziema kļuva bargāka. Veseli līči jau stāvēja pārklāti ar tumšu, neskarti tīru ledus plēnīti, un no krasta sviests akmens ilgi ripoja, slīdēdams pa gludo virsmu un izraisīdams savādu, arvien augstāku, virmojošu skaņu, kas atbalsojās kalnu aizās. Tālāk ledus, jau cieši satvēris upes malas un nostiprinājušos «nolasmeņus», turējās pretī ātrajai straumei. Sals joprojām turpināja savus iekarojumus, «nolasmeņi» kļuva platāki, un ik soli šajā cīņā iezīmēja salauzīto ledus lausku svītras, rādīdamas, kur vēl nesen bijusi dzīva straume, kas atkal atkāpusies vienu otru asi uz vidu …

Tad šur tur krastos jau gulēja sniegs, krasi atēnodams tumšo, smago upes straumi. Vēl tālāk — sīkās kalnu upītes pievienojās šai cīņai. Pamazām kļūdamas platākas no iztekām, tās allaž uzlauza savu ledu ietekās un meta to Ļenā, aizsprostodamas brīvo plūdumu un apgrūtinādamas tās cīņu ar salu… Ledus lausku svītras uz upes kļuva aizvien augstākas, straumes izmestie ledus gabali «nolasmeņos» aizvien biezāki. Tie veidoja jau īstus vaļņus, un reizēm mēs no krasta varējām redzēt, kā starp šiem vaļņiem sākās nemierīga kustība. Tur upe nikni svieda nekustīgajos nocietinājumos, kas to bija iekaluši, ledus gabalus, kas vēl brīvi peldēja tās vidus daļā, lauza robus, mala ledu drumslās, adatās, sniegā, bet tad atkal bezspēkā kāpās atpakaļ, un pēc kāda laika izrādījās, ka baltā drumslu svītra aizvirzījusies vēl tālāk, ledus josla kļuvusi platāka, gultne sašaurinājusies …

Jo tālāk, jo šī cīņa kļuva neatlaidīgāka un lieliskāka. Upe vairs nesvaidīja plāno ledu, bet veselus milzīgus ledus gabalus, tā sauktās «gūzmas», kas briesmīgā nekārtībā blīvējās cits uz cita. Aina kļuva aizvien nemīlīgāka. Tuvāk krastiem ledus blāķi jau bija sasaluši bezveidlgās masās, bet vidū tie vēl grozījās smagos, juceklīgos vaļņos, aizsedzot skatienam aizsalstošo gultni, kā mežonīgs pūlis aizsedz nāves soda vietu… Visa daba, likās, bija baiļu un skumīgu, gandrīz svinīgu gaidu pilna. Kalnaino krastu tuksnesīgās aizas padevīgi atbalsoja plaisājošo ledus lauku sausos brīkšķus un gurstošās upes smago krākšanu.

Vēl pēc kāda laika ari tumšā straume vidū kļuva balta: pa to, lēni griezdamies, kopā grūzdamies, švīkstēdami no vienas vietas peldēja balti ledus gabali, galavi galīgi sažņaugt apklusušo un nogurušo plūdumu.

ii

Reiz no neliela krastmalas zemes raga mēs ieraudzījām šīs lēni kustošās ledus masas vidū kādu melnu priekšmetu, kas skaidri izdalījās uz bāli dzeltenā pamata. Tuksnesīgās vietās viss saista uzmanību, un mūsu mazās karavanas vidū sākās valodas un minējumi.

—   Vārna, — kāds teica.

—    Lācis, — iebilda cits vedējs.

Domas dalījās. Dažiem melnais punkts likās ne lielāks par vārnu, citiem ne mazāks par lāci: šī attālā, vienmuļā, baltā kustīgā masa, kas kūtri peldēja starp augstajiem kalniem, pilnīgi sagrozīja perspektīvu.

—    No kurienes gan upes vidū varētu gadīties lācis? — es jautāju vedējam, kas bija izteicis minējumu par lāci.

—   No viņa krasta. Aizpērn, raug, no tās salas pārcēlās lāčumāte ar trim lācēniem.

—   Tagadiņ arī zvēri no. viņa krasta nāk uz mūsējo. Redzams, būs barga ziema…

—   Sals dzen, — piemetināja trešais.

Visa mūsu karavana apstājās pie zemes raga, gaidīdama visus ieinteresējušā priekšmeta tuvošanos. Baltā ledus putra pa to laiku lēni kustējās uz mūsu pusi, un varēja manīt, ka melnais punkts tajā maina vietu, it kā tiešām pa ledus gabaliem tuvotos mūsu krastam.

—    Bet tā taču, brālīši, ir kaza, — beidzot teica kāds no vedējiem.

—   Divas, — ieskatījies piemetināja otrs.

Tiešām tās izrādijās kalnu kazas, un tās patiesi bija divas. Tagad mēs jau skaidri varējām redzēt viņu tumšos, graciozos augumus īstas ledus elles vidū. Viena bija lielāka, otra mazāka. Varbūt tā bija māte un meita. Ap viņām ledus gabali sitās, gnīdās kopā, griezās un drumslojās; pie šīm sadursmēm starp tiem kaut kas mutuļoja un šļakstīja putas, bet trauslie dzīvnieki modri stāvēja uz diezgan liela ledus gabala, savilkuši kopā savas tievās kājiņas . ..

— Kas nu bus! — jauns pasta puisis iesaucās, dziji ieinteresets.

Milzīgais ledus gabals, kas peldēja pa priekšu tam, uz kura stāvēja kazas, saka it ka samazināt gaitu, jukt, apturēdams kustēšanos. No tā ap dzīvniekiem atkal sacēlās vesela sabrukuma un šļakatu pekle. Ledus gabali cēlās stāvus, dzinās cits citam virsū un lūza ar stipru, šāvienam līdzīgu brīkšķi. Lāgiem starp tiem atvērās un atkal aizvērās tumša dzelme. Uz mirkli abi nožēlojamie tumšie plankumiņi jau pavisam nozuda šajā chaosā, bet tad mēs tūliņ pamanījām tos uz cita ledus gabala. Atkal savilkušas kopā tievās, drebošās kājiņas, kazas stāvēja uz cita ledus laukumiņa, gatavas jaunam lēcienam. Tas atkārtojās vairākas reizes, un katrs lēciens ar aprēķinātu neatlaidību tuvināja tās mūsu krastam un attālināja no pretējā.

Varēja jau saprast gudro dzīvnieku nodomu. Netālu no mums zemes rags ar aso malu sniedzās upē, un te ledus gabali, straumes dzenāti, šķīda ar sevišķu spēku. Toties attālākos, kas bija izvairījušies no sitiena līnijas, tūliņ satvēra atsistā straume un nesa uz upes otru krastu. Vecākā no abām kazām, kas, cik varēja manīt, vadīja pārcelšanos, ar katru lēcienu acīm redzot virzījās uz šo zemes ragu, kas dunēja no ejošā ledus spiediena … Vai tā mūs redzēja vai ne, — taču bija skaidrs, ka mūsu klātbūtni viņa neņēma vērā. Arī mēs stāvējām nekustīgi uz pašas iekāres, un pat lielo, smailausaino un plēsīgo pasta stacijas suni, kas bija atkūlies mums līdz, acīm redzot tīri nesavtīgi bija ieinteresējis šo drosmīgo un traģiski bīstamo pūliņu iznākums. . . Jau gluži tuvu krastam, asis desmit no vesela bara ļaužu, kazas joprojām saistīja tikai Iedus gabalu sadursme un pašu lēcieni. Kad ledus gabals, uz kura tās stāvēja, lēni griezdamies, pienāca pie liktenīgās vietas, mums pat aizrāvās elpa … Viens mirklis … Sauss brīkškis, drupu chaoss, kas pēkšņi pacēlās stāvus un kāpa uz apledojušajām zemes raga malām — un divi melni ķermeņi viegli kā aizsviests akmens metās krastā pāri šim chaosam.

Viņas bija jau krastā. Bet zemes strēles otrā pusē bija tumša ūdens josla un eju aizsprostoja cilvēku pūlis. Tomēr gudrais dzīvnieks ne mirkli nevilcinājās. Es ievēroju tās apaļo acu skatienu, kas raudzījās ar savādu uzticību, un tad viņa traucās pati un vadīja jaunāko tieši uz mums. Pasta stacijas suns, lielais pinkainais Polkans, kaunīgi pagāja sāņus, kad vecākā kaza, sedzot jaunāko, paskrēja tam garām, gandrīz pieskardamās ar sāniem tā pinkainajai spalvai. Suns tikai ierāva asti un domīgi paskrēja sāņus, it kā samulsis pats par savu augstsirdību un baidīdamies, ka mēs to iztulkosim viņam par sliktu. Bet mēs atzinām par pareizu tā savaldību un tikai priecīgi skatījāmies augšup, kur divi stalti ķermeņi slaidos stiepienos zibēja pāri klinšu virsotnēm…

III

So ceja posmu kā nejaušs ceļa biedrs ar mums kopā brauca Ivans Rodionovičs Sokoļskis, raktuvju izlūkošanas grupas priekšnieks. Kādreiz kāda vētra to bija atnesusi tālajā Sibirijā, un viņš jau vairs necentās izrauties no šejienes, iegrimis savdabīgo iespaidu bagātajā zeltraču izlūka dzīvē. Tas bija liela auguma cilvēks vēja appūstu seju, sirmojošām matu krēpēm un it kā sastingušiem vaibstiem, kas neatklāja dvēseles kustības. Šķila, ka viņa jūtas slēpās zem neizteiksmīgās sejas tāpat kā upes plūdums zem ledus. Viņa kuražā (kurā es šo ceļa posmu braucu ar viņu kopā) briežādas apvalkā gulēja bise, un, lai gan tas stāvēja līdzās un viņam vajadzēja tikai pastiept roku, lai izņemtu bisi, — viņš neizdarīja šo kustību. Viņa stingrās, pelēkās acis visu laiku neatrāvās no dzīvniekiem, un man pirmo reizi mūsu īsās pazīšanās laikā likās, ka šais pelēkajās acis pazib kaut kas ne gluži, salts un ne gluži notrulis.

Kad visa šī mazā epizode bija laimīgi beigusies, mēs visi atkal sēdāmies ragavās, un mūsu karavana devās tālāk, izstiepusies gar akmeņaino krastu. Mēs bijām līksmā prātā un visi apspriedām dzīvnieka drosmīgo varoņdarbu, kas prata saglabāt tādu pašsavaldīšanos tik daudz briesmu vidū.

—    Jāsaka gan, — es smaidot teicu, — šis tas liekams arī uz mūsu rēķina. Var domāt, ka salam piemīt īpašība modināt labas jūtas.

—    No kā jūs to secināt? — Sokoļskis nopietni jautāja.

—    No šī Polkana gluži neparastās izturēšanās un arī, piedodiet salīdzinājumu, no jums paša: jūsu bise palika apvalkā.

—   Jā, — zeltracis atbildēja. — Tas tiesa. Šie nabaga dzīvnieki mūsu acu priekšā pārvarēja tik daudz briesmu, un, es domāju, pat Polkanam bija kauns nobeigt to visu ar vienkāršu slepkavību krastmalā… Vai jūs ievērojāt, ar kādu pašaizliedzību vecākā sedza jaunāko no suņa? — Vai katrs cilvēks to būtu darījis tādos apstākļos?

—    Katra māte, manuprāt, — es pasmaidījis teicu. — Vispār man liekas, šī mazā epizode atstāja uz jums stipru iespaidu.

Sokoļska sejā bija manāmas iekšēja satraukuma pēdas, acis raudzījās ar maigām skumjām …

—    Jā, — viņš domīgi atbildēja. — Tas man atgādināja kādu notikumu un kādu cilvēku… Lūk, jūs teicāt par sala iedarbību un labām jūtām. Nē, sals — tā ir nāve. Vai jums ir nācis prātā, ka cilvēkā var sasalt, piemēram … sirdsapziņa?

—     Un pat viss cilvēks var pārvērsties Iedus gabalā, tas ir, nebūt vairs cilvēks, — es atbildēju, atkal pasmaidījis. Mana ceļa biedra noskaņojums man likās arvien mīklaināks.

—   Nē, — viņš atbildēja ar tām pašām savādi maigajām skumjām.

— Nē, daudz agrāk. Es jums pastāstīšu, ja vēlaties… Starp citu, tas notika gandrīz šajā pašā apvidū. Es, lūk, tagad braucu kopā ar jums, un man liekas, ka … es pārdzivoju sava stāsta sākumu, bet jūs brauksiet tālāk un sastapsiet tā turpinājumu …

iv

«Tas notika 18.. tādā un tādā gadā. Tai laikā es tikko biju dabūjis vietu un kopā ar biedru braucu uz raktuvēm. Rudens tāpat kā šogad bija stipri aizkavējies, ziema vilcinājās, un mēs virzījāmies ļoti lēni. Apmēram tepat mēs arī sastapām pirmo ledus iešanu. Tālāk ledus aizvien stiprāk ietvēra upi, straume kļuva aizvien šaurāka, tad to sāka pārtraukt ledus sastrēgumi. Lūk, paskatieties pats, kas tas ir… Vienā vietā cieši saduras milzīgi ledus gabali un aizsprosto straumi. Upe sablīvē tos aizvien vairāk, lauž ledu, rada krāces, rēc, trako… Visapkārt verstīm tālu skan rūkoņa un dārdi… Tad ledus atkal izlaužas un aizpeld lejup, bet upes vidū pamazītiņām paliek tikai lasmeņi, virs kuriem vijas biezi, sala pārņemti garaiņi.

Es braucu kopā ar biedru — trimdā izsūtītu poli. Viņš bija piedalījies pazīstamajā dumpī uz Baikala apkārtceļa un bija ievainots. Apspieda viņus toreiz nežēlīgi, un viņam uz visu mūžu palika uz rokām un kājām dzelžu pēdas: viņus veduši sakaltus salā bez aptinumiem zem važām … Tādēļ viņš bija ļoti jutīgs pret aukstumu … Un vispār tas bija vārgulīgs, vājš radījums — diez kur dzīvība turējās, kā mēdz sacīt… Taču šajā sīkajā ķermenī bija taisni milzīgs temperaments. Un vispār viņš bija veidots no dīvainām pretrunām … Viņa uzvārds bija Ignatovičs …»

Sokoļskis iegrima domās, un kādu laiku mēs braucām klusēdami. Sī klusēšana ilga labu brīdi, un es jau gribēju atgādināt savam ceļa biedram, lai turpina stāstu, kad viņš pēkšņi atkal pagriezās pret mani.

«… Baidos, ka nepratīšu jums pastāstīt, kas tas bija par raksturu … Ideālists un romantiķis, audzināts Krasinska, Slovacka un Mickeviča garā. Mums, krieviem, vienmēr bijis svešs šis noskaņojums, šie… kā to lai saka… ekstatiskie pārspīlējumi, vai… Mickevičam ir kāds dzejolis: kaut kas, kaut kāds milzīgs e s, ar galvu pacēlies virszvaigžņu aupstumos … Ap galvu sauļu vainags, rokas viņš uzlicis uz zvaigznēm, un to kori, it kā viņš būtu nospiedis taustiņus, dzied viņa radīto pasaules simfoniju… Apmēram tādā veidā … Es vienmēr paliku vēss pret šiem tēliem un ar zināmu izbrīnu klausījos, kā mans draugs (es ar viņu kādu gadu kopā nodzīvoju Jakutskā) ar neparastu kvēli un aizrautību tos deklamēja. Un man, nesaprotot ne šo ainu, ne šā noskaņojuma iespējamību, ne daiļumu, tomēr bija jāatzīst, ka tās var modināt atbalsis: mans mazais biedrs, likās, izauga, viņa balss sāka skanēt, acis mirdzēja, un . .. nebijis šo tēlu, kas man tomēr likās nedabiski pārspīlēti un dīvaini, viņa balss skaņa būtu aizrāvusi pat mani . ..

Es domāju, ka to var nosaukt par romantismu . .. Kaut kāds pārspīlēts priekšstats par cilvēku, par viņa «dievišķo sākotni», par viņa titānisko nozīmi. Taču šajā mana biedra noskaņojumā nebija viengabalainības. Šķiet, jau pašas sacelšanās laikā, kuras dēļ viņš arī bija nokļuvis Sibirijā, cilvēka daba bija pavērsusies pret viņu ar savām ne visai pievilcīgajām un katrā ziņā ne tuvu dievišķīgajām pusēm … Tad bija kaut kas arī ar sievieti. Kad to iedomājas virszvaigžņu augstumos, radītu no stariem, tad, protams, sievietes daba pretējo pusi uztver ar slimīgu jūtīgumu… Lai būtu kā būdams, bet viņam lāgiem uznāca veseli mizantropijas periodi. Tad viņš kļuva gandrīz neciešams, jo sevišķi kopdzīvē. Viņa caururbjošajā, saltajā skatienā parādījās kaut kas līdzīgs nicinājumam — pret jums, pret svešu garāmgājēju, pašam pret sevi. Sājos periodos viņš kļuva materiālists un ciniķis, runāja rupjības, un … tad es centos uz ilgāku laiku kaut kur aiziet, pēc iespējas uz vairākām dienām . . . Bet mans biedrs ar sevišķu rūpību sāka kopt dzīvniekus . ..

Dzīvnieku mīlestība arī bija šī savādā cilvēka izcilā īpašība. Bija veseli periodi, kad mūsu vienkāršais miteklis galīgi pārvērtās par dziedinātavu. Veselu nedēļu viņš noņēmās gar nosalušu vārnu, kuru atgrieza pie dzīvības, bet slimu zirgu veda aiz pavadas divas reizes dienā uz pastaigu, nekaunēdamies no zobgalībām. Un interesanti — jo vairāk viņš dusmojās uz cilvēku, jo vairāk maiguma veltīja dzīvniekiem. Galu galā, būdams pesimists un ciniķis (tādos periodos) attiecībā pret «dabas valdnieku», viņš cildināja tās zemākos radījumus. Viņš ne tikvien atzina, ka tiem piemīt prāts, atmiņa, sajēga, sirdsapziņa, bet pat uzskatīja, ka šīs intelekta sastāvdaļas ir vienīgi to piederums, pilnīgi svešas cilvēkam . . . Pie tam viņš kļuva sātaniski, neizturami asprātīgs un sarkastisks, un reizēm, kad nekur nevarēju paslēpties viņa mizantropijas periodos, es pilnīgi zaudēju spēkus zem viņa paradoksu krusas un sāku nudien justies zemāks par jebkuru kustoni, bet tajā pašā laikā dažs labs suns, kuram kāds slaists ar pagali bija pārsitis muguru, man šķita tikko ne apzinīgs cietējs un filozofs. Tomēr, kad šīs lēkmes pārgāja, viņš atkal atžirga, atkal lidinājās pa mākoņiem un deklamēja «pasaules simfonijas». Tolaik arī viņš dabūja darbu raktuvēs — kaut ko līdzīgu materialu noliktavas uzrauga vietai . . . Praktiskos jautājumos es vienmēr biju pārāks. Es atradu viņam šo vietu un pierunāju to pieņemt. Viņš pasivi paklausīja, un mēs devāmies ceļā, tiklīdz saņēmām avansu. Mūsu apstākļi nebija sevišķi spīdoši.

Mēs tomēr braucām mazliet ātrāk nekā jūs, un, neraugoties uz to, ka apģērbs mums nebija nekāds labais, kaut kā vēl nepaguvām pa īstam parsalt līdz pašai Oļekmai un pat vēl tālāk. Sals bija krietns, bet — nosalsti un sasildies, un nākošā dienā izbrauc, it kā nekas nebūtu bijis.

Aiz Oļekmas upe jau bija sastingusi, atlikuši tikai lasmeņi… Reiz, braucot garām vienam no tiem, mēs ieraudzījām divas pīles. Tās mums parādīja vedējs ar pātagas kātu. Man tagad grūti jums atstāstīt šo patiesi žēlo skatu. Pīles bija atpalikušas. Biedri sen aizlaidušies, bet viņas, slimības pārsteigtas vai pārāk nespēcīgas pārlidojumam, palikušas nomirt šajā saltajā upē. Kamēr straume vēl bija brīva kaut vidū, viņas peldēja, kaut kā glābdamās no ejošā ledus; tad ūdens platība kļuva aizvien šaurāka, pēc tam atlika tikai šie lasmeņi. Kad arī tie aizsals, pīlēm būs jāiet bojā. Tagad viņas divatā šaudījās pa šauro lasmeņi, auksto garaiņu apņemtas, bet visapkārt uz tām raudzījās, lūk, tādi paši sadrūmuši un vienaldzīgi, salti kalni.

Es atceros, ka vedējs smējās, atņirdzis baitos zobus… Man kļuva mazliet baisi un salti, un es ietinos kažokā, it kā zem manis būtu šī tumšā, saltā dzelme. Bet mans biedrs tūliņ sāka uztraukties un iekaisa.

«Stāt!» viņš uzkliedza vedējam. «Vai tiešām jūs spējat pabraukt garām? …» viņš ar rūgtumu griezās pie manis un, negaidot, kamēr vedējs apturēs zirgus, izlēca no kuražas, tad, slīdēdams un klupdams pa ledus blāķiem, metās pie lasmeņa.

Vedējs smējās kā negudrs, un arī es nevarēju noturēties nepasmaidījis, redzot, kā mans biedrs, noliecies pie' šaurā, bet garā lasmeņa, centās noķert pīles. Putni, protams, metās no viņa prom. Tad mans mazais ceļa biedre pārskrēja uz lasmeņa lejas galu, pareizi aprēķinājis, ka straume tagad nesīs pīles pie viņa, īpaši tad, kad, šīs epizodes ieinteresēts, arī es nogāju uz ledus un dzinu tās lejup. .. Nirt tās baidījās, jo straume nesa zem ledus. Viens no šiem putniem jau pacēlās gaisā, bet otrs, zaudējis spēkus vai arī kādreiz aizšauts, nevarēja lidot; tas tikai pavicināja spārnus un palika. Tad arī otrs, apmetis loku virs saltajiem upes lediem, atgriezās pie savas draudzenes.

Nevaru jums aprakstīt, kādu iespaidu šī augstsirdības izpausme atstāja uz manu draugu. Viņš stāvēja uz ledus, novērojot putnu, kas lidodams mirgoja uz drūmo, sniega apputināto kalnu fona, bet,, kad tas dažu soļu atstatumā pašaizliedzīgi ieplaukšķēja ūdenī, ar acīm redzamu apņēmību dalīties kopējās briesmās, viņa acīs saskrēja asaras … Tad viņš noteikti paziņoja, ka mēs varam, ja labpatīk, braukt tālāk, bet viņš paliks te, kamēr noķers abus putnus.

Es zināju, ka viņš katrā ziņā izpildīs savus draudus, un mēs sākām savdabīgas medības, kurām beidzot pievienojās arī vedējs. Rezultātā viens putns, tieši tas, kurš bija lūkojis aizlidot, noslīka. Tas ienira no manām rokām, un straume to aiznesa zem ledus.. . Otrs nokļuva vedēja rokās. Ignatovičs bija stipri izmircis, un no viņa kažoka piedurknēm tecēja ūdens.

Tā bija ļoti nopietna lieta, jo līdz stacijai vēl bija tālu. Es ietinu viņu, kā varēju, bet pasta stacijā mēs berzēdami tikko atdzīvinājām viņa apsaldētos pirkstus, un pēc tam veselu diennakti mēs viens ar otru nerunājām. So pīli mēs vedām tālāk, un, lai gan es biju piedalījies tās glābšanā un beidzot pat aizrāvies ar šo labdarības sportu, — tomēr apzinājos, ka tas ir sentimentāli un muļķīgi, jo vairāk tādēļ, ka visur mūsu trešais pasažieris izraisīja, manuprāt, taisnīgas pasta stacijas iemītnieku zobgalības. Ignatovičs juta šo manu noskaņojumu un nicināja mani.

Galu galā pīle tomēr nobeidzās, un mēs to izmetām uz ceļa, bet paši braucām tālāk. Dažas dienas sniga biezs, pūkains sniegs, kas pārklāja ar trīsceturtdaļaršinas biezu kārtu ir ledu, ir zemi. Tas blāķiem gulēja uz kokiem un brīžiem pikām krita no tiem zemē, dzidrajā gaisā sabirzdams sīkos putekļos.

Tad uznāca 30, 35, 40 grādu sals. Tad kādā no stacijām mēs jau redzējām teimometrā sasalušu dzīvsudrabu, un mums teica, ka tā tas stāvot jau vairākas dienas.

Putni palēnināja lidojumu, krampjaini sasita spārnus un krita zemē, lāči sala savos midzeņos un nāca laukā noliesējuši, izbijušies un nikni.. . Vāverīšu mednieki pārtrauca medības šo saniknoto lāču dēļ.

Arī mēs sākām salt. Jūs taču zināt, kā tas ir: trūkst elpas, pamirkšķini — starp skropstām stiepjas sīkas ledus adatiņas, sals lien zem apģērba, tad muskuļos, kaulos, — kož kaulos, kā mēdz sacīt, un ne bez pamata … Jūs pārņem drebuļi, tādi iekšēji, caururbjoši, nepatīkami un pat nudien pazemojoši . .. Ierodies stacijā, — līdz pusnaktij tikko sāc apsilt, bet no rīta dodies ceļā un jūti, ka tevī kaut kas apsīcis, ka sāksi salt ātrāk nekā vakar un naktsmājā iebrauksi vēl vairāk nosalis … Noskaņojums mainās, iespaidi pamazām kļūst bālāki, cilvēki šķiet nepatīkamāki . . . Arī pats sev kļūsti pretīgs .. . Galu galā, satinies pēc iespējas ciešāk, iesēdies ērtāk un centies pēc viena vien: cik iespējams mazāk kustību, cik iespējams mazāk domu… Organisms instinktivi vairās no katra spēka tēriņa . . . Sēdi un pamazām stingsti un gaidi ar tādām kā bailēm, kad beigsies šis šausmīgais četrdesmit piecdesmit verstu garais ceļa posms …

Beidzot mēs sākām tuvoties Vilimai. No N. stacijas izbraucām gaišā, mirdzošā, sniegainā rītā. Visa daba bija kā sastingusi, mirusi zem savas saltās, bet pārsteidzoši krāšņās rotas. Dienas vidū saule spīdēja snoži, un tās slīpie stari bija biezi un dzelteni . .. Spraukdamies caur priežu sila biezokni, tie mirgoja šur tur uz stumbriem, uz zariem, izraudami tos no baltās, vienkrāsainās un mirgojošās krēslas.

Ceļa posms bija neparasti garš. Vedējs (viņiem te gadās biaukt ne visai bieži) sākumā bija ļoti možs un pat dziedāja kādu nejēdzīgu raktuvju dziesmu … Pēc tam arī viņš apklusa un jo bieži palēkdamies skrēja līdzās kamanām, dūšīgi piesperdams kājas un dauzīdams dūraiņcs nosalušās rokas.. . Mans biedrs, kā likās, bija pavisam sastindzis. Pa visu laiku viņš tikai reizi ierunājās, bet viņa balss man likās čērkstoša un nepatīkama, un es norūcu kaut ko piktu, ko arī pats nesapratu. Pēc tam viņš klusēja kā sastindzis, un es iedomājos viņa seju — ar mizantropisku un pretigu, ļaunu izteiksmi. Arī es klusēju un griezos sāņus, lai sarma no manas elpas neskartu manu seju pa bašlika caurumu …

Sākās meža ceļš, slieces čirkstēja; zirgi jo bieži sprauslāja, un tad vedējs pieturēja un vilka tiem no nāsīm ārā ledus tilkas… Augstās priedes slīdēja gar acīm kā rēgi, baltas, saltas un kaut kā neatstādamas atmiņā nekādu pēdu …

Metās jau vakars, pēdējie saules stari, vēl dzeltenāki un biezāki, atstāja mežu, ar pūlēm rāpdamies pa galotnēm. Bet lejā it kā vēl vairāk sastinga un ziloja vienmērīga, balta krēsla. Zvaniņa skaņas kuļājās smagi un kaut kā sevišķi blīvi, it kā sistu karotīti pa glāzi, kas pielieta pilna ar šķidrumu. Arī šīs skaņas kaitināja un satrauca nervus…

Kādā vietā es nejauši kaut ko ieraudzīju: netālu no ceļa starp kritušiem kokiem vijās viegli dūmi. Uz celma sēdēja cilvēks, un viņa augums vien melnoja kā tumšs traips vispārējā baltumā .. . Pār viņu no visām pusēm nokarājās meža brikšņu pinkainās ķetnas, augšā vēl saules apstarotas, lejā jau ietvertas tuvās nakts krēslā. Šī aina pazibēja garām manam nekustīgajam skatienam … Pēdējā mirklī man likās, ka augums sakustas un ka tam ir kāds sakars ar mums, ar mūsu nemierīgo zvārguli, ar mūsu straujo kustību. Bet es nepagriezu galvu, nepavērsu acis. Parādība aizjoņoja garām un nozuda, un iespaidi peldēja apziņā stingi, nedzīvi, nekustīgi, neko tajā nemodinot un neierosinot iztēli . ..

Vedējs pagriezās pret mums un noliecies sāka kaut ko runāt, un es atceros, ka viņš smējās. Taču man tās bija tikai saraustītas skaņas, it kā šķindētu ledus gabaliņi . .. Paši vārdi bija tukši, tajā mirklī es nejautu tajos nekādas jēgas. Arī vedēja smiekli man nešķita kā smiekli un neatstāja uz mani to iespaidu, kādu būtu atstājuši citos apstākļos. Es vienkārši redzēju nepatīkami dzeltenīgu seju zvērādas cepures ietvarā, divas acis ar apsarmojušām skropstām. Šīs sejas žokļi kustējās, mute bija nepatīkami sašķiebta, un no tās līdz ar garaiņiem lidoja tukšas skaņas kā stikla šķindoņa. .. Lūk, tas viss. . . Mans ceļa biedrs sakustējās un arī kaut ko nomurmināja. Liekas, viņš sirdīgi mudināja vedēju . ..

Īsā diena jau sen bija nodzisusi, kad mēs sasniedzām pasta staciju un iekārtojāmies naktsguļai.

Atceros, tas bija būdu puduritis, kā vairums pasta staciju — pie kraujām klintīm. Tie, kas bija izvēlējušies vietu šīm pasta stacijām, šķita maz rūpējušies par nākošo iemītnieku ērtībām. N. pasta stacija atradās uz klaja, akmeņaina laukumiņa, kas sniedzās līdz upei, kura šai vietā vijās pa līdzenumu, kas bija atklāts taisni pret ziemeļiem. Dažas verstis tālāk pasta stacija būtu varējusi patverties aiz kalna izciļņa. Te tā stāvēja ne ar ko neaizsegta, it kā nodota par upuri briesmīgajam ziemelim.

Bez oficiālā nosaukuma iedzīvotāji to vēl sauca par «Salto staciju». Un tiešām grūti atrast kaut ko, kas dzīvāk izraisītu priekšstatu par aukstumu kā šīs sniegā ieputinātās un vējā drebošās baļķu, mālu un mēslu kaudzītes akmeņainā klajumā. Mežs, kuru mēs atstājām aiz muguras, izbeidzās pie iiekņas, kur sākās pļavas, un neaizsedza pasta staciju, bet tikai pildīja gaisu ar stieptu, biedējošu dunoņu.

Tomēr mēs priecājāmies arī par šo patvērumu un piebraucām tieši laikā, lai spētu vēl atsildīt sastingušos locekļus. Par laimi apkaimē bija pietiekami daudz meža, kas nepiederēja nevienam citam kā vienīgi dievam; tāpēc pavardā drīz vien uzliesmoja spoža uguns, un mēs, paklājuši uz grīdas segu un zvērādas, nogūlāmies tieši iepretī liesmai, ātrumā iestrēbuši pa glāzei tējas. Glāzes sastingušajās rokās bija grūti turēt, taču siltuma sajūta zuda; mēs tikai applaucējāmies ar verdošo ūdeni, bet nesasilām un, atmetuši tējas dzeršanu, palīdām zem saviem kažokiem. Man vēl aizvien klabēja zobi, trīsas bija jūtamas pat kaulos.

Saimnieks, izdzēris mūsu tēju, pacienājis arī stipri nosalušo vedēju, pielika vēl malku un nozuda kādā kaktā. Tumšajā mājiņā viss apklusa.

Tikai no ārpuses bija dzirdama vienmērīga dunoņa, it kā kāds milzis laiku pa laikam soļotu pa sala sakalto zemi. Zeme dobji dunēja un apklusa līdz jaunam triecienam … Šie triecieni kļuva aizvien biežāki un ilgāki. Laiku pa laikam arī mūsu mājiņa it kā sāka drebēt, un tās iekšiene dūca kā tukša kaste vējā. Tad, kaut arī biju apsedzies ar kažoku, jutu, ka pa grīdu velk auksta strāva, no kuras pēkšņi stiprāk iedegās uguns un dzirksteles biežāk aizlidoja kaminā.

—   Tīrais posts! — vienā tādā brīdī teica saimnieks, griežoties pie iemiegošā vedēja. — Kā lai brauc? Sacēlies ziemelis, gar zemi nāk.

—    Jā … — tas atbildēja. — Bet sals nav mazinājies… Tādam vējam, — viņš piemetināja, pa savai modei sagrozot krievu valodu, — redzi, arī pasts neiet…

—   Nedod dievs! — saimnieks žāvādamies piebilda.

Es sapratu, ka sākas samērā reta parādība — sala vētra, kad no kaut kurienes atlidojušais vējš dzen salto, smagnējo gaisu. Atsevišķie gru-

r>4r >

dieni un dunoņa bija pirmās vēja pastiprināšanās pazīmes, tas vēl nespēja iekustināt sabiezējušo atmosfēru . .. Tad grūdieni kļuva ilgstošāki, dūkoņa vienmērīga, nepārtraukta. Zemāk par četrdesmit grādiem atdzisušais gaiss izkustējās no vietas un vilka, it kā pār mūsu laukumiņu drāztos bezgala dziļa okeana viļņi…

Pie šī trokšņa es laidos miegā, aizvien vēl labi neapjēgdams, kas notiek, un tikai priecādamies ar dzīvniecisku prieku, ka esmu istabā, tuvu ugunij, ka visam tam, kas manī tik nepatīkami sastindzis un iesalis, drīz jāatkūst un jāatlaižas …

Un tiešām kaut kas «atkusa … un atlaidās» …

v

«Kā tas nācās, ka es jau biju nomodā un vairs negulēju, — es nevarētu pateikt. Es atmodos nemanot, bet kādu laiku man likās, ka vēl sapņoju vai rūpīgi glabāju atmiņā sapņa paliekas, it kā baidīdamies, ka tās izgaisīs un es nepagūšu saskatīt tajās kaut ko ļoti svarīgu un ļoti vajadzīgu. Taču īstenībā sapnis bija pavisam vienkāršs.

Es sapņoju, ka atkal braucu pa to pašu ceļu un atkal salstu, un ap mani atkal ir apsarmojis mežs, un slīpie saules stari, smagi un dzelteni, slīd projām no šī meža, mirgodami šur tur uz stumbriem un pinkainajos zaros … Tikai kaut kur aiz meža kaut kas vēl dun dobjiem, vaidošiem spērieniem, it kā dzītos pakaļ mūsu kamanām.

Tad es ieraudzīju koku puduri, kas veidoja it kā lapeni zem balti sniepainiem, pinkainiem zariem, un vieglus, kā sastingušus dūmus, un pie ugunskura tumšu stāvu … Un tas viss pēc parastā sapņa neloģiskuma man likās kā asi durošas ledus adatiņas, kas iekļuvušas manās krūtīs un stindzina sirdi.

Tad es vēl ieraudzīju vedēja seju, sākumā bez jēgas un bez izteiksmes … Taču pamazām tā mainījās, kļuva pazīstama, un viņa skatiena ietekmē ledus adatiņas krūtīs sāka pēkšņi mocoši ātri kust. Un līdz ar to es jutu: zaru lapene mežā paceļas visos sīkumos, kurus es agrāk nebiju pamanījis, un katrs sīkums iztēlē apaug ar īpatnējiem iespaidiem, un man bija bail ieskatīties tam cilvēkam sejā, kas uz celma it kā sakustējās, bet vedējs prasa, lai es katrā ziņā ieskatos … Es skaišos uz viņu, bet tad redzu, ka tas vairs nav vedējs, bet Ignatovičs un ka no viņa mocošu skumju pilnā skatiena viss tas, kas gulējis manas atmiņas dziļumos kā bezkrāsainas, saltas ledus adatiņas, pēkšņi izkusis …»

Stāstītājs aprāvās un, bridi klusējis, teica:

— Jūs droši vien atceraties viduslaiku ceļotāju leģendāros stāstus par polārām zemēm. Ziemā vārdi sasalstot un paliekot kā sasaluši ledus gabaliņi līdz siltam laikam. Bet tad atkustot un atkal kļūstot par vārdiem … Ja to saprot kā metaforu, tam ir dziļa jēga. Vismaz šai mirkli es pēkšņi atcerējos vedēja vārdus, kurus viņš teica vēl toreiz ceļā un kas līdz šim brīdim bez jebkādas nozīmes bija gulējuši kaut kur manas atmiņas dziļumos. Jā, bez šaubām, viņš tad runāja par šo cilvēku mežā un par to, ka viņš «apdauzījies» kaut kur raktuvēs un kājām ejot no vienas pasta stacijas līdz otrai… Tikai tagad šie vārdi pēkšņi atkusa, un no tiem man krūtīs mocoši iesmeldzās …

Es neviļus ievaidējos un atvēru acis. Uguns kaminā bija gandrīz izplēnējusi. Arā vēl joprojām vilka vējš, pār mani liecās mana ceļa biedra seja …

Nekad savā mūžā, ne agrāk, ne vēlāk, es neesmu redzējis neko šausmīgāku par šo seju, ko apgaismoja kamina drebošā liesma … To pilnīgi bija izķēmojusi šausmu un it kā mocoša jautājuma izteiksme. Viņa apakšžoklis drebēja, zobi klabēja kā no aukstuma …

—   Kas noticis? Dieva dēļ! — es teicu pieceļoties.

—   Jūs nezināt? — viņš jautāja, raugoties manī izdzisušām, blāvām acīm. — Sakiet, vai tas … bija tikai sapnis!

—    Kas tad?

—  Tas, kādēļ jūs nupat ievaidējāties un pamodāties, — viņš skarbi teica un tad aizdomīgi paskatījās manī. Un redzot, ka es neatbildu, viņš aizvien vēl tikpat aizdomīgi skatījās man sejā.

—   Vai jūs nepamanījāt tur mežā … cilvēku? …

Es klusēju un negribot novērsu acis.

—   Klausieties, — viņš teica, — sakiet man kaut ko. . . Es vēl domāju, ka tas bija sapnis. Nevar taču būt, ka tā bija īstenība! . . . Lai mēs.. .

Bet tas taču arī bija gandrīz sapnis, — es teicu. — Sals tā notrulina iespaidus …

Viņš spēji sakustējās un tūliņ atsēdās saVā vietā; viņa acis savādi iezibsnījās …

—Vai taisnība gan? … — viņš žēlabaini teica un tad pēkšņi ar savādu, mežonīgu enerģiju piemetināja: — Nemelojiet! Neizlocieties . . . Es arī meloju … Es zināju, ka tā bija īstenība … Mēs visu redzējām . . . visu . . . Tas cilvēks piecēlās, viņš gribēja kaut ko uzsaukt… Jūs to zināt, un es to zinu … un arī tad zināju… Jūs meklēsiet attaisnojumu… Sirdsapziņa sasalusi! … O, protams, tas vienmēr tā ir: ķermeņa temperatūrai jāpazeminās par diviem grādiem, un sirdsapziņa sasalst… dabas likums … Nesasalst tikai apsvērums par savām ērtībām un neģēlīgā, varizejiskā liekulība … Ai, kāds zemiskums! . . .

Viņš satvēra galvu rokās, un daži mirkļi pagāja klusējot. Musu mājiņa vēl joprojām drebēja, bet vienmērīgā dunoņa bija mitejusies;

atkal atskanēja grūdieni, un man noteikti likās, ka tur pār upi, mežu un aizām kāds smags milzis iet nosvērtā soli…

— Jel celieties beidzot jūs … nelieti! — Ignatovičs pēkšņi uzkliedza ar mežonīgu naidu. — Mēs taču abi esam nogalinājuši cilvēku. Vai jūs sapro-tat, patmīlīgais dzīvniek! Saimniek, celies! . . . Sauc visus! . . . Dievs tēvs! … Ko lai dara, ko lai tagad dara? . . .

Apgaismotā laukumā pie kamina parādījās mūsu saimnieka izbiedētā seja. Jau kādu mirkli viņš bija knosījies, ieklausīdamies nesaprotamajā un satrauktajā nepazīstamo ceļavīru sarunā, kas pieminēja slepkavību. Un tagad, aizvien vēl samiegojies, nobijies droši vien ne tik daudz no vārdiem, cik no mežonīgās enerģijas, kas skanēja gandrīz jukušā cilvēka balsī, viņš ātri uzlēca un vilka mugurā virsdrēbes. Tad, nebildis ne vārda, viņš atvēra durvis un izgāja tumsā. Braucējs, kas bija mūs atvedis, arī atmodās, nožāvājās, nolīda no savas guļvietas un piemeta kaminā pagales… Viņš, redzams, nemaz nesaprata, kas te notiek. Kaktā ieraudājās bērns, un bija dzirdama sievietes balss, kas to mierināja.

Tas viss uz mūžu iespiedās manā atmiņā, un es nekad neaizmirsīšu šo šausmīgo nakti, tumšo mājiņu, kurā klusām pulcējās ļaudis, un šo stiepto dunoņu no āra. Ziniet, reizēm ir kaut kas apbrīnojami saprātīgs dabas balsīs … fpaši, kad tā draud …»

vi

—    Paklausieties, varbūt jūs tomēr izstāstīsiet, kas bija tālāk? — es jautāju pēc kāda laika, redzot, ka mans ceļa biedrs, it kā aizmirsis savu stāstu, domās nogrimis, raugās taisni uz priekšu mūsu krastā, saules apmirdzētajos kalnos. Upi ar ejošo ledu tagad nevarēja redzēt. Mēs braucām pa pļavu, pa priekšu kūlās mūsu ceļa biedri, par kaut ko jautri tērzēdami ar savu vedēju.

—    Jā, piedodiet, lūdzu! … — stāstītājs ierunājās. — Es nogrimu domās. Tās ir ļoti smagas atmiņas, bet… protams, es izstāstīšu … es paliku pie tā, ka . . .

—     Ka istabā sāka pulcēties pasta puiši, kurus droši vien bija sasaucis saimnieks.

—   Jā, jā, protams… Saimnieks tos bija sasaucis turpat vai visus, domādams, ka tiešām vajadzēs saņemt slepkavas. Vedēji nāca nedroši, žāvādamies, krustus mezdami, un spiedās nomaļus, atstādami ap mums tukšu telpu. Drīz kaktā pie durvīm radās tumšs bariņš, cilvēki ziņkārīgi un bailīgi stiepa seju pāri priekšā stāvētāju pleciem, raudzīdamies uz mūsu pusi. Pēdējais ieradās vecākais ar desmitnieku. Pārkrustījies pret svētbildi, viņš strauji nāca taisni uz mums un sāka rupjā balsi runāt, acīm redzot iedrosminot ir sevi, ir stacijas iemītniekus:

«Nu, kādus nedarbus esat izdarījuši? Atzīstieties dievam, lielajam valdniekam!.. . »

Tomēr, kad es sāku paskaidrot, kas noticis, istabā pamazām iestājās tāda kā vilšanās. Šie cilvēki vienmēr dzīvoja tādā saltumā, un tagad viņiem mans tiešām juceklīgais un nesakarīgais stāsts nelikās tik traģiski saistošs kā mums. Kaut kur kaktā atskanēja pat smiekli.

«Tas jau ir trimdinieks Mitrochins!» kāds teica.

«Tiesa gan… Stāsta, viņš jau kādas trīs nedēļas kuļoties no raktuvēm. Mums viņi apnikuši.. .»

«Tiesa,» braucējs, kas bija mūs atvedis, piezīmēja. «Viņš aizvakar bija mūsu stacijā. Lūdza zirgu. «Aizvediet,» saka, «dieva dēj, kājas vairs neklausa.»»

«Nu, ko tad nedevāt?» vecākais bargi jautāja.

«Mums jau apnicis viņus vadāt. Un parādīšanas ari nekādas nav . . .» vedējs novērsdamies atbildēja. «Ja būtu kāda parādīšana vai ja viņu pie mums būtu atveduši, bet taču pats kājām atnāca … Kā jau citi dara, tā mēs arī…»

«Kājām atnāca! Gudrinieki! Tad taču bija silts laiks, bet nu, redzi, ziemelis pūš. Ja tagad nosals, piesēdētājs ar doktoru laikam kājām vis nenāks. Jāved vien būs . .. Bet kādēļ jūs, kungi, velti uztraucat ļaudis? . . . Nakts laikā …»

«Viņam bija sildeldis (ugunskurs),» vedējs iesprauda kā attaisnojumu.

«Kā tad velti?» es teicu, jūtot, ka mums zūd pamati. «Cilvēks taču salst nost… Jāpalīdz.»

«Kā tad palīdzēsi?… Ja dievs pasargās, atnāks, tālāk aizvedīsim . .. Kādēļ, Timofej, tu viņu nepievāci?» viņš atkal griezās pie mūsu vedēja.

«Kur tad es viņu būtu sēdinājis? Kamanas mazas, pats biju aiz aukstuma sastindzis…»

«Arī tas tiesa … Braucāt trijatā . . . Ko tagad lai dara? Sildeldis bija, tad varbūt dievs pasargās …»

«Pagaidiet!» es skumīgi iesaucos. «Tā taču nevar… Varbūt šajā brīdī cilvēks mirst. . . Dzirdiet, kas notiek! .. .»

Uz mirkli iestājās klusums, un ārā atkal bija dzirdami triecieni, it kā kāds vienmērīgi, ar pārtraukumiem kaut ko grūstu piestā… Un brīžiem iztēle tam piejauca vaidus . . . Tur droši vien atlidoja skanīga koku galotņu dunoņa vai varbūt upē plaisāja ledus.

Istabā bija dzirdamas nopūtas. Neskatoties uz to, durvis virinājās. Vedēji sāka pamazām iet ārā.

«Pasarg dievs!» kāds nočukstēja, un kāda cita balss skarbi piemetināja:

«Paši arī salstam … Nepaiet neviena ziema, kad tuvākajās pasta stacijās nenosaltu kāds cilvēks, bet gadās arī, ka divi. Mums ir negants ceļa posms.»

«Aizpērn Fedjka šajā pašā mežā nosala.»

«Pērn sieviete ar puikiņu.»

«Bet vai mans mazdēls nenosala, ko?» pūlī nikni iesaucās kāds večuks.

«Tādam vējam pasts neiet,» mūsu vedējs atkal teica.

Reizi pa reizei iečīkstējās durvis… Ļaužu palika mazāk.

«Pagaidiet!» es izmisīgi saucu. «Ņemiet kaut naudu! Došu desmit rubļu, — kas ir ar mieru braukt man līdz? …»

Sajā brīdī mans skatiens krita uz Ignatoviču, kas ar gluži pamirušu seju klusi sēdēja uz sola pie galda, un man pēkšņi kļuva kaut kā baigi. Mana balss aprāvās .. .

Atceros, ka šajā mirkli vecākais ar negaidītu līdzjūtību paskatījās man sejā un sakustējās . . .

«Divdesmit, trīsdesmit, visu, kas man ir!» es rlvesu, gandrīz smakdams nost aiz uztraukuma . …

«Palieciet!» uzsauca vecākais savā noteiktajā, rupjajā balsī, no kuras vedēju bars tūliņ apstājās. «Neviens neejiet projām! Dzirdiet, cilvēki sola naudu, un arī bez naudas tāpat vien nāktos braukt. Tīrais grēks! . . . Vajag taču dievu turēt sirdī! Nu, kam kārta? Runājiet, veči! . . .»

Pūlis atplūda no durvīm uz istabas vidu . . . Vecākais stāvēja man blakām, un tagad es nenovērsu no viņa acis. Tas bija vīrs pusmūža gados, liela auguma, melnīgsnējs, rupjiem, bet patīkamiem vaibstiem un dziļām, melnām acīm. Tajās bija redzama noteiktība un tādas kā rūpes.

«Ek kungs!» viņš man skarbi teica, kad vedēju starpā sākās valodas, ar kādām parasti atklāj kopienas lietas apspriešanu sanāksmē. «Sirdsapziņa tev ir, bet prāta maz. . . Bez naudas būtu labāk … Es jau gribēju paziņot norīkojumu .. . Tagad sāksies ķīviņš.»

Un tiešām sākās mocošs «ķīviņš.» Jūs zināt — šie Ļenas vedēji sastāda savdabīgas pasta kopienas, pagājušā gadu simteņa atliekas. Zemes tiem nav, un viņi saņem algu. «Zirgu pāris» ir pamats sadalījumam uz galviņām, «galviņa» līdzinās zirga tiesai, kurai atbilst algas tiesa. Visi pasta ienākumi un visas klaušas pieskaņotas šim pamatam … Tagad mana nauda ienāca šajā sadalīšanas mašīnā — un pie tam neparedzēta nauda. Bija paredzama tās sadalīšana uz kopienu, bet kopienai bija jāizvirza kārtējie braucēji.

Sākās strīdi… Braucamā maksa, zirgu daļa, veci rēķini, kārtas, malkas vešana, pasta brauciens, piesēdētāju un policijas priekšnieku vadāšana, bāreņi, apcietināto barošana — tas viss tagad nāca klajā un tika dedzīgi un vispusīgi apspriests. Es vairākas reizes mēģināju apvaldīt šos strīdus ar skumīgu aizrādījumu, ka cilvēks pa šo laiku var aiziet bojā, bet tuvākais vedējs man teica ar nelokāmu nopietnību:

«Neko nevar darīt, netraucē! Kopienas lieta… ja traucēsi, būs sliktāk …»

Strīdi turpinājās. Lēmums vēl aizvien nenoskaidrojās… Arā aizvien vēl brāzās tā pati draudīgā dunoņa .. .

Beidzot iejaucās vecākais, kuru it kā bija pārņēmusi mana nepacietība. Viņš, protams, labāk par mani pazina to sadalīšanas mašīnu, kas tik trokšņaini darbojās mūsu acu priekšā, un redzēja, ka, iekams tā noteikti un taisnīgi veiks savu darbu, vēl paies ne mazums laika… Un, lūk, viņš pagāja uz priekšu, ar vienu uzbļāvienu apvaldīja troksni, tad pagriezās pret svētbildi un pārmeta platu krustu. Sur tur pūlī instinktīvi arī pacēlās rokas krusta zīmei. .. Nemierīgā nakts atstāja savu iespaidu uz trulajiem nerviem …

«Brāļi,» viņš teica. «Sitā nevar… Dievs to redz un svētā valdniece … Es atsakos. Man nevajag naudas … Es braucu bez ieskaitīšanas, ārpus rindas… Ja dievs palīdzēs, — paturiet savu naudu, kungs … Ja kas, noliksiet sveci.. .»

Pūlī iestājās klusums, un pēc mirkļa viens no pasta iemītniekiem, kas vēl nesen daudz strīdējās un uztraucās kaut kādas ārpuskārtas «klaušas» dēļ, pirmais teica ar mierīgu līdzjūtību:

«Nu, lai dievs tev palīdz … Ja tu tā vēlies …»

«Tava darīšana …»

«Bez ieskaitīšanas, — kā nu gribi… Tomēr jāsaka: dzīvība dārgāka par naudu … Te arī pats vari nosalt…»

«Edz, taču ziemelis pūš … dievs kungs apžēlojies … Tiesa gan — pasts neies … Ko tur ar naudu… Paša dzīvība dārgāka …»

«Lai tev palīdz debesu valdniece, Sofron Semjonič!»

Es ar neapzinātu atvieglojumu paskatījos uz to pusi, kur sēdēja Ignatovičs.. . Man likās, ka vecākā augstsirdīgais priekšlikums un tas, kā to pieņēma, izšķir šo jautājumu un it kā attaisno arī mūs … Bet Ignatoviča tajā vietā vairs nebija …

Drīz istaba kļuva tukšāka. Palika tikai saimnieks, daži aizkavējušies vedēji un es. Ignatovičs nekur nebija redzams. Vedēji teica, ka viņš esot apģērbies un izgājis vēl pirms sadalīšanas beigām …

Man priekšnojautā sažņaudzās sirds. Es atcerējos viņa bālo seju pārrunu laikā. Sākumā tai bija parastā mizantropiskā izteiksme ar piejauktu ļaunu nicinājumu pret sevi un citiem. Bet pēdējā mirklī man iespiedās atmiņā tikai dziļu, bezcerīgu bēdu izteiksme. Tas bija tajā brīdī, kad es piedāvāju naudu un vedēju starpā sākās strīdi. . .

Es izgāju klajumiņā, saucu un meklēju viņu, katram gadījumam piemetinot, ka lieta nokārtota un ka es drīz braucu pēc cilvēka mežā .. . Bet atbildes nebija, satrauktās pasta stacijas logos dzisa ugunis, joprojām vilka vējš; laiku pa laikam brakšķēja pasta stacijas māla būdu sienas, un no tālienes atlidoja plaisājošā ledus vaidošās skaņas…

«Vai biedru sauc?» man jautāja garāmejošs vedējs. «Viņš laikam aizgājis gulēt citā mājā… Pie mums bija nemierīgi… Varbūt palūdza naktsmāju pie sābriem.»

Tajā brīdī pie mājas piebrauca platas ragavas ar diviem zirgiem priekšā, un vecākais, visgarām satinies zvērādās, milzīgiem dūraiņiem rokās, izlēca no tām un pienāca pie manis.

«Kas noticis?» viņš jautāja. «Kas vēl gadījies?»

«Ātrāk, ātrāk, dieva dēļ!» es teicu, nervozu trīsu pārņemts. Man pēkšņi radās pārliecība, ka es pa ceļam atradīšu lgnaloviču.

«Nu nē,» viņš teica. «Pagaidiet, kungs, tā nevar. Tavs apģērbs nav piemērots šim vējam. Areče, te es tev atvedu. Saģērbies!»

Un viņš uzstāja, lai saģērbjos viņa zvērādās. . . Mēs izbraucām gandrīz jau rītausmā, paķēruši vēl līdz apģērbu kaudzi katram gadījumam . . .

Vējš bija smags un svilinošs. Pie debesīm spīdēja pilns mēness, bet lejā blāzmoja tā sauktais zemes putenis.

Vai jūs zināt, kas tas ir? Vējš cēla no zemes sauso sniegu un vienmērīgi, nepārtraukti, neatlaidīgi nesa mums pretī… Tas nav putenis, bet ļaunāks par katru puteni… Tādā laikā ikviena kustība apstājas; liekas, ka mēs tiešām ar šo to riskējām šajā rītā. Man vē'.āk nogrieza divus pirkstus …

—   Vai jūs to cilvēku atradāt? — es nepacietīgi iejautājos, redzot, ka Sokoļskis atkal apklusis.

—    Atradām, — viņš kaut kā neskanīgi atbildēja. — Tas bija jau pelēkā rītausmā … Vējš sāka rimties .. . Nokrita auksta migla .. . Viņam bija bijusi uguns, bet sen izdzisusi. Viņš droši vien bija iemidzis .. . Taču acis viņam bija vaļā un redzokļi apsarmojuši.. .

—   Bet jūsu biedrs? Vai viņš tiešām bija palicis pasla stacijā?

Sokoļskis paskatījās uz mani ar aizmiglotu un blāvu skatienu.

—   Es biju dziļi pārliecināts, ka viņš pa ceļu aizgājis uz mežu, un tādēļ naktī visu ceļu saucu un vēroju. Vecākais mierināja mani. Viņš, vispirms, nekādi nevarēja saprast, kā cilvēks var bez mērķa doties nāvē, bet, otrkārt, no pasta stacijas bija tikai viens ceļš, turklāt plats un nosprausts ceļa zīmēm, tā ka nomaldīties nebija iespējams, it īpaši tik gaišā naktī…

Kad mēs braucām atpakaļ, noguldījuši un satinuši zvērādās savu bēdīgo atradumu, bija jau rīts. Vējš norima, un sals negaidot atlaidās. Tad uzlēca saule. Pēdu nekur nebija.

—   Tātad jūs bijāt maldījušies?

—    Mēs atbraucām pasta stacijā .. . Arī tur viņa nebija .. .

Sokoļskis apklusa, un viņa aizkustinātajā, rupjajā sejā parādījās

-dziļa maiguma izteiksme …

—   Ignatovičs bija nepraktisks un nevarīgs kā bērns, — viņš sacīja.

Nekad neprata atrast ceļu… Izejot no mājām, viņš bija gājis glābt

nosalstošo, bet… sācis iet uz pretējo pusi. ..

Stāstītājs papriezās pret mani.

—    Vai jūs to saprotat? No pasta stacijas tūliņ sācis iet uz otru pusi un gājis taisni uz priekšu. Ceļš tur bija tāds pats plats, un drīz atkal sākās mežs. Šajā biezajā mežā otrā dienā aizvēja vietās vēl bija saglabājušās pēdas. Tās gāja aizvien taisni, nenogriežoties. Nogājis viņš bija apbrīnojami daudz un . . . neatkāpies ne soli, līdz . . .

Sokoļskis apklusa un diezgan ilgi raudzījās sāņus.

—     Vai viņš bija cerējis izglābt šo nepazīstamo cilvēku? . . . Nedomāju. Viņš bija aizgājis tāds, kāds bija, tomēr paķerot līdz posu un šķiltavas, ar kurām diezin vai pat prastu rīkoties. Es jums saku — pilnīgs bērns. Viņam vienkārši kļuva nepanesami. .. Un vēl… Man brīžiem nāk prātā, ka viņš sevī sodīja zemisko cilvēka dabu, kurā sirdsapziņa var nosalt, ķermeņa temperatūrai pazeminoties par diviem grādiem .. . Romantiķis viņā sodīja materiālistu . ..

Viņš atkal apklusa.

—    Jūs, liekas, teicāt — zemisko cilvēka dabu? — es sacīju pēc kāda laika.

Viņš atskatījās, it kā mazliet izbrīnījies.

—    Ak jā! . . . Es nezinu, nezinu! .. . Vienkārši neko nezinu. Zinu tikai, ka bieži iet bojā tie, kam nenāktos, un mēs, kas paliekam …

Viņš nepateica līdz galam, atmeta ar roku, un visu pārējo laiku mēs braucām klusēdami, kamēr aiz nogāzes parādījās pasta stacijas dūmi, kur mums vajadzēja šķirties. Sokoļskis ļoti steidzās uz savu grupu un aizbrauca pa priekšu, bet mēs negribot braucām lēnāk.

VII

Pāris dienu vēlāk, kad mēs braucām caur biezu mežu, vedējs, jauns zēns, pusaudzis, parādīja man ar pātagas kātu biezoknī, sāņus no ceļa, lielu akmens krustu un teica:

Te nosala cilvēks . .. divi. . . Krustu uzlika zeltracis Sokoļskis, varbūt pazīstat? Vakar brauca te garām. Paskaties, tās viņa pēdas! . ..

6.c >3

Tiešām, dziļajā sniegā, ko apgaismoja caur biezokni izlauzušies saules stari, bija skaidri redzamas lielas pēdas no ceļa uz krustu un atpakaļ.

—    Nekad garām nepabrauc, — vedējs atkal teica un smaidīdams pagriezās uz bukas. — Vienmēr izkāpj. Nostājas, pastāv un atkal sēžas ragavās. Krustus nemet, bet, redzams, dievu lūdz… Dažreiz arī raud … Savādnieks, bet labs kungs.

Un, uzšāvis zirgam, viņš domīgi piemetināja:

—   Redzams, bijuši draugi…

NAV NEKA BRIESMĪGA

(No reportiera piezīmēm. Elide.)

I

«Divdesmitajā esiet N. pilsētā. Apgabaltiesas sesija. Sīkāk — vēstulē. Redakcija.»

Es paskatījos pulksteni, tad informējos ceļa vadonī. Man bija cerība, ka es vairs netikšu uz nakts vilcienu līdz dzelzceļa stacijai, kas atradās verstis desmit no pilsēLas, kur es tikko biju veicis citu redakcijas uzdevumu. Prātā pazibēja lakoniski lietišķa atbilde: «Telegrama novēloja, divdesmitajā nevaru.» Par nožēlošanu ceļa vadonis un pulkstenis teica ko citu: man bija trīs stundas laika, lai sapostos un aizbrauktu līdz stacijai. Ar to pietika.

Ap pulksten vienpadsmitiem siltā vasaras vakarā važonis mani nogādāja piepilsētas stacijā, kas iztālēm mirdzēja vienās ugunīs. Es atbraucu tieši laikā: vilciens stāvēja pie platformas.

Taisni pretī ieejai atradās vagons ar atvērtiem logiem. Tajā bija

diezgan ērti un kādi inteliģenta izskata kungi spēlēja kārtis. Es nojautu, ka tie ir tiesas locekji, kas brauc uz sesiju, un nolēmu meklēt vielu citā vagonā.. Tas nebija viegli, bet beidzot vieta atradās. Vilciens jau kustējās, kad es ar vieglu bagažu rokā iegāju otrās klases kupejā, ko bija aizņēmuši trīs pasažieri.

Es nosēdos pie loga, kurā vēsmoja mēness nakts dzestrums, un drīz man garām sāka joņot gulšņu gali, nogāzes, dunoši tiltiņi, būdas, baltas mēnesnīcas apvizmotas pļavas, it kā ātra straume tās nestu atpakaļ. Es jutos noguris un skumīgs. Domāju, ka tikpat ātri trauc mana dzīve no tiltiņa uz tiltiņu, no stacijas uz staciju, no pilsētas uz pilsētu, no ugunsgrēka uz izbraukušo tiesas sesiju … Un ka par to nekādā ziņā nevar uzrakstit tajā avīzes aprakstā, ko no manis gaida redakcija … Bet tas, ko es rīt uzrakstīšu, būs sauss un diez vai kādu interesēs.

Domas bija skumjas. Es atkratījos no tām un sāku klausīties kaimiņu sarunā.

li

Mans tuvākais kaimiņš bezrūpīgi gulēja, atļaujot man iekārtoties, kā zinu, viņa kājgali. Iepretī kāds pasažieris arī bija atlaidies, otrs sēdēja pie loga .. . Viņi turpināja iepriekš sākto sarunu …

—    Pieņemsim, — teica gulētājs, — es arī neesmu māņticīgs cilvēks … Un tomēr . . . (viņš saldi un gari nožāvājās) nevar noliegt, ka ir vēl daudz, tā sakot. . . nu, ar vienu vārdu — neizzināta, vai. . . Nu, pieņemsim, zemnieki . . . lauku tumsība un māņticība. Bet, redz, arī — avīze …

—   Nu, kas tad tā avīze ir! Tur zemnieku māņticība, bet šī avīžu . .. Zemniekam vientiesības dēļ rādās primitivs velns ar ragiem un uguni rīklē. Un viņš dreb . .. Avīžniekam tas jau ir baleta tēls …

Kungs, kas pieļāva, ka ir «daudz neizzināta», atkal nožāvājās.

—   Jā, — viņš teica mazliet doktorali, — tas tiesa: šausmu lietas izzūd līdz ar kulturas attīstību un izglītību . . .

Viņa sarunu biedrs apklusa un pēc tam domīgi teica:

—    Izzūd? . . . Bet atcerieties Tolstoju: Anna Kareņina un Vronskis redz vienu un to pašu sapni: zemnieks, parasts amatnieks, «apstrādā dzelzi» un runā franciski… Un abi šausmās pamostas … Kas tur briesmīgs? Protams, mazliet dīvaini, ka zemnieks runā franciski. Bet pieļaujams… Un tomēr šajā dzīves apstākļu kombinācijā no šīs ne ar ko nedraudošās ainas dveš šausmas … Vai arī Dostojevskim brāļos Karamazovos .. . tur ir mūsu pilsētas velns . .. Atceraties, protams …

N-nē, neatceros … Es taču, Pāvel Semjonovič, esmu matematikas pasniedzējs.

—    Ak jā … Atvainojiet… es domāju … Nu, es atgādināšu: tas, stāsta, bijis kāds kungs vai, labāk sakot, zināmas sugas krievu džentlmenis, jau diezgan gados, iesirmiem matiem un apcirptu ķīļa bārdiņu … Gan krekls, gan garā kaklasaite šalles veidā, viss, stāsta, bijis tāds kā visiem elegantiem džentlmeņiem, tikai krekls tāds netīrāks, bet kaklasaite apbružāta. Vārdu sakot, — «pieklājīgs izskats ar diezgan patukšām kabatām».

—   Nu, bet kas tad tas par velnu? Vienkāršs blēdis, kādu ir daudz, — matematiķis teica.

—     Tā jau tā lieta, ka daudz… Un tas ir briesmīgi… Un tieši tādēļ briesmīgi, ka tik parasts: ir kaklasaitīte, ir uzkrekls, ir žaketīte . .. Tik vien kā apbružāti, bet tā citādi būtu gluži kā mēs abi…

— Nu, tā nu gan, Pāvel Semjonič… atvainojiet, jums tāda savāda filozofija .. .

Matematiķis it kā mazliet apvainojās. Pāvels Semjonovičs pagriezās pret gaismu, un es varēju skaidri redzēt viņa plato seju ar taisnajām uzacīm un pelēkajām, domīgajām acīm zem stāvās pieres.

Abi apklusa. Kādu laiku bija dzirdami steidzīgie vilciena klaudzieni. Bet tad Pāvels Semjonovičs atkal ierunājās savā rāmajā balsī.

—   N. stacijā es piegāju, ziniet, pie lokomotives. Mašīnists pa pusei pazīstams cilvēks.. . Chroniski miegains subjekts, pat acis aizpampušas.

Jā? — sarunu biedrs vienaldzīgi jautāja un neslēpa šo vienaldzību.

—     Noteikti. . . Protams, dabiska parādība. Viņš trīsdesmit sešas stundas nav gulējis …

—    M-jā-ā … Tas ir daudz …

—      Un es, lūk, domāju: mēs aizmigsim . . . Vilciens joņo pilnā sparā . . . Bet to vada savā ziņā pavisam apmāts cilvēks . . .

Sarunu biedrs mazliet saknosījās savā vietā.

—    Ak jūs no tāda viedokļa! Tiešām, velns ar ārā . . . Jūs varētu paziņot stacijas priekšniekam . . .

—   Ko tur ziņot.. . Smiesies! Visparastākā parādība, pat var teikt — sistēma. Pēterburgā kādā pārvaldē sēž kāds kungs… Un viņam priekšā tabulas, tabulās — skaitļi. Ienākumi . . . Izdevumi … Un vienā izdevumu ailē ir mašīnisti. Alga — tik un tik. Par verstīm tik un tik. Par verstīm — tas ir vilcienu nobraukums — skaitlis derīgs, ienesīgs, noteikts, kas jāpalielina. Bet, lūk, aigas cilvēkiem — tas jau ir minuss… Un šis cilvēks lauza galvu: ja ņemtu mazāk mašīnistu, bet nobraukumu atstātu to pašu … Ja pat nedaudz palielinātu. .. Notiek, tā sakot, stichiskā skaitļu rotaļa… Un ar to nodarbojas visparastākais kungs… Viņam ir žaketīte, ir kaklasaitīte un pilnīgi priekšzīmīgs izskats . . . Labs biedrs, lielisks ģimenes tēvs . .. Mīl bērniņus, sievai uz svētkiem dāva piemiņas lietiņas … Un viņa darbs ir visnevainīgākais: atrisina vienkāršākos uzdevumus. Bet rezultātā cilvēkiem mazinās miegs … Un pa mūsu mīļās tēvzemes laukiem un līdzenumiem šādās mēness naktīs joņo šādi paši vilcieni, un no lokomotives raugās uz priekšu samiegojušās, aiztūkušas acis, cilvēka acis, kurš atbildīgs par simtiem dzīvību … Mirklis snaudas …

Matematiķa kājas rūtainajās biksēs sakustējās; viņš piecēlās no savas vietas ēnā un atsēdās uz soliņa… Viņa tuklā, neizteiksmīgā seja ar biezām, apcirptām ūsām bija satraukta.

—    Eita jūs, nudien, neķērciet… — viņš sacīja ar nepatiku. — Un cik tas jums, pie velna, izjusti iznāk… Nupat kā gribēju iemigt…

Pāvels Semjonovičs ar izbrīnu paraudzījās uz viņu.

—    Jel nē, ko jūs? — viņš teica. — Dieva dēļ! … Dievs dos, laimīgi aizbrauksim galā. Es taču tikai par to, kā juku jukām sajaucies briesmīgais un ikdienišķais … Ekonomija — visparastākā dzīves parādība … Bet ap to kaut kur — nāve… Un to pat iespējams aprēķināt pēc varbūtības teorijas…

Matematiķis, aizvien vēl sarūgtināts, izņēma etviju un aizsmēķēdams sacīja:

—     Nē, to jūs pareizi teicāt: tiešām, velns viņu sazina: aizmigs tas nelietis, un tieši… Gatavie lopi šie dzelzceļnieki… Taču runāsim par kaut ko citu. Velns lai parauj visas šīs šausmas! .. . Tātad jūs joprojām zeļat un zaļojat Tichodoljā? … Jau sen esat tur iestrēguši…

—    Jā, — Pāvels Semjonovičs mazliet samulsis atbildēja. — Ziniet, tā jau tāda nelaimīga pilsēta … Iekrīt taisni kā bedrē. Skolotājs, tiesas izmeklētājs, akciznieks… Ja tur nokļūsti, tevi itin kā aizmirst un izsvītro no dzīvo saraksta …

—     Jā, jā… Tiešām, tā tik ir pilsēta, velns viņu sazina. Tāda kā pamirusi… Pat kluba nav. Un neizbrienami dubļi.

—    Teiksim, klubs tagad ir … Un šur tur arī bruģis radies … Ari apgaismošana, sevišķi centrā… Es, teiksim, dzīvoju nomalē, tādēļ šīs ērtības maz izmantoju …

—    Bet kur jūs īsti dzīvojat?

;r — Ciematā, Budņikova mājā …

—     Budņikovs? Semjons Nikolajevičs? Iedomājieties, es taču arī kādreiz dzīvoju tajā pašā vietā: pie Polidorova tētiņa … Kā tad, ar Budņikovu esmu ticies! Lielisks kungs, izglītots un, šķiet, mazliet pat tāds … ar idejām? . . .

—   Jā, ar dažām dīvainībām .. .

—   Nē, ko nu? … Es saku: ar idejām. Bet dīvainības . . . Kādas gan? Šķiet, nekā sevišķa.

—    Tā jau ir: nekā sevišķa, tomēr … Piemēram, vērtspapīrus glabāja gultas maisā …

—    Nu, to es nezināju. Bet ta, sastopoties, atstaja lielisku iespaidu. Tādu svaigu, oriģinālu… Namsaimnieks un pēkšņi — pats dzīvo divās istabās, bez kalpotājiem. Tomēr … pagaidiet.. . Nāk prātā, bija kaut kas līdzīgs sētniekam …

—   Tas droši vien Gavrilo …

—    Nu, kā tad — Gavrilo. Tāds pazems, gaišmatains? Vai jā? Nu, lūk .. . Atceros, — patīkami bija skatīties viņa ģīmī: vislabsirdīgākais mūlis … Reizēm domāju: kāds saimnieks, tāds strādnieks … Nu, un kā tad viņam iet? Vai vēl aizvien tāds pats?

Pāvels Semjonovičs kādu bridi klusēja. Tad paskatījās uz sarunu biedru ar tādu kā apmiglotu skatienu un teica:

—  J-jā… Jums taisnība … Tas tiešām tā bija … Ir Semjons Nikolajevičs … Ir Gavrilo … Un viņi abi kopā . ..

—   Nu jā! Es taču atceros …

—    Viņš bija jauna veida cilvēks mūsu pilsētā . . . Izglītots, neatkarīgs, ar idejām … Mācījies universitātē, tikai nebeidzis kāda notikuma dēļ… Pats viņš man stāstīja, it kā nelaimīgi iemīlējies. «Sirds,» viņš teica, «man salauzta.» No citas puses man zināms, ka viņš sarakstījies ar kādu draugu ļoti attālā apvidū. Tātad bijis kaut kas tāds . .. Viņa tēvs, stāstīja, nodarbojies ar augļošanu, kaut gan ne sevišķi neganti. Tādēļ ar dēlu viņi savā ziņā sagājuši naidā. Jaunais students to neatzina un nepieskārās viņa naudai, kūlās šā tā, dodams stundas par lētu maksu . . . Nu, kad tēvs nomira, Semjons Nikolajevičs atbrauca, saņēma mantojumu īpašumā. Vienam otram teica: «Ne jau sev… Uzskatu to kā parādu visai sabiedrībai…» Pēc tam . . . lietas izrādījās sarežģītākas . .. Gan mājas, zeme, ilgtermiņu kontrakti, kāda prāva . . . To visu viņš kārtoja vienu gadu, otru, trešo, un tad arī iestiga. Daudzi vēl atcerējās, kā viņš bija teicis: «Kaut tik varētu izbeigt prāvu ar šiem neliešiem un lietas nokārtot… Nevienņ dienu šajā nolādētajā lāču migā nepalikšu…» Nu, vārdu sakot, — parastais stāsts… Pie mums viens skolotājs, zoologs, iestājoties darbā ģimnāzijā, skaidri pateica:" «Kaut _tik,» saka, «disertāciju varētu uzrakstīt, un ārā no šī purva!»

—   Ā, tas ir Kallistovs! Nu, un kā tad ir? — matematiķis dzīvi iejautājās. Stāstītājs tikai atmeta ar roku.

—    Līdz šim laikam vēl raksta. Apprecējās. Dievs jau svētījis ar trešo… Nu, lūk, tāpat arī Semjons Nikolajevičs Budņikovs — aizvien vēl, tā sacīt, rakstīja savas dzīves disertāciju. Sākās, liekas, ar to, ka aizrāvās ar prāvošanos. Tur atsaukšanas, protesti, kasacijas, visa tā spēlīte… Un pats vien rakstīja, gandrīz nemaz neapspriežoties ar advokatiem. Tad — pagaidām — sāka celt jaunu māju. Kad es ar viņu iepazinos, viņš bija jau kārtīgs vecpuisis pusmūža gados, sārtu seju un tādu patīkamu, solidu un sulīgu valodu. Un jau toreiz bija mazas dīvainības. Reizēm nāca pie manis, galvenokārt dzīvokļa īres termiņos .. .

Mēs šos termiņus bijām pielāgojuši uz divdesmito. Nu, tātad divdesmitajā astoņos vakarā viņš ari ieradās un dzēra pie manis divas glāzes tējas ar rumu. Ne vairāk, bet arī ne mazāk! Pie katras glāzes divas karotītes ruma un sausiņu, Es pieradu uz to raudzīties kā uz zināmu piedevu pie dzīvokļa maksas. Un pie citiem īrniekiem bija tas pats, pie dažiem ar rumu, pie dažiem bez ruma. Visi īres termiņi bija dažādos laikos, dzīvokļu viņa četrās mājās (viena pilsētā bija diezgan prāva) bija ap divdesmit.. . Kopsumā četrdesmit glāzes tējas . .. Vēlāk izrādījās, ka tas bija ieskaitīts viņa budžetā un ierakstīts grāmatās … Dažreiz arī stāvēja rakstīts: «Tādu un tādu nesastapu mājās, naudu viņš atnesa pats nākošajā dienā. Ārpus aprēķina izdevumos divas glāzes tējas …»

—    Vai tiešām? — Pjotrs Petrovičs iesmējās. — Nekad nebūtu domājis! Kā jūs to dabūjāt zināt?

—    Nācās kāda gadījuma dēļ. Jā, protams, tā ir negaidīta īpašība un droši vien jūsu laikā vēl nebija. Bet vēlāk kļuva manāmāka. Pat iedzīvotāji sāka runāt: «Budņikova kungs,» — kā saka, «ir cilvēks ar aprēķinu.» To runāja labsirdīgi, pat ar atzinību. Tas it kā tuvināja Budņikovu videi… Vai saprotat? Radās nesaprotamā cilvēkā kāds savs, saprotams sadzīves pavediens.. . Nu, un sāka šī īpatnība arvien vairāk iezīmēties. Piemēram, uzskatīja, ka Budņikova kungs gandrīz netur kalpotāju; Gavrilo bija tās mājas sētnieks, kur bija arī mans dzīvoklis; tīrīja dažiem īrniekiem drēbes, uzlika patvārus, skraidīja kā izsūtāmais. Un gadījās tā, ka saimnieks un sētnieks sēž blakām un tīra zābakus: sētnieks īrniekiem, Budņikovs pats sev… Bet tad Budņikova kungs iegādājās zirgu. Bez sevišķas vajadzības. Maza greznība: viņš pāris reižu nedēļā braukāja uz piepilsētas viensētu. Pārējo laiku zirgs bija brīvs. Arī Gavrilo pastāvīgi nebija aizņemts… Nu, un tīri dabiski iznāca, ka zirgs pārgāja Gavrilo gādībā un viņš sāka ar to braukt uz biržu. Gavrilo, redzams, nebija nekādu iebildumu pret šo kombināciju, jo nerimstošu darbu viņš turēja par savu patīkamāko uzdevumu. Ziniet, visam ir sava veida talantīgums, un es reizēm domāju, ka Gavrilo ir sava veida ģēnijs muskuļu darba laukā. . . Kustībās vieglums, bez piepūles, gluži kā nenogurdināms .. . Dažreiz pat naktī… gadās, ka nenāk miegs. Paskaties pa logu: slauka mans Gavrilo ielu vai tīra notekas grāvīšus. Tas nozīmē — nolicies gulēt un pēkšņi atcerējies, ka aiz citiem darbiem nav paguvis laipas notīrīt… Iet un tīra. Un tur noteikti bija savs skaistums …

—    Jā, jā! — sacīja matematiķis. — Jūs ļoti pareizi notēlojāt šo cilvēku. Tieši nāk prātā, ka uz viņu vispār bija patīkami skatīties, tāds kā cēlums.

—    Garīgs līdzsvars vienmēr ir skaists, un viņš izpildīja savu uzdevumu, neiedziļinoties savu attiecību raksturā pret saimnieku… Un arī tas bija patīkams skats, proti, viņu savstarpējās attiecības. Viens skaisti rotaļājas ar muskuļiem. Otrs piešķir šai rotajai jēgu un saprātīgu mērķtiecību … Pamanīja, ka atliek brīvs laiks, un atrada jaunu izlietojumu … Sava veida interešu harmonija, gandrīz idile … Mazā gaismiņā Gavrilo jau pie darba. Ari Budņikova kungs cēlās agri. Viņi sasveicinājās acīm redzamā abpusējā labvēlībā. Tad Budņikova kungs vai nu strādāja dārzā, vai apstaigāja savu pilsētā izmētāto «saimniecību»: mazturīgie ceļas agri, viņš no rītiem arī iegriezās dzīvokļos, ko aizņēma mazturīgie. . . Tad, pārnācis mājās, teica:

«Nu, tu, Gavriluška, tagad varētu iejūgt. Bet es te tavā vietā pabeigšu tīrīt… Ierēdņi taisni pašlaik iet uz kancelejām, Varbūt kāds gadīsies…»

Sevi viņš tolaik uzskatīja tā kā par tolstojieti vai… tā kā par vienkāršojušos … Sāka bieži runāt par mūsu dzīves nenormalību, par nepieciešamību parādīt cieņu darbaļaudīm, par fiziskā darba derīgumu. «Lūk, strādāju,» viņš teica, ja kāds to sastapa ar cirvi vai lāpstu rokā. «palīdzu savam tuvākam — sētniekam darbā.» Un grūti bija saprast no viņa balss: vai tā ir ironija vai nopietnība . . . Pusdienas laikā Gavrilo pārbrauca mājās un novietoja zirgu stallī, bet Budņikova kungs atkal devās saimniecības darīšanās, izteica īrniekiem pieklājīgas piezīmes par salauzto dārziņa žogu vai par bērnu gumijbumbu apdauzīto apmetumu. .. Reizēm viņš, nākdams uz māju, veda līdz vienu vai pat divus ubagus. Tie, tā sakot, uz ielas bija lūguši žēlastības dāvanu, bet viņš piedāvājis «darba palīdzību» .. . Nu, protams, diedelnieki apkaunojoši metās bēgt, bet Budņikova kungs ar sevišķu labpatiku turpināja darbu viens pats vai kopā ar Gavrilo. Drīz viņu pazina visi pilsētas ubagi un tikai sveicināja, labsirdīgi smaidot, bet naudu nelūdza. «Kā gan jūs, mani draugi, nesaprotat savu labumu?» pamācoši teica Budņikova kungs. Un jāsaka, ka viņam šis «darba» dzīves veids atnesa acīm redzamu labumu: viņš bija taisni apskaužami sārts un veselīgi iededzis. Sejas izteiksme vienmēr mierīga, nosvērta, gandrīz kā Gavrilo… Un arī te nebija nekā ļaunu vēstoša, ne dīvaina …

— Nu, jūs atkal pievērsāties agrākajam! — teica matematiķis, pieceldamies un uzsizdams sarunu biedram uz pleca. — Protams, nav nekā briesmīga … Bet, starp citu, es izkāpšu šinī stacijā … Astoņas minūtes laika.

Vilciens samazināja gaitu, tad apstājās.

iii

Pāvels Semjonovičs, pēkšņi palicis bez klausītāja, mazliet samulsis paskatījās apkārt… Pēc brītiņa viņa pelēko acu skatiens sastapās ar manējo. Sī skatiena dziļumos staroja kāda neatlaidīga doma kā maniakam …

—     Vai jūs… saprotat? … — viņš vienkārši teica, nesamulstot tādēļ, ka runāja ar nepazīstamu cilvēku.

—    Liekas, ka saprotu, — es atbildēju.

—    Nu, redziet, — viņš apmierināts teica un tad vienkārši turpināja, it kā nemanīdams klausītāja maiņu.

—     Ziniet, man bija skolas biedrs . . . Kāds Kalugins, Vasilijs Petrovičs. Viņš jaunībā bija ierauts toreizējās strāvās . ,. bet bija savdabīgs cilvēks. Runāja maz. Vairāk klausījās, ko runāja citi, un vēroja, kā tie noņemas, mēģinādami, kā saka, pagriezt vēstures ratu. Bet pašā klusēšanā bija jūtams apbrīns un uzticība … Un viņš nāca pie slēdziena; «Tas viss ir labi un ārkārtīgi cēli, tikai trūkst sviras. Bet svira ir nauda. Pie šīs lietas nav ko ķerties bez simts tūkstošiem.» Un, ziniet, viņš paguva par to pārliecināt vēl dažus biedrus, kas kopā sastādīja mazu krājēju pulciņu, vai… Nu, no pulciņa, pieņemsim, nekas neiznāca: cits vienkārši aprima, citu liktenis aizsvieda tālu no iegūšanas avotiem. Bet Vasilijs Ivanovičs izturēja un panāca savu. Viņš bija cilvēks bez spožuma, bet ar lielu raksturu, — tādus darījumu sfērās augstu vērtē. Sākumam stājās darbā kādā iestādē pie Volgas. Ziniet, tā kā bankā, kā aizdevumu kasē. Lielā mērķa dēļ viņš neniecināja arī šo iestādi un tūliņ, kā saka, iedvesa tai jaunu dzīvību. Pēc gadiem trim jau saņēma kaut ko ap seši tūkstoši… Tad viņš nosprauda savu uzdevumu tā: piecreiz divdesmit — simts! Sev, tā sakot, un pārējām vajadzībām — tūkstoti gadā. Piecus tūkstošus lielajai lietai. «Pēc divdesmit gadiem — svira gatava …» Un, ko jūs domājat, — panāca savu. Tiesa, te bija vajadzīgs raksturs — pašaizliedzīgs raksturs. Un sistēma! … Vispirms, lai izbēgtu no jebkādām muļķīgām nejaušībām, «uz laiku» atšķīrās no senākajiem biedriem … no tiem, kas ar kailām rokām ķeras pie vēstures rata. «Man, kā saka, savs uzdevums … Vai neuzticība … nejauša vēstule . . . esiet tik laipni, nevajag . . .» Arī to izturēja. Vispār visu dzīvi pielāgoja, visus sīkumus aprēķināja. Nekas — izņemot uzkrāšanu! Katru dienu cēlās ne tā kā Budņikova kungs pulksten septiņos, bet bez trīspadsmit minūtēm septiņos. Uz sekundi! No personiskās dzīves atteicās … Līdz tam laikam viņam bija viena aizraušanās: dzīvoja kopā ar kādu jaunu meiteni, arī uz brīviem pamatiem. Savstarpēji bija devuši vārdu, ka «viens otru nesaistīs». Nu, bet tās taču ir muļķīgas frāzes: bērniņš gan nevienam vārdu nebija devis… Ieradās pasaulē un prasīja savu … Viņa priecīga … Bet viņš sabozās. «Tā kā,» viņš saka, «šī nepatīkamā nejaušība var atkārtoties un, ņemot vērā,» saka, «manu lielo mērķi, es,» saka, «esmu nodomājis izmantot brīvību. Bērnam,» saka, «kaut arī par ļaunu lielajai lietai… es došu tādu un tādu sumu …» Arī sieviete bija ar raksturu: naudas neņēma ne kapeikas, pievāca bērniņu — un ardievu uz visiem laikiem … Kā viņš pēc tam jutās — nav zināms, bet krāšanai nodevās bez traucēkļiem…

Un pēc dažādām veiksmēm un neveiksmēm pēc divdesmit gadiem, kā parasti pamodies bez trīspadsmit minūtēm septiņos, viņš apsveica sevi ar sekmēm: simts tūkstoši savākti. Darbā ieradās parastajā laikā, iegāja savu principālu kabinetā un saka: «Pēc diviem mēnešiem es aizeju.» Tie tik mutes ieplētuši. «Ko jūs, dieva dēļ! Varbūt pielikt algu? Vai procentus no ienākumiem?» Nē! Teica, kā ar nazi nogrieza, un pēc diviem mēnešiem bija Maskavā, pie senākās dzīves… Un kabatā simts tūkstoši.

—    Oho, — teica Pjotrs Petrovičs, kas tajā mirklī atgriezās no bufetes. — Vai Budņikovam, vai? …

—    Nē, — Pāvels Semjonovičs atbildēja. — To es par citu . . .

—    A! Par citu? Nu, vienalga … Turpiniet par simts tūkstošiem!… Es ceru, ka tas jau nav nekas briesmīgs?

Un viņa balsī skanēja viegla zobgalība. Pāvels Semjonovičs paskatījās viņā ar naivu izbrīnu un pagriezās pret mani.

—    Jā, tad, lūk… Viņš atbrauca atpakaļ uz Maskavu, tas ir, saprotiet: pie savas pagātnes… Bija domājis — dzīve viņu gaidīs, kamēr viņš izpildīs lielo uzkrāšanas uzdevumu … Un viņš ieradīsies tanī pašā Gazetnajas šķērsielā un tur sastaps tos pašus strīdus un tos pašus cilvēkus, un tie tāpat kailām rokām ķersies pie vēstures rata… Te viņš tiem sniegs savu sviru … «Atļaujiet! Jums ir lielas idejas. Un te mans ieguldījums to realizēšanai. . .» Palūk, bet nav vairs kam piedāvāt: Gazetnajas šķērsielā citi ļaudis un runā citu valodu. Agrākie vai nu gājuši bojā zem vēstures rata, vai atpalikuši… Dzīve taču ir vilciens … Aizgājis uz bridi no stacijas, raugies — vilcienu vairs neredz … Bet reizēm neatradīsi ir staciju … Vai jūs saprotat, cienījamais kungs, kas tā par traģēdiju?

—    Nu, esiet tik laipns! — Pjotrs Petrovičs teica. — Simts tūkstošu! Brīvs! … Daudzi būs mierā ar tādu traģēdiju …

—   Jā? … Bet viņš taču, es jums saku, bija patiess cilvēks.

—    Nu, un kas par to?

—    Jā, lūk .. . Viņš klīda starp veciem un jauniem paziņām, joprojām meklēdams savu vilcienu. Kļuva apnicīgs visiem… Tas, par ko bija atdevis savu un citu dzīvi, vairs nav saprotams: šķiet, ka taisa tikai lērumu . . . bet, kādēļ, — nav zināms. Bet tas, kas saprotams, — dažādi diezgan lieli darbi kā «tautas nams» vai avīzes, vai «idejiska grāmatu izdevniecība» — viņu, septiņdesmito gadu darbinieku, neapmierina … Tiem viņš gatavs varbūt atdot… kapitala procentus …

—    Nu, ko tad — seši procenti ar pieticīgām prasībām … Var iztikt! Un daļu pat var atdot labai lietai…

—    Jā … protams … Bet ja ņem izejas punktu … Tas taču bija varoņdarbs … Cilvēki atdeva dzīvību, un arī viņš atdeva dzīvi… Un sie tikvien savu … Vai tiešām to var izdarīt tikai procentu dēļ vien? …

Ari varoņdarbam pietrūks dzenuļa… Vārdu sakot, kādā jaukā dienā viņu atrada vientuļā viesnīcas numurā — ar lodi pierē… Ari naudu kaut kā nevērīgi uz ātru roku izgrūdis … Dienu iepriekš es viņu vēl redzēju kādā sabiedrībā. Neviens viņā nekā sevišķa nemanīja. Sasveicinājās, pagāja garām, kā saka, cienījams cilvēks. Ar raksturu un vislabākajiem nodomiem. Tikai neparasti garlaicīgs.

—    Hm, jā, — matematiķis teica, — gadās arī šādi savādnieki. — Un viņš iekārtojās uz guļu. Viņa seja ar biezajām, apcirptajām ūsām atkal nogrima ēnā, un ārpus tās bija redzamas tikai kājas rūtainajās biksēs … — Manuprāt, — viņš teica no sava kakta, — Budņikovs ir interesantāks. Jūs par viņu visu neizstāstījāt…

—   Jā… es taču, atvainojiet, es tādēļ arī šo gadījumu minēju … Es nesen nosēdēju cauru nakti… Lasīju Budņikova sarakstīšanos ar šo viņa tālo draugu. Ticiet man, nevarēju atrauties… un pat iedomāties nevar, ka to rakstījis tas pats Semjons Nikolajevičs Budņikovs, kas pie manis dzēra tēju ar rumu, sūtīja Gavrilo uz biržu un kura dvēsele nemanot, gandrīz manu acu priekšā, šai mūsu sētā izčākstēja un kļuva tukša… Un palika bez jebkāda, tā teikt… nu, vārdu sakot, bez jebkāda svētuma .. .

iv

Viņš aprāvās un paskatījās uz mani ar mulsu un jautājošu skatienu, it kā sajutis, ka viņam pasprucis vagonu sarunai ne visai parasts vārds. Viņš gandrīz nodrebēja, kad matematiķis no sava tumšā kakta izpūta kuplu dūmu mutuli un teica:

—    Un jūs, Pāvel Semjonovič, es redzu, esat tāds pats savādnieks, nudien! … Apbrīnojami! Vienam — simts tūkstoši… Nošaujas! Otrs cteīvo, kā saka, pats savā vaļā: vesels, sārts… Ar mierīgu prātu , .. Nodrošināts … Vai jums arī tas šķiet savādi? … Nudien tas ir neiespējami … Nu, ar labu nakti… Laiks gulēt. Nekas, nekas! … Jūs sarunājoties mani netraucējat… Es neklausīšos …

Viņš pagriezās pret sienu.

Pāvels Semjonovičs kaunīgi un jautājoši paskatījās uz mani ar savām naivajām, pelēkajām acīm un sāka runāt klusāk …

—    Tichodoljā ir iela, ko sauc par Purva ielu. Manā laikā tur uzcēla māju . .. Jaunu, no svaigiem baļķiem . .. Pirmajā gadā laistījās vien, pat acīs dūrās ar savu svaigumu. Tad ļoti drīz sāka pārklāties ar to sevišķo sadzives apsūbējumu, ar šīm sūnām un ķērpjiem, un tā saplūda ar veco šķūņu un žogu toni, ka vairs ir atšķirt nevar. Bet tagad jau runā, ka tur ieviesušies spoki… Tad, lūk, arī par Budņikova kungu pēkšņi sāka runāt, ka viņš aplaupījis kādu sievieti…

—    Tās ir muļķības, domājiet, kā gribat! — atsaucās matematiķis. — Nekad neticēšu, ka Budņikovs būtu bijis laupītājs. .. Palaiduši kādas muļķīgas tenkas.

Pāvels Semjonovičs pasmaidīja skumju un mazliet mulsu smaidu.

—    Nu kā tad! Kas viņš par laupītāju! … Laupītājs — tāds… noteikts vārds! Bet te iznāca vienkārši zināms dzīves … sarežģījums, vai, ar izplūstošu apveidu … Redziet… Man jāsaka . .. jau pēc jums pēdējos gados viņa mājā apmetās māte ar meitu … Sievietes bija vienkāršas, ļoti trūcīgas, un Budņikova kungs izturējās pret tām aizbildnieciski un augstsirdīgi: viņas bija daudz palikušas parādā, un viņš — ļoti akurats maksas ziņā — te piecieta un reizēm pat izpalīdzēja ar naudu. Vai nu ārstam, vai slimnieces labākam uzturam. Pēc tam večiņa nomira, un šī Helena palika apaļa bārene… Budņikova kungs arī te izrādīja lielu līdzdalību: ierādīja viņai ērtu kaktiņu, rūpējās par darbu; viņa šuva — kaut kā iztika . .. Tad kļuva Budņikova kungam tāda kā saimniecības vadītāja … un tad… sāka runāt, ka viņu attiecības kļuvušas daudz tuvākas…

—    A-ā .'.. — matematiķis noteica. — Tas jau tiešām pēc manas … aizbraukšanas … Un vai skaista?

—    Jā, varētu sacīt, skaista, tukla, ar tādām vijīgām kustībām un padevīgām acīm. Runāja, ka esot muļķe. Bet, ja arī tā, tad sievietes muļķība dažkārt ir sevišķa. Tur gan naivums, gan tāda kā snaudoša dvēseles nevainība. Savu stāvokli viņa izjuta ļoti stipri… Kā to Uspenskis saka, liekas, — dzīvoja vienā kaunā . . . Budņikova kungs mēģināja viņu mācīt, pacelt, tā teikt, līdz savam līmenim. Viņa izrādījās neapdāvināta. Sēž brīžiem pie grāmatas, kā bērns ar irbuli velk līdz, un seja bērnišķīgi sasprindzināta. Bet Budņikova klātbūtnē ieraujas sevī un kļūst muļķīga. Viņš kļuva vēss pret šīm nodarbībām un tad arī pret Helenu, jo vairāk tādēļ, ka radās dažas jaunas izredzes. Bet, jādomā, bija laiks, kad viņš to mīlēja. Droši vien bija arī kādi solījumi. Vārdu sakot, saraut attiecības nenācās viegli — sirdsapziņa, vai, bija skarta . .. tikai viņš centās mīkstināt attiecību saraušanu. Un, starp citu, sadomāja uzdāvināt iekšējā aizņēmuma biļeti … Reiz pasauca viņu, izņēma trīs biļetes, izlika uz galda, nogludināja ar roku un teica:

«Skaties, Helena! Uz katru šo papīrlti var laimēt divsimt tūkstošu. Vai saproti?»

Viņa, protams, lāgā nesaprot. Pietrūkst iztēles šādai sumai. Bet viņš turpina.

«Nu, lūk,» saka, «vienu es dāvinu tev. Pats papīrītis maksā 365 rubļus, bet tu to nepārdod … Nu, ņem ar savu roku uz laimi! …»

Viņa neņem, saraujas, it kā baidās. «Nu labi,» Budņikova kungs saka. «Dod šurp roku! Tā, lai nu šis ir tavs papīrs.. .» Paņēma vienu no šīm biļetēm un uzvilka ar viņas roku divas svītras ar zīmuli, tā asi, ar piespiedienu. Redzams, cilvēkam bija stingrs nodoms… Atdeva negrozāmi, ar visām, tā sacīt, sekām. «Redzi,» saka, «tas uz tavu laimi, un, ja laimēsi divsimt tūkstošu, — arī būs tavi.. .» Un ielika atkal galdā. Izvilka viņai no azotes kaklā pakārto svētbildīti un ielika tur papīrīti ar biļetes numuru.

—    Nu, un tad? — matematiķis jautāja.

—    Nu, lūk! Un vajadzēja arī gadīties, ka. .. Pēterburgā tur strādā tā mašīna, izmet, ziniet, numuru pēc numura. Tos, šķiet, izņem bērnu rokas … Un viena no šīm biļetēm laimē …

—    Divsimt tūkstošu? — matematiķis moži iejautājās, acīm redzot miegs viņam vairs nebija prātā.

—    Divi simti ne divi simti, bet septiņdesmit pieci gan … Martā Budņikova kungs skatās tirāžās tabulā un redz: pret viņa numuru stāv liels laimests. Nulle, vēlreiz nulle… trīssimt astoņpadsmit un trīsdesmit divi. Un pēkšņi atceras, ka vienu biļeti iedāvinājis Helenai… Viņš labi atceras, ka divas svītras uzvilka uz pirmās. Viņam ir trīs pēc kārtas: 317, 318 un 319. Tātad trīssimt septiņpadsmitā … Dabū rokā biļetes, skatās: divas svītras stāv uz trīssimt astoņpadsmitā. Laimējusi Helena…

—    Ai, velns ar ārā! — matematiķis iesaucās un mazliet pacēlās. — Tas tik ir joks!

—    Jā, tiešām joks. Un pat diezgan muļķīgs. Svītras gadījušās uz šī numura, kaut viņš bija domājis, ka dāvina otru … Kļūda, mechanisks rokas misējums, tukša nejaušība … Un šīs nejaušības dēļ Helena, muļķīga sieviete, kas neko nesaprot un pat nepratīs ar naudu rīkoties, paņems no viņa … tieši no viņa, no Budņikova kunga, atņems, tā sacīt, lielu sumu! Tā taču ir nejēdzība, vai nav tiesa? Viņam gan izglītība, gan mērķi vai arī kādreiz bijuši mērķi.. . Nu, un atkal var būt. Viņš varbūt paredzēs šo naudu labiem darbiem. Atkal aizrakstīs šim savam draugam, palūgs tam padomu . . . Bet viņa — kas viņa ir? Dzīvnieks ar noapaļotām formām un skaistām acīm, no kurām pat labi nevar izprast, kas tajās ir: teļa muļķība vai bērna nevainība, kurš vēl, tā sacīt, nav pamodies apzinīgai dzīvei.. . Vai jūs saprotat? … Tas taču tik dabiski … Ikviens Budņikova vietā … jūs … es … Pjotrs Petrovičs izjustu apmēram to pašu …

No Pjotra Petroviča puses atskanēja ne visai skaidra skaņa, ko varēja iztulkot dažādi.

—    Nē? — Pāvels Semjonovičs jautāja. — Nu, atvainojiet… Runāju par sevi. . . Man būtu tādas domas jeb, pareizāk, slepena vēlēšanās, vai, kaut kur tur, kā saka, zemapziņas sfērā … Jo. . . apziņa un visi šie apvaldošie spēki — tie taču gluži kā zemes garoza: plāna plēvīte, zem kuras klīst un plūst pāri tīri egoistiskas, pirmatnējas, dzīvnieciskas tieksmes … Atradīs vājāku vietu un …

—    Nu labi, labi, — Pjotrs Petrovičs teica ar iecietīgu smīnu, un man likās, ka viņš man pamirkšķināja no sava tumšā kakta … — Atgriezīsimies pie Budņikova. Ko tad viņš? Atdeva — un beigas? …

—    Jā, acīm redzot tā viņš arī gribēja atrisināt šo jautājumu un, tā kā, šķiet, mazliet baidījās pats par sevi, tad tajā pašā dienā atsauca pie sevis Helenu un apsveica ar laimestu. Un pie tās pašas reizes, vēloties izmantot, tā sacīt, labvēlīgus apstākļus, ieminējās: «Redz, kad mēs šķirsimies, tu esi nodrošināta.» Un pie tam visu laiku dusmojās…

—    Par ko tad dusmojās?

—    Es domāju, par to arī dusmojās: redz, kāda tu esi muļķe. Ja toreiz pati būtu izvēlējusies, katrā ziņā nepaņemtu to numuru. Bet tagad tavas muļķības dēļ, redz, kas iznācis: kārtīgs un gudrs cilvēks zaudē tādu sumu. Tā es to mazākais iedomājos pēc Helenas nostāsta … «Tik skraidīja no kakta kaktā un dusmojās uz mani.. .»

—    Nu, un ko tad viņa? Protams, kļuva priecīga?

—    N-nē . .. Ļoti izbijusies, saka, un viņai sākušas plūst asaras. Viņš dusmojas, bet viņa raud, un tādēļ viņš vēl vairāk dusmojas.

—   Tiešām muļķe! .. .

—    Jā-ā. Es jau sacīju, ka neturu viņu par gudru, bet šajās asarās … Nē, tā nebija muļķība … Un, kad viņa man vēlāk stāstīja … nonākusi līdz šai vietai, paskatījās manī savām skaidrajām putna acīm un nodrebēja no raudām . . . Vēl tagad es nevaru aizmirst šīs acis . .. Muļķība, varbūt arī muļķība. Tas ir, nebija ne skaidras apziņas, ne priekšstata par stāvokli. Bet kaut kas bija šajās zilajās acīs, jo sevišķi pašā dziļumā … it kā tur mirdzētu kāds pareizs instinkts . . . Un šīs viņas muļķīgās asaras varbūt bija vienīgais pareizais, īstais, laikam … atļaušos teikt, — visprātīgākais visā šajā sarežģītajā notikumā… Tur kaut kur netālu slēpās izeja kā slepenas durtiņas …

—    Nu labi, labi… Bet kas tad tālāk?

—    Bet tālāk . . . Budņikova kungs ilgi un vērīgi skatījās muļķīgajā sievietē, tad piesēdās pie viņas, tad apskāva un tad… pirmo reizi pēc ilga atsaluma lika Helenai neiet projām, bet palikt pie viņa pa nakti…

Un tā tas gāja kādu laiku. Helena atplauka… Arī viņas mīla bija «muļķīga», tas ir, ļoti dabiska. Sākumā, — pati man stāstīja, — Budņikova kungs bijis viņai pretīgs. Vēlāk, kad jau viņu ieguvis, saka, taisni kā piebūra. Tādām nemākslotām sieviešu dabām, tā sacīt, nav jūtu un faktu sadalīšanas. Kā arī neaizskarsi, viss šis komplekss darbojas nedalīti. .. Atkal atgriežas pie viņas, tātad atkal mīl… Divas nedēļas viņa tā staroja no prieka un skaistuma, ka visus, kas tajā laikā raudzījās viņā, arī aizrāva neapzināts prieks… Tikai pēc pāris nedēļām Budņikova kungs atkal atsala … Un mūsu mājā iestājās tāds kā slapjdraņķis . .. Helenai acis saraudātas … Kaimiņienes tenko, žēlo, Budņikova kungs sadrūmis… Šīs divas svītras dziļi iegūlušās abu dvēselēs. Bet te starp viņiem pagadījās ari trešais… Sētnieks Gavrilo…

—    Hm! … Vesels romāns, — Pjotrs Petrovičs teica, atkal pieceļoties no savas vietas un sēzdamies blakus Pāvelam Semjonovičam. — Kāda tad viņam daļa? … Ari dabūjis zināt par laimestu?

—    Viņš neko nezināja. Es par viņu jau stāstiju. Grūti iedomāties atklātāku radījumu — gluži bez viltus… Dažreiz es viņu pat neiedomājos kā cilvēku, bet… kā to lai saka … kā vienkāršu muskuļu kopojumu, kas daļēji apzinās savu esamību. Viss viņā bija labi, harmoniski,., pareizi izkārtots un viss nemitīgā darbībā. Un turklāt divas labsirdīgas, cilvēciskas acis raudzījās uz visu pasauli no sava fiziskā un morāliskā, tā sacīt, līdzsvara redzes viedokļa. Varbūt brīžiem šajās acīs mirdzēja ziņkāre un… tāds neapzināts pārākums, ka taisni varēja apskaust. Brīžiem man pat likās — ja ne pats Gavrilo, tad kaut kas viņā lieliski saprot ir Budņikova kungu, ir mani, ir Helenu… Saprot un smaida tieši tādēļ, ka saprot…

Un pēkšņi arī šis cilvēks kļuva nīgrs… Tas sākās kopš tā laika, kad Budņikovs pa otram lāgam sadraudzējās ar Helenu un atkal pameta . . . Viņam tā kļuva pamesta «kungu klātgulētāja», radījums, kas neiedvesa sevišķu cieņu, un ļoti iespējams, ka viņa pirmie sadraudzēšanās mēģinājumi izpaudās kaut kā laucinieciski vienkārši. Bet viņa šos mēģinājumus saņēma ar dziļu naidu un niknumu. Tad Gavrilo «kļuva domīgs», tas ir, vairs lāgā neēda, darbā sāka nogurt, novājēja, vispār aiz mīlestības beidzās vai nost…

Tā tas gāja visu rudeni un ziemu. Budņikovs galīgi atsala pret Helenu; viņa jutās aizvainota un domāja, ka viņš to ir «piesmējis» … Gavrilo mazliet sabojājās raksturs, un viņa un Budņikova savstarpējās attiecībās izzuda citkārtējā harmonija… Bet biļete ar divām svītrām gulēja galdā, un likās, ka visi to piemirsuši…

Tādā situācijā pienāca pavasaris… Uz laiku es pazaudēju no redzes loka visu šo mazo drāmu, kas norisinājās manā acu priekšā … Man pienāca pārbaudījumi, biju stipri noguris, pat mocīja bezmiegs. Tikko iesnaudies, — pēkšņi it kā kāds tevi pagrūsta, — un miegs kā nebijis. Aizdedzini sveci, — uz galda guļ burtnīcas, — un sāc labot… Un tad jau ari lec saule… Izej uz lieveņa, raugies uz aizmigušo ielu, uz kokiem dārzā … Pa ielu aizbrauc samiegojies ormanis, dārzā tik tikko līgojas koki it kā no rīta saltuma drebuļiem. . . Apskaudīsi ormani, apskaudīsi pat kokus.. . Mieru grib arī šī koncentrētā, neapzinātā dzīve . . . Tad izej dārzā. . . Atsēdies uz soliņa un dažkārt iesnaudies, līdz kamēr saule iespīd acīs. Tāds soliņš bija pie staļļa sienas klusā stūrītī. Saule uz to spīdēja taisni pulksten septiņos — pamosties, uz ātru roku iedzer tēju — un uz klasi.

Reiz rītausmā izgāju ārā un uz šī soliņa iesnaudos. Pēkšņi pamodos,.

it kā kāds būtu mani modinājis. Saule nesen uzlēkusi, un sols vēl ēnā. «Kas tad tas,» domāju… «No kā gan es tik negaidīti pamodos?» Un pēkšņi dzirdu slallī pie Gavrilo Helenas balsi. Es gribēju piecelties un aiziet, jo man netīk slepeni noklausīties, un šķita arī nepatīkams tik vienkāršs Helenas dramas atrisinājums. Un, kamēr vēl samiegojies taisījos piecelties, saruna turpinājās, bet pēc tam es vairs neaizgāju . . . Tieši ar aizrautību klausījos. .

«Nu, lūk, es atnācu,» Helena teica. «Ko jūs vēlaties?»

Un tad pēkšņi ar tādām dziļām, nu, vienkārši aizraujošām skumjām piemetināja:

«Tu mani esi nomocījis…»

Un viņa to tā pateica… ar tik atklātu dvēseles vaidu. Un uz «tu» … Agrāk un arī vēlāk — aizvien viņam teica «jūs», bet te… kaunā un mīlā pārsāpējusi sievietes dvēsele ieskanējās — vienkārši, atmetusi ārišķību, pašaizliedzīgi. . .

«Arī jūs mani, Helena Petrovna, esat nomocījusi,» Gavrilo atbildēja. «Nav izturams. Nīkstu. Darbs nesokas, kumosu,» saka, «nevaru apēst…»

«Kas tagad būs?» saka Helena,

«Ko tur!» viņš atsaka, «redzams, vajadzēs tevi precēt.»

Kādu brīdi abi klusēja. Helena, šķiet, klusītiņām raudāja, Un šajā klusēšanā viss bija apbrīnojami skaidrs, vienkāršs, nekas nepalika noklusēts. Sak, tāds nu ir tas stāvoklis: tu, protams, neesi man piemērota. Es te būtu pie Budņikova sastrādājis, cik vajadzīgs manam mērķim, aizietu uz laukiem, iekārtotu saimniecību, apprecētos, ņemtu godīgu meiteni … Un tagad tas viss izput vējā; gribot negribot jāņem tevi, kāda jau esi…

«Es esmu pazudusi sieviete . . .» Helena klusi teica.

«Ko tur, Helena Petrovna!» Gavrilo atbildēja ar tādu kā drūmu glāstu. «Es uz to neskatos, ka jūs pati esat sevi pazudinājusi. Viss viens . .. Tāpat nav dzīves .. . Viss apnicis . . . Kumoss mutē nelien . Nav vairs spēka …»

Helena sāka raudāt vēl diktāk . Tās bija labas asaras. Man tās likās sāpīgas, bet dziedinošas. Gavrilo skarbi teica:

«Nu, kas tad … būs . .. Vai nāksi, vai? …»

Helena, redzams, ar pūlēm apvaldīja asaras un uz atkārtoto jautājumu atbildēja:

«Bet vai jūs, Gavrilo Stepanič, dieva bistaties?»

«Par ko tad tā?» Gavrilo saka.

«Vai nepārmetīsiet?»

«Nē,» saka, «pārmest nepārmetīšu. Un citiem neļaušu pāri darīt. Bet tu gan pati nodievojies, ka blēņošanos atmetīsi … Uz visiem laikiem . . Es tev ticēšu . ..»

Apklusa. Es nedzirdēju, ko Helena atbildēja, tikai iedomājos, ka viņa laikam pagriezās pret austrumiem, bet varbūt kambarī bija arī svētbilde… Un parmeta krustu… Tad viņa pēkšņi apskāva tā galvu rokām, un es dzirdēju skūpstu. Un tūliņ pat Helena izskrēja no kambara, metās uz mājas pusi, bet tad pēkšņi apstājās, atvēra vārtus un ienāca dārzā…

Un te ieraudzīja mani… Bet viņa nemaz nesamulsa. Viņa pienāca klāt, apstājās, laimīgām acīm paskatījās manī un teica:

«Un tu vienmēr pastaigājies rītausmā … Ak tu mīlīt…»

Un pēkšņi, savu jūtu pārpilna, viņa pienāca man klāt, saņēma aiz pleciem, draiski, nekautrēdamās mani sapurināja, paskatījās acīs un iesmējās… Un tas iznāca tik vienkārši. Viņa saprata, ka es esmu visu dzirdējis, un neredzēja tur neko ļaunu… Tikai, kad Gavrilo iznāca ar slotu rokā un ari devās uz dārzu, viņa pēkšņi pietvīka un ātri paskrēja tam garām. Gavrilo ar mierīgu prieku noraudzījās tai pakaļ, tad viņa skatiens pievērsās man. Viņš paklanījās kā citkārt dabiski labvēlīgi un sāka slaucīt celiņu. Un viņā atkal bija tā pati skaistā, vieglā spēcīgo un brīvo muskuļu rotaļa … Un atceros: tieši tajā mirklī klosterī iezvanīja agro dievkalpojumu, — tas notika svētdienā. Gavrilo apstājās alejas platajā gaismas spraugā, noņēma cepuri un, turot slotu kreisajā rokā, ar labo meta krustus. Un man tas šķita neparasti gaiši un skaisti. Cilvēks stāv savas gaišās pasaules vidū, kur viņam viss labi iekārtots, tas ir, — visas šīs attiecības gan ar debesīm, gan zemi… Vārdu sakot, tas bija tik nomierinošs skats, ka es iegāju savā istabā un pirmoreiz pēc daudzām bezmiega naktīm aizmigu kā nosists . .. Labā cilvēku laimē ir kaut kas tāds, kas dziedina un paceļ dvēseli. Un, ziniet, man dažreiz nāk prātā, ka mums visiem, taisnību sakot, jābūt veseliem un laimīgiem, jo … redziet… laime ir garīgas veselības augstākā pakāpe. Bet veselība ir lipīga, tāpat kā slimība… Mēs, tā sacīt, esam pieejami no visām pusēm: gan saulei, gan vējam, gan citu cilvēku noskaņojumam. Mūsos ienāk citi, un mēs ieejam citos, paši to nemanot. . . Un, lūk, kādēļ…

Pāvels Semjonovičs pēkšņi aprāvās, sajutis Pjotra Petroviča ciešo, zobgalīgo skatienu.

—    Jā, jā! … Atvainojiet, — viņš teica, — man tiešām tas iznāk drusku miglaini. ..

—    Mazliet gan … Labāk jau stāstiet tālāk! Bez filozofijas …

—    … Mani pamodināja Budņikova kungs. Tas bija tieši divdesmitajā. Viņš ieradās kā vienmēr un kā vienmēr izdzēra divas glāzes tējas ar rumu, bet es pamanīju, ka Budņikova kungs ir stipri saīdzis un pat nervozē… Es negribot saskatīju tur sakaru ar šī rīta epizodi.

Un kādu laiku viņš bija saīdzis. Sētā visi manīja, ka starp saimnieku un strādnieku norisinās kaut kas nelabs un … sarežģīts. Gavrilo gribēja aiziet. Budņikovs neatlaida, lai gan pie tam man biežP teica, ka viņš esot Gavrilo vilies. Reiz es gāju pa dārza celiņu un ieraudzīju, ka tie abi stāv pie vārtiņiem un par kaut ko runā. Budņikovs bija satraukts, Gavrilo mierīgs. Viņš stāvēja brīvā pozā, raudzījās uz savu lāpstu, to pret zemi dauzīdams. Varēja redzēt, ka viņšstingri paliek pie kaut kā sava un Budņikova kungs tādēļ zaudē pacietību … Un man vēl likās, ka sarunas priekšmets nodibina starpviņiem dīvainu vienlīdzību…

«Tā, draudziņ, protams, ir jūsu darīšana,» Budņikova kungs teica. Viņš pamanīja mani, bet neuzskatīja par vajadzīgu pārtraukt sarunu.. Viņš runāja dzēlīgi un ar rūgtumu … «Jā … Jūs esat brīvs cilvēks … Bet tikai ņemiet vērā, Gavrilo Stepanič … ja jums ir kādi utilitāri nolūki … Es no savas puses, protams, ļoti nelielu sumu …

Budņikova kungs neprata runāt vienkārši un lietoja svešvārdus pat' sarunā ar Gavrilo … Gavrilo mierīgi viņā paskatījās un atbildēja:

«Mums nekas nav vajadzīgs … Iztiksim ar savu.»

Budņikova kungs uzmeta viņam modru skatienu un teica:

«Nu labi. Atcerieties! Un tad… redziet, es aizbraukšu uz Pēterburgu darīšanās… Dariet, kā gribat.»

Gavrilo paklanījās un teica:

«Pazemīgi pateicamies . ..»

«Atvainojiet…» Budņikova kungs ar ironiskas melancholijas pieskaņu teica. «Es uz pateicību neceru.»

Un izgāja no dārza, aizcirzdams vārtiņus.

Pagalmā viņš apstājās, pagaidīja mani un, paņēmis zem rokas, nācauz mūsu lieveni. Pa ceļam un sēdēdams pie manis lievenī, viņš runāja kaut ko juceklīgu un neskaidru. Viņš neslēpa, ka tam ir bijušas zināmas jūtas pret kādu sievieti. Un ka šīs jūtas varbūt ir «dzīvas zem pelniem» … No otras puses, sapņoja par savienošanos un draudzības iespējamību ar mazākiem brāļiem. Un, lai arī vienas un otras jūtas ir bijušas vilšanās avots, tomēr viņš no savas puses kaut ko pierādīšot, un visi kaut ko redzēšot… Bet, vispār runājot, cēlsirdība, kā arī smalkjūtība, piemītot tikai augsti kulturāliem cilvēkiem …

Viņš nervozēja, un aiz mazliet mākslotā patosa es sadzirdēju sarūgtinājuma un satraukuma skaņas.

Vēlāk man bija izdevība iepazīties ar viņa dienasgrāmatu. Tur bija atsevišķas lappuses it kā vēstuļu veidā tam viņa tālajam draugam … Vēstules, šķiet, viņš jau sen nesūtīja, bet šīs lappuses bija kā gaišas spraugas pelēcīgajā ikdienībā. Un apmēram zem tā datuma, kad notika saruna ar Gavrilo, bija kvēls jūtu izplūdums. Viņš pavēstīja visu šo notikumu ar Helenu un rakstīja, ka esot maldījies un mīlot viņu vēl tagad… Un ka izdarīšot vēl vienu mēģinājumu … Un beidza ar pēkšņu lirisku uzliesmojumu: «Tu,» sak, «tālais draugs, protams, nešaubies, ka es izpildīšu to, ko uzskatu par cēlsirdības pienākumu …»

Un reiz, aizsūtījis Gavrilo ar zirgu ārpus pilsētas, Budņikova kungs piegāja pie piebūves, kur Helena vēl joprojām dzīvoja.

«Helena! Jūs varētu atnākt pie manis. Šo to vajadzētu uzpost..

Pirms tam dažas dienas viņš bija sevišķi domīgs un svinīgs, bet tagad, svētdienīgāk saģērbies, piegāja pie fliģeļa un iegāja Helenas istabā, nekautrējoties no ziņkārīgiem skatieniem.

Tad neviens nezināja, kas notika viņas istabā, bet pēc pusstundas Budņikova kungs iznāca taisns, klīrīgs un it kā apjucis. Un visi sāka runāt, ka Budņikova kungs esot Helenu formāli bildinājis un — Helena to noraidījusi…

Pēc tam viņš aizbrauca uz Pēterburgu, kur tam senātā bija prāva. Viņš to zaudēja, bet, kad atgriezās, tad Gavrilo un Helena jau bija salaulāti…

v

Tas viss atstāja uz viņu stipru iespaidu, it kā būtu noticis kāds garīgs lūzums. Sevišķi viņu pārsteidza kāds ārēji nenozīmīgs apstāklis. Senāk katru pavasari dārziņā pie Budņikova kunga loga ziedēja puķes. Tas bija viņiem ar Helenu kopējs un bija arī atzīts izdevumu punkts: sēklas, lejkanna, kalējam par lāpstas remontu… No agra pavasara Helena priecīga un rosīga noņēmās šajā dārziņā, un Budņikova kungs priecīgi darbojās līdz. Tagad fliģelis stāvēja tukšs, dārziņš aizauga. Budņikova kunga logi it kā kļuva akli. .. Bet pie otra fliģeļa, kur tagad dzīvoja Gavrilo ar sievu, viss ziedēja un plauka. Gluži kā simbols. Kad Budņikova kungs pārbrauca no stacijas un uzmeta skatienu šim negaidītajam kontrastam, viņa seja noraustījās, un uz kādu brīdi viņš zaudēja savu parasto cildeno izskatu. Un piepeši man kļuva viņa žēl. Es izgāju ārā un uzaicināju viņu pie sevis. Viņš ilgi nosēdēja pie manis, stāstīdams — fražaini, plaši un liekulīgi — savus galvaspilsētas iespaidus. Es visu laiku jutu, ka Budņikova kunga dvēselē norisinās kaut kas loti tāls no galvaspilsētas iespaidiem.

Pēc tam pamazām viss it kā iegāja sliedēs. Budņikova kungs tāpat divreiz nedēļā braukāja uz piepilsētas viensētu, noteiktajās dienās apstaigāja dzīvokļus, uz petrolejas plītiņas gatavoja sev pusdienas. Tikai dienasgrāmatā dažādu nieku kļuva vairāk: piemēram, viņš bija sācis pierakstīt, cik soļu noiet ik dienas, un, šķiet, pēc šīm piezīmēm aprēķināja pazoļu maksu un izturību.

Un vēl pēc kāda laika sekoja jauna pārmaiņa: Budņikova kungs sajuta tieksmi uz reliģiju.

Atceros, bija rudens vakars . . Viens no tiem klusajiem vakariem, kad daba jo sevišķi jūtami aizkustina dvēseli. Pie debesīm zvaigznēs it kā kustas un sačukstas, bet pār zemi gaisma un ēnas… Mūsu pilsētiņa, paši zināt, — klusa un zaļumos iegrimusi. Reizēm vakarā izej un atsēdies uz lieveņa. Un gar ielu ari pie citām mājām sēž cilvēki — dažs pie vārtiem uz soliņa, dažs uz zemes apbēruma pie mājas sienas, dažs vienkārši zālītē … Kaut kur cilvēki čukst par savu, koki — par savu, un dzirdama kāda neskaidra šalkoņa. Un arī dvēselē kaut kas čukst… Negribot sāc pārdomāt visu savu dzīvi. Kas bijis un kas palicis, kurp esi nonācis un kas būs vēl tālāk? Un kādēļ tas viss… un, vai zināt, kāda jēga tavai dzīvei, tā sacīt, kopējā dabas ekonomijā, kur šīs zvaigznes nogrimst bez skaita un mēra … kvēlo un mirgo… un stāsta kaut ko dvēselei. Reizēm ir skumji, ir dziļi, ir klusi. . . Liekas, ka neej turp, kur vajadzētu. Un sāc minēt, kas varētu but tur augša… Un gribi aizbēgt no šī pārmetošā skaistuma un šī lielā miera ar savu nemieru un gribi saplūst ar tiem . .. Bet nav kurp iet… Ieiesi savā kabinetā, spuldzes gaismā paskatīsies, kā iekārtota tava dzīve … mācību grāmatas… burtnīcas ar skolēnu rakstiskām atbildēm… Un jautā sev: kur gan te dzīvais?

Pjotrs Petrovičs kaut ko nomurmināja, un stāstītājs atkal atģidās.

— Tā, redz … Tādā stāvoklī sēžu uz lieveņa un domāju: āre, ļaudis nāk no vakara dievkalpojuma … Un kas tad ir? Vai viņi tur atrod savu attieksmi pret bezgalīgo? … Jeb tā tikai paraža, tukšs automātisms? Un tā gribas, lai tas būtu kas īsts. Un pēkšņi redzu: no gājējiem atdalās kāda ēna un pienāk pie manis. Izrādās, ka tas ir Budņikova kungs. Arī viņš nāk no vakara dievkalpojuma. Un atsēžas man līdzās. Un es jūtu, ka Budņikova kungs gaida: sak, pajautā man, kādēļ es sāku apmeklēt baznīcu. Nekad negāju un pret reliģiju izturējos ironiski un tagad pēkšņi sāku apmeklēt dievkalpojumus. Un mani tas tiešām interesēja, bez tam arī tāpat, šī vakara iespaidā, uznāca vaļsirdība… Domāju, kādēļ gan lai neizstāstu, ka man, sak, dvēsele pilna krēslas . . .

«Ziniet,» es saku, «Semjon Nikolajevič… Es raugos debesīs un domāju tā . . .»

Viņš pakrata galvu un saka:

«Arī es ar to mocījos … un cietu. Un tāpat kā jūs — neredzēju izeju. Bet izeja, lūk, tepat pie rokas …»

Un pamāj uz to pusi, kur aiz kokiem balta baznīca . . .

«Mūs,» viņš saka, «inteliģentos cilvēkus, biedē, tā sacīt, ka tas ir izmīts, banals ceļš … Bet tomēr — ir vērts atmest lepnību un saplūst. . . vai, kā Tolstojs kādreiz izteicies, pieskarties pie kopējā biķera, gremdēt savas alkas kopā ar visiem lēnprātīgā ticībā… mitēties pelt dzīves pamatus … Kā Antejam, tā sacīt, pieskarties pie kopējās mātes .. .

Un viņš to pateica tik tīkami. Balss bija tik sulīga, urdzoša, taisni kā bass archiereja korī. Es jums vaļsirdīgi saku: pat apskaudu viņu.

Tiešām: visapkārt tāds klusums, svētība… Vajag tik, kā saka Budņikova kungs, saplūst, un arī man visas tās dvēseles plaisas aizvilksies kā ar eļļu. Un tūdaļ atradīsies pazaudētā jēga. Es, lūk, jautāju sev: kam burtnīcas? Un kam visa šī klusā dzīve? . .. Kāpēc, lūk, tas kurpnieks iet tik svinīgs un apmierināts? … Vai varbūt Michailo nemeklē nekādu īpašu jēgu, bet peld kopējā dzīves straumē, tas ir, tās kopējā nozīmē un kopējā jēgā. Cilvēki atnāks reizi nedēļā šajā baltajā ēkā, kas tik laipni raugās no zaļumiem, kādu laiciņu pabūs kopā ar kaut kādu noslēpumu, — un, raugi, iemantos visai nedēļai apziņu, ka atraduši dzives jēgu… Un taču daudziem dzīve grūtāka par manējo .. .

Un, lūk, tagad Budņikova kungs… Vai tiešām arī viņš t o atradis un izkliedējis savu nemieru … Gribēju jau pajautāt, bet te gāja garām vispirms mūsu garīdznieks. Budņikova kungs viņu sveicināja, un tas laipni atbildēja. Un arī manī paraudzījās ar jautājošu labvēlību … Budņikovs, lūk, ir atgriezies, kazi, varbūt atvedīs vēl vienu nomaldījušos … Es arī atbildēju uz sveicienu kaut kā īpaši silti un pateicīgi un atkal gribēju pajautāt Budņikova kungam, bet te parādījās jauna persona, jau ar gluži citu noskaņojumu . . .

vi

Pāvels Semjonovičs brītiņu kaut ko pārdomāja un tad jautāja Pjotram Petrovičam:

—    Vai pie jums mācījās kāds Rogovs?

—    Rogovs … Neatceros … Cik nav mācījušies .. .

—    Tas bija ievērojams, un par to bieži nācās runāt padomē… Viņam bija sevišķs liktenis . . . Redziet! Sī zēna tēvs bija vecā rūdījuma ļaundaris, apmelotājs, žūpa un prāvnieks, ko jaunais laiks vajāja kā mednieki vilku. Tā sacīt, novēlojies tips. Ar izcilām spējām, bet neprata pielāgoties jaunajai kārtībai. Un savas pēdējās dienas viņš pavadīja likstās, trūkumā un žūpībā. Un viņam aizvien likās, ka liktenis ir netaisns: ļaudis prot lieliski iekārtoties, bet viņš, pēc paša domām, rīkojoties tāpat, dzīvo netīrs, izbadējies un vajāts … Un iedomājieties, ka šim cilvēkam ir ģimene . .. Sieva un dēlēns. . .

Sieva — pacietīgs radījums, ko viņš iznīcinājis šī vārda tiešā nozīmē, atskaitot vienu dvēseles stūrīti. Kad lieta attiecās uz dēlu, šajā it kā gluži tukšajā dvēselē atvērās kādas durtiņas kā ienaidnieku ieņemtā pilsētā nepadevies cietoksnis un no turienes pēkšņi stājās pretī tāda sievietes varonība, ka brīžiem vecais dauzoņa un žūpa ierāva asti. Tādā kārtā, dievs vien zina, par kādu cenu viņai tomēr izdevās dot dēlam izglītību. Sākot strādāt Tichodoljā par skolotāju, es sastapu šo jaunekli pēdējā klasē. Zēns iikās bikls, pēc izskata vienkāršs, ar klusu uzvedību. Tikai acīs bija kauL kas tāds, savādi apvaldīts, kas varbūt varēja modināt zināmu nemieru: kāda sevišķa uguntiņa, kā mirdzums, kā nemierīga iekšējā degsme. Kalsnējs, smalkā seja aizvien bāla, un pār stāvo pieri nevaldāms matu ērkulis. Mācījās teicami, ar biedriem maz sagājās, tēvu, likās, ienīda, māti gandrīz slimīgi dievināja . . .

Tagad . . . atvainojiet. . . Man nāksies pateikt dažus vārdus par sevi… Citādi no turpmākā stāstījuma paliks daudz nesaprotama . . . Es tad vēl tikai pirmos gadus strādāju par skolotāju un to sevišķi pārdzīvoju .. . Uz savu aicinājumu raudzījos pacilāti un, tā sacīt, ideāli. Biedri man tēlojās gandrīz kā svēto karapulks, nu, un… ģimnāzijā — gandrīz vai kā svētnīca … Jaunatne to jūt un augstu vērtē … Un trauc uz šo uguntiņu ar visām savām dabiskajām tieksmēm un ar visām savām garīgajām prasībām . . . Un tā taču ir mūsu darba dzīvā dvēsele . . . Kāda jēga, ja skolnieks atnāk pie tevis, aizpogājis līdz ar mundieri arī savu dvēselīti. Viņš man, skolotājam, ir vajadzīgāks ar saviem jautājumiem un maldiem . .. Un arī es viņam esmu vajadzīgāks, kamēr pats vēl meklēju un mācos … Ar zināmu vaļsirdību var tos visus rokās saņemt…

Stāstītājs aprāvās un klusi turpināja:

— Un kādreiz bija tā.. . Es tad cieši sadraudzējos ar dažiem savu klašu zēniem, tai skaitā arī ar Rogovu. .. Devu savas grāmatas, sapulcējās pie manis. Nu, tā vienkārši, sirsnīgi, pie patvāra, saprotiet… Es to atceros kā dzīves svētkus . .. Dažreiz atšķir jaunu žurnālu, — pārrunas, jautājumi, strīdi. Sākumā es neiejaucos, klausos, kā viņi bez jēgas juceklīgi spriež un pinas, tad piesardzīgi, bet dedzīgi paskaid roju . . . Un tad, paskat vien, dažreiz radusies viena otra laba doma — dažreiz viņš jau tev pašam diezgan stipri ieskrambā … Un jūti: jābūt modram, pašam jādomā un jāmācās. Un audz līdz ar viņiem. Un dzīvo .. .

Tikai ilgi mums tā negāja. Reiz direktors aizsauca mani uz konfidenciālu sarunu … Nu, jūs paši zināt… Tagad šī jaunatnes audzinātāju ietekme «ārpus klases» netiek sekmēta. Un kur nu vēl žurnāli! . .. Direktors — jūs viņu pazīstat, — Nikolajs Platonovičs Popovs, bija delikāts cilvēks … Viņš tikai ieminējās un tad izlikās, ka īstenībā viņam nekas nav zināms … Es tīri vai pārsteidzos, sākumā pat atteicos paklausīt, apelējot pie savu pienākumu augstākas izpratnes. Bet tad . . . redzu, ka nekas nav darāms. Galvenais — nebija runa par mani vien: tas atsaucās arī uz zēniem … Bija grūti un smagi, bet galvenais — kauns, lūk, kas tas ļaunākais! Ko es varēju teikt saviem jaunajiem sarunu biedriem? Kā lai izskaidro? Izpildu acīm redzot nejēdzīgu un apvainojošu pavēli, tas ir viss! Tas man bija pirmais trieciens dzīvē, un es toreiz nemanīju, ka šis trieciens, jāatzīst, bija nāvējošs…

Padevos un pārtraucu savas vakaru pārrunas, Atklāti sakot, es domāju vairāk par viņiem. Nu, jaunatne, ziniet, tādos gadījumos tik viegli nepadodas un visu tā neizprot. Reiz vakarā pie manis pēkšņi ierodas šis Rogovs ar biedru . . . Slepeni. Sejas satrauktas, acis kvēlo un raugās tā savādi. .. Nu, es šādu attiecību veidu noraidīju. «Nē, kungi,» es saku, «labāk atmetīsim to.» Redzu, ka zēni pietvīkst… Šis Rogovs sāka kaut ko runāt, bet krampji aizžņaudza viņam rīkli, un acis pēkšņi kļuva ļaunas… Taču es atradu sev attaisnojumu: es baidījos viņu — un jo sevišķi Rogova un viņa mātes dēļ … Ja atklātu mūsu konspirāciju, tad droši vien visa viņa karjera un mātes varonība aizietu vējā. Tā es atkāpos … pirmo reizi.

Toties centos stundas padarīt cik iespējams interesantākas. Vakari man palika brīvi… Garlaicīgi. Biju jau sācis pierast pie sava jaunā pulciņa. Bet tagad — tukšums. Es ķēros pie grāmatām. Strādāju kā vērsis, un aizvien ienāk prātā: lūk, tas viņus ieinteresēs, tas būs jauns, bet tas atbildēs uz tādiem un tādiem jautājumiem … Lasu, rokos grāmatās, kolekcionēju visu interesanto, dzīvinošo, kas pašķir kroņa radītās sienas un papildina sausās kroņa mācību grāmatas… Un aizvien ar dzīvu domu par nesenajiem sarunu biedriem . .. Un, šķiet, kaut kas iznāca . . . Atceros, ka dažbrīd visa klase bija kā sastingusi, prāti uzliesmoja .. . Bet te pēkšņi direktors sāka nākt uz stundām. Atnāk, nosēžas, klausās, klusē . . . Jūs paši zināt, kā to dara. It kā nekas nebūtu, bet taču ir klase, ir pats es jūtu, ka tā jau vairs nav stunda, bet zināmā veidā nopratināšana . .. Pēc tam nomaļus — delikāti jautājumi: lūk, to jūs, atļaujiet uzzināt, īstenībā kur smēlāt? No kādas apstiprinātas mācību grāmatas? Un cik lielā mērā, pēc jūsu domām, tas atbilst programai?

… Nu, nestāstīšu gari un plaši… Tā, vārdu sakot, šī uguns manī pamazām sāka dzist… Klase kļuva tieši klase: dzīvās sejas sāka arvien vairāk attālināties, aizgāja kā miglā… garīgā saskare zuda. Atzīmes . .. plāni. .. dzīvā daiļdarba stilistiski skaisto vietu uzskaitīšana. Dotajā daiļdarbā divpadsmit skaistumi. Pirmais skaistums, otrais skaistums . . . Nu, un tā tālāk . .. Saskaņā ar programas prasībām . . . Tas ir, saprotiet: pat nepamanīju, ka arī man sākās tā pati Budņikova grāmatvedība.

Lai būtu kā būdams, šis jauneklis pabeidza ģimnāzijās kursu un aizbrauca uz galvaspilsētu .. . Tomēr uzreiz neizdevās iestāties universitātē. Tas jau bija šo slepeno atestaciju laiks .'.. Varbūt arī maniem priekšlasījumiem te bija zināma nozīme. Vārdu sakot, — gads viņam aizgāja zudumā. Mātei viņš atrakstīja, ka ir iestājies, ka pat saņemot stipendiju, bet patiesībā kaut kā sitās cauri, cieta trūkumu un, domājams, kļuva ļauns. Pēc tam pamazām kaut kā tomēr sāka izkulties uz ceļa. . . Bet tad viņu pēkšņi piemeklēja bēdas: māte nomira nesagaidījusi. Kopš tā laika, kā dēls aizbrauca, viņa sāka dēdēt, ,,

No apvāršņa, tā sacīt, bija nozudusi viņas dzīves ceļa rādītāja zvaigzne — nu, un pretošanās spējas arī izzuda. Nonīka, vai zināt, tik ātri, pat it kā ar prieku. «Es,» viņa teica, «tagad jau Vaņam neesmu vajadzīga … Paldies debesu tēvam, uz ceļa uzvedu. Tagad jau ies pats.» Pateica: «Un piedod mums mūsu parādus…» — un nomira. Un drīz pēc tam arī cienījamo tēvu atrada grāvī… Un mans Rogovs palika apaļš bārenis …

Tomēr večiņa, redzams, bija pasteigusies: varbūt tagad viņa dēlam bija visvajadzīgākā. Tiesa, viņš mācījās labi un pat kaut kā kaislīgi, tā sacīt, apkārt neskatīdamies, it kā kaut kur steigtos. Bet, kad saņēma ziņu par mātes nāvi, redzams, viņa dvēselē kaut kas pārtrūka… Acīm redzot arī viņa tam savukārt bija bijusi vienīgais dzīves sapnis. Lūk, sak, beigšu, nostāšos uz kājām un atjaunošu pārkāpto taisnību: māte kaut dzīves vakarā dabūs zināt, ka ir dieva svētība, mīlestība un pateicība … Kaut vai gadu, kaut vai mēnesi, kaut vai nedēļu … Lai kaut vai vienu mirkli, bet lai sirds priekā uzliesmotu un atkustu. Un pēkšņi — tā vietā kaps .. . Pārtrūka — un beigas! Un nekāda pateicība vairs nav vajadzīga, un neko vairs nevar ne atsaukt atpakaļ, ne izlabot… Jā, lai izturētu tādu pārbaudījumu bez lūzuma, vajadzīgs spēks … vajadzīga ticība vispārējai dzīves jēgai… Lai arī tā neliktos tikai kā muļķīga nejaušība vien …

Un viņš neizturēja. Nebija atbalsta … Paklupa, sāka žūpot un degvīnā slīcināt indīgās aizvainojuma un likteņa netaisnības jūtas … Un tad arī gāja vaļā. Pārbaudījumus pameta — sak, kam tagad vairs censties pēc diploma… Un viņu nesa nejaušas straumes kā upē pamestu laivu … Atkal parādījās mūsu pilsētā … Varbūt domāja kaut kā noturēties pie mātes kapa… Bet ko gan te kaps var līdzēt… Ja tajā atrastu kādu jēgu, tad, protams, cita lieta … Un tad … izņēma tiesā apliecību, lai varētu būt «par starpnieku darījumos», un nostājās uz tēva tekas. Sāka palaidnīgu dzīvi, laiku pavadīja dzertuvēs kopā ar plikadīdām un uzņēmās kārtot visriskantākās lietas. Gadu tā nodzīvoja — un izveidojās par dzērāju un nekaunīgu dauzoņu, par visas mūsu mierīgās pilsētiņas piedauzības akmeni, mierīgo pilsoņu draudu. Un velns viņu sazin, no kurienes šajā kautrīgajā jauneklī pēkšņi radās nekaunība un reizē ar to arī vienkārši sātaniska asprātība: pilsētā no viņa visi baidījās . . . Apbrīnojami, ka Krievijā reta pilsētiņa iztiek bez sava Rogova. Savā ziņā pēc štata pienācīgs amats. Visur klusums, mierīga snauda, idilisks miers, pa ielām staigā Budņikova kungs, taisns, cēls, pats savus soļus skaitīdams… Vakaros, it īpaši pa svētkiem, šī poētiskā šalkoņa, bet kaut kur dun dzertuve, līdzīga mūsu «Kraujai», un mutuļo kāda izķēmota, izsāpējusi, notrulināta dvēsele … Ap to, protams, sateliti. Tas jau, tā sacīt, piederas pie lietas, ir nepieciešama piedeva nomaļos provinces kaktos ,,,

Pirmajā laikā pēc savas ierašanās Rogovs dažreiz sastapās ar mani… Bikli paklanās un paiet sāņus, sevišķi, kad iereibis. Reiz, sastapis Rogovu, es viņu uzrunāju un uzaicināju pie sevis. Atnāca . . . skaidrā prātā, nopietns, pat kautrīgs … pēc vecā paraduma, vai . . . Tikai mums vairs kaut kā nevedās. Starp mums nostājās atmiņas: es — jauns skolotājs ar svaigu ticību savam aicinājumrm, dzīvām jūtām un vārdiem. Viņš — vēl neskarts jauneklis, kurš ar godbijību izturējās pret manu morālisko autoritati… Tagad viņš — Vaņka Rogovs, Tichodoljas skandalists un šaubīgu lietu aizstāvis. . . Un es . . . Nu, vārdu sakot, — taisni kā kāda siena stāvētu starp mums un šķirtu mūs: par galveno, par to, kas vissvarīgāks, nerunājam. Jūtu, ka vajadzētu noārdīt starpsienu, pateikt viņam kaut ko tādu, kas iespiestos viņa dvēselē un pārņemtu to kā kādreiz … Un viņš, redzu, arī pats it kā ar bailēm gaida: pēkšņi tu tomēr pieskarsies tam vissāpīgākajam . . . Acīs ir sāpes, ir gaidas … Bet man trūkst spēka. Aptrūka . . . šķiet, jau tad, sen atpakaļ, kad pirmo reizi ar kaunu bija jāatkāpjas …

Tā man arī nācās novērot, tā sacīt, kā līdzjutējam lieciniekam, kā šis jauneklis visu acu priekšā pagrima, palaidās dzeršanā, tapa netīrs… Kļuva īsts bezgodis, zaudēja kaunu, tad dzirdu: Rogovs izspiež un diedelē sīknaudu. Uzņemas kārtot šaubīgas lietas: iet, tā sacīt, pa pašu robežu starp vienkārši peļamo un kriminālo. Un iet veikli kā akrobats un par visiem smejas. Divos trīs gados bija jau pilnīgi izveidojies. Drūma, visai netīra un ārkārtīgi nepatīkama persona.

Pie manis jau dažreiz atnāca ieskurbis… Un savādi: šai stāvoklī es ar viņu jutos tā kā vieglāk. . . Uzdevums kļuva it kā vienkāršāks, viņa vaina bija kļuvusi acīm redzama un vieglāk padevās pamācīt. Atceros, pēc kāda viņa neapšaubāmi nejēdzīga izlēciena es viņam teicu:

«Tā un tā, Rogov, nav labi.»

Viņš sākumā tā kā sarāvās, novērsa acis, kā baidoties no morāliskā trieciena, bet tad sapurināja pinkas un paskatījās man taisni acīs, redzams, aicinot palīgā savu nekaunību.

«Kādēļ gan, Pāvel Semjonovič, nav labi?» viņš jautā.

«Negodīgi,» es atsaku.

«Nu, vai zināt,» viņš saka, «tā taču ir tikai viena apstrīdama termina apmaiņa pret otru, ne mazāk apstrīdamu. Tad bija nelabi, bet tagad negodīgi. Bet man,» saka, «šajā ziņā izstrādājusies sava teorija. Godīgums un viss pārējais tam līdzīgais nav nekas cits kā deserts. Desertu, kā zināms, pasniedz pēc pusdienām. Bet, ja nav pusdienu,» viņš saka, «kāda tad vajadzība pēc deserta? …»

«Bet iedomājieties,» es iebildu, «Rogov, kādēļ jums nav pusdienu . . . Jūs mācījāties labi, bijāt jau uz ceļa un pēkšņi novirzījāties no tā…»

Man pašam tajā brīdī šis apsvērums šķita ne tikvien pārliecinošs, bet pat neapgāžams. Taču viņš paskatījās uz mani, iesmējās un teica:

«Jūs,» saka, «pēdējā laikā, kā rādās, esat sācis dažreiz pa vakariem spēlēt biljardu?»

«Nu, un kas tad ir,» es prasu, «spēlēju … atpūtas dēļ.»

«Vai klapštosu protat?» viņš jautā.

«Arī klapštosu protu. Bet klapštoss, kā jūs zināt, ir tāds īpašs paradoksals sitiens. No šī sitiena bumba sākumā iet uz priekšu, bet pēc tam pēkšņi it kā patvaļīgi atveļas atpakaļ. . . No pirmā acu uzmetiena it kā nesaprotami un pretēji kustības likumiem, bet būtībā tas ir vienkārši.»

«Nu re, nu,» viņš saka, «pēc jūsu domām, kas tas ir: bumba parāda savu gribu? . . . Nē! . . . Vienkārši cīnās divas dažādas kustības . . . Viena darbojas sākumā, otra ņem virsroku vēlāk . . . Nu, tad redziet,» viņš saka, «mana māte visu mūžu gāja pa taisno ceļu, bet tēvs, kā jūs labi zināt, griezās kā vilciņš. Redz, arī es sākumā gāju pa taisno ceļu, kamēr pietika mātes ierosmes… Bet tad, ziniet, pats labi apskatīties nepaguvu, kā mani aizrāva tāpat kā tēvu … Lūk, jums visa mana biogrāfijā! . . .»

Un viņš to pateica tik vaļsirdīgi un kaut kā bezcerīgi. Nodūra galvu, aizklāja seju cirtām, tad paskatījās manī, un man atkal kļuva baigi. Sāpes acīs. Vai jūs kādreiz esat redzējuši dzīvnieku acis, kad tiem ļoti sāp? … Suns, lai cik mīlīgs radījums, tajā brīdī gatavs iekost saimniekam.

«Kā tad ir?» viņš saka. «Kas te, pēc jūsu domām, vainīgs?»

«Nezinu, Rogov,» es atsaku. «Es, protams, neesmu jūsu tiesātājs .. . Un runa nav par vainīgumu.»

«Nav par vainīgumu, — bet par ko tad? Manuprāt, vainīgs ir tas, kas mani ar klapštosu palaida dzīvē… Tātad nav kam tiesāt. Un es, lūk, virzos pa dzīves lauku ar klapštosu … Izpildu raidītāja gribu . .. Are, tā,» viņš saka, «mīļais Pāvei Semjonovič . . . Vai jums nebūs kādas divdesmit kapeikas sudrabā?. .. Skumjas dedzina, vajadzētu apslacīt …»

Tad viņš man pirmo reizi lūdza divdesmit kapeikas, un es uzreiz jutu, ka lielais šķērslis starp mums sagruvis. Ka viņš arī mani tagad spēj apvainot kā visus …

Un man gribējās aizstāvēties.

«Nē, Rogov,» es teicu. «Di vdesmit kapeikas es jums nedošu… Tā — ja vēlaties atnākt, nāciet. Es priecāšos … Bet šitā nav vajadzīgs.»

Viņš nokāra savu pinkaino galvu, pasēdēja un dobji teica:

«Jā, Pāvel Semjonovič. Piedodiet man! Es nākšu arī bez divdesmit kapeikām. Tomēr, kad tā pasēž ar jums, kļūst it kā vieglāk, tā kā atņemtu kaut ko no parastā tvana .. .»

Atkal pasēdēja. Mēs abi smagi un sasprindzināti klusējām. Tad viņi atkal saka:

«Bija laiks… kad es cerēju daudz no jums saņemt. Jūs pats nezināt, ko jūs man nozīmējāt. Lūk, ari tagad dažreiz velk pie jums. Gaidu kaut ko. Bet nē … veltīgi… Klapštoss — un beigas.»

«Atvainojiet, Rogov,» es saku. «Bet jūs noteikti nelietīgi izmantojat šo biljarda salīdzinājumu. Jās taču neesat kaula bumba, bet dzīvs cilvēks.»

«Un tādēļ,» viņš saka, «jūtu… Bumbai, kur to ar neiedzen — vai biljarda tīklā vai peļķē, tai, kaula muļķei, vienalga… Bet cilvēkam, cienījamais Pāvel Semjonovič, peļķē grūti. .. Vai jūs domājat, ka kāds apzinīgi un no laba prāta atteiksies no deserta? … Neatteiktos arī es… Es esmu cilvēks, kā mēdz teikt, ar refleksu. Redzu un novērtēju savu trajektoriju līdz galam. Drīz taču kļūšu īsts cūka, un tad jau vairs nebūs nekādu cerību. Brīžiem ienāk prātā: bet varbūt taču ir … kaut kā … kaut kur … kaut kāds … atbalsta punkts, vai… vēl taču brīžiem pieskaras kaut kas… īsts … Un droši vien kaut kur tomēr ir. .. tas īstais? … Ir taču, Pāvel Semjonovič?»

«Ir,» es saku, «protams, ir.»

«Nu, lūk,» viņš saka, «cik jūs to sirsnīgi pateicāt. Jā, jādomā, ka tiešām ir… Bet kur tad? Nu, atvainojiet, es jums negribu lamatas likt… Jūs pats arī to nezināt. Kādreiz meklējāt, bet atmetāt… Lūk, tikai tādēļ es jums lūdzu divdesmit kapeikas. Un vēl dažreiz, paldies, pasēdēšu kā pie uguntiņas… Jūs tomēr esat cilvēks ar dvēseli… Cits varbūt prastu paņemt no jums vairāk …»

«Nu, ko tad, klausieties,» es saku viņam. «Padomājiet, vai es tiešām nevaru būt jums noderīgs.» Un jūtu — viņā kaut kas padodas… jūtams tāds kā aizkustinājums, nav vairs nekaunības. Kļuva domīgs, nodūra galvu.

«Nē,» viņš saka, «nekas neiznāks. Un jūs, mīļais, neesat vainīgs. Bet tādēļ ka… es un visi mēs esam tādi… ar augstām prasībām. Paši kā cūkas vārtāmies dubļos, bet no citiem prasām, lai tie, kas grib roku pasniegt, paši būtu tīrāki par sniegu… Daudz speķa vajag, mīļais. Jums tā aptrūks… Vētra vajadzīga, vai saprotat… Lai uguns dvesmotu … Nu, tad arī notiek brīnumi… bet jūs … Vai jūs uz mani nedusmojaties?…»

«Ko tur,» es saku, «kādēļ dusmoties?»

Tad mēs abi apklusām. Es neatradu, ko viņam teikt, un viņš atkal sāka nākt, bet pamazām atgriezās pie agrākā toņa. Atnāk, atsēžas, bet no viņa nāk degvīna smaka. Nākamajā sestdienā atnāca tāds pats un atsēdās man blakus uz lieveņa … Un tieši tad atkal iezvanīja vakara dievkalpojumu. Un pēc kāda brītiņa pa vārtiem iznāk Budņikova kungs.

Švītīgs, taisns kā vienmēr, no visa redzams, ka labi pārticis. No viņa tīri vai dveš izpildīta pienākuma apziņa.

Atceros, ka arī uz mani toreiz viņa ierašanās atstāja nepatīkamu iespaidu, bet Rogovam pat seja pēkšņi pārvērtās… Viņš pielēca kājās, nostājās teatralā pozā, noņēma cepuri un teica:

Budņikova kungam, Semjonam Nikolajevičam, uz vakara dievkalpojumu ejot, no Vaņkas Rogova pazemīgs sveiciens!

Un tad ar plašu žestu pacēla cepuri un sāka dziedāt no pazīstamās romances:

Pats es nespēja tacid vairs lūgties…

Lūdz par mani, draugs mīļais, nu tu …

Man kļuva nelabi no šīs ākstības . . . Jutu, ka arī man Budņikovs ir nepatīkams, bet. tomēr. . . Viņš apvaino cilvēku tādās jūtās, kas katrā gadījumā un no katra redzes viedokļa pelna pilnīgu cieņu. Bet drīz pa vārtiņiem iznāca Helena un arī gāja uz baznīcu. Viņš arī tai;

Ofēlija! Ai nimfa! Piemini

Tu mani savās svētās lūgšanās!

Tas jau mani galīgi sakaitināja. Helena sarāvās no viņa nekaunīga skatiena un nekaunīgajiem, lai gan viņai nesaprotamiem vārdiem, nodūra galvu un ātri ātri aizgāja uz l>aznīcu.

«Klausieties, Rogov!» es saku. «Kā jums nav kauna! Un turklāt man jums jāsaka … ja vēlaties pie manis nākt, tad es jūs pazemīgi lūgtu uzvesties pieklājīgāk …»

Viņš pagriezās pret mani.. . un redzu, viņa acīs sevišķa izteiksme — niknas sāpes: taisās iekost…

Es gribēju mazliet mīkstināt šo savu skarbumu. Un teicu:

«Jūs taču, Rogov, nepazīstat ne šos cilvēkus, ne viņu attiecības, bet atļaujaties apvainot…»

Viņš zobgalīgi paskatījās mani un atteica:

«Vai jūs par to idili? Labdarīgais Budņikova kungs nokārtojis, lai divas sirdis būtu laimīgas. Bet, paskat, īstā laikā ari Gavrjušeņka klāt.»

Un tiešām, Gavrilo taisni tobrīd iznāca pa vārtiem. Rogovs kaut kā riebīgi viņam pamirkšķināja.

«Apsveicu, Gavrjušeņka! .. .» viņš saka, «ar lielkunga novalkātajām kurpītēm . . . Gudrinieks! Redzams, zina, kur manta kaltējas . . . Vajadzības gadījumā,» viņš saka, «vari paļauties uz manām juridiskajām zināšanām …»

Jā, taisni apbrīnojami, kā šie ciniķi uzzina dažas lietas. Acīm redzot Rogovs toreiz jau visu zināja un droši vien turēja Gavrilo aizdomās par savtīgiem nolūkiem …

Viņš piegāja pie Gavrilo un uzsita tam uz pleca . . . Tas pēkšņi saskaitās un spēcīgi atgrūda Rogovu. Rogovs tikko nepakrita, iesmējās un ar pārspīlētu vaļību nāca atpakaļ pa ietvi. Pienācis man klāt, viņš apstājās un teica:

«Redziet ko, cienījamais Pāvel Semjonovič… Es jau sen gribu jums jautāt: vai jūs neesat lasījis… Ksenofontam ir… Alkibiada un Perikla saruna … Ja neesat lasījis, — katrā ziņā ieteicu. Kaut arī mirušā valodā, bet pamācoši.»

Un aizgāja, neķītru dziesmiņu dziedādams. Bet es pēc kāda laika sameklēju šo dialogu. Nodomāju, diez ko viņš gribēja teikt…

Smags, ziniet, gabals, bet spēcīgs. Lieta būtībā ir apmēram šāda. Atnāk pie Perikla jaunais Alkibiads … Perikls, iedomājieties, tai laikā ir jau cienījams cilvēks, ko visi godā, nu, tur… senie nopelni un zināms tikumības oreols .. . Un droši vien ir jau vēderiņš un tā tālāk. Nu, bet Alkibiads — trakulis, palaidnis, uzdzīvotājs, ar ateniešu meitenēm sarīko visādus tračus, suņiem, kā zināms, cirtis astes nost… Cilvēks, kam maza jēga par tikumību. Un nu, lūk, atnāk pie Perikla šis netiklais jaunais cilvēks un saka: «Klausies, Perikl! Tu es cilvēks, var teikt, līdz matu galiem pilns ar tikumiem. Bet es pinos bez ceļa un aiz dīkdienības laužu pat stabus ārā. Līdzpilsoņi nav apmierināti. Izmāci mani tikumos un izkliedē šaubas. Es jautāšu, bet tu man visu pēc kārtas paskaidro,» viņš saka. Nu, Perikls, protams, piekrita, laikam bija pat priecīgs: kādēļ lai nepaskaidrotu jaunajam cilvēkam? Varbūt vēl nāks pie prāta. «Labi,» viņš saka, «jautā!» Tas arī jautā: «Kas ir tikumība? Un kā lai to iemācās?» Perikls, protams, tikai pavīpsnāja un teica: «Godā dievus, izpildi likumus, un tas nav grūti. Likumu ievērošana ir pilsoņa un cilvēka pirmais pienākums.» — «Nu, lieliski!» iauneklis viņam atbild. «Tagad saki, liīdzams, — kādi likumi man jāpilda: sliktie vai labie?» Perikls pat mazliet apvainojās. «Bet likums taču,» saka, «ir labs. Ko tur spriedelēt!» — «Nē,» Alkibiads saka, «pagaidi, nedusmojies . . .» Bet viņiem, vai zināt, tolaik Atēnās visi šie, tā sacīt, pamaļu pamati bija drusku saduļķojušies… partijas, cīņa, vieni otrus aplaupa, tad vēl tie ostrakismi, sava veida trimda administrativā kārtā… radās uzurpatori, arī favoriti… tikko apjukums, — tas jau izniris un uzrakstījis savu likumu paša lietošanai vai arī radiem un draugiem. Vecie dievi apmulsuši, orākuli murmina diezin ko, pavisam neatbilstošu. Vārdu sakot, kas dzīvē bijis skaidrs, tas kļuvis jau neskaidrs: trūkst līdzsvara, visu atzītā taisnība zudusi… Vajadzīgas reformas. Visapkārt mākoņi aizvilkuši debesis, un dievs vien zina, kur ir ceļa rādītājas zvaigznes… Tad, lūk, Alkibiads arī jautā: «Kādi tad,» viņš saka, «likumi jāpilda: vai tie, kas pavēl labo, vai tie, kas slikto?» — «Protams,» Perikls saka, «labo.» — «Bet kā lai es pazīstu,» saka Alkibiads, «kuri ir labi? Pēc kādas, tā sacīt, pazīmes?» — «Bet tu,» saka, «izpildi ikvienu; likums,» saka, «tādēļ tiek rakstīts …» — «Tātad arī tos, ko ievedusi tirānu varmācība?» — «Nu to gan nevajadzētu … Tikai,» saka, «likumīgos, tā sacīt, likumus.» — «Nu, labi. Ja, piemēram, mazākums varmācīgi apspiež vairākumu acīm redzot sev par labu, vai tādus likumus nevajag?» — «Nevajag vis.» — «Bet ja vairākums acīm redzot varmācīgi apspiež mazākumu, pretēji jebkādai taisnībai? . . .» Redziet, uz kuru pusi velk šis jauneklis: ārējās pazīmes viņam nav vajadzīgas, bet parādi tā, lai ar sirdi justu sabiedrisko taisnību, augstāko, tā sacīt, dzīves taisnību, svētumu… Bet Perikls, saprotiet, jau nekā… Un ne tikvien Perikls, — visa dzīves iekārta turas uz verdzības uz apzinātas netaisnības… reliģija zaudējusi spēku, nesenais svētums, kas svētīja katru soli, katru kustību, visu iekārtu, visas cilvēku attiecības, — cilvēki vairs to nejūt… Nu, Perikls gan šā, gan tā… pats negrib sev atzīties, ka viņu likumīgie likumi jau izčākstējuši … Viņš tā iecietīgi paplikšķina netiklajam jauneklim pa plecu un saka: «Jā, jā!» saka, «tu, protams… esi zēns ar galvu… Arī mēs,» saka, «paši agrākos laikos tikpat grūtus jautājumus risinājām…» Nu Alkibiads redz, ka Perikls, tā sacīt, atzīta autoritate, ar niekiem vien grib tikt va]ā, ka šīs pretrunas viņu neskar sāpīgā vietā, un atmet ar roku. «2ēl,» saka, «cienījamais cilvēk, ka es tevi tolaik nepazinu … Bet tagad aiz gara laika iešu atkal stabus gāzt…»

Lūk, šo anekdoti Rogovs pasniedza man, savam bijušajam skolotājam . ..

VII

Stāstītājs apklusa. Vilciens palēnināja gaitu, tuvodamies kādai stacijai. Pjotrs Petrovičs, pastiepis roku un noņēmis no vadža zilo cepuri ar kokardi, teica:

— Tā kā vajadzētu aiziet atkal uz bufeti… Jāatzīstas, cienījamais Pāvel Semjonovič, es nesaprotu, kam tas viss domāts… Tā, atvainojiet, nav pat filozofija, bet diezin kas. Sākāt par Budņikovu. Nu, lai nu būtu: tomēr pazīstams cilvēks. Tad tas, velns viņu zina, Rogovs, kaut kāds nelabojams nelietis, un te jau, kā jums tīk, ir Ksenofonts, ir Alkibiads… cērt suņiem astes nost… Velns zin kas; kāda man, atļaujiet jautāt, gar to daļa? . . . Nē, kā vēlaties . . . Labāk vēlreiz iešu degvīnu dzert…

Viņš uzlika cepuri; vilciens stājoties raustījās, un Pjotrs Petrovičs, balstīdamies gar sienām, izgāja no vagona. Bet tajā brīdī uz otras augšējās lāvas sakustējās ceturtais braucējs. Viņš gulēja ēnā, brīžiem smēķēja un redzami pievērsa uzmanību stāstam. Tagad viņš nokāpa no savas lāvas un, atsēdies mums līdzās, teica:

—    Atvainojiet, man nav tas gods būt pazīstamam, bet… es negribot dzirdēju jūsu stāstu, un man būtu interesanti… Tātad ja jums nav nekas pretī…

Pāvels Semjonovičs paskatījās uz jauno sarunu biedru. Tas bija kulturāls cilvēks, kārtīgi ģērbies, gudrām acīm, kas stingri raudzījās caur zelta brillēm, kuras tas pabīdīja ar abām rokām …

—    Jā? — Pāvels Semjonovičs teica. — Tātad arī jūs dzirdējāt? .. .

—    Jā, dzirdēju. Un mani interesē.. . jūsu viedoklis, kurš, jāatzīstas, man nav gluži skaidrs …

—     Jā?… Tiešām, varbūt es to ne visai skaidri … Es gribēju teikt… ka būtībā tas viss ir saistīts … Un šis kopsakars. ..

—   Uzliek kopēju atbildību?

Pāvela Semjonoviča sejā pavīdēja priecīgs žirgtums.

—    Lūk! Tātad jūs esat sapratuši. Tieši tā — kopēju … Ne Jāņa vai Pētera priekšā… Viss, tā sacīt, savijas… Viens nevīžības dēļ nometis apelsina mizu… otrs paklupis un, skaties, salauzis kāju.

Jaunais sarunu biedrs klausījās ar mierīgu uzmanību. Bet tajā brīdī vagonā atkal ienāca Pjotrs Pctrovičs, kas bija kļūdījies, izkāpjot šai stacijā, un, uzmetis abiem mazliet ironisku skatienu, pakarot cepuri uz vadža, teica:

—   Un tagad, lūdzu, vēl arī miziņa!

—   Nē, Pjotr Petrovič, — Pāvels Semjonovičs nopietni teica. To jūs gluži veltīgi… Te, protams, jautājums, tā sacīt…

—    Jums, es zinu, arvien jautājumi, pat visvienkāršākās lietās … — Pjotrs Petrovios teica. — Lūdzu, nekautrējieties. Jums ir pietiekoši daudz klausītāju.

—   Jā, lūdzu, — apstiprināja kungs ar zelta brillēm.

—   Atļaujiet… Es labprāt, jo vairāk tādēļ, ka tas viss man tikpat nedod miera … Es paliku pie .. .?

—    Jūs paiikāt, — Pjotrs Petrovičs viņam izsmejoši palīdzēja, — pie Alkibiada… Tā sacīt, seno laiku vēsture. Tagad sekos viduslaiki …

Pāvels Semjonovičs nepievērsa uzmanību šai asprātībai un griezās pie jaunā sarunu biedra:

—   Jā, redziet. Stāvoklis bija tāds: Gavrilo apprecējies, dzīvo savā nodabā .. . Budņikova kunga galdā ir biļete ar divām svītrām . . . par to klīst nelabas valodas un, kā vienmēr, pārspīlētā veidā. Un nezina par tām tikai Gavrilo — strādā savā nodabā pa vecam, lien, tā sacīt, vai no ādas laukā, cenšas… Sī muskuļu simfonija pilnā gaitā, acis staro vien vispārīgā apmierinājumā un labvēlībā …

Un reiz pēkšņi tādā mirklī viņam uzgrūžas virsū Rogovs. Viņš gāja pa ietvi gar sētu, apstājās, kaut ko padomāja un pasauca Gavrilo.

Gavrilo, kā jau krievu cilvēks, labsirdīgs … Ne visai sen bija sarāvies ar Rogovu, bet tagad to jau aizmirsis. «Ko tev vajag?» viņš saka. «Panāc šurp, lieta attiecas uz tevi. Paldies pateiksi.»

Jāatzīstas, man kaut kas it kā dunku iegrūda sānos. Gribēju pasaukt pie sevis šo Rogovu, jūtot, ka viņš grib uzsākt ko nelabu, atturēt to. Bet tas bija jau pēc Alkibiada … vispār es vairs nepaļāvos uz sevi. Tā arī paliku pie loga. Skatos — Gavrilo pameta lāpstu, piegāja un sāka klausīties. Sākumā viņa sejā bija redzama tikai nesapratne, pa daļai pat nevērība. Bet tad tāpat ar to pašu šaubu pilno izteiksmi viņš noraisīja priekšautu, iegāja savā fliģelī, uzlika naģeni un iznāca pie Rogova … Un tad viņi kopā aizgāja pa ielu un nogriezās uz krasta nogāzi … Bet. pēc mirkļa pie vārtiem iznāca Helena un ilgi raudzījās pakaļ abiem aizejošajiem stāviem . .. Un viņas acīs bija skumjas un izbailes…

Un tiešām, no tās pašas dienas Gavrilo raksturs kaut kā krasi mainījās. Viņš atgriezās it kā mazliet iereibis … Varbūt no degvīna, bet varbūt arī no tās pārmērīgās nastas lieluma, ko Rogovs viņam pēkšņi bija uzvēlis .. . Vispirms, jau pilnīgi nomācoša suma: naudas kalns, kas pārsniedz viņa skaitīšanas spējas. Un tad — šīs bagātības avots, kas negribot lika domāt par Helenas pagātni. Beidzot, neizpratne, kādēļ Helena viņam neko nebija teikusi, un tādēļ varbūt sliktas aizdomas .. . Un vispār, protams, pilnīgi garīgs juceklis. . . Divas svītras, ko Budņikova kungs bija uzvilcis uz biļetēm, acīm redzot Gavrilo dvēseli skāra visdziļāk un sāpīgāk . .. Sirsnīgais cilvēks zaudēja pamatu. Visa šī dabiskuma un darba simfonija pēkšņi aprāvās… Sāka mans Gavrilo nekārtīgi skraidīt apkārt kā saindēts …

Un viņš tīri vai lūza … Sākumā staigāja arvien drūms, tādu satumsušu seju. Darbs vairs neveicās: te aizsvieda cirvi, te nolauza lāpstu … Gluži kā labi palaista mašīna, kurā pēkšņi iebāzuši baļķi . .. Bet, kad Budņikovs izbrīnā sāka viņam lēnīgi gauži pamatoti aizrādīt, ka lāpsta taču maksā naudu un ka viņš būs spiests atrēķināt no Gavrilo algas, tad šis senāk tik lēnais cilvēks atbildēja neskaidras un nepamatotas rupjības. Bet Helenai acis aizvien bija saraudātas …

Pēc tam Gavrilo jau atklāti sāka žūpot, sāka pazust, un par viņa galveno uzturēšanās vietu kļuva diezgan netīrais zaņķis «Krauja» krastmalā, smiltājā, netālu no piestātnes .. . Tāda neliela koka mājele ar jumta izbūvi, tumša, sašķiebusies uz vienu pusi, ar baļķiem atbalstīta. No krasta nogāzes to varēja redzēt: vakaros aizvien divos logos un atvērtajās durvīs spīdēja gaisma, dunēja kāds tamburins un kaut kas čīgāja publikas uzjautrināšanai… Bet lāgiem atskanēja juceklīgi kliedzieni, tā kā dziesma, kā plūkšanās, kā palīgā saukšana. Vispār — mūžīgs nemiers un it kā draudi. Snaudošās mietpilsoniskās dzīves antiteze… Mūsu vienkāršās un lielākoties dīkā stāvošās piestātnes strūdzinieki, ķieģeļcepļu strādnieki, kas kā kurmji rokas slapjos mālos, profesionalie ubagi… vārdu sakot, bezpajumtnieki, nelaimīgi, paklīduši, Jauni cilvēki. Pat kārtīgāki proletārieši izvairījās no šī kroga. Un tieši tur Rogovs ievilka Gavrilo. Un pēc Gavrilo ceju uz «Krauju» iepazina arī Helena, īstenībā lai vilktu vīru no turienes laukā …

Viņa to darīja kaut kā apbrīnojami pazemīgi, bez kurnēšanas un tiešām pat skaisti. Reiz nāku no stundām, ieeju pa vārtiņiem, skatos — pretī skrien Helena, ātri siedama lakatiņu ap galvu.

«Kurp jūs, Helena?» es saku.

Mazliet nokaunējās.

«Vai jūs neredzējāt,» viņa jautā, «Gavrilo Stepaničs uz to pusi aizgāja? …»

«Liekas, aizgāja…» es saku. «Bet jums gan, Helena, turp nevajadzētu iet.»

Gribēju pat viņu atturēt… Bet viņa dusmīgi pasitās garām un, liekas, ar zināmu lepnumu ejot izmeta, ka, tā sakot, Gavrilo Stepaničs esot viņas vīrs un viņa tam — likumīga sieva … Bet pēc pusstundas skatos — ved Gavrilo Stepaniču zem rokas. Tas stīvējas, bet nāk un blāvu, stingu, nesapratīgu skatienu raugās uz priekšu. Un tomēr nāk. Pie pašiem vārtiņiem pēkšņi atspērās, atgrūda viņas roku un blenza viņā… Seja satumsusi, un stingajās acīs ļauna apņēmība …

«Kas tu esi? …» viņš saka. «Atbildi: kas tu esi? … Ko?»

Viņa stāv, rokas nolaidusi, tāda satriekta. Es atcerējos to pavasara rītu un viņu savstarpējos zvērestus: «Bet vai jūs, Gavrilo Stepanič, dievu neaizmirsīsiet? …» Un man kļuva baigi: aizmirsīs, es domāju, un tieši patlaban, tūliņ pat aizmirsīs … Bet pēkšņi kāds apziņas stars pazibēja viņa neprātīgajā sejā, un viņš it kā kaut ko norija. Neteica ne vārda un klusēdams aizgāja uz savu māju … Un viņa, izbiedēta, godbijīga un padevīga, tam sekoja …

Un tā tas turpinājās: pamirkšķina Rogovs Gavrilo, tas nozūd no sētas un sāk plostot. Tas cilvēks bija ieguvis kādu varu pār Gavrilo, un Helena padevīgi, godbijīgi, kautrīgi, bet neatlaidīgi cīnījās pret to… Droši vien uzskatīja visu šo notikumu par sodu, kas tai uzlikts «grēka» izpirkšanai. Novājēja, patīkamais tuklums nozuda, acis iegrima … Bet toties, raugoties tajās, es tagad nekādi neiedrošinātos saukt tās par muļķīgām. Ciešanas arvien ir apbrīnojami gudras, pat putnam … Ierodas zaņķos, piedzērušos vīru ved projām, uz ielas par Helenu smejas, rupji aizskar … Viņa par sevi nepavisam nekaunas … Tikai dažreiz čukstot pasaka: «Nav labi, Gavrilo Stepanič, ļaudis uz jums skatās…»

Reiz, kad viņa to tāpat bija atvedusi no «Kraujas», viņš izrāvās no Helenas rokām, metās pie Budņikova durvīm un sāka tās neganti spārdīt ar kāju. Helena gluži kā pamira un, it kā nejaudātu pieiet pie Gavrilo, tikai skatījās kā cilvēks, kas redz murgus, kad tam tuvojas kaut kas sen gaidīts un briesmīgs, pret ko vairs nevar cīnīties… Bet tad durvis pēkšņi atvērās un uz sliekšņa parādījās Budņikova kungs … Mierīgs, pat cēls, ar pilnīgu pārākuma sajūtu. Es pat, taisnību sakot, mazliet pabrīnījos . .. Lai būtu kā būdams, tomēr kutelīgs stāvoklis. Toreiz es vēl nezināju sīkumus, tomēr bija manāma zināma netīrība un neakuratība… Un pēkšņi skaidrs skatiens, mierīgums, pašcieņa. Un tā nebūt nav izlikšanās. Nē — to varētu manīt… Vienkārši — pilnīgi nesatricināms miers.

«Ko tev vajag, Gavrilo?» viņš saka. «Kādēļ dauzi ar kāju? Vai nezini, ka jāpiezvana … Redzi, kur zvans …»

Un rāda zvana rokturi. Gavrilo paskatījās uz rokturi un apjuka… Tiešām, sak, ir rokturis, nepavisam nevajag ar kāju … Bet Budņikova kungs no augšējā pakāpiena turpina:

«Un vispār,» viņš saka, «ko tu īsti iedomājies, un ko tu, paklīdis cilvēks, no manis gribi? Ko, vai es tev esmu pāri nodarījis, ar tevi nepareizi rīkojies, kaut vai vienu dienu algu aizkavējis? Nu, tu dauzīji ar kāju… Labi. Es iznācu pie tevis… Ko tu gribi?»

Gavrilo — ne vārda …

«Nu tad,» Budņikovs saka, «es tev teikšu no savas puses: lāpsta atkal salauzta, ietve netīrīta, zirgs līdz šim brīdim nepadzirdīts… Mēms zirgs neko nevar pateikt… bet ar visu to tas ir dzīvs un jūt… dzirdi, klau, bubina . . .»

Sis arguments tā nomāca Gavrilo, ka viņš, pilnīgi un galīgi uzvarēts, pagriezās un … devās taisni uz stalli. Un pēc mirkļa, it kā nemaz nebūtu apskurbis, aiz pavadas veda zirgu uz dzirdinātavu … Bet Budņikova kungs mierīgi aizslēdza savas durvis un aizgāja no mājām. Ejot garām manas mājas dārziņam un noprotot, ka es visu esmu redzējis, viņš apstājās un, skumji pakratījis galvu, teica:

— Jā, tā tik saka: tauta, tauta … vai jūs nevēlaties patīksmināties…

VIII

Sie trači jau sāka pievērst uzmanību. Pilsētā sāka par tiem runāt. Sprieda, protams, dažādi. Vieni aizstāvēja Budņikovu. Vai vērts ticēt baumām? Un īstenībā taču nekas nav zināms. No vienas puses, kādas tumšas valodas, bet, no otras, — atklāti skandali, sabiedriska miera nejēdzīga traucēšana . . . Bet bija arī citādas domas. Zemākās kārtas ļaudis juta līdz Gavrilo. Viņi laikam iedomājās, ka Budņikova kungs, gudrs un varens, nolaupījis Gavrilo kādas tiesības, līdzīgas talismanam, vai, un tagad kaut kādā veidā bur, lai šis talismans zaudētu spēku . .. Un, lūk, desmitiem acu pagriežas pret Budņikova kunga logiem un skatās, kad viņš taisns un mierīgs iet garām, it kā nemanot, ka viņam līdzi velkas šis nesaprašanas, aizdomu, nopelšanas, jautājuma mākonis… vispār — grēks. Un katrā skatienā atspoguļojas nelabas domas, un katrā sirdī sakustas nelabas jūtas. .. Tas taču ir savā ziņā tumšs mākonis… Simtiem juceklīgas, neskaidras, bet ļaunas, vienādas dvēseļu kustības … Un visas virzās uz vienu centru …

Bet Budņikovs, jāsaka, bija zināmā mērā populārs un agrāk bija iemantojis vispārēju labvēlību. . . Pat Rogovs, kad viņam gadījās iet garām mūsu pagalmam, ieraudzījis Budņikova kungu ar lāpstu vai grābekli, senāk dažkārt apstājās un sacīja:

«Budņikova kungs, Semjons Nikolajevičs, pūlas… Kas papūlēsies, tam būs ko ēst.»

Vai:

«Budņikova kungs palīdz savam tuvākajam, sētniekam, pats savu roku pūliņiem. Teicami!»

Un aiziet tālāk kā gar vienaldzīgu vai pat patīkami uzjautrinošu parādību . . .

Bet te viss pieņēma citu nokrāsu… Man pat radās kādas fiziskas sajūtas … līdzīgas murgiem. It kā šīs divas svītras… vai kaut kas no Budņikova kunga personības būtu piesātinājis visu apkārtni… Pat, iedomājieties, gandrīz līdz halucinacijai.. . Eju uz ģimnāziju vai no ģimnāzijās . . . Prātā saskaitu atzīmes… Un pēkšņi liekas, ka eju nevis es, bet Budņikova kungs saviem vienmērīgajiem soļiem, apmierināts izpildīta pienākuma apziņā . . . Uzdodu mājas darbus vai noskaitu nepieciešamo sprediķi un dzirdu, vienkārši tā arī dzirdu šo Budņikova toni savā balsī.. . kad viņš nabagus skubina strādāt vai lasa Gavrilo morāli sakarā ar salauzto lāpstu, vai man pašam ieteic «atmest augstprātību un samierināties» . ..

Jā, ir šai ikdienā, šai svētīgo stūrīšu ārēji rāmajā un mierīgajā dzīvē, savas šausmas… tā sacīt, specifiskas, uzreiz nemanāmas, pelēkas… Kur te īstenībā ir ļaundari, kur upuri, kurā pusē taisnība, kurā netaisnība? … Un tā gribas, lai šajā miglā ielauztos kaut viens dzīvas, absolūtas patiesības stars, kas nedibinātos uz šīm zīmuļa vilktajām svītrām, bet gan tiešām atrisinātu visu šo jucekli… īstas patiesības stars, ko apjautis pat Rogovs … Vai jūs mani saprotat?

—    Liekas, saprotu, — nopietni teica briļļainais kungs.

—    Arī Budņikova kungs, liekas, sāka sajust, ka ap viņu kaut kas nav labi. Un sāka šaudīties, bet, kā tas bieži gadās, nemetās turp, kur īstā izeja… Reiz atnāca pie manis parastajā laikā, divdesmitajā … Nu, protams, es kā vienmēr cienāju ar tēju … Izdzēra kā parasti, tikai izskats ne visai parasts. Tā kā skumjš, tā kā svinīgs .. . Pabeidza lietišķo viziti, naudu rūpīgi noglabāja grāmatiņā, atzīmēja . . . bet projām neiet un neiet… Sāka aplinkus runāt… vispār par dzīves nenormalībām, sevišķi par savu vientulību, par kaut kādu kļūdu, kas cēlusies aizsprie(ļumu un lepnības dēj… Tad novirzījās uz Helenu un Gavrilo. Gavrilo izrādījies pilnīgs nelietis, bet Helena kļūdījusies un tagad esot dziļi nelaimīga … Un viņš jūtoties vainīgs, ka viņu izprecinājis, bet to izlabot neesot viegli. .. Un ar naudu labot visgrūtāk. Ko nozīmējot nauda dzērāja rokās? . .. Un tā tālāk, aizvien aplinkus, no kā tomēr man beidzot kļuva skaidrs, ka Budņikova kungs grib pagriezt visu šo jucekli, tā sacīt, uz sākuma punktu, tas ir, izšķirt Helenu ar Gavrilo un pats to apprecēt… Tad, protams, divas svītras pašas par sevi tiktu iznīcinātas un izzustu … Acīm redzot viņš par to jau bija paguvis ar vienu otru aprunāties un tai skaitā ar priesteri Nikolaju … Tagad bija nolēmis aprunāties vēl ar mani .. .

«Bet kā tad ir,» es saku, «vai Helenai jūs par to esat pajautājis?»

«Nē,» viņš saka, «vēl neesmu jautājis … Es viņai. .. varbūt jums labpaticis ievērot, pat klāt neeju, lai nebūtu nekāda iemesla. .. Bet es zinu, kas viņai vajadzīgs… Un man nav pamata šaubīties . ..»

Es no savas puses mēģināju izteikt dažus apsvērumus, bet Budņikova kungs neklausījās … Atri atvadījās un aizgāja… It kā baidoties par šīs savas darbības sistēmas pilnību . ..

Bet pēc kāda laika, Gavrilo prombūtnē, sāka pie Helenas vazāties kādas kapsētas večiņas, bet pie Budņikova kādi konsistorijas subjekti. Pāris reižu pievakarē skalos: nāk no Budņikova arī Rogovs … Ak tad tā, es nodomāju, mans jauneklis jau sasniedzis savas nelietības robežu, un tagad saprotams, kādēļ viņš apdzirdīja Gavrilo: sagatavo Budņikova kungam nepieciešamo stāvokli laulibas šķiršanai…

Un tas viss kopsumā man likās tik nejēdzīgs un bez izejas, ka es domāju mainīt dzīvokli, lai gluži vienkārši no visa tā aizietu… Mocīja bezmiegs … Klaiņāju atkal pa dārzu. Un reiz sastopu tur Helenu. Guļ uz tā paša sola, kur es sēdēju tai rītā, pavasarī.. . Bet tagad rudens … Viss mirst, parādās visā kailumā . .. Rudens taču ir liels ciniķis . . . Vējš rausta kritušās lapas, smejas. Tās guļ uz dubļainās, slapjās zemes. Bet uz slapjā sola guļ sieviete ar seju lejup un raud … raustās vienās raudās … Vēlāk dabūju zināt: Budņikova kunga kombinācijā, protams, bija pilnīgi nerealizējama. Izdzirdusi par šo priekšlikumu, viņa rokas vien sasitusi: «Lai,» saka, «es zemē iegrimstu, lai kā skaida izžūstu! . . .» Nu, un tā tālāk. «Labāk mani dzīvu zemē aprociet kopā ar Gavrilo Slepanoviču! …» Bet Gavrilo Stepanovičs pat naktīs vairs mājās neguļ. Un nodziest nesenā skaidrā laime, bet Helena nevar saprast, kas notiek, un neprot sevi aizstāvēt. Biļete … divas svītras … baznīcas ubadzes, Budņikovs, Rogovs. Bet viņa ir muļķīga un padevīga un baidās, ka ar viņu kaut ko izdarīs bez viņas pašas gribas. . .

Es piegāju viņai klāt.. . gribēju kaut kā apmierināt. Bet, kad viņai pieskāros un zem rokas sāka trīsēt šis sievietes augums .. . tad man tis likās tik muļķīgi, ka es pat nodrebēju kā no bezspēcīgām žēlabām . . .

Un aizgāju … Aizmirsu visu, un es gribēju visu pamest, norobežoties no visa. Iet garām Budņikova kungs … Lai iet! . . , Rogovs dara nelietības… Lai dara! Muļķīgā Helena ved piedzērušo vīru… Lai ved… kāda man daļa? Un kam tiks biļete ar divām svītrām, un kam šīs muļķīgās svītras dos gudras tiesības… vai nav vienalga? … Viss saraustīts, viss nejaušs, viss nesakarīgs, nejēdzīgs un neķītrs . . . .

IX

Pāvels Semjonovičs pārtrauca un sāka skatīties ārā pa logu, it kā aizmirsis stāstu …

—    Nu, bet kas tad bija, kā tad tomēr beidzās? — piesardzīgi jautāja jaunais klausītājs.

—    Beidzās? … — atjēdzās stāstītājs. — Protams, pasaulē viss ar kaut ko beidzas. Un arī tas beidzās muļķīgi un vienkārši. Reiz naktī… pie manām durvīm zvana. Asi, trauksmaini, nervozi… Es izbailēs uzlēcu, apāvu tupeles … izeju uz lieveņa … neviena nav. Man tik likās, ka Rogovs pazibēja gar stūri. Nu, domāju: piedzēris un īgns gājis garām un gribējis man lieku reizi sagādāt nepatikšanas . . . Atgādināt, ka es, lūk, guļu, bet viņš, Vaņečka Rogovs, mīļais skolnieks, ālējas uz ielas un grib darīt man to zināmu. Es aizslēdzu durvis, likos atkal gulēt un sāku jau laisties miegā. Pēkšņi — atkal zvans. Es neceļos. Lai, domāju .. . Tikai atkal zvans, un otrais un trešais . .. Nu, domāju, te, redzams, kaut kas cits. Atkal uzmetu mēteli . . . Atveru durvis. Stāv naktssargs. Bārda apsarmojusi. «Lūgtum!» viņš saka.

«Uz kurieni,» es saku, «ko tev vajag, brālīt?»

«Pie Semjona Nikolajeviča,» viņš saka, «pie Budņikova kunga . . . Pie viņiem … nepatikšanas …»

Es kaut kā nevaru neko saprast, mechaniski apģērbjos, eju. Gaiša nakts, auksts, vēls … Budņikova kunga logos ugunis, kaut kur uz ielas svilpieni… nakts kustība… Uzkāpju pa kāpnēm, ieeju. Un pirmais, kas man dūrās acīs, bija Semjona Nikolajeviča Budņikova kunga seja . . . Tikai ne agrākā, bet gluži citāda. Guļ uz spilvena un raugās kaut kur, kaut kādā nezināmā tālē… Tik savādi… Es apstājos uz sliekšņa un domāju: «Kā tad tā? Bija tik pazīstams cilvēks un pēkšņi . . . gluži cits . . .» Pavisam ne tas, kas nāca reizi mēnesī un dzēra divas glāzes tējas. Un arī ne tas, kas rūpējās par Helenas laulības šķiršanu, bet kāds, ko nodarbina citas domas. Guļ nekustīgi, cienīgs un uz mums ne uz vienu neskatās un it kā redz pavisam ko citu… Un ne no viena nebaidās, un visus tiesā: ir sevi, tas ir, agrāko Semjonu Nikolajeviču, ir Gavrilo, ir

Helēnu, ir Rogovu … un . . . nu, un arī mani… Un man tas, saprotiet, kļuva tik skaidrs …

Bet tad es ieraudzīju Gavrilo. Stāv kaktā pie loga — nožēlojams, bet mierīgs. Un, tā kā es tai brīdī daudz ko uzreiz biju sapratis, tad piegāju pie viņa un teicu:

«Vai tu to izdarīji?»

«Tieši tā,» viņš saka, «Pāvel Semjonič. Es gan.»

«Kā tad tu to uzdrošinājies?»

«Nezinu, Pāvel Semjonič …»

Tad jau es pamanīju ārstu, kurš man teica, ka jebkāda palīdzība esot veltiga … Pēc tam atnāca, atbrauca, ienāca, sēdēja un rakstīja protokolus… Un tobrīd man likās tik savādi, ka jauns izmeklēšanas tiesnesis, tik kārtīgs cilvēks un tik noteikts, deva rīkojumu neatlaist Gavrilo un Helenu un izdarīt kaut kādu izmeklēšanu … Un atceros, kā viņš pasmīnēja, kad es jautāju: «Kādēļ tā? …» Jautājums, protams, dīvains, bet toreiz man likās, ka tas viss ir nevajadzīgs… Un, kad veda projām Gavrilo un Helenu, es kaut kā negribot piecēlos un jautāju: «Vai mani arī?» Vēlāk radās valodas, it kā man neesot viss kārtībā. Bet tas nav liesa. Man nekad nebija bijusi tik skaidra galva . .. Izmeklētājs pabrīnījās. «Ja drīkstu,» viņš teica, «dot padomu, tad jums vajadzētu iedzert ūdeni un nomierināties.» — «Bet kādēļ Helenu?» es jautāju. «Cerēsim,» man atbild, «ka viss noskaidrosies viņai labvēlīgi, bet tagad… pēc sākuma izziņas… bēdīgs pienākums…» Un man joprojām liekas, ka viņš nedara to, kas vajadzīgs …

Viņus aizveda, bet es aizgāju uz savu māju un atsēdos uz lieveņa. Biia auksti.. . Nakts bija skaidra, rudenīga, mierīga, ar tīru un baltu sarmu. Pie debesīm mirgo un sačukstas zvaigznes. Un visā tik daudz kādas sevišķas jēgas . .. Klau, skaidri dzirdami noslēpumaini čuksti, tikai saprast nevar… Tā kā kāda tāla trauksme, tā kā mierīga un tuva līdzdalība.

Es nemaz nebrīnījos, kad klusi pienāca Rogovs un bikli atsēdās uz lieveņa man līdzās. Un ilgi sēdēja klusēdams… Un es pat neatceros, vai viņš kaut ko runāja, bet es zināju visu. . . Par slepkavību viņš nebija domājis. Viņš bija gribējis pēc sava prāta «nokārtot Budņikova kunga un Helenas lietu». Tādēļ vajadzēja iegūt biļeti, uz kuras, kā viņš domāja, bija novēlējuma uzraksts … Un viņam bija patikusi šī asūrātīgā kombinācijā: nelikumīgā ceļā iegūt likumīgo tiesību pierādījumu. Saskatījis tur pat kaut ko humoristisku .. . Gribējis nelikumīgi iegūt likumīgo pierādījumu iedomātā novēlējuma uzraksta veidā … Tādēļ viņš arī bija iespraucies par uzticības personu Budņikovam laulības šķiršanas lietā … Dzīvoklī visu izpētījis un aizsūtījis kādu no saviem paklausīgajiem klientiem no «Kraujas» ar pavēli paķert vajadzīgo šķirstiņu. Bet Gavrilo bijis jāatslēdz Budņikova kunga durvis ar otru atslēgu, kuru Budņikovs savādas nolaidības dēļ nebija viņam atņēmis. Un Gavrilo nav vis palicis pie durvīm, bet gājis tūliņ augšā. Un man likās, ka es pats būtu redzējis, kā viņš smagā gaitā iet ar aptumšotu prātu un drūmu naidu sirdī… Un kā viņš nostājas uz sliekšņa, un kā Budņikova kungs pamostas un laikam pat nenobīstas, un pēkšņi visu saprot.. .

Bet man prātā aizvien vēl bija tas pagātnes mirklis, kad manā dzīvoklī tādā pašā gaišā naktī atskrēja divi ģimnāzisti, un es stāvēju viņu priekšā, kauna un nevarības pārņemts … un ka vienam pirmo reizi acīs uzliesmoja uguns .. . ļauna un zobgalīga …

Un man likās, ka es tūliņ uzminēšu kaut ko tādu, kam tas viss jāapvieno: ir šīs augstās, mirgojošās zvaigznes, ir šo nemierīgo vēja šalkoņu zaros, ir manas atmiņas, ir to, kas noticis.. . Jaunībā šāda sajūta man radās bieži. . . Kad modrais prāts meklēja visu jautājumu atminējumu un lielo patiesību. Un tad dažreiz likās, ka nupat jau stāvu pie sliekšņa un viss kļūst skaidrs . . . Bet pēc tam viss izgaist.

Mēs sēdējām ilgi. Tad Rogovs piecēlās.

«Ko jūs tagad darīsiet?» es jautāju.

«Nezinu,» viņš atbildēja, «kas te vajadzīgs .. . Bet pagaidām, man liekas, jāiet turp, kur tagad ir Gavrilo un Helena . . .»

Bet pats stāv… Tā kā tobrīd es daudz ko sapratu skaidrāk neka parasti, tā sapratu arī to, ka viņš gaida, lai es tam sniedzu roku. Es pasniedzu, un viņš pēkšņi tai pieplaka kaislīgi un ilgi. ..

Un pēc tam atrāvās un gāja projām… taisni pa ielu. Bet es noskatījos viņam pakaļ, kamēr bija redzams mana bijušā skolnieka izstīdzējušais stāvs . . .

Kādu laiku kupejā dzirdēja tikai vilciena dārdoņu, kurai cauri bija sadzirdams stiepts svilpiens. Aizcirtās durvis, pa gaiteni gāja konduktors un ejot ziņoja:

—    N. stacija. Desmit minūtes.

Pāvels Semjonovičs steidzīgi piecēlās, paņēma rokā nelielu ceļa somu un, skumji un glāstoši pamājis sarunu biedriem, izgāja no vagona uz platformas. Arī es sāku vākt savu bagažu, tāpat arī kungs ar zelta brillēm. Pjotrs Petrovičs palika kupejā viens pats. Paraudzījies nopakaļus Pāvelam Semjoncvičam, aiz kura aizvērās durvis, viņš uzsmaidīja kungam zelta brillēs, pakratīja galvu, tad, ar pirkstu sev pie pieres pagrozījis, teica:

—    Vienmēr bija savādnieks . . . Bet tagad, šķiet, tam nav vairs viss mājās. Dzirdēju, ka viņš esot pametis dienestu. Skraidot pa privātstundām …

Kungs ar zelta brillēm cieši paraudzījās viņā, bet neko neteica.

Mēs izgājām.

Prāva no reportiera viedokļa izrādījās neinteresanta. Zvērinātie attaisnoja Gavrilo (Helena nelika tiesāta), bet atzina, ka Rogovs vainīgs kūdīšanā, taču pelna apžēlošanu. Priekšsēdētājam daudzkārt nācās pārtraukt liecinieku Pāvelu Semjonoviču Padorinu, bijušo skolotāju, kas jo bieži novirzījās no faktiskā liecinājuma uz abstraktiem un prāvu neskarošiem prātojumiem . . .

1903.

SATURS

Savādniece. Tulk. E. Kliene …………………………………………………………………………

Slepkava. Tulk. A. Skalberga……………………………………………………………………….

Makara sapnis. Tulk. E. Kliene ……………………………………………………………………

Sokolinietis. Tulk. A. Skalberga …………………………………………………………………..

Fjodors Bezpajumtnieks. Tulk. A. Skalberga …………………………………………………

Sliktā sabiedrībā. Tulk. E. Kliene …………………………………………………………………

«Mežs šalc». Tulk. E. Kliene ……………………………………………………………………….

Teiksma par Floru, Agripu un Menahemu, Jehudas dēlu. Tulk. A. Skalberga ……..

Rūpnīcā. Tulk. A. Skalberga ……………………………………………………………………….

Aiz svētbildes. Tulk. A. Skalberga………………………………………………………………..

Saules aptumšošanās. Tulk. A. Skalberga ……………………………………………………..

Nakti. Tulk. A. Skalberga …………………………………………………………………………..

Ēnas. Tulk. A. Skalberga ……………………………………………………………………………

Tiesas diena. Tulk. A. Skalberga …………………………………………………………………

Upe palo. Tulk. A. Skalberga ………………………………………………………………………

At-Davana. Tulk. A. Skalberga ……………………………………………………………………

Paradokss. Tulk. A. Skalberga …………………………………………………………………….

Bez valodas. Tulk. A. Skalberga ………………………………………………………………….

Marusjas sēta. Tulk. A. Skalberga ……………………………………………………………….

Uguntiņas. Tulk. E. Kliene ………………………………………………………………………….

Mirklis. Tulk. A. Skalberga ………………………………………………………………………..

Sals. Tulk. A. Skalberga……………………………………………………………………………..

Nav nekā briesmīga. Tulk. A. Skalberga ………………………………………………………

V. Korolenko STĀSTI

Redaktore V. Lācc Māksi redaktors A. Jēgers Tcclin redaktore L. Engere Korektore R. Ozoliņa

Nodota salikšanai 1957. g. 31. jūlijā. Parakstlia iespiešanai 1957. g. 12. oktobri. Papīra formats 70X92;1G. 45.5 fiz. iespiedi.; 53,21 uzsk. iespiedi.; 51,52 Izdevn. I. Metiens 20 000 eks. Maksā 1G rb|.

LATVIJAS VALSTS IZDEVNIECĪBA Rīgā, Padomlu bulv. 24. Izdevn Nr. 9908-DI0f>2. Iespiesta Izdevniecību, poligrāfiskās rūpniecības un grāmatu tirdzniecības Galvenās pārvaldes Paraugtipografijā Rīgā, Puškina Ielā Nr. 12. Pašūt. Nr. 1790.

1 Spanka — arestantu žargonā «pelēkais cietumnieku bars».

7 V. Koroļenko

1 Dienvidrietumu apgabalā vienkāršā tauta sinagogas sauc par skolām.

[1] kungs, saimnieks, priekšnieks.

[1]

[1] Dogors — draugs.

[2] jakutijas apgabals administratīvā ziņā sadalās ulusos, bet ulusi naslegos. Ja ulusu pielīdzina Krievijas pagastam, tad naslegs atbilst atsevišķam ļaužu kopumam pagasta vidē. Sim iedalījumam pa da]ai ir cilts, pa daļai administratīvs raksturs.

[2] Učura — upe, Aldanas pieteka, kas ietek Ļenā.

[3] «tjzlikt vāku» — arestantu žargonā nozīmē nogalināt kādu paša cietuma vidē. Tādā gadījumā upurim parasti uzmi't uz galvas mēteli, lai apslāpētu viņa kliedzienus Tas tad ari ir vāks.

[4] osta due — sachalinas rietumu krastā.

[5] par «brīvo komandu» saucas katordznieki, kas izcietuši uzlikto soda laiku. Tie nedzīvo cietumos, bet privātdzīvokļos, kaut gan viņi un tāpat viņu darbs pakļauts zināmai kontrolei un saistīts ar zināmiem likuma ierobežojumiem.

[6] «Žēlsirdīgā» — cietumnieku dziesma ar pārlieku skumju melodiju; lo dzied «etapa arestanti» un klaidoņi, iedami pa sādžu ielām, žēlastības dāvanas lūdzot.

[6] V. Koroļenko

[7] tēvi senatori (latin.) tulk.

1 Opis.

[9] esmu tiburcijs (latin.). Tulk.

[10] ar noteikumu (latin.). tulk.

[11] audzinātāja kungs (latin.). Tulk.

[12] josifs flavijs, «par Jūdejas karu».

[13] parastais Sokrātā zvērests.

[14] bahori — bērni. red.

[15] at-davana — pasta stacija pie Ļenas, ap 300 verstu augšpus Jakutskas.

[16] zelta smiltis. «Tirgoties ar kviesīšiem» — slepus uzpirkt izskaloto zeltu no raktuvju strādniekiem.

[17] celebrissime — visuvarenais.

[17] Ierēdņi, kas ievāc nodokļus no tirgotāju kuģiem.

[18] Лоза — kārkli. red.

Content

Koroļenko Vladimirs Stāsti

SAVĀDNIECE

SLEPKAVA

MAKARA SAPNIS

SOKOLINIETIS

FJODORS BEZPAJUMTNIEKS

SLIKTA SABIEDRĪBA

«MEŽS ŠALC»

TEIKSMA PAR FLORU, AGRIPU UN MENAHEMU, JEHUDAS DĒLU

RŪPNĪCA

AIZ SVĒTBILDES

SAULES APTUMŠOŠANAS

NAKTI

ĒNAS

TIESAS DIENA

UPE PALO

AT-DAVANA

PARADOKSS (Tēlojums)

BEZ VALODAS

MARUSJAS SĒTA

UGUNTIŅAS

MIRKLIS

SALS

NAV NEKA BRIESMĪGA

SATURS