Zagrebeļnijs Pavlo

Labais sātans

Pavlo Zagrebeļnijs

Labais sātans

Romāns

7-3-3 72-890

Es atsakos atzīt, ka cilvēkam var pienākt gals. Pat tad, kad likteņa zvans, bojā eju vēstīdams, nodunēs pēdējo reizi, kad pēdējā veltīgā atbalss aizviltās un izgaisīs pēdējā sarkanajā atblāzmā pie tumsas robežas, kad iestāsies nāves klusums, pat tad būs dzirdama vēl viena skaņa: cilvēka balss, kusla, tomēr nerimtīga balss, kas runās joprojām. Esmu pārliecināts, ka cilvēks ne vien izturēs — cilvēks svinēs uzvaru.

V. FOLKNERS

Te nebūs runa par jūras neprātīgo nemieru, nedz arī par vēju nebeidzamo gaitu — runa būs par cilvēka gara bezgalību.

Zeme tur cilvēku cieši. Un, ja arī atlaiž, tad prasa dārgi jo dārg‘ samaksāt. Varbūt

tāpēc tik daudz katastrofu notiek uz robežas starp zemi un debesīm, starp zemi un jūru. Tā ir mūžīga nemiera, mūžīgu cerību un mūžsenas ticības zona, vieta, kur cilvēks kāro piepildīt savu dižuma alku. Kas nebija nekas, tas kļūs viss. Lai kļūtu, vispirms vajag būt vienam no daudziem, būt parastam, gluži neievērojamam cilvēkam, bet pēc tam tuvoties mums un kaut uz īsu mirtkli aizsegt visus, lai viņš būtu redzams viens pats, vajag kļūt drosmīgam, nerūpējoties un nedomājot par to.

Runa nebūs nedz par absolūto rīcības ne-loģiskumu, nedz arī par dīvaino motivācijas trūkumu, ar ko iezīmīgs šis notikums, — par visu vairāk mums ir svarīgi kopā ar Jako-venko kļūt par aculieciniekiem un dalībniekiem gandrīz neticamā atgadījumā, nonākt pašā notikumu virmulī.

Drosmīgie maksā. Jakovenko būtu vajadzējis samaksāt ar dzīvību. Ja aiziet bojā cilvēks, aiziet bojā vesela pasaule, ko viņš sevī glabā. Viegli mirst tikai tie, kam dvēsele nabaga. Bet ja nu dvēselē ir brīnumaina bagātība?

Mūsu rīcībā ir Jakovenko rakstītais raports. Tomēr runa nebūs par viņa raportu. Jāsāk ir iztālēm. Ar to nakti, kas vīstījās siltos miglas mākuļos un snaudulīgi klaiņāja starp noslēpumainajiem zemes trokšņiem un jūras milzīgo neizdibināmību.

Tas gliemeziski izrāpo no duļķainajām tumsas vērpetēm, izbāž no miglas augsto, smaili iztēsto priekšgalu, piegriež slaidos sānus piestātnes mūrim, un tikai'tad kļūst dzirdama dobjā mašīnu murrāšana kuģa dzelzs iekšās, negudrās iedomas, kas virmoja ap naksnīgo ainu, palēnām atkāpjas atpakaļ tumsībā, vienaldzīgie miglas prožektoru zib-šņojumi nošķiež atnācēja rūsaini melnos sānus ar dzeltenīgām šļakatām, un zem tām viegli izlasāms svešinieka dīvainais nosaukums: «Omirs».

Brīnums, cik neparasti ir šie burti, kurus negaidot dzemdinājusi sarežģītā nakts alķīmija, kuģa rēgainās kustības un ostas prožektoru tīģeracu spīdums. Šie burti nav līdzīgi visos platuma grādos pierastajiem latīņu burtiem, kas ir apaļi kā noēdušies katoļu abati, tie nepavisam neatgādina arābu rakstu zīmes, kuras ir kā nakts rasas šļirk-stes uz salta akmens; maz kopēja tiem ar gotu čukuraino rakstu, ar kuru dižojas vācu transportkuģi no Hamburgas, Ķīlēs un Lībe-kas; šo burtu lauzītās svītras aiz sava primitīvā stūrainuma glabā slēptu daili, burti pauž kaut ko aizsenu, tie rimti veidojas no leņķiem un slēgumiem, kas satrauc, jo ir kā aizmirstu civilizāciju stingās acis, no kurām raugās mūžība.

Jakovenko raportā būs rakstīts: «Trijos naktī ostas piestātnē pietauvojās grieķu tirdzniecības kuģis «Omirs». Stāvēt sardzē pie trapa bija pavēlēts man ...»

Nekad nevar zināt, kādu dāvanu krastam pasniegs visās šuvēs brīksrtošs un ņirkstošs

jūras braucējs. Tā tas, raugi, klimst no ostas uz ostu, no vienas zemes uz otru, trin ap-skrambāto bortu pret piestātnes mūri, ver vaļā tilpņu lūkas, dārdina vinčas, it kā būtu tīri jēdzīgs kuģis, un tad, paskat, — izgāž krastmalā gan visvisādu lupatu kaudzi, gan ērmīgus dzelžus, kuriem īstā vieta būtu atkritumu bedrē, gan kaut ko birstošu, gan grabošu, un pēc tam nāk mīkstas kokvilnas ķīpas, resni jo resni Manilas tauvu rituļi, šādas tādas mašas, glītas muciņas un kastes, kas ir smagas kā sāpe.

Sazini nu, kāpēc, taču visi kuģi, cik vien Jakovenko tos redzējis, bija veci, stihiju sabeigti, it kā šī osta atrastos pasaules galā un kuģim, iekams tas šeit nokļuvis, bijis jātiek garām visām posta un nedienu skillām un haribdām.

Tiklīdz Jakovenko gadījās novērot tādas vecas siles steidzīgo izkraušanu, tā viņu pārņēma garlaicība. Šāds kuģis bija ar mieru vai visas iekšas izgriezt uz āru, lai tikai krastam pierādītu, ka par velti vis nemaļas apkārt pa jūrām.

Jakovenko mīlēja tos vecos kuģus, kas ienāca nemanīti, klusītēm un, nevēlēdamies atklāt savus noslēpumus, dienām stāvēja mīklaini un nepieejami, it kā miruši.

Tomēr Jakovenko labi zināja, ka dzīve šais metāla kārbās neaprimst nevienu mirkli, tāpēc viņam patika staigāt un ieklausīties. Viņš skatīja pats sevi no malas un no augšas. Lēni, domās iegrimis, viņš soļo pa šauro muliņu. Abpus šaurās betona strēmeles stāvu

gaisā slejas plankumaino, skrambaino, no vienas vietas nolāpīto bontu sienas.

Bet aiz bortiem svelpj, šņāc, kratās, brīžam kaut kur nobļarkst milzīgi vara šķīvji; «Dar-dar-darrr!» — brīžam noskan žēlabains sāpju brēciens: «A-a-u-ū!»

Bet ūdens ir biezs, atkritumu pilns, tā ir drazu un saslauku putra (cik daudz atkritumu paliek, kur gājis cilvēks!), un kuģi stāv šajos atkritumos tā, it kā nekad vairs nespētu tikt projām tīrajā, brīvajā jūrā. Varbūt tāpēc daži arī steidz atdot krastam visu, kas vien ir tilpnēs, lai tikai krasts liktos mierā, atlaistu tos un ļautu atkal aiziet ūdeņu plašumā, aizbēgt no ostas snaudulības un apnicīgās strupo viļņu grūstīšanās.

Tomēr Jakovenko vēl bija par jaunu, lai saprastu visus smalkumus, pazītu kuģu dvēseli un apjēgtu, cik dziļi nozīmīga ir to uzvešanās. Viņš izturējās pret tiem kā novērotājs, saskatīja tikai ārieni un apbrīnoja svešinieku romantisko noslēpumainību, kas tūdaļ izgaisa, tiklīdz pār bortu pārslīdēja lempīga kokvilnas ķīpa vai kaste ar banāniem, no kuriem puse jau kļuvusi melna.

Vispilnīgākais dabas darinājums ir sieviete, vispilnīgākais cilvēka darinājums — kuģis. Tā vismaz sprieda Jakovenko. Taču viņš bija pārliecināts arī par to, ka tiklab sieviete kā kuģis spēj saglabāt savu pilnību tikai līdz zināmai robežai, kuru pārkāpjot pazaudē itin visu. Kur slēpjas pilnība — mīklainībā vai noslēpumainībā? To Jako-venko nezināja. Viņš vēl bija par jaunu, par maz piedzīvojis un par visu sprieda, nevis balstīdamies uz pieredzes un uz ciešas pārliecības, bet lielākoties pats pēc savām izjūtām. Viņš, piemēram, uzskatīja, ka kuģis kļūst vēl noslēpumaināks, ja tam, tādam sastingušam, apklusušam un pēc pirmā acu uzmetiena tukšam stāvot piestātnē, pēkšņi nodreb viss milzīgais ķermenis un tad kaut kur starp klāja būvēm negaidot atveras dīvainas formas dzelzs durtiņas un pa tām palūkojas ārā sievietes seja vai arī pašaujas līdz elkonim kaila sievietes roka, pasniegdamās sakārtot matus, vai arī uz cietā klāja parādās sievietes kāju pāris un tas viss ilgst tikai mirkli, un, ja apdomā, tad nekā neparasta tur nav — sieviete, kas strādā kambīzē, varbūt sadomājusi ieelpot svaigu gaisu vai kādu pasaukt, vai arī paskatīties uz svešas zemes debesīm, uz kurām cilvēkam allaž gribas paskatīties, un tomēr šādus mirkļus Jakovenko vērtēja gandrīz vai augstāk par visu. Nu jā, sieviete uz kuģa — ar to jau ir pārkāpti noteikumi vai, šķiet, pat likumi, kurus diezin kas rakstījis priekšā. Taču Jakovenko, pirmkārt, nezināja nekādus jūras likumus, jo nekad nebija dzīvojis ne uz jūras, ne pie jūras, un otrkārt — ja neņem vērā tos likumus, kam pats pakļāvās savā dienestā, tad ne par kādiem likumiem viņam pagaidām nebija daļas (un kuram gan deviņpadsmit gadu vecumā par tiem ir daļa!), un, ja viņam kāds sacītu, ka visi likumi reiz izdomāti tāpēc vien, lai tagad tos atmestu kā liekus un smieklīgus, un piemēram mi-

nētu šo ērmoto likumu par sievietes uzturēšanos uz kuģa, tad Jakovenko priecīgs pievienotos tiem, kuri pārkāpj, lauž un atmet tās bargās uzvedības normas, kas radušās nevis aiz nepieciešamības, bet tikai aiz kāda cilvēka iedomas.

Vienmuļais dienests, garlaicīgā nīkšana pie svešu kuģu trapiem, ajpnicīgā ostas mehānismu dārdoņa, ikdienība, kādā noritēja «svešzemnieku» piekraušanas darbi, vīru raižpilnā rosīšanās, lieti, miglas, saule, vēji — viss aizmirsās, kad sievietes uzacu loki pazibēja aiz borta, dāvinādami reibinošas neparastības mirkli. Mirkli, kad, šļācot dienas zeltu skurbi dzirkstīgo pār sapņu jūkli un pār jūras gurdo klaidu, rūgst mīlestības dzira sūri reiblgā, pār vīnu stiprāka un skāņākā par liru.*1

Kas gan ir grūtāk sasniedzams un burvīgāks par nepazīstamu sievieti uz sveša kuģa klāja, par sievieti, kura, taisnību sakot, nav ne redzēta, nav ne apskatīta, kura atstājusi tikai pēdas — vilinošas kā tālas zvaigznes pēdas.

Bet raportā būs rakstīts par sauli: «Ostā valdīja briesmīga tveice.»

Taisnība gan: saule svilināja jau veselu nedēļu, nekā nebēdādama, svilināja vienā gabalā.

— Saprot, kas par numuru? Sēdi tu, cilvēks, salonā kā viens lielskungs. Sfcaršina

1 Ar zvaigznīti apzīmētās vārsmas atdzejojis Andris Berginanis.

pārbauda ārzemnieciņiem pases, krāmē štem--pēļus par iebraukšanu, izbraukšanu, bet tu tik sēdi krēslā, vaigus piepūtis, un šie visi tev apkārt: mister tvister, varbūt jums labpatiktu kokakolu, varbūt kon jaciņu?

Jefreitors Ļaskovs ir lielības maiss un balamute. Tomēr viņā allaž labprāt klausās. Klausās arī Jakovenko un sirds dziļumos apskauž: kāpēc viņam nav piešķirta kaut kripatiņa tās bezrūpības, kas Ļaskovam iemērīta aumašām?

— Vai tad tu saproti, ko šie runā? — viņš īdzīgi uzprasa Ļaskovam.

— Kā ta ne!

Par ko tad īsti?

— Es jau neklausos.

Robežsargam dzīve kā vāverei ritenī: sardze, miegs, nodarbības. Dienām, mēnešiem, gadiem. Nomācoša vienmuļība. Pat ārzemju kuģu ierašanās nepārtrauc vienmuļību. Diena nāk, un diena aiziet, citi ceļo, bet tu, cilvēks, paliec uz vietas. Viss apriebjas. Tu pieķer sevi domās, ka atkārtojas pat tas, kam, šķiet, jābūt neatkārtojamam: radio,

grāmatas, laikraksti, filmas. Tev liekas, ka jau esi dzirdējis šo pārraidi, lasījis šo grāmatu, manījis avīzē tieši tādu pašu virsrakstu, tieši tādus pašus aicinājumus, bet par kino varoņiem nav nemaz ko runāt: tos var apvienot nedaudzos stereotipos. Te, lūk, tev būs Lolobridžida, te būs Bondarčuks, bet tur būs Mastrojani, tur būs Samoilova, pirms viņas bija Batalovs un vēl Saveļjeva vai arī Odrija Hepberna, un vai Spenseru Treisiju vai Fernandelu esat redzējuši? Nu, tad pa-

skatieties Jakovčenko vai ļaunākajā gadījumā Tarapuņku.

Tāpēc robežsargiem patīk stāsti. Stāsta visi, taču visbiežāk un vislabprātāk Ļaskovs. Ļaskovam nav aizliegtu tematu, viņš nekā neslēpj, neatstāj pats savai lietošanai neviena intīma nieka, nebaidās, ka izskatīsies smieklīgs, izskatīsies pēc neveiksminieka, viņš neatzīst vārda «sakāve». Ļaskovs nebaidās itin nekā.

— Saprot, kas par numuru! — izlaidies smēķētavā uz sola, viņš gvelž. — Es braucu uz tralera Ohotskas jūrā ...

— Vai tad tu esi paspējis tur ar pabūt? — Kāds robežsargs netic.

— Un kāpēc ne? Odesā savervējos, biļeti saujā, «TU-104» iekšā — žvīk, žvāk! un še tev «zila jūra, kuģis balts, tālu aizbrauc puisis stalts ...». Mūsu laikos ... Jā, tad nu, saprot, kas par numuru .. . kuģojam, zvejojam zivtiņas gan mazas, gan lielas, zvejojam krabjus, kalmārus ...

— Valzivis, — kāds pasaka priekšā.

— Tevi ar aiz žaunām nogrābtu, ja būtu

pa ķērienam pagadījies, — Ļaskovs nevērīgi izgrūž. — Te uzreiz — saprot, kas par numuru — pieņemam radiogrammu: iet uz

tādu un tādu salu un nodot lomu ... Kā padzirdējām salas vārdu, viss kuģis tinas sērās!

— Vai tad tur pirāti bija, vai? — nerimst tas, kurš ieminējies par valzivīm.

— Sievietes! — Pārlaidis visiem triumfējošu skatienu, Ļaskovs atkārto: — Sievietes!

Salā astoņi tūkstoši sieviešu un null, komā, null vīriešu. Skaidrs, kas par numuru!

— Ko tad viņas tur dara? — Jakovenko smīnēdams apvaicājas.

— Saprot, kas par numuru: visādi ausaiņi vervējuši darbā uz zivju fabriku un savervējuši skuķus vien ... Saveduši visas salā, nu paši apskatās — traģisms! Un tā radās sieviešu sala.

— Un kas tad ir?

— Kas ir, kas ir! — Ļaskovs mēdās.

— Astoņi tūkstoši skuķu, ēšana laba, jūras gaiss, možs garastāvoklis, bet puiša ne ko parādīt nav. Vai saproti, kas par numuru? Un te uzreiz mums radiogramma: šļūciet uz salu un nododiet savus kalmārus šitām amazonēm! Vai skaidrs? Kapteinis krīt panikā. Viņam ģimene — trīs bērni, mīļota dzīves biedrene. Fotokartīti nostādījis kajītē uz galda, celdamies un guldamies kartītē vien skatās. Bet pabāz tik degunu salā — atsievos cilvēku un uz līdzenas vietas apsievos. Vai saproti, kas par numuru? Astoņi tūkstoši tak!

— Nu, bet kā tu?

— Kas tad man: puišcilvēks un neprecējies. Es spriežu tā: izmeklēšos pašu skaistāko no astoņiem tūkstošiem, biļeti saujā, «TU-104» iekšā un — žvīk, žvāk! — uz Odesu projām. Paslīpēsim Primorskas bulvāri uz vienu pusi, uz otru pusi, pēc tam uz Deri-basa ielu un ...

— Tad tu esi precējies?

Jakovenko to pajautā tīšuprāt, kaut visi zina, ka Ļaskovs ir puisis un puisī paliks mū-

žīgi, jo pats to ir apgalvojis vismaz tūkstoš reižu.

— Tu varētu būt tik solīds un nepārtraukt! — Ļaskovs cērt pretim.

— Saprot, kas par numuru. Ieejam ostā. Skaidrs — tur visu dara tehnika, cilvēku maz, saprast ar nevar, vai tas ir sievišķis vai mūsējais ... Pagaidām viss kārtībā .. . Kapteinis atlaiž komandu krastā — neviens neiet. Bail. Nu iejaucas politvadītājs: biedri, tā un tā, sava augstā apzinīguma līmenī jums jāaudzina vietējie iedzīvotāji, kas atšķirti no lielās zemes un tā tālāk ... Es izeju priekšā un paziņoju, ka visu mūžu esmu sapņojis audzināt apzinīguma līmenī un audzināšu arī te, ja jau tā svilst... Nu, salasījās man līdzi vēl puiši desmit — tādi, kam ir akots . .. Laižam krastā, skatāmies, saprot, kas par numuru, — postenis. Robežsargi. Tādi paši kā te mēs visi. Tikai ar ko mūsu postenis iežogots? Ar papelēm. Bet tur — divām kārtām dzeloņstieples. Skaidrs! Nocietinājumi pret sieviešu uzbrukumu. Nu, tad puse no mūsu nodaļas taisīja pagriezienu par astoņpadsmit rumbiem — un lapās! Bet mēs drosmīgi un apņēmīgi uz priekšu. Kātojam pa ielu. Pilsētiņa — tā nekas. Kā tai dziesmā par ģitāru. Tiesa, cilvēku gan pamaz. Saprot, kas par numuru, — neviena cilvēka nav uz ielām. Jo pilsētiņa uzcelta tīri paprāva, bet cilvēku tikai astoņi tūkstoši. Un kas tad tie astoņi tūkstoši ir? Cits guļ, cits pusdienu ēd, cits degunu urbina ... Tāpēc ielās tukšums .. . Bet citādi viss, kā pienākas: veikali, frizētavas, pasts un telegrāfs, • kinoteātris,

kafejnīca «Bērziņš» .. . Nu, mani puiši tikpat kā ārzemju tūristi virzās tālāk, lai pienācīgi pagodinātu visas ievērojamās vietas, bet es, ilgi neprātodams, kafejnīcā «Bērziņš» iekšā. Nospriežu: ieņemšu divsimt gramu, lai tiek dūša, un tad jau redzēs. Vestibils — pēdējais modes brēciens. Restītes un puķītes, olalā un tralalā ... Garderobē — meičiņa. Pasmaida, pastiepj rociņu — sak, jūsu cepurīti, lūdzu. Kas tad man, nav jau žēl. Še tev cepurīte, un smaidi vesela, par to jau algu maksā, bet mēs uz to neuzķersimies, mēs no astoņiem tūkstošiem varam izraudzīties ne tādu vien. Manos veikli zālē iekšā, nostājos uz sliekšņa un skatos ... Saprot, kas par numuru! Pilna zāle meiču. Sēd pie šitādiem moderniem galdiņiem, šitādās modernās blūzītēs un kleitiņās saposušās — viss kā Odesā! — dzer savu melno kafiju un neceļ ne ausu. Visi galdiņi četrām personām, bet ne pie viena nav vairāk par trim. Pa divām vien, pat pa vienai. Sēž un gaida līgavaiņus pār jūru atbraucam. Traģisms! Es stāvu uz sliekšņa, bet šīs — žib, žib! — ar acīm uz manu pusi. Un kas par acīm! Kā universālveikalā — izvēlies, kas sirdij tīk. Te nu — saprot, kas par numuru — es jau iztālēm noskatu mērķi, notēmēju uz vienu tādu gaišma-tīti rozā blūzītē bez piedurknēm, uz tādu, saprot, kādas zīmē uz porcelāna krūzītēm, — un ar pilnu tvaiku uz priekšu! Šai blakām sēž vēl divas, bet tās manās acīs nulle, man galvenais — blondīnīte un brīvais krēsls pie viņas galdiņa. «Jūrnieka sveiciens!» es saku. «Atļausiet noenkuroties jūsu ostā?» Bet

blondīnīte atbild tādā arktiski antarktiskā balsi: «Aizņemts!» Saprot, kas par numuru: kāds jau izraudzījies šo par mērķi. «Kas tad aizņēmis?» es painteresējos. «Draudzene drīz atnāks.» Nu, ja jau mani maina pret draudzeni, tad pameklēsim astoņu tūkstošu vidū citu objektu. Es momentāni orientējos apstākļos un nospraužu kursu uz bruneti zilā kleitā ar visvisādiem volāniņiem vai velns sazin kā to būšanu sauc. Ar vārdu sakot — kaut kas tāds delikāts gan ap kaklu, gan ap rokām, gan apakšā. Brunetīte ugunīga kā saules protuberance! Tur jau brīvi veseli divi krēsli. Sveiciens, sveiciens! Atļausiet? Neatļaujam. Kādēļ? Tā paša dēļ. Atkal draudzenes gaidāmas. Nu jau divas gabalas. «Kur tad viņas ir — tās draudzenes?» — «Frizētavā, galvas uzpoš.» — «Kam par prieku?» — «Pašas sev. Ja jau savas galvas, tad pašas sev par prieku.» Saprot, kas par numuru: apceļ mani. Liek saprast, ka neesmu lāgā sasukāts. Bet mans cekuls pastāvīgi samudžināts kā ideālistiskā, filozofija. Tas nu man aplam ķērās pie dūšas. Ja jau šitā, tad iešu pie vientulīgas bēdulītes. Neizmeklēdamies drāžu pie galdiņa, kur sēž viena pati. Sēž, sūc kafiju un skatās manī pār tasīti kā pār Ķīnas mūri. Nav vairs ne blonda, ne brūnēta. Ne šāda, ne tāda. Odesā es tādai neietu ne tuvu, lai man kaut prēmiju dod! «Atļausiet?« — «Aizņemts.»'— «Visi trīs?» —-«Iedomājieties, jā.» — «Draudzenes?» — «Uzminējāt.» Saprot, kas par numuru! Vai viņas ņirgājas, vai? «Kur tad ir tās jūsu draudzenes?» es apvaicājos. «Varbūt turku

pirtī?» — «Nodarbībās. Teātra studijā.» Kā padzirdēju par teātra studiju, tā nospļāvos, apgriezos un liku ārā no kafejnīcas «Bērziņš». Tā, kura tur stāvēja tai modernajā vestibilā, sauc man nopakaļ: «Jūs cepurīti aizmirsāt, biedri vēžu ķērāj!» Pagrābu cepurīti un — aiziet uz māju! Tur mani drauģeļi jau priekšā, un visiem mīlestības piedzīvojumi uz mata tādi paši kā man. Saprot, kas par numuru ...

Bet dzeloņstieples ap posteni? — pēc brīža Jakovenko iejautājas.

— No kara laika palikušas. Nodaļas priekšnieks pagadījies saimniecisks vīrs. «Lai stāv,» viņš saka, «varbūt kādreiz noderēs ...»

Kamēr Jakovenko stāvēja pie «Omira» trapa, Ļaskovs ar staršinu bija pabijis uz kuģa. Kāpdams lejā, viņš noknakšķināja pirkstus gar pašu Jakovenko seju un pačukstēja, lai staršina nedzirdētu:

— Tur tādi kadri, ka tik turies!

Jakovenko paraustīja plecus. Viņš bija vienaldzīgs pret to, kas Ļaskovu tā ieinteresējis. Droši vien atkal kāda meiča, šoreiz jau ārzemniece. Un atkal Ļaskovs gvelzīs niekus: kā iepazinies un kā norunājis satikšanos krastā. Bet pēc tam — jocīgas beigas šim vai nu pa pusei, vai pilnīgi izdomātajam notikumam un Ļaskovs pats pirmais smiesies par sevi, un tas viņam gaužām labi

piestāvēs. Ļaskovam piestāv viss: kā jocīgais, tā skumjais.

Arī Jakovenko par sevi varētu pastāstīt šo to jocīgu.

Kad viņš vēl bija mazs knauķis, lielie puikas bieži vien viņu nejauki nerroja. Viņu sādžā dzīvoja bakurētainā Fedorka, kurai visa kā bija pārlieku daudz: sejas, krūšu, gurnu. Allaž viņai bija karsti, it īpaši vasarā. Viņa sēdēja istabā pie vaļēja loga aiz kupla ceriņkrūma un gaidīja mājās vīru, kas strādāja kolhozā par šoferi un ar savu gaziku vienādvien dauzījās kaut kur apkārt. Bet Fe-dorkai bija karsti, viņa slēpās ceriņkrūma paēnā un, acis aizvērusi, smagi elsa, izbāzusi logā savus apaļos plecus . . . Lielie puikas, laikam skauzdami Jakovenko par brīnum jauko ģīmīti, ievilināja viņu pie Fedorkas ce-riņkrūmā, sāpīgi sadunckāja un nelaida projām, līdz viņš bija ar mieru darīt, ko liek. Tad lielie paķēra viņu uz rokām, sašūpoja un ielingoja taisni krūmā. Lidodams ceriņos, viņš kliedza: «Tantiņ, ļaujiet, es jūs nobučošu!» Resnie ceriņzari atsperīgi pasvieda viņu atpakaļ tieši tajā brīdī, kad viņš bija pavisam tuvu tuklajai, dusmīgajai Fedorkas sejai. Viņš izķepurojās no krūma un muka projām.

Bet pēc dažām dienām atkal tas pats: kā dzīva bumba Jakovenko brāzās cauri ceriņ-krūmam, bailēs acis samiedzis un izmisīgi brēkdams: «Tantiņ, ļaujiet, es jūs nobučošu!»

Daudz reižu vēl puikas ar viņu atkārtoja šo netīkamo joku, līdz atgadījās tas, ko zeņķi gribēja panākt: zari laikus nespruka atpakaļ

un neatsvieda Jakovenko, viņš uzdrāzās virsū Fedorkai, ietriecās viņas bezdibenīga-jos mīkstumos, viņas vulkāniski kvēlojošajā augumā, domādams, ka nupat gals klāt, ka šī milzenīgā, briesmīgā sieva viņu iznīcinās, un tā jau arī izskatījās, jo Fedorka bļāva viņam pretī:

«Parādies nu, kāds tu esi — tas bučotājs!» Taču, pamanījusi Jakovenko rožu vaidziņus, viņa atplauka, nodudināja: «Skat, kāds glīts puišelis,» — un Jakovenko sajuta uz sejas kaut ko dīvaini mulsinošu, valgu, karstu un nesaprotamu. Tikai pēc tam, kad Fedorka bija palaidusi viņu vaļā un viņš labu gabalu aizskrējis projām no ceriņkrūma aizsegtā loga, viņš apjēdza: tā bija buča. Fedorka viņu nobučojusi!

Par šo buču viņš nekad nevienam nebija stāstījis, taču atcerējās to vienmēr. Nāktu Ļaskovam ausīs šitāds notikums — Ļaskovs lielītos nenolielīdamies. Bet Jakovenko sprieda tā: kam tas vajadzīgs?

Viņa atmiņā glabājās arī skumjš stāsts. Tāda gan laikam nezināja neviens cits. Taču arī to viņš nekad neuzticēja biedriem. Viņš pārdzīvoja to viens pats, papildināja, paplašināja, un, gadiem ritot, šis notikums izvērsās viņa acu priekšā aizvien dīvaināks, aizvien mazāk ticams, viņš pats vairs nespēja skaidri izšķirt, kas ir patiesība, kas izdoma, laikiem vairs neticēja tam, viss viņam šķita ļauns sapnis vai arī — kā dziesmā dzied: «Ļaužu runas, nevalodas ...»

Skumjš stāsts.

Par rasu. īstenībā nevis par rasu, bet par vecāko māsu Tetjanku.

Jakovenko dzimtā visi bija skaisti. Mel-nūksnēji, lielacaini, skatienā liesmoja uguns. Tetjanka šis uguns bija mantojusi visvai-iak. Tā apsvilināja visus. Jau skolā Tetjankā iemīlējās visi skolotāji. Padzirdējuši par neredzēto skaistuli, jaunie šoferi brauca no visa rajona, un aiz Jakovenko mājas logiem mašīnu taures dziedāja modernās stepju serenādes. Agri vai vēlu mēs sākam maksāt pasaulei tās pašas nodevas, ko pasaule maksā mums. Tetjanka arī nenoturējās pret pielūdzēju leģioniem, viņai ne prātā nenāca tēlot sniega karalieni, daiļavu, kam sirds vietā akmens, — viņa arī iemīlējās. Un — lai tālu nebūtu jāmeklē — iemīlējās skolotājā. Skolotājā ārienē nekā sevišķa nebija, tā — ne šis, ne' tas. Viņš mācīja matemātiku desmi-lajas klasēs. Viņu izsmieklam saukāja par «Sukaiu», jo kaut kādā ziņā viņš līdzinājās šim piena produktam: aizvienam drusku

skābs, sejā tāds kā appelējis, runāja garlaikoti, negribīgi, smējās nelabprāt. Totiesu skolotāja prāts bija precīzāks par reizesrēķina tabeli. Kad viņš nostājās pie tāfeles, paņēma rokā krītu un sāka uz tāfeles rakstīt skaitļus un formulas, tad izgaisa visa miegainība, viss pelējums, viņā šķita starojam gaisma, skolēniem likās, ka domas dzirksteļo — asas, precīzas un apžilbinošas. Matemātiķa uzvārds bija Derega. Uzvārdam gan te nav nekādas nozīmes. Kādu vēl kuram uzvārdu senči nav piekarinājuši!

Varētu jau stāstīt gari, bet var arī pavisam

īsi: pabeigusi desmito klasi, Taņa apprecējās ar Deregu. Viņi sarakstījās sestdien, divdesmit pirmajā jūnijā, svētdien vajadzēja svinēt kāzas (vecie Jakovenko bija nokāvuši vep-rēnu, šo to sapirkuši kooperatīvā, šo to iztecinājuši paši, lai būtu stiprāks), bet rīta agrumā iesākās karš, visu partijas aktīvu izsauca uz rajona centru, aizbrauca arī De-rega.

Visi taisījās karā gūt uzvaru trīs četrās dienās. Tāpat sprieda arī Derega. Bet pagaidām vajadzēja rakt prettanku grāvjus tādās vietās, kur pat vistrakākajos slimības murgos neviens nespētu iedomāties atnākam vāciešus. Taču vācieši diez kāpēc nepievienojās vieglprātīgajām domām par kara pabeigšanu trīs četrās dienās, karš ilga jau trīs mēneši, vācu tanki tuvojās prettanku grāvjiem, ko bija izrakuši kādreizējie Deregas audzēkņi. Deregu atkal izsauca uz rajonu. Viņš kaut kur braukāja, kaut ko darīja, pēc tam paņēma Taņu un pazuda no ciema. Pazuda uz visiem laikiem.

Šis miegainais vīrs, kas, ņemdamies ar savām formulām, bija pret visu kļuvis vienaldzīgs, aiz neizprotamiem iemesliem un vēl jo mazāk izprotamiem apsvērumiem (priekšniecības apsvērumi vienkāršiem ļaudīm allaž šķiet neizprotami un bieži vien visai ērmoti, taču tā laikam jābūt!) kļuva par partizāņu nodaļas komandieri, un nodaļas pamatsastāvu veidoja ienaidnieka aizmugurē atstātie aktīvisti. Precīzais matemātiķa

prāts Deregam noderēja jau tad, kad viņš gatavojās partizāņu darbam. Viņš jau laikus organizēja drošas bāzes, viņam bija pārtika, ieroči, bija stipri vīri, uz kuriem varēja paļauties. Rezultāts: neviena iekrišanas gadījuma. Vācieši nespēja uzokšķerēt nevienu Deregas nodaļas bāzi. Tie pat nespēja apjēgt, no kurienes šī nodaļa brāžas uzbrukumā, kur tās miteklis, cik tā liela. Deregas partizāņi tika daudzināti visā novadā un iedzina fašistiem tīri vai mistiskas šausmas. Tie Deregu bija iesaukuši par «partizāņu sātanu», jo ilgu laiku nezināja pat viņa vārda, vispār itin nekā nezināja ne par viņu, ne viņa vīriem.

Vai būtu jāstāsta, ka Taņa visu laiku bija kopā ar Deregu? Varbūt tā bija Taņa, kas deva Deregam tādu nedzirdētu spēku, jo vai tad mīlestība nepārvērš visnejūtīgākos cilvēkus, vai tā nedara par varoņiem pēdīgos vārguļus un bēduļus? Taču Jakovenko, savās pārdomās par to visu cenzdamies būt objektīvs, Deregas panākumus izskaidroja vienīgi ar viņa precīzo prātu. Komandieriem allaž nepieciešams prāts, kas ir precīzs kā matemātiskās formulas, nežēlīgi precīzs prāts.

Bet nodaļa tikmēr auga augumā. Tai pievienojās šejienes ciemu ļaudis. Nāca komjaunieši. Nodaļā iekļāvās kareivji, kas bija nokļuvuši ielenkumā (vēl tagad viņus dēvē par «ielenkuļiem» visi tie, kurus pēc taisnības vajadzētu saukt par bēguļiem). Līdz ziemai nodaļa izvērtās par brigādi, un Deregu jau varēja uzskatīt par tādu kā pulkvedi

vai pat nelielu ģenerāli, bet tad mežos uzradās īsts partizāņu ģenerālis un Derega paprasījās šā ģenerāļa paspārnē, ar visu savu brigādi nonākdams partizāņu vienībā, kura sāka pārvaldīt visu šo mežu apgabalu.

Citu jaunpienācēju vidū Deregas brigādē ieradās arī viņa kādreizējais audzēknis. 5o audzēkni varētu nosaukt tā: Dmitro Petrenko vai arī Petro Dmilrenko — kā nu kuram patīk. Jo atkal jāsaka: ne jau vārds ir galvenais, bet gan darbi.

Šis Dmitrenko jeb Petrenko kādreiz arī bija iemīlējies Taņā, taču Derega droši vien to nezināja, toties labi zināja, ka Dmitrenko-Petrenko matemātikā allaž bijis visai stiprs. Kāpēc tad lai neņem tādu puisi brigādē? Turklāt: ko tad ņems, ja atraidīs savus bijušos skolniekus?

Petrenko-Dmitrenko tūliņ sāka štābā lenkt Tetjanku, kas izpildīja radistes pienākumus. Tetjanka šo puisi jau skolā nebija varējusi ciest, jo vairāk necieta tagad savā tuvumā. Viņa klupa vīram virsū: ko pieņēmis šo sprukstiņu?

Derega neteica ne vārda, tikai pēc laiciņa aizsūtīja Petrenko-Dmitrenko uz kādu no brigādes nodaļām. Taņa to vairs ir nepieminēja. Tā bija viņas kļūda. Ja grib dabūt pie malas nīstamu cilvēku, kas var nodarīt ļaunu, tad savā naidā ir jābūt konsekventam, nekad nedrīkst apstāties pusceļā. Citādi gaidāma posta diena. Taču šādas rūgtas patiesības apgūstamas vienīgi ilgos mūža gados. Un Taņa vēl bija dzīvojusi tikai astoņpadsmit gadu. Pārāk maz, lai prastu nīst.

Deregam patika pērties. Mežā bija uzcelta paslepena pirtiņa, ko viņš apmeklēja, tiklīdz izgadījās brīvs brīdis. Viņš brauca turpu viena paša sava ziņneša pavadībā. Pirtiņā arī mitinājās divi trīs uzticami partizāni, un tas bija viss «garnizons». Uz visām pusēm desmitiem kilometru tālu sniedzās partizāņu novads, aiz katra koka un krūma modri sargposteņi — pat pelīte nepašmauks garām. Brigādes komandieris varēja mierīgā garā mazgāties un sautēties, ar bērza slotiņu vicodams no kauliem ārā nogurumu. Parti-zāņi savu komandieri netraucēja. Ziņnesis mīņājās pie zirgiem, automātu no rokām neizlaizdams. Divi manīgi puiši skaldīja ozola un priedes pagales un tik stiepa uz pirtiņu, kur vecais, lietpratīgais Ribčenko karsēja akmeņus, kur uzmest garu, sildīja ūdeni un aptecēja komandieri kā mīļa māte.

Taņai nebija zināms, ka Petrenko-Dmitrenko nokļuvis paslepenās meža pirtiņas malkas cirtēju pulkā. Viņai, šķiet, pat par pirtiņu nekas nebija zināms.

Un tālāk viss risinājās gaužām vienkārši. Ziņnesis lēkāja pa čirkstošo sniegu, uzmanīdams zirgus, Petrenko-Dmitrenko izmetās no šķūnīša, kur kopā ar pārinieku skaldīja malku, un teciņiem devās uz pirtiņu, nesdams malkas klēpi. Aklumā viņš uzdrāzās virsū ziņnesim, nostiepās garšļaukus un izkaisīja pagales; ziņnesis labsirdīgi nosmējās un steidzās palīgā salasīt smagās ozola pagales. Un, kad ziņnesis pieliecās, Petrenko-Dmitrenko ar pašu smagāko pagali zvēla

viņam pa galvu. Ziņnesis pakrita, un Petrenko-Dmitrenko to sita, līdz galva tam bija sašķaidīta putrā. Sava pārinieka viņš nebaidījās, jo tas gulēja šķūnītī ar cirvi sakapāts. (Dažs labs brīnīsies, ka ' astoņpadsmit gadu vecs puisis var būt tik necilvēcīgi nežēlīgs. Nemeklējiet taču mīlīgus nodevējus!) Vecais Ribčenko nesagādāja nekādas grūtības. Par partizāniem pārģērbtie policisti, kurus Petrenko-Dmitrenko pasauca no viņu slēptuves, neļāva večukam ne iepīkstēties. Un Deregu saņēma ciet pliku.

Viņu satauņāja kažokos, iesvieda ragavās un aizveda garām visiem partizāņu posteņiem, jo Petrenko-Dmitrenko zināja visas paroles un viņu jau arī pazina, viņam ticēja.

Kad Taņa izdibināja, ka Derega atrodas gestapo cietumā, viņa klusēdama saposās un tai pašā dienā jau bija pilsētā. Vēl vienu dienu vēlāk viņa aizkļuva līdz gestapo priekšniekam. Viņu abu sarunu neviens nav dzirdējis. Tā tomēr ir notikusi, tai katrā ziņā ir bijis jānotiek, tāpēc Jakovenko jau bērna gados neveikli un nemākulīgi sāka tajā rindot vārdu aiz vārda, un ar laiku šī saruna — dīvaina, nereāla, galīgi pretdabiska — arvien skaidrāk skanēja viņam ausīs, taču to kādam atstāstīt viņš nespēja un neprata, tāpēc grūti būs to šeit atveidot. Tomēr raudzīsim. Te būs šī saruna.

Viņš. Kas tu esi?

Viņa. Tetjana.

Viņš. Kas tev vajadzīgs?

Viņa. Gribu palikt te.

Viņš. Tiesības izlemt pieder tikai man.

Viņa. Tāpēc es ari prasu, tai tu izlem. Viņš. Kas tu tāda esi?

Viņa. Teicu jau.

Viņš. Vai tu esi partizāne?

Viņa. Tas nav svarīgi.

Viņš. Es pavēlēšu tevi pakārt.

Viņa. Man ir vienalga.

Viņš. Taču žēl kārt tādu jauku sievieti. Viņa. To es zinu.

Viņš. Ko tu zini?

Viņa. Ka esmu skaista un ka patīku visiem vīriešiem. Tev arī.

Viņš. Piesargies! Es neesmu kā visi. Viņa. Tāpēc jau atnācu tieši pie tevis. Tev ir vara, man — skaistums.

V i ņ š. Tu esi diezgan nekaunīga.

Viņa. Tev ir briesmīga vara. Tikai pār mani gan ne. Vai esi kādreiz redzējis otru tādu kā es?

Viņš. Piesargies! Tie ir sarmatu joki... Ko tu gribētu par...

Viņa. Strādāt cietumā.

Viņš. Cietumā? Kādu darbu?

Viņa. Vai es zinu? Par apkopēju, vai... Viņš. Tur nav apkopēju.

Viņa. Tad norīko.

Viņš. Un kas tad būs?

Viņa. Nekas nebūs ...

Viņš. Tā ir kāda viltība ... Tu nepasaki visu ...

Viņa. Uzminēji. Tev jāapsola, ka atstāsi dzīvu kādu cilvēku ...

Viņš. Nebūs nekādu solījumu.

Viņa. Tad es aizeju.

Viņš. Nekur tu neaiziesi. No šejienes neviens netiek āra. Mirušie tiek. Dzīvie — nekad.

Viņa. Nebiede. Es tev esmu vajadzīga tikai dzīva.

Viņš. Dzīva, dzīva ... Tu esi pārāk dzīva, lai skatītu tevi mirušu. Kas ir tas cilvēks?

Viņa. Tev jādod vārds.

Viņš. Es nevaru dot vārdu, nezinādams, kā tevi sauc.

Viņa. Vari. Lūk, esmu tavā priekšā un, ja tu vēlies šādu sievieti, tad prasu ...

Viņš. Tā ir ciniska tirgošanās! Kauns! . .. Nu, labi. . . Pieņemsim, ka es dodu vārdu neaizskart šo mistisko skitu ...

Viņa. Dod goda vārdu! Apzvēri!

Viņš. Reiz esmu teicis, tad neatkārtošu. Kas viņš ir?

Viņa. Derega.

Viņš. Neiespējami. Viņu pakārs.

Viņa. Tad es eju. Vai arī kariet mani reizē ar viņu.

Viņš. Tu esi pavisam traka sieviete! Mēs varam vēl kaut ko izgudrot.

Viņa. Tikai vienu: Deregam jāpaliek dzīvam!

Viņš. Nu . .. varu tev apsolīt. . . Vismaz, kamēr esmu šeit... viņš ... vaļā palaist es viņu nevaru, tas ir skaidrs .. . tas ir absolūti neiespējami, bet. .. nu, viņš būs dzīvs . . . kamēr ...

Viņa. Labi. Bet man vajadzīga garantija. Man katru dienu viņš jāredz . . .

Viņš. Nekādā ziņā. Nekādu kontaktu!

V iņ a. Labi. Iztālēm. Kad pastaigas.

Viņš. Pastaigas? Lai viņš aizbēgtu? Šis briesmīgais partizānis? Nē, nē! ...

Viņa. Tad laidiet mani pie viņa kamerā. Lai es varētu pārliecināties ...

Viņš. Nu, lai būtu tā . . . Tu ieiesi viņa kamerā uz ... uz desmit sekundēm .. . bet neviena vārda ...

Viņa. Trīsreiz dienā ...

Viņš. Tas ir par daudz.

Viņa. Trīsreiz pa desmit sekundēm — tas taču nav nekas .. . Vai tu no manis prasīsi tikai trīsdesmit sekundes dienā?

Viņš. Es pārdodu dvēseli pašam nelabajam! Tu dabūsi, ko prasi...

Tā Tetjanka glāba Deregu. Tas ilga divus baismīgus mēnešus. Viņa izpētīja visas vācu sargkareivju dežūras un maiņas stundas, uzzīmēja sīkus jo sīkus gestapo cietuma plānus, nodeva to visu partizāņiem, pati komandēja partizāņu iebrukumu pilsētā, pati nogalināja gestapo priekšnieku, kura mīļākai viņai bija vajadzējis būt.

Pirmajā naktī viņa visu izstāstīja Dere-gam. Viņš sēdēja meža būdiņā tīrs, nomazgājies, jaunu veļu uzģērbis, sēdēja pie loga, klusēdams smēķēja un domāja, ilgi domāja, pēc tam piecēlās, piegāja pie Tetjankas, kura, Deregam tik ilgi klusējot, bija sastingusi akmenī, un sacīja:

«Es, protams, tev pateicos, ka izglābi mani no karātavām ... Tāpat par varonību, ko parādīji. . . Visā vainīgs esmu pirmām kārtām es pats. Pēc tam šis Petrenko-Dmit-renko . . . Mēs viņu atradīsim. Bet ar tevi...»

«Es mīlu tevi.»

«Jā. Un es arī.. . Tomēr rīt...»

«Tad varbūt jau šodien?» viņa jaulaja un sāka ģērbties.

Sievietes bieži raud, lai remdētu ciešanas. Taņa kopš tā vakara vairs neraudāja ne reizi.

Taņu aizsūtīja par ierindas partizāni uz kādu no tālīnajām nodaļām.

Tetjanku apcirpa un ieģērba kankarainās vīriešu novalkās, Derega pats iedeva viņai šauteni ar uzspraustu durkli, un visi brīnījās, kā jaunā sieviete var paciest tādu pazemojumu un kāpēc netriec savam bijušajam vīram durkli krūtīs.

Nodaļā Tetjankai ilga dzīve neiznāca. Toreiz pieturējās jaukas, siltas dienas. Mežos krūtis elpoja it īpaši brīvi un pacilāti. Bet tad naktī uznāca lietus. Nodaļa šai naktī veica garu pārgājienu, rīta pusē vajadzēja tikt citā mežā — vēl krāšņākā un skaistākā, partizāni brida līdz jostas vietai pa zāli, lauzās cauri brukstalām, cauri smagām rasas lāsēm nosētu zaļu zaru mudžeklim un līdz rītam bija tā notašķījušies, ka negribējās skatīties citam uz citu, tāpēc komandieris nolēma atpūtu apvienot ar mazgāšanos, jo pret rītu viņi bija uzdūrušies priežu sila dziļumos paslēptai partizāņu pirtiņai.

Nostādīja sargus, izdarīja visu, kas pienākas, izdarīja aši un kārtīgi. Tad nesa ūdeni un kurināja pirtiņu, pār priedēm sāka vīties augšup silti dūmi, un visi veicīgi rāva nost slapjo, pie miesas pielipušo apģērbu un brīnījās, ka skaidrā rasā cilvēks var kļūt tik

netīrs, bet tad šie puskailie, drīzās pēršanas ielīksmotie vīri piepeši satrūkās no negaidīta trokšņa, kaut bija pie šāda trokšņa pieraduši, kaut dzīvoja šādos trokšņos.

Tas bija strups un nežēlīgs trofeju pistoles šāviens. Šāviens norībēja pie pirtiņas sāniem — pie tās pašas pirtiņas, kur ziemā bija saņemts ciet Derega (kaut gan to, šķiet, neviens ne zināt nezināja), un visi metās turpu un ieraudzīja nesen atnākušo partizāni, kuru neviens vēl īsti nepazina, ieraudzīja, ka tā ir sieviete, brīnum daiļa, jauna sieviete pie miesas pielipušās, slapjās drānās. Viņa sēdēja, atlaidusies pret sienas priežu baļķiem, atlaidusies nevērīgi un gurdi, un lūkojās visos melnām acīm, kurās uz mūžiem bija sastingusi meža zaļā gaisma. Tievs jauna alkšņa dzinums slaidi liecās pār mirušo, un virs pašas sejas pie šauras lapiņas, kas paslējusies kā likteņa roka, šūpojās liela rasas lāse, kas kuru'katru brīdi varēja smagi nopakšķēt.

Partizāņi varbūt stāvēja, pavisam īsu mirkli raudzīdamies šajā lāsē, taču Jakovenko šo ainu skatīja jau daudz, daudz gadu. Viņam tā vien šķita, ka rasainā mežā vēl arvien stāv nerunīgi, izmocīti un izmērcēti partizāņi un klusēdami veras viņa mirušajā māsā Tetjanka.

Jakovenko nekad nebija māsu redzējis. Viņš to pazīst tikai pēc fotogrāfijām. Tagad, no divdesmit gadu attāluma raugoties atpakaļ, varētu mēģināt un sameklēt vaininiekus. Tomēr arī tagad ir grūti.

Bet var būt, ka visā vainīga rasa?

Šā traģiskā notikuma atbalsi var saklausīt Jakovenko raportā. Tur rakstīts: «Cilvēkam ir jābūt lepnam. Un, ja jau tā, tad lepnam vienmēr un visur.»

Neviens nespēra kāju uz trapa. Bezjēdzīgi būtu gaidīt, lai ap četriem vai pieciem no rīta kāds dotos krastā. «Omirs» bija snaudulīgi atzvēlies pret piestātnes mūri un pamiris, un šķita, ka uz kuģa vai nu visi guļ, vai arī tur nav nevienas dzīvas dvēseles. Rēgu kuģis, ēnu kuģis. Nedzird kliedzienu, saucienu, nekas nerīb, nedim soļi pa klāju, neviens neapbrīno svešo ostu, nevienu neinteresē krasts. Neredzams kapteinis kaut kur dod nedzirdamas pavēles, neredzami cilvēki tās neredzami izpilda, kāds met uz krastmalu resnas tauvas, kāds prasmīgi nolaiž trapu — un viss ir nedzīvs, miegains, vienaldzīgs. Vecais kuģis izskatās kā no sensenas pagātnes augšām cēlies, no okeāna dziļumiem izniris. Kuģu kapsētā «Omiru» uzskatīja par visefektīvāko eksponātu. Kuģī tikpat kā nebija dzīvības zīmju, un Jakovenko, taisnību sakot, nemaz negaidīja, ka no «grieķa» kāds nokāps.

Viņš mierīgi nostāvēja savu maiņu līdz galam un nodeva sardzi Ļaskovam, kurš šķendējās, ka agri uzmodināts, un šķendējās atkal, ieraudzījis «Omira» apskrambāto bortu.

— Stāvēt pie tāda lampataiņa — tas ir zem mana goda! — Ļaskovs purpināja.

Bet Jakovenko naski aizgāja uz mītni un nolikās gulēt, jo robežsargs guļ nevis tad, kad pienāk nakts, bet gan tad, kad izgadās laiks gulēšanai.

Kaut ko viņš sapnī redzēja, taču neatjēdza, ko īsti. Viņš pamodās, savu normu vēl neizgulējis, un tas nu nepavisam nebija raksturīgi tādam jaunam puisim, kurš turklāt vēl nomocījies, diendienā stāvēdams sardzē.

Jakovenko gulēja savā šaurajā dzelzs gultiņā, ieklausīdamies parastajos robežsargu dzīves trokšņos (gaitenī dunēja patruļas zābaki, dežuranta istabā zvanīja tālrunis, star-šina Kainarovs daudzināja savu «un borščs», Ļeņina istabā kāds grozīja radioaparāta pogas, meklēdams ko tādu, kas ietu pie sirds) un lūkodams atcerēties, ko īsti sapņojis.

Nekā viņš tomēr neatcerējās. Toties ienāca prātā siens. Viņam patika pēc atmošanās tā izlikties par aizmigušu un pāršķirstīt atmiņu lappuses.

Gluži negaidot bija ienācis prātā notikums ar sienu.

Pēdējo vasaru pirms dienesta viņš bija pavadījis kolhozā, strādādams par motoristu. Divām kopā satauvotām Dņepras strūgām bija pierīkots laivas motors, abām pa virsu noklāts plats dēļu segums, un Jakovenko ar šo «katamaranu» cēla pāri uz Dņepras viņa krasta ganībām lopus, veda no salām sienu. Kad ciemā darba pietrūka, viņu aizsūtīja uz lālo meža brigādi. Tur Dņepras vecupes krastā bija pieplacis neliels ciematiņš. No trim pusēm to ietvēra vecum vecas ozolaines

un jaunas priedulas, ceturtajā malā vecupes straumē, ar zālēm noaugušas zaļoja iegarenas salas un saliņas, ko rotāja dobu-ļaini vītoli un biezs kārklājs. Jakovenko atcerējās šo ciematiņu tādu pašu redzējis jau savās bērnu dienās, tāds pats tas palicis arī tagad.

Jakovenko devās ceļā uz ciematiņu pirms paša saulrieta, jo brauciens neilga ne pilnu stundu, bet apmaldījās smilšu strēlēs, ko Dņepra šeit ik gadu sanesa tādās vietās, kur nemaz nevarētu domāt; saule norietēja, uz upes ātri uznāca tumsa, no melnā ūdens gan šur, gan tur iznira baltās strēles, puiša acu priekšā izlocīdamās kā teiksmainu nāru vijīgas rokas, strūgu dibeni, ļaunu vēstīdami, berzējās gar sēkļu cietajām mugurām, baltās nāras aizvien vairāk stūma neveiklo laivu pāri uz sēres pusi — vajadzēja griezt krastā.

Jakovenko atdūrās čirkstošā strēlē, pavilka strūgas mazliet augstāk, lai ūdens tās neaiznes, nogūlās vēl siltajās smiltīs un uz vietas aizmiga. īstenībā gan neaizmiga, tikai aizsnaudās, jo ausis vēl uztvēra apkārtējos trokšņus: klusos upes šļakstus, tālīnas suņu rejas ciemā, automašīnas motora gaudošanu — laikam mašīna kaut kur buksēja smiltīs. Bet savādi: jo dziļāk viņš slīga miegā, jo skaļāk šļakstēja upe, it kā ūdens zagtos klāt viņa smilšu cisām, it kā tas būtu jau gluži tuvu, draudīgi viņu apņemtu, applūdinātu. Viņš izbijies pietrūkās sēdu un berzēja acis. Ap viņu viļņoja ūdeņu balsis, šļācās ūdeņu trokšņi — arvien tuvāk, stiprāk, vairāk. Jakovenko atmodās pa īstam un

tikai tagad ievēroja, ka no ūdens taisni viņam virsū brien melns zirgs.

Zirgs ar pakaviem šķēla ūdeni, un ūdens tagad šļakstēja gaudulīgi un baiļi. Zirgs izcēla priekškājas uz baltās strēles, un Jakovenko acīm šīs kājas izskatījās tik resnas un varenas kā simtgadīgi ozoli naktī meža biezumos. Augstu, augstu virs kāju kolonnām zvaigžņu ietvarā parādījās zirga galva — arī melnum melna — un nosprauslo-jās, izgrūzdama no milzīgajām nāsīm karstu elpu. Zirgs paspēra vēl soli, ar priekšējiem pakaviem teju pat skardams Jakovenko, tad uzreiz it kā ietriecās smiltīs — un smilšu baltums uzvirpuļoja pār zirgu kā dīVains rēgs; puisis izbīlī parāvās un pašļūca atpakaļ, izdzīdams strēlē vagu, — viņam nebija ne laika, ne spēka piecelties kājās, viņš šļūca un šļūca, ardams saltās smiltis, līdz viņu apturēja draiska sievietes balss.

«Ko tu baidies?»

Nu tikai Jakovenko ieskatījās, ka zirgs stāv pavisam rāmi, neslienas pakaļkājās, netriecas smiltīs un viņa mugurā balto nevis kāds rēgs, bet gan gluži parasta meiča vai sieviete ar melnām strēmelēm pār gurniem un krūtīm, ar melniem matiem virs sejas trīsstūra. Sieviete bija tik žilbinoši balta, ka Jakovenko atkal paberzēja acis un drošības labad pašļūca savā ērmotajā modē vēl maķenīt atpakaļ.

Zirgā sēdošā sieviete iesmējās.

«Vai tad tu — no tiesas... esi sieviete?» apjukušais Jakovenko vaicāja.

«Vellata jau nu ne.»

Viņa atkal iesmējās, un puisim tagad miegs noskrēja pavisam. Viņš pielēca kājās.

«Vai es nesapņoju? Paga, kaut iekniebšu tev!»

«Knieb pats sev — va tu re, cik nadzīgs!»

Viņa apsvieda zirgu apkārt, zirga melnā aste nošvīkstēja gar Jakovenko degunu.

«Vai tu, vai, esi tas, kas vadās mūsu sienu?»

«Es.»

«Ko tad tu te gulšņavā?»

«Nevaru nokļūt ciematiņā.»

«Kur tad tu vari nokļūt?»

Tas puisim koda kaulā.

«Pie tevis — varētu ...»

«Diez vai. . . Tik vien jau tu proti kā smiltis ar dibenu vagot. . . Nāc pie mums mežu stādīt — būsi rijolēšanas arkla vietā ...»

«Es tev gan parādīšu!» Jakovenko ar lēcienu metās viņai klāt, roka paslīdēja uz silta sievietes stilba, kas vēl glabāja Dņep-ras ūdeņu valgumu, zirgs uz vietas pacirtās sāņus, atspiezdams Jakovenko atpakaļ, sā-trūcies ielēca ūdenī un šļakstinādams brida aizvien dziļāk.

«Jel rītā neaizgulies,» no upes pie Jakovenko atlidoja vārdi, «laid taisni uz Garo salu un prasi tur pēc brigadierīšas Var-kas ...»

Jakovenko iekarsis jau grasījās dzīties uz pēdām pakaļ. Pat motoru iedarbināja un grieza laivu projām no strēles uz to pusi, kur bija pazudusi kailā jātniece. Taču strēles bija noņēmušās nelaist viņu ārā no balt-roku nāru valstības, un viņš, klusītēm nolā-

dējies, gribot negribot gaidīja vien ataustam gaismu.

Garo salu viņš tomēr neatrada, jo visas salas — vai ta liela vai maza — bija iegarenas, visas bija vienādas, visās siens vai nu gulēja jau nopļauts, vai ari pļaušana un kaltēšana gāja uz beigām. Vajadzēja braukt līdz ciematiņam, lai apvaicātos, uz kuru pusi doties.

Krastmalā, piesieta pie vecum vecas, pa pusei jau iztrupējušas melnapses, stāvēja dīvainā zilumā krāsota motorlaiva, ap to rosījās kalsens vīrs jau gados, baltu galvu — laikam gan laivas īpašnieks.

«Vai nevar palaist?» Jakovenko tam uzsauca, vēl malā nepiestājis.

«Dzirksteles nav!» Zilumzālēs krāsotās laivas īpašnieks paskatījās vaicātājā, un Jakp-venko nobrīnījās par viņa acīm: melnas un jaunas, tādas kā bērnišķīgas.

«Varbūt varēšu palīdzēt?» Jakovenko piemetināja savas strūgas pie tās pašas melnapses un piegāja pie zilumzāļu laivas.

«Ziniet, jau pielēca, bet nu vairs negrib.»

Vīrietim bija mugurā balts neilona krekls, kam visas podziņas kārtīgi aizmestas, priekšā koša kaklasaite, kājās izgludinātas bikses ar uzrotītām starām («Kāpēc jāgludina, ja staras tik un tā uzrotī?» sprieda Jakovenko), pēc visa bija redzams — pilsētnieks.

«Jūs laikam te ...»

Vīrietis neļāva jautājumu pabeigt.

«Vasarnieks. Jau astoņi gadi te. Ik vasaras.»

«Vai makšķerējat?»

«Nē jau. Man vairāk patīk tāpat vien — laivā.. . Bet, kad pienāk siena laiks, palīdzu pārvest no salām sienu . . . Vecajai Natal-kai, Kilinai. .. Brigadierīšai Varkai...»

«Brigadierīšai Varkai?»

«Vai jūs arī viņu pazīstat?»

«Drusku.»

«Interesanta sieviete ... Kaut gan ... Esmu novērojis: visas^ skaistās sievietes ir mazliet nelaimīgas . .. Arēji tās var likties pat laimīgas, tomēr sirdī... Taču jūs vēl esat jauns un to nezināt...»

«Bet jūs gan? ...»

«Es esmu vecs... Pensijā ... Un jau sen pensijā — tas ir pats interesantākais...»

«Vai atvaļinātais?»

«Mākslinieks.»

«Vai tad mākslinieki arī iet pensijā?» Ja-kovenko brīnījās.

«Viņi tāpat ir cilvēki... Kā jūs sauc?»

«Jakovenko.»

«Nē, kā sauc ... Mani, piemēram, sauc par Diodoru . . . Drusku ērmoti, vai ne? Bet tas nekas ...»

«Es esmu Dmitro. Bet visi sauc par Jakovenko ... Tā ierasts nez kāpēc... Tēvu arī un vecotēvu ...»

«Un no motoriem jūs kaut ko sajēdzat?»

«Tūliņ paskatīsimies ...»

Diodora laivas motoram bija vismaz piecdesmit gadu ilgs darba stāžs. Kas vien tajā varēja nolietoties, tas viss jau sen bija nolietojies, kas varēja salūzt, sen salūzis, kas pakļaujas korozijai — pakļāvies tai labprāt un ar prieku. Tā bija ķeburaina vecu dzelžu čupa, kas šā tā saskrūvēta, ar stiepli sagriezta, ar aukliņām un pat ar diviem kārklu lūkiem sasaistīta ... Jakovenko nosvilpās.

«Manuprāt, šo motoru var palaist tikai tad, ja te izmanto atomenerģiju miera laika vajadzībām,» viņš teica Diodoram.

«Pieķeriet šite,» Diodors palūdza, «un, raug, te arī. Bet uz šitā uzminiet ar kāju. Nē, ar kreiso, jo ar labo jāpiespiež, re, tur ... Tā ... Tagad turieties ... Да jūs drusciņ sapurinās, to neņemiet vērā — tā būs tikai dzirkstele no magneto . .. Patricinās vieglītēm ... Nebaidieties .. . Tūliņ es griezīšu ... Tā .. . uzmanību!»

Viņš sagrāba aizvēsturisku kloķi un no visa spēka to pagrieza vispirms uz vienu, tad uz otru pusi. Kaklasaite aizmetās aiz kloķa un novilka Diodoru uz leju, viņš tik tikko neatsitās ar zodu pret motoru, parāva kaklasaiti uz sāniem, taisījās apstāties un sviest to pavisam nost, taču šajā brīdī motorā kaut kas noblunkšķēja un noklikstēja, Diodoram taisni sejā iešāvās melni dūmi, beigtie dzelži atdzīvojās, ieparkšķējās, tur kaut kas sagriezās, savērpās, Jakovenko reizi un vēl reizi ķēra elektriskais lādiņš, tomēr viņš neatlaidīgi turēja, kur laivas saimnieks bija licis — un pacietība tika atalgota. Dzinējs sāka pukšķināt.

«Sieniet labi ātri laivu vaļā!» Diodors viņam uzsauca, steigdamies pie mazas, pašdarinātas stūres. «Laiva jāizlaiž klajā ūdenī, lai dabū ieskrieties. Tad motors vairs nenoslāps. Brauc vai visu mēnesi! Tāds viņš man ir...»

Jakovenko atrežģīja ķēdi, ar kuru laiva bija piesieta pie melnapses, un atgrūda laivu no krasta, taču neizdarīja to visai veikli, sagrīļojās un, lai neieveltos ūdenī, arī ielēca Diodora silē . . .

Motors dunēdams un tarkšķēdams strauji rāva laivu no skaidruma iekšā visbiezākajā ūdensrožu mudžeklī, kas klāja ne visai platās ejas starp salām ...

«Airi! Ķeriet airi, nelaidiet viņu ūdensrozēs!» Diodors panikā iebrēcās.

Jakovenko ņēmās meklēt airi, bet tikmēr laiva jau bija ierauta ūdensrozēs, motors nošķaudījās, pēdējo reizi norūcās un apklusa — nu droši vien uz laiku laikiem.

«Kāpēc jūs viņu stūrējāt uz šejieni?» ieprasījās Jakovenko, kas beidzot bija airi sameklējis garā, suņu būdai līdzīgā kajītē.

«Viņa jau pati.. . neklausa stūri... Traki kaprīza ... Kā sieviete ... Un tagad ūdensrozes .. . kāti sapinās ap dzenskrūvi un apturēja motoru ... Tas ir vājš .. . vairs nevilka .. . Nemaz neuztraucieties... Tā es braucu vienmēr ... Es tūliņ . . .»

Viņš nosvieda kreklu un pogāja vaļā uz-rotītās bikses. Jakovenko ieraudzīja iekritušu vēderu, plakanas krūtis ar rētām — ievainojumu pēdām.

«Nevajag, es jums palīdzēšu,» viņš aši sacīja un ielēca ūdenī.

Aizpeldējis gar laivu, viņš, ar roku pie laivas malas turēdamies, sagrābstīja dzenskrūvi un sāka piņķēt vaļā vijīgo, glumo kātu cilpas. Pēc brītiņa laiva brīvi šūpojās balto laikšņu vidū.

«Vai palaidīsim?» Jakovenko aicināja, rāpdamies ārā no ūdens.

«Jāpagaida. Motoram tagad jāatpušas,» Diodors sacīja. «Šitā es braucu vienmēr .. . Ar dēkām ... Bet kas ir dzīve bez dēkām? It nekas, vai nav tiesa? Jūs man patīkat.. . Manuprāt, jums ir laba sirds ... Es mīlu tādus cilvēkus. Varbūt tāpēc, ka pats arī tāds esmu ... Zināt ko? Gribat — es jums uzdziedāšu?»

Viņš negaidīja Jakovenko piekrišanas, nenostājās izmeklētā pozā, negatavojās, viņš nekavēdamies ierāva krūtīs gaisu, nozib-snīja ar bērnišķi sirsnīgajām acīm un sāka dziedāt:

Kur tu klīsti, mana laime?

Saukdams tevi nesasaucu.. .*

Diodora balss bija glāsaina un jauka, tā skanēja tik brīnum skaisti, ka likās — ja virs zemes vai debesīs tiešām būtu eņģeļi, tad tie dziedātu tikai šādā balsī. Jakovenko, kas jau bija sācis sirdīties par bezjēdzīgo piedzīvojumu, tūdaļ aizmirsa dusmas un nepacietību, aizmirsa, ka jāmeklē Garā sala, aizmirsa noslēpumaino brigadierīšu Varku un dīvaino nakts sievieti, kas melnā zirgā bija izpeldējusi no Dņepras taisni viņam virsū, — pārsteigts un sajūsmināts viņš sēdēja laivā un klausījās brīnumainajā dziesmā, ko dziedāja Diodors, brīnumainais cilvēks, kam karš licis aiziet pensijā no operas teātra, kur viņš droši vien kādreiz ir apbūris tūkstošiem klausītāju, un puisis domāja, ka cilvēka balsi nevar aizsūtīt pensijā, ka cilvēka

balsi nekur nevar nobāzt, noslēpt, nevar apklusināt un, kas lūko to darīt, tas noziedzas.

Bet varbūt Jakovenko nemaz tā nedomāja, varbūt viņam tikai šķita, ka viņš domā, varbūt vēlāk šķita, ka viņš toreiz tieši tā ir domājis. Jo vairāk tāpēc, ka Dio-dora dziedāšana tika pārtraukta diezgan asi un negaidīti, un Jakovenko šajā apstāklī nesaskatīja nekāda nozieguma, nedz varmācības tāpēc, ka atkal izdzirda nakts svešinieces balsi...

Viņu laiva palēnītēm tuvojās kādai salai, dziesmas noburtais Jakovenko neskatījās uz to pusi, neredzēja itin nekā no pasaules, tikai Diodoru vienīgo, un tieši tad krastmalā noskanēja:

«Та nu dzied tavu dziedāšanu ...»

Jakovenko salēcās. Tā pati balss, kas naktī. Diodors vairs nevaldzināja. Viņš jau nupat laikam arī apklusa. Jakovenko palūkojās uz krastu. Pašā ūdens malā stāvēja jauna sieviete gaišā katūna kleitiņā, basām kājām, kailu galvu, ar grābekli rokā. Melnie, kuplie mati ietvēra maigo sejas trīsstūri, pavērtās lūpas savilkušās tikko jaušamā smaidā ...

Bet tā naktī sastaptā šķita smuidra, smuidra, barga un nepieejama, šī ir neliela, tāda apaļīga, maiga ...

Vai tiešām viņa?

Bet tai kājas straumoja gar zirga brangajiem sāniem garas un vijīgas kā baltas čūskas, — šai brūno stilbu apaļīgās līnijas, krasi izliekdamās, pāriet gurnos, kas izspīlē plāno kleitiņu.

Diodors aprāva dziesmu un apjucis teica:

«Varka, mēs taisni pie jums... Re, ari biedrs ... Jakovenko ... viņam divas strūgas .. . visu jūsu sienu — ar vienu braucienu ...

Laiva vieglītēm nošvīkstināja zāli pie Varkas kājām. Viņa bargi pavērās uz Jakovenko.

«Tad tas esi tu?»

«Es.»

«Lūdzu, iepazīstieties,» Diodors gribēja iztikt pa labam, «tā ir mūsu brigadierīša Varka, bet...»

«Mēs jau esam pazīstami,» Varka atteica, un viņas acu dzīlēs atplaiksnījās kaut kas noslēpumaini zaļš — kā klānu zāle, «jau pazīstami... tikai... nezināju, ka šis Jakovenko tāds skaistulis ...»

«Un kas tad ir?» Jakovenko iecirtīgi prasīja.

«Nekas nav! Kur tavas strūgas? Gulēdams pazaudēji?»

«Tūdaļ mēs tās atdzīsim,» sarosījās Diodors, kurš savā smalkjūtībā nespēja klausīties, ka cilvēki pārmij asus vārdus. Un nu vēl izgadījies tā, ka tieši viņa dēļ izcēlusies nesaprašanās starp Varku un Jakovenko.

Bet laivinieku, kurš pret meičām nekad nebija pratis izturēties diez cik drosmīgi, tagad kāds velniņš bikstīja vienā bikstīšanā, un puisis izlēca no laivas, piegāja pie Varkas, nekautri ieskatījās viņas zaļajās acīs un cieti sacīja:

«Un tu arī brauksi man līdzi... citādi... citādi es salu neatradīšu ...»

«Tā tik man vēl trūka!» Viņa iesmējās, tomēr atkāpās tālāk no Jakovenko, kas šo kustību saprata kā baiļu zīmi. «Esam redzējuši vēl pavisam citādus smukpuisīšus ... Komandieris atradies! Tu mani te neko-mandē, bet gādā šurp strūgas, un krausim sienu iekšā! .. . Nu!»

Viņa atkāpās vēl soli, taču Jakovenko pārgalvības krājumi bija izsīkuši, viņš kaut ko nomurkšķēja un trausās Diodora laivā.

«Atgrūdies ar airi!» Diodors rīkoja. «Attekai pāri kaut kā pārirsimies. Motors vel nav atdzisis ...»

Varka zobgalīgi noraudzījās viņiem pakaļ.

«Sita es vienmer te braukāju.» Diodors nopūtās, un Jakovenko sametās viņa žēl.

«Šī Varka — kas viņa tāda īsti ir?» puisis ievaicājās.

«Redziet. .. viņai bija vīrs ... Dienaszaglis ... Viņa tam nopirka motociklu... Šis dauzījās ar motociklu apkārt... Dzēra .. . Nu, viņa to padzina . .. Sievietes gaužām reti izprot, kāds vīrietis viņas var darīt laimīgas . .. Jūtas viņām apžilbina acis .. .»

Jakovenko padomāja, ka viņš arī ir apžilbināts. Diodors viņam tobrīd nebija prātā. Savā muļķībā viņš tikai ieprasījās:

«Bet jūs — vai esat laimīgs?»

«Redziet... es — esmu viens.» Diodors pasmaidīja tik sāpīgi, ka Jakovenko kļuva viņa vēl vairāk žēl, taču, aizrāvies ar zaļ-acaino brigadierīšu, viņš toreiz nespēja uzminēt iemeslus, kāpēc Diodors skumīgs

brauka pa ūdensrozēm aizaugušām attekām, viņam ne jausmas nebija, ka Varkā var iemīlēties ne vien dedzīgi jaunekļi, bet arī nopietni vīri. Par to viņš pārliecinājās jau tai pašā dienā.

Kaut Varkas vadītā brigāde bija sieviešu brigāde, vīri ap to griezās tikpat kā mušas.

Pa visu dienu Jakovenko salā izskatījās tepat vai visos ciematiņa vīriešu dzimuma pārstāvjos.

Somām apkāries, uzpūtīgs un cienīgs atkūlās uzskaitvedis — mugurā jauni svārki, kājās sarkanas kurpes, kuras viņš tiepīgi neāva nost. Viņš trinās ap Varku, vilka no savām somām ārā te vienu, te otru bloknotu un izlikās kaut ko pierakstām (kaut pašam, kā Jakovenko ievēroja, nebija neviena noasināta zīmuļa), burkšķēdams: «Lopkopības pacelšanai vajadzīgs un neatliekams ...» Varka izsmiedama gāza uzskaitvedi sienā, tas krita, rāpās ārā, purinājās un muldēja pavisam tukšu.

Pēc tam Noasa laiku kocenē atlīgoja sīks, sirmbārdains večukiņš, kuru sievas saukāja par veco Līksmīti, un ņēmās Varkai rādīt, kā siens kraujams strūgās.

Viņš gribēja dabūt arī Varku pie sevis uz siena strēķa, «lai ciešāk samītos», taču Varka nebija ar mieru, norīkoja večukam palīgos kādu jaunu sievišķi, bet pati deva sienu augšā, pēc katra klēpja pazibsnīdama uz večuka pusi ar savām zaļajām acīm, un večuks vai kusa, kā gailis dižajās pa siena strēķi un klaigāja:

«Varka, nāc pie manis par sievu! Kas par

to, ka esmu vecs. Nebaidies: pie kaimiņiem skraidīt nevajadzēs!»

«Bet kā tad veča?» Varka smējās.

«Veču pensijā. Tagad pensijas modē .. .»

Vēl salā grozījās makšķernieki ar makšķerēm, atbrauca jauns lektors, parādījās veterinārs, kas zieda govis diezin ar kādām dunduru zālēm un tagad arī pats smirdēja tā, ka visi spieda degunus ciet un muka no viņa kā no nelabā, taču viņš tikpat nelikās ne zinot un čukstēja kaut ko Valkai ausī. . .

Arī Jakovenko neatpalika no šiem pielūdzējiem. Izmantodams savu stāvokli, viņš trinās ap Varku cauru dienu, lēca no strūgām krastā, lai Varku nomainītu vai vismaz stāvētu viņai blakus un krautu sienu strūgās. Augu dienu saule svelmēja neizturami, bet Varkas tuvums svelmēja puisi vēl vairāk, viņš neredzēja, ka Varkai arī ir karsti, ka viņai svīst kakls, ka siena smelkne līp pie miesas, viņš neredzēja, ka Varka reizi pa reizei kaunīgi pūlas noslēpt rievu uz kakla, viņš neievēroja Varkas cenšanos pagriezties tā, lai viņš nemanītu tās sasvīdušo kaklu un rievu, kas vilkās pāri kaklam visvairāk redzamajā vietā, lai nemanītu šīs sasodītās siena pabiras, kuras spītīgi lipa un lipa pie sejas, pie rokām un īpaši uz kakla un tajā rievā — sievietes nelaimē, ko nav iespējams apslēpt.

Sienu veda līdz vēlam vakaram. Jakovenko nožēloja, ka nevar palikt vēl kaut vienu dienu.

«Jums ir maz siena,» viņš drūmi sacīja Varkai.

«Pietiks,» viņa bezrūpīgi atbildēja.

«Braukšu projām un atkal apmaldīšos strēlēs.»

«Nebrauc projām.»

«No tiesas? Vai tev gribas, lai es nebraucu projām?»

«Man viena alga.»

«Bet varbūt. . .» viņam iedrebējās balss, «varbūt tu vēl atjāsi pie manis uz smilšu strēli?»

«Nekā nebij!» Viņa iesmējās. «Ne pie viena vēl neesmu jājusi!»

«Pie manis taču jāji.. .»

«Nezināju, ka tu tāds smukpuisītis.»

«Tagad zini...»

«Jauns vēl esi pārlieku.»

Viņš saklausīja Varkas balsī tādas kā skumjas.

«Vai tad tu esi veca? Tu tak, paskat, kāda ...»

«Nav tava darīšana! ...»

Viņa jau soļoja pa baltajām smiltīm projām no strūgām, soļoja iekšā tumsā, itin neviens, itin nekas nespēja viņu aizturēt, un tad Jakovenko saņēmies kļuva pārdrošs. Viņš izlēca no strūgas, panāca Varku un aši, nemākulīgi, teju pat uzgāzdamies viņai virsū, noskūpstīja sievietes matus kaut kur uz kakla vai uz pakauša — viņš nekā neapjēdza.

Varka pārsteigumā apstājās.

Viņa laikam gaidīja, ka Jakovenko, tāpat kā vairums vīriešu, grābs viņu ciet aiz rokām vai raudzīs apkampt, un bija gatava pretoties.

Bet puisis palika viņai iepretim, kā bijis, un viņa stājā nebija vērojams nekas cits kā vien mulsa padevība.

Tad Varka pastiepās uz pirkstgaliem, viegli nomutēja viņa vaigu un laipni sacīja:

«Muļķis tāds . . .»

Jakovenko satvēra viņu aiz rokām.

«Varka ... Varka . . .»

Viņa izrāvās.

Burvība izgaisa.

Jakovenko ar savu pārlieku parasto kustību pats bija sagandējis skaisto mirkli.

īsi sakot, viņš bija kļuvis tāds pats kā visi. Kaut arī viņš nelīdzinājās visiem — tiem, kuri Varkai bāžas virsū, kurus viņa ieraudzīt nevar.

Atkal abi pastāvēja klusēdami, tagad gabaliņu tālāk viens no otra.

Tumsa starp viņiem šķita vizmojam, varēja redzēt kā dienā.

Vatrka atkal sajuta, ka viņai svīst kakls un tajā rievā sakrājas viss miesas karstums ...

«Nu, kas būs?» viņa vaicāja tīri vai bargi.

«Varka ...» Jakovenko nejaudāja dabūt pār lūpām neko vairāk kā šļupstu. «Var . . . Va ...»

«Atbrauksi vēl kādreiz sienu vest, tad . ..»

Kas tad būs, to viņa nepateica. Pati nezināja. To nezināja un nesaprata arī viņš. Apjēdza tikai to, ka jaunu tikšanos Varka atliek uz veselu gadu, un izbijās.

«Kad tas vēl būs!» viņš žēlabaini izsaucās. «Viss gads taču vēl priekšā! . ..»

«Ij nemanīsi, kā aizskries!» viņa bezrūpīgi atteica. «Nu, staigā vesels . .. Man vēl govs neslaukta ...»

«Kāda govs?»

«Tāda ar četrām kājām!» Varka iesmējās. «Nu, uz redzēšanos ...»

Viņa aizgāja.

Jakovenko stāvēja sastindzis, tad atkal metās Varkai īpakaļ.

Bet Varka jau bija pazudusi kārklā jā, viņa kaut kur soļoja tā, ka ne krūmi nešalkoja, un kļuva tālāka, aizvien tālāka.

Viņš apstājās, brītiņu klausījās, tad sauca tumsā:

«Es atbraukšu! Atbraukšu! .. .»

Bet rudenī viņu paņēma armijā.

Patlaban ir pats siena laiks, Varka viņu varbūt gaida, bet viņš ... Reiz gribēja uzrakstīt vēstuli, taču izrādījās, ka viņš nezina Varkas uzvārda. Nevar jau rakstīt: «Briga-dierīšai Varkai». Bieži viņš ar žēlumu un sāpēm pieminēja gan Varku, gan labestīgo Diodoru, kurš ilaikam arī bija iemīlējies jaunajā sievietē (to Jakovenko sāka izprast tikai tagad), gan Dņepras attekas un baltās smilšu strēles, gan savas darvotās strūgas, kas bezmaz būtu kļuvušas par viņa laimes laivām.

Bet redz, ka nekļuva!

Raportos par atmiņam neraksta.

Tāpat arī neviens nemin, cik savā mūžā sastapis skaistu sieviešu.

Jakovenko neierakstīja arī to, ka pēc pirmās dežūras pie «Omira» trapa viņš ne no šā, ne no >tā atcerējās un domās pārdzīvoja visu savu dēku ar zaļacaino Varku. Jo kas gan var būt kopējs burvīgai apaļgurnu jaunuvei no Dņepras krastiem un nobružātam, rūsainam grieķu kuģelim?

Saule sāka kveldēt logā. Neglāba ne papeles, nedz baltie aizkariņi. Saule kāpa pāri papelēm, sameklēja spraudziņas starp aizkariem un pārplūdināja plašo istabu tādām staru straumēm, ka Jakovenko jutās kā izvārīts.

Varētu jau aizbēgt no saules, tikai tad jāceļas augšā no gultas, bet viņš vēl varēja pusstundu atpūsties.

Taču tad no dežūras pārnāca Ļaskovs. Tas atrībināja pa gaiteni, nolika savu automātu piramīdā, nodārdināja durvis istabā, kur Jakovenko atpūtās, nobļāva «Visi uz klāja!» un atmetās savā gultā, kas stāvēja blakus Jakovenko gultai.

— Ko tu bļausties? — Jakovenko īgni vaicāja. — Redzi taču, ka cilvēks guļ.. .

— Debesu valstību nogulēsi! — Ļaskovs atņirdza zobus, atvērdams savu skapīti un meklēdamies pa to.

Ļaskova skapītī nekad nebija nevienas grāmatas atšķirībā no Jakovenko, kuram visa manta bija vienīgi grāmatas. «Kas nu mūsu nervozajā gadsimtā lasa grāmatas!»

Ļaskovs smējās. «Lai es nez kāda romāna dēļ zaudēju divus mēnešus, ja kino pusotrā stundā parāda trīs tādus romānus! Kārtīgi cilvēki tagad grāmatas nelasa. Jādara darbs, nevis jālasa. Re, mums bija kapteinis — vai tu domā, ka viņš kaut ko lasīja? Tikai ierakstus kuģa žurnālā! Un vai ministri lasa, tu domā? Oho-ho, kad tad šie vadīs ...» Jakovenko Ļaskovam nekā jēdzīga nespēja atbildēt. Viņš diez kāpēc nekad nespēja strīdēties ar Ļaskovu, jo tam bija pie rokas šķietami visai pārliecinoši savas taisnības pierādījumi, Ļaskovs vārda tiešā nozīmē satrieca sarunas biedru ar savu ikdienišķo prakticismu. Viņam kaut ko iebilst Jakovenko tikpat kā neprata.

Toties Jakovenko rīcībā bija dabas dots klusas stūrgalvības krājums, kas viņam palīdzēja turēties pie sava pat tad, kad viņš nespēja izskaidrot savas rīcības cēloņus. Kopš bērnu dienām viņam patika lasīt, viņš lasīja arī šeit, izmantodams ik brīvu brītiņu, un bija pārliecināts, ka pasaule aizies bojā tajā dienā, kad zemes virsū vairs neatradīsies neviena cilvēka, kurš paņemtu rokā grāmatu.

Ļaskovs pameklējās skapītī, izvilka no turienes «Spīdolu», pievēra skapīti, atkal ierīkojās iepretim Jakovenko un pameta viņam ar aci.

у— Vai redzi mantiņu? Pats jaunākais modelis. Vakar nopirku. Bet tu jau šitajās lietās esi nejēga ...

Jakovenko klusēja.

Viņš gulēja un skatījās Ļaskovā.

Terkšķis . . .

Bet Ļaskovs ieskrūvēja tievu tērauda antenu, noklakšķināja kontaktpogu un, meklēdams izklaidēšanos, sāka taustīties pa gaisa plašumiem.

Saules sasildīts, ēters gulēja.

Kaut kur murmulēja politiskais komentētājs (« ... ja paraugāmies uz pēdējiem notikumiem Vjetnamā no vienas puses, tad mēs vairs neredzam tos no otras puses, tālab lūkosim apskatīt notikumus no trešās puses vai, vēl labāk, no visām pusēm uzreiz ...»). Vatikāns skaitīja lūgšanas. Tur skaita lūgšanas arvien: dienu un nakti. Lūdzas jaunavu Mariju, lai tā sūta viņiem mūžīgu svēt-laimību vai arī svētlaimīgu mūžību, lūdzas karsti un uzbāzīgi, lūdzas ne vairs no laukakmeņiem celtās viduslaiku kapelās, bet modernās baznīcās mikrofona priekšā: varbūt jaunavai Marijai arī ir tranzistors . . .

Beidzot cauri miegainajam klusumam izlauzās tālīnas džeza skaņas.

Ļaskovs uzbudinājumā uzrāva plecus. Nu irtas, kas vajadzīgs. Trompete, saksofoniņš, ģitāra, kontrabass un jaunās paaudzes vismīļākais draugs — sitamais instruments. Tieši tas, pēc kā sirds alka. Banga-langa, bum-m!

— Blūziņš! Vai apjēdz? — Ļaskovs piemiedza aci.

Taču Jakovenko gulēja tikpat vienaldzīgs un mēms, kā gulējis.

Ļaskovs nolika uztvērēju uz skapīša, pa-šņaukāja degunu, atpogāja blūzi un pieliecās pie Jakovenko.

— Šitā grieķu silīte — oho, mīlīt... Gan jau redzēsi. . . Glauna publika ... Šodien — ak, tad gāzās malā! Visi... Tikai kapteinis neizkāpa un vēl kādi nekādi... Bet citi visi — uz pilsētu ... Un visi — šiki, smuki. Kuģelis — kā pēdējais kankarlācis, bet komanda kā no modes lapas. Prot maskēties. Ne prātā nenāktu, ka tur ir tādi! Pieklājīgi, visi tā vien uz mani: hau dū jū dū un tā tālāk ... šite paklanās, te vārdiņu, tur smaidiņu ... Un sievišķītis tur ir — galu var dabūt...

— Pa ģīmi tev vajadzētu sadot par mutes palaišanu, — aizgriezies pret sienu, Jakovenko rāmi noteica.

— Tu tak esi beidzamais kašķis! Kas palaiž muti? Paši līp klāt - - atkauties nevar! Es saku: kad stāv postenī, tad mums kontakti nav atļauti, bet šie smejas un tik vienā gabalā: «Gir-gir! Gir-gir! . . .»

—- Nebūtu atbildējis!

— Apvainosies ... Viņi tak to visu no sirds ... Es jau šiem ar saku: «Mūsu pilsēta ir skaista, apskatīt to vajag, bet ko tad jūs, misteri tvisteri, pametat savu kuģīti neizlā-dētu? Mums tā lieta ir stingra: par dīkstāvi — maksā ragā! Tas ir — valūtu ...» Bet šie tikai: gud bai, kas tur liels, samaksāsim sodu, mums gribas pilsētu paskatīties, izlādēšana, ielādēšana nekur neaizmuks un tā tālāk... Es atkal šiem: ja jūs tik bagāti, kāpēc tad jūsu «Omirs» tik noplucis, it kā jūs to būtu no kuģu kapsētas izzaguši? Bet šie pretim: mums tik iekšā vajag visu labi, no ārpuses tikpat jūra un vētras apdauza .. . Praktiska publika! Nevis tā kā mēs . . . Mums ir tā: kā tik borts kaut kur noskrāpē j as, tā še tev, Ļaskov, spannelis ar balto krāsu rokā un ņem zieķē ciet... Bet kāda vilka pēc?

— Esi gan tu valodīgs. Postenī taču sarunas aizliegtas. Vai tad nezini?

— Mūsu postenis ir īpašs. Pie ārzemju trapa pārstāvam visu Padomju Savienību . .. Jādemonstrē mūsu pieklājība ...

— Un kā tad tu ar viņiem? Kādā valodā tu ... demonstrē?

— Skaidrs: angļu valodā!

— Vai tu proti?

— Ērms no cilvēka! Kas tad to neprot? Zināms, ja ar tevi runā anglis vai amerikānis, tad nekā nevar sajēgt, bet, ja angliski runā kāds cits ārzemnieks, tad viss ir skaidrs... Viņš tak zina tikpat daudz vārdu, cik tu... Un galvenais: izrunā tos tāpat kā tu ... Bet angļu valodā pats svarīgākais ir — izrunāt tā, lai cilvēks saprastu. Angļi un amerikāņi to nezina un buldurē, kā pagadās, ar tiem gan ir grūti tikt pie kādas jēgas ... bet ar šitiem ... Tur ir tādi puiši... Pats jau redzēsi... Tikai ieturi savu līniju! Tā, sak, un šitā... Mēs un jūs. Bet ja labi apskatās... Līdzās pastāvēšana ... miers un draudzība ...

Un nu tu stāvi postenī.

Stāvi arī tad, kad visi jau gluži aizmirsuši, ka pasaulē ir sargi un posteņi.

Un, ja nāks tavai zemei virsū ūdens valnis, aizšķērso tam ceļu ar saviem pleciem.

Ja velsies šurp uguns jūra, pašķir to ar savām rokām, apdzēs ar savu augumu.

Ja mēris lavīsies klāt palēnām, paklusām, proti to pamanīt, lai tas slēptos kā slēpdamies, un iznīcini!

Bet ja divkosis?

Saule tveicēja joprojām. Tādā svelmē kaut kur labi žuva siens, bet Jakovenko kalta rīkle, kad viņš atminējās sienu un atminējās ... Ak, Varka, Varka, nevajag tevi pieminēt, jo tu esi tālu, itu nekā nezini un esi jau laikam visu aizmirsusi... Bet ostā saule kulstīja no zemes baltus putekļus un viss kļuva balts: piestātnes, portālceltņu garie kakli, mašīnas ... Puišeļi, kas pie muli-ņiem makšķerēja nieka jūras grunduļus, augu dienu saulē nosēdējušies, bija tīri kā izvārīti, ostas sievišķi — apaļiem stilbiem, skaļām rīklēm — kustējās gausi un tik tikko vārstīja apkaltušās lūpas.

«Omirs» vēl arvien stāvēja tāds pats noslēpumains. Pavērsis pret sauli rūsas ielāpus, tas vēdī pretim pārkarsuša metāla sveili un brīžiem pat rauga saskaldīt ostas klusumu ar radio mūzikas skaņām, tomēr cītīgi glabā savu iekštelpu, savu tilpņu noslēpumu un nerāda, ko atvedis, kāpēc ieradies.

Aiz šā iemesla Jakovenko būtu uz kuģi raudzījies ar cienību, ja vien otras Jakovenko sardzes laikā tas neuzlaidis viņam kaklā veselu varzu skaļu, ērmotu cilvēku.

Tie uzklupa puisim vai visi reizē — balt-zobaini, smejoši, ģērbušies velns zin kādos neilonos, visvisādos lēverainos bezročos un šauriņās, spīdīgās biksēs, un visi bija berzti un mazgāti, tīri un smaržojoši kā staigājoši parfimērijas veikali, un visi nogāza pār Ja-kovenko veselas vārdu straumes visās viņam zināmās un nezināmās valodās, katrs vēlējās iegūt jaunā robežsarga draudzību, katrs bāzās kareivim virsū ar kādu suvenīru, ar kādu dāvanu: viens ar šķiltavām, otrs ar cigarešu kārbiņu, cits ar raibu lapiņu, kas reklamēja tvaikoņa «Semiramida» reisus pa Egejas jūru, cits ar košļājamās gumijas paciņu. Apjukušais Jakovenko iesākumā grūda dāvinātājus atpakaļ ar elkoņiem, bet, kad tas nelīdzēja, tad gribot negribot vajadzēja izsliet pretim automātu, tiesa gan, šķērse-niski kā vairogu, un visas dāvanas nobira gar viņa augumu zemē, baltajos putekļos, bet viņš stāvēja nepieejams kā burvju lokā, kam pāri nespēja tikt neviens no neparasti, gandrīz vai histēriski sirsnīgajiem «Omira» ļaudīm. Tie atvainodamies smaidīja un, savu bezspēcību apjauzdami, nopūtās. Bet nu pa trapu noripoja ērmīgs, četrstūrains dēlietis, vēl gluži jauns, ar baltu, rūpīgi koptu seju («Varbūt kapteinis?» Jakovenko gudroja), un, izgrūstījis savējos uz visām pusēm, pienāca pie Jakovenko, sniegdams kareivim no nerūsējoša tērauda un melnas plastmasas darinātu nelielu kastīti. Tas laikam bija tranzistors un laikam no pašiem retākajiem un pašiem dārgākajiem — ar divpadsmit diapazoniem, seši diapazoni īsviļņiem vien, sākot ar vienpadsmit metriem... Taču Jakovenko nebija laika pētīt kastīti.

Viņš pacēla četrstūrainajam jaunkungam pretim automātu, metāls nožļarkstēja pret metālu, tranzistors žēli iešķindējās, skatiens iilsitās pret stingro robežsarga skatienu, melnas acis atdūrās pret vēl melnākām acīm — un vairāk nekā. Četrstūrainais atkāpās, nosmīnēja kā uzvarētājs, pagrozīja sava tranzistora ripulīšus, izdabūja no melnās kastītes džeza kaucienus un pamāja savam slaistu baram: aiziet uz pilsētu!

Bet Jakovenko stāvēja starp baltajos putekļos izmētātajām pildspalvām, šķiltavi-ņām, raibajiem niekiem... pat saule vairs nededzināja tā, kā svilināja kauns.

«Nelieši tādi, par ko viņi mani tur!»

Jakovenko aizvaino!urnā tīri vai raudāja. Nepacietīgi viņš gaidīja maiņu un ... gribējās kaut mītnē atvieglot sirdi...

Taču, kad Jakovenko beidzot sagaidīja maiņu (viņš tālredzīgi bija atgājis nost no sasodītā svešzemju dāvanu loka), tad iekaisums bija izgaisis un mītnē robežsargs vairs neteica itin nekā.

Ko lai arī saka?

Katram jāstāv postenī, aiz muguras sajūtot visu savu zemi.

Jakovenko raporta šis notikums izklāstīts visai neizteiksmīgi:

«Daži grieķu kuģa komandas locekļi pūlējās pārbaudīt manu cilvēka pašcieņu. Mēģinājumi bija tik neveikli, ka sīkāk par tiem nav ko stāstīt.»

Pomerances ... «Omirs» bija atvēris savas tilpnes ... Gaisā pacēlās kartona kārbas ar raibām etiķetēm... Kvēli dzeltenas saules uz kārbām ... un helēņu burtu lauzītie stabiņi ... Hellāda. Pomerances no Hellādas ... Komanda krastā neizkāpa. Komandai jāizlādē kuģis. Jāpasniedz krastam tik ilgi gaidītās pomerances...

Pomerances, pomerances no Hellādas. Ja-kovenko jau ir izskatījies visvisādus svešzemju atnācēju labumus... Cilvēku, kas mēnesi vai divus, vai pat visu gadu pavadījis ostā, ir grūti kaut kā izbrīnīt, ir neiespējami izbrīnīt... Tomēr šitie raudzīja, centās, par visu vari gribēja apstulbināt... Viņi nevis palīdzēja ostas dokeriem, bet gan traucēja tos . .. Viņi nevērīgi grūda kārbas krānu dzelzs saujās, kārbas no tām izslīdēja jau gaisā, krita zemē, sašķīda pret piestātnes betonu, apaļās pomeranču saules ripoja uz visām pusēm ... Uz pelēkā, saules nokvel-dētā betona, baltajos putekļos, starp tauvām un dzelžiem — zeltainās pomeranču bumbas ... Grieķi apmierināti smējās pilnā rīklē ... Rokas sānos saspraustas ... Baltie zobi mirdzēja. Ak, pomerances no Hellādas, no birzīm, kur saules sakrāts tik daudz, ka to var izšļakstīt pār visu pasauli, vai tad to lai liedz saltajām ziemeļu zemēm, kur tāds brīnums nevienam pat sapnī nav rādījies ... Pomerances, pomerances ...

Bet Jakovenko raudzījās uz svešajiem, no debesīm birstošajiem augļiem un domāja par āboliem no rudenīgiem dārziem. Vēsi āboli siltās saujās. Skābensaldi pēc garš.is... Tik patīkami ir sajust, ka skābenums maķenīt savelk smaganas. Un biezas siekalas sajaucas ar ābolu sulu. Un cilvēks it īpaši dziļi apzinās, cik viņš ir spēcīgs un vesels ... Un viņam tīk viss, kas dzīvi dara tik jauku: tīk skaitīt zvaigznes, dzert ūdeni no akas, dziedāt, skūpstīt meiteņu mazliet sasprēgājušās lūpas, atcerēties pirmo skūpstu, kad licies, ka zeme salīgojas zem kājām ...

Būdams sīks ganiņš, Jakovenko bija pazaudējis tarbiņu ar azaidu. Viņš raudāja ... Rausītis ar ķiršiem un tarbiņa, ko māte šūdinājusi ... Sarkaniem un melniem ziediņiem ... Par ko gan cilvēks neraud, kad viņam desmit gadu. Trīs četri gadi vecākā Ļuska Strižakova nāca palīgā tarbiņu meklēt. Bet viņa nemeklēja. Viņa aizvilka mazo Dmitro aiz siena kaudzes, iespieda to durstīgajā sienā, uzklupa tam kā vanags cālēnam un klusēdama braši nomutēja uz pārbīlī drebošajām lūpām. Puikam zeme sagrīļojās zem kājām. Siena kaudze pašļūca sānis un sabruka pār viņu. Izgaisa debesis virs galvas. Izgaisa viss ...

Toreiz Ļuska viņam iedeva ābolu. «Nebaidies, muļķīt. ..» Viņu sādžā āboli auga ikkatrā dārzā ... Zaļajās lapās tie mirdzināja sarkanos sānus, klusiņām lāsmoja dzeltenie, bet bija arī zaļi kā meiteņu acis... Vēlāk āboli gulēja uz palodzēm un galdiem ... Ar tiem bija pilni pieliekamie un istabas, tie glabājās dziļās māla bļodās un podos ...

Kad meiča gāja pie draudzenes vai vecmāmuļa devās apciemot to, ar kuru kopā pirms piecdesmit gadiem bija vadījusi savas jaunās dienas, tad nesa līdzi baltā drāniņā iesietus ābolus ... Nebija tādas reizes, kad tu, knēveli, pa ciemceļu iedams, nebūtu dzirdējis aiz žoga mīlīgu sievietes balsi un glā-saina, sastrādāta roka nebūtu tev pasniegusi ābolu. «Še, bērniņ, audz vesels un krietns .. » Un ābols pirms došanas tika notrīts ar delnu, katrā ziņā tika notrīts un laistījās kā lakots, un tu spēcīgiem zobiem tajā kodi tā, ka sula izšļācās no ābola kā ūdens no plūškoka šļir-cenes... Vecie vīri — tie allaž pārdeva ābolus.

Baltos klūdziņu grozos viņi nesa ābolus uz tirgu, stāvēja, kūpināja pašaudzēto — paši ar dūmaini sirmām, asām bārdām — un no uzprasītās cenas nenolaida ne kapeikas ... Tāda jau varbūt ir pasaules kārtība, ka veciem vīriem jāpārdod āboli... Bet sievietēm piederējās ābolus dalīt un dāvināt .. . Jakovenko allaž bija licies, ka āboli atgādina smaidus. Un vēl daiļumu arī.. . Bet varbūt ābols — tas arī ir daiļums? Arī senie grieķi taču ... Strīdā par visdaiļāko sievieti... Pariss Trojas Helēnai dāvināja ābolu ... Bet tagad — pomerances? Taču tās jau nav dāvinātas ... Tās ripo pa nokaitētu pelēku betonu... Kas gan tām kopējs ar dzīviem augļiem? Zaļa lapotne. Smagi nolīkuši zari. Āboli dun pret valgo zemi. Mēnešainas naktis. Klusums. Un ābolu dunoņa. Dim, dim ... Bet šeit no saplēstām kartona kārbām rībēdamas birst kvēli dzeltenas bumbas un krīt zem kājām uz piestātnes klāja, kas nošķiests ar mazutu un ben-

GO

zinu, un tās nemaz neizskatās dzīvas, it kā būtu darinātas no krāsotas vates vai neilona.. . Neilona ajpelsīni, neilona jūtas, proti — jūtas, kas nav nekādas jūtas. Negribas ne rokā ņemt. Un vēl pieliekties? Tādā tveicē pieliekties pēc neilona nieciņa, ar ko lieliem cilvēkiem rotaļāties? Nekā nebiji Lai ripo pa piestātni.. . Nevilina ... Gribas no tiem novērsties... Pat tad, ja tev kāds sniegtu pomeranci, tu atgrūstu ir roku, ir pomeranci . .. Pamesta skaistule tūdaļ zaudē pusi no savas pievilcības. Mūžsenajā cīņā par privilēģijām arvien uzvar tas, kurš sper pirmo soli ... Ja nepametīsi tu — pametīs vai liks kaunā tevi... Ja nenovērsīsies — aiziesi postā . .. Taisnību sakot, blēņas vien ir .. . Nevar jau saistīt filozofiju ar izbārstītām pomerancēm ... Bet pomerances ap Ja-kovenko izbārstītas tāpat, kā vakar bija izbārstītas viltus dāvanas . . . Pomerances arī ir savdabīga dāvana . .. Vilināšana ... Ko jūs gribat pievilināt? Cilvēki! Mūždien viņi ir raudzījuši iekārdināt. . . Troju, ko neviens nespēja iekarot, ieņēma, liekot lietā viltus dāvanu . . . Danaju koka zirgu, kas pilns ar karotājiem ... Trojieši gan laikam sprieda, ka milzīgais zirgs ir balva par viņu drosmi un sīkstumu . . . Zirdziski pieminekļi pa visu pasauli... Kā pilsēta — tā piemineklis. Sēž kāds zirga mugurā ... Ak vai, kā mums patīk balvas! Baidieties no danajiem! . .. Jako-venko samīdīja pomeranci. Vēl vienu. . . Gandarījuma nekāda. Pat nepatīkami. Pretīgi. Tomēr jāparāda tiem, kas tur aiz borta ņirdz zobus, ka Jakovenko nospļaujas par viņu gardumiem ... Varbūt tas ir pārāk asi? Un ne visai pieklājīgi? Viņi ved tev pāri jūrai savus augļus, bet tu tos šķaidi ar zābakiem. Jakovenko noliecās, pacēla ‘abas samīdītās pomerances un iesvieda jūrā... Lai peld tur kopā ar aizmestām ēdienu atliekām, ar aizkostiem gurķiem, saspaidītiem tomātiem, bumbieru serdēm, arbūzu mizām .. . Ja zaļu gurķi iesviedīsim sāļā jūrā, ko tad dabūsim? Vai sālītu gurķi? Bet pomerance? Vai arī būs sālīta? Sālītas pomerances ... Smieklīgi... Jakovenko pasmīnēja, un tie aiz borta arī uzsmaidīja viņam. Jo viņš jau ir labs puisis! Viņam negaršo pomerances? Viņš mīda tās zābakiem? Tur izpaužas sava veida vīrišķība! īsts karavīrs. Nepieejams un neuzpērkams. Kas gan par tādu nejūsmos ... Bet pomerances — kas nu ir pomerances? Ir cilvēki, kuriem no vienas paskatīšanās uz pomeranci piemetas ādas slimība. Idiosinkrāzija vai kā nu to sauc ... Vieni neēd tomātus, citi — zivis, vēl citi nepanes piena ... Francūzis var izdzert piena glāzi tikai tad, ja ielej tur mēriņu aperitīva, lai tiktu smarža. Katrs pierod pie kādas smaržas.

Kārdinādami un mudinādami grieķi smaidīja arvien platāk, taču Jakovenko pēc pomeranču samīdīšanas bija sabozies un staigāja gar trapu, vairīdamies no dzeltenajām bumbām, tikai reizumis, kad tās pārāk uzbāzīgi ripoja zem kājām, ar zābaka purnu aizlingoja nost, un bumbas atkal lidoja jūrā un peldēja tur kā glābšanas riņķi, pie kuriem tverties četrstūrainā dēlieša komandas mīklainajām cerībām. . . Kas viņam no .Iakovenko vajadzīgs? Ko viņš vēlas? Vai pastāstīt aizjūras zemēs par naivo puisi, kurš vaļā muti brīnījies par visu neredzēto? Vai ar sīkām mantiņām gribēja nopirkt draudzību? Sīka draudzība — kam Jakovenko tāda vajadzīga?

Bet pomerances lidinājās bez mitas lejā uz piestātnes klāja. Spožās saules uz kartona kārbām sacentās ar sauli debesīs. Lauzītie burti no augšas vienā gabalā kliedza savu: «Hellāda, Hellāda, Hellāda!» Plīsa šā tā piekarinātās kārbas, un pomerances bira Jakovenko vai uz galvas ...

Kas viņam tādas pomerances, ja viņš dzīvo atmiņās par āboliem no savas zemes dārziem! Un atmiņās par sieviešu rokām, kas notrin ābolu tā^ ka tas laistās vien, un pasniedz tev ... Āboli un skūpsti... Skūpsti kā āboli, un āboli kā skūpsti... Brīžam Jakovenko samiedza acis un smaidīja. Bet tie aiz borta viņu vēroja, acu nenolaizdami, vēroja laikam arī itā, ka Jakovenko to nemaz nemanīja. Kāds neredzams precīzi mēroja depresijas un kulminācijas brīžus Jakovenko garastāvoklī, prasmīgi lasīja jauneklīgajā sejā visu, kas norisinājās puiša sirdī... Un zvans nodunēja tieši tad, kad bija pienācis tieši tas laiks... Bam-m! Zvani arvienn skan paši no sevis. Nekad nav manāms, kas tos skandina. Ja bezmiesīgs gars no tiesas eksistētu, tam vajadzētu mitināties tieši zvanos, jo neviens nekad neredz zvaniķu un nezina, vai tie ir patiesībā, vai arī to nav, bet ir tikai zvanu gars ... Zvans noskanēja augšā uz -kuģa: «Bam-m, dzin-n!» Jakovenko atgāza galvu, lai redzētu, kur ir zvans un kas zvana ... To viņš neieraudzīja ... Kas par to, nozvanīja kaut kādas stundas... Uz kuģa jābūt kārtībai... Uz kuģa arvien nozvana stundas. Uz sauszemes gan tā nedara, taču viss viens ... Un piepeši: kukū!

No kurienes tas? Viņš meklēja zvanu, bet ieraudzīja ... Slaida roka pamāja viņam no klāja būvju haosa, slaida meičas roka pamāja tik laiipni un sirsnīgi. Vai tiešām viņam? Kā tā tur uzradusies?

Kukū!

Kaut kas lidoja, kaut kas brāzās lejup pa stāvajām kāpnēm un, izvilnījis no sarežģītu eju labirintiem, balti vizmināja kleitu, dzirkstīja acīm, veidoja dzīvu meičas auguma mozaīku: garš, vijīgs kakls, spārnotas uzvaras dievietes rokas, spēcīgas kājas — kā jaunai briežu mātei.

Kukū!

Viņa skrēja pa klāju taisni Jakovenko acu priekšā! Viņa visa bija vienīgs profils, kas traucas uz priekšu, lido, šķeļ telpu. Bet gurnos viņa bija it kā pārlauzta, mazliet uz priekšu salīkusi, un lauzuma vietā veidojās leņķis — miera pilns, mīlīgs, mulsi vilinošs stūris. Viņas kustība nebija lunkana, gaita sadrupa gabalos, un Jakovenko arī nekādi nespēja viņu visu ietvert savā skatienā, acīs palika tikai virkne momentuzņēmumu, kuros attēlota ikviena viņas kustība. Jakovenko tās fiksēja neapzināti — kā fotogrāfs uzņem baletdejotāju vai fotoreportieris katastrofu. Un viņš pats arī bija tuvu katastrofai.

Tik tuvu, ka pat nemanīja: meičai uz pēdām pakaļ ripo četrstūrainais jaunais cilvēks, ģērbies neilona sporta krekliņā un īsos šortos, apmierināts un starojošs.

Spēcīgas kājas cirta sandalīšu papēžus uz trapa kāpšļiem. Tra-ta, ta-ta-ta! Jaunas briežu mātes kājas ar tērauda nadziņiem. Nekas nejaudā šiem triecieniem turēties pretim. Tūkstošgadīgu katedrāļu akmens grīdas ir vienos caurumos no sieviešu papēžu triecieniem. Tra-ta! Tra-ta! Caurumos ir marmors, caurumos ir granīts, bet kā ar vīriešu sirdīm? ТгаЧа!

Viņa trakšķināja pa trapu, brāzdamās Jakovenko virsū kā salda nelaime. Viņš sastinga. Viņš nemeklēja spēka, lai varētu iekustināt skrējienam neklausīgās kājas. Ak, rodies, spēks, ak, rodies!

Viņa parādījās Jakovenko priekšā kā lidojumā sastingusi šautra. Viņa nekustējās, tomēr visa bija viena vienīga kustība, lidojums, kritiens. Viņa krita virsū Jakovenko, un puisim sagriezās galva. Zeme sadrebēja, un jūra izkāpa no krastiem un ...

Viņa ātri norunāja kaut ko, bet Jakovenko nedzirdēja nekā, nesaprata nekā, viņš sadzirdēja tikai vārdu: Helēna. Laikam vienīgo vārdu, ko varēja atšķirt. Jakovenko klusēja, bet viņa jau arī negaidīja atbildes, viņa atkal kaut ko ātri norunāja, it kā ar vārdiem šaudama uz Jakovenko, un laikam runāja vēl ilgi, ilgi un gari, bet Jakovenko nedzirdēja, viņa stāvēja pretim, un no viņas vēdīja jaunas sievietes auguma burvība, viņa stāvēja minūti vai stundu — to Jakovenko

apjukumā neievēroja —, liekdamās tuvāk un tuvāk, bet viņš izbijies kāpās atpakaļ, taču tas tā tikai likās, jo pēc tam viņa, pastiepusi uz priekšu slaidās rokas, tomēr uzkrita viņam virsū, viņš sajuta smaržas, sajuta elpu, ieraudzīja pavērtas lūpas, zobu pērļaino vizmu un — pēdējā mirklī paslēja viņas pleciem pretim savas tīri vai tērauda stipruma rokas, nelaizdams viņu tuvāk ...

— Sātans! — viņa iesaucās, izraudamās no Jakovemko stiprajām ķetnām, un aizskrēja gar piestātni, bet četrstūrainais, kuru Jakovenko pamanīja tikai tagad, aizripoja pakaļ, murkšķēdams vai nu taisnošanās, vai lāstu vārdus, kas bija domāti robežsargam.

«Grieķu kuģa ekipāžā bija jauna sieviete, vārdā Helēna. Nezinu, kādas funkcijas viņa uz kuģa pildīja. Runājot par mani, jāpiemin, ka es Helēnai nepatiku no pirmā acu uzmetiena. Viņa deva man iesauku «Sātans». Kāpēc — nezinu.»

Savā raportā Jakovenko būtu varējis izteikties precīzāk, taču iedzimtā kautrība, redzams, nav viņam ļāvusi attēlot notikumus tā, kā tie attīstījās. Tāpēc mums laikam gan vajadzēs pierast pie atturīgā stila, kādā sacerēts Jakovenko parakstītais dokuments.

Ļaskovs atkal neļāva gulēt. Pārnācis no dežūras, tas sacēla tādu troksni, ka skanēja visa mītne, rībinājās, blīkšķinājās, pēc tam ņēmās grabināt sava skapīša durtiņas Jako-bb venko pie pašas auss, bel, kad arī ar to likās par maz, sāka dungot dziesmiņu,

Rudzu pūķos kā zilas kupenas!

Cik to šajā laukā daudz!

Atceros — lasijām tās pie upes Meitenei, kuru par Oļu sauc.*

— Rimsties! — Jakovenko miegaini sacīja. — Apnicis esi ar savām rudzupuķēm!

Ļaskovs nelikās ne zinis.

Oļa šo upi mīlēja,

Oļai no upes nebija bail. laivā ar savu mīļoto Irās, līdz dziedāja gailis.*

Jakovenko izlēca no gultas, ieķērās Ļas-kovam krūtīs un sapurināja viņu.

— Es teicu: rimsties!

— Ko tu? Dulnais! Vai nezini, ka es ceļu septiņdesmit piecu kilogramu smagu stieni?

— Nekad neļauj pagulēties, — Jakovenko jau drusku mierīgāk atteica un atsēdās uz gultas. — Burkšķ un burkšķ ...

— Un tu esi šiziķis, tas ir, šizofrēniķis . . . Es varbūt speciāli vēlos tevi uzmodināt, lai dalītos jaunākajās ziņās ...

— Atkal kādas muļķības ...

— Nevis muļķības, bet meitene. Iedomājies: stāvu postenī, miegojos, man plūst sviedri, kūst tauki...

— Būtu jau nu teicis skaidri: auna

tauki...

— Bez apvainojumiem, bez apvainojumiem, biedri Jakovenko. Tātad stāvu postenī.

Pie trapa, kā jau pavēlēts. Apsargāju ārzemju viesu mieru. Par viesi senāk sauca tirgoni. Tātad apsargāju. Staigā šādi tādi, slaistās šurpu turpu. Smaržodami. Pēc ruma, viskija, džina . . . Japāņu džinu dzer, maitas-gabaīi! Deviņdesmit grādu, vari iedomāties? Un nekas. Tikai acis tādas raibas. Bet es stāvu . . . Piepeši! Zini, kaut kas tāds brīnišķīgi dievišķīgs ... Lido no augšas ... Nodi-pina pa trapu ... Krīt man virsū kā no debesīm .. . Krīt man taisni vai rokās! Brīnums! Jūsma! Daijums! Trojas Helēna! Tā pati, kuras dēļ visi antīki piecdesmit gadu kapāja cits citam galvas nost! .. . Brāžas nabaga Ļaskovam virsū kā laime . .. U-un ...

— Zini ko, — Jakovenko draudīgi ierunājās, — labāk izbeidz!

— Ko tad tu — netici, vai? Brāžas man virsū ... U-un . ..

Jakovenko pietrūcies atkal klupa Ļaskovam klāt. Viņa seja bija satumsusi, acis plēsonīgi iezvērojās .. .

— Nu, ko tu vēl samuldēsi? Ko?

— Šiziķis! Absolūts un galīgs šiziķis! — kāpdamies atpakaļ, Ļaskovs brīnījās. — Vai tu domā, ka es muldu? Uzprasi kaut tiem pašiem grieķiem ... Tur ir tāds zellis — cik garš, tik plats, simt kilogramu garumā, simt kilogramu platumā ... Tas stāvēja man blakām .. . Visu redzēja . . . Bet šī... Nenormāla! Gandrīz nobu ...

Jakovenko ar plaukstu aizspieda Ļaskovam muti. Ļaskovs neizpratnē izbolīja acis, nodīca kaut ko un sapurināja galvu, pūlēdamies tikt vaļā. Izrāvies viņš atlēca atpakaļ līdz pašām durvīm. Tikai tad vēl nosauca:

— Tev tāda meiča nav ne sapņos rādījusies, ausaini! Bet es ... Viņa gandrīz nobu ...

Un durvis noblākšķēja.

Jakovenko sāka ģērbties. Ap sirdi bija nelādzīgi. Ļaskovs ir nožēlojams muldoņa, bet viņš pats — tīrais stulbenis. Gluži vai greizsirdīgs kļuvis. It kā viņam būtu monopoltiesības uz atmiņām par šo grieķieti tāpēc vien, ka pirmais to ieraudzījis. Ieraudzījis — tas ir viss. Grieķiete brauks tālāk un nekad vairs neatgriezīsies, nekad vairs viņš to neredzēs, nekā par to nezinās gluži tāpat kā tā par viņu. Parasts gadījums. Nevajag no tā vērpt filozofijas un taisīt traģēdijas. Pasaulē ir trīs miljardi cilvēku. Ik dienas mēs redzam simtiem un tūkstošiem. Un ja tu, cilvēks, vēl stāvi pašā zemes malā un pie tevis šurpu kuģo no visurienes ... Kuģo jau nu gan lielākoties vīrieši.. . Sievietes tikpat kā nekuģo. Varbūt tieši tāpēc viņā uzliesmoja tīri vai greizsirdība pret Ļaskovu? Ja tā — kāpēc ne pret četrstūraino grieķi vai kas nu viņš tāds ir? Taču grieķis stāvēja vienaldzīgs, līdz kaklam džina pielējies, Jakovenko uztverē tas bija tikai viens no priekšmetiem, kas piederēja pie kuģa, grieķis droši vien Helēnā nesaskatīja nekā neparasta, bet Ļaskovu, rau, pārsteigusi tieši meičas перагаэОЬа, Ļaskovs uz viņu paraudzījies ar Jakovenko acīm, un vai tādā gadījumā Jakovenko var Ļaskovam piedot, vai var rāmā garā samierināties ar tādu nedzirdētu laupīšanu?

Lai kaut cik atvairītu negudrās jūtas, Ju-kovenko aši saāvās un aizsteidzās mazgāties. Viņš ilgi grozījās, bāzdams gan kaklu, gan muguru zem aukstās ūdens strūklas, sprauslāja, šļakstinājās, ilgi berzās ar asu dvieli, taču, iedams pa gaiteni atpakaļ, izdzirdēja, ka mītnes dežuranta istabā Ļaskovs atkal stāsta par grieķieti, bet staršina Kainarovs pēc katra teikuma pārtrauc Ļaskovu ar rāmu: «Ij nemuldi!» Kainarovs jau gadu divdesmit kalpoja virsdienestā, tomēr vēl joprojām runāja ar akcentu, nespēja un nevēlējās izrunāt līdzskaņus un ērtības labad iesāka ar «ij». Tā viņš arī bija iesaukāts — staršina Ij. Un tagad, padzirdis Kainarova rāmo «ij nemuldi», Jakovenko uzreiz apjēdza, kāds muļķis viņš bijis, uztverdams nopietni Ļaskova pļurkšķēšanu, un vēl lielāks muļķis, sajuzdams greizsirdību grieķieties dēļ. No kā gan cilvēks reizēm neiztaisa traģēdiju! Tā viņš reiz televizorā bija ieraudzījis sievietes kājas, tērptas melnās zeķēs. Tika pārraidīta reportāža no dienvidu kūrorta. Kājas aizsoļoja rimti. Rimtas bija kāju līnijas. Samtaina soļu mūzika. Kājas aizsoļoja un izgaisa uz visiem laikiem. Bet viņam tās vēl ilgi rēgojās acīs. Vairākas dienas. Kas tas ir — vai pārliecīgs jūtīgums? Nē, tikai gailēna idiotisms!

Jakovenko iebāza galvu dežuranta istabā un liekuļotā mundrumā ierunājās:

— Vai Ļaskovs vēl plaukšķ par ārzemnieci? Var gan viņš plātīties!

— Kārtīgi ļaudis tic, — Ļaskovs pagriezās uz Jakovenko pusi. — Bet tu esi šiziķis! Pats neesi redzējis, tad domā ...

— Staršina jau arī netic, — Jakovenko nu atbildēja gluži mierīgi, juzdams, ka laikam būs ticis galā ar jucekli sirdī. — Es tak dzirdēju ...

— Ij muldi vien visu! — Kainarovs iesmējās. — Ij liecies, Ļaskov, uz auss...

Tātad Jakovenko tagad bija savs neliels noslēpums. Helēna ... Neviens nezināja, ka arī viņš redzējis meiču tāpat kā Ļaskovs, neviens nezināja, ka ... Lai domā, ko grib .. . Tas, ko neviens nezina, pieder tikai viņam... Viņas kustību gaisīgais straujums .. . Viņas smaržas. Viņas apģērbs .. . Bet kā īsti viņa bija ģērbusies? Kleita ... It kā divas joslas... Melna un balta. Nekā vairāk, tikai melns un balts. Sievietei, šķiet, tās ir vispiederīgākās krāsas. Vienīgās krāsas. Baltā — dienai. Melnā — naktij. Vai arī otrādi. Tam nav nekādas nozīmes ... Mati arī melni. īsas krēpes ... Viļņojas soļu taktī. Melns mākonītis lidinās gaisā.. . lidinās taisni virsū ... Un smarža .. . Nemaz nav kā parfīms .. . Viņas matu, roku, katra pirksta, lūpu smarža ... Lūpas, kas tuvojas viņa sejai.. . Viņš redzēja katru vissīkāko līniju . . . Meičas lūpas, ko zīmējis dabas ģēnijs ... Neviens mākslinieks nevar uztvert šo lūpu vienreizīgumu ... Ļaskovs ar savu pļerkšķē-šanu grib ... Primitīvs donžuāns, kas piesienas uz ielas ... Tam nav nekā svēta ... No jūtām ne miņas... Un vēl viņas neparastais augums. Kas tajā neparasts? Jā, visa viņa — vienvienīgs profils! Gluži neticami, ka cilvēks spēj tā lidot! Kā no jūras vējiem austa ... Ar viņu nav iespējams saistīt nekādus iedibinātus priekšstatus . .. Istaba ... šķīvji uz galda . . . Gulēt, ēst... Iet uz darbu, ik vakaru pārnākt mājās. Pildīt pienākumus. Raizēties . . . Steigties ... Skraidīt pa veikaliem ... Piešūt pogas... Tas nesader ar viņu kopā . . . Viņa eksistē pāri visam un ārpus visa ... Mēs allaž skatām cilvēkus savādākus, nekā tie paši skata sevi... Mēs dievinām tos vai ņirgājamies par tiem.. . Vai nu dievi, vai vergi.. . Vidusceļa nav. Nenoteiktu stāvokli mēs neatzīstam. Bet paši vienmēr esam tiesneši. Zālamani. Lai cilvēks būtu kas būdams, bet Zālamans ir katrs. Viņš stāv, un citi viņam soļo un soļo garām. Kā modes skatēs. Pa šauru dēlīti kā sasietām kājām tipina modeļu demonstrētājas un demonstrētāji, bet viņš pasludina -spriedumu. Reizēm viņš pats soļo garām tiesnešiem, taču tos nepamana ... Viņš grib būt tiesnesis un tikai tiesnesis ... Varbūt tāpēc arī Jakovenko uzklupa Ļaskovam? Ļaskovs ari mēģināja . . . Primitīvs Zālama-niņš! Lielības maiss un balamute! Bet ko gan sacīs par viņu — par Jakovenko? Par to viņam vēl agri domāt. . . Jauns vēl.. . Bet Ļaskovs, zobus ņirgdams, teiks: «Tevis izceltais zaķis tika man pa šāvienam . ..» Ļaskovs māk pateikt. Ļaskovs allaž atrod īpašus vārdus. Tomēr, ja paklausās, šķiet asprātīgi. Ir tādi oratori. Kamēr tie runā, zāles, kurās sēž tūkstošiem ļaužu, ir kā elektrizētas. Kad runu iespiež, tā ir tukša, vējš vien svilpo .. . Cenšas jau tādi lektori vareni. .. Visa sirds uz mēles . . . Taču ar ārzemniekiem nekādas lielās runas nesanāk. Tu, cilvēks, stāvi pie plānā dzelzs borta un nekad nezini, kas notiek otrpus tā. Bet borts ir gaužām plāns. Cilvēka āda ir vēl plānāka nekā kuģa apšuvums. Un cilvēkam var ieskatīties acīs .. . Un sejā tavu acu priekšā plaiksnās prieks vai skumjas, laipnīgums vai nicība... Tomēr tu nekad nezini, kas īstenībā risinās sirdī. . . Pat vārdus nevari izprast, kur nu vēl domas. Sveši cilvēki. Viss svešs. Lūpām uzlipināti liekulīgi smaidi. Apkalpojiet smaidīdami! Tāds tur ir vispārējais lozungs. Ja gribat, lai jums maksā, — smaidiet. Ja jums rūpesti grauž sirdi, tik un tā smaidiet, jo jums maksā par Smaidiem! Apkalpojiet smaidīdami... Un viņa smaidīja, bet kāpēc? Kas viņa ir un kāpēc atbraukusi šai vecajā grabažā? Kuģa īpašnieka sieva vai kapteiņa meita? Bet varbūt četrstūrainais pats ir kapteinis? Kāpēc tad viņš tik bieži pamet kuģi? Jakovenko arī būtu varējis uzsmaidīt viņai. Vajadzēja uzsmaidīt ... Ne jau kā ārzemniekus apkalpojot, bet tāpat vien — kā mēs to protam... Kāpēc vajadzēja bozties un viņu atgrūst?

Tā, lūk, viņa aizgāja un aizbrauks jau šonakt, un Jakovenko neredzēs viņu vairs it nekad, tā arī palikdams viņas domās tikai sātans. Ak vai, ja Ļaskovs to zinātu! Tas izņirgtos pēc sirds patikšanas ...

Jakovenko sādžā bija divi tētuki — Zado-rožniju vectēvs un Goroško vectēvs. Neviens nezināja, cik tiem ir gadu. Varbūt simts, varbūt ari tūkstotis. Visi piedzima, auga, kļuva par lieliem vīrišķiem, pēc tam arī paši par vectēviem, bet Zadorožniju vectēvs un Goroško vectēvs, kā bijuši, tā palika vectēvi — balti un viegliņi kā pūciņas un mīlīgi kā saulītes. Dzīvoja arī abi kaimiņos un bieži sēdēja uz soliņa sētmalē; ļaudis, garām iedami, deva labudienu, bet viņi klusēdami smaidīja ļaudīm, smaidīja viens otram, sēdēja augām dienām un smaidīja debesīm, saulei, katram garām skrejošam putnam, katrai meičai un bērnam, katrai lapiņai un zālītei. Nekad nevienu Jakovenko vēlāk netika redzējis tā smaidām ... Dzīve ir barga kā sarauktas uzacis. Bieži cilvēks sakož zobus. Pat jaunībā jau skaišas. Un jau viņš ir sātans. Bet viņš vēlētos smaidīt tāpat kā Zadorožniju vectēvs un Goroško vectēvs, viņš zina, ka smaids dzīvo viņā, ka smaids laužas uz āru, viņam šķiet — teju pat smaids būs uz lūpām... Taču vienmēr neizdodas vis ... Dažkārt pat visā mūžā ne reizi neizdodas ...

Pirms dežūras Jakovenko atlicināja brītiņu un atvēra spāņu dzejnieka grāmatu — tā dzejnieka, kuru fašisti nogalināja pavisam jaunu. Marta siltajos tiltos nakts kailā dziesma. Bet Lolitas krūtis. ..

Pienāca Ļaskovs, pablenza Jakovenko pār plecu un nosmīkņāja.

— Ak lasām? Gribam domāt? Lai domā zirgs, tam lielāka galva! Bet mēs, kā dzejnieks teicis, gan dzīvot steidzamies, gan jūtām vaļu dodam. Lempausis tu esi bijis, Jako-venko, lempausis paliksi, lasi savas grāmatiņas cik lasīdams. Tu neizjūti laikmeta ritmu. Neizproti būtību. Saprot, kāds numurs?

Jakovenko klusēja. Lasīt viņš vairs nevarēja, Ļaskovs bija iztraucējis, taču ielaisties strīdiņā ari nebija vēlēšanās. Nu lai, Ļaskovs paplaukšķēs un aizies. Bet viņam paliks dzejoļi. Kad mīli, tad jāprot tev dziedāt un skriet, jāprot svilpot un ēst un ir jāmācās tev ... Uzsmaidi Ļaskovam ... Lai iet ratā! ... Tu stāvi dzimtās zemes malā ... Ar tevi sākas un beidzas milzīga valsts... Klaiņot matos, kas smagi kā ziemas miegs...

Ļaskovs joprojām dirnēja Jakovenko aiz muguras.

— Kas tev vajadzīgs? — Jakovenko vaicāja.

— Nīkstu aiz ilgām, — Ļaskovs nopūtās. — Nekad nav gribējies skriet uz sardzi, bet tagad skrietu ārpus kārtas. Šitāda grieķe-nīte ... Ja tu būtu redzējis ...

— Domāju, ka tev vairāk prāta, — Jakovenko lēnām aizvēra grāmatu un iebāza skapītī, — bet tev ... Liecies gulēt... Sardzē eju es ...

— Vai tad tu spēj novērtēt? Lempausis un šiziķis!

— Redzēsim.

«Mana pēdējā dežūra pie trapa noritēja bez kādiem starpgadījumiem.»

«Omirs» uzņēma kravu. No pomerancēm

nebija ne miņas. Pat drazās, pat atkritumos, kas šūpojās ūdeni gar piestātnes sienu, ne miņas... Ko nebija pievākuši cilvēki, to pievākusi jūra . .. «Omirs» zaudējis noslēpumainību, palikuši apskrambātie sāni un vispārīgā nevīžība, ar kuru kuģis atšķīrās no visiem citiem kuģiem. Taču ellīgi jautrā komanda par to galvu nelauzīja. Atkal pa trapu nokūleņoja raibā varza ar četrstūraino jaunkungu priekšgalā, atkal tā aizvāvuļoja garām Jakovenko, apdvesdama viņu ar spēcīgiem spirta aromātiem, bet, kas pieņems kravu, par to šie laikam nelauzīja galvu ne drusciņas. Jakovenko — vēl jo mazāk. Tagad viņu uz «Omira» interesēja tikai viens: kur ir Helēna? Kāpēc viņa nenokāpa krastā? Ko viņa dara? Kas viņa ir? Vai izdosies viņu vēl redzēt, iekams kuģis aizies?

Jakovenko stāvēja trapa galā un virknēja jautājumu aiz jautājuma. Jautājumus bez atbildēm. Ļaskovs — tas atrastu izeju. Sāktu, piemēram, staigāt gar bortu un svilpot savu dziesmu par «rietumu Marseļu». Grieķi padzirdētu, pastāstītu cits citam, valodas aizietu līdz Helēnai, arī viņa paskatītos lejup, uzsmaidītu Ļaskovam .. . Smaida apstarota meičas šefa. Sādžas vecie tēvi sacītu: «Viņā smejas veselība...» Bet Helēnas smaidā ir tādas kā skumjas. Tāpēc viņa šķiet vēl vilinošāka. Savāda viņa ir . . . Bet viņš taču nevarēja to ieraudzīt tik īsā brītiņā! Kāpēc viņš krāpj pats sevi? Tik vien jau dzirdēja, ka Helēna viņu nosauca par sātanu. Un šodien, garām iedami, šie arī vāvuļodami at-

kārtoja: «Sātans, sātans,» — un smējās ... Jakovenko gan dotu padomu, lai nesmejas, ka ipēc nav jāraud, taču oficiālais statuss to neatjauj .. . Protokols neatļauj. Velns to rāvis! Nodaļas priekšnieks speciāli robežsargu vajadzībai bija sadabūjis Moločkova grāmatu par diplomātisko protokolu. Vesela zinātne. Kur kam jāsēž, kurp kam solis jāsper, kā kam jāstāv, kam un kad jārunā. Puiši smējās: Majakovskis jāpārtaisa. Maja-kovskis teicis: «Dzīve jādzīvo pēc Dzeržinska vēlējuma.» Bet viņiem, gribi vai negribi, pēc Moločkova vēlējuma. Protokols.

«Omirā» krāva iekšā stieples. Portālceltņi uzmanīgi saņēma tvirtos zilpelēko stiepļu rituļus, un tie pazuda melnajās tilpņu rīklēs. Stiepļu rituļi — kā milzīgu dzelzs aunu pelēkie kažoki. Dzelzs aunāda jaunlaiku argonautiem. Tikai viņu kuģis gan pārāk noplucis. Jasona arī neredz ... Ei, jūs, — kur tad ir jūsu Jasons?

Jakovenko dzimtajā sādžā senāk bija pops Samosvjats, kas aizrāvās ar grieķu mitoloģiju. Ivana Tokovija meitu pops bija nokristījis par Mūzu, taču Kilinu un Gorpinu vidū Mūza ilgi nenoturējās un drīz jo drīz kļuva par Muzinu. Toties ar Jasonu tēvaiņi nespēja tikt galā. Sidora Kiptilija vienīgajam dēlam Samosvjats bija devis Jasona vārdu, pieminēdams mītisko grieķu argonautu barvedi un vecajā vienkocī, kurā Sidors brauca uz Krugļaku pārcilāt murdus, droši vien saskatīdams kaut kādu līdzību ar simtairukuģi «Argo». Jasonu grozīja gan šā, gan tā, raudzīdami pielāgot pierastajiem vārdiem,

pēc Gavrila un Garasko parauga lūkoja saukt puiku par Gasonu, taču tas ne pēc kā neizklausījās, itāpēc ņēma un «g» atmeta, vienprātīgi palikdami pie «Asona». Jakovenko ieradās pasaulē, kad visas pārkristīšanas problēmas sen jau bija atrisinātas un pops Samosvjats ateisma propagandas un dabas likumu nemaldīgās iedarbības rezultātā pazudis no zemes virsas, bet Asons valdīja milzīgu ģimeni — septiņus dēlus un četras meitas, ko viņam bija dāvinājusi kuplā Aso-nīša, kuras vārda neviens nezināja, tāpat kā neviens arī nespēja iegaumēt Asona bērnu vārdus un dēvēja tos visus īsi un skaidri — par Asonēniem. Asons no laika gala pārzināja sādžā kooperāciju. Divu zirģeļu aizjūgā viņš ik nedējas braukāja uz rajona centru, dodamies ceļā rīta agrumā, neviena neievērots, — pavisam citādi nekā grieķu argonauti, kas sacēla veselu jezgu, iekams uzsāka braucienu uz Kolhīdu pēc zelta aunādas, bet atgriezās steigšus, mukdami kā pēdējie zagļi — tā, lai ne čiku, ne grabu. Toties Asons allaž atgriezās svinīgi, soļodams vezumam līdzās nokusis un noputējis un pīpēdams dārgu papirosu, kvēpinot visapkārt smaržīgus dūmus; riteņi mīksti dimēja pa gluži nobraukto ceļu, zirģeļi reizē mētāja galvas, šķindēja aizjūgs, klaudzēja zveņģele, bet pa priekšu vēlās, vilnīja un atbalsojās sauciens: «Asons ved bodi!»

Arī pati bode, 'tas ir, pārdotava, Jakovenko atmiņās bija palikusi kā gaužām kārdinoša un noslēpumaina vieta. Bodei allaž piemita kaut kas poētiski neparasts un neiz-

dibināts tāpat kā sauciens «Asons ved bodi!». Arvien kaut kas jauns, negaidīts, nezināms, kas var kļūt par tavu īpašumu.

Ja var ticēt leģendām, tad senlaikos viss iesācies ar problēmu, bet nobeidzies ar poēziju. Laiks nogludina dzīves asās šķautnes ... Bet kāpēc tad cilvēks pastāvīgi uzgrūžas tikai asumiem un kāpēc ‘tik reti atrod poēziju tur, kur vēlētos? Paskat vien — vēlētos ... Ko vēl neiekārosi! Tad vajadzētu būt tā: viņa ir sadzirdējusi tavu aicinājumu un parādījusies uz klāja, viņa stāv tavā priekšā, pasauc tevi vai traucas šurp lejā. Nevajag traukties, nevajag saukt... Var tāpat vien iznākt uz tiltiņa, nostāties pie laivceltņa, noskriet pa kāpnītēm, pamāt kaut ar mazo pirkstiņu, lai tikai viņš redzētu ... Tā jau būs poēzija, un vairāk nekā arī nevajag ... Cilvēks nespēj nostāvēt, kur nolikts, — viņš iet pēc sava sapņu tēla ...

«Tikai vēlāk uzzināju, ka «Omira» komandas locekļi pilsētā izturējušies diezgan izaicinoši, kur vien varēdami slavinājuši tā sauktās brīvās pasaules jaukumus, mēģinājuši izplatīt pretpadomju literatūru, kaisījuši dāvanas pa labi un pa kreisi, dzēruši, restorānā uzsākuši kautiņu. Līdz šim neko tādu nebiju spējīgs iztēloties. Šis bija pirmais kuģis ar tik savādu komandu.»

Ļaskovs bija saslimis. Šaurajā gultā guļot, viņš rāvās murkšķī, pievilkdams ceļus pie paša zoda, un vaidēja. Līdzās sēdēja staršina Kainarovs ar termometru. Temperatūra trīsdesmit seši un seši. Tīfs nav, holera nav.

— Ij kas kait? — Kainarovs vaicāja.

— Vēderu graiza.

— Ij šķērsām vai gareniski?

— Visos virzienos.

— Ij parādi mēli!

Ļaskovs izgrūda mēli, un Jakovenko nobrīnījās, kur tādam nelielam cilvēciņam tādā mazā mutītē radusies tāda varena mēle. Plata kā lāpsta, bemberaina, sārta. Ļaskovs pašaudīja, pašaudīja mēli un aiztaisīja muti. Star-sina pagriezās pret Jakovenko.

— Ij vajadzēs, Jakovenko, tev.

— Ko tad? — Tas nesaprata.

— Ij pavadīt grieķi līdz Kerčai.

— Man? Grieķi? — Jakovenko ar pūlēm apslēpa prieku.

— Ij brauksi.

— Tieši tā: braukšu!

Ļaskovs vairs nelocījās, gulēja izstiepies un ar interesi vēroja Jakovenko.

— Noslīksi, — viņš sacīja savā parastajā balsī. Tā, it kā nekas vairs nesāpētu.

— Nebaidies, nenoslīkšu. Vai pirmo reizi, vai?

— Tu tak esi sauszemes žurka!

— Uz Dņepras esmu izaudzis.

— Dņepra ir sīka vienība pret jūru. Ja jūra tevi pašūpos! Un prognoze sola vētru.

— Varbūt tev tā kaite arī pirms vētras piemetusies? — Jakovenko iesmējās.

— Ne tādas vētras vien esmu redzējis, ne tādās jūrās vien! — Ļaskovs novērsās no Jakovenko un atkal pierāva ceļus pie zoda.

— Labi, veseļojies! — Jakovenko uzsita Ļaskovam uz pleca. Viņš bija ar mieru Ļas-kovu nobučot par īstā brīdī uznākušo slimību. Ko nebija sadzirdējusi Helēna, to bija sadzirdējis Ļaskovs vai arī staršina Kainarovs. Sadzirdējuši viņa aicinājumu, viņa vēlēšanos ... Ir gan poēzija pasaulē, ir!

Jakovenko aizsteidzās pie nodaļas priekšnieka saņemt instrukcijas ceļam. Atbildīgs uzdevums. Azovas jūra ir pasaulē vienīgā tāda jūra, kas, būdama savienota ar okeānu, pilnīgi pieder vienai valstij, un šī jūra ir Padomju Savienības īpašums. Tāpēc katrs ārzemju tvaikonis no Azovas ostām jāpavada pāri visai jūrai līdz Kerčai, kur ārzemnieks jau iziet starptautiskos ūdeņos un var peldēt, kurp tam tīk. Robežsargs nostājas uz tiltiņa līdzās kapteinim un aizvada viesi no ostas līdz ostai. Tā ir goda sardze — kārtības labad. Un tomēr — kas viss nevar atgadīties!

Klausīdamies priekšniekā, Jakovenko papilnam apzinājās savu svarīgumu un atbildību. Tikai viena viņš baidījās: ja sejā pavīdēs kaut miņa no tās līksmes, kas ir sirdī, tad viss pagalam. Ja majors zinātu, ka Jakovenko pazīstams ar Helēnu, ja zinātu, kā Jakovenko priecājās, no staršinas uzdzirdējis par savu uzdevumu ... Nu, un tad? Varbūt majors nepiešķirtu nekādas nozīmes puiciskām jūtām, jo vai tad viņš nezina, ka augstāk par visu Jakovenko tur pienākumu.

«Diemžēl ne posteņa priekšnieks, ne es nezinājām, _kas robežsargus gaida uz kuģa «Omirs». Arēji viss šķita kārtībā. Tomēr tikai ārēji. īstenībā ...»

Pārtrauksim raporta lasīšanu un kopā ar Jakovenko un viņa biedriem kāpsim nākamās dienas rītā uz «Omira». Dosimies augšā pa to pašu trapu, pie kura Jakovenko stāvēja sardzē. Nu mēs beidzot varam pat apskatīties, kas īsti nolaiž un nostiprina trapu. Taču tam mūsu stāstā nav nekādas nozīmes.

Uz kuģa viss sākas ar kapteini. Tā ir tradīcija, no kuras nav iespējams izvairīties. Ir izstrādāti dzelžaini stereotipi kapteiņa tēlam. Naģene ar zeltītu «krabi», ar zeltu šūdināts mundieris, sarauktas uzacis, ērgļa skatiens, roka ik mirkli sniedzas pēc tālskata, zobos īsa pīpīte, ko degunu pasildīt, spirtoti dzērieni tiek lietoti neticamos daudzumos. Tūkstošiem cilvēku, kas savu mūžu nav dzīva kapteiņa redzējuši, to iztēlojas tieši tādu. Arī Jakovenko, kaut bija kapteiņus redzējis ne vienreiz vien, joprojām loloja senās iztēles ainas. Viņš vēl varēja pieļaut domu, ka «Omira» kapteinis ir tas pats četrstūrainais pļēgurs (ja to atbilstoši apģērbtu, iedotu rokā tālskati un nostādītu uz komandtiltiņa, tas šā tā apmierinātu pašas minimālākās prasības, ko sauszemes puiša romantiskā iztēle uzstāda augstajam kapteiņa titulam).

Taču Jakovenko priekšā nostājās vecs pamaza auguma vīrs, slimīgi uztūcis (pazode guļ uz mīkstā krūšu apaļuma, pleci nolaideni un tukli kā sievietei, viņš nevis elpo kā visi cilvēki, bet tusnī), ģērbies kapteinim gluži nepiemēroti (ne īsti kreklā, ne īsti jakā no stīva haki krāsas auduma, tādās pašās biksēs ar buraudekla jostu, galvā apaļa cepurīte ar garu, zaļu plastmasas nagu — ar tādām cepurēm allaž zīmē žokejus un velosipēdistus), nekādas pīpes zobos nebija (viņš laiski čāpstina lūpas, parādīdams liekos zobus no nerūsējošā tērauda), nekāda tālskata nebija (pār acīm gurdi slīgst piepampuši plakstiņi, un tā vien liekas, kapteinis ne uz ko neskatās, viņš snauž vaļā acīm). Arī kapteiņa balsī nav metāliskas šķindoņas, tā nav aizsmakusi, pūloties pārkliegt vētras un negaisus, tā ir parasta, lēnīga un klusa. Un vārdu, ar kuru uz kuģa apsveikt padomju robežsargu, viņš arī bija atradis klusu, jauku un laipnīgu — «galini».

— Galini, — kapteinis sacīja pēc tam, kad viņi bija iepazīstināti, un aplaida roku visapkārt, norādīdams uz jūru, un tad atkārtoja vēlreiz: — Galini.

Šis vārds nozīmēja jūras skaidrumu, mirdzumu.

Jūra tiešām bija sastingusi, tā neelpoja un vairs neatspoguļoja saules starus kā vienmēr, tā pati likās no dzīlēm izstarojam klusu gaismu, un Jakovenko diez kāpēc iešāvās prātā doma, ka šis pusaizmigušais, vecais un liela gurduma nomāktais kapteinis lieliski saderas ar tādu jūru.

Klusums vēstī negaisu. Veca, nodeldēta patiesība. Klusums vēstī... Nekā viņam klusums nevēstīja, nekā Jakovenko nesaklausīja. Vien savas sirds baiļpilnos pukstus. Kas būs? Kas būs? Viņš nojauta piedzīvojumu, baidījās no tā un kāroja pēc tā. Viņš baidījās, ka pēdējā mirklī nodaļā atskārtīs, kādas vētras iplosās viņa sirdī, un iecels viņa vietā citu. Kuru? Vai nav vienalga? Kaut vai Viktoru, kura uzdevums ir palīdzēt Jakovenko pirms atiešanas apskatīt kuģi. Denkts puisis pārgalvīgām acīm un korsāra vaigubārdu. Tāds pār okeānu pārkuģos, ko tad runāt par mazu jūriņu!

— Vai sāksim apskati? — Jakovenko viņam vaicāja.

— Lai iet!

Tajā brīdī arī uzvēlās uz komandtiltiņa četrstūrainais. Tam atkal bija kājās šorti un mugurā ar krāsainiem apļiem un kvadrātiem izraibināts, vaļīgs krekls bez piedurknēm. Lauzītā, tomēr tīri labi saprotamā valodā tas paziņoja, ka esot kapteiņa pirmais palīgs, un kapteinis, kā likās, apmierināts pašūpoja galvu, pareizāk sakot, sašūpojās pats, jo viņa galva un rumpis veidoja vienu monolītu kopumu, tad nevērīgi atmeta ar roku un aizgāja, atstādams savam palīgam rīcības brīvību. Jakovenko paziņoja četrstūrainajam, ka viņiem jāapskatot kuģis.

— Turklāt, — viņš teica, — mums pavēlēts pavadīt jūs līdz Kerčai. Mans uzvārds ir Jakovenko. Ja būs vajadzīgs...

Četrstūrainais neapmierināts nokrekšķējās.

— Es esmu Stilians, — viņš īgni noburkšķēja, — kapteini jūs jau pazīstat. Pārējie jūs neinteresēs. Varu parādīt kuģi, ja...

— Tā vajadzīgs, — Jakovenko apstiprināja.

Četrstūrainais Stilians klusēdams noripoja pa trapu lejā.

Par spīti tuklumam, viņš šaudījās pa kuģi apkārt kā pats nelabais. Jakovenko un Viktors ar mokām tika līdzi. Mašīnu nodaļas smagā dunoņa, ar stiepļu rituļiem piekrauto tilpņu zilganpelēkā tumsa, šauri dzelzs gaiteņi, kajīšu dzelzs durvis.

— Vai atvērt? — Stilians vaicāja atelsdams.

— Jā, — atteica Jakovenko.

Kajītes bija ar vienstāva guļvietām — diviem cilvēkiem, kubriks — matrožiem. Garas guļvietas, šauras kā zārki. Ir kuģi šauri, šauras mūsu gultas — atmiņā iznira kāda dzejnieka vārsma. Viņi ieskatījās kambīzē ... Tomātu biezeņa, piparu, lauru lapu smarža ... Salons ... Adas atzveltnis kapteinim, pie grīdas pieskrūvēti grozāmi ķeblīši, garš galds svinīgām pusdienām, dīvāns, arī ar ādu apvilkts. Pie sienas oleogrāfija: mūžīgais burinieks, zem tā mūžīgie viļņi, pār to mūžīgās kaijas un zila debess... Četrstūrainais Stilians pieripoja pie pūlēta koka sienas un tur kaut ko nospieda, atvērās sienā ieslēpts bārs .. Desmitiem visvisādas formas pudeļu, raibas etiķetes — izskatījās, ka ar tām kāds vēlējies iekārdināt mazus bērnus, nevis pieaugušus cilvēkus.

— Džinu, rumu, konjaku, viskiju? — četrstūrainais apvaicājās.

Jakovenko un viņa biedrs abi reizē pakratīja galvu.

— Nedrīkst.

Stilians greizi pasmīnēja, no garas, šauras pudeles ielēja pats sev brūnu šķidrumu, no maza ledusskapja izvilka divus dzidrus ledus gabaliņus, iemeta glāzē un sāka lēnītēm, ar baudu dzert. Pa reizei viņš pašķielēja uz robežsargiem. Ņirgādamies. Sak, pastāviet vien, es tikmēr dzeršu. Jakovenko tūliņ izprata šo manevru. Viņš pačukstēja Viktoram, lai tas pastāv, kamēr šis tips pielaksies, viņš pats iešot tālāk.

Jakovenko izgāja pa durvīm un pa šauro gaiteni devās uz priekšu. Kapteiņa kajīte. Tā nav apskatei pakļauta. Vēl viena kajīte. Šo mēs jau redzējām. Bet šo?

Taču četrstūrainais, laikam gan izpratis Jakovenko nodomus, mitējās kaitināt robežsargus un, aši norijis dziru, jau rībināja pa dzelzs gaiteni, steigdamies pakaļ Jakovenko.

Baltu, zemu durvju četrstūris. Kas ir aiz tām? Jakovenko pacēla roku. Četrstūrainais iztālēm nokliedza kaut ko nikni izmisīgu. Tomēr roka nebija atturama, pirkstu krumšļi piesita pie durvīm. Reizē ar klaudzienu noskanēja vēl viens četrstūrainā sauciens, bet kajītē kā klaudziena atbalss nošalkoja sievietes balss.

Jakovenko pagrūda durvis. Nekā viņš nesaredzēja. Visu kajīti pārplūdināja Helēnas smaids. Un viņas smarža te mita ikkatrā priekšmetā, mita viņā pašā, strāvoja gaisā. Pieskrēja četrstūrainais, iemetās kajītē vidū starp Jakovenko un meiču un sāka aši un dusmīgi kaut ko runāt. Helēna smaidīja un

atbildēja laiski im negribīgi. Pēc tam, uz Jakovenko skatīdamās, divas reizes sacīja:

— Sātans, sātans, — un iesmējās skaļi un dzidri.

— Grieķenīte tā nekas, — Viktors aiz Jakovenko muguras noteica. — Vai tad viņa arī no sitās komandas?

Jakovenko neatbildēja. Ja sāks skaidrot, tad saplsies. Nodos pats sevi. Pēdējā brīdī aizsauks viņu no «Omira». Robežsargam nav tiesību just simpātijas. Dienests. Vai, dienestu pildot, drīkst aizrauties ar meiču? Jakovenko to labi zina un saprot... Nekādas aizraušanās nav pieļaujamas ... Taču cilvēki var iedomāties diezin ko... Celdams roku pie cepures, viņš atmuguriski kāpās ārā no kajītes. Arī Viktors militāri sveicināja. Helēna pamāja ar roku. Četrstūrainais noslaucīja sviedriem aprasojušo seju. Iepleties šaurajā kajītē, viņš stūma robežsargus ārā gaitenī. Uz sliekšņa, jau pagriezdamies aiziešanai, Jakovenko neizturēja un viegli pameta ar galvu, it kā palocīdamies meičai. Tad izbijies pavērās biedrā: vai nav pamanījis? Nē, nebija vis nekā manījis. Sajūsmā par savu atklājumu, tas tikai murmināja:

— Kur gan tāda pasaulē radusies? Ei, Jakovenko? Vai tu vari iedomāties, kur tāda radusies? Vai dzirdi?

— Nekā sevišķa nav, — Jakovenko atteica.

— Nekā sevišķa? Esi gan tu elles kāsis, Jakovenko!

Lamājiet, lamājiet, puiši! Viņa jau arī nolamāja par sātanu. Vārdi nolīst pār cilvēku

kā rasa, notek, pēdu neatstājot. Ak, nē! Rasa notek, pēdu neatstājot. Tetjanka un rasa ... Nekad viņš neaizmirsīs. Nolādētais debesu ūdens. Simtkārt nolādētais! Bet jūras ūdens ir sāļš. Lai ir sāļš. Tas nav tas... nē...

Aizķēries aiz šķērša, Jakovenko norībi-nāja pa trapu, teju pat vai nogāzdamies zemē. Galvā likās pašķiļaiņies dzirkstele un apgaismojam to, ko viņš pirms brīža nebija licis vērā. Iluminators! Kā viņš uzreiz nebija apjēdzis? Iluminators Helēnas kajītē izgāja nevis uz jūru, bet gan uz piestātni! Apaļajā ailā vīdēja koši zils debess ripulis, krastmalas gabaliņš ar portālceltņa metāla kāju un apakšējā segmentā zaļās robežsarga cepures maliņa: sargs pie trapa. Tai pašā vietā, kur bija stāvējis arī viņš — Jakovenko! Tāpat iluminatora segmentā rēgojās arī viņa cepure. Dienu, divas dienas, trīs dienas ... Tātad viņa redzēja mani, kad es .. . Varbūt viņa visas šīs dienas ir lūkojusies uz mani! Varbūt, varbūt...

Jakovenko izbailēs pavērās pats sevī. Kādā izskatā viņš toreiz stāvēja pie trapa? Viņš apraudzīja blūzes pogas — vai ir ciet. Sakārtoja krokas aiz jostas. Piesita zābakus, lai pārliecinātos, cik labi tie nospodrināti. Viņš sajuta sevi stāvam tur trapa galā, sajuta slīdam sev pāri viņas neredzamo, ašo skatienu — un viņam sametās baigi...

«Kopā ar grupu izdarīju kuģa apskati, nekā nepalaizdams garām. Ostas pārvaldes pārstāvji noformēja dokumentus. Uz kuģa ieradās mūsu locis. Viņš ieņēma vietu uz komandtiltiņa. Es izvietoju posteņus. Vienu pakaļgalā, otru — priekšgalā. Pats nolēmu uzturēties komandtiltiņa rajonā. Pēc kapteiņa komandas tika atdoti gali un pacelts enkurs. Kuģis atgāja no muliņa un uzņēma kursu uz ostas vārtiem.

Laiks pieturējās ļoti rāms. Svilināja saule. Nekad nebiju redzējis tik rāmas jūras — pateicu to mūsu locim. Viņš atbildēja: «Netici klusumam,» — un pamāja uz barometru. Es neticēju savām acīm. Barometrs rādīja seši simti trīsdesmit. Acīmredzot tas bija sabojāts. Uz tāda veca kuģa viss ir iespējams. Gribēju pavaicāt locim, bet viņam bija darba līdz ausīm. Viņš vadīja kuģi cauri kanālam.»

Jūrniecības būšana — tā ir dīvaina un sarežģīta padarīšana. Mēs visi kuģojam, jo vai gan kontinenti ir kas cits kā vien milzu plosti cilvēces pārvadāšanai. Kurp un kādēļ? No mūžības uz mūžību. Taču visi jau to neapjēdz. Tāpat arī jūra mūs ielenc vienmēr un visur, taču ne vienmēr mēs to manām, tāpēc, no kontinenta plašumiem izmesti šaurā kuģelī jūras vidū, pirmajā mirklī apjūkam, bet vēlāk piepūšamies lepnumā par to, cik mēs esam neaizskarami un nenoslīcināmi. Es neslīku, es niru augšup. Tāds vilnis un šitāds vilnis gāzās man virsū, bet es tos šķēlu, es kuģoju tālāk, un bura piepūtās, un mašīnas palielināja apgriezienus, un dūmi... Tfu tu! Kas par dūmiem? Kāds sakars te ar dūmiem? Tas jau izklausās pēc Ļaskova ...

Rāma, silta, zaļa jūra. Zaļa kā zāle ... Sensenos laikos šās jūras malā dzīvoja drūms grieķis Harakozs. Nepieejamā akmens pilī uz krasta kraujas. Un viņam bija meita — skaistule Aza. Kā gan citādi! Visiem drūmajiem un noslēpumainajiem viduslaiku laupītājiem bijušas daiļas meitas. Kur tās radušās — tas jau ir cits stāsts . .. Un grieķis Harakozs, kura sirds ļaunos darbos bija gluži nocietināta, iekāroja pats savu meitu par mīļāko. Viņam piederēja gredzens ar zaļu burvju akmeni, un, kolīdz viņš uzmauca šo gredzenu kādai sievietei zeltnesī, tā šī sieviete kļuva viņējā ... Un, raugi, viņš grasījās uzmaukt gredzenu pirkstā savai meitai Azai. Bet Aza pretojās. Tad grieķis Harakozs pagalam saniknojās. Un no viņa dusmām jūra sagriezās baltos mutuļos. Tā izsvieda kuģus krastā, pārplūdināja pilsētas, dzina atpakaļ upes, kas ietecēja jūrā... Bet Harakozs tumšā, baismā naktī iegāja pils kambarī, kur bija ieslodzīta Aza, un, vētrai gaudojot, ar varēm uzmauca savu gredzenu meitai pirkstā. Nejaudādama paciest negodu, Aza no augstas klints kraujas ielēca taisni jūrā, un bangas viņu aprija, bet jūra kopš tās dienas kļuva zaļa kā akmens Harakoza gredzenā, it īpaši košā zaļumā atvizot tajā mēnesī, kad Aza aizgāja postā. Un jmu sauc par Azovas jūru, taču agrāk tā bijusi Suro-gas jūra.

Šie nieku stāsti — arī no Ļaskova. Ja Ļas-kovs nemelš tukšu, tad ceļ ipriekšā blēņu pasaciņas. Ir cilvēki, kuriem vieglāk dzīvot tukšās runās un leģendās, visu mūžu tie bēg no patiesības, ielīksmo sirdi ar māņu tēliem un par varītēm rāda laimīgu seju. Bet lai kāds rauga savā sirdī savienot vientiesīgo pasaciņu par neganto grieķi Harakozu ar realitāti. Tādam Azovas jūra būs tikai milzīgs, sekls šķīvis, līdz malām pilns ar dūņām, ko upes nes šurp miljoniem gadu. Dūņas ir šķidras kā krējums. Lai kuģi varētu tikt ostās, jūras dibenā jāizrok vairākus kilometrus gari kanāli. Kad plosās vētras, dūņas sašķeļas, kuģi kuļas kā pa biezu kleceni, ar tādām pūlēm iztīrītie kanāli pazūd, zemessū-cējiem atkal jāstrādā mēnešiem, — kas nu tā par jūru! Vasaru tā aizaug kā sādžas dīķis, tajā peld kaut kas neizdibināms — zaļš un recekļains, ziemu tā turpat vai visa pārklājas ar ledu, pārvērzdamās par milzīgu slidotavu. Kas nu tā par jūru! Pat ūdens tajā atšķaidīts ar upju straumēm un nav sāļāks par parastu zupu. Vai tā ir jūra?

Taču tā rādās, stāvot krastā. Bet, kad cilvēks nokļūst uz šaura un nedroša kuģeļa, kad krasti pazūd no acīm un — skaties, cik gribi — visapkārt tikai ūdeņi vien, tad viņš jūt: ja pasaulē ir bezgalība, tad tā ir tieši jūrā, lai kāda tā būtu, lai kāds — sāļš vai nesāļš — tās ūdens, un nav nekādas nozīmes, vai tā ir dziļa vai nav dziļa, vai tā liela vai maza — gana, ka cilvēks pats jau pirmajā mirklī sajūt, cik viņš sīks un nevarīgs, bet vēlāk, kad viņš šo apziņu pārvarējis, sirds pildās ar spēku un drosmi un domas kļūst tik brīvas, kādas nekad vēl nav bijušas.

Jūra nav redzama. Kur tai jābūt, tur ir tikai žilbinošs mirdzums. «Omirs» miegaini kūlās pa šauro, -neredzamo kanālu.

Uz komandtiltiņa uzsteidzās četrstūrainais kapteiņa palīgs. Tas pašāvās šurpu, pašāvās turpu, pieripoja pie Jakovenko un, parādījis visus savus zobus, teica, vārdus kropļodams:

— Grieķijā otrdienu uzskata par nelaimīgu dienu.

— Nesaprotu! — Jakovenko paraustīja plecus.

— Šodien ir otrdiena.

— Es neticu zīmēm.

— Kam tad?

Kapteinis kaut ko noburkšķēja savam palīgam, tas atcirta pretim. Pratis Jakovenko grieķu valodu, tad viņš konstatētu, ka Stilians arī grieķiski runā šā tā: nevērīgi izgrūzdams vārdus jukjukām ar citu valodu vārdiem, lauzīdams tos, gandēdams, kropļodams.

— Mēs sagatavojām jums kajīti, kur atpūsties. — Kapteiņa palīgs atkal pagriezās pret Jakovenko.

— Pateicos.

— Varat apskatīties.

«Omirs» jau bija izgājis no kanāla, krasti izgaisuši, visapkārt pletās mīlīga, lakota jūra, kuģis šļūca pa tās spīdīgo virsmu gausi kā laisks ronis. Brauciens bija paredzams ilgs, apnicīgs un garlaicīgs.

— Nu, labi, — Jakovenko piekrita, — apskatīsimies.

Pateicis locim un saviem puišiem, kur viņš būs, Jakovenko Stilianam pakaļ pa stāvu trapu nozuda kuģī.

Kajīte atradās nez kur ellē ratā. Laikam kaut kur zem kambīzes, jo nāsis kutināja cepeša smaržas. Viena siena bija uzcirsta pavisam slīpi. Trīsstūraina grīda, trīsstū-rains griestu gabaliņš. Tās pašas divas koju kārbiņas kā visur. Apaļa iluminatora acs. Trīsstūraina galdiņa plāksne. Kojās oranždzeltenas glābšanas vestes. Divas. Jakovenko dzīrās vaicāt, kur tad ir trešā (un, ja pieskaita loci arī, tad vēl ceturtā), tomēr norija vaicājumu. Viņš jau netaisījās slīkt šai sastingušajā jūrā.

— Labi? — vecākais palīgs jautāja.

— Labi, — Jakovenko atbildēja.

Kas tad viņam būtu jāatbild? Kajīte viņiem tik un tā nebūs vajadzīga. Varbūt likt, lai puiši nones šurp savas mantu somas ar sauso devu, ko staršina Kainarovs izsniedza ceļam? Taču konservi var mierīgi palikt arī turpat uz klāja. Nekas tiem nenotiks.

— Vai viss? — Stilians atkal jautāja.

— Viss gan.

Jakovenko nesteidzās kāpt atpakaļ uz klāja. Vecākais palīgs, pamanījis robežsarga vilcināšanos, piemiedza aci.

— Iedzersim kaut ko?

— Ja iespējams, tad ūdeni.

— Ar ledutiņu, ko?

Kā vien prazdams Stilians tēloja kārdinātāju. Viņš uzsita Jakovenko uz pleca un atkal piemiedza aci. Jakovenko tīri sastinga: vai četrstūrainais nav noģidis par viņa simpātijām pret... Bet četrstūrainais neļāva apdomāt. Tas aizripoja pa šauro gaiteni. Garām kajīšu durvīm, plecus grozīdams, leiniski mezdams spēcīgās, spalvainās kājas, četrstūrainais veda Jakovenko taisni uz salonu, un viņa galva ērmīgi mētājās uz neaptverami platajiem pleciem. Kas šis par palīgu? Tūrists, nekas vairāk! Uzmaucis jel kaut ko galvā. Kaut,vai tādu pašu cepurīti kā kapteinis. Bet nē: kājā sporta bikšeles, mugurā līdz nabai atpogāts krekls, apāvies sandalēs tīri kā Jēzus Kristus, stāvu apcirpti mati, un pats visu laiku elš: «Uf, uf.» Aizripojis garām Helēnas kajītei, četrstūrainais sasniedza salonu un norēcās:

— Stjuart!

Tad viņš pagriezās pret Jakovenko, aicinādams, lai tas iet iekšā pirmais, un pasmaidīja — smaids bija divkārt platāks par durvīm.

«Ir gan tips,» Jakovenko nosprieda gandrīz vai līksmi.

Taču tūdaļ viņš savilka cienīgu seju. Salonā viņš iegāja piesardzīgi un tramīgi. Ik uz soļa tagad varēja sadurties ar Helēnu, sastapties aci pret aci. Jakovenko gaidīja to un baidījās no tā. Un ja nu pēkšņi viņa ir šeit! Un šis blēdīgais Stilians, noģidis Jakovenko jūtas (vai tās maz ir jūtas — tikai puiciska vieglprātība), tagad nolēmis ar tām paspekulēt un vēlreiz palūkot, vai nepieejamo robežsargu neietekmēs grieķu meičas burvju spēki. Neviena nebija. Mašīnām strādājot, trīcēja kļavkoka sienas, lēkāja burinieks oleogrāfijā, šķindēja un tinkšķēja trauki slepenajā bārā.

Pirmais palīgs iespraucās salonā aiz Jakovenko, atelsās, noslaucīja sviedrus no sejas (uz pēdām pakaļ rokai, kas rausa sviedrus, cita pēc citas ritēja jaunas lāses), nokrita atzveltnes krēslā un nespēcīgi pameta ar roku Jakovenko. Tas nesēdās. Karavīram nepiederas šļaucīties atzveltnes krēslos.

Salonā nedzirdami ieslīdēja stjuarts — garš, stiegrains vīrišķis ar ietrenētu smaidu sejā, ģērbies melnā uzvalkā (it kā viņu tveice nemaz nemocītu). Stilians kaut ko noburkšķēja vīrišķim, tas klusēdams sāka grozīties ap bāru, uzlika galdā divas glāzītes ar dzeltenīgu šķidrumu un kausus ar ūdeni, kur peldēja ledus gabaliņi. Tad tas nozuda.

— Lūdzu! — Stilians aicināja, paceldams glāzīti. — Grieķu anīsa degvīns. Uzo. Visai noderīgs pirms pusdienām. Taisa to ... Nu, kā to sauc? Šurpu turpu .. . kuņģis ... zarnas ... šurpu turpu ...

— Veicina gremošanu? — Jakovenko pateica priekšā.

— Tieši tā . .. Veicina. — Stilians nobaudīja dzērienu. — Lūdzu, lūdzu ...

— Man gribas ūdens, — Jakovenko paņēma kausu, — karavīram gremošana tāpat ir laba.

Atkal parādījās stjuarts, nolika galdā veselu kaudzi ilustrētu žurnālu un izgaisa. Stilians piestūma žurnālus Jakovenko, pieklājības pēc pievilkdams vienu arī sev.

— Uz klaja ir karsts, atpūtīsimies brītiņu šeit, — viņš ierosināja.

Jakovenko lēnītēm, ar baudu sūca ledaino ūdeni. Lai neapvainotu namatēvu, viņš garlaikodamies pāršķirstīja dažas lappuses virsējā žurnālā. Acīs ielēca izsmalcinātās fotogrāfijās skatāmie raibraibie brīnumi. Eksotiskas ainavas, tālas pilsētas — kā no pasakas izkāpušas, skopi ģērbtas meičas, neskaitāmas meičas, velnišķi daiļas un kairinošas, un Jakovenko šķīra žurnālu aizvien ātrāk, lai skatiens tām nepieliptu, taču žurnāla lappusēs meiču kļuva aizvien vairāk un vairāk, un puisim sametās vēl karstāk nekā svilinošajā saulē uz klāja. «Nu gan esmu ķezā!» viņš izbailēs domāja. Bet Stilians zagšus vēroja Jakovenko. Viņš droši vien bija pamanījis, kā robežsargu pāršļāc karstums, jo veikli pielēca kājās, pie bāra kaut ko samaisīja un nolika uz galda divas augstas glāzes ar tumšsarkanu šķidrumu, kurā atkal peldēja dzidri ledus (gabaliņi.

— Sang rija. Lieliski palīdz pret karstumu,— viņš līksmi sacīja. — Melns, skāņš vīns, citrons, cukurs, karotīte sodas, ledus gabaliņš. Taisa ar sirdi... šurpu turpu ...

— Tonizē? — Jakovenko pasmīnēja.

— Tieši tā, tonizē. Lūdzu.

— Es tomēr dodu priekšroku skaidram ūdenim. Ja drīkst.

— Drīkst, drīkst! — Stilians piespieda roku pie krūtīm. — Kāpēc nedrīkst? Bet sangrija ir brīnums! Ne pilītes alkohola. Šo dzērienu esam izgudrojuši mēs, mediterrā-nieši, tas ir, Vidusjūras zemju iedzīvotāji... Ja pie tā pierod ... Pie visa ir jāpierod .. .

— Katrs pierod pie sava, — Jakovenko aizrādīja.

— Nobaudiet tomēr, nobaudiet! Sangrija iedarbojas ārkārtīgi atsvaidzinoši! It kā vējš būtu izpūtis cilvēkam cauri! Salts, ass vējš. Fi-ū! Lūk, tā.

Viņš vienā rāvienā izdzēra savu glāzi un parādīja, kā vējš izpūš cauri viņa tuklajam ķermenim, tad samaisīja sev vēl vienu glāzi un mudināja Jakovenko:

— Ņemiet, ņemiet. Kaut pamēģiniet.

Jakovenko svārstījās. Ieņems kādu draņķi — ne uz pasauli negribēsies skatīties. Kas tad šim? Šim vēlāk viss pāries. Bet ir gan sutoņa! Un salonā — jācep vai ārā! Jakovenko nedroši pastiepa roku pēc glāzes.

— Bravo! Bravo! — iesaucās Stilians, iestumdams glāzi Jakovenko pirkstos. Pirkstu gali piedūrās pie auksta stikla. Auksts kā vējš klajā laukā. — Nu, drošāk!

Jakovenko paņēma glāzi, pacēla pie lūpām un nodzēra malku. Nekas nenotika. Vienīgi vēsums pārskrēja pār visu augumu, galva un sirds uzreiz kļuva viegla un mundra. Viņš iedzēra vēl. Tas tiešām ir atradums. Ko tikai cilvēki aiz karstuma neizdomā.

— Nu, kāds ir? — Stilians apvaicājās.

— Slikts nav. Kaut gan ...

— Zinu, zinu: jūs dodat priekšroku ūdenim. Bet, kad brauc pa jūru un visapkārt tik daudz ūdens, tad gribas kaut kā cita._ Tad cilvēks meklē, kas būtu labāks par ūdeni.

Pirmais palīgs pavērās Jakovenko pār plecu. Kāds žurnāls bija atšķirts lappusē, kur redzams fotouzņēmums ar grieķu gvardiem, kas mainās sardzē pie karaļpils.

— Skaisti, vai ne? — grieķis jautāja Jakovenko.

— Sitas, vai? Nezinu. Manuprāt, drusku jocīgi. Bruncīši, beretes ar bumbuļiem kā maziem bērniem. Bet šautenes divi metri garas. Septiņpadsmitais gadsimts.

— Grieķu gvardi, — izlikdamies nedzirdējis par septiņpadsmito gadsimtu, Stilians paskaidroja, — ir elegantāki nekā skoti vai pāvesta gvardi. Vispār mūsu armijai ir viselegantākie formas tērpi pasaulē. Bet grieķu vīriešiem pie sievietēm ir ... Jūsu armijā, — viņš pasniedzās, lai ar pirkstiem aptaustītu Jakovenko kokvilnas blūzi, — jūsu forma ... ē-ē ... ne visai...

— Tā kā nebūtu gan dzirdējis, ka armija karā uzvarētu ar skaistiem mundieriem ... — Jakovenko piemiedza aci, viņam bija apnikusi diplomātija.

— Nu jā, — viņā neklausīdamies, Stilians runāja savu, — jūs cietāt karā ... Vispār jūsu zeme ... mēs jūtam jums līdz ...

Jakovenko nodzēra vēl malciņu no glāzes. Viņš lūkojās uz Stilianu no augšas lejup, un tā iznāca raudzīties caur glāzi. Grieķis likās peldam akvārijā ar sarkanu ūdeni. Kaut kāds bezveidīgs, pretīgs, valbacains radījums ķepurojās sarkanā ūdenī, taukaini čamstinādams biezās, šķībās lūpas. Kas viņam par daļu? Ko viņš bāž degunu mūsu darīšanās? Kāpēc grib ieskatīties sirdī? Savās darīšanās es atļautu jaukties tikai tam, kuram ticu un kuru pats būšu lūdzis. Un sirdi atvēršu, kuram pats gribēšu, nevienam citam. Tikai zvērus sprostā var tuvumā apskatīt, kam vien tīk. Bet tāpēc jau tie ir zvēri un mēs cilvēki, kuriem vajadzīgs savs lepnums un cieņa.

Apriebās skatīties uz «akvārijā» izlaidušos augumu. Jakovenko nolika glāzi uz galda, apsēdās, atpogāja blūzes apkaklei augšējo podziņu, iegrozīja ērtāk starp ceļiem automātu un sacīja jau pavisam nikni:

— Mums nav vajadzīga līdzjūtība. Tie laiki sen garām. Tagad mēs jūtam līdzi. Vai jūs neesat to pamanījis?

— Nu, es neesmu politiķis. — Stilians atzveltnes krēslā smagi pakustējās un novicināja roku gar seju. — Mēs abi esam tikai divi cilvēki, bet visapkārt ūdens... Cilvēki un ūdens ... Nav it nekā ... Nav arī politikas ... nevar būt... Kam vajadzīga politika tur, kur ir tikai divi cilvēki un ūdens ...

— Bet mēs esam dažādi cilvēki, — Jakovenko atgādināja.

— Jūra ... tā integrē ... apvieno ... mēs varētu atrast daudz kopēja... Teiksim, karš ... Es varētu izstāstīt... Savu dzīyi... līdzjūtība? Tiešām ... Ja jūs neiebilstat...

— Nē jau, — Jakovenko attrauca maķenīt laipnāk, brīnīdamies par to, cik pēkšņi pārvērtusies pirmā palīga izturēšanās. Viņš nezināja, ko vēl var sagaidīt no šī dīvainā cilvēka; varētu gan piecelties un iet projām, taču viņu jau bija pārņēmusi spītība un ietiepība. Kārojās strīda — asa un nežēlīga, gribējās sakaut Stilianu ar saviem pierādījumiem, sadot pa viņa gaļīgajiem vaigiem — pliks, plauks!

Bet Stilians no tveices un atmiņām bija gluži atmīkšķis, taukaini, saraustīti vārdi bulkšķēja pār viņa lūpām, viņš centās tos sakopot kaut jel kādā stāstījumā, iežēlināt Jakovenko, lai tur vai kas, laikam gan labi zinādams, kā vieglāk aizkustināt cilvēkus, kuriem nav bijis bērnības, zinādams, cik labi ir, ja pēc tam darīšana ar sirdi, ko mīkstinājusi žēluma pilna līdzjūtība.

Grieķi ir pieraduši pie lieliem vēsturiskiem pārdzīvojumiem. Traģēdijas, traģēdijas ... Gandrīz vai būtu jādomā, ka tūkstoš deviņsimt četrdesmit pirmā gada divdesmit septīto aprīli viņi uzrīkojuši tīšuprāt — aiz tradicionālās mīlestības uz traģēdijām. Tajā dienā Atēnās iegāja Hitlera karapulki. Tie nāca no ziemeļiem, aizsoļoja garām Akropolei un iegāja Atēnās, kas neizrādīja nekādu pretestību, neraidīja neviena šāviena. Varbūt saule satumsa un Grieķijas koši zilā debess pazuda kā sačervelējusies lapa? Nē jau! Viss palika, kāds bijis, mūžīgā Akropole balta slējās augstu koši zilajā debesī (balta akmens bura zilajā mūžības okeānā, kā sacītu šie dulnie dzejnieki), bet Atēnu ielās klaudzēja vāciešu dzelzīm kaltie zābaki.

Mazais Stilians skatījās un izdarīja secinājumus.

(Notika pavisam kas negaidīts. «Omirs» apstājās, it kā uzskrējis neredzamam šķērslim. Tā ir dīvaina sajūta, kad kuģis piepeši apstājas jūras vidū, bet tu, cilvēks, sēdi kaut kur kuģa dziļumos, esi jau pieradis pie lēnīgās, nomierinošās kustības, vairs nevari sevi iedomāties ārpus kustības, un tad uzreiz tevi izrauj no šīs ierastības un pamet nekustīgumā, kas ir nepatīkams kā vientulība.

Jakovenko uztraukts piecēlās. Tad viņš atkal sajuta, ka kuģis lēnītēm sāk slīdēt pa jūru. Varbūt viņam tikai izlicies? Stilians nevērīgi zvilnēja atzveltnī, ieplētis resnās, spalvainās kājas, rokas nokarājās kā jūras bruņurupuča pleznas. Kuģa dziļumos vibrēja mašīnas, bārā šķindēja un tinkšķēja stikli. «Omirs» rāmā garā šļūca uz priekšu. Izlicies vien!

Jakovenko apsēdās un noslaucīja seju. Tavu karstumu! Tas dara ar cilvēku, ko tik iedomājas. Viņš atkal iedzēra no glāzes.)

Nu, tātad. Mazais Stilians skatījās un izdarīja secinājumus. Var jau būt, ka tam viņš bija par mazu, taču neko darīt. Dzīve ir barga. Tā piespieda. Būdeli Stiliana senči laikam bija saņēmuši mantojumā jau no senajiem grieķiem. Tikai tolaik būdelē droši vien dzīvoja vergi, bet tagad — brīvie grieķi. Nabadzīgs Atēnu rajons kalna pakājē, un kalnu sauca atbrīvošanās kara varoņa vārdā. Lielie cilvēki, bakstīdami ar pirkstiem uz to pusi, svarīgi murmuļoja: «Karaiskakis ir varonis!» Ja tādi vārdi jāklausās vienā gabalā, tie apnīkst. Mazā Stiliana smadzenēs jau sen rosījās vēl apveidu neieguvušas aizdomas pret visiem lielajiem cilvēkiem. Kad nu viņš, stāvēdams savu triju māšeļu un divu brāļu pulkā — tie visi bija ģērbušies tādos pašos gleznainos kankaros, tikpat izkāmējuši un tādi paši sprigači kā viņš —, kad nu viņš tā noskatījās, ka Atēnās kā garas, za]as čūskas ierāpo svešzemnieku kolonnas, viņš beidzot apjēdza, ko nozīmē nemitīgā bakstīšana ar pirkstiem uz vēsturiskā pakalna pusi un atgādinājumi par to, kāds varonis bijis Karais-kakis. Nu, un tad? Kas viņam, mazajam Sti-lianam, no tā par labumu? Skolā zinību apgūšana iesākās ar pasaciņu par vēl vienu varoni — spartiešu valdnieku Leonīdu. Ar mazu karavīru pūlīti viņš nostājās Termopilu pārejā un nelaida Grieķijā iekšā persiešu karapulkus. Tiesa gan, persieši tomēr nokāva Leonīdu un viņa karotājus un iekļuva Grieķijā. Taču .. . Kāds tur vēl «taču» ... Ir viegli izdarīt attiecīgus secinājumus. Cilvēki ir gļēvuļi...

(Atkal kuģis apstājās jūras vidū. Jako-venko pietrūkās un skrēja uz durvīm. Sti-lians pat nepakustējās. Viņa mute izplētās smīnā no vienas auss līdz otrai. Jakovenko pagrūda durvis. Viņš ieraudzīja strupu dzelzs gaiteņa galu bez izejas, stāvu trapu. Vai skriet uz klāja? Kamēr viņš te klausās šā tipa gvelšanā, tikmēr uz klāja notiek kaut kas neizprotams un satraucošs ...

Aiz muguras iesmējās Stilians. Skaļi un dārdoši. Jakovenko atskatījās. Un ... manīja kuģi atkal kustamies ... Varbūt tas nemaz nebija apstājies? Vai halucinācijas? Diez ko tas tips viņam iemaisījis. Sangrija — medi-terrāniešu izgudrojums! Jakovenko negribīgi atgriezās atpakaļ salonā, paņēma glāzi un nemanāmi paostīja. Ko tur var saprast? Viņš nesteidzās sēsties un atkal caur glāzi noraudzījās Stilianā .. .)

Tātad. Cilvēki ir gļēvuļi. Tie izdomā varoņus, lai paši sevi iedūšotu. Veselu trīstūkstoš gadu ilgā vēsturē Leonīds un Karaiskakis! Bet kas jums pašiem ikvienam neļāva kļūt par Leonīdu un par Karaiskaki? Kas neļāva kļūt par varoni Stiliana tēvam — sliņķim, žūpam, dienaszaglim un plikvēderim, kas to vien bija pratis kā laist pasaulē sešus sīkus, badainus bērnus? Un visiem citiem? Tie nespēja kļūt par varoņiem, jo visi ir — gļēvuļi. Un tāpēc neatskan neviens šāviens uz hitleriešiem. Tie vienā mierā iemaršē Atēnās. Vaļā blūzēm, uzlocītām piedurknēm, un baltie Grieķijas ceļu putēkļi klāj viņu smagos zābakus, un viņu orķestri spēlē vienā spēlēšanā. Vai tas nav kauns? Karalis Georgs, stāsta, esot aizbēdzis uz Krētu, pamezdams Atēnas dieva ziņā. Nu lai, karalis allaž var aizbēgt. Bet grieķi jau nav aizbēguši? Kāpēc tie klusē? Kāpēc nešauj? Kas ir uzrakstīts uz tā akmens lauvas Termopilās? — «Garāmgājēj, pastāsti lakedēmoniešiem, ka mēs, klausīgi viņu pavēlēm, guļam šeit!» Varonim jāklausa gļēvuļi. Citādi tie viņu neatzīs par varoni. Bet atzīt un piešķirt varoņa vārdu — tās tiesības ir tikai gļēvuļiem. Tās ir viņu sensenās tiesības.

(Neaizmirsti!

Klausies un neklausies. Tu zini vairāk, tu zini citādi. Tev nevajag stāstu ne par Ahileju, ne par Heraklu, pat par Leonīdu un Termo-pilām ne ... Tu zini vairāk. Un vienmēr zināsi ... Un neaizmirsti.

Manolis Glezs ... Glezs ... Glezs ... Cik viņam toreiz bija gadu? Todien, kad fašisti iemaršēja Atēnās. Četrpadsmit vai sešpadsmit? Bet varbūt divpadsmit? Viņš bija tāds pats kā Stilians... Varbūt pat no tā paša rajona. No tās pašas ielas, kas veda līdz Forda fabrikai. Bet ielas otrā galā — pakalni ar pieminekli Karaiskakim ... Kas pierunāja Glezu? Viņš izvēlējās tumšu nakti. Aprīlī ir diezgan daudz tumšu nakšu — melnu kā naidā satumsušas grieķu acis. Viņš aizkļuva līdz Akropolei. Cauri fašistu sargposteņiem un patruļām. No Erehtejona puses pa stāvo akmens mūri viņš uzrāpās augšā. Nevienam ne prātā nenāktu, ka cilvēks iedrīkstētos rāpties augšā pa tādu sienu. Bet viņam vēl pietika spēka tikt līdz karogkārts galam, noraut fašistu karogu un piestiprināt tur azotē līdzi atnesto dārgo Grieķijas karogu — četras garenas, baltas svītras uz gaišzila pamata un augšējā stūrī balts krusts. Vai tā bija nejauša traukšanās pretim varoņdarbam? Ma-nolis jau laikus visu bija labi apdomājis. Jau tur lejā viņš bija izdzēris krietnu rīcineļļas porciju. Ar tādu aprēķinu, lai tā iedarbotos tieši tad, kad viņš būs Akropolē. Kāpt lejup viņš nesteidzās. Pagaidīja, līdz... Un tad pie tās pašas karogkārts viņš lika fašistu karogu tādā apsmieklā, kāds vien iedomājams ... Lai zina! Lai atceras! Lai neaizmirst!

Un tu arī neaizmirsti! ...)

Kas bija pēc tam? Pēc tam bija Atēnas, kas atgrieztas no visas, pasaules. Drausma lielas pilsētas miršana. Slēgtas kafejnīcas. Tukši veikali. Mežonīgas rindas pēc maizes un olīveļļas. Nospiestos izgrūda no rindas, un tie palika vāļājoties uz ielas, gaidīdami savas Antigones. Grieķu zemē — neapbēdlti miroņi! Vai tas dzirdēts? Izbeidzās ūdens piegāde pilsētai. Nedarbojās kanalizācija. Netīrība. Smirdoņa. Šausmas. Slimības. Putekļi pār Atēnām kāpa debesīs. Un zem šiem putekļiem mira pilsēta. Visiem grieķiem bija jāmirst. Tā. Kad visi iet bojā, allaž atradīsies kāds glābt gribētājs. Grieķus gribēja glābt metropolīts Damaskins. Viņš aizstāja karali, premjerministru, visu valdību, visu, kas vien var būt. Divi metri garais bārdainis pats apbraukāja vistrūcīgākos pilsētas rajonus, klausījās gaudas un vaimanas. Ko viņš varēja līdzēt? Sarkanajam krustam nebija ne zāļu, ne piena pat bērnu vajadzībām.

Mazais Stilians neieredzēja pieaugušos. Lai tie visi apmirst, bet viņš gribēja dzīvot. Nav nekā labāka par dzīvību. Tāpēc viņš par visiem skaļāk brēca Sarkanā krusta sanitāriem (vai emisāriem — viņš jau nezināja, kā tos īsti sauc): «Es gribu ēst! Es! Es! Es!» Nu protams, ēst gribēja arī viņa māsas Evaņģēlija, Marija, Ņina, viņa brāļi Tins un Kiriaks. Un visi Atēnu bērni, visi Grieķijas bērni tāpat gribēja ēst. Bet kas viņam par to daļas? Viņš bija izsalcis. Viņš gribēja ēst! Viņam vajadzēja piepildīt vēderu, lai tad iegrimst kaut vai zemē baltie Atikas pakalni un izžūst purpursārtā Grieķijas jūra!

Beidzot Sarkanā krusta stulbeņi apjēdza, ka nepaēdinās tūkstošus ar vienu maizi, kā to savā laikā izdarījis Jēzus, un pieņēma vienīgo pareizo lēmumu: atsevišķās ģimenēs izraudzīt visveselīgāko bērnu un visu palīdzību sniegt tikai tam. Izraudzījās galvenokārt meitenes — nākamās Grieķijas nākamās mātes, taču nākotnei bija nepieciešami ari zēni. Un Stilians brēca tik ilgi, līdz izbrēca sev tiesības dzīvot. Viņš vienīgais bija paēdis un padzēris, viņa brāļi un māsas lēnām mira, un nomira visi: Evaņģēlija, Marija, Ņina, Tins un Kiriaks. Tie lūdza viņu dalīties kaut drupačās, bet viņš nedalījās, jo vajadzēja izdzīvot, un viņš izdzīvoja! Epetike — izdevās! Epetike. Uzvarētājs tērpies baltās drānās, un es neizdzēsīšu viņa vārdu no dzīvības grāmatas...

(Neaizmirsti, neaizmirsti, paturi prātā! ...

Meitene bēga no viņa pa valgo smilti. Kurpes tā sen bija norāvusi un nesa rokā, basās kājas plaukšķēja pa valgo smilti un reizēm, ieskrējušas seklumā, jautri šļakstināja ūdeni, sārtie apaļie papēži zibinājās viņa acu priekšā; viņš sauca: «Zina!» — bet meitene smējās un bēga tālāk un tālāk, bēga ne tikai no viņa — no visiem. Tai bija apnicis turēties pulkā: viss vakars un visa nakts jau bija aizvadīta pulkā, bet pirms tam — veseli desmit gadi. Šodien izlaidums! Cauri ir! Viņi dodas pasaulē ... Ceļi šķiras, zarojas, aiziet savu malu kurš ... Meitenei gribējās, lai viņš to panāk. Laikam bija iemīlējusi Jakovenko. Arī viņam Zina bija mīļa. Bet varbūt tikai patīkami, ka tā izvēlējusies tieši viņu? Ap Zinu liptin lipa visi puikas ... Arī šodien, kad pēc izlaiduma vakara visi aizgāja pie Dņepras, viņai taisījās blakus te viens, te otrs ... Ar mokām Zina no tiem atkratījās .. . Visi soļoja gar krastmalu uz priekšu vien. Diezin kurp ... Bet viņa, pametusi pulciņu, bēg projām ...

«Zina-ā!» Jakovenko sauca un skrēja meitenei pakaļ, bet viņa bēga arvien tālāk un tālāk. Tikai apaļas bedrītes no basajiem meitenes papēžiem palika valgajā smiltī. .. Nē, viņš nemīlēja Zinu ... Šitādi niķi...

«Zina-ā!»

Krastmale strauji pašāvās kalnup ...

«Zinka-ā! Negudrā! ...»

Viņa rāpās smilšainajā kraujā kā jauna kaza ... Smiltis bruka lejā ... Divas baltas, irdenas straumes... Vēlās nez kādi zaļi kankari. Zina sapinās luknās stīgu auklās, kas bija apvijušas kraujas galu. Pie stīgām karājās maziņas arbūzu bumbiņas ...

«Kur tevi nelabais ...»

Un tad augšā noskanēja briesmīgs kliedziens. Kliedza sieviete, tikai tā nebija Zina ... Bet viņš nemaz nemēģināja ieklausīties. Viņš uzdrāzās augšā, apsvilinādams rokas saltā rasā, un kraujas malā apjucis atkrita kuplās arbūzu lapās ... Zina stāvēja tepat līdzās, viņu turēja apkamptu sīka, vā-jiņa sieviete, no galvas līdz kājām melni ģērbusies, un bailēs un priekā, cerībās un sāpēs daudzināja vienu un to pašu vārdu:

«Meitiņ! Meitiņ! Meitiņ! ...»

Ziņai visapkārt gulēja milzīgi, apaļi, rāmi arbūzi. Un rāmi dūmi vijās virs tuvīnās mājas — pašas malējās sādžas mājas — skursteņa ... Ejot tā gar Dņepru, cilvēks ieklīst vienā sādžā pēc otras, un tās visas iznākušas pašā krastā. Un virs visām mājām vijas dūmi... Un pār Dņepru kūp rīta migla, bet varbūt tā nemaz nav migla, varbūt tie ir māju dūmi, kas smaržo silti un mīlīgi. No sādžas uz Dņepru bērni dzen baltu zosu barus. Lēnītēm kāpj lejup govis. Pa ceļu aiztarkšķ motocikls.

To visu Jakovenko saskatīja vienā mirklī un visu paturēja prātā, netika vienīgi gudrs, kāpēc šī svešā, vecīgā sieviete tur Zinas rokas, skūpsta tās un raud, un dedzīgi, satraukti, steidzīgi kaut ko runā.

«Es nezinu ... Es jau neko,» rauga skaidrot Zina, kura laikam arī nekā nevar aptvert. «Un jūs es ne ... ne ...»

«Bērniņ manu, Natiņ,» sieviete viņā neklausās,» «cik ilgi es tevi gaidīju, Natiņ ...»

«Es ne ... » Zina saka.

Jakovenko teju pat jau trūkstas kājās, lai skrietu meitenei klāt un pestītu viņu, taču kāds nepieveicams spēks spiež puisi pie zemes, viņa rokas mulsi čabinās platajās lapās, rasa šķiet ne vairs auksta, bet gan karsta un dedzinoša.

«Divdesmit gadu tevi gaidīju,» sieva raudādama runā un apskauj samulsušo Zinu, «divdesmit gadi kā viena pati dieniņa ... bet tevis nav un nav, un cilvēki saka: «Negaidi, Marfa, vairs jau nebūs ...» Bet es atbildu: «Nav tiesa, mana meitiņa atlidos pie manis, jo aizlidodama pamāja man ar rociņu un sacīja: «Gaidi, māmulīt! »» Redzi nu, es gaidīju ar... Naktis negulēju, vēros uz Dņepras viņu malu, visus putnus saņēmu un pavadīju: ij dzērves, ij gulbjus, ij bezdelīgas, un meklēt meklēju to vidū savu Na-tiņu ... Bet toreiz bija tāds pats rīts ... un šai pašā vietā ... Un tu aizgāji no mājas vakarā, allažiņ jūs kaut kur gājāt un pulcējāties, un kaut ko darījāt... Tu tikai pasaki: «Māt, liecies gulēt, es drīz būšu atpakaļ...» Bet kā lai es liēkos gulēt, ja viena esmu palikusi mājā .. . Mani dēli ir frontē, saimnieks ir frontē, un Nastusja — mana pastarīte... Un nakts iet uz priekšu, bet tevis nav... Klāt jau rītausma, es jau iekurināju pavardu un sāku cept pladiņas, jo tev tās vareni garšoja ... Bet tevis kā nav, ta nav ... Te uzreiz kaut kas iedur man sirdī kā ar nazi! . .. Izskrēju no istabas, bet viņi ved tevi caur sakņu dārzu ... «Natiņ, uz kurieni tu?» Bet tu ciet klusu ... Vai es varbūt nesadzirdēju? Baltā kleitiņa vien spīd, bet viņi visi zaļi, man tīri vai zaļš gar acīm sagriezās ... «Natiņ!» es kliedzu... Un skrienu šurp pa krauju ... Bet viņi kā sāk ar automātiem šaut... Kārtu kārtām, tik ilgi, ka man jau sirds stājās ... Bet tu ieraudzīji, ka es skrienu, tu pavicināji man pretim abas rokas kā spārnus un ... pacēlies gaisā un aiz-lido-oji! Bet es paklupu pār arbūzu un nokritu kā mirusi... Un, kad atvēru acis, nebija vairs Nastusjas, aizlidojusi pār Dņepru tāltālu, kur acis rāda ... Jau divdesmit gadu kā nenāk atpakaļ... Jau dēli atgriezās no kara ... Par tēvu sen nāves ziņa atsūtīta ... Un tev ordeni atveda no pašas Maskavas... Bet tevis kā nav, tā nav... Ļaudis saka: «Negaidi, Marfa, nebūs vairs ...» — «Kā tad nebūs, ja viņa teica, ka atlidos! Tak pamāja man toreiz — gaidi, māmulīt, atlidošu ...» Un es gaidu... Šodien, lai, piecepu pladiņas, stāvu pie pavarda, te uzreiz sirds — tuk-tuk! Es no istabas laukā — ak dieviņ balto! Mana meitiņa! Nastusja! Cik ilgi gan tevis nebija, kā es gaidīju, kā visas acis izskatīju! Būsi jau laikam izsalkusies, izsalusies... Kājiņas rasā sabristas, kurpītes novalkātas ...»

Sieviete apkampa Zinas kājas, bet Zina mulsi lūkojās visapkārt. Viņa redzēja rasā sabristās kājas, redzēja (jaunās!) kurpes, arī pati sevi redzēja — izbadējušos, izmocītu... Viņa bija atgriezusies dzīvē no nemirstības ...

Apskāvusi Zinu-Nastju, māte veda viņu uz istabu. Abas gāja lēnām un ilgi. Viņas meta līkumu ap arbūziem, kas pagadījās ceļā, brida zaļajam stīgu un lapu biezoknim cauri, soļoja klusēdamas, un Jakovenko klusēdams raudzījās viņām nopakaļ un nespēja neko sagudrot, lai atpestītu Zinu, nenodarot pāri nelaimīgajai mātei. Ar pūlēm pārvarējis stingumu, viņš nokūleņoja lejā un skrēja atpakaļ, kur bija palikuši klases biedri.

... Bet istabā grīda bija pakaisīta ar svaigu grīsli, galds apklāts baltu galdautu un soli apsegti svītrainām seģenēm. Pie sān-sienas — balta meitenes gulta ar spilvenu kaudzi, virs gultas meitenes fotogrāfija, un meitene nemaz nelīdzinājās Ziņai, tikai kleita tāda pati kā Ziņai un komjaunatnes nozīme pie baltās kleitas arī tāda pati. Māte apsēdināja Zinu pie galda, mudīgi izvilka no krāsns pannu, sakrāva uz baltā šķīvja plānās pladiņas, pati nosēdās Ziņai blakus un raudzījās viņā mīlestības pilnām acīm ... Zina pastiepa roku, lai paņemtu pladiņu,

no un nepazīstamā un tik tuvā māte raudzījās viņā ... Mātes acīs bija asaras, un asaras sakāpa arī Zinas acīs .. .

Bet Jakovenko ar mokām panāca savējos. Tie jau bija pagriezušies atpakaļ. Bija atmetuši ar roku Jakovenko un Ziņai, nevēlēdamies viņiem sekot, jo tā jau bija aizklīduši, paskat, kādu pasaules gabalu.

«Apstājieties!» viņš kliedza jau iztālēm. «Pagaidiet! Ei! ...»

Tie smējās un raudzīja pat aizbēgt, tad viņš pārskaitās un, panācis izlaiduma klases pašu mazāko zēnu Maksimko Rjasniju, nogāza to zemē, samīcīja, sapurināja.

«Vai bēgsi vēl? Vai bēgsi?»

Maksimko sauca palīgā, visi saskrēja apkārt, rāva Jakovenko nost, rājās, bet viņš — bāls, izspūris — nekādi nevarēja atelsties, tad beidzot drusku ievilka elpu un izrunāja:

«Nu gan ...»

Dūšīgākie puikas žņaudzīja dūres, taisīdamies atriebt nabaga Maksimko, taču Jakovenko viegli vien izgrūstīja viņus, katru apveltīdams ar nicīgu skatienu, un piegāja pie meitenēm.

«Meitenes, palīdziet Ziņai! Vai dieniņ, kas tur gadījās ... Neviens no jums nebūtu ne domāt domājis ...»

Kamēr Jakovenko atkal skrēja gar krastu, vezdams līdzi meitenes, tikmēr Zina joprojām sēdēja pie galda glīti uzpostajā istabā līdzās mātei, kura pirms divdesmit gadiem bija zaudējusi meitu un kuras seja līdzinājās daudz cietušajai zemei, kur sāpes, izmisums un laiks dzinuši vagas.

tu

Bet tad notika tīrais brīnums. Istaba pildījās ar baltās kleitās ģērbtām meitenēm ... Un visas bija tādas pašas kā Zina un kā fašistu nošautā Nastja ... Visas ielenca veco māti, it kā visas būtu viņas par jaunu atrastās meitas, un māte sākumā stāvēja kā neziņā, tad kļuva līksma, tad visu saprata un apraudājās... jo nekad nepārnāks viņas meitiņa, ko naidnieki nogalinājuši...

... Neaizmirsti, neaizmirsti nekad!)

Parazitējoša sēne — spīdīga, trekna, riebīga ... Izsūc sulas saviem kaimiņiem, nomāc tos, nobeidz, lai tikai pašai...

Un vēl Stilians atgādināja buti. Apaļš, saplacināts augums, stingas ačeles. Stāsta, ka jaunai butei acis (tāpat kā visām zivīm esot novietotas simetriski abpus galvai. Jauna bute arī peldot normāli. Bet pēc tam, kļūdama treknāka un pieņemdamās svarā, tā nogulstoties dibenā un guļot tur mūžīgi. Tā acs, kurai izgadījies palikt apakšpusē, galvas asakām mainot stāvokli, uzlienot augšpusē ... Stāsta, ka bute esot nemirstīga. Guļot jūras dibenā... Labuma no tās nekāda ... Un šķībi glūnot augšup, nejaudādama uzpeldēt...

(Apžilbušais «Omirs» taustīdamies stebe-rēja pa jūru, it kā lūkodams atkratīties no pārdomām vai šaubām.)

— Grieķi aizklīst pasaulē. Visiem ir jāaizklīst, ir jādodas uz turieni, kur labāk ... Ap cilvēku ir jābūt skaistām mantām ... Cilvēkam jādzenas pēc bagātības ... Visiem cilvēkiem... Gudrākie grieķi to ir sapratuši . .. Viņi aizklīst pasaulē, un Atēnās atgriežas tikai viņu vārdi un ari.. . nauda. Ielas, parki, skvēri, pieminekļi, kuģi ir nosaukti brāļu Zapu, Tasitsa, Sturnaro, Niakra vārdā .. . Balians deva naudu bibliotēkas celšanai, Singru — hipodromam, Averofs . . .

— Kam tad Averofs?

— Nu, kam? Namu, iestāžu celšanai. .. Onasis ...

— Esmu dzirdējis par Averofa cietuma Atēnās ... Pats baismīgākais cietums ... Tātad viņš devis naudu cietuma celšanai? .

— Kāpēc lai viņš nedotu, ja vajadzīgs?

— Tāda nauda ir asiņu un moku nauda. Nevaru iedomāties cilvēku, kas dod naudu cietuma celšanai. Manās acīs tas ir visriebīgākais radījums. Tas nav cilvēks. Nevar būt cilvēks.

— Dodot naudu, neviens neinteresējas, kur to izlietos. Dot ir patīkami. Tad cilvēks jūtas cēlsirdīgs. Šī sajūta viņu paceļ pāri pūlim.

— Cēlsirdība uz citu rēķina, —- Jako-venko atcirta.

— Es jau zinu: jūs, komunisti, naudu neatzīstat.

— Negodīgu naudu neatzīstam.

— Bagātību arī ne. Jūs esat plikadīdu pusē.

— Lai tie pielīdzinātos bagātniekiem. •

— Vai tas ir iespējams?

— Mēs ticam, ka iespējams, un esam jau visus cilvēkus padarījuši vienlīdzīgus.

r— Bet bagātus ne.

— Kā nu uz to raugās. Es, piemēram, esmu ļoti bagāts. Mana bagātība nav uzvalkos un automobiļos, un visādās tādās mantās, mana bagātība ir manā mīlestībā uz dzimto zemi, manās nesaraujamajās saitēs ar to. Mans ir viss: mana upe, meži, stepes, meitenes, augļi... Vārdos tas nav pasakāms. Vajag izjust.

— Es izjūtu tikai to, ko var parādīt visiem. Bagātību! Vēlos būt tāds kā visbagātākie pasaules grieķi Niakrs, Onasis, viņa znots ... Vislielākie kuģīpašnieki pasaulē ... Viņu rokās ir vesela flote... Tankkuģi, kuru tonnāža ir simtiem tūkstošu tonnu ... Vai ari kā Marija Kallasa — vislabākā dziedātāja pasaulē ... Tā vajag dzīvot... Viņi ir klāt visur: Kenedija bērēs, grieķu karaļa kronēšanā, pirmizrādē La Skalā, kinofestivālā Sansebastjanā, medībās Kenijā. Brokastis ēd Amerikā, pusdienas Eiropā, vakariņas — Taizemē ...

— Un tā ir visa viņu laime? — Jakovenko vaicāja.

Stilians pavicināja rokas un noķērca:

— Stjuart! — Iegāzis ar dūri pa kļavkoka šķērssienu aiz savas muguras, viņš nepacietīgi ierēcās vēlreiz: — Stjuart!

Kaut gurdi, kaut ar lielām pūlēm, «Omirs» tomēr virzījās uz priekšu, kaut kur dziļumos vibrēja mašīnas, šķindēja un tinkšķēja glāzes bārā. Velti pazaudēts ir šis laiks ar resno Stilianu, kuram nekā nenozīmē sirds bagātība, kuram eksistē vienīgi naudas muķa bagātība. Smieklīgi un primitīvi.

Pa trešam lāgam Jakovenko traucās uz durvīm.

— Iešu. Pateicos par dzērienu un ...

Slaida roka atvēra salona durvis, ielidoja balts viesulis, uz Jakovenko pusi nozibsnīja acis un zobi, viņš atmuguriski atkāpās pie sava līdz kaklam apnikušā dīvāna un saknieba lūpas: ir jāizlaužas cauri!

Jau viņš izslēja plecu uz priekšu, lai sāniski izslīdētu no salona, kad piepeši Stilians, kājās pielēcis, parāva meiču aiz rokas, vai sviedin iesviezdams viņu salona pretējā kaktā, un nesaprotami un nikni ņēmās kaut ko kliegt, bet viņa tam tikpat nikni atbildēja pēkšņi piesmakušā balsi — aiz naida un nicinājuma piesmakušā balsī ... Olos-molos-ikaramoros .. . Jakovenko itin nekā nesaprata, zināja tikai to, ka tagad viņš nevar aiziet, pametot bez aizsardzības šo trauslo, balti ģērbto būtni, šo maigo un . .. «Ap cilvēku ir jābūt skaistām mantām.» — «Tā jā.» — «Jums ir maz skaistu mantu.» — «Kā nu uz to raugās ...»

(Šķita, ka «Omirs» atkal snauduļodams apstājas un, mirkli pasvārstījies, klumburo tālāk.)

Bet tie abi apšaudīja viens otru negantiem vārdiem kā lodēm. Gar-gar-gir-gir .. . Vai jaukties vidū? Glābt viņu? No kā? Jakovenko pat nespēja apjēgt, kurš te uzbrūk un kurš aizstāvas. Viņš nezināja, kas kurais ir. Kurš pār kuru valda. Kurš ir nelaimīgs. Dažkārt mēdz būt pat tā, ka cilvēks vēlas būt nelaimīgs, un tad nevajag viņam pīties pa kājām.

(Atceries Natalku. Atceries, atceries!)

Tev bija divpadsmit gadu — tieši tas vecums, kad puika, agrāk bērnišķīgi alcis taisnīguma tikai sev pašam, sāk cīnīties, lai nodibinātu taisnīgas attiecības starp visiem cilvēkiem, kad gribas apzināti darīt labu, lai palīdzētu cilvēkiem nelaimē. Un tieši tolaik sādžā uzradās Mihailo Levenecs. Taisnību sakot, viņu atsūtīja, jo toreiz bija tāda mode — kolhozu priekšsēdētājus atsūtīt. Ja pa visu rajonu kaut vienā kolhozā bija «pašu» priekšsēdētājs, tad par šo kolhozu runāja ar skaudību un apbrīnu: «Viņiem jau ir savs priekšsēdētājs, vietējais...» Pārējiem kolhoziem bija atsūtīti priekšsēdētāji. It kā visas valsts mērogā kaut kur būtu punkts, kurā audzina priekšsēdētāju kandidātus, lai pēc tam izsūtītu pa malu malām. Sādžā to komentēja vienkāršāk: «Vadā dienaszagli no vienas vietas uz otru un šķiež naudu par baltu velti.»

Levenecs piederēja pie pašaizliedzīgiem un nelokāmiem dienaszagļiem. Stāstīja, ka rajonā augstā amatā sēžot viņa miesīgā māsa, kas pārceļot brāli no vienas vietas uz otru; visiem, kas mēģināja Levenecu kritizēt par bezdarbību, viņš pats ari deva pretim visai enerģiski un klaigāja, ka neesot ar pliku roku ņemams. Taču viņš to vien zināja kā vazāties ap sieviešiem. To nu mazais Jako-venko pagalam nespēja saprast. Ko gan sievietes viņā tādu ieraudzījušas? Ar ko viņš tās pievilina? Kā viņām visām nav pretīgi? Leinkāju vīrelis tumšu seju, sausām, tīri vai melnām lūpām, kreisajā mutes kaktiņā mūždien kūp smēķis, dūmi lien kreisajā aci, tālab acs vienādiņ ņirdzīgi piemiegta, balss piesmakuši no dzeršanas, gaita ļogana.

Tāds drīzāk lai iet zirgus zagt, nevis sie-viešiem galvas sagrozīt! Bet tās liptin lipa viņam klāt: ij Saņka ar balto, laisko miesu, tā pati Saņka, kas negribēja iet par sievu pat pie tumšmatainā, šmaugā tankista Vlasenko, frontes varoņa—uguns, ne puisis—, ij skolotāja Serafima Feofaņivna, kuras ģīmetne rotāja rajona fotoateljē vitrīnu — tik daiļa viņa bija, ij čigānietei līdzīgā Ma-ruska, kuras skatiens ikvienam vai sirdi apsvilināja, ij Jakovenko kaimiņiene Natalka, jauna atraitne, kam piederēja gan bišu drava, gan augļu dārzs un kas pati bija medus saldumā, ābola sārtumā; precinieki brauca pie Natalkas nez no kādiem pārno-vadiem, bet viņa visiem deva kurvīti un mira vai nost pēc Leveneca, pēc tā samiegtās acs un klukstošās balss: klu-klu. . . Natal.. . klu-klu . . . Natalka . . .klu-klu . . .

Levenecs nāca pie Natalkas vēlā naktī, pirms tam izciemojies vai nu pie Saņkas, vai skolotājas, vai pie Maruskas. Dažreiz viņa izgaidījās augu nakti, bet Levenecs tā ir neieradās. Dažreiz viņas istabiņā augu nakti dega maza lampiņa, laiku pa laikam uz ceļu pavērstajā logā pavīdēja viņas nemierpilnais stāvs. Citreiz atkal viņa gaidīja pagalmā, slēpdamās aiz kupliem jāņogulājiem vai arī pavisam iziedama aiz vārtiem uz ceļa.

Jakovenko nevilšus bija kļuvis par liecinieku krustmātes Natalkas pārdzīvojumiem, viņam bija tās žēl un gribējās palīdzēt, viņš kala visādus āķīgus jo āķīgus plānus, kā atriebties Levenecam, izgudroja, kā to smagi sodīt un briesmīgi apkaunot. Tomēr ir skaidrs, ka visi plāni palika tikai plāni un fantazēšana, kur sākusies, turpat beidzās, jo divpadsmit gadu vecumā viegli ir celt gaisa-pilis, bet no darbiem vai nu neiznāk itin nekas, vai tīrais nieks vien. Apmētāt Le-venecu ar kukuržņiem, kad viņš būs atceļā no Saņkas, skolotājas vai Maruskas, nolikt viņam kaut ko uz ceļa, nozagt cepuri vai kādu svarīgāku apģērba gabalu (kaut tās bijušas bikses!) — tādos pasākumos Jako-venko negribēja ielaisties. Tā jau rīkojās ar visiem, ikdienības dvesma tūdaļ sapostītu visus viņa nodomus — runa taču bija par sevišķu, nebijušu, unikālu atriebību.

Un tomēr vajadzēja iztikt ar pavisam parastu. Un tā pati iznāca gluži nejauši.

Reiz viņš līdz vēlam vakaram bija aizkavējies pie saviem trušiem. Sīvi sala, un viņš apkrāva būri ar zariem: kaut arī truši bija tērpušies siltos kažokos, viņam allaž sametās baismi, tiklīdz iedomāja, ka truši pa nakti paliek plānā dēļu būrītī. Ka dienu trusīšiem salst tāpat kā nakti, tas nez kāpēc nenāca prātā. Viņš baiļojās un bēdājās tikai par nakti.

Mēness rietēja agri, un ēnainais sniegs izskatījās pelnains un šķita mīksts un silts kā trušādiņa. īstenībā tas nemaz tik mīksts nebija, jo gulēja jau sen, bija sastindzis un tīrumos un dārzos pārklājies ar biezu uzkārtu, bet uz ceļa un pagalmos, kā vien uzmina kāju, čirkstēja skanēdams.

Tā puika rosījās ap trušu būri, darbam nodevies, te uzreiz sadzirda gar kaimiņu sētu biklu krips-čirk, čirk-krips ... Viņš izslējās un brītiņu klausījās. Viss klusu. Tad atkal: krips-čirk, čirk-krips . .. Natalkas istabas logā nespīdēja gaisma. Krips-čirk ... čirk-krips ... Viņa gaidīja ciemiņu ārā aukstumā. Būtu jel sēdējusi sakurinātā istabā, tad vēl nekas, bet šitā... Kā gan iet tai pasaulē! Un kālabad, kālabad? Vai tāpēc, ka priekšsēdētājs? Bija taču priekšsēdētāji arī pirms Leveneca, tomēr tiem neviena kaklā nekārās... Šitas ir pats nejaukākais, bet paskat vien ...

Jakovenko piezagās pie žodziņa, kas šķīra viņa un Natalkas pagalmu. Nu viņš gluži skaidri redzēja Natalkas spēcīgo, stalto augumu. Natalka stāvēja pie vārtiem. Jakovenko paklausījās. Varbūt krustmāte ir sadzirdējusi viņa zaglīgos soļus? Puika sastinga. Taču Natalka nebija viņu ievērojusi. Tā klausījās citos trokšņos. Ar visu augumu tā tiecās pretim tumšajam ceļam. Teju pat vai spārnos celdamās.

Nu sadzirdēja arī Jakovenko. Iztālēm, gandrīz vai pie pašas Živodjorovu mājas, kas stāvēja ceļu krustā, skanēja tūļīgs un vienaldzīgs kri-i-ips, kri-i-ips ... Vai tiešām šis? Soļo nesteigdamies, drošs par to, ka tiek gaidīts, uzpūtīgs un bezkaunīgs, gausi cilādams zābakus, min sasalušo sniegu kri-i-ips, kri-i-ips . . .

Šis pats gan! Natalka pašaudījās gar vārtiem šurpu turpu, atvēra tos, atkal aizvēra, izskrēja ārā uz ceļa, atkal atpakaļ pagalmā, lūkoja ierauties aiz kailā jāņogu krūma, atkal metās pie vārtiem un ausījās.

Bet nācējs jau bija gluži tuvu, jau skaidri varēja sadzirdēt: skri-i-ips, skri-i-ips .. . Ak tu, draņķis tāds! Ka lai palīdz krustmātei Natalkai? Kā lai atver viņai acis? Kā lai pierāda? Drudžaini gudrodams, Jakovenko mulsi pārlaida acis pagalmam, augumā trīsēja katra miesas šķiedriņa. Kā tas var būt, kā var būt? Vai tad pasaulē nav taisnības? Vai nevar no cilvēka atvairīt nelaimi? Vai nevar vērst par labu otra, nelaimi?

Bet nācējs čirkstināja sniegu jau pavisam tuvu, Jakovenko jau šķītās sadzirdam Le-veneca pašapzinīgo tusnīšanu, jau uzvējoja Leveneca smēķa dūmi, viņš domājās redzam piemiegto aci, saskatām, kā nicīgi sašķobās apkaltušās, melnās lūpas un caur zobiem tiek izgrūsts: «Nu, kas ir, pionieri? Vai paliki ar garu degunu?»

Un tad neapdomādams Jakovenko metās pie Lorda. Lordu viņi nekad nelaida no ķēdes vaļā, jo tas bija neganti nikns, melns un milzīgs suns, kura baidījās visa sādža. It īpaši Lords necieta Levenecu, sunim putas krita no mutes, kad priekšsēdētājs naktī gāja garām Jakovenko sētai, dodamies pie Natalkas; un tādējādi visa sādža dzirdēja, kad īsti Levenecs no Saņkas, Maruskas vai skolotājas iet pie Natalkas, un visi klusītēm ņirdza par priekšsēdētāju; viņš kaut kā to bija izdibinājis un piedraudēja Jakovenko: «Ja tu, pionieri, nepievaldīsi savu suni, nošaušu!» Levenecs to pasacīja tā, ka nevarēja ne saprast, kuru viņš solās nošaut.

Lords bija gudrs suns, un Jakovenko ar laiku izdevās to ieradināt, lai nerej, kad pa ceļu garām slāj Levenecs. Taču savas suņa sirds dziļumos Lords kopš tā laika Levenecii laikam nīda vēl sīvāk, un Jakovenko to nojauta, redzēdams, kā suns neieriedamies raustās ķēdes galā, padzirdis pazīstamos soļus. Tādēļ tagad puikas lēmums bija nekļūdīgs.

Viņš pieskrēja pie Lorda, vienā mirklī atkabināja ķēdi no kakla siksnas, .apkampa suni un iečukstēja tam taisni ausī:

«Kod, Lord, kod, kod!»

Tad pagrūda suni uz ceļa pusi.

Suns izšāvās no Jakovenko rokām kā akmens no lingas, vienā milzīgā stiepienā šķērsoja pagalmu un drāzās pretim Levene-cam. Viņš pieskrēja nācējam klāt klusēdams, tā ka Levenecs suni pamanīja tikai tad, kad vairs nebija laika aizsardzībai. Tomēr Levenecs, šķiet, neko vis neizbijās, jo nevērīgi uzsauca Lordam:

«Lasies!» — un paspēra pat soli uz priekšu, nočirkstinādams sniegu.

Bet jau nākamajā mirklī tumsu sašķēla sāpju brēciens:

'«Oi-oi-ī!»

Kļuva dzirdama žigla kņada, stirkšķēšana, suņa elsošana un nikna ņurdoņa, atskanēja lamas, atkal vaimanāšana, un pēc tam trokšņi savijās vienā kamolā — ērmīgi trokšņi uz tumšā, sniegotā ceļa; un kamols sāka velties — pa galvu pa kaklu sāka velties atpakaļ arvien ātrāk un ātrāk: skrip-skrip-skrip . . . er-rr-r! skrip-skrip . . . er-er-r! skrip.. . er-r-r! er-r-r! skrip-skrip, skrip-skrip-skr-i-i-ip!

Levencs aizmuka. Lords noplēsa viņam pēdējās bikšu paliekas, un viņš muka apkaunots un nožēlojams, muka klusēdams, vairs pat nevaimanādams, tikai sniegu čirkstinādams: skrip-skrip-skri...

Suns drīz atgriezās — aizelsies, iekarsis un laikam apmierināts, ka atriebies visniknākajam ienaidniekam. Jakovenko pietupēs Lordam blakus un, apkampis suni, ņēmās to siet pie ķēdes.

Un tajā brīdī kāds sagrāba viņu aiz auss un parāva uz augšu. Viņš raudzīja pagriezt galvu un paskatīties, kas tur tik nelādzīgi joko, taču tas, kurš viņu vilka aiz auss, pamanījis šo manevru, sagrieza ausi vēl ciešāk, tā ka puikam melns sametās gar acīm. Sāpēs un dusmās viņš vai iekliedzās un brīnījās, ka suns viņu neaizstāv, taču suns vēl izbaudīja saldos mirkļus, kad bija izrēķinājies ar Levenecu, un laikam nespēja ievērot neko citu — kas nu tas par suni, kas neredz sev deguna galā ienaidnieku, kurš tā apietas ar viņa saimnieku.

«Vai laidīs-si. ..» Jakovenko nosēcās, domādams, ka tur varbūt jokojas kāds no viņa draugiem (bet diez vai kāds draugs nakts melnumā un salā staigās apkārt!).

Tomēr nezināmais klusēdams plēsa puikas ausi un, šķita, taisījās nogrābt arī aiz otras. Puika lūkoja izrauties, un sāpe ārdījās viņa smadzenēs.

«Tad tu man zināsi,» virs galvas nošņā-kuļoja, un puika ar visām sāpēm un naidu tomēr tai pašā brīdī pazina krustmātes Natalkas balsi, «es tev rādīšu, kā laist suņus vaļā un pucināt uz godīgiem cilvēkiem! Tad tu man zināsi! Es t-tev par-rādīšu!» Viņas balss kļuva ļauna kā raganai, viņa bez žēlastības plēsa un plēsa Jakovenko ausi, it kā taisīdamās to noraut pavisam. Diez kur bija pagaisis Natalkas mīļums un smaidī-gums, ar kādu viņa allaž saņēma puiku, negantā sieva vai pustraka aiz dusmām līkāja pār nevarīgu puikas galvu. Kāpēc? Par ko? Vai par to, ka viņš beidzot piepildījis taisnību un nosodījis to nelieti, ka aizstāvējis viņu — Natalku?

«Es t-tev rādīšu, kā jaukties vidū! ... Es t-tevi mācīšu!»

Bet Jakovenko raudāja. Raudāja klusēdams — ne aiz sāpēm, bet aiz apvainojuma, aiz briesmīgās pārestības sajūtas, jo ar pārestību viņam tika atmaksāts laba darījums; raudāja un domāja, ka nekad vairs nekā nedarīs, nekā nepasāks, ne pirksta nepakustinās, lai. . .)

— Stjuart! — Stilians uzkliedza.

Sviedriem noplūdis, viņš atlēca nost no

Helēnas (uzvarējis vai uzvarēts?), bet Helēna virzījās viņam pakaļ — trauksmaina kustībās, rimta savā daiļumā (droši vien uzvarējusi!), un Stilians cerēja rast glābiņu, atsaucot šurp cilvēku, ko varēja kalpināt.

— Stjuart! Ktinos![1]

Nepatīkamais atgadījums vērtās mazliet jocīgs, un Jakovenko tagad varēja iet projām ar mierīgu sirdi: izrādījās, ka šī jaunā grieķiete labi prot cirst pretim, tātad viņš nav kļūdījies, jau pašā pirmajā reizē veltīdams tai savas simpātijas, jo Jakovenko pa prātam bija tikai tādi cilvēki, kas māk sevi aizstāvēt, kas neļauj padarīt sevi, kā saka, par kāju pameslu. Bez tam — kāda viņam daļa par to, kas notiek ērmīgās «Omira» ekipāžas locekļu starpā?

Taču notikumi tagad vien vēl sāka risināties, Jakovenko stāvēja pie to šūpuļa, neredzama atspere tagad vien vēl savilkās, lai pēc tam, neganti žvīkstēdama, spruktu vaļā. Viņš nepaguva saliekt elkonī roku, lai pirms aiziešanas militāri pasveicinātu Helēnu, kad salonā ieklupa divi kā mākoņi pilni vīri no tiem Stiliana pudeles brāļiem, kuri reizē ar viņu bija kāpuši krastā; viens tūdaļ uzmācās savam šefam, grūzdams tam sejā visus piecus pirkstus un kaut ko murmuļodams, bet otrs nostājās salona vidū un demonstrēja savu nepārspējamo mākslu noturēties līdzsvarā, izplešot kājas arvien plašāk un plašāk, līdz tās aizslīdēja katra uz savu pusi un viņš, tepat vai uz pusēm pārplīsdams, nostiepās uz grīdas taisni Helēnas priekšā. Helēna šķebīgi pārkāpa piedzērušajam pāri un strupi un nikni kaut ko pasacīja Stilianam. Grūti bija spriest, vai Stilians dzirdēja vai ne, jo viņš tobrīd pūlējās izvairīties no otra piedzērušā izplestajiem pirkstiem, ar kuriem tas katrā ziņā vēlējās iebakstīt Stilianam acīs. Beidzot pirmais palīgs izmanījās tā pašauties sāņus, ka piedzērušais salīgojās un ietriecās sienā vispirms ar pirkstiem, pēc tam arī ar degunu.

Stilians manīgi sagrāba viņu no muguras aiz raibā krekla apkakles, ar otru roku (tāpat aiz apkakles) paķēra uz grīdas nostiepušos un izvilka abus no salona kā nevīžīgus kucēnus.

Tad arī Jakovenko beidzot pielika roku pie cepures un sacīja:

— Nu, es eju.

Viņa sniedza Jakovenko savu roku. Smalka, bezgala gara, maiga roka stiepās no viena uz otru kā tiltiņš, kas ved uz saprašanos un apsolīto intimitāti. Ņemt vai neņemt? Velns parāvis!... Jakovenko apjukumā sveicināja vēlreiz. Viņa turēja roku paceltu un raudzījās tik melnām acīm, ka puisim sametās baismi. Ir gan acis! Viņš pa trešam lāgam lika roku pie naga un pats sev par pārsteigumu noņēma cepuri un diez kāpēc sasita papēžus. Viņas roka vēl joprojām sniedzās pretim. Jakovenko mugura bija pārvērtusies par dziļu, sakaitušu ieleju, pa kuru tecēja karsta upe. Par mulsuma gultni. Roka stiepās tukšā telpā. «Pieskaries tai. Kaut padomā, ka pieskaries.» Jakovenko svila ausis. Viņa laikam gan bija pamanījusi, kā kvēlo šīs kautrības puķu ziedlapiņas, jo mazliet paliecās uz Jakovenko pusi, viņas roka tikko manāmi tuvojās viņa rokai, viņas pirksti pieskārās viņa pirkstiem, lūpas lēnām izrunāja vienu vārdu, otru, trešu. Tagad Jakovenko redzēja tikai viņas rāmās lūpas, viņas roka bija izgaisusi, viņš sajuta tikai pieskārienu un vēl smaržu, kas pludoja no šiem pirkstiem ...

Neviens nespēj aprakstīt pavasara nakts smaržu.

— Man ir jaiet, — Jakovenko izdabūja pār lūpām, it kā Helēna varētu saprast viņa valodu, saudzīgi saspieda viņas pirkstus, palaida vaļā smalko roku, izteiksmīgi pameta ar galvu un — lai neatklātu savu biklumu un apmulsumu — tīšuprāt gausi apgriezās, parādīdams meičai uz muguras tumšu kļuvušo blūzi, tad gāja uz durvīm. Viens-div, viens-div. Kā ierindas apmācībā, ko vēro pats augstākais ģenerālis. Viens-div ...

Karstā upe nevaldāmi pludoja pār muguru, viss augums bija iekalts apmulsumā, kājas šķita karājamies gaisā, grīda bēga no tām prom .. . v-viens ... «Omirs» svērās gan uz vieniem, gan otriem sāniem, ik reizi sviezdams Jakovenko uz (pretējo pusi; viņu mētāja ne vien salonā, bet arī dzelzs gaitenī, arī uz stāvajiem trapa kāpieniem, pa kuriem viņš rāpās augšā uz klāja: drīzāk ārā zem dziļajām debesīm, drīzāk ārā raitajā vējā, jūras bezgalībā, drīzāk savā vaļā un brīvībā, ko viņš bija pazaudējis tai šaurībā un neērtībā, kas valdīja lejā un taisījās uzkundzēties arī viņa sirdī.

Un, kamēr kājas skaitīja pakāpienus, viņš nemanāmi īsā laika sprīdī — kaut kur starp trešo un devīto pakāpienu — domās atgriezās atpakaļ salonā, nosēdās pretim Helēnai (viņa — krēslā, rādīdama slaikās, spēcīgās kājas un kairinošās rokas, šīs sava košā auguma antenas, bet viņš — atkal uz tā paša dīvāniņa, kur jau bija sēdējis pretim Stilia-nam) un runāja ar Helēnu savu runājamo, to, ko vajadzēja izrunāt, bez kā viņš nespēja iedomāties braucienu pār šo dīvaino jūru. Pseudologia fantastical

— Redziet, — viņš nedroši sacīja, — nezinu, vai maz vajadzētu iesākt. .. Vai sapratīsiet. (Paraugies uz mani!)

— Sapratīšu gan, — viņa apgalvoja, — par to nevajag ...

— Nedomājiet tikai... (Paraugies uz mani!)

— Nē, nē, es nedomāju ...

— Tur krastā es nevarēju . . . Mani apvainoja ... (Paraugies uz mani!)

— Es saprotu.

— Tāpēc, sastopoties pirmo reizi, es neizturējos pret jums visai laipni. Tas nenozīmē ... Neesmu vienaldzīgs pret daiļumu .. . pret īstu daiļumu. .. Vēlāk, kad apdomājos, man kļuva neērti. Es droši vien apvainoju jūs ... (Paraugies uz mani!)

— Nē, nē, ko jūs!

— Man nepavisam negribējās, ka jūs tā arī aizbrauktu no mūsu zemes ar nepatīkamu sajūtu sirdī... (Paraugies uz mani!)

— Gluži otrādi!

— Bez tam man šķita, ka jūs kaut kas nomāc. . . Esmu izaudzis brīvībā un neciešu, ka cilvēku kaut kas nomāc! . . . Man arvien gribas tādu cilvēku atbrīvot ... Es gribēju atbrīvot arī jūs . . . (Paraugies uz mani!)

Viņa iesmējās. Pateicīgi un izbrīnīti.

— No kā atbrīvot? [2]

— Bet tagad ieraudzīju, ka jūs varat... Man patīk, ja cilvēks spēj pats sevi aizstāvēt ... (Paraugies uz mani!)

— Jūs nejūtaties brīvi. .. Kāpēc? It kā jūs kāds turētu grožos... Tas ir nedabiski ... Ja man patīk, tad es . . . Bet jūs ... Tur krastā — pavisam nesaprotami... Kāpēc jūs mani atgrūdāt? Tā man bija gluži neapzināta kustība ... Ieraudzīju tik glītu puisi... It kā pasakā: izkāpj cilvēks svešā krastā un ierauga . .. Un varbūt pat uzreiz iemīlas ... Bet jūs ...

— Reizēm vajag prast pašam sevi ierobežot ... Liekas, neviens man to nav sacījis, tomēr es zinu . . . (Paraugies uz mani!)

— Ja mēs paši izdomāsim sev ierobežojumus, tad aiziesim bojā .. . Jau tā mūs visi un visur ierobežo . ..

— Tad mēs uzvaram. Ja protam paši sev spraust robežas. (Paraugies uz mani, paraugies!)

— Nesaprotu jūs.

— Nu, tas nav... Es gribēju pajautāt jums par Stilianu. (Paraugies!)

— Ak, nieki. ..

— Tomēr — kāpēc viņš ar jums tā? . .. (Paraugies, paraugies!)

— Apskaitās, ka es viņu traucēju, tas viss ... Viņš laikam cerēja jūs .. Gribēja aprunāties no sirds ...

— Liekas gan ... (Paraugies uz mani!)

— Tas viņa paradums. Viņš uzskata, ka neviens nespēj turēties pretim, ja viņš atver savu sirdi. Aicinājums savstarpēji izkratīt sirdi. Mīkstmiesība.

— Ar mani nekas nesanāktu. Tur viņš ir kļūdījies. (Paraugies!)

— Tā es viņam arī pateicu.

— Kā jūs to zinājāt? (Paraugies, parau-gies!)

— Uzminēju. Tiklīdz ieraudzīju jus pirmo reizi, tā tūliņ uzminēju jūsu raksturu. Jūs esat īsts sātans! Vai nejūtaties apvainots?

— Neticu ne dievam, ne sātanam, tā ka man ir vienalga. (Paraugies uz mani!)

— Kam tad jūs ticat?

— Cilvēkam ... (Paraugies uz mani!)

— Bet starp cilvēkiem ir vajadzīgi tilti... Saņemiet manu roku ...

— Es esmu par tiltiem. Bet roka ... Vai tā vajag? (Paraugies!)

— Nu, saņemiet... Jūs taču redzat.. . Man ir ļoti skaista roka ...

— Tas vēl nenozīmē ... (Paraugies, paraugies!)

— Tikai pieskarieties ...

— Bet... (Paraugies, paraugies, paraugies!)

— Vienu mirkli... vienu pieskārienu .. .

Tfu! Muļķis vējam tic, ēnu ķersta jeb,

izsakoties zinātniski, — Pseudologia fantas-tica. Stilians tomēr iemaisījis visādus draņķus un devis iedzert. Nāveklis, īsts nāveklis! ...

Beidzot, beidzot viņš stave ja uz klaja!

Visi mūsu mēģinājumi attēlot uz papīra cilvēka domāšanas procesu ir nepilnīgi un aptuveni. Lāgiem mēs kaut ko notveram,

lāgiem vairs daudz netrūkst — un mēs būtu kaut daļēji atainojuši, cik juceklīgs un visuaptverošs ir tas, kas risinās mūsu smadzenēs ... Taču tālāk mēs neejam, neziņā apstājamies, plātām nevarīgi rokas un atkāpjamies, atstādami kaujas lauku pašiem drosmīgākajiem un apķērīgākajiem. Vai tad būtu jāpārmet Jakovenko, ka tas nespēja tikt galā ar jūkli, kas bija radies viņa sirdī, un raportā aprobežojās ar piezīmi: «Vēlāk, pēc iziešanas no ostas, uz «Omira» sāka risināties dīvaini notikumi.»

Uz klāja uzkāpušu viņu sagaidīja sagrumbota jūra, alpains vējš un uz pusēm pārdalītas debesis: viena puse skaidra un saulaina, bet apakšējā — novilkusies melna. «Omira» priekšā no jūras cēlās augšup tāda kā pinkuļaina siena, un no turienes kuģim pretim palēkšus vien drāzās viļņi, it kā tos atbaidītu debesu melnā puse. Taisnību sakot, «Omirs» jau arī bija nobijies: tas stāvēja uz vietas, gurdi zvalstīdamies niknajos viļņos.

Nav bēdīgāka skata par nekustīgu kuģi atklātā jūrā. Gandrīz vai tas pats, kas nogrimis kuģis.

— Kāpēc stāvam? — Jakovenko uzsauca savam biedram Jurītim, kas atradās kuģa priekšgalā.

— Jupis viņu zina. Man jau nelabi metas no tādas braukšanas. Kas tur lejā notiek?

— Ek, nekas! — Jakovenko atmeta ar roku un steidzās uz komandtiltiņu.

Viņš gandrīz uztriecās virsū kapteinim. Vecišķi gausā solī tas tuvojās trapam, kas veda uz komandtiltiņu. Vienaldzīgs, miegaini pievērtām acīm. Jakovenko pagrieza kapteinim ceļu. Nogaidījis, līdz tas lēnītēm uztraušas pa kāpnēm, viņš vienā paņēmienā uzšāvās augšā.

— Kas īsti te notiek? — viņš vaicāja locim, kas stāvēja, rokas uz krūtīm sakrustojis, un, šķiet, pat klusītiņām caur zobiem svilpoja.

— Tramtararatam, — locis negribīgi atbildēja, pagriezdams pret Jakovenko kalsno, drusku ņirdzīgo seju. — Ja runājam precīzāk, tad — tramtara ... Kapteinis vecs ...

... Kapteinis tiešām bija vecs. Viņš vairs nemaz neatcerējās, kad pirmo reizi kopā ar komandu, kā izsenis parasts, bija ieradies kuģu būvētavā, lai pieņemtu jauno kuģi, palīdzētu to pabeigt, izvestu jūrā un tikai tur pēc kuģa gaitas pārbaudīšanas to pieņemtu no rūpnīcas speciālistiem, parakstītu visus nepieciešamos papīrus, izdarītu visas pienācīgās ceremonijas, lai tad dotos pirmajā braucienā. Toreiz likās, ka jaunībai, tāpat kā jūrai, nekad un nekur nav gala, bet, raugi, viņš nodzīvojis uz jūras ne vienu vien gadu desmitu, un viss jau pagājis, no jaunības ne ziņas, ne miņas, jau nomiris tā pirmā kuģa īpašnieks, varbūt nomirusi ari pirmā komanda, ko viņš veda cīniņā ar jūru un ar laika skrējienu, pašu kuģi, bez šaubām, jau saēdusi rūsa, un tas nodots lūžņos, bet viņš kuģo vēl joprojām.

— Un kas tad par to, ka vecs? — Jako-venko nespēja apjēgt, cik dziļdomīgs ir loča aizrādījums.

... Kā jauneklis viņš bija devies pasaulē un jūrā. Plašuma alkas, jaunu atklājumu ilgas. Kārojās slavas. Viņš sapņoja pārsteigt pasauli. Lai zina, kāds viņš ir, ko viņš var, ko spēj. Viņš bija malu malās. Redzēja visskaistāko pasaules ostu Diego Suaresu Ma-dagaskarā, kuģoja pa jūrām, kur slējās rifi un auga ūdenszāles, iegāja milzīgu, nežēlīgu upju grīvās, pietauvojās Pago-Pago ostā Samoa salās un Litlonas ostā Jaunzēlandē, pietauvojās spokainās ostās nogrimušu vulkānu krāteros, bija pazīstams ar visizveicīgākajiem ločiem pasaulē — ar Kalkutas ločiem. Un, kad viņš jau visu bija redzējis un sapratis, ka laikam gan jūrās vairs neko nevar atklāt — vienīgi pats sevi, vienīgi pats savas domas un vēlmes —, tad viņš sajuta dziļas alkas pēc kaut kā jauna, pēc tādas parastas cilvēciskas laimes — un apprecējās. Viņš apprecējās, tālu nemeklēdams, gandrīz nepamezdams šauro Kantarosas līča krastmalu Pirejā, no kuras viņš ik reizes devās jūrā un kurā ik reizes atgriezās; un tikai apprecējies viņš saprata, ka tagad ir sākusies īstā dzīve — sarežģīta, pretrunīga, jaunu raižu pilna.

— Ir tāds jūrnieku teiciens: «Ak dievi, pasargiet mūs no veca kuģa un jauna kap-

teiņa!» Mums abiem, robežsarg, nav paveicies: piedevām pie veca 'kapteiņa mums vēl ir vecs kuģis.

— Jūras būšanās es nekā liela nesajēdzu, — Jakovenko atteica.

— Slikti.

— Precīzāk runājot, itin nekā nesajēdzu.

— Vēl sliktāk!

...Agrāk viņš bija zinājis tikai pienākumu pret jūru un pret kuģiem, kurus vadīja pa jūru. Tagad vajadzēja sevi dalīt starp jūru un krastu. Krasts prasīja aizvien vairāk un vairāk. Krasts bija tiepīgs un nežēlīgs. Pašas ļaunākās un viltīgākās jūras straumes rādījās' rāmi laipnīgas salīdzinājumā ar krastu. Kapteinim radās bērni. Tie palika krastā, bet viņš vairs nevarēja kā senāk būt tikai uz jūras. Lai viņš kuģoja kur kuģodams, kāda daļiņa no viņa tagad piederēja krastam. Biežāk un biežāk skanēja vārds: vajag. Vajag? Jā, vajag šo un vajag to.

— Vai tomēr būs vētra?

— Varbūt būs, varbūt ne.

— Man negribas ticēt.

— Tramta! Ja tas vien nosacītu vētru ceļus!

- Nekad neesmu piedzīvojis vētru.

Izbaudīsi! Nekur nepaliks.

...Sen, sen reiz viņš bija sapņojis par paša mājiņu jūras krastā (varbūt tur, kur

ieapajā jomā viļņa galā dejo bagātnieku jahtas un kur stāv pat karaļa jahta) un vārtiem ar vara plāksnīti, uz kuras būtu melns uzraksts: «Kapteinis Maliopuls». Un vēl

viņš sapņoja, ka viņam piederēs pašam sava ekipāža pastaigas izbraukumiem. Melni lakota kaleša ar diviem baltiem zirgiem priekšā. Karietes pulkstenis no Parīzes firmas «Brevete» un vara lukturis, kas izskatās pēc cepures, kādu dāmas valkāja divdesmitajos gados.

Ne cepuru ...

Ne kalešas ...

Ne baltu zirgu ...

Taču karietes pulksteni viņš bija iegādājies un vienmēr vadāja to līdzi kajītē, pats ik nedēļas uzvilka atsperi, pirms gulēt iešanas uzgrieza zvaniņu un klausījās liego pulkstenīša šķindoņu. Dzīves kariete, laimes ekipāža, likteņa rati... Tuvojas, tuvojas, ripo klāt.. . Nē, attālinās ... Vairāk un vairāk, tālāk un tālāk ...

— Vētra jau iesākusies. Tikai ne tur, kur gaidījām. Tu taču manīji, kā mēs klimstam pa jūru? Tramtaratam!

— Man šķita, ka kuģis apstājās.

— Neesi kļūdījies.

— Bet vētra?

— Tā iesākas visas vētras ... uz kuģiem. Tramtaratram!

— Kas tad te ir? Uz kuģa kaut kas nav kārtībā?

.. . Bet krasts jau bija dzemdinājis mazbērnus, un viss stāja vectēvam virsū: vajag, vajag, vajag! Dzīvot ir grūti, bet novecot vēl grūtāk. Viņa akcijas slīdēja aizvien zemāk un zemāk, viņa valdīšanā nodeva aizvien draņķīgākus un draņķīgākus kuģus. Viņam vairs neticēja, kaut arī viņš vēl piepūta vaigus un izgāza krūtis: ho-ho, mēs vēl kuģosim! Krasts cerēja uz vecotēvu. Viss gulēja uz vecātēva pleciem. Pīlārs, kas balsta visu dzimtas namu — sarežģītu, sazarotu un dīvainu kā ķēniņa Zālamana templi, kurš uz augšu esot bijis platāks nekā apakšā.

— Visādi gadas. Tratam! Vai tu pīpe?

— Nē.

— Tad es uzpīpēšu pats, jo mušu kapteinis ...

— Vai ar komandu kaut kas nav kārtībā? Es redzēju divus piedzērušus ... tur lejā . . . Un šis pirmais palīgs . . . Bet kāpēc tad kapteinis tik mierīgs?

... Kaut kur izgaist tie, kas tevi pazinuši, un ap tevi pamazām rodas tukšums. Tu dzīvo it kā mirušo valstībā. Atmiņas ir vienīgais, kas tev vēl palicis. Un vēl uzvaras sajūta pret mirušajiem (āre, es izturēju ilgāk par jums visiem!) un godkārīga vēlēšanās piedēvēt sev visu aizgājušo nopelnus. Taču pagātnes nopelni tiek vērtēti aizvien zemāk, jauno cilvēku acīs tie kļūst pat apsmejami, un tev šķiet, ka tu nemaz nedzīvo, ka tu gurdeni brien cauri kaut kam pelēkam, stingam un nedzīvam. Atkāpties nav kur. Tava vienīgā izeja: nomirt uz komandtiltiņa. Tu truli aprodi ar šo domu, un tev ir prieks, kad uzzini, ka tādu kapteiņu kļūst aizvien mazāk un ka tu jau līdzinies tādam kā izrakumos atrastam aizvēsturiskam radījumam ...

Tev vairs ir tikai jūra un paša vecums — kā reiz bija jaunība. Tev šķita, ka jaunībai nekad nebūs gala, bet izrādījās, ka ir otrādi: visilgākais ir vecums.

— Tādu kapteiņu pasaulē ir pārlieku daudz. Un, jo tālāk, jo vairāk. Tiesa, viņi paši to nenojauš. Tramtaram! ... Viņš vairs nejaudā itin nekā, (tomēr ar varēm turas pie stūres ... Kapteinis Maliopuls tā aplinkus ieminējās ...

— Par ko?

— Ka viss esot — šmugulis. Ir «Omirs», ir tā dēvētā komanda, pirmais palīgs arī laikam ... Vecajam ieblēdīta kāda smalka kompānija, kurai bijis uzdevums ... Ko viņi darīja pie jums ostā?

— Nu ... Es nezinu ... Tomēr viens otrs uzvedās ne visai...

— Nu jā, nu jā, — ne visai! Propaganda un aģitācija. Novazāts paņēmiens. Nokavējušies par piecdesmit gadiem ...

— Es jau saprotu ... Tikai vienu ne — kāpēc viņi atbraukuši ar tādu apdauzītu kuģi?

— Maskēšanās! Lai nevienam nenāktu ne prātā . . . Bet varbūt ari tāpēc, lai kaut kur noiet dibenā... Ne gailis pakaļ nedziedās ... Bet, ja noies dibenā mūsu jūrā, tad vēl sacels brēku: komunisti nogremdējuši! Vai skaidrs, tramtaramtata?

— Vai tad īsti jūrnieki būs tā ar mieru?

— Neesi naivs. Viņi nav nekādi jūrnieki. Ar! Stilians laikam nav. Vai skaidrs?

— Bet kā tad... kā tad viņi atkļuva šurp? Pie mums?

— Kā atkļuva, tā atkļuva. Un tagad kuļas atpakaļ. Taču, kā būs, kad ietiksim vētrā, to nezinu. Bet vētrai pretim ejam.

— Neejam jau — esam apstājušies.

— Tūliņ večuks kaut ko uzsāks — un iesim tālāk.

Kapteinis nervozi raustīja mašīnu telegrāfa rokturi.

— Kas viņi ir par cilvēkiem? Kas viņiem vajadzīgs?

— Vai es zinu? Tu esi robežsargs, tev labāk jāizprot šīs, tumšās dvēseles. Visvisādi brauc pie mums. Spekulanti ar ārzemju lupatām. Aģitatori, tamtaratram, ļeras un pļeras, — pie mums, re, šitā, bet pie jums tā nav, mēs, re, šitādi, bet jūs tādi neesat, tu esi bilde, bet es esmu portrets un tā tālāk ... Vai neesi saticis tādus tipus? Tā vien meklē, tā vien ošņā ...

— Veltas pūles.

— Cērē. Varbūt pēkšņi uzgrābstīs vārīgu vietu ...

Kapteinis ķērās pie telefona. Viņš kaut ko kliedza klausulē. Kurp? Vai uz leju? Uz mašīnu nodaļu? Savam pirmajam palīgam? Apakšniekiem? Tiem, kas tur lejā?

Tomēr leja tiepīgi klusēja. Kas tai daļas gar klāju? Klājs nekad nav apmierināts, to vien zina kā komandēt, klājs sameklē lejai darbu, ne acu no tās nenovērš, pamana katru mirkli, kad tā palaižas gurdumā un tūdaļ pabiksta to ar jaunu pavēli, kaut kur sūta, kaut ko liek darīt, kaut ko notās prasa. Kapteinis nekad nelauza galvu par to, kas tur lejā notiek. Viņam šķiet svarīgs tikai klājs, visu pārējo — neredzamo un nedzirdamo kuģa daļu pienākums ir kalpot klājam, visam ir jārit noteiktajā kārtībā; kapteiņa acīs (uz kuģa nav nozīmes nekam citam kā vien kārtībai, kam jābūt precīzai kā hronometriem salonā un viņa kajītē un nerimtīgai kā viņa karietes pulkstenim no Parīzes firmas «Brevete» ... Visi pārdzīvojumi, visas izjūtas, kādas var būt jūrā, viņam ietilpst divos teikumos: «Labs laiks» un «Laiks ir slikts». Jo nejaukāks laiks uz jūras, jo stingrākai vajag būt kārtībai uz kuģa.

— Viņā taču neviens neklausos! — Ja-kovenko kliedza, balsi neapvaldīdams, tā ka kapteinis pat atskatījās uz viņu.

Priekšā kāpa uz augšu draudīgs tumšums, bet «Omirs», neklausīdams vairs stūrei, stāvēja jūras vidū nevarīgs un nožēlojams, ļaudams stihiju varai saskrambātos bortus.

— Tūristi, spekulanti un aģitatori aizgājuši čučēt. — Locis iesmējās.

— Mums jāpalīdz kapteinim.

-r- Mums nav tiesību iejaukties. Suverenitāte. Tramtatam!

— Tā ir. Taču nevar pieļaut...

Jakovenko iedomājās Helēnu. Varbūt

viņa varētu atšķetināt mīklainos notikumus, kas gatavojas uz «Omira»? Iztēlojoties, kā noskanēs loča «tramtamtam», ja viņš kaut ieminēsies par jauno sievieti, pašam sametās kauns, — uz ko viņš cerē? Varbūt arī Helēna ir atvesta līdzi par ēsmu tādiem muļķiem kā Jakovenko.

Sazvāļojies «Omirs» lēnām devās uz priekšu. Kapteinis kaut ko noburkšķēja stūres vīram, tikpat tuklam un vecam, kāds bija pats, novērsās no melnās sienas, kas nāca virsū, it kā tādējādi gribēdams atvairīt to, kas kuģim neizbēgami draud, un, paslēpis seju zem ērmīgās žokejcepures garā naga, izskatījās atkal vienaldzīgs.

— Čāpojam tālāk, — Jakovenko atviegloti nopūtās.

Locis iesmējās.

— Tuksnesī un jūrā nav ieteicams steigties.

«Jau bija skaidrs, ka ejam pretī vētrai, bet uz «Omira» kļuva manāmas pirmās zīmes, kas liecināja par komandas nepaklausību ... Tas nav vēl dzirdēts: kapteinim pašam vajadzēja kāpt lejā mašīntelpā, lai tur nodibinātu kārtību, jo mašīnas diezin kāpēc apklusa un kuģis kādu laiku stāvēji jūras vidū.»

Lai sauszemes cilvēki raugās uz jūru, cik vērīgi raudzīdamies, tie neredzēs tālāk par ūdens mūri, kas slejas gar moliem, vai par mēness taciņām, pa kurām tik labprāt klaiņo mīlētāju dvēseles. Tikai nokļuvis jūras vidū, cilvēks apjēdz, cik tā ir brīnumaina, daiļa un nežēlīgi baisma pasaule. Jūra atgādina likteni, bet vēl pareizāk — laiku. Cilvēks kuģo pa jūru kā pa mainīgo laika līmeni. Te gaišums, ko itin nekas neapēno, bet kas arvien ilgst īsu brīdi un pazūd nemanot, te spazmatiskas vēja brāzmas, te vētru bezgalība, kad saule šķiet pazūdam uz mūžiem, kad laiks apstājas un visa pasaule sastingst uz miljoniem gadu, kurus cilvēks nekad nepārlaidīs, nepieveiks un nevarēs atgriezt atpakaļ, lai nezin kā gribētu. Jūrā ir slēgti visi atpakaļceļi. Nav kur atkāpties: jūra visapkārt. Jātiek uz priekšu. Jāuzveic, nemetot līkumus, nekāpjoties atpakaļ. Jūrā nav izvēles. Jūras pasaule un gara pasaule — kura uzvarēs? Ja cilvēkam vajadzīgi apstākļi varoņdarbam, apstākļi, kur nebūtu atkāpšanās iceļa, tad ideāla vieta šim nolūkam ir stihiju varā nonācis kuģis. Arī mīlestībai te nav kur atkāpties, tāpēc sievietēm aizliegts atrasties uz kuģa. Skaidrs, ne jau katra sieviete ir sieviete, taču Helēna ...

Jakovenko devās pie saviem puišiem. Kamēr vēl neesam vētrai nagos, lai puiši nokāpj kajītē kaut drusciņ iēkost. Karavīra vēders allažiņ gatavs ķerties pie darba. Puiši mīļuprāt pieņēma sava vecākā ierosinājumu. Bet viņš pats? Nē, viņam ēst negri-boties. Ko? Jūras slimība? Diez vai. Neko nemanot. Bet atbildība. Ne jau velti Ļas-kovs saslima, droši vien nojauta, ka te nav īsti lāgā. Viņam ir smalks deguns. Jūras vilks. Sālīts un mērcēts.

(Ļaskovs bija stāstījis par neparastu salu kaut kur Klusajā okeānā. Par vietu, kur dzimstot visi cikloni. Vēji pūšot regulāri un nerimtīgi. Tie savirpinoties milzīgā piltuvē, kuras dibenā guļot sala. Okeānā iesviests klinšains sauszemes gabaliņš. Vēji izpūšot no okeāna sāli un gāžot to uz salas. Vissāļākā vieta zemes virsū. Krasta baterijas kareivji trīsreiz dienā kasot no lielgabaliem nost sāli. Pavārs zupā sāli nekad nemetot. Cukuru uz turieni vairs nevedot, jo tas kļūstot sāļš jau pirms lietošanas. Mute cilvēkam pilna sāls, deguns, ausis — čirkstēt čirkstot. Vienīgais, kas tur derot lietošanai, esot tīrs spirts. Sala sen jau būtu nogrimusi zem sāls svara, ko vēji izsūcot no okeāna, tikai putni to glābjot. Nevis cilvēki, kas esot bezspēcīgi šai mūžīgajā cīniņā ar stihiju, bet gan putni. Tie lidojot šurp no malu malām. Jau tūkstošiem gadu tie zinot šo salu un pa ceļam iegriežoties paknābāt sāli. Esot tādi putni, kam sāls pa prātam. Zinātnieki jau iebildīšot, bet vai tad zinātniekos varot klausīties. Zinātnieki vienādi pret kaut ko iebilstot. Bet viņš, Ļaskovs, pats esot redzējis, pats uz tās salas bijis ... Izsālīts tagad esot, cik ādā lien .. .)

Kad Jakovenko atgriezās uz komandtiltiņa, kapteinis snauduļodams sēdēja vecā pītā krēslā, stūres vīrs nevērīgi turēja nogludinātos stūres kloķus, bet locis, bezdievīgi jaukdams kopā grieķu, angļu un vēl kaut kādus nezināmus vārdus un izsaucienus, taču visvairāk izlīdzēdamies ar enerģiskiem žestiem, sarunājās... ar Helēnu! Kā viņa te gadījusies, kāpēc atnākusi? Paguvusi jau pārģērbties, tagad viņai mugurā bija svītraina — melns ar baltu — kleita, kas turējās uz viena pleca, rokās kinokamera, ar kuru viņa domīgi rotaļājās, griezdama apaļo objektīva actiņu gan uz loci, gan snaudulīgo kapteini, gan kaut kur tālēs.

(Paraugies uz mani!)

Locis izlikās nemanām Jakovenko, Helēna to ievēroja un arī iesaistījās šajā rotaļā, ņemdamās visai dedzīgi locim kaut ko pierādīt. Taču Jakovenko saskatīja šķelmīgu smīnu viņas lūpās un tūdaļ pat notvīka pār visu seju un sajuta, ka kvēloša upe atkal plūst pār viņa muguru. Sazvērnieki, kas apņēmušies pasauli sadalīt savā starpā. Tikai sev diviem vien. Ir jūras smaržu, ir jūras ūdeni un sāli, ir jūras vēju. Nē, vēja nevajag!

Ūdens, kas esi Helēna, kas mazgā pļavas un krastus, nomazgā man visu ļaunu, nomazgā sāpes un vārgumu, sargi mani no vēja gaudām ...

Kaut ko pasacījusi locim, Helēna iedeva tam kinokameru.

— Lai es uzņemot tevi ar šo kopā, — locis teica Jakovenko. — Vai jau esat pazīstami? Glīts meitēns!

Helēna piesteidzās pie Jakovenko, pastiepās uz pirkstgaliem, lai kaut cik vairāk līdzinātos viņam garumā, un savilka liekuļoti nopietnu seju. Jakovenko apjucis pa-būkšķinājās ar zābakiem un pastūma automātu tālāk aiz muguras.

Kam man vajadzīgs?

— Nu, lai nedomā . .. Jramtamta . .. Citādi uzskatīs tevi par mežoni.

— Maza bēda. Galvenais — lai es pats zinātu, ka neesmu .mežonis.

— Nepūties nu! Pasmaidi! Smejies! Zvaigā!

Cilvēkus šķir īsts konvenciju mūris. Mēs

nodalāmies cits no cita ar robežām, valodām, raksturiem. Uz priekšu puikā kopīgā! Bet tu, cilvēks, ietiec tādā amatā, kur tev nav tiesību sajust simpātijas. Lai nu dienests, kur dienests. . . Vai tad tikai dienests te nozīmīgs: Jakovenko necieta ļaudis, kuriem prātā nelabi nodomi. Uzmācīgais Stiliams un Helēna, kura ir visur. Satelīte. Ja viņa arī patīk Jakovenko, tad tas lai paliek tikai viņa paša ziņā. Bija un izbija. Kā mirkļa redzējumā gaistot... Un prātā viņa paliks varbūt tikai ar šīm bieži mainītām kleitām, kas raibotas kā žagatas olas. Ģērbšanās un pārģērbšanās ... Bet kas bija mugurā zaļacainajai Varkai? Viņš neatceras. Un kam tas vajadzīgs? Viņš redzēja Varku, tā stāvēja acu priekšā, zibsnīdama savam zāles acīm . .. īsts, dzīvs brīnums, bet šī... Viņš vārdoja sevi: ienīsti Helēnu... Tā

vajag ... Tā vajag. Viņš ķērās pie Varkas, pie Zinas, pie meičas no pilsētas grāmatvei-kala. Glābiet no šitās, kura tik viltīga!

Jakovenko klusēdams izgāja no kadra. Locis neizpratnē noplātīja rokas. Ja jau cilvēks negrib — negrib.

Tad Helēna izķēra kameru locim no rokām un ātri un dedzīgi ņēmās kaut ko vāvuļot.

—Grib tevi vienu pašu — par piemiņu.

— Tā nav pieņemts, — .Iakovenko iesmiedamies atbildēja. — Lai tāpat skatās, cik uziet. Kā es uz viņu.

— Tu jau uz viņu nepavisam neskaties. Tramtaram!

— Un labi vien ir, ka neskatos.

— Ko? Vai Marusja tevi kaut kur gaida? Lai gaida. Paskatīties jau var. Un vēl uz tādu dailuli. Nu, ja negribi viens, lai iet divatā. Lai tiek grieķenītei suvenīrs.

— Iztiks tāpat. Kas viņai te vispār vajadzīgs? Kas viņa tāda ir?

— Suverenitāte. Nevaru taču prašņāt. Ko pati pastāsta, ar to jābūt mierā. Toties viņa ir ziņkārīga. Un visu laiku par tevi vien. Prašņā, vai tu esot virsnieks, kas tu tāds esot, no kurienes. Vai es zinu? Jel pasmaidi viņai, elles prauls! Re, kā raugās tevī!

Helēna ar vienu aci šķielēja uz Jako-venko, ar otru ik pa brīdim pieplaka pie kameras un spaidīja pogu. 2-ž-ž... Stūres vīrs ... Ž-ž ... Kapteinis ... Z-ž ... Smagās, melnās debesis ... Ž-ž ... Putu mežģīnes viļņu galos... putas ap zvērīgo Poseidona zirgu purniem... Un piepeši objektīva apaļā acs vēršas uz visiem, kas atrodas uz komandtiltiņa. Tā saķer ikvienu, ierauj savā šaurajā spraugā un atstāj tur uz laiku laikiem .. . Objektīva gūstekņi.. . Jūras gūstekņi ... Ir velti gaidīt, ka tiem iznirs no viļņiem katram sava Afrodīte... Bet te ir

Helēna . .. Jau iznirusi un jau sagūstījusi... savas skaidrības, jaunības, svaiguma tīklos... Ž-ž...

Nekad Jakovenko nav redzējis filmu par jūru. Filmu, kur varētu izjust, cik pamests ir cilvēks ūdeņu bezgalībā. Ir kuģi šauri, šauras mūsu gultas. Satricinošs skats gan būtu. Kā bērnu dienās, kad viņš mazajā kolhoza klubā stāvēja pie paša ekrāna un pār-bīlī pietupās ik reizi, līdzko viņam virsū dārdēdami traucās vilcieni, auļoja satracināti zirgi un melni, nežēlīgi pakavi mīdīja viņu. Ar kino viņa bērnībā ienāca tās pašas baismas, ko senāk mazuļi pārdzīvoja, pasakās klausīdamies. Kino viņam tā arī tēlojās kā mūžīga bērnība. Vilcieni, zirgi, saulespuķes, gaisā uzsperta melna zeme... un nekad nebija jūras... To viņš neatcerējās...

Helēna atkal pavērsa kinokameru pret Jakovenko. Viņam uzauļoja virsū pelēk-melnie bērnu dienu zirgi.

(Par kolhoza klubu tolaik bija pārbūvēta klēts. Sādža fašistu nodedzināta. Viss sagrauts un izpostīts. Klētī uzkāra baltu palagu, un pārvietojamā kinoiekārta vienā vakarā parādīja divas vai pat trīs filmas. Lai izpildītu mēneša vai visa kvartāla plānu. Nekādu krēslu, nekādu solu nebija. Skatījās, kājās stāvēdami. Tikai priekšsēdētājam ienesa ķebli, un viņš ierīkojās pašā priekšā, plati ieplestām rokām pastūmis sāņus visus, kas bāzās virsū. «Atpakaļ! Vai būs klausīšana!» Bet, tiklīdz nodzisa gaisma un uz ekrāna sākās brīnumi, tā visi paklusām virzījās uz priekšu, telpā lauzās iekšā aizvien vairāk cilvēku, bērni līda klāt pie paša ekrāna, priekšsēdētājs nu jau atradās kaut kur vidū, viņš lamājās, kāpa uz ķebļa, draudīgi grozījās, pār ekrānu plātījās melna ēna, bet gar priekšsēdētāja ēnu uz Jakovenko stiepieniem joņoja iztrūcināti zirgi...)

Jakovenko lēnām atzvēlās ar muguru pret dzelzs sienu. Bālums izdzēsa no sejas tumšo iedegumu. Kājas saguma. Rokas nokārās kā pātagas.

Helēna pārtrauca filmēšanu, pieskrēja pie puiša, satvēra viņa pirkstus (viņš nesajuta siltuma), ieskatījās acīs. Locis nemierīgi pagriezās šurp.

— Kas tev lēcās?

Kapteinis vienaldzīgi kūkoja krēslā. Pie stūres dirnēja nenogurdināmais stūres vīrs.

— Nezinu. Tikai...

Jūra mācās virsū kā sāpe ... Kuģa šūpošanās, kas līdz šim tikpat kā nebija manāma, notika pavisam nedabiski: lēniem apļiem, metodiski un nežēlīgi. Vienā mirklī viss pazaudēja krāsas un kļuva vienmuļi pelēks. Nopelēcināta pasaule. Jakovenko pārvarēja spazmu rīklē un iekampa mutē gaisu, it kā no dziļumiem izniris. Viņš gribēja pasmaidīt, bet tikai rūgti saviebās.

— Gan pāries ... (Neraugies uz mani!)

— Centies neelpot caur degunu, — locis ieteica. — Jūra ir kā alkohols: labāk, ja to neliekas manot. Ar jūras slimību neviens vēl nav nomiris. Tevī sāk šķelvināties ūdens.

Jakovenko bija tik vārgs, ka nejaudāja pat pabrīnīties, kā locis uzzinājis, ka viņš salonā veselu stundu tempis dzērienus, klausīdamies Stiliana durnajā muldēšanā. San-grija, sangrija! Viltīga dzira!

Atgrūdies ar muguru no sienas, viņš lūkoja iet. Kājas neklausīja, tomēr Jakovenko stūrgalvīgi kustējās uz priekšu (neraugies, neraugies!). Brašs izlikdamies, viņš pat atmeta ar roku, sak, viss kārtībā. Helēna bikli kāpās atpakaļ uz trapu, viņai laikam bija žēl jaunā, pie jūras nepieradušā kareivja. Bet varbūt viņai šķita, ka Jakovenko vārgumā vainojama viņas uzbāzība. Pelēkums klāja visu — Helēnu arī. Viņa bija nobārstīta ar pelēkumu. Nobārstīta no vienas vietas — kā sliktā avīzes fotogrāfijā. Bet kāda iznāks viņas filma? Vai arī pelēka? Vai krāsaina? Negribējās iticēt, ka vēl kaut kur eksistē krāsainība. Likās, visas krāsas ir mirušas. Nolādētais vājums ... Vestibulārais aparāts ... Vēdera dobuma nervu re-ceptori... Pat kosmonautiem, lai arī tie fiziski nez cik lieliski veidoti, pat tiem pārmaiņas vestibulārajā aparātā sagādā ciešanas. Taisnība gan, tur jau šūpoja un kratīja pavisam citādi... Tur dzīvību no kauliem varēja izkratīt... Kāpēc smadzenes nedod rīkojumu? Kāpēc neatvaira jūras slimību? Kaut vai tajos brīžos, kad atbildība vislielākā? Šito kaunu! (Neraugies uz mani, neraugies!) Viņš ir galvenais uz kuģa. Viņam jāpārvada grieķi pāri jūrai, varbūt pat jāglābj būs, ja ņem vērā komandas ērmoto izturēšanos, varbūt arī šī meiča paļaujas, ka viņš to sargās ... Bet viņš... Viņa smadzeņu garozā rit bremzēšanas procesi. Taču kam gar tiem kāda daļa! Gar viņa bremzēšanos, gar viņa nobremzēšanos.

— Nekas, pāries! — nostādamies līdzās locim un cieši pieķerdamies pie margām, Jakovenko noteica gluži stingrā balsī. Ak, cik viņam gan bija slikti! Un būtu vēl nez kādi augstie viļņi — nē, tik tādi...

— Tevī daudz ūdens, — locis sacīja. — Tramtaratam! Būtu pabraucis vismaz gadu, ūdens būtu izšķelviņājies .. . Cilvēkā ūdens šķelvinās kā mučelē ... Vai tu nezināji?

— Muļķības ...

Helēna kāpa lejā pa trapu. Kāpa arvien zemāk un zemāk, it kā nogrimdama. Līdz krūtīm, līdz kaklam, rau, vairs tikai galva. Pēdējais acu zibsnī jums. Turies, kareivi! Skaista meiča, jānudien, skaista! Ja tikai viņam gar acīm negrieztos viens vienīgs pelēkums ...

— Cilvēki sadalās sauszemes iedzīvotājos un jūras braucējos, — locis tarkšķēja tālāk. — Katram jāzina sava vieta. Tramta-tram! Esmu dzirdējis, ka tagad tos, kas nav pierakstīti ostas pilsētā, uz kuģa nepieņemot. Ja nav pierakstīts Kijevā, par ministru neceļot.

— Es gribēju dienēt flotē.

— Tu?

— Un tad? Man ir ideāla veselība. Desmit klases.

— Ar desmit klasēm laižas uz institūtu. Vai nemēģināji?

— Mēģināju.

— Vai konkurence nospieda, tramtaratam?

— Pats pārdomāju, un viss . . .

— Pareizi! Cilvēku skaits pieaug, institūtu — iet mazumā.

— Kāpēc? Institūtu skaits arī pieaug.

— Nezinu. Neesmu skaitījis.

— Un cilvēkus esi skaitījis?

— Avīzēs raksta ...

(Saško Džurilo ieskrēja klasē ar plānu grāmatiņu rokā. Grāmatiņa bija tikpat plus-kataina kā Saško galva, kuras raksturīgā iezīme bija pluskatainība ne vien ārēji, no virsas, bet laikam gan arī no iekšpuses.

«Heirēka! Ģenerāļa dēls atstāj Maskavu un brauc uz cūkkūti!»

Saško uzlēca uz skolotāja galda un ņēmās šķirstīt grāmatiņu. Kuru katru mirkli vajadzēja nākt iekšā fiziķim Nazarenko, apnicīgam dēlietim ar čerkstošu balsi: «Viz-zika — tā jums vis nav nekāda suņu sišana ... Viz-ziķi tagad valda pasauli... Viz-ziķi ^..» Nazarenko lika divniekus pat par acu krāsu: ja kāda skolēna acis viņam nepatika, viņš ievilka žurnālā «gulbi» un izsauca nākamo. Džurilo tādus divniekus dēvēja par «optiskiem».

«Sniedz ziņojumu!» klaigāja pakaļējos solos, kur atradās klases lielākā slaista Vasiļa Vazjazjas «štābs».

«Ātrāk, Nazarenko jau iznāca no skolotāju istabas!»

«Jau aizvēra durvis!»

«Jau slāj pa gaiteni!»

«Slāj nedzirdami, pārkāpdams visus berzes likumus!»

«Uzmanību, uzmanību!» Džurilo dārdināja. «Darbojas visu Ukrainas desmito, vienpadsmito un div ... tfu tu! ... klašu radiostacijas. Sākam pārraidi par jaunākajām grāmatām, kas iznākušas jaunatnes vidū tik visai populārajā sērijā «Es neiešu uz institūtu, es iešu uz fermu!».» Viņš pakratīja grāmatu gaisā. «Stāsts par to, kā ģenerāļa dēls atstāja galvaspilsētu un devās nevis uz institūtu, bet labprātīgi un pašaizliedzīgi aizbrauca uz kolhoza cūku fermu, lai atpalikušajiem kolhozniekiem parādītu, kā pa īstam jākopj cūkas un jāizaudzina miljoniem pudu speķa . .. Autors ...»

Te klasē ienāca Nazarenko. Džurilo nolidoja no galda un, kūkumu uzmetis, joza uz savu solu, kur Vazjazja aizturētos smieklos plīsa vai pušu.

«Ko it-tas noz-zīmē?» Nazarenko rāmi vaicāja. «Džurilo, es tev pras-su!»

«Es demonstrēju ...»

«Ko jūs demonstrējāt?»

«Dažus zemes pievilkšanas spēka likumus.» Džurilo izlocījās gan.

Nazarenko svinīgi atšķīra klases žurnālu.

«Bet es nodemonstrēšu stingru roku, ielikdams tev divnieku.»

Viņš ērti iegrozījās krēslā un ievilka tik skaistu divnieku, ka labpatikā noklakšķi-nāja mēli.

Tas tomēr neapklusināja Džurilo un viņa kompāniju. Starpbrīdī norisinājās ceremonija: stāstu par ģenerāļa dēlu svinīgi guldīja skapī, kur desmitās klases skolēni kopā ar ģeogrāfijas kartēm, trim šaha galdiņiem un skolas novusa ripu komplektu (puiši joza uz skolu jau veselu stundu pirms mācību sākuma, lai paspēlētu novusu, viņi spēlēja lielajā starpbrīdī, pieteikušies rindā jau nedēļu iepriekš, uz katras ripas bija uzrakstīts meitenes vārds, desmitajā klasē meiteņu pietrūka, tāpēc trīs vajadzēja aizņemties no devītās, un spēles laikā nemitīgi skanēja: «Marusju kreisajā stūri», «Gaļinu ar Tetjanku griežu vidū!») bija savākuši veselu pagrīdes bibliotēku. Tur glabājās stāsts par to, ka meitene pēc vidusskolas dodas audzēt kukurūzu. Romāns par veselu klasi, kas kategoriski atsakās pat domāt par institūtu un «pievienojas darbarūķu kopus saimei», lai audzētu kukurūzu, zirņus un cukurbietes. Vēl viens stāsts par meiteni, kura, pabeigusi desmito klasi, naktis neguļ, prātodama, par ko kļūt — par slaucēju vai par cūkkopi, beidzot nolemj kļūt par slaucēju, un tagad ciemā par viņu saka: «Re, kur aiziet mūsu Vaduguntiņa.» Vēl tur bija divas poēmas, trīs dzejoļu krājumi, savi trīs desmiti žurnālu — gan biezu, gan plānu, gan Maskavas, gan Kijevas — ar aprakstiem, reportāžām, slavas dziesmām visiem tiem jaunekļiem un meičām, kas apņēmīgi aizmēzuši no savas dzīves ceļa tādu savu laiku pārdzīvojušu jēdzienu, kāds ir institūts, un devušies «pretim saulei», «no saules līdz saulei», «pievienojušies», «iesaistījušies» ...

Ukraiņu puišiem ir neizsmeļami ņirdzīgas šķelmības krājumi. Džurilo un Vazjazja uzsāka dedzīgu sarakstīšanos ar izdevniecībām un redakcijām. Izlikdamies jūsmojam par sacerējumiem, kas «atvēruši viņiem acis uz dzīvi», viņi lūdza pastāstīt par autoriem, sīki jo sīki izklāstīt to dzīves gaitu, lai paši tad varētu staigāt šo cienījamo audzinātāju pēdās ... Ak, autori, autori! Tie visi savā laikā (un daži pavisam nesen!) bija pamanījušies beigt tos pašus sasodīti draņķīgos institūtus un universitātes, no kuriem tā atrunāja jauniešus, daži autori bija izmēģinājuši pat aspirantūru, daži, diez kāpēc neapmierinādamies ar vienu institūtu, pabeiguši pa divi, daži mainījuši pa divas, pa trīs fakultātes, lai izjustu, kā garšo zinātne (vai arī lai panašķētos ar to, cik sirds ņem pretim). Kā noprotams, tad šī zinātne nav bijusi necik pamatīga, ja viņi tai tik ātri atmetuši ar roku un vēl citus no tās brīdina. Bet varbūt autori rīkojas pēc principa: man pašam garšo, bet tev — pigu.

Autoru dzīves aprakstus krāva Vazjazjas tēva — kolhoza celtnieku brigadiera darinātā melnā lādītē, uz kuras bija uzrakstīts: «Kreisā roka nezina, ko dara labā». Virs «bibliotēkas» Džurilo, sarkanu tinti šķiezdams, pār skapja dibensienu bija uzvilcis: «Būsim ideāli! Grāmatas, kuras mēs ņemsim līdzi kosmosā!»

Jaikovenko vēlējās iestāties karaskolā. Jūrskolā. Tēvs bija noņēmies iztaisīt no dēla agronomu. Nav jau tik slavena profesija kā kosmonauta vai jūrnieka, tomēr... Turklāt sudraba medaļa par vidusskolu ... Žēl to pūļu. Par karavīru var kļūt vienmēr ...

Vārdu «konkurss» zināja visa sādža. Pat Zadorožniju vectēvs un Goroško vectēvs, savā nodabā sēdēdami, laiku pa laikam pārtrauca klusēšanu un nodevās filozofiskiem pārspriedumiem par šo ērmoto un satraucošo vārdu, kas tik uzmācīgi lauzās iekšā sādžas jauno pilsoņu dzīvē. «Ko ta nu, Ga-rasko? Stāsta — kompurss?» — «Ta stāsta jau, stāsta, sasper viņu deviņš.» — «Ak par tiesu gan kompurss?» — «Ta stāsta jau, ka kompurss.» — «Kas ta šis tāds ir?» — «Ta kas viņu zina. Kompurss, ka tevi nolāpīts, un viss.» — «Ņuka, es jau ar tāpatiņ domāju, ka, sak, kompurss vien būs.»

Kaut sudraba medaļa gan bija mazāka vai lielāka garantija, tomēr tēvs nolēma neriskēt. Viņš atcerējās, ka Kijevā dzīvo tālīns radagabals, kuram ir kaut kādas darīšanas ar visiem institūtiem (kaut maziņš, tomēr priekšnieks), un, palūdzis māti, lai salūko ciemakukuli, paņēma dēlu līdzi, iekāpa autobusā un ... Radagabals mita jaunā mazgabarīta dzīvoklī. Sēdēdams uz jauna dīvāna, viņš patlaban pa jaunu televizoru skatījās futbolu. Garastāvoklis viņam bija pacilāts, jo jaunais dzīvoklis saņemts nesen, mēbeles nopirktas tikko vai vakardien un Kijevas «Dinamo» taisījās uzvarēt. («Stadionā nevaru izturēt, tur traki kūpina, bet es esmu nepīpētājs.») Noskatījušies futbolu līdz galam un sastumdījuši ķebļus un krēslus attiecīgā kārtībā, viņi iemeta pa krietnam kraukšķim, radagabalam garastāvoklis pacilājās vēl vairāk, un viņš skaļi nosmējās vecajam Jakovenko (taisni acīs, kad tas pūzdams vien sāka klāstīt savu bēdu.

«Medaļa? Sudraba? Viss viens. Vai zelta, vai sudraba. Tīrais negals ar viņiem. Pa klusam tev pateikšu, ka medaļniekus mēs šitā: bāc — un gatavs. Daudz viņu savairojies. Grūti ir izkontrolēt, kur medaļa īsta, bet kur — uz zaķa ... Saproti, medaļniekus laižam dibenā, ka rīb vien. Ja atbild uz trim jautājumiem, uzdodam vēl trīsdesmit trīs. Kurš tad uz visiem var atbildēt? Tāda nav. Ja arī ir, tad maz. Kā citādi: ja uzņems medaļniekus, kur tad lai liek nemedaļniekus? Jo vairāk tāpēc, ka ir daudz tādu, kurus vajag uzņemt. Vajag! Teiksim, atnāk tas puisis, kas tur šodien iesita golu. Tu tak redzēji, kā viņš iesita! Tātad atnāk viņš. Vai tad es lai viņu neuzņemu? Man tak galvu noraus un bumbas vietā iespers to vārtos. Vai skaidrs? Bet tam puisim medaļas nav. Ja jau tā sit golus, tad medaļu nav izpelnījies. Vai skaidrs? Bet, ja nu tu lūdz, tad tavu medaļnieku mēs... Pa draugam... Pa dra-augam ...»

Jakovenko piecēlās tik strauji, ka apgāza glāzīti. Noburkšķējis atvainošanās vārdus, viņš izgāja no istabas.

«Uz kurieni tu?» tēvs nemierīgi uzsauca.

«Uz mājām!» Dēls jau vēra ārdurvis.

«Sajucis!» Tēvs izmetās uz pēdām līdzi. «Tā ka uz vietas atpakaļ!»

«Ir gan paaudze, es jums teikšu,» noskanēja radagabala balss.

Jakovenko ar troksni aizcirta durvis.

Institūtā viņš vairs ne acu nerādīja. Uzrakstījis, lai sūta viņam dokumentus atpakaļ, gaidīja rudeni, lai ietu armijā, jo iesniegt dokumentus kara skolā jau bija par vēlu.

Bet Zina iestājās institūtā. Viņa atsūtīja vairākas vēstules pat šurp uz robežsargu vienību,taču katrā bija uzskaitīts, cik institūtā ir interesantu puišu, un Jakovenko tas apriebās tā, ka viņš palūdza Zinu vai nu rakstīt par ko citu, vai arī nerakstīt nemaz, jo «interesantu puišu» viņam tepat esot vēl vairāk nekā tur tajā institūtā, pareizāk sakot, te puiši vien esot. (Zina apvainojās un nerakstīja vairs.)

Ak, cik viņam bija nelabi! Varējis kaut kur paslēpties no vārguma, apgulties, iebāzt galvu ...

— Domā par kaut ko jautru, — locis ieteica. — Slimumu vajag aizdzīt... Piemēram, par meiteni... Skat, kas tu par puisi, tev jau meiteņu droši vien — tramtarara-tam ...

Jākovenko mēģināja aizķerties ar skatienu pie kaut kā pastāvīga, atrast kādu nekustīgu priekšmetu. Varbūt tad izzustu riebīgā sajuta, ka visas viņa miesas šūniņas atrodas nemitīgā svārstībā. Taču apkārt viss šūpojās: ir jūra, ir kuģis un pat debesis, ir iocis, kas līdzinājās garam svārstam, ir kapteinis krēslā, ir stūres vīrs, kas visu laiku tvarstīja stūres ratu, bet tas slīdēja un slīdēja viņam no rokām ārā, veldamies gan uz labo, gan uz kreiso pusi.

— Meitenes nav ne prātā, — Jakovenko atteica.

— Atgriezīsimies mājās, ņemšu tevi palīgos, — locis solījās. — Pārī ar tādu puisi mēs iekarosim visas ostas meičas ...

— Ko nu jūs ... Kas es par siržu lauzēju?

— Uzrunā tak mani ar tu, ērms tāds.

— Es pat nezinu .. . tava vārda.

— Griša, tas ir, Grigorijs. Bet īsāk — Gri. Un kā tev?

— Jakovenko.

— Vai no tālienes?

— No Kijevas puses. Bet tu — šejienietis, vai?

— Kā tad. Uz jūras dzimis, uz jūras apprecēšos ar. Tramtata!

— Nekādi nevaru pierast... — Jakovenko gribēja sacīt «pie jūras», tomēr laikā apķērās, — pie akmens. Mūspusē ceļ no māla, koka ... Bet te viscaur akmens ... Un smaržo pēc akmens ... Savādi.

Jakovenko pats brīnījās par savu runāšanu. Kas par akmeni? Kāda viņām gar to daļa. Turklāt vēl šādā brīdī. Kad ir tik nelabi. Kad visu pārklājis neciešams pelēkums. Kad «Omirs» zvalstās aizvien sāpīgāk un sāpīgāk.

— Akmens — tas ir nieks, — tālu aiz pelēkā aizkara locis tikmēr runāja. — Un mums te nemaz nav īsts akmens, tikai gliemežnīcu iezis. Aizbrauc uz Odesu — tur tik ir akmens. Puškina ielā ar to gabals nobruģēts. Dzeltens kā vasks. Un tad izturīgs! Simtu gadu stāv un nesadilst! Smirģelis! Stāsta, kāds tētuks esot atvedis no Hersonas vai vilks zina no kurienes. Gribējis visu Odesu izbruģēt. Izmēģināšanas dēļ ierādījuši viņam gabaliņu ielas... Tētukam laikam tas ķēries pie goda. Izbruģējis un pazudis. Varbūt nomiris. Vai arī pārdomājis. Noslēpumu nevienam nav atklājis. Bet akmens guļ. Ne zibens, ne pērkons — nekas tam nekait. Un neviens nezina, kas tas par akmeni un kur cēlies. Tramtam!

— Varbūt no kosmosa? — Jakovenko raudzīja kaut ar joku uzveikt nelūgto vājumu. — Tagad jau tā ir: kā vien nespēj kaut ko izskaidrot, tā ipiesauc palīgā nezināmus atnācējus no kosmosa. Balbekas platforma, kas izklāta ar tūkstošiem tonnu smagām akmens plāksnēm, acteku astronomiskais kalendārs Peru kalnos vai arī griķi, kam zemes virsū it kā neesot atrodams savvaļas priekštecis, — tas viss, sak, ir no kosmosa.

.— Es noklausījos vienu tādu lektoru. Lēja ka lēja — tīri vai ticēt sagribējās. Uz kurieni tu?

— Apstaigāšu visus posteņus.

— Tev ir jāpaguļ, Jakovenko. Cāpā uz kajīti. Kad uznāks pūtiens, tad tev neieradušam būs taratamtara ...

Taču Jakovenko neklausījās locī, bet kāpa lejā uz klāja, un, kad viņš raudzījās sev zem kājām, acīs līda melnie caurumi stiepļu rituļu vidū — apaļi kā vulkānu krāteri; neskaitāmi krāteri slīdēja cits citam virsū, savijās, atrežģījās, acu priekšā viss gāja riņķī, pasaule zvāļojās un virpuļoja, lai viņš skatījās uz to, cik cieši skatīdamies, lai cik neatlaidīgi un nikni pavēlēja: «Apstājies! Stāvi! Ļauj atpūsties! ...»

«Iepriekš man bija iznācis vairākkārt šķērsot jūru ar dažādiem ārzemju kuģiem, taču tā vēl nekad nebija gadījies. It kā «Omiru» kāds tīšuprāt būtu tā būvējis. Nevis kuģis, bet šūpoles. «Omirs» šūpojās pat rāmā ūdenī. Tiklīdz mums skrēja pretim neliels, gandrīz vai nemanāms vilnis, tūliņ kuģis tā sāka zvalstīties, ka man uznāca jūras slimības lēkme. Es ar bailēm domāju par to, kas būs, ja mēs iekļūsim īstā vētrā. Pagaidām debesis bija skaidras, jūra zila, vējš tikpat kā nepūta, kaut gan priekšā, kā likās, gatavojās kaut kas nelādzīgs, jo viļņi no turienes vēlās aizvien augstāki un augstāki un debesis klāja melna tūce. Mēs gājām iekšā melnā tumsā.»

Tagad Jakovenko bija lejā — vienā līmenī ar puišiem. Vēl joprojām vidū, vienādā atstatumā no abiem, taču ne vairs augšā, ne vairs uz komandtiltiņa, bet gan pie falšborta līdzās augstam pelēkzilu stiepļu valnim, paslēpies no nepiederīgu vērotāju acīm, Jakovenko stāvēja starp šūpojošos jūru un smago pelēka metāla blāķi, kas apdvesa viņu ar saules kvēli un trulā neatlaidībā, tīri kā ļaunu vēstīdams, džinkstēja: «Dzin, dzin, dzin ...»

Kur lai iet vispirms? Pie kura? Kuģa priekšgalā atrodas Viktors. Pakaļgalā — Jurka, Jurītis, mūrītis, peku pekainītis, kā viņu jokodamies saukāja visi vienības puiši. Pie kura lai iet vispirms? Un vai maz tik neatliekami vajag iet? Derētu kaut mazu brītiņu pabūt vienatnē. Paslēpties no visiem. Noliekties pār jūru. Ieelpot svaigumu. Varbūt kļūtu vieglāk. Noliekties tepat pār falšbortu un tā palikt vidū starp abiem ... Priekšgalā — Viktors. Pakaļgalā — Jurka.

Viktors ieradās robežsargu vienībā, būdams jau klases bokseris. Vienībā viņš sāka ņemties ar stieni. Ķērās klāt pie tādiem smagumiem, ka mugura brikšķēja. Jakovenko viņš noniecināja uzreiz.

«Pārlieku garš, svarcēlājos tu nederi. Stieni ņem rokā bez jēgas. Kā bozi. Vai tik neesi no laukiem?»

«No laukiem. Un kas tad ir?» sabozās Jakovenko, kuram nepatika šis plecīgais švīts ar vaigu bārdas rimbuļiem un bezkaunīgi zibsnījošām acīm.

«Lauki — tā ir zaļumu vieta,» Viktors pašpārliecināti apgalvoja, uzraudams gaisā vai centneru dzelzs, ka nograndēja vien.

Šis teiciens iekoda Jakovenko kaulā ne pa jokam.

«Ja gribi zināt, tad laukos dzīvo piecdesmit procentu no visiem iedzīvotājiem.»

«Tā? Savādi. Es domājn, ka četrdesmit astoņi.»

«Viss viens — puse no visiem iedzīvotājiem.»

«Kaut gan — ja jau dzīvo, tad, redzams, viņiem tā patīk.»

«Patīk!» Jakovenko drudžaini gudroja, kā vissāpīgāk iedzelt vaigbārdainajam švītam. «Tomēr pakāpeniski visi pārcelsies uz pilsētām. Iekaros pilsētas. Pakļaus. Otrādi nekad nebūs. Vai saprati?»

«Nepierakstīs!» Viktors nosvilpās.

«Nebēdā, pierakstīs. Tāds ir sabiedrības attīstības likums. Anglijā uz laukiem palikuši piecpadsmit vai divdesmit procentu, bet Amerikā vairs tikai deviņi procenti. Tā, redz. Drīz tev nebūs, ar ko plātīties, visi būs pilsētnieki.»

«Nepieļausim. Uzrakstīsim lēmumu — un apturēsim šo procesu.»

«Kas tad būs tie rakstītāji?»

«Mēs.»

«Kāpēc tu domā, ka lēmumus rakstīsi tu, nevis, piemēram, es?» Jakovenko pasmīnēja.

«Tāpēc, ka man šitā ideja ienāca prātā pirmajam!» Viktors laida vaļā skaļu smieklu. «Ieplet tak rokas platāk. Šitā ... Tad stienis pats lido gaisā.»

Bet Jurītim, peku pekaiņītim, bija brīnišķīga māte. To viņš darīja zināmu tūdaļ, tikko bija stādījies puišiem priekšā. Jurītis raudzījās visos naivi zilām acīm, un tai pašā mirklī visi apjēdza, ka šīs acis nespēj noslēpt nekādu jūtu, ka tās uz rāvienu izpauž visu, kas vien notiek Jurīša sirdī. Tās jau nav acis, tās ir medaļas par naivumu. Ja kādam ir tādas acis, tad tam laikam gaužām viegli ticēt dievekļiem.

Katru mēnesi Jurītis no mātes saņēma paku. Sviedriem vaigā viņš atstiepa no pasta lielu finiera kasti, nolika to Ļeņina istabā uz galda un vaicāja:

«Kurš uzminēs, ko mamma šoreiz atsūtījusi?»

Puiši klaigāja cits caur citu:

«Ābolus!»

«Magoņraušus!»

«Žagariņus!»

«Maskavas halvu šokolādē!»

«Pistācijas!»

Viktorīnai nebija gala. Tika pieminēts viss, ko mamma jau bija sūtījusi Jurītim. Bet, kad paku atvēra, tad izrādījās, ka māte izgudrojusi kaut ko jaunu, lai dēliņu iepriecinātu. Un tā katru reizi. Ļaskovs pūta vien:

«Bijusi man tāda mammucīte!» Stūķēdams mutē Jurīša gardumus, viņš turpat uz vietas sāka atkal savas pasakas.

Bet Viktors kašājās te ar vienu, te ar otru. It īpaši nikns karš risinājās starp viņu un staršinu Kainarovu. Slaršina bija noņēmies apšķērēt Viktora vaigu bārdu. Taču Viktors, saskatīdams te draudus tam personiskās brīvības mazumiņam, ko karavīram atvēl pat visbargākais reglaments, ietiepās un aizstāvēja savu vaigu bārdu tāpat, kā trojieši aizstāvējuši Troju pret grieķiem.

«Ij tu man apgriezīsi gan!» Kainarovs pieprasīja. «Ij neļaušu apkaunot vienību!»

«Nu labi,» Viktors raudzīja staršinu pārliecināt ar labu, «nu, man vaigu bārda ... Jums taču ir ūsas, biedri staršina ...»

«Ij nejauc! Ij ne ... Ij kur tad aug ūsas?»

«Zem deguna, bet vaigu bārda uz vaigiem. Ja tā padomā, tas ir pat pieklājīgāk.»

«Ij robežsarga izskats ...»

«Ja apdomājam, vai tad vaigu bārda traucē komunisma celšanā?»

«Ij teikšu, lai tevi paņem priekšā komjaunatnes organizācijā ...»

«Turklāt Puškinam arī bija vaigu bārda ...»

«Ij Puškinam?» Negaidot pārsteigts, Kainarovs apjuka, taču tikai mirkli. «Ij Puškins bija muižnieks.»

«Ak tad jūs esat pret Puškinu, biedri staršina? Jūs esat pret dižajiem iekarojumiem? Pret pagātnes kultūras mantojumu?»

«Ij mēs vēl parunāsim . . .»

... Kad tagad tā atceras, interesanta dzīve

tomēr bija baltajā namiņā, kas apstādīts ar garām sudrabapsēm.

Katru nedēļu, dabūjis atvaļinājumu, Jako-venko iegriezās pilsētas grāmatveikalā. Gaišmate Verooka pamanīja apmeklētāju tūdaļ, tiklīdz viņš kāpa pār slieksni. Pietvīkusi līdz ausīm, viņa apmulsumā ikreiz teica vienu un to pašu:

«Jūs esat atnācis?»

«Jā gan. Labdien, Veročka!»

«Labdien. Zināt ko? Vai varat brītiņu uzgaidīt? Apskatiet mūsu jaunumus, es tikmēr apkalpošu cilvēkus...»

Vienmēr Veročkai gribējās pakavēties pie viņa ilgāk. Viņam jau arī nebija nekādu iebildumu. Lai vienībā būtu nez cik interesanti, tur dzīve tomēr drusku līdzinās klosterim. Labi ir kaut stundiņu tikt projām no ierastā dzīves rituma, parunāties ar meiteni ...

Viņa skraidelēja pa veikalu, apkalpodama pircējus, bet pati tā vien meta acis uz Jakovenko pusi; viņš reizēm uztvēra šos skatienus, un tad viņai iekvēlojās ir seja, ir kakls un Jakovenko ap sirdi kļuva vēl tīkamāk ... Viņš mazdrusciņ bezkaunīgi izmantoja Veras labvēlību: lika, lai tā apgādā viņam deficītus dzejoļu krājumus — Jevtušenko, Vozņesen-ski, Pasternaku, Cvetajevu. Pat tad, ja grāmat-veikals saņēma nedaudzus eksemplārus, pat ja tas saņēma tikai vienu eksemplāru, arī tad šo vienīgo nokampa Jakovenko. Grāmatveikalā visi jau viņu pazina un dēvēja viņu: «Tas robežsargs, kurš lasa dzejoļus.» Kijevā bija parādījušies jauni dzejnieki, taču viņu grāmatas līdz ostas pilsētai neatkļuva: pārāk maza bija pilsēta, bet Kijevas jauno dzejnieku pirmo grāmatu metieni bija vēl mazāki. Jakovenko uzdūrās dažiem dzejoļiem žurnālos un avīzēs, viņu pārsteidza dzejoļu neparastība, viņš tajos nesaprata tikpat kā nekā, taču nebija neviena, kam apjautāties. Iedzimtības noslēpumi — ugunsputna skrējiens. It kā raķete pār zemi ceļā dodas bioloģija.* Vera šos dzejoļus nelasīja, pat dzirdējusi par tiem nebija un, ja arī būtu dzirdējusi, tad droši vien uz vietas izmestu tos no galvas, jo viņai patika tāda dzeja, pair kuru nav jālauza galva, viņa dzejoļus vērtēja ar sievietēm piemītošo prakticismu.

«Pie mums te ciemojās viens Kijevas dzejnieks. Jauns un tādām zilām, zilām acīm. Un tūliņ uzrakstīja par mūsu meitenēm. Tās viņam bija varen iepatikušās. Paklausieties: <(Jūra lej pār viņa krūtīm stāvkrūtainu viļņu skūpstus.»* Skaisti, vai ne?

«Nezinu,» Jakovenko atteica. «Man reti kāds dzejolis patīk.»

«Kāpēc tad jūs tos pērkat?»

«Lasu.»

«Jums tak tie nepatīk.»

«Meklēju tādus, kas patiktu.»

«Kurš ir jūsu iemīļotais dzejnieks?» Vera prašņāja.

«Nezinu. Vai tad jābūt kādam iemīļotam? Un vai katrā ziņā vienam pašam?»

«Nu,» Vera atkal pietvīka, «cilvēku taču sev izvēlas ... vienu ... meiteni, piemēram ... vai puisi...»

«Ja dzejnieks ir meitene, tad viņu sauc par dzejnieci.» Jakovenko iesmējās, nokauninādams Veru vēl vairāk.

«Nu, jūs mani nesapratāt pareizi... Es jau ne tik daudz par dzejnieku, cilk ... Kādu grāmatu jūs ņemtu līdzi kosmosā?»

«Vai tikai vienu?»

«Nu, vienu, vienu! Tādu noteikumu izvirza avīzes, kad sastāda anketas par lidojumiem kosmosā ... Tur iau daudz kas jāņem līdzi, bet kuģis ir mazs ... Tātad grāmatām vietas neatliek. . .»

«Es pašā mazākajā kosmosa kuģī atrastu vietu veselai bibliotēkai.»

«Jūs jokojat!»

«Nopietni.»

«Kas tad tā ir par vietu?»

«Galva. Cilvēks lido, bet galvā viņam — izlasītās grāmatas. Vesela bibliotēka! Tiesa gan, lai tā būtu, tad grāmatas ir jālasa. Man diez kāpēc šķiet, ka tas, kurš šitajā anketā atbild, ka ņemtu kosmosā līdzi «Kā rūdījās tērauds» vai «Annu Kareņinu», — tas gan vēl tagad nav šīs grāmatas izlasījis, tikai no ļaudīm dzirdējis, ka tās ir jāpazīst. Tad nu viņš arī taisās ņemt tās līdzi kosmosā, cerēdams uz brīvu laiku.»

«Nu, tā vis nav. Katrs vēlas ņemt līdzi savu iemīļoto grāmatu.»

«Kāpēc tā jāņem, ja ir jau lasīta? Lasīt to pa otram, pa trešam lāgam? Tā lasa tikai bī-beli. Vai varbūt lasīt un konspektēt? Bezjēdzība. Dzīve ir tik īsa, ka gribas visa kā. Ir žēl notupēt pie vienas grāmatas ...»

«Bet jūs jau pats runājat, ka ir grāmatas, kuras uzreiz nevar izprast.»

«Ir ar! tādi cilvēki.»

«Man nepatīk tādi cilvēki.»

«Bet man patīk.»

«Es tūliņ to ievēroju. Mums ir gaužām maz kopēja.»

«Varbūt tā ir labi.»

«Jūs esat pārāk lepns.»

«Nepavisam, jums tikai tā liekas, Vera.»

«Kā rādās, tad meitenes virtenēm skraida jums pakaļ...»

«Iedomājieties: nav nevienas pašas!»

«Iešu jau nu jums ticēti»

«Jūsu vārds liek jums to darīt.»

«Ak nu, ko tur vārds ... Vai šodien nekā neizmeklējāt?»

«Nekā.»

«Vai nākamnedēļ atnāksiet?»

«Atnākšu.»

Reizēm viņš neieradās, jo bija izgadījies pavadīt kādu «ārzemnieku» tāpat kā tagad. Vera viņu sagaidīja ar pārmetošu skatienu, bet teikt neteica nekā, nerājās. Jauka meiča. Kad viņš pārnāca no grāmatveikala, Ļaskovs miedza acis kā runcis un pasvilpodams runāja:

«Ko tev acis tādas kā ar margarīnu ieziestas! Tā vien būs, ka esi ņēmis kādu skuķi abordāžā! Esi gan budzis! Kaut reizi būtu iepazīstināj is!»

«Kas nu man dos,» Jakovenko smējās, «tu esi sieviešu salā bijis, bet es ...»

... Aiz muguras paslepen sasaucās tvirtie stiepļu ripuļi: «Z-z-ž-ž, z-z-ž-ž...» Asi, metāliski žvarkstēdami, viļņi triecās pret vecā «Omira» pagurušo ķermeni, tie likās dejojam aizvien etraujāk, kuģa pakaļgals grieza savu danci, priekšgals atkal savu, bet par bortiem nav pat ko runāt: viens lēca gaisā, otrs laidās lejup, klājs sašķiebās tā, ka viss teju pat Varēja iešļūkt jūrā. Jakovenko samiedza acis, lai neredzētu kuģa reibulīgo grīļošanos, centās atcerēties vienības mītni, domās steidzās tālāk un tālāk, un kļuva it kā vieglāk.

«Iešu pie Jurīša,» viņš nosprieda, kad nelabums bija pierimis, un tenteru tenteriem, cilpu cilpām, visam augumam lokoties un staipoties, lēnītēm kumuroja uz kuģa priekšgalu. Ak, būtu jel bijis acu priekšā kaut viens nekustīgs punkts šīs savandītās pasaules vidū!

Atkal sametās nelabi. Jakovenko uzzvēlās uz falšborta un ar muti kāri kampa gaisu. Tādos brīžos cilvēks vairs nav cilvēks. Tikai fizioloģiska vienība, kam traucētas funkcijas. Eksemplārs, ko aprakstīt brošūrā par bioloģiju, un Zinību biedrībai tad būs ko izdot savā sērijā. Brīdinājums maigiem raksturiem. Ar jūras slimību mokās ne vien uz jūras. Šīs kaites lēkme var jums uzbrukt pat tramvajā vai trolejbusā. Un arī augstceltnes liela ātruma liftā ... Tfū! Jakovenko nav bijis darīšanu ne ar trolejbusiem, nedz ar liela ātruma liftiem ... Uz Dņepras viņš pārcietis pavisam citādas bangas! Un viņš ir dzinis zirgus putraimu dzirnavās. Augu dienu rikšus pa apli vien! Apkārt, apkārt, apkārt... Un nekas ... Bet cik pēc kara nav mālu mīcīts māju celšanai. Mīcīja visi — veci un jauni. Arī Jakovenko dancoja kopā ar sie-viešiem un tēvaiņiem, ar mokām vilkdams kājas ārā no stīganās javas, pūlēdamies neatpalikt, soļoja pa apli no rīta līdz vakaram, pa apli, pa apli, pa apli vien, līdz galva jau igriežas — un tomēr turējās. Un taisni no māla viņš nokļuvis akmeņos. Sakarsuša akmens un jūras smarža. Stepes un jūras vēji, nevaldāma temperamenta cilvēki... Vējīgi un apvējoti... Jakovenko šķita, ka viņš pats arī jau piepulcējies tai melnūksnējo ļaužu ciltij, kas viegli un līksmi dzīvo starp zemi un jūru: pēc norīkojuma viņš atgriezās ^priecīgs un smejošs un lielījās Ļaskovam: j«Man arī jūra nekā nevar padarīt!» Un še tev nu bija — padarīja gan! Kā vēl padarīja! Un viss tāpēc vien, ka viņš nokļuvis uz šīs vecās, izriezušās siles.

.. .Viņš stāvēja rindā pēc alus. Muca bija tikko atvesta, uz galdiņiem un dibena vēl manāms pagraba mitrums, tā vēl bija gluži dzestra, tik savādi dzestra augusta dienas svelmē. Pārdevēja veikli pagrūda slīpēta stikla kausu zem krāna un paraustīja sūkņa sviru. Sūknis pīkstēja: «Pī, pī.» Dobji šņākdams, alus lija kausā, piepildīdams stikla trauku ar šūnainām putām, dzintaraini vizēdams apakšā, celdamies augstāk, augstāk, spiezdams putas, līdz tās vairs neizturēja spiediena — un plānās, caurspīdīgās putu plēvītes plīsa, klusi trinkšēdamas. Tāda ir slāpju skaņa.

Jakovenko satvēra savu kausu, pirms vēl pārdevēja bija paguvusi aizgriezt krānu. Līdz acīm viņš ierakās trinkšķošajās putās. Tā ir slāpju skaņa. Kāri jaukdams ar lūpām putas, kas kutināja muti, viņš gaidīja pirmo dzin-tarainā, kārdinošā šķidruma malku . . .

No aizmugures pastiepās roka un paņēma alus kausu, ko naskā pārdevēja bija paguvusi atkal piepildīt. Roka bija tērpta karavīra blūzē. Jakovenko beidzot bija iesūcis pirmo alus porciju, tā auksta aizviļņoja caur visu miesu, viņš uzreiz pavērās pasaulē ar līksmākām acīm un pašķielēja atpakaļ. Viss augums sastinga. Ar alus kausu rokā aiz viņa stāvēja vienības priekšnieks majors Gomoņuks. Tikmēr pārdevēja bija uzbērusi uz papīra gabala sarkanu garnejvēzīšu kaudzīti — vispirms Jakovenko, pēc tam majoram. Majors tūdaļ pasniedzās pēc vēzīšiem, bet Jakovenko stāvēja ne dzīvs, ne miris, nejaudādams atraut kausu no mutes; ja varējis, viņš ar visu galvu būtu paslēpies aiz šā paša kausa, pat pietupies aiz mucas. Ienāca prātā staršinas Kainarova teiciens: «Ij tāpat alus arī ir alkoholisks dzēriens!»

«Karsti?» pa pusei vaicādams, pa pusei apstiprinādams, majors ierunājās, pagriezdamies pret Jakovenko, kuru tūdaļ bija pazinis, varbūt bija pazinis, jau pienākdams un klusējot nostādamies aiz viņa rindā, nelīzdams vis robežsargam priekšā, bet pacietīgi gaidīdams, kad tas ar savu kausu aties pie malas, lai tad ...

«Bet es, lopiņš tāds, pat no mucas neatgāju,» Jakovenko domāja, «klupu tik drīzāk savam alum klāt tīri kā vērsis pie peļķes.»

«Karsti,» Jakovenko nosvepstēja.

Majors uzmudinādams pamirkšķināja viņam pār savu kausu ar aci un garšīgi sa-krimšķināja garneļvēzlti.

«Vēzīši arī labi,» viņš teica, «kāpēc tad tu? . . .»

Tad arī Jakovenko, nemaz nepaskatīdamies, uz labu laimi paņēma vēzīti no sava papīra (no grāmatvedības žurnāla izplēsta bieza, līnijota lapa — «Ieņēmumi», «Izdevumi», «Atlikums»), iemeta mutē un pasū-kāja. Alus kausu viņš bija nolicis uz mucas un neuzdrīkstējās tam vairs ne piedurties.

«Uzdzer tak, uzdzer!» majors mudināja.

Apkārt stāvēja jau savi desmit vīri. Visiem bija karsti, visiem gribējās dzert, un alus bija tik kārdinošs, tik auksts, tik patīkami rūgts, un no garneļvēzīšiem pludoja jūras svaiguma un noslēpumainības smarža, un kaut gan alus labi gāja iekšā arī bez vēzīšiem un tos varēja arī neēst, tomēr visi ēda, ar baudu lupinādami sīkos vēzīšus ārā no plānās čaulas, un Jakovenko ar vienības priekšnieku arī ēda garneļvēzīšus, pāri kausa malai draudzīgi vērdamies viens otrā, un viņu acis izteiksmīgi dzirkstīja. Cik šitā gan labi tādā sveloņā, cik gan jauki!

Bet pēc tam viņi kopā devās projām un majors apvaicājās:

«Uz kuru pusi tu?»

Jakovenko pamāja ar roku.

«Bet man, āre, uz turieni,» majors rādīja uz otru pusi. «Staigā vesels!»

«Uz redzēšanos, biedri major!»

Vēlāk vienībā Jakovenko allaž tā vien šķita, ka majors, citiem nemanot, sazvērnieciski viņam pamirkšķina vai raugās viņā tā nozīmīgi, un, kaut gan viņam tā tikai šķita, jo majors droši vien jau aizmirsis šo niecīgo epizodi pie alus mucas, tomēr Jakovenko atmiņā tā bija iespiedusies uz laiku laikiem — šis vīriešu intimitātes brīdis, kas reizēm nozīmē vairāk nekā gari oficiālu attiecību gadi.

Jurītis, peku pekainītis, stāvēja, ar plecu atzvēlies pie priekšējā masta.

— Jura! — Jakovenko jau iztālēm uzsauca.

Jura lēnītēm pagriezās. Jakovenko ne domāt nedomāja, ka viņa balss varētu būt pārvērtusies. Taču Jura apmulsis taisnojās.

— Nepazinu tevi. Prātoju, kas tur tā kliedz. Biju te maķenīt aizdomājies. Tik labas pusdienas nupat paēdām abi ar Viktoru.

Jakovenko pakrūtē apvēlās tāds smags un pretīgs kamols.

— Kā tev te iet? — izlikdamies nedzirdējis par pusdienām, viņš apvaicājās.

Jura izskatījās tāds, it kā nupat būtu saņēmis sūtījumu no mammas. Mute kā sārts ri-pulītis. Medaļas par naivumu laistījās spodrā zilumā.

— Viktors attaisīja konservu bundžu, — aplaizīdamies viņš sāka par jaunu, — oi, cik gardi!

— Kā tev te — vai viss kārtībā? — Jakovenko atkal viņu pārtrauca.

— Smalki! Savicojām abi ar Viktoru konservus! Un man vēl mantu maisā bija iebāzta melone, tad mēs ...

— Par to es nejautāju, — Jakovenko nu jau ar dusmām sacīja.

— Mēs tev ari atstājām meloni. Oi, cik garda!

Jakovenko jau nīda šo memmes dēliņu. Tam tikai rīšana prātā. Vai uz sausas zemes, vai jūrā! Vai tāds spēj just līdzi? Viņš nav ne kripatiņas ņēmis mutē, dūša apskrienas, ja iedomā vien par ēdienu, jo uz viņu gulst viss atbildības smagums ... Šis vārds Jakovenko iepatikās. Atbildība ... Tā viņu nomāc, nevis jūras slimība. Slimība — tā ir tikai sekas. Bet kas Jurkam? Paēd, izguļas, pa-čāpstina sārtās lūpiņas. Eņģelītis. Par mammu vēl paprāto. Kad atgriezīsies, krastā jau gaidīs paka ar raušiem un kraušiem.

— Kā uz kuģa — vai neesi manījis nekā īpaša? — viņš bargi jautāja.

— Lielisks kuģis, — Jurītis līksmi izsaucās. — Uz citiem cilvēkam nemaz nav miera, jūr-nieciņi bizenē vienā gabalā, kaut ko meistaro vienā gabalā, kapteinis šos trenkā vienā gabalā, bet šite — ne dzīvas dvēseles. Braucam tik — un viss. Smalki! Redzams, uz kuģa ir kārtība!

— Ne velna tu nesajēdz. Te taisni ir nekārtība. Un vēl tāda, kāda tev ne sapņos nav rādījusies. Pusei, varbūt pat lielākajai daļai no ekipāžas ar jūru nav bijis nekādas darīšanas. Viņus iesēdināja kuģī pirms pašas atiešanas, tā ka kapteinis vairs pat iebilst nevarēja. Viņam arī samaksāja, lai tur muti un cieš. Tu tak redzēji, kāds viņš ir. Pensionārs. Bez skābekļa spilvena grēks viņu ūdens lāmā laist, kur nu vēl jūrā.

— Kā tu to zini? — Jurītis izbijies iejautājās.

— Novēroju, secinu. Pa leju slamstās piedzēruši, mašīnu nodaļā atteicās paklausīt, mēs pat stāvējām uz vietas. Vai tu nemaz nepamanīji?

— Es domāju, ka tas kāds manevrs.

— Kas par manevru! Vajag turēt acis vaļā! Redzēt visu, kas apkārt notiek. Nevis ... — viņš gribēja piemetināt: «Nevis nodurt acis konservu kārbā,» — taču, pieminot vien konservus, sametās tik nelabi, ka viņš steigšus novērsās no Jurīša, lai neredzētu puiša taukainās lūpas.

— Kas tad ar mums nu būs? — Jurītis iesmilkstējās, balsī ieskanoties tīri vai panikai.

— Nestāvēsim, mutes iepletuši, tad uzdevumu izpildīsim. Esi vērīgs. Ja vien kas atgadās, izlem patstāvīgi. Ja draudēs nopietnas briesmas, pulcēsimies visi pie komandtiltiņa. Vai saprati? Nu, nenokar degunu! Galvu augšā!

Jakovenko uzmundrināja Jurīti, vairāk tomēr gādādams pats par savu mundrumu. Tā viņš kaut drusciņ pieveica jūras slimības lēkmes. Vai varbūt tā atkāpās pati? Jo kā tad nu tā? Viņš — norūdīts puisis, radis pie darba, radis pie ūdens (lai arī pie Dņepras, tak pie ūdens tomēr), tik apkaunojoši un bez iemesla saguris, bet memmes dēliņš, izlutinātais un izgļēvinātais Jurītis, kurš to vien prot kā apēst saldumiņus un aplaizīties, stāv, ne ausu neceldams, tīksminās par jūras viļņiem un prāto, ko tādu gardāku vēl varētu apēst. Tātad Jurītis ir labāks karavīrs. Un, ja runājam par vērīgumu, par kura trūkumu

Jakovenko bija Jurlti sarājis, tad, taisnību sakot, arī pašam Jakovenko vērīguma nebūt nav par daudz. Nebūtu locis pārmijis divus trīs vārdus ar kapteini, Jakovenko zinātu mats matā tikpat daudz, cik Jurītis. Sēdēja, sūca dzērienus, klausījās Stiliana melšanā un mirka vienos sviedros, jau iedomādams vien skaistuli Helēnu. Iekārojies piedzīvojuma uz jūras. Ģeķis!

Viņš tiesāja pats sevi tik sīvi, ka atkal kļuva sliktāk, atkal vajadzēja apstāties pusceļā, lai, pie Viktora nonākot, būtu kaut cik formā, lai nebūtu pārāk skaidri manāmas ciešanu un paguruma zīmes. Acis aizvēris, viņš visā augumā sajuta stiepļu metālisko džinkstoņu un, pamēģinājis pieķerties pie viena no rituļiem, atrāva roku: stieple bija kā uguns.

«Varbūt esmu pārkarsis?» Jakovenko gudroja.

(Viņu aizsūtīja uz Kijevu piedalīties labāko robežsargu sanāksmē. Virsnieku nama zālē. Virs galvas simtspuldžu lustras. Prezidijā ģenerāļi, pulkveži, Tautas mākslinieks, rakstnieks, staršina ar medaļām pār visu krūti, vienkārša lauku sieva baltu lakatiņu galvā, vēl daži spridzīgi jaunekļi, ģērbušies pūkainos svārkos, baltos kreklos, košām kaklasaitēm. Mūziķi izpūta savas taures. Zāle dūca. Tādu kā Jakovenko bija sabraucis maz, toties ierindā atveda kareivjus, nokomandēja: «Izklīst! Ieņemt vietas zālē!» Kareivji okupēja visus pakaļējos krēslus un malējās rindas gar sāniem. Palika vietas vidū un priekšā. Viesi aizpildīja kareivju atstāto tukšumu. Iznāca tīri kā pīrāgs ar pildījumu: apkārt kareivji, vidū robežsargi. Vai nu no apspriedes būs kāds labums, vai nebūs, bet cilvēki būs Kijevu paskatījušies. Vai pirmo vai kuru reizi — vienalga, Kijevā cilvēks allaž jūtas jauki. Tālīno Kijevas radagabalu Jakovenko centās nepieminēt. Viens stulbenis Kijevu nevar izmaitāt. Protams, sākās runas. Ģenerālis. Pulkvedis. Viens ar pūkainajiem svārkiem — no arodbiedrības. Star-šina ar medaļām pār visu krūti, Tautas mākslinieks, sieva ar balto lakatiņu galvā — viņa aizturējusi bīstami^robežas pārkāpēju, pati nonākdama briesmas.

Jakovenko kaimiņš — melns kā krauklis, sīka auguma jaunākais seržants — sajūsmā trinās uz krēsla un klusītiņām atkārtoja katras iepatikušās frāzes nobeigumu: «... un puiši visi kļūst par teicamiem padomju robežu sargiem», «... robežsargi ir zinātkāri ļaudis», «... kļūst mums par lielisku tradīciju», «... pat grūtajos robežsargu darba apstākļos ...».

«Ko tad tu?» Jakovenko viņam čukstus uzvaicāja.

Jaunākais seržants iekoda lūpu zobos.

«Lūdzu jūs neuzrunāt mani ar tu,» viņš nošņāca, melnajām ačelēm urbtin ieurbdamies Jakovenko sejā.

«Tu traucē klausīties,» Jakovenko noteica skaļāk, domādams maķenīt pabiedēt vīzdegunīgo jaunāko seržantu. Nav nekā ļaunāka par jaunākajiem seržantiem. Ir miegā, ir nomodā tāds jau redz sevi kā seržantu. Neremdināmas alkas pēc trešās uzšuves uz uzplečiem. Viņš sapņo par trešo uzšuvi tāpat kā pulkvedis — par ģenerāļa zvaigznīti. Armijas balsti ir jaunākie seržanti un pulkveži. Vismaz viņiem pašiem tā liekas.

«Nu, ko tu klaigā...» Jaunākais seržants uzreiz saplaka. «Tas man tāds ieradums. Atkārtoju visu, kas patīk.»

«Mūsu karavīri brašie savu zemi sarga droši. Vai esi dzirdējis?»

«Tas jau dzejolis. Kas to nav dzirdējis?»

«Un ar to tev arī pietiek.»

«Tu tak esi varens puisis. Kā tevi sauc?»

«Jakovenko.»

«Bet mani — Beņko.»

Viņš pat roku pasniedza: jaunāko seržantu attiecībās pret ierindniekiem tas ir kaut kas nedzirdēts. Jakovenko saņēma Beņko roku.

«Kad šitas viss beigsies, iesim reizē. Labi?» Beņko noliecās pie viņa.

«Lai notiek.»

Sanāksmes beigās izsniedza šefiem ceļojošos karogus un balvas, izdalīja nozīmes un medaļas tiem, kas bija teicami sargājuši robežas. Jakovenko par pārsteigumu tika izsaukts arī Beņko. Jaunākais seržants, uzreiz cienīgi saslējies, devās uz skatuvi. Ģenerālis kaut ko runāja, orķestris spēlēja tušu. Savā vietā Beņko atgriezās ar sudraba medaļu «Par izcilību robežu sargāšanā». Jaunākais seržants patiesi nav aizkrāsnē tupējis!

Kad viņi abi ar Beņko soļoja pa Pečer^ku, tad Jakovenko šķita, ka visi pretimnācēji to vien zina kā blenzt uz jaunākā seržanta sudraba medaļu.

«Visas Kijevas meičas uz tevi vien skatās,» viņš sacīja.

«Uz tevi gan.»

«Nē, uz tavu medaļu.»

«Kas viņām medaļa! Viņām tik dod šurp tādu puisi kā tevi. Skaistiem cilvēkiem viegli dzīvot pasaulē.»

«Neskaud bagāto. Visiem klājas vienādi. Par ko tu dabūji medaļu?»

«Nu, zini, tāpat vien. . . ne par ko. .. Vienībā es strādāju ar suni, . . Nu, pārkāpumi, pats zini, sīki vien. . . Gadās jau reizēm, taču... Zini jau.. . Pēkšņi — trauksme... Dodamies uz robežu... Mans Vels uziet pēdas. . . Mazas pēdiņas — vai nu sieviete, vai bērns. . . Bet lobj no mums projām vai motocikla ātrumā. .. Žiperīgs sievišķis, kā rādās . .. Dzinos viņai pakaļ kilometru divpadsmit . . . Teju pat panākšu. . . Svarīgi, zini, kaut iztālēm ieraudzīt. . . Tad iet vieglāk... Bet te priekšā dzelzceļš. Stacija... Un — kā likts — vilciens arī. . . Mēs abi ar Veļu vai garu laižam laukā. . . Bet viņa jau tur. .. Tiekam mēs uz perona, jau vilciena aste slīd garām... Vai nu viņa iesprukusi vilcienā, vai ari... Bet pārmeklēt staciju tak nav laika... Riskēt? «Uz priekšu, Vel!» Tik tikko paguvām ielēkt pēdējā vagonā. Risks numur viens.. . Pārkāpēja tak varēja vienā mierā palikt stacijā un iet, kurp sirds vēlas. .. Nu, zini, vagonos grūti... Sākam abi ar Veļu spiesties uz priekšu... Kaut kā varbūt te uzostīs... Brēkāšana, grūstīšanās, mani lamā no panckām ārā. .. «Ar suņa lopu lien pasažieru vilcienā ...» — «Pierobežas josla,» es skaidroju. Kas šiem daļas par joslu! Neviens ne dzirdēt 'negrib. Suns šiem kā dadzis ... Te atkal stacija .. . Un no visa vilciena izkāpj tikai divi vīrieši un ar tiem kopā sieviete... Čivina, smejas, vīrieši šo zem rokas ... Un ja nu tā ir viņa? Ja nu viss tā paredzēts: ir vilciens, ir vīrieši, ir zem rokas . .. Tomēr tāds sinhronisms . .. Lai viņa ieskrietu stacijā tieši tai mirklī, kad vilciens atiet... un kad es ar suni teju pat. . . Neticami . .. Bet varbūt viņa tos lampaušus tepat vagonā ap pirkstu aptinusi? Sievietei, zini, to viegli izdarīt.. . Riskēt vai ne? Aizbraukšu tālāk, bet viņa... Izlēkšu, bet viņa aizbrauks vilcienā ... Nu, raujies kaut uz pusēm. Bet vilciens, zini, stāv tikai minūti. . . Nav vēl nobremzējis, jau iet tālāk .. . «Lecam, Vel!» es kliedzu pēdējā mirklī. Risks numur divi... Bet tur, izrādās, jau stāv mašīna, un durtiņas jau atvērtas, un dāmiņa jau iekšā — spu-dūkš! ... Metos es arī — par vēlu. «Stāt! Stāt!» es kliedzu. Sāk ripot un aizbrauc. Varbūt ir viņa, varbūt arī nav viņa. Skandāls! Un mans Vels arī nekādi nevar uzošņāt. Nav jau nemaz laika gaidīt uz suņa ošņāšanu. Ja palaidīšu mašīnu, dāmiņa aizbrauks — ķer tad vēju laukā! Bet ja nu tā nav viņa? Apmēram tādas man skraida domas. Galvā kā telegrāfā: tik, tik, tik! Bet tikmēr, zini, automāts pie pleca un pa riepām: ta-ta-ta-ta! Risks numur trīs. Nu, nebiju vis kļūdījies. Nojauta. Viss — sagadīšanās vien. Arī tas, ka viņa šos abus ap pirkstu aptinusi. Bija varen glīta. Arī tas, ka viņiem mašīna pagadījās.. .»

«Medaļa nav sagadīšanās,» Jakovenko sacīja, vēlēdamies kaut kā palielīt savu paziņu.

«Man, zini, patīk aizrauties,» jaunākais seržants kļuva pavisam vaļsirdīgs. «Traki patīk aizrauties ar visu ko pasaulē. Lai dod kādu darbu dodami, man patīk! Un cilvēki arī man patīk. Un daba. Un pilsētas. Re, Kijeva. Tā tik ir pilsēta, oho! Vai tu esi jau bijis Kijevā?»

«Esmu jau gan. Vidradnajā man pat radagabals dzīvo.»

«Vidradnajā? Vai tad tā ir Kijeva? Tā nav Kijeva! Kijeva — tas ir Hreščatiks, nu, vēl, ek, še, Pečerska. Man patīk centrs. Zini, apnīkst tak stāvēt pašā zemes malā. Tāpēc man patīk centrs, ja jau esmu ticis pilsētā. Maskavā — Sarkanais laukums. Mauzolejs, oho! Kijevā — Hreščatiks. It īpaši tajā vietā, kur tas met loku un kur tāda gara, gara ēka — tīri kā desa, bet kā skaista desa, hoho! Ļvovā — galvenā iela, īpaši tur, kur Micke-viča piemineklis. Vai esi bijis Ļvovā?»

«Nē, neesmu.»

«Oho, kas par pilsētu! Un piemineklis. Ja tu tik redzētu.. .»

«Kāds tad šis ir? Kas tur attēlots?»

«Piemineklis, zini. . . Tas tik ir piemineklis! Tāds akmens stabs, zini... Varen skaisti uztaisīts stabs.. . Bet staba galā, zini, abās pusēs.. . Kas tad tur bija staba galā? Tik skaisti, oho! Un abās pusēs... Mickevičs, manuprāt... Vai varbūt eņģeļi, vai?»

«Ja jau piemineklis Mickevičam, tad laikam gan tur vajadzētu būt dzejnieka tēlam. ..»

«Zini, nevaru atcerēties... Uzprasi man, kas ir uz robežas — tur man katrs krūmiņš, katra zālīte galvā. Bet te ... Skaists piemineklis. Cik izgadās būt Ļvovā, katrā ziņā aizeju, apskatos. Vai stāv? Jā, stāv. Un vareni skaists. Bet kāds? Stabu atceros, bet vairāk — it nekā. Vēl tur ir kaut kas tāds ar spārnu... Eņģelis, vai?»

«Varbūt mūza?»

«Pēc sievieša neliekas... Ka bikses būtu kājā, tas arī, tiesa, nav prātā palicis, tomēr sievišķis nav. .. Tas tik ir piemineklis! Aizbrauc gan un paskaties!»

«Kādreiz varbūt aizbraukšu arī. ..»

«Bet Kijevā tu jau esi bijis? Nu, es tev arī šeit kaut ko parādīšu.. . Kaut ko tādu parādīšu...»

«Varbūt aiziesim kādu kumosu ieēst?» Jakovenko ierosināja.

«Ēšana nekur nepaliks!» Beņko negribēja ne dzirdēt. «Redzēsi, ko es tev parādīšu.. . Tepat netālu...»

Viņi nokāpa lejā uz Hreščatiku, pēc tam jaunākais seržants ieveda Jakovenko vecās Kijevas ieliņu — ēnainu, mīlīgu, šauru ieliņu mudžeklī. Uz ietvēm aug daudz koku, paveras noslēpumaini pagalmi ar simtiem gadu veciem divstāvu namiņiem, ugunīgi kvēlojošas logu acis -— kā meičas skūpsti uz taviem vaigiem... Un te uzreiz smagnēja paneļu celtne kā pelēks kubs slejas tukšā, asfaltētā laukumiņā, un ar šauru sētas puses lodziņu žēlabaini veras pretim kāds vecs namelītis, kas tagad atsegts no visām pusēm un tāpēc tik izmisis, bet otrā malā stāv pavisam uz pusēm pāršķelta mājiņa — nežēlīgais buldozera nazis izgājis cauri tās ķermenim, atbrīvodams vietu jaunajam neglītenim, kas nekaunīgi iespraucies starp sensenajiem, rāmajiem šejienes iemītniekiem un izkropļojis tos, atgrūdis nost, sašķaidījis.

Beņko saķēra Jakovenko plecu un parāva biedru atpakaļ. Viņa sejā atspoguļojās tīri vai mistiskas šausmas.

«Nava!» viņš iztrūcies iesaucās. «Va tu re, nava!»

«Kā tad nav?» Jakovenko nesaprata.

«Zini, te bija tāds ķieģeļu namelītis — maziņš un tāds varen mākslīgs. .. Un visapkārt koki. .. Kupli koki — pat pie mums uz robežas tādu nav.. . Bet nu...»

«Bet nu ir liels nams un tajā cilvēku vai biezs. Vai tas ir slikti?»

«Nē jau, nē! Es nepateicu, kā vajag. . . Zini, te. .. Pērngad es biju ap šito pašu laiku... Tāpat braucu uz sanāksmi.. .»

«Tad tu brauc uz visām sanāksmēm?»

«Un kas tad ir? Eju šitā ar biedriem. . . Trijatā bijām ... Un te, zini... Nu, tas pats ... Un zem kokiem — tāda meitene. . . Cits varbūt ij nepamanītu, bet man ir vērīga acs. .. Es saku: «Re, kur meiča. Pieiešu tūliņ klāt un iepazīšos. Šitāda meitene, oho!» Puiši, protams, smejas. Tāpēc ka neredz, kāda tā meitene ir, un netic, ka es varu.. . Es tik eju turp. «Labvakar,» es saku. «Labvakar.» — «Vai jūs nevarētu man paskaidrot, kā nokļūt tur un tur?» — «Kāpēc ne, varu paskaidrot.» — «Jūs gan kādu gaidāt?» es jautāju. «Gaidu.» — «Vai neiebildīsiet, ja pagaidīšu kopā ar jums?» es prasu. «Nu, ja jums pa-11к . ..» Re, kas par piedzīvojumu, ko? Puiši .1 izgāja, bet es. .. Un naktī man vilciens ... Nu, norunājām, ka viņa. . . Nedeva ne adreses, nekā ... Saucot par Linu, un viss. Teica, ka veselu gadu mani te gaidīšot. Tai pašā -lundā. .. Zem kokiem.. . Lina. Pilnā vārdā: Angelina... Un nav vairs nekā. ..»

Jakovenko brīnījās, cik līdzīgi ir viņa un Beņko piedzīvojumi. Varka arī it kā solījās gaidīt. Un viņš, re, tagad nemaz nav tālu, lomēr aizbraukt nevar. Iegribējās kaut kā iepriecināt Beņko, lai reizē iepriecinātu arī sevi pašu.

«Varbūt tā arī vajag,» viņš domīgi ierunājās, «tagad te ik dienas redzas simtiem cilvēku, ne tikai jūs divi vien... Skaties — re, kur mirdz logi un aiz katra loga. . . Lūkosim saskaitīt logus. ..»

«Kas no logiem, nu, kas no logiem. ..» jaunākais seržants nopūtās. «Vai zini, kas viņa bija par meiteni.. . Tāda. . . Ek! Varbūt tā bija īstā mīlestība! Nevajadzēja man steigties uz vilcienu. Velns būtu rāvis visu vilcienu, vai ne? Vilcienu ir daudz un šitādu māju daudz, bet meitene. . . mīlestība. . .»

«Nu, pasēdēsim pie šīs mājas,» Jakovenko aicināja, «Varbūt viņa nav pametusi. ..»

«Labi... Tikai. . . Vai esi redzējis — kad ligzdu izposta? Nekad vairs putniņš nelaižas tur atpakaļ...»

No sirds viņi abi ar jaunāko leitnantu toreiz izrunājās.)

Viktors pietupās uz vienas kājas un sasprindzis lēnām atkal cēlās stāvu, tad to pašu vingrinājumu atkārtoja ar otru kāju. Vēlreiz un vēlreiz. Jakovenko apstājās pa gabalu. Viktors viņa neredzēja. Viņš joprojām tupās un cēlās. Viņa kājas strādāja tā, it kā tajās būtu paslēpta hidrauliska ierīce. Pieci pietupieni, desmit pietupieni uz vienas kājas. Dzelzs muskuļi! Tādiem muskuļiem cauri netiks nekāda jūras slimība.

— Viktor! — Jakovenko pasauca.

Viktors pašlaik pietupās. Viņš nepagrieza

galvu uz Jakovenko pusi, iekams nebija iz-slējies stāvu.

— Priekšniecība? Sveiciens. Ko tad tu tāds skābs?

— Kur tu to ķēri? Nāku taisni no Jurkas.

— Kā šim tur iet, vai nav pavisam sakratīts?

— Turas.

— Viņam jau tur kūrorts. Man gan arī nav slikti.

— Tu savus vingrojumus arī še.. . — Jakovenko sametās tikpat nelabi kā pirmīt, kad Jurītis lielīja apēstos konservus.

— Neaizmirstu. Jāuztur tonuss. Kamēr tu vari uz vienas kājas izslieties stāvu, tikmēr tu esi cilvēks. Ja salieksi un vairs neatstiepsi taisnu, tad cauri ir. Vai gribi pamēģināt?

Viņš atkal pēc kārtas pietupās un izslējās uz labās, tad uz kreisās kājas. Jakovenko grasījās tikt vaļā ar joku, taču piepeši saprata, ka Viktors viņam dod iespēju uzveikt savu vājumu. Uzveikt vājumu vai arī sabrukt pavisam.

— Kāpēc ne? — Jakovenko ar mokām atsaucās. — Var pamēģināt. Skaties!

Viņš strauji salieca labās kājas celi, pietupās un, līdzsvaru nenoturējis, nogāzās uz klāja. Vēl straujāk viņš pielēca kājās, kaut neredzēja nekā cita, vienīgi pelēkus virmu-ļus acu priekšā, bet pakrūtē notika tādi trakumi, ka labāk būtu nomirt.

— Nevajag steigties, — rāmi sacīja Viktors, kas laikam nebija ievērojis Jakovenko stāvokli, bet varbūt arī bija ievērojis, tikai to nepieminēja, — mierīgi un pamazām. Vie-iens...

Un Jakovenko, tā arī neaizgaiņājis no acīm pelēkos nespēka dēmonus, sāka lēnītēm pietupties, sasprindzinājis visu augumu, nocietinājis katru muskuli, ieguldīdams visus spēkus katrā kustībā. Viss virpuļoja ap viņu, un viņš pats griezās sabangotā nevarības pasaulē, taču prāts darbojās precīzi un atgādināja, ka ir jāiztur, ka nedrīkst padoties.

— Tā, — Viktors komandēja, — no mums iznāks cilvēki! Rokas uz priekšu, kreiso kāju uz priekšu, pirkstgalus uz priekšu ... visu paralēli klājam: rokas, kreiso kāju, kreisās kājas pirkstgalus. . . Esam vīri, esam vīri, esam vīri... tā-ā!

Viņš tupēja uz kājas, kas bija saliekta līdz pašam klājam, un neviens pasaules ekvi-librists lai nenāk viņam ne tuvu, viņš nemaz neturējās uz kājas, viņam nebija cita atbalsta kā vien gribas kopums — griba, kas sakoncentrēta līdz tādam pašam spēkam, kādu parastās sveces drebelīgais stariņš iegūst lāzerā.

— Un tagad mēs sasprindzinām taisno gurna muskuli un drēbnieka muskuli, — Viktors tīksminājās ar medicīniski sportisko terminoloģiju, — bet tiem blakus iejūdzas garais muskulis.. . Jo muskuļi — tie ir aizjūgti zirgi, kā teicis kāds gudrais. .. Vie-iens. ..

Acis aizvēris, Jakovenko tupēja un ieklausījās pats sevī. Kāds nu vairs «vie-iens»! Viņš jau tā ir salasījis, cik jaudājis, visas spēka paliekas. Jānoturas, galvenais — jānoturas. Bet izslieties?

— Nu, par ko mēs prātojam? Vie-iens!

Un notika brīnums, kurā nebija nekādas

daļas ne Jakovenko gribai, ne Jakovenko spēkam. Viņš sāka slieties augšup, iztaisnodams kāju, viņa labā gurna muskuļi strink-šķēja, teju pat grasīdamies trūkt, tie vairs darbojās tikai ar to enerģiju, ko bija akumulējuši no Viktora pavēles, no viņa uzklie-dziena «vie-iens!». Jakovenko atvēra acis. Visu viņa augumu apšalca karsts, sarkans vilnis — jaunatgūtās dzīvības vilnis, spēka un pārgalvības vilnis. Acu priekšā vizmoja zila jūra ar baltām sprogām bangu galos — bezgalīgi zila un nevis pelēka kā iepriekš, brīnumaini zila.

— Varbūt vēl reizi? — brīnīdamies par pārmaiņu, kas notikusi viņa ķermenī, Jakovenko pagriezās pret Viktoru. — Uz kreisās?

— Jūdziet, puiši, zirgus zemē.. . — Viktors iedziedājās. — Nešķied, sābri, spēkus. Tagad es ticu, ka esi īsts vīrs, kas tad tev vēl vajadzīgs? Kā ir — vai ejam uz priekšu?

— Ejam, tikai ne visai veikli.

— Kā tā — vai netiksim galā?

— Nē, nē, ir jātiek.

— Būs darīts! — Viktors izrieza krūtis un atmeta elkoņus atpakaļ. Karavīra blūze stirkšķēja vien.

— Tu te skaties. Ja kaut kas atgadīsies. .. Kādas nopietnas briesmas... Tad sapulcēsimies visi pie komandtiltiņa. Vai saprati?

— Ne visai.

— Nu, var notikt viss kas. Komanda te ir tāda ērmīga . .. Kapteinis žēlojies locim, ka komandas vietā viņam iemānīti nez kādi tipi... Apmēram tādā garā .. . Krastā viņi uzvedās šā un tā. Tu jau zini. Labi, ja tik vien būtu... Jo tās jau blēņas vien ir. Cerējuši, ka ar muļķīšiem būs darīšana ... Bet varbūt viņiem ir vēl kādi nodomi.

— Lai tad locis arī uzmana, ka neiemal-dās aizliegtos ūdeņos. . . Bet mūsu uzdevums — lai nekā no jūras neizzvejo un nekā tur neiemet.. . Vai es pareizi spriežu?

— Vārdu sakot, tu te skaties!

— Es jau skatos.

Jakovenko aizgāja no Viktora, būdams pārliecināts, ka ar vārgumu ticis galā reizi par visām reizēm. Kad džinkstošās stiepļu kravatas atkal uzdvesa svelmi, viņš atskatījās uz biedru. Viktors tagad taisīja stāju uz rokām. Vai atkal, puiši, jūdziet zirgus? Liekas gan, ka Viktors nekad neizjūdz. Muskuļi un vaigu bārda — tas vien jau viņam prātā.

«Pārbaudīju posteņus. Kauns atzīties, bet jūras slimība bija uzbrukusi tikai man. Mani biedri jutās lieliski. Viņi novēroja apkārtni. Līdz šim nekā aizdomīga nebija manījuši. Viņu labā pašsajūta ietekmēja arī mani. Aizrādīju viņiem uz iespējamām briesmām. Atkal atgriezos uz komandtiltiņa.

Tad negaidot pār jūru noslīga klusums. Nostājās vējš. Diezin kur nozuda viļņi. Gluži neticami. «Omirs» atkal peldēja pa ūdeni, kas bija nekustīgs un biezs kā mašīneļļa. Jautāju locim, ko tas nozīmē. «Tūliņ redzēsi,» viņš atteica, no paskaidrojumiem izvairīdamies. Bet klusums bija tāds, ka sažņaudzās sirds.»

Ļaskovs rakstīja vēstules visām meičām, kuru uzņēmumus atrada žurnālos vai avīzēs. Tā viņš ari rakstīja: «Dārgā Tetjana Izosimova! Šodien man bija tas lielais prieks ieraudzīt avīzē Jūsu fotogrāfiju, no kuras es uzzināju, ka Jūs sekmīgi izejat praksi fabrikā un drīz kļūsiet par pilntiesīgu locekli kolektīvā, kurā strādā sava darba meistari — cilvēki ar krietnu sirdi un dāsnu dvēseli. Atļaujiet no tālajām robežām sūtīt Jums sirsnīgu robežsarga sveicienu.. .»

Uz savu žurnālistiski avīžniecisko laksto-šanos Ļaskovs nesaņēma nevienas atbildes. Viņš sūrojās Jakovenko:

«Neraksta un neraksta, lien tu, cilvēks, vai no ādas laukā. Bet tu saņem katru dienu pa desmit vēstuļu. Kā Jurītis pakas.»

«Tev patīk vēstules sūtīt, man patīk saņemt,» Jakovenko atjokojās. «Toties rakstīšana — tā man tikpat kā akmens kaklā.»

Jakovenko saņēma vēstuli arī no jaunākā seržanta Beņko. Tas bija tāds kā Kijevas sarunas turpinājums.

«Mīļais draugs Jakovenko! Sūtu Tev robežsarga sveicienu un vēlu jaunas veiksmes dienestā un personiskajā dzīvē.

Manā dzīvē sevišķas pārmaiņas nav notikušas, dienu vecajā vietā, uz robežas ir mierīgi, jaunumu nav.

Bet.. . vai atceries, kā mēs abi Kijevā meklējām to skvēru. Un es meklēju meiteni Linu, kura apsolījās gaidīt, bet...

Redzi, te pie mums atklājās tāds notikums, ka vai nu, es nemaz neprotu to aprakstīt, kā klājas.

Bet...

Tu man tā iepatikies, ka es, tiklīdz tas notikums atklājās, tūliņ pat noņēmos Tev aizrakstīt, jo tādu notikumu Tu nebūsi nekad dzirdējis un nedzirdēsi nekur un ne no viena.

Bet. . .

Nezinu, kā salikt vārdus, lai iznāktu veikli, jo atklājās, zini, tāds gadījums, ka ne operās nav izdziedams. Dziedāt jau ir viegli — plāti muti un velc meldiņu vesels. Bet pamēģini vien to visu izdarīt klusēdams. Un tā, lai sirdi aizkustina — oho! Es Tev saku!

Bet. . .

.Pavisam aizmirsu, ka Tu vēl nekā nezini, bet es jau aizpļāpājos un aizmirsu, vajag taču Tev izstāstīt, kā te viss atklājās, kas un kā. Vajadzētu Tev visu uzreiz izlikt priekšā, lai Tu tici, ko mēs visi te pārdzīvojām.

Bet...

Zini, mūsu vienība atrodas ciemā pie upes. Pār upi — ne visai plats tilts. Tāds pats, kāds bijis četrdesmit pirmajā gadā. Un toreiz bijis tāds pats, kāds ir tagad, vai saproti? Un, kad iesākās karš, tad pa šo tiltu gribējuši pārnākt fašisti, bet...

Viņi jau, zini, nav vis muļķi, ar joni nav drāzuši uz tilta virsū, iepriekš viņu artilērija apšaudījusi ciemu, vienības mītne noslaucīta no zemes virsas, kādas desmit ciema ēkas aizdedzinātas un sagrautas, ciemā bijusi kungu māja, tur klubs bijis ierīkots — no tās mājas tikai ķieģeļu siena palikusi pāri. Visu sadragājuši un tad triekušies uz tiltu.

Bet. ..

Mūsu robežsargi saguluši šajā pusē — un ar ložmetēju! Kauja vilkušies līdz pašam vakaram. Robežsargu maz, un viņiem tikai viens ložmetējs un šautenes. Laistas darbā arī granātas. Fašistu uz tilta sagāzta vesela kaudze. Bet šie — kā siseņi. Zini? Tu, cilvēks, atgaiņājies no tiem, mīdi kājām, tomēr tie tik lien, tie tik lien. Viens pats robežsargs beigās palicis. Kāds krievu puisis. Vārdā bijis Plankins. Pļāvis tik un pļāvis fašistus ar ložmetēju.

Bet...

Pie vakara viņu aplenkuši un viņš uzspridzinājies ar granātu, tā, redz. Un visi mūsējie gulējuši beigti, neviens par viņiem nelicies zinis.

Bet. . .

Pagājusi nakts — nav neviena mūsu kritušā. Tikai ciemā divi kapi. Viens brāļu kaps. Tur visa vienība apbedīta. Otrā kapā — Plankins. Kas apglabājis, kā nav fašistu baidījies? Noslēpums. Un uz Plan-kina kapa — ziedi. Uguns kvēle! Liesmot, liesmo! Nu, fašisti — hr, hr — ziedus sabradājuši, kapus ar zemi nolīdzinājuši un aizgājuši tālāk.

Bet...

Paiet nakts — atkal kapu kopiņas un uz tām ziedi. . . Nu «jaunā vara» sākusi rīkoties. Policisti. Gestapo. Ošņā, glūn. Tomēr uz Plankina kapa — ziedi! Katru dienu jauni, svaigi un tādi kā liesmas. Nu, gestapo uz vienu pusi, uz otru pusi. Policisti bizenē. Bur-bur-bur un mur-mur-mur! Mēs jums parādīsim! Mēs jūs atradināsim! Mēs jums sadosim!

Bet. ..

Kā rīts, tā uz robežsarga kapa jauni ziedi. Stāsta, ka skaists puisis bijis: zilām acīm, dzelteniem matiem — un tad dziedātājs! Fašisti noliek sargu. No rīta — ziedi! Nu fašisti vai panikā. Atveduši kaut kādu speciālistu diversiju atklāšanā. Pie kapa nostādījuši divus policistus.

Tomēr ziedi atkal! Nu, tad policijas priekšnieks dabūjis sutu, zini, tāds maita tur bijis! Fašisti nostādījuši sardzē savējos — īstus vāciešus. Ar automātiem, gaismas raķetēm, elektriskām laterniņām. Tie noķēruši kādu meiču. Nu! Iekritusi, nabadzīte. Tūlīt nakts laikā viņu uz pratināšanu. Taču no rīta skatās — ziedi? Ko? Vēl viena nakts — atkal ziedi. Tā nabaga meiča jau aizsūtīta uz koncentrācijas nometni, tomēr ziedus kāds liek! Nu?

Uznāk ziema, pie Maskavas fašistiem jau sāk dot pa ādu, mežos parādījušies partizāņi. Uz kapa — ziedi. Kaut nedaudzas salmenītes, zini, tādas sausas, taču izturīgas, un tā diendienā. Fričiem vajadzēja vien pierast. Ko citu?

Pēc tam atnāca mūsējie, uz kapa uzlika obelisku. Ziedi tomēr — katru dienu. Mēs arī likām ziedus, taču tikai pa svētkiem. Aizejam ierindā, vienības priekšnieks norunā runu, dodam salūtu, nu, ziedus arī noliekam. Taču katru dienu — kam tad tas iespējams?

Bet...

Bija atradies tāds cilvēks. Divdesmit gadus, divdesmit piecus gadus ... Ja skaita tikai pa trīssimt dienu, ir tad cik sanāk? Septiņarpus tūkstoš dienu, septiņarpus vai pat astoņi tūkstoši reižu ziedi uz kapa ložmetējniekam, kurš četrdesmit pirmajā aizstāyējis tiltu pār Bugu. Un neviens nezināja šā cilvēka. It kā tā vajadzētu būt. Pieraduši. It kā tie ziedi paši augtu, vai.

Bet tad atbrauca mums jauns vienības priekšnieks. No Čukotkas. Sapulcināja visu vienību. «Ja tundrā cilvēks sastop cilvēku, tad tie ir svētki. Vislielākie svētki: cilvēks satikts. Tur reizēm gribas pašam savu ēnu apkampt un noskūpstīt. Jums te ir tāds brīnums — divdesmit piecus gadus neizdziest mīlestība uz varoni, un jūs nekā nezināt!»

Uzdevums: jaunakajam seržantam Beņko tiek dotas trīs dienas, pēc tam ziņot par izpildi. Nu?

Sāku novērošanu. Ne jau tieši, bet ta . .. Delikāti. Svētas jūtas taču. Novērtēju apstākļus. Izlūkoju apvidu. Taču redzu tūliņ: nekāds sargpostenis te nelīdzēs. Plankins apglabāts taisni pie kādreizējā kungu nama sienas. Pa divdesmit pieciem gadiem ap kapu saauguši koki un nosedz mūri. Otrpus mūra arī koki. Mūris stāv, nevienam par to nav daļas ... Bet uz mūra var uzrāpties un — žviks! — nosviest ziedus lejā taisni uz kapa. Apstaigāju mūri un skatos: iedobes mūrī. Un tā nodeldētas, it kā simtu gadu pa tām kāds būtu rāpies augšā. Traušos es arī. Mūrī robs — un tāds pats izdeldēts un nogludināts. Ar roku, kā tad! Re, ko pa divdesmit pieciem gadiem ar roku var paveikt! Tātad cilvēks rāpies te augšā un, virs mūra neparādīdamies, ielicis rokū tajā robā un laidis ziedus lejā. Viss aprēķināts smalki jo smalki. Es ziņoju vienības priekšniekam.

Bet.. .

Pavēle: neaiztikt. Iztālēm un nemanāmi novērot, kas met un kad, — un viss.

Nu, tajā vakarā es viņu redzēju. Dzīvoja turpat netālu no mūsu mītnes. Atraitne. Divi bērni. Vīrs bijis Banderas pulkos, tur arī nogalināts. Paņēmis viņu ar varu, piespiedis apprecēties. Redzi, kāds notikums. Precēta sieva, bērni ir, tomēr mīlēja tikai to vienu, to no četrdesmit pirmā gada — mūsu puisi, robežsargu. Nu?

Ar to atļauj beigt manu visai garo vēstuli.

Vēlu Tev, dārgais draugs Jakovenko, teicami pildīt robežsarga dienestu.

Ar kvēlu komjaunieša sveicienu

seržants Beņko.»[3]

«Trauksmes zvanus es nedzirdēju. Nezinu, vai tie maz bija, vai paguva tos dot.»

Uz komandtiltiņa dižojās Stilians. Operetes kapteinis. Izgludinātas vilnas bikses pistāciju krāsā, tāds pats krekls ar neskaitāmām kabatiņām, spīdīgām pogām, dekoratīviem uzplečiem. Augsta, balta cepure ar zelta rotājumiem virs naga. Zobos pīpe. Acis piemiegtas. Vingrā solī Stilians mēroja pašauro komandtiltiņu. Izgrūda kaut kādas strupas pavēles stūres vīram, kas tās nemaz neievēroja, bet stāvēja kā stāvējis, rokas uz stūres riteņa salicis, un «Omirs» gurdeni planckājās pa biezo ūdeni, locis klusām svilpoja, bet pītajā krēslā kūkoja vecais kapteinis, nemaz netaisīdamies kāpt lejā kajītē un atpūsties. Savas sardzes beigās viņš laikam izdarījis ierakstu kuģa žurnālā un tagad mierīgi gaida, kas notiks Stiliana sardzes laikā. Bet varbūt viņš neuzticas savam palīgam, baidās atstāt kuģi tā ziņā?

— Mūsu jaunais draugs! — Stilians sauca Jakovenko pretim. — Te mēs daudz runājām par jums ...

Jakovenko vaicādams pavērās uz loci. Tas ar skatienu atbildēja: muld.

— Meklēju jūs lejā, — pieripodams klāt, Stilians tīri vai intīmi pačukstēja Jakovenko. — Velti jūs aizgājāt prom . . .

Viņš sašķobīja ģīmi, visiem spēkiem tēlodams kārdinātāju. Viņa āda bija poraina, un no katras poras vārda pilnā nozīmē pludoja sviedri.

— Mēs abi esam draugi! — pirmais 'palīgs palielījās locim, pielīzdams vēl tuvāk pie Jakovenko, un Jakovenko juta, ka nupat, nupat neizturēs un pagrūdīs šo lipīgo tipu tā, ka tas aizdenderēs kūleņu kūleņiem.

— Bet sapņi mums katram savi, tramta-ram! — Locis piemiedza aci.

Stilians nesaprata vai izlikās nesaprotam.

— О jā, jā, gulēt vienmēr ir jauki, — viņš palocīja galvu. — Kamēr mēs šeit, tikmēr mūsu jaunais draugs var gulēt.. .

Viņš pameta Jakovenko ar aci, it kā atgādinādams kaut ko viņiem diviem vien zināmu. Kaut ko neķītru. Jakovenko pietvīka.

-— Kāpēc tāds klusums? — viņš jautāja, pievērsdamies locim. — Ko tas lai nozīmē?

— Tūliņ redzēsi.

— Vai kādas briesmas? — Stilians iesaucās, nelūgts iejaukdamies sarunā. — Nebūt ne! Esam jau garām! Esam laimīgi garām! Viss ir aiz muguras. Varam mierīgi pasēdēt .. . Pat nokāpt salonā . . .

Viņš pieskrēja pie telefona, iekliedza klausulē: — Stjuart! — un atkal lipa klāt gan Ja-kovenko, gan locim. Komandiltiņš bija pārāk šaurs enerģijā kūsājošajam nekauņām. Viņš uzrāva no snaudas pat kapteini, tas atvēra acis un klusi nolūkojās no sava ērmīgā cepures naga apakšas, un Jakovenko brīnījās, kādas kapteinim melnum melnas un skumji dziļas acis. Tādas acis ir tautai, kas zaudējusi kādreizējo dižumu.

Viņi brauca pa sastingušu jūru zem smagām, pelēkmelniem mākoņiem aizsegtām debesīm. Ja nebūtu četrstūrainā nekauņas, kas, sviedros mirkdams, šaudījās pa komandtiltiņu, kuģis liktos miris — tik pieklusis un noslēpumains tas bija. Nekur neviena cilvēka. Un Stilians savas pavēles klaigāja tikai izskata pēc. Tās nevienam nebija domātas. Stjuarts, ko viņš bija izsaucis, nerādījās. Bet varbūt viņš stjuartu nemaz nesauca, tikai deva tam attiecīgu signālu?

— Vai ejam pa kursu? — Jakovenko jautāja locim.

— Precīzi.

— Novirzes nav?

— Tramtaratam!

— Mani puiši jūtas lieliski. Abi divi.

— Tu jau arī tā nekas.

— Viss jau pārgājis.

Nedaudzu metru attālumā Stilians pakšķi-nāja savu pīpi. Viņš nebija pieskrējis klāt. Nepaguva. Un tagad nevēlējās traucēt sarunu. Viņš demonstrēja eiropieša pieklājību.

— Kur paliek tas dulnais stjuarts? — viņš iesaucās, kad Jakovenko un locis bija apklususi. — Mēs varētu mazliet iedzert. Gaisa nav! Stjuart! — viņš atkal iebrēca klausulē.

Noliecies pār trapu, viņš pagrieza lejup ausi — gandrīz tikpat biezu kā zilonim —, it kā domādams uz karstām pēdām sadzirdēt iztapīgā stjuarta steidzīgo elšanu un soļu dipoņu.

Taču troksnis, kas atskanēja, bija gluži negaidīts un nāca nevis no kuģa dziļumiem, bet gan no apkārtējā izplatījuma.

Šis troksnis, vēl visai nevarīgs un kusls, radās jūras mānīgajā klusumā, tāltālumos, tā vēl bija tikai trokšņa atēna, tāda kā šalka vai klusa nopūta.

Tomēr pietiek ar to pašu, lai uz vietas aizdzītu kapteiņa snaudulību un izrautu viņu no pītā krēsla. Dīvaini ir šie vecie kapteiņi. Kļuvuši vienaldzīgi pret sīkām briesmām un uztraukumiem, kādus savā garajā mūžā paspējuši pareizi novērtēt, viņi bieži vien neliekas ne zinis arī par briesmām, kas uzbrūk visai pasaulei, bet tad piepeši jocīgi uztraucas gluži bez iemesla. Šis arī. Kad jūra meta aizvien augstāku vilni un «Omiru» svaidīja tā, ka tas brikšķēja un brakšķēja, tad kapteinis laidās tikai dziļāk snaudā, bet no čaboņas, ko nevar lāgā sadzirdēt — tāpat kā apses lapu trīsēšanu—, viņš izšaujas no krēsla kā katapultēts reaktīvās lidmašīnas pilots.

Turpmākie notikumi Jakovenko apziņā sašķīda atsevišķās lauskās. Tās savienot viņam nebija laika. Viņš bija vērotājs, kas visu pamanīja, bet pagaidām nespēja izdarīt patstāvīgus secinājumus. Viņu visi aizmirsa. Arī iepriekš bija nomanāms, ka viņš ir nevajadzīgs un nevēlams uz komandtiltiņa, bet pēc Stiliana domām arī uz kuģa. Tagad jo vairāk. Katram bija savas raizes.

Kapteinis parāva mašīnu telegrāfa rokturi.

Stiliana galva pagriezās kā uz locīklām. Viņa tuklais rumpis vēl karājās pār melno trapa caurumu, bet galva nekavēdamās reaģēja uz kapteiņa dīvainajām izdarībām un satrauktām ačelēm ieurbās vecajā.

Stūres vīrs iepleta kājas platāk un diez kāpēc saspļāva saujās.

Locis domīgi novilka no galvas mīksto cepuri, pārlocīja un ņēmās stūķēt kabatā. Cepures cietais nags un «krabis» aizķērās, locis klusiņām murmuļoja savu «tramtaram», tomēr no sava nodoma neatkāpās un cepuri iestūķēja gan, un kabata tagad bija uzpūtusies, un Griša pats izskatījās vēl dzēlīgāks nekā agrāk, izrādījās, ka galva viņam ir iegarena un pasmaila — piesargies tik, ka neiedur!

Jakovenko rokas pašas no sevis — bez kāda mudinājuma, bez apzinātas saimnieka līdzdalības — lēnām sagrābstīja cepures siksniņu, parāva to un aizmetināja zem zoda. Tālāk tās pašas rokas tikpat mehāniski nezin kāpēc savilka ciešāk blūzes jostu, pārbaudīja, vai automāts aiz muguras karājas droši, bet pēc tam . . .

Bet pēc tam Jakovenko rokas nekā vairs nepaguva izdarīt un neviens nekā nepaguva izdarīt, tikai Stilians — kā stāvējis trapa galā, tā arī nodārdināja lejā, kamēr četri pārējie palika baismajā augstumā, lai pirmie saņemtu neganto nezināmā spēka triecienu.

Šķita, ka tālā šalkoņa aizvilnī jūras dzīlēs un jūras vidus grimst aizvien dziļāk, kā atgadās nakts murgos, un «Omirs» ieslīdēja šajā ieplakā, bet tam pretim melns viesulis nošvīkstināja miljoniem melnu spārnu.

No visām pusēm uzreiz triecās virsū vētra — tik nikni kā vulkāna izvirdums. Līdzi tā veda savu pavēlnieku viesuli, šķirdama tam ceļu, aizmēzdama visus šķēršļus un kavēkļus, un vētras posta darbā, kas noritēja ļaunu vēstījošā klusumā, tikai retumis iejaucās drausmīgi trokšņi: gaisa kaukšana, pirmā milzu viļņa metāliskā žvīkstoņa, kuģa dzīvnieciskais brēciens, brakšķi, šķindoņa, kunksti, vaimanas, no komandtiltiņa noplēstā jumta dārdoņa.

Vēl nesen tuksnesīgo un truli vienaldzīgo «Omiru» uzreiz pieskandināja cilvēku balsis, viss kuģis nu bija viena vienīga sāpe, bet varbūt Jakovenko tā tikai likās, varbūt vaimanas skanēja tikai viņa ausīs, varbūt pieņēmās skaļumā viņa paša vaids un viņa sāpe piepildīja visu kuģi? Jo kas tad viņš galu galā bija? Vienkāršs lauku puisis, kas pieradis pie mīlīgas saules un rāmiem vējiem, pie zaļa meža un brīvajiem Dņepras klajiem. Un viņš apstulba bargajā sīpā, bet nežēlīgie ūdeņi vēl viesa viņā baismas un nevarību. (Atceries Tetjanku, atceries! Jakovenko dzimtā varbūt visiem lemts aiziet postā no ūdeņiem.)

Un viņš laikam noelsās un ievaidējās, un iekliedzās, kad pa komandtiltiņa logiem, kas bija sadragāti vienā rāvienā, triecas virsu vētras brāzma, un vēlreiz viņš iekliedzās, kad sejā iešāvās kaut kas apaļš un acīs sametās melns, bet tad šis apaļais izgaisa, taču kaut kas cits deva pa kājām tā, ka viņš sagrīļojās, atrāvās no komandtiltiņa stingrā pamata un kā hipnozes seansā, tik tikko turoties līdzsvarā, palika karājoties gandrīz paralēli klājam, gandrīz triekdamies ar pieri pret komandtiltiņa grīdu, pārkāpdams fizikas likumus. Vēlāk, atcerēdamies visu, ko viņš bija piedzīvojis labi ja kādā sekundē, un pūlēdamies atjaunot notikumus to pirmatnējā secībā, viņš nekādi nespēja noticēt, ka tik niecīgā laika posmā iespējams sablīvēt tik daudz darbības. Vispirms viņš izbijās, ieraudzījis, kā pazūd stiklotās sānsienas, kā tiek noplēsts jumts, kā neredzams spēks aizlingo kalsno un kā spalviņa vieglo loci pāri visam tiltiņam, viņš, protams, dzīrās iekliegties, lai brīdinātu biedru vai vismaz kaut kā reaģētu uz to, kas ar biedru notiek; bet kliedziens sašķēlās divās daļās, jo reizē ar loci, pat vēl drusku agrāk, nokrita lejā Stilians, šķiet, tā paša spēka aizslaucīts, kas aizrāva arī Grišu; neredzamais un nezināmais spēks, lai tas liekas diez cik neticami, iedarbojās visos virzienos vienlaicīgi: noripi-nājis lejā pirmā palīga gleto ķermeni, tas norāva viņa balto, dižīgo cepuri un iedrāza to Jakovenko sejā, un Jakovenko starp citu pārliecinājās par to, ka visbaltākā cepure var likties absolūtj. melna, ja to tik negaidot laiž cilvēkam acīs; tas pats spēks atrāva stūres vīru no stūres rata, nogāza no kājām, tik ātri kā vilciņu aizripināja pāri visam tiltiņam un trieca Jakovenko pa stilbiem tik spēji, ka arī viņš atrāvās no cietā pamata un laidās gar zemi. Vai viņš noelsās vai izbailēs iekliedzās, vai ievaidējās aiz nevarības un kad īsti šī skaņa izlauzās caur sakostajiem zobiem, to viņš nespēja atcerēties, un to precīzi nenoteiktu iit neviens, turklāt nebijā arī vajadzības to darīt, jo tūliņ jau nograndīja citi trokšņi: gāzdamies virsū, auksti šalca ūdens, smagļ pūta vecais kuģis, lūzdams brakšķēja koks, liekdamās džefkstēja dzelzs, šķindēja plīstošie stikli.

Kaut tā vien likās, ka sīpa brāžas no visām pusēm, tomēr izrādījās, ka tā triekusies kreisajā bortā un kā ar bārdas nazi notīrījusi visas virsbūves, laivas, šķērssienas, tikai stiepļu grēdas nekustīgi slējās gaisā pārklāju — sāļa ūdens pārplūdinātas, viena mirklī kļuvušas tumšas, un stihiju aurošanā vairs nebija dzirdama to vārgā džinkstoņa.

Sīpa aizjoņoja tālāk, bet, kamēr «Omirs» pūlējās cik necik atgūties no postīgā uzbrukuma, nopurināt ūdeni un aplaizīt brūces, varu savās rokās sagrāba viesulis un metodiski ķērās pie darba.

Pats pirmais viesuļa pasākums ir atraut cilvēkus citu no cita, izmētāt tos, atstāt katru par sevi, tā viešot sirdī izmisumu, jo nav lielāka izmisuma par to, kad cilvēks paliek viens aci pret aci ar stihiju un blakus nav cilvēka, kurš palīdzētu. Pieredzes trūkums — tas glāba Jakovenko. Zinājis viņš jau iepriekš, cik ļaunprātīgi viesulis izrīkojas ar cilvēkiem, tad viņš, iespējams, būtu šaudījies uz priekšu un atpakaļ, pavisam pazaudējis galvu, kaut ko pasācis tāpat kā stūres vīrs (tas gan saujās saspļāva, gan kājas iepleta platāk, tomēr no stūres rata to aizrāva tik un tā, jo brāziens nāca pavisam no citas puses, nekā vīrs bija gaidījis), bet nu viņā uzreiz sāka darboties pašaizsardzības instinkts, un, kaut arī vēlāk, atceroties, kā viss bijis, Jakovenko sliecās sev piedēvēt vienu otru apzinātu soli, viņu tomēr nepameta pārliecība, ka visu toreiz darījis stihiski. Katrā ziņā pirmajos mirkļos.

Sākot ar šo brīdi, Jakovenko centās raportā attēlot visus notikumus precīzi un pilnīgi: «Kad uzbrāzās viesulis, es apjuku. Aizmirsu visu. Tie bija drausmīgi mirkļi.»

Tajā netverami īsajā laika sprīdī, kamēr Jakovenko karājās gaisā pār komandtiltiņu, viņa acis paveica brīnumu: tās paguva uztvert visu, kas apkārt notika, atmeta nost nesvarīgo, atšķiroja to, ko vajadzētu apsvērt, un Jakovenko vēlreiz gluži vai mierīgi (kaut grūti ir tam noticēt), it kā sēdēdams zibenīgi straujas kinofilmas seansā, kur vienā sekundē cits citu nomaina desmittūkstoš kadru, noskatījās, kā locis, diezin kāpēc izpletis garos, tievos pirkstus, mudās uz priekšu pret vēju, kā viņš izķepurojas no kakta, kurā iesviests, un grib tikt pie stūres vīra pamestās stūres; kaut kur lejā zem sevis viņš ieraudzīja stūres vīra čokurā sarauto, slābano, nevarīgo ķermeni; acīs iespīdēja kompasa rozes mierinošais vara vizmo-jums (vienīgi kompasa adata nebija pakļāvusies vispārējam trakumam, kāds bija pārņēmis «Omiriu», — tās pelēkzilgā smaile stūrgalvīgi rādīja uz ziemeļiem, kur tagad valdīja klusums un miers, nevis juceklis un plosa kā dienvidos, kurp virzījās nelaimīgais kuģis); tomēr pats galvenais bija tas (un šo apstākli Jakovenko uz pēdām izmantoja), ka viņš ieraudzīja kapteini. Kā grīdā ieskrūvēts, kapteinis stāvēja pie mašīnu telegrāfa pamatnes. Ja iepriekš Jakovenko nebūtu redzējis kapteini izlidojam no krēsla un paraujam telegrāfa rokturi, bet pēc tam skraidām pa komandtiltiņu, tad viņš tagad domātu, ka pie pamatnes stāv nevis dzīvs cilvēks, nevis kuģa kapteinis, bet gan piemineklis kapteinim — tik smags un tik stingri piestiprināts, ka to pat viesulis nespēj izkustināt no vietas. Tomēr kapteiņa izskats nepieļāva pat domu par pieminekli. Viņš dzīvoja un darbojās, viņš cīnījās. Izslējis pret vēju ērmoto cepures nagu, piepūtis vaigus, viņš pats šķita piepūšamies arvien resnāks kā liels, smags putns, kam uzklupusi vētra.

Jakovenko nebija laika prātot par kapteiņa rīcību, viņš nepaguva pat izbrīnīties, kā tas var būt, ka kapteinis tik mierīgi turas uz komandtiltiņa. Pats viņš jau bija gāzies tāpat kā nevarīgais stūres vīrs, pats varētu būt satriekto un nelaimīgo vidū, bet to viņš negribēja, negribēja, negribēja! Tāpēc viņš pēdējā brīdī paguva izmisīgi pagrūst roku kaut kur uz sāniem un ieķērās kapteinī.

Nekāds spēks tagad nejaudātu Jakovenko atraut no yecā vīra! Viņš ticēja kapteiņa pieredzei, kapteiņa mieram, nekā cita jau nebija, kam ticēt, viņš sagrāba kapteini ar otru roku arī, un kapteinis, kā rādās, sajuta, ka Jakovenko ir pilnīgi neaizsargāts, un mazliet pavirzījās, dodams arī puisim vietu pie pamatnes, bet pats ieskrūvējās grīdā vēl stingrāk un šņākuļoja vēl vienmērīgāk un prātīgāk — tā, it kā vēlētos norīt to trakā vēja porciju, kas viņam sakultās jūras vidū atvēlēta.

«Lai mani neaizrautu jūrā, es pieķēros pie kapteiņa. Man rādījās, ka uz viņu var visdrošāk paļauties.»

Viņš ieķērās kapteinī kā bērns mātes brunčos. Šajā mirklī viņš juta vienīgi bailes. Kaut pirmo vētras triecienu izturējis, viņš diez kāpēc bija nospriedis, ka aizies bojā, jo sagrabējušais «Omirs» nevar spēkā līdzināties pat savam kapteinim, kur nu vēl tādiem kā locis Griša, kas stūrgalvīgi pūlējās pagriezt stūres ratu. (Kurp un kālabad? Vai tad nav vienalga, vai tad te var kaut ko apjēgt?)

Taču tramīga doma par galu eksistēja pati par sevi — visam, ko Jakovenko darīja, tomēr bija viens mērķis: glābties, palikt dzīvam, izturēt. Pats jau viņš bojā neaizietu, bet «Omirs»... Viņš sasaistījis savu likteni ar rūsas saēstu grabažu, kas izjūk jau pēc piektā viļņa, nemaz nav jāgaida devītais.

Tādēļ pirmās izbailes nepārgāja, un Jakovenko rīkojās nevis apzināti, bet drīzāk instinktīvi.

Viņš necentās atcerēties savu vēl īso mūžu, necentās to sijāt un vētīt, kā pieņemts. Ja cilvēks vēl ir gluži jauns un ja tad viņa priekšā sāk drūmi rēgoties gals, viņš negaidot izbīstas nevis no nāves, jo nav viņa spēkos nāvi apjēgt, bet gan no tā, ka viņš var izzust pilnīgi un bez pēdām. Kā tad tā — bezjēdzīgi ierasties pasaulē un bezjēdzīgi no tās izzust, neatstājot zemes virsū ne pēdas, itin nekā tāda, kas atgādinātu par viņu? Itin nekā, itin nekā, itin nekā? Ne zāles stiebriņa, ne kusla bērniņa! Itin nekā, vienīgi gaistošas atmiņas to ļaužu atcerē, kuri viņu mazliet pazinuši. Mazliet un maz.

Nav Jakovenko vajadzīgi pieminekļi pēc nāves. Pat ziedu nevajag, kaut gan ikkurš sapņotu par tādiem, par kādiem viņam rakstīja jaunākais seržants Beņko. Ziedi uz ūdens. Indijā ir tāda paraža. Tur palaiž straumē vainagus un ziedu vijas. Svēta upe, gausa straume. Tur tic, ka Ganga ietek paradīzē un turp aizpeld ziedi par piemiņu un godinājumu mirušajiem. Bet jūra! Šī milzīgā, sakulcinātā, sāļā peļķe bez gala, bez malas! Ziedi jūrā? Izbārstītas ziedlapiņas, saplosītas lapas, salauzīti kāti... Viss izsvaidīts, izšķaidīts, nogremdēts. .. Un sevis ir žēl, ak, tik žēl, ka jāraud. . . Meičas allaž acu no viņa nenolaida. Skatījās un iemīlējās. Tā bija ātri gaistoša mīlestība kā viss šajā pasaulē. Viņš tā arī nebija pazinis nevienas meitenes, nevienas meitenes. Cik daudz pazaudētu skūpstu! Vai( gaidot bojā eju, skaitīt pazaudētos skūpstus? Nē, nē, viņam nebija ne laika, ne patikas! Varka, Zina, Vera. . . nē, nē!

Kapteiņa vienaldzīgais miers viņam nevarēja pielipt, kaut arī viņš visiem spēkiem turējās pie vecā, taču, jo ilgāk viņš vēroja pēc pirmā acu uzmetiena bezjēdzīgos loča Grišas pūliņus ap stūres ratu, jo vairāk skatījās uz Grišas spītīgo cīniņu ar mazo ritenīti, kura pagriezieniem klausīgi pakļāvās kuģa neveiklais ķermenis (vai nu tā tūliņ pakļāvās šais bēdpilnajos mirkļos?), jo tālāk atkāpās bailes. Viņš nekad nebija redzējis apkārt tik plosīgu jūru, laikam tāpēc tik ātri un viegli bija kritis panikā. Bet nu viņš iepazinis brīnumaini skaisto sajūtu: trakojošu stihiju vidū acis apstājas pie biedra — un cilvēks rod rimtu mieru, vērodams biedra mieru un apņēmību cīnīties līdz galam.

Bet ja nu cilvēks neredz apkārt nekā cita kā vien jūkli un paniku?

Pirmajā brīdī komandtiltiņu likās pārņemam tāda panika. Stūres vīrs un Stilians. Aukas aizrauti. Locis Griša un kapteinis — tā bija miera nometne. Puse uz pusi, piecdesmit pret piecdesmit. Jakovenko palika karājamies starp abām šīm pusēm. Tāpat kā Stiliana cepure. Cepure kaut kur bez pēdām dabūjusi galu. Vēja aizrauta. Stilians un stūres vīrs arī vēja aizrauti. Jakovenko ieķērās kapteinī, pēc tam viņu glāba Grišas aukstasinība. Un viņš bija pat par nāvi domājis! Ne jau domājis — izbijies, tas viss. Bet tagad. .. Nu, tagad...

Jakovenko beidzot nokaunējies palaida vaļā kapteiņa kreklu, pie kā bija turējies, un pieķērās pie kāda roktura, cenzdamies nostāties uz kājām pats, bez cita palīdzības, un cīkstējās ar vēju, lai cik grūti bija aiz neie-raduma un neprašas . . . Par visu man mīļāka ir vēju vējainā elpa. . . Kā sausu lapu viņu mētāja gan uz vienu, gan otru pusi, taču viegls tagad bija ne vien ķermenis, viegla bija arī sirds... Elles vējš! Ak, sasodītais vējš! Cik labi būtu šos vārdus uzsauikt kapteinim, lai viņš saprastu, lai viņš visu saprastu ... Kā velna sētu sēklu ... Lai zina visi kapteiņi, gan stiliani, gan grieķi, gņn turki, gan helēņi un diez kādi vēl visādi... Lūk, te es esmu un vairs neatkāpšos, nepadošos, neizlaidīšu no rokām, no šīm stiprajām, stiegrainajām rokām, — skatieties, skatieties, skatieties! .. . Smejas vējš no Ukrainas puses! Elles vējš... Locis kaut ko kliedza. Pavērsis seju pret Jakovenko, viņš plātīja muti kā mēmajā fiilmā. Tas tad arī nozīmēja kliegšanu. Viesulis iznīcināja visas skaņas. Jakovenko raudzīja uzsmaidīt Grišam, taču viesulis aizslaucīja smaidu no sejas... Kā velna sētu sēklu... Bet locis joprojām raudzīja iztriekt kliedzienu cauri viesulim, un, tā kā viņš nespēja to izdarīt un nevarēja arī pamest stūri, lai tiktu pie Jakovenko tuvāk, tad Jakovenko nolēma pats aizkļūt līdz locim un mēģināja spert pirmo soli šai tīri bezprātīgajā ceļā. Lai to darītu, vajadzēja vienu roku atraiut no tā, pie kā viņš turējās, un kā apkampienā aizlaist kapteinim aiz muguras, lai uz labu laimi sagrābstītu kaut ko stingru un drošu. Jaikovenko tā arī darīja, aplieca roku ap kapteiņa vidu (vējš bija tik tvirts, ka roku vajadzēja stumt tam cauri kā vatei), sagrīļojās, teju pat zaudēdams patlaban tik dārgo līdzsvaru, un pirmo reizi palūkojās lejup uz klāju.

«Mūsu locis neapjuka un paguva stāties «Omira» stūres vīra vietā gandrīz tūlīt pēc tam, kad stūres vīru viesulis bija aizrāvis un notriecis kaut kur lejā. Varbūt tieši tāpēc kuģis neaizgāja bojā pirmajā mirklī, kas bija pats katastrofālākais. Bet tūdaļ pēc tam mūs apdraudēja vēl lielākas briesmas.»

Jakovenko stāvoklis bija neērts tāpēc, ka viņš redzēja tikai kuģa priekšgalu. Atskatīties viņš nevarēja, jo prātus nodarbināja jautājums, kā tikt līdz locim, melnpelēkais apvārsnis viss bija ierāvies neganti lēkājošā, šaurā segmentā, kurā netverami īsu mirkli iedūrās «Omira» priekšgals, lai tūdaļ atkal iegrimtu jūras mutuļos. Tomēr arī šais īsajās pastarpēs Jakovenko paspēja ievērot visu, visu: ir sīpas izdarītos postījumus uz klāja gar kreiso bortu, ir ūdenī apmelnēju-šos stiepļu rituļus, kas aizņēma visu klāja vidus daļu, atstājot tikai pašauras ejas gar bortiem, ir savā vientulībā nožēlojamo priekšējo mastu, pie kura viņš vēl nesen bija pametis Jurīti, bet nu vairs it nekā tur neredzēja, nevarēja ieraudzīt, lai skatījās kā skatīdamies, lai vēroja, cik asi vērodams, un beidzot — vēl neskarto labo bortu, kur patlaban arī koncentrējās tas, kas apdraudēja kuģi vēl vairāk, vēl briesmīgāk nekā vētra.

Eja gar kreiso bortu bija tukša, kreisais borts uztvēra viļņu zvēlienus, tur vēl joprojām juka viss, kas nebija salauzts, tika galīgi nobeigts tas, kas vēl paglābies, rādīties tur cilvēkam — tas būtu pēdīgais neprāts, tāpēc nav brīnums, ka pie kreisā borta Jakovenko nemanīja nekādas dzīvības. Toties labais borts atradās aizvējā. To sargāja augstās stiepļu grēdas, kas uztvēra viļņu triecienus un aprija ūdens masas, ūdens tajās šķita vārāmies, šņāca un putoja, bet pēc tam otrā pusē gāzās ārā un ātri aizplūda uz labo bortu, lai tur veltos jūrā, ūdens šļācās pa katru šauro stiepļu vijumu spraudziņu visā grēdu augstumā, nemitīgi veidodams kustīgu sienu, kas izskatījās pēc plata, brīnumaini jauka ūdenskrituma un varētu apburt ar neparastu skaistumu, ja visapkārt nevaldītu šausmas un kuru katru brīdi iespējamās katastrofas gaidas.

Un, raugi, tur, uz šaurās klāja stiēmeles, starp vienaldzīgajām metāla kaudzēm, kas veselām tonnām izšļāca savaldītu, tomēr tik un tā baismīgu ūdeni, un starp bortu, aiz kura vārījās, mutuļoja un ārdījās tik draudīgi tuvā jūra, — tur šaudījās vairāki ļaužu bariņi. Nemaz nevajadzēja ilgi vērot, lai Jakovenko šo ļaužu vidū pazītu visus tos, kuri ostā vēl pavisam nesen raibraibā čurmā vēlās krastā un saklupa apkārt viņam pašam un ikvienam, kas pagadījās priekšā, un centās apdāvināt ar savas civilizācijas simboliem — nekur nederīgiem kribuļiem, ar kuriem tie taisījās nopirkt un pievērst sev sirdis. Tie sabira krastā kā siseņu bars — trokšņaini, pašpārliecināti, iedomīgi, ar Romas ķeizaru frizūrām, ar īsām krēpītēm uz pieres, tīšuprāt ģērbušies velns zin kā, domādami ar šo nevīžību uzsvērt savu pārākumu un savu civilizētību, tiekdamies modināt skaudību un nodemonstrēt «brīvās pasaules» jaukumus, piedzeroties kā lopiņi, augām dienām klaiņājot bez, darba, aizmirstot savus pienākumus uz kuģa.

Viņi ģērbušies tais pašos īsiņajos šortos, tais pašos izraibinātajos bezpiedurkņu krek-. los, tais pašās modīgajās sandalēs, uz pieres tās pašas krēpītes, tikai slapjas un sapinkājušās, bet kur tad ir viņu pašapzinīgums, kur uzpūtība, kur iestudētie smaidiņi un skaļā zvaigāšana, kas reiz plēsa Jakovenko vai ausis pušu? Slapji, izpluinīti, izplucināti, nožēlojami viņi grābstījās ap divām viesuļa pasaudzētām laivām, pūlēdamies noraut no tām brezenta pārvalkus, taču neprata izdarīt ne to, neprata ne tādu nieku — viņi grūdās cits citam virsū, gāzās čupā, tiklīdz uzvēlās jauns vilnis un sašķieba «Omiru» tā, ka ar labo bortu tas teju pat smēla ūdeni; viņi izmisuši drebinājās ūdenī, kas nemitīgi šļācās virsū no metāla sienas, neko nejaudāja iesākt ar nepadevīgo brezentu un stiprajām virvēm un tik vien spēja kā, neko neredzot, turēties barā, pulciņā, kuru saistīja kopā bailes no ūdens un šausmas par neizbēgamo.

Bet vēl tuvāk pie komandtiltiņa klusā, zvēriskā neatlaidībā kāvās divi vīri. Viens — tukls, četrstūrains, vēl pavisam nesen uzcirties un izgludināts, bet tagad savirgāts, norautu uzpleci, pārplēstu bikšu staru, allaž kā nolaizīts, bet nu izspūris un izplūkāts, ģērbies kreklā, kas reiz bijis pistāciju krāsā, bet nu no ūdens kļuvis tumši violets; otrs — ģērbies melnā sulaiņa svārkā, tagad gan slapjā kā mārks, ap vēderu un ap krūtīm vēl apjozis divas kvēli dzeltenas glābšanas vestes. Stilians un stjuarts. Varenais viesuļa grūdiens nekur tālu vis nav Stilianu aizlin-gojis, ja viņš sadūries ar stjuartu gandrīz pie paša komandtiltiņa. Bet kā te uzradies stjuarts? Pa kuru laiku tas paguvis uzrāpties te augšā, ja uzstīvējis jau mugurā veselas divas glābšanas vestes? Un pa kuru laiku paguvusi no kuģa dziļumiem izvelties uz klāja visa šī raibā varza, kas murdēja ap laivām? Vai uz «Omira» bija sacelta trauksme? Vai kāds devis trauksmes signālu? Jakovenko to nezināja un nebija dzirdējis. īstenībā jau tagad tas nebija svarīgi. Tik un tā tie tur mujās ap laivām, bet šeit lejā plūcās stjuarts un Stilians. Stilians bija ieķēries vienā no vestēm, ar kurām apjozies stjuarts, bet stjuarts grūda nost pirmo palīgu, triekdams tam platajā sejā stūrainas, smagas dūres, manīgi vairīdamies no Stiliana sīkstajām, pārbīļa satracinātajām rokām; kad vilnis nosvēra kuģi uz sāniem, stjuarts un Stilians arī krita uz klāja un saķērušies, tīri vai apkampušies ripoja līdz pašam bortam, teju pat ieveldamies jūrā, tomēr pēdējā mirklī kaut kā izķepurojās, izbilī atlēca viens no otra, atskrēja nost no baismīgā bezdibeņa aiz borta, lai tūliņ atkal sakluptu kopā, dīrātu viens otram apģērbu, vīkšķiem plēstu matus, kostos un zvetētos. Un pēkšņi starp viņiem uzradās trešais: pēc «Omira» kārtējā salēciena Stilianam un stjuartam zem kājām paripuļoja stūres vīra nevarīgais ķermenis, viņi kāpa tam virsū, klupņāja, mīdījās, nekā neņemdami vērā, turēdami galvā tikai vienu domu, redzēdami tikai oranžās glābšanas vestes, un katrs bija pārliecināts, ka tiesības uz glābiņu ir viņam un vienīgi viņam, bet visi citi jāgrūž prom, jāmīda kājām, jāiznīcina. Baigs kuģis, un baigi cilvēki! Tomēr ne! Rau, klājā uzradās vēl kāds pulciņš. Trīs vai četri vīri. Apņēmīgi un rosīgi. Ne miņas no panikas. Viņi izgaiņā tos, kas ir pie laivām. Viņus vada kuģa stūrmanis. Jakovenko stūrmani bija redzējis tikai vienu reizi — ostā, pārlūkodams kuģi. Toreiz viņš nebija pievērsis šim vīram uzmanību. Neliela auguma, neizskatīgs vīrelis, tāds kā vienaldzīgs, tāds kā gurdens — nekā interesanta. Bet tagad stūrmanis bija vienīgais, kam vēl palikusi enerģija. Valdonīgi izstum-dījis uz visām pusēm tos, kas brēkāja ap laivām, viņš kopā ar diviem matrožiem devās pie Stiliana un stjuarta. īsti jūrnieki. Vismaz trīs īsti jūrnieki — un kapteinis arī. Stūres vīrs arī, kaut sakropļots...

Visi trīs izrāva stūres vīru abiem panikas pārņemtajiem no kāju apakšas un kaut kur

aiznesa, bet Slilians un stjuarts nekā ne manīt nemanīja, tāpat kā iepriekš nebija pamanījuši uz klāja nogāzušos cilvēku, — tie plūcās vien tālāk, laikam vairs pat nezinādami, par ko un kā dēļ, un tas viss notika klusējot, ne skaņas neizdvešot, jo šajos auros — kliedz vai nekliedz — tikpat neviens nekā nesadzirdētu, taču var būt, ka abi kliedza arī, var būt, ka lādējās, stenēja, draudēja, raudāja — Jakovenko nekā ne dzirdēja, ne redzēja, viņš redzēja tikai divus spokainus, nožēlojamus stāvus, redzēja, cik nikni tie cīnās. Kā dēļ? Divu gumijotu, kvēli dzeltenajā pomeranču krāsā vizmojošu audekla strēmeļu dēļ. Te nu jums ir pomerances! Saņemiet! Ēdiet!

Bet pats Jakovenko pa to laiku, kamēr vēroja visu, kas notiek lejā uz klāja, kamēr riebumā un bailēs noprata, cik nejēdzīga ir «Omira» tā dēvētā komanda, cik tā nespējīga cīnīties ar vētru, — pa to laiku pamazām tomēr bija nokļuvis līdz locim un atradās jau tikpat kā blakus, jau viņš jutās tīri tā kā omulīgāk un drošāk, tikai vēl satraukts iedomāja: «Kur tad ir mani puiši? Kas ar viņiem? Kā viņiem tur klājas?» Viņš brīnījās, ka nekur nav redzējis Jurīša. Vai tiešām to būtu aizrāvis pirmais vilnis? Vai tas izbailēs paslēpies? Kur tad? Kam vien dzīvība kaulos, tie visi lūkoja tikt augšā uz klāja, nevis tādā vētrā nolīst kuģa dziļumos. Ko tad vēl runāt par nepieredzējušu sauszemes zeņķi, kam nav nekāda pamata ticēt nepazīstama un veca jūras klaidoņa stiprumam un drošībai.

Vajadzīga neikdienišķa varonība, lai glābtu biedru, kā darīja šis nepazīstamais stūrmanis ar saviem matrožiem, un lai glābjot uzticētos mazajam kuģelim. Stūrmanis rādīja skaistu paraugu: rūpēties par biedru. Jakovenko bija tīkams šāds uzdevums, tas darīja viņu cildenu paša acīs. Nu, Jurīt, kur tu esi? Nebaidies, nezaudē galvu! Mazāk Jakovenko raizējās par Viktoru. Viņš ticēja, ka Viktors izturēs, neaizies postā, ticēja Viktoram pat vairāk nekā pats sev.

Griša atkal kaut ko nokliedza, un atkal Jakovenko nevarēja nekā sadzirdēt, kaut stāvēja locim jau gluži tuvu. Tad locis pakustināja galvu, aicinādams Jakovenko vēl tuvāk, un, kad Jakovenko arī pēc tam vēja un ūdens rēkoņā nekā nevarēja saprast, parādīja viņam, lai piebāžot klāt ausi. Rokas no stūres rata atlaist locis nevarēja, tāpēc viņš visu norādīja tikai ar galvas un kakla kustībām, un Jakovenko neviļus padomāja: cik labi, ja ir tāds garš un tievs kakls kā Grišam, un vispār, kā izrādās, ir labi būt tādam garam un lunkanam kā locis, jo šādā ellišķīgā laikā, paskat, viss noder. Kurp locis pūlas vadīt «Omiru», ko viņš spēj apjēgt šai ellišķīgajā virpulī, kurā kuģis iekūlies, to Jakovenko tā arī neizprata. Gandrīz vai gāzdamies Grišam virsū, viņš piebāza ausi tam pie pašas mutes, un locis visā spēkā nokliedza:

— Mašīnas!

Pēdējo «nas!» viesulis vārdam noplēsa un tai pašā mirklī aizrāva diez kur ellē, tomēr Jakovenko paguva tikt skaidrībā par* loča izsauciena jēgu, tikai nezināja, kāds viņam pašam sakars ar nez kādām mašīnām. Lai

Iо noskaidrotu, vajadzēja visai daudz laika. Tiesa gan, tikmēr nekas nespēja pārgrozīties, ap laivām tāpat krita un slējās augšā nesa-manīgais pūlis, bet lejā pie komandtiltiņa par pomeranču krāsas glābšanas vestēm sīvi cīkstējās stjuarts un Stilians — kalps un kungs, sulainis un saimnieks. Taču Jakovenko šķita, ka aizritējusi mūžība. Jof kamēr viņš atrada sev jaunu atbalsta punktu, kamēr pievirzījās tuvāk pie loča, kamēr sagaidīja īsto brīdi, lai noķertu loča ausi un iekliegtu tajā mazītiņo vārdiņu «ko-o?», tikmēr kuģis varbūt desmit vai simtu, vai pat visas tūkstoš reizes nozvēlās sāņus un atkal izlīdzinājās, nogrima un uznira, nomira un cēlās augšām tikpat neticami kā Lācars evaņģēlijā.

— Mašīnas apstājušas! — par jaunu sa-sagrābstījis Jakovenko ausi, locis uzkliedza.

Jakovenko varētu vēl turpināt šo savādo dialogu, kurā atsevišķas replikas citu no citas šķīra vesela mūžība, kas bija vajadzīga stāvokļa pārmainīšanai un cīņai ar kuģa trakajām šūpām, viņš varētu piespiesties locim pie auss un noprasīt: «Ko tad lai es tur daru?» Vēl viņš varētu vaicāt, kāpēc tad locis groza stūres ratu, kāpēc šķiež spēkus, lai vadītu «Omiru» nezin kurp, ja jau kuģis vairs nekustas, ja tas atdots vētras nagos pēc tam, kad apklusušas mašīnas, apstājusies dzenskrūve, pamiris pats galvenais spēks, kas ļauj kuģim dzīvot un eksistēt un nelaiž tam aiziet bojā pašos drausmākajos un nežēlīgākajos ūdeņos.

Tomēr Jakovenko neturpināja sasaukties ar loci, jo tieši tajā mirklī — kā vingras rokas augšup pasviesti — uz komandtiltiņa parādījās viņa puiši Jurko un Viktors. Dzīvi un veseli, sveiki jo sveiki — viņa mīļie, dārgie, jaukie zēni, viņa komanda, Jako-venko komanda, kas tagad līdz ar loci Grišu bija gandrīz vai vienīgā īstu cilvēku kopa uz kuģa, kuru nodevis liktenis un tie, kas tika uzskatīti par kuģa īstenajiem saimniekiem. Stūrmanis ar saviem palīgiem vairs nerādījās, kapteinis arī nebija ņemams vērā: kaut viņš nespaidījās kopā ar tiem citiem uz klāja, tomēr arī šeit pagaidām nemaz netaisījās kaut ko iesākt, bet stāvēja, kā stāvējis, kā par brīnumu, noturēdamies uz uz vietas, un tā vien likās — jo spīvāk un nežēlīgāk vētra plucina nelaimīgo kuģi, jo dziļāk kapteinis grimst trulā vienaldzībā.

«Lai cik bija grūti, mēs visi sapulcējāmies uz komandtiltiņa un mēģinājām izstrādāt kopēju rīcības plānu. ..»

Ai, cik lieliski tas skan tādā brīdī, kad vētra spridzina atombumbas: «Sapulcējā

mies uz komandtiltiņa un mēģinājām...»

Bet viņš raudzījās uz saviem puišiem, un viņam sākumā gribējās smieties un dancot aiz prieka par to, ka puiši ir sveiki un veseli un atrodas š^it, pēc tam viņš vai apraudājās, ievērojis, cik izmisusi ir Jurīša seja un cik izpluinīts ierodas Viktors. Jurītis iešāvās komandtiltiņa šaurajā telpā tāds, it kā stātos komandiera acu priekšā. Viss ietērps bija vesels, blūze glīti sakārtota aiz jostas, pat zābaki likās nospodrināti (zābaki spīdēja no ūdens, tie bija ūdenī izmirkuši tāpat kā . viss Jurītis), viņš piecirta zābakus uz grīdas, sagrozīja cepuri taisni un tūdaļ pat, saņēmis briesmīgu triecienu, kas sadrebināja visu kuģi, uz galvas laidās gar zemi, un tikai tagad Jakovenko ievēroja raudulīgo izmisumu Jurīša sejā, stingo izmisumu, ko Jurītis veltīgi lūkoja apslēpt, rūpēdamies par to, lai viņa izskats būtu kārtīgs (kam šeit vajadzīgs kārtīgs izskats!). Un tomēr viņš kaut kā izmanījās neielauzt ar degunu grīdu, viņš pie kaut kā pieķērās, noturējās līdzsvarā, nenokrita, un, tiklīdz kuģis sāka slieties taisni, tā izslējās ari Jurītis, vēlreiz piecirta zābakus un vēlreiz novilka ar pirkstu zem jostas, tiesa gan, tagad ar otru roku tālredzīgi pieturēdamies pie margām. Tāds bija Jurītis.

Bet Viktoru Jakovenko ne pazīt nevarēja. Bokseris, svarcēlājs, viens muskuļu kamols? Tā gan .. . Taču kas kopējs ar pierasto Viktoru šim ērmīgajam cilvēkam — kudlainu galvu, plēsīgi zvērojošām acīm, zem zoda uzkārtu automātu, kas grasās triekt viņam pašam pa zobiem, un zem automāta nav vis parastā kareivja blūze, nav vis karavīra aci mierinošā zaļganā, izbalojusī krāsa, bet kaila miesa, apaļi muskuļi, ko itin nekas nesedz, itin nekas neaizsarga.

— Kur blūze? — Jakovenko sauca Viktoram pretim, it kā Viktors varētu sadzirdēt, it kā tieši tas pašlaik būtu pats galvenais.

Jakovenko tūliņ apķērās, un viņam sametās kauns par savu muļķīgo saucienu. Puišu atrašanās uz komandtiltiņa viņam uzreiz palīdzēja uztvert sakaru starp loča satraukto kliedzienu, ka mašīnas apstājušās, un starp viņu pašu un viņa biedriem, un Jakovenko, tāpat kā iepriekš bija pūlējies tikt pie Grišas, tagad sāka pamazītēm virzīties uz to pusi, kur stāvēja Jurītis un Viktors. Viņam atkal vajadzēja iet garām kapteinim, kurš jau, šķiet, bija pārvērties par nedzīvu priekšmetu, par kādu uz komandtiltiņa nepieciešamu lietu, viņa acis atkal ieraudzīja, kā avāriju cietušais, jēgu pazaudējušais pūlis veltīgi raustās ap laivām un kā divi vīri stūrgalvīgi cīkstas par pomeranču krāsas vestēm. Bet tagad šis skats viņā vairs neradīja ne uztraukuma, ne baiļu.

«Diemžēl mūsu bažas bija pamatotas: pēc pirmā vētras brāziena kuģa komanda pameta savus posteņus. Mašīnas apstājās.»

Vai tad viņš līdz šim nebija zinājis, kas ir cīniņš? Piedzimis tūliņ pēc baismīgā kara, viņš auga, klausīdamies stāstus par nāvi un drosmi, par nodevību un gara dižumu, auga varenās dabas vidū, kā jau visi lauku zēni, redzēja, kā ik pavasari Dņeprā sāk iet ledus un pa upi līgo ledus gabali balzganā sāls krāsā, bet pēc tam glābās no palu ūdeņiem, kuriem nebija ne gala, ne malas, un pēc tam pa tikko nopļauto zāli bēga no negaisa zibeņiem, kas skaldīja gan priekšā, gan aiz muguras, skaldīja zemi un ūdeni, un pēc tam sirmganās rītausmās dedzināja dūmojošus ugunskurus, lai atvairītu salnas no vārajiem augļu dārziem, un pēc tam kopā ar citiem staigāja, nīcinādams sme-cerniekus, un vēl viņu ne vienreiz vien vazāja satrakoti zirgi, lauzdami ratu priekšu un raudami zveņģeles, un vai gan viņš nav izklīdinājis ragos sakritušu govju baru, nebaidīdamies no lopiem, kurus asiņu smaka padarījusi bezprātīgus, un cik reižu viņš pašā lielākajā vētrā nav strūgās laidies pāri Dņeprai un kā baltās puteņa vērpatās maldījies pa stepi vai kritis pamestā, zāli aizaugušā, bezdibenīgā stepes akā — vai to var aizmirst un vai var sacīt, ka viņa divdesmit gadi aizritējuši klusi un mierīgi zem skaidrām debesīm un ka viņš tik vien zinājis kā ripot pa gludu taciņu, ko viņam iestaigājuši labi ļaudis?

Tomēr tagad viss, kas līdz šim bijis, rādījās neīsts un nenopietns — kā repetīcija aktierim, kurš vēl ne reizi nav izgājis uz skatuves teātra apmeklētāju priekšā. Šķita, ka līdz šim viņš ir tikai gatavojies. Kā skolnieks pārbaudījumiem. Un nu ir pienācis laiks. Pārbaudījums! Tikai te viss ir pa īstam, te ir dzīve visā kailumā, nežēlīgumā un vīrišķīgā skaistumā. Ja gribi dzīvot — cīnies, izturi, neatkāpies!

Jakovenko jau bija blakus puišiem. Viņš pacēla roku, lai uzsistu Jurītim uz pleca un paslavētu biedru par kārtībā saglabāto ietērpu — tā jau šeit bija tīrā varonība, taču tai pašā brīdī kuģi nozvēla uz labajiem sāniem, Jakovenko sagrīļojās un negāza vis augstprātīgā vēlībā Jurim pa plecu, viņš pieķērās tam, lai nenokristu, bet Juris, kurš to nebija gaidījis, savukārt nenoturējās pie margām, un viņi abi lielgabala lodes ātrumā aizšāvās turp, kur stāvēja Viktors, un uztriecās tam virsū tik spēcīgi, ka laikam gan neviena dzīva radība nejaudātu stāties viņiem pretim, taču Viktors pat nesalīgojās, Viktors stāvēja, kājas plati iepletis, muskuļainajām rokām margās ieķēries, un, kad tie divi gandrīz vai aizšāvās tālāk, ar vienu roku tos veikli notvēra un nostādīja sev līdzās.

— Kur blūze? — Jakovenko, stingri nostādamies uz kājām, iekliedza Viktoram ausī.

Viktors sirdīgi pameta ar roku uz jūras pusi.

— Kā tad . . .? — Jakovenko dzīrās atsākt pārrunas, taču laikus atģidās.

Vai tad blūze patlaban svarīga? Vai arī tas, kā blūze aiznesta jūrā? Droši vien Viktors vingrodams sakarsis, izģērbies un nolicis blūzi un krekliņu, varbūt pat sagribējis drusku pacepināties saulē .. .

«Kuģis vairs nekustējās uz priekšu. Tam draudēja bojā. eja.»

Visi trīs tagad sagāja tik cieši kopā, ka viņu sejas izveidoja slēgtu trijstūri, no kura balsis vairs nevarēja tikt ārā.

— Mašīnas apstājušās! — Jakovenko kliedza Viktoram.

— Kas tagad notiks? — kliedza Jurītis.

— Viņi visi metās pie laivām! — kliedza Jakovenko.

— Glābj savu ādu! — kliedza Viktors.

— Gļēvuļi! — kliedza Jurītis.

— Jāsameklē mehāniķi! — kliedza Jakovenko.

— Un jātriec pie mašīnām! — kliedza Viktors.

— Citādi mēs esam pagalam! — kliedza Jurītis.

«Mums neatlika nekas cits ka vien rīkoties ar varu.»

Viena spēcīga grūdiena pasviesti, viņi visi novēlās pa trapu lejā. Jakovenko šķita, ka viņš lido ar atrautām rokām un kājām. Tomēr lejā viņš stingri nostājās uz abām kājām un vēl spēja noturēties, kad viņam uzgāzās virsū vispirms Jurītis, pēc tam Viktors, kuri, tūliņ aiz viņa nokūleņojuši pa trapu, triecās viņam virsū. Pēc tam visus trīs atkal aizspēra kas zina kur un viņi ilgi ripuļoja pa ūdens pārplūdināto klāju, pūlēdamies tikt augšā, pie kaut kā pieķerties, un atkal, kā par brīnumu, sanāca visi trīs kopā un, par vēl lielāku brīnumu, nokļuva blakus stjuartam un Stilianam, kuri vēl arvien nebija izšķīruši ķīviņu par ito, kā sadalīt pomeranču krāsas glābšanas vestes, taču sīvajā cīniņā bija jau zaudējuši pēdējos spēkus un, nejaudādami vairs nostāvēt uz klāja, sēdēja, atzvēlušies ar muguru pret stiepļu grēdu, sprauslāja sāļo ūdeni, kas nemitīgi šļācās no augšas viņiem virsū, smagi tusnīja un blisināja acis.

— Kur mehāniķi? — Jakovenko uzkliedza Stilianam. — Mašīnas apstājušās! Vajag .. .

Stilians sprauslāja ka sprauslājis un blisināja acis, visi viņa pūliņi tika veltīti tam, lai noturētos neizkustināmās grēdas tuvumā, lai, kuģim sasveroties, nenošļūktu uz klāja malu, Jakovenko vārdus viņš varbūt dzirdēja, varbūt arī nemaz nedzirdēja, reaģēt uz tiem nereaģēja nekādi.

Tad Viktors rāmi saņēma Stilianu aiz senāk tik krāšņā krekla apkakles un tīri vai mīlīgi piecēla kājās. Stilians rāvās, taču Viktors viņu turēja diezgan stingri un no otras puses pielika plecu Jakovenko.

— Parādiet mehāniķus! — viņš kliedza pirmajam palīgam. — Mehāniķus! Vajadzīgi mehāniķi! Mašīnas apstājušās! Mehāniķi! Kur viņi ir?

Viņš kliedza Stilianam tieši treknajā, no ūdens slapjajā sejā, pūlēdamies iedzīt pomeranču krāsas vestes apdullinātajā galvā vienu vienīgu vārdu, vienu jēdzienu: mehāniķi. Mehāniķi, mehāniķi, mehāniķi! Jāiedarbina mašīnas, jāpanāk, lai kuģis sāk kustēties un lai locis var vadīt «Omiru» tā, ka tas spēj turēties pretim viļņiem, nevis padodas to triecieniem, sasvērdamies arvien vairāk un vairāk un ik mirkli grasīdamies apgāzties.

Abi ar Viktoru viņi vilka Stilianu pie tiem pulciņiem, kas mīcījās ap laivām. Jurītis ten-tērēja pakaļ, lāgiem bikstīdams Stilianam mugurā, iespējams pat, ka viņš bikstīja ar automātu, jo pirmais palīgs, palikdams kurls un vienaldzīgs pret Jakovenko uzsaucieniem, ik reizi bailīgi sarāvās, sajutis aiz muguras Jurīti. Taču ne Viktoram, nedz Jakovenko nenāca ne prātā atskatīties un pārbaudīt, kā Jurītis uzvedas.

Izrādījās, ka tie pie laivām jau daudz paveikuši. Jau norāvuši brezentu un sākuši raisīt vaļā troses, jau viena laiva sašūpojās, ik reizi iebelzdama cilvēkiem, kas traucās tajā ierāpties, sāpīgi sizdama pa alkaini pastieptajām rokām, dārdinādama pa sajukušajām galvām. Viktors metās klāt, lai patriektu sajēgu pazaudējušo čurmuli, sāka grūstīt uz visām pusēm aiz bailēm bezprātīgos cilvēkus, rāva nost stingros pirkstus, kas jau bija ieķērušies laivas malās. Kur nu! Neviens nelikās par viņu zinis, neviens viņu neievēroja, nelīdzēja pat viņa tērauda muskuļi. Te viss bija velti. Viesuļa brāziens atkal pasvieda kuģi uz vienu, tad uz otru pusi un salīgoja šurpu turpu arī pūlīšus pie laivām. Lādēdamies un diezin kam draudēdams, Viktors atlēca nost, un tad Jakovenko, par sekām neprātodams, laikam paļaudamies izmisumam, ko bija sajutis, vērojot Viktora nevienlīdzīgo cīņu ar panikas pārņemtajiem, norāva automātu no siksnas un laida garu kārtu gaisā.

Arī Viktors norāva no kakla savu automātu, ko līdz šim likās aizmirsis, un Jurītis arī sagatavoja ieroci, un visi grieķi (vai kas nu viņi tādi bija, jo tagad Jakovenko vairs neticēja, ka te ir īsti grieķi, viņš drīzāk bija ar mieru domāt, ka uz «Omira» sapulcināti slīmesti no visas Eiropas vai pat vēl tālākām malām) — visi šie cilvēces atkritumi pēkšņi atjēdza, ka viņus apdraud vēl lielākas un tuvākas briesmas nekā iespējamā katastrofa, un vētra šķita atvirzāmies tālāk, tās vietā nostājās šie trīs jaunekļi ar automātiem rokās, cieši nosolījušies nepaklausības gadījumā laist ieročus darbā. Nevienam nenāca ne prātā, ka te bezspēcīgs pat automāts, neviens to neiedomājās pat pēc tam, kad jauns vētras grābiens visus — gan robežsargus, gan panikas pārņemtos — sagāza vienā čupā un aizrāva laivu, aizlidinot to tālu jūrā, kas priecīga pieņēma upuri, kaut arī sīku. Jakovenko pamāja ar roku biedriem, tie nostājās pie palikušās laivas, tādējādi atstumdami malā visus, kuri tā alka pavizināties pa jūru šajās koka čaumalās, bet pats Jakovenko par jaunu pagrūda Stilianu uz viņa apakšnieku pusi un uzsauca:

— Mehāniķi! Mehāniķi!

Tad atkal uzradās savādais, noslēpumainais stūrmanis un klusā apņēmībā iejuka vairākās daļās sašķeltajā pūlī un izvilka no tā kādu cilvēku, kaut arī tas par vari stīvējās pretim. Stūrmanis rīkojās tik mierīgi, ka sa-dulbušais Stilians, kurš arī tagad vēl, šķiet, nespēja ticēt notikušajam un, kaklu sagriezis, raudzījās uz Jakovenko kā uz bardzīgu dievu, tādā steigā, kas nepavisam nebija viņam raksturīga, pakaļ stūrmanim arī iedrāzās pūlī un izstiepa no turienes vēl vienu mehāniķi, un abām rokām turēja to ciet turpat blakus stūrmanim, un tā viņi stāvēja — stūrmanis un Stilians, turēdami katrs pa mehāniķim.

— Pie mašīnām! — komandēja Jakovenko. — Pasakiet viņiem, lai iet pie mašīnām. Iedarbināt! Mašīnas! Tūdaļ! Jūs ari! Uz priekšu!

Viņš veda tos visus uz lūku, kas nosedza trapu, un pamāja saviem puišiem, lai tie arī sūta visus pa vietām, lai sūta visus pildīt pienākumu.

— Lejā! Lejā! Visi lejā!

«Tas līdzēja. Mašīnas sāka strādāt. Kaut arī man nebija uz to tiesību, es tomēr pagaidām izmantoju kapteiņa pirmo palīgu par tulku. Man palīdzēja «Omira» stūrmanis. Šķiet, ka viņš bija no īstiem jūrniekiem. Tikai slikti, ka viņš nozuda ikreiz, tiklīdz bija kaut ko padarījis. Varbūt viņš negribēja nostāties starp kapteini un tā pirmo palīgu, nevēlējās pārkāpt subordināciju, kaut gan — kāda var būt subordinācija, kad plosās vētra?»

Tikai tagad Jakovenko samanīja uz mēles saltu metāla garšu un atcerējās, ka šī sajūta bija uzradusies tobrīd, kad viņš izšāva ar automātu, tomēr pēc tam atstājusi viņu mierā, bet, re, kā viņš bija palicis viens kuģa dzelzu iekšās, tā uz vietas sametās nepatīkami, nepierasti, savādi. Varbūt nevajadzēja šaut? Tajā mirklī viņš par to nebija prātojis. Jaunība neprāto — tā rīkojas. Viņš arī.

Tobrīd ^iņš mehāniski bija norāvis automātu no siksnās un izlaidis kārtu sakultajos gaisa plašumos. Un automāts — šis nogalināšanas rīks — viņa rokās bija kļuvis par glābšanas rīku. Bet vai tad arī dienestā viņš nebija mācīts: nogalini vienu ienaidnieku — un tu izglābsi desmit cilvēku!

Viņu trieca pret tumšiem dzelzs kāpieniem. Apkārt viss bija no dzelzs: dzelzs kāpieni, dzelzs gaiteņi, dzelzs durvis. Bet cilvēks?

Visu laiku veldamies atpakaļ lejā, sāpīgi dauzīdams plecus neērtajā eju šaurībā, Ja-kovenko galu galā nokļuva pazīstamajā gaitenī, kur atradās kajītes. Viņš steidzās augšup — pie puišiem, pie loča Grišas, viņš gribēja pārliecināties, ka kuģis jau spēj manevrēt, ka tas jau droši šķeļ viļņus, nevis gaudeni paļauj viļņu triecieniem bortu, kas ir tik neaizsargāts un viegli pieejams; viņš skrēja pa gaiteni, viņu mētāja šurpu turpu un atkal dauzīja tik nejauki, ka vai jāraud, un pēkšņi viņš sajuta tādu kā grūdienu sirdī — tā bija it kā atmiņa, it kā nojausma. Viņš jau bija paskrējis garām tam, kas bija par iemeslu šim grūdienam sirdī, tomēr pavēlēja pats sev apstāties un, nogaidījis, kad uz mirkli viss norima, metās atpakaļ.

Pazīstamās kajītes pazīstamās durvis! Tās pašas kajītes, kuras iluminators vērās uz piestātni un taisni uz Jakovenko, kas bija dirnējis pie trapa. Helēnas kajīte, Helēnas, kura bija vienīgā sieviete uz kuģa, vienīgā skaidrā un patiesi neaizsargātā būtne, ko visi aizmirsuši, arī viņš pats. Kā viņš tā varēja? Kāpēc? Viņš taču nepiederēja pie tās varzas, kurā katrs domā tikai par sevi, raizējas tikai par sevi!

Kaut vai tagad ir jāglābj sieviete! Jāpalīdz viņai. Jādara viņas labā viss, viss...

Viņš pieklaudzināja pie kajītes durvīm, bet šo klaudzienu gan neviens nevarētu sadzirdēt, jo kuģis sadrebēja, Jakovenko tika atsviests līdz pretējai sienai, viņu trieca pret dzelzs starpsienu tā, ka visi kauli nobrakšķēja. «Omirs» svērās un svērās uz sāniem, bija tāda sajūta, it kā kuģis ar visu masu gāztos cilvēkam virsū; Jakovenko, lai nepadotos šim smagumam, nolēma iet pret aklo spēku; viņu grūda atpakaļ, bet viņš stūrgalvīgi lauzās uz priekšu, gribēdams pieveikt šauro atstarpi, kas viņu šķīra no Helēnas kajītes durvīm, taču, lai viņš spēra kā sperdams, lai cēla kā celdams kāju uz priekšu, tā palika gaisā karājamies, tikt uz priekšu viņš nejaudāja, ik reizi viņu grūda atpakaļ, māca un smacēja. Viņš tomēr nepadevās, katrreiz atsāka mēģinājumu par jaunu, līdz pārspērās gan pāri gaitenim un, nonācis pie kajītes durvīm, pieklaudzināja pie tām — nu jau krietni stiprāk, pēc tam vēl pielika plecu, taču panākumu nebija nekādu. Kajīte aizslēgta. Un Helēna, kā rādās, tur iekšā. Citādi jau viņa būtu uz klāja kopā ar visiem, kais plēsās ap laivām.

Kas aizslēdzis kajīti? Un kāpēc? Vai Stili-ans atriebdamies? Lai Helēna aizietu bojā kopā ar «Omiru»? Nojauta nav Jakovenko vīlusi. Viņš ir uzminējis, ka aiz šīm durvīm notiek traģēdija. Varbūt ir jau notikusi? Var

būt Helēna mirusi? Varbūt nesamaņā? Tik un tā viņam viss jāizdibina. Viņš atbrīvos meiču. Tie vairs nav tukši puišeļa sapņi, tas ir īsts varoņdarbs. Patiesi cilvēcīga rīcība. Ir jābūt cilvēkam. Arvienu un visur — vispirms jābūt cilvēkam.

Un te negants spēks viņu atrāva no durvīm, aizlingoja pāri gaitenim, pēc tam svieda atpakaļ un ietrieca durvīs tā, ka apkārt viss noelsās vien, durvis atsprāga vaļā un Jako-venko iegāzās kajītē, iegāzās starp koju un galdiņu, sāpīgi sasizdams pakausi, taču nebija laika vērot sāpi, viņš tūdaļ slējās augšā, kaut virsū atkal vēlās tas pats dīvainais smagums, kas viņu bija mācis pirmīt gaitenī.

Pa iluminatoru, kas nebija cieši noslēgts, līda iekšā duļķains jūras pelēkums. Kajītes durvis bez trokšņa šūpojās Jakovenko pie pašām acīm. Tukša koja. Tukša kajīte. Neviena nav. Tikai viņš ar savu sāpi un savu rūgtumu. Helēna, Helēna . . . Viņa arī aizbēgusi. Viņa kaut kur ir kopā ar visiem. Ar to šņukstošo un brēcošo, ar to dezorientēto pūli...

Ilgi un grūti Jakovenko cēlās kājās. Vai nu aiz gaisa trūkuma, vai aiz stiprajām sieviešu smaržām, ar kurām bija piesūkusies visa kajīte, vai arī aiz belzieniem, ko viņš bija saņēmis, cīnīdamies te ar pievilkšanas spēku, — bet viņam atkal mācās virsū jūras slimība, sametās gauži slikti, un, lai nepadarītu sev kaunu kajītē, puisis, cik vien viņam bija spēka, atgrūdās ar rokām no kojas un izmetās pretīgajā gaitenī. Taču, atcerējies iluminatoru, viņš atgriezās kajītē, nemāku-ligām rokām ilgi skrūvēja iluminatoru ciet., līdz beidzot atkal atradās gaiteni. Te spēki viņu pameta, viņš apsēdās, izstiepis kājas un cenzdamies ar tām atsperties pretējā sienā, lai kaut kā noturētos līdzsvarā, apsēdās taisni uz slapjās grīdas, jo ūdens jau sen bija ielauzies arī šeit un, šļakstēdams aizvien skaņāk un skaņāk, tecēja iekšā kajītēs un pamazām samērcēja visu, kas gadījās pa ceļam.

Viņam kļuva daudzmaz vieglāk, domas sāka rosīties žirgtāk, taču pamodās arī šaubas, nelikdamas miera ar saviem mūžīgajiem pārmetumiem. Par stingrību un nepieejamību Helēna viņu toreiz nosauca par sātanu. Bet viņš nebija nekas cits kā muļķis — naivs un vieglprātīgs. Galvā maisījās viss jukjukām: vēlēšanās patikt, svešzemnieces burvība, argonauti, pienākums. Mūžsenā argonautu pievilcība. Pasaules gājēji prata sagrozīt galvas. Arī grieķis Jasons, kurš atvadīja savu simt-airu kuģi «Argo» līdz Kolhidas krastiem, savaldzināja Medeju. Viņa atteicās no dzimtās zemes, atdeva grieķiem zelta aunādu un aizbēga tiem līdzi. Kad Medejas tēvs dzinās pakaļ, viņa sakapāja gabalos savu miesīgo brāli un izsvaidīja jūrā; tēvs raudādams steidzās lasīt kopā to, kas bija palicis pāri no mīļotā dēla, bet tikmēr Jasons bēga un Me-deja bēga kopā ar savu Jasonu. Viss Jasona labad. Bet tas vēlāk atdarīja: pameta Medeju un apņēma korintieti Kreusu. Upuri allaž ir veltīgi. Bīstieties argonautu! Pakalpojums, kas jau izdarīts, nav plika graša vērts. Ir tāds nežēlīgs teiciens. Kas tādu izdomājis, to Jakovenko neatcerējās. Viņš nedrīkstēja nekad aizmirsi Tetjanku, tomēr, rc nu, aizmirsa. Un tiek par to sodīts.

Viņš sēdēja šaurajā dzelzs gaitenī, nespēdams pakustēties, sēdēja saltā ūdens straumē, apzinoties, ka vajag celties kājās un izkļūt ārā uz klāja, taču nebija vēl sakopojis gana spēku, lai to izdarītu. Un vai maz sakopos? Ai, kaut tu zinātu, cik labi zivij jūras dibenā! Atkal panti. Kālabad tie te? Uin kalabad viņš te? Un kāpēc? Lai atkārtotu māsas Tetjankas kļūdu? Varbūt viņš arī pasaulē nācis, lai izpirktu Tetjanku? Bet varbūt — lai atriebtu? Atriebtu un pierādītu, kāda ir Jakovenko cilts? Viņu sencis ir bijis Zaporožjes kazaks. Pirmais meties visur, kur vien kas darāms. Vai pret turku, vai pret ļahu, vai izlūkos, vai ar zobeniem cirsties, vai ar naidnieku pistolēm šauties, vai ņemt to ciet plikām rokām — allažiņ viņš izlēcis priekšā un saucis: «Es! Es! Es!» Tā arī Jakovenko vārds cēlies. Un kopš tā laika neviens Jakovenko neprot dzīvot bez pienākuma. Es! Es! Es!

Jau labu brīdi Jakovenko ausīs bija ieskanējušas kaut kādas atbalsis, kaut kādas bažīgas klaigas, bet, ar savām domām aizņemts, viņš nelika šos trokšņus vērā, neieklausījās tajos. Viņa galva kūļājās šurpu turpu, pakausis sajuta cietos kniežu apaļumus starpsienā, apkārt viss rūca un dūca, varbūt tās nemaz nav klaigas? Tomēr prātā ienāca vaids, ko te lejā viss izdvesa, kad ārpusē nograndīja īpaši negants vilnis, — nevarēja taču no viena cilvēka krūtīm izlauzties tik briesmīgs izmisuma kliedziens!

Arī tagad visapkārt šalca sāpīgas vaima-nasr it kā Jakovenko par jaunu skatītu sen redzētu filmu, pusaizmirstu itāliešu filmu par Romas sievietēm, kas saskrējušas, lai kaut kādā advokāta kantori dabūtu mašīnrakstītājas vietu; uz vienu vienīgu vietu saskrējušas visas bez darba palikušās mašīnrakstītājas, cik vien to Romā ir, — simtiem sieviešu bija saspiedušās šaurajā telpā, sadrūzmējušās uz akmens kāpnēm ar izsmalcināti darinātai balustrādi, un kāpnes neizturēja, tās sabruka, un sievietes gāzās lejā, tika saspiestas, gāja bojā — un kliedza. Kā viņas kliedza tajā filmā! Kā ievainoti, mirstoši putni viņas brēca, viņas vaimanāja neizturami ilgi un neizturami baismi.

Un vēlāk viņš vēlreiz bija dzirdējis tāpat kliedzam tūkstošiem sieviešu Čuhraja filmā «Tīrās debesis». Tikai tur viņš sievietes tikpat kā neatcerējās, tās, šķiet, nemaz netika parādītas, tās tikai pazibēja, bet pār ekrānu joņoja melns, nežēlīgs vilciens ar šo sieviešu vīriem un dēliem, vilciens, kam vajadzēja apstāties stacijā, kur sievietes bija sapulcējušās, lai atvadītos, taču vilciens neapstājās, tas drāzās stacijai garām tieši uz fronti, tas aizveda vīrus, dēlus un brāļus uz fronti, nāvē, un sievietes kliedza nopakaļ vagoniem, nopakaļ vilcienam, un šķita, ka vilciens tērauda riteņiem ripo tieši pa sāpēs lūstošajām sieviešu balsīm.

Tas bija drausmīgs vilciens no Jakovenko bērnības kinomurgiem. Viņš nezināja šaušalīgāku filmu par tām ar vilcieniem un zirgiem. Bet par jūru ... Tomēr viņš, liekas, ir redzējis arī par jūru ... Ar tādiem pašiem šņukstošiem un brēcošiem cilvēkiem... Tumsa, un melnā, saltā miglā zibsnīgi gaismas apļi. . . Vai nu uguns, kas sola glābiņu, vai liesma, kas iznīcina . . . Un katrs gaismas uzzibsnījums bija kliedziens un bija vaids, bija sauciens pēc palīdzības, un gaišie apļi vairojās, krustojās, bet kliedzieni savijās vienā vienīgā necilvēciskā brēcienā, un milzīgais, tumšais kuģis lēnām grima aukstajā nakts miglā starp neredzamiem, gigantiskiem ledus kalniem, no kuriem viens bija uztriecies kuģim un ielauzis tam bortu ... «Titāni-ka bojā eja» — tāds bija šās senaizmirstās filmas nosaukums ... Un kuģis šajā filmā gāja bojā par tiesu, gāja bojā tik ilgi un mokoši, kā tas var notikt vienīgi filmā, un vēl ilgāk brēca neredzamie cilvēki, kuri pirms tam bija dejojuši greznā salonā, dzēruši izmeklētus dzērienus, dižojušies dārgās ādās un briljantos .. . Taisnību sakot, filma nebija par tādu jūru, kā Jakovenko būtu vēlējies, nebija par vētru, nedz par cilvēka cīniņu ar stihiju — tas bija parasts nelaimes gadījums, okeāna lainera bezjēdzīga sadursme ar neredzamu ledus kalnu, kuģa un cilvēku lēna miršana . . . Cilvēka nevarība akla gadījuma priekšā, nelaimes priekšā . . . Nekas nav iesākams, palīdzību nav no kurienes gaidīt, bojā iet ne tikai cilvēks viens — bojā iet viss, kas ap viņu, un cilvēkam atliek tikai vaidēt, kliegt, raudāt.. .

Nē, tādu viņš nebija vēlējies filmu par jūru. Viņš nav dzimis, lai raudātu un lai vaimanātu. Viņš ir dzimis, lai darbotos. It neviens darbs neizgaist bez miņas, it neviens!

Jakovenko sāka celties kājās. Viņš sakārtoja automātu, sajoza ciešāk siksnu ap blūzi. Uzmanīgi ar rokām pieturēdamies pie sienām, sperdams soļus plati ieplestām kājām, viņš devās turp, no kurienes skanēja brēcieni.

«Leja iztika bez sevišķiem atgadījumiem.»

Pie trapa, kas veda uz klāju, spaidījās visi tie, kurus viņš Viktoram un Juram bija licis aizdzīt no laivām un sūtīt, lai pilda savu pienākumu. Pienākums! Vai viņi maz zina, kas tas tāds ir! Vai viņi prot vēl ko citu kā vien rīkot tračus krastā? Bet nu šie nožēlojamie gļēvuļi lauzās uz klāju un tikai uz klāju, viņi gribēja pirmie lēkt pār bojā ejošā kuģa bortu tāpat kā tās žurkas, par kurām stāsta jūras leģendās, un negribēja ne pirksta pakustināt, lai glābtu «Omiru», kas galu galā ir viņu kuģis, nevis Jakovenko, nevis loča, nevis Viktora un nevis Jurīša.

Jakovenko ausīs iecirtās tādi spiedzieni un tādi ķērcieni, ka viņš vai atsprāga atpakaļ. Apakšā lēkāja tie, kuriem nebija izdevies ielīst tajā biezumā, kas aizspriedies uz trapa; Jakovenko atgrūda sāņus vienu, atgrūda otru un izlauzās līdz pakāpieniem, kur uz katra karājās vairāki slamsti; Jakovenko lūkoja kaut vienu noraut no pakāpiena — kur nu! Piezīdušies kā dēles. No augšas gar lāgā neaizvērto lūku šļācās ūdens, visus mērcēdams; katrs kuģa palēciens bija visai spēcīgi sajūtams šaurajā trapa spraugā, taču neviens par to nelikās ne zinis. Visi lauzās augšup, brēkāja, bārstīja lāstus, draudēja ar dūrēm . . . Bet augšā zem pašas lūkas, pacēlis automātu pret jēgu pazaudējušo pūli, stāvēja līdz vidum kailais Viktors, turēdamies diez ar kāda brīnuma palīdzību, negrīļodamies, nekrizdams no straujajiem triecieniem, tikai pašķobīdams plecus, kad ūdens straumes pār tiem gāzās īpaši bagātīgi.

— Viktor! — Jakovenko no lejas uzsauca, taču pats nesadzirdēja savas balss.

Viņš atkal metās uzbrukumā pūlim, atkal atlēca atpakaļ un tad tieši pretim Viktoram ieraudzīju Helēnu.

Cilvēku jūkļa izgrūsta pašā priekšā, pacelta gandrīz vai gaisā, Helēna stiepa uz Viktora pusi garas, tievas un plēsīgas rokas, tādas kā raganai, un, muti plati iepletusi, arī kaut ko kliedza: viņas tumšās acis zalgoja ļauni un draudīgi, un lūpas — tā Jakovenko šķita — bija aiz sasprindzinājuma vai melnas. Ragana kas ragana! Bet Jakovenko bija sēdējis pie viņas kajītes durvīm un birdinājis gaužas asaras .. .

Jakovenko ņēma palīgā automāta laidi. Viņš lauza sev ceļu, bez žēlastības izmētādams tos, kuri karājās pie trapa pakāpieniem. Viņš nokļuva līdz Helēnai, ar vienu roku parāva to atpakaļ, pagrūda neskatīdamies, neklausīdamies tās sašutuma un izbrīnās spiedzienā, nostājās blakus Viktoram un pagriezās ar seju pret uzbrucējiem.

— Kas šeit notiek? — viņš kliedza Viktoram.

— Nu re ... lien ...

— Bet Jura?

— Tur! — Viktors pamāja uz klāja pusi.

— Tu arī turp! — Jakovenko viņam pavēlēja.

— Bet kā tad ar šitiem — ieslēgt?

— Mums jābūt uz klāja!

Katrs vārds bija runājams . ar neticamu piepūli. Jakovenko tā ari nezināja, vai Viktors viņu saprot, jo tas centās atbildēt ne vārdiem, bet vairāk ar žestiem. Tā drošāk.

— Vai dzirdi? — Jakovenko vēl sauca Viktoram.

Viktors pamāja ar roku, sak, ej pie Ju-rlša, bet es palikšu te.

— Vai gribi viņus novaldīt? — Jakovenko brīnījās.

Viņš nožēloja, ka ļāvis Stilianam aiziet. Tagad to varētu atkal izmantot par tulku, jo šitie jau nekā nesaprot. Tur lejā viņš laikam bija kliedzis: «Izklīst!», «Ceļu!», «Atpakaļ!» — un neviens nekā nesajēdza, iekams viņš nesāka belzt ar laidi. Stilians nebūtu bijis par ļaunu. Jāieskaidro šiem panikas sagrābtajiem stulbeņiem, lai nebaidās, lai katrs atgriežas savā vietā, jo neviens taču netaisās atstāt kuģi dieva ziņā un nav vairs ko bažīties tagad, ja jau «Omirs» izturējis pirmajos mirkļos.

— Vai tu šos novaldīsi? — viņš atkal uzprasīja Viktoram, un Viktors atbildēja ar garu teikumu, no kura Jakovenko pusi nesadzirdēja, tomēr uzminēja. Ja tā apdomā, tad teikums nemaz tik garš nebija, taču, ja ņem vērā apstākļus, kādos abi sarunājās,

tad šis teikums jāierindo pie īstām runām: «Cik ilgi vajadzīgs, tik arī novaldīšu! Bet tu laid pie Jurīša. Ja šā vai tā, tad pasvilp!»

Lūka pacēlās viegli, vilnis, kas pašlaik skrēja pār klāju, atviegloti noelsies, apkampa Jakovenko, ietverdams viņu no galvas līdz kājām, un tad cik jaudas metās lejup virsū satracinātajam čurmulim. Jakovenko labi ātri izlēca uz klāja, pievēra lūku, nopurināja ūdeni un pirmo reizi pa visu šo laiku pamanīja, cik nejauki žļurkst viņa zābaki.

No cauruma stiepļu torņa vidū iznira Ju-rītis. Viņš bija tur ierīkojies, lai būtu drošs, ka viņu neaizskalos vilnis. Tīri kā serde ērmīgā magnēta spolē. Jūra dāsni slacīja par serdi pārvērsto Jurīti, bet viņš to nelika vērā. Ka tik varētu stingri noturēties uz šā negudrā kuģa.

Jakovenko laipni pameta Jurītim ar roku. Tā turēties! Bet Jurīša sejā plaiksnījās savāds raizīgums. Viņš satraukti blisināja acis, mēms jautājums vīdēja sejā, jautājums, kas domāts Jakovenko. Ir gan ērms! Viss ir tik lieliski, mašīnas strādā, locis Griša jau būs izdarījis vajadzīgo manevru, pagriezis «Omiru» tieši tā, kā pienākas, un kuģis iet pa savu kursu, dodamies uz jūras viņu malu, uz šaurumu, aiz kura paveras rāmā Kerčas joma.

Jakovenko paspēra dažus soļus pa klāju, lai stingrāk nostātos uz kājām, un atkal sajuta nejauko žļurkstēšanu zābakos. Viņa garastāvoklis bija labs — tik patīkami bija ieraudzīt maigo Jurīša seju, tik saldi ieelpot atsvaidzināto jūras gaisu (taisnība gan, tikai tad, ja pagrieza muguru pret viesuli, kas vārda pilnā nozīmē rāva elpu ciet), tik gaiša saule spīdēja sirdī, ka Jakovenko negribējās pieļaut, lai viņa garastāvokli bojā tāds sīkums kā ūdens pilni zābaki. Daudz neprātodams, viņš apsēdās turpat uz klāja un ņēmās vilkt nost labās kājas zābaku. Viņš pat uzsmaidīja un pamāja Jurītim, kurš no savas spoles tagad noskatījās uz Jakovenko kā uz gluži prātā sajukušu.

«Tā redz, Jura. Atgriezīsimies mājās, un staršina Kainarovs dos atvaļinājumu uz visu sestdienas vakaru, bet pēc tam arī svētdien. Tu, protams, diegsi uz pastu apvaicāties, vai no mammas nav pienākusi paka ar kārumiem, bet es... Nu, bet es iešu uz grāmat-veikalu, un gaišmatainā Veročka man uzsmaidīs un jautās kā vienmēr: «Jūs esat atnācis?» Šajā mirklī, kad tumšajos viļņos snauž nakts, tajos likteni ieraudzīt grib mūsu skats...* «Šodien,» tā es atbildēšu, «šodien atnācu nevis dzejoļu, bet gan jūsu dēļ, Veročka ...» Jo ir taču jābūt pašam vispēdīgajam pasaules muļķim, lai pusgadu staigātu uz grāmatvei-kalu, skatītos uz meiteni un neievērotu viņu. Lēni, lēni apļa vidū virpuļo uz vienas kājas, — vēl pēc mirkļa lēciens viegls, lido tā, ka pūka lido, izliekts augums, trausls mājiens, piesit kājas, liecas liegi...* «Jūsu vieta, Veročka, nav grāmatveikalā, jums vajadzētu būt balerīnai! Jums, Verucīt, nav ko skatīties uz tādu bezsirdi, kāds es, jums vajadzētu jūtīgu un izsmalcinātu dvēseli, kāda pati esat...» Un viņa sakaunēsies, notvīks, pa-zibsnīs acīm, paspīdinās acu baltumus, nočukstēs . .. Bet es neļaušu viņai ierunāties pirmajai, es pats viņai sacīšu, ka viņa mani sen apbūrusi, ka es .. . Nē, mēs nekā neteiksim viens otram. Es tikai pastiepšu roku it kā pēc grāmatas, bet pieskaršos Veras pirkstiem, un grāmata nokritīs smaga un izptui-nīta kā nošauts balodis, un mēs nekā neteiksim, tikai palūkosimies viens otrā, un Vera tik mīlīgi pazibinās acu baltumus, paceldama uz mani skatienu . . . Un mēs iesim uz kino . . . Un noskatīsimies filmu par jūru. Tagad mani interesēs tikai filmas par jūru. Vislabākais, kas var būt, tā ir īsta filma par jūru, kur tu, cilvēks, vēlreiz varētu izbaudīt šausmu un uzvaras jūtas. .. Bet pēc filmas es noskūpstīšu Veročku. . . Un tas nemaz nebūs tā kā dzejoļos un kā filmās, bet, kā īsti tas. būs, to es nezinu, un varbūt arī ir labi, ka nezinu un ka neviens nezina, iekams . . . Par skūpstiem labāk sapņot. . .»

Viņš novilka zābaku, apgrieza otrādi, izlēja ūdeni un apmierināts pakustināja sačer-velējušos pirkstus. Jurītis, laikam gan nospriedis, ka viņu vecākais no visas tiesas izdzīvojis jēgu, sāka līst ārā no sava torņa. Stiepļainā izskata bruņinieks. Jakovenko mierīgi nolika zābaku uz klāja un sāka vilkt nost otru. Viņš maķenīt pagāzās atpakaļ un sasprindzināja muguru. Tādā vētrā balansēt uz pliķa klāja — tas nudien ir ārprāts! Jurīša seja kļuva pagalam bāla. Viņš steigšus ķepurojās ārā no savas celles, kur labu prātu bija ieslēdzies, un izskatījās pat, ka viņš gāžas atpakaļ uz otru pusi nekā Jakovenko, gāžas ar visu augumu un kopā ar stiepļu torni, kurā tupēja, kopā ar visiem stiepļu rituļiem, kopā ar klāju, un, lai kā Jakovenko pūlējās atliekties atpakaļ, gribēdams izstiept kreiso kāju un beidzot novilkt izmirkušo zābaku, tomēr arī viņš diez kāpēc svērās uz priekšu un tikai uz priekšu, it kā viņam zveltos virsū kāds nepieveicams spēks. Sajūta, ka no muguras kāds zveļas virsū, bija tik neatvairāma, ka Jakovenko atskatījās, lai pārliecinātos, ka itas viss viņam tikai rādās.

Viņš sēdēja uz klāja, kas bija sasvēries neiespējamā leņķī. Kāds brīnums vēl turēja «Omiru», un kāpēc tas nebija vēl apgāzies — tāds jautājums attiecās jau uz pārdabiskām parādībām. Šis apstāklis tomēr nebija tas, kas visvairāk iztrūcināja Jakovenko. Viņu biedēja milzīgi augsta ūdens siena, kas ļaunu vēstījošā klusumā vēlās pa klāju lejup. Devītais vilnis. Ne debesu, ne jūras, ne vētras, ne kuģa — tikai ūdens siena, kas visu aizmēž. Cilvēkam dota valdīšana pār zivīm. Bet kļūt par zivi? Ai, cik zivij labi jūras dibenā! Jakovenko negribēja būt zivs. Kā sēdējis ar vienu zābaku kājā, tāpat yiņš pietrūkās un ar lēcienu metās pie stiepļu grēdas, un nolidoja lejā pa slīpo virsmu, tomēr izrādījās, ka ūdens ir vēl manīgāks, tas apklāja Jakovenko, tiklīdz viņš bija ticis uz kājām, aizrāva līdzi, ar sparu uztrieca virsū stiepļu tornim un ņēmās to spiest un plucināt. Bēgdams no viļņa, Jakovenko bija piemirsis ieraut krūtīs kaut mazdrusciņ gaisa, un nu viņš sāka smakt, prāti satumsa, gar acīm metās melns, un viņš juta, ka mirst, mirst, mirst! Bet ūdenim nebija gala, tas neatslābināja spiedienu, tas gulās Jakovenko virsū kā smags akmens, gribēja viņu iedzīt spraugās starp stiepļu ribām un iznīcināt, lai ne pēdu nepaliek. Ak, iznirt ja varētu, iznirt! Vai būs devītajam vilnim beigas, un vai kāds ir skatījis tā beigas? Pārlieku rūgts, senjor, ir jūras ūdens... Varbūt tiem, kas paši slīcinās, ir salds? Kas to zina! Jakovenko neslīks, viņš negrib slīcināties, nedrīkst aiziet bojā, viņam nav tādu tiesību! Nu, kādas nu te tiesības var būt? Un kas tas ir — tiesības? Puicisks jautājums! Vilnis paluncināja salto asti, apšļāca Jakovenko ar putām, nošņācās viņam pie kājām un izgaisa. Bet viņš, vēl ne elpu neierāvis, vēl būdams uz robežas starp dzīvību un nāvi, izbrīnījies pamanīja, ka stāv nevis saplacināts uz stiepļu ribām, bet gan ar rokām atspēries un spītīgi sasprindzinājis muguru, it kā vēl joprojām pūlētos noturēt plecos devītā viļņa briesmīgo smagumu, un viņam blakus, pievērsis nobālušo seju pelēk-melnajām debesīm, rokas izpletis kā krustā piesists, nāves mierā sastindzis,-stāv Jurītis, mammas luteklītis, labā un maigā sirds.

Tikai tad Jakovenko ierāva gaisu kā zvērināts pīpētājs tabakas dūmus, atgrūdās ar rokām no stiepļu sienas, palēcās uz slapjā klāja un sapurināja biedru.

— Jurīt!

Jurītis pavārstīja acis, paskatījās uz Jakovenko, ieraudzīja atkal stāvu saslējušos klāju un pārbīlī samiedza acis. Bet, tā kā Jakovenko nemitējās viņu visā spēkā kratīt aiz pleciem, tad beidzot viņš tomēr atjēdzās, apjucis pasmaidīja un, pamanījis Jakovenko baso kāju, jautājoši pastiepa uz to pirkstu.

Nu ar! Jakovenko nolaida acis un ieraudzīja, ka viņam vienā kājā zābaks, otra basa, un atcerējās, kā viņu bija kaitinājis zābakos žļurkstošais ūdens, kā viņš bija sadomājis tikt no tā vaļā, kā apsēdies uz klāja un novilcis vienu zābaku, izlējis no tā ūdeni, bet pēc tam mierīgā garā nolicis zābaku līdzās uz klāja un ... Kad taču tas viss notika? Un gadu divsimt jau . . . Viņš aplaida acis apkārt, meklēdams ar skatienu to vietu, kur bija apsēdies, un nepazina vairs klāja, jo te nebija nekā tāda, kas līdzinātos parastam klājam: ignorējot visus zināmos fizikas likumus, viņam virsū gāzās cieta plakne, tomēr nogāzties diez kāpēc nevarēja, un tas bija jo sevišķi baismīgi. Bet galu galā, Jakovenko nosprieda, mēs nemaz tik visai labi nezinām fizikas un matemātikas likumus, lai brīnītos par to, kas šeit notiek. Bet zābaks — kur tas ir? Tajā vietā, kur viņš nolika, zābaka nebija. Otrs ir kājā. Nejēdzība. Jurītis vēl arvienu smaidīja, viņš nepavisam neņirdza par Jakovenko — viņš tikai priecājās, ka abi palikuši dzīvi un ka viņš tomēr bijis tas, kas palīdzējis biedram laikus pamanīt briesmas un atskatīties. Jo, kad Jakovenko ieraudzīja, cik steidzīgi Jurītis traušas laukā no sava stiepļu patvēruma, tad viņš arī satrūkās un . . . Bet kur tad ir otrs zābaks? Ar vienu zābaku jebkurš izskatīsies smieklīgs, karavīrs — jo vairāk. Tas ir vēl jokaināk nekā runcis zābakos. Neriskēdams vairs apsēsties uz klāja kā tāda tirgus sieva, Jakovenko pieliecās un, uz vienas kājas lēkādams, ņēmās otrai vilki nost zābaku. Zābaks nepadevās, un tad Jumis, sapurinājies un pilnā mērā atdzīvojies, nokāpa no sava krusta, pieskrēja pie Jako-venko, manīgi no apakšas parāva zābaku aiz papēža, veikli izliecās un aizlidināja zābaku lejup — pāri visam klājam. Pelēkais ūdens to aprija kā skaidiņu.

— Kāpēc aizsviedi? — Jakovenko nogrāba Jurīti aiz rokas.

— Lai!’

— Kā tad es ...? — Jakovenko parādīja uz savām basajām kājām.

— Es — arī! — Jurītis taisījās sēsties, lai noautos.

Bet Jakovenko neļāva.

— Vai sajucis esi?

— Būs vieglāk peldēt. . .

— Es tev papeldēšu! Kainarovs tevi. . .

Viņiem pāri gāzās ūdens. Pirmais no viļņa

apakšas izslīdēja Jurītis un pablisināja koši zilās medaļas.

— Kas man par Kainarovu! Kaut tikai. ..

— Bez panikas! Galvu augšā!

Atkal viņiem uzbrāzās augsta ūdens siena, taču šī vairs nebija tik smaga kā pirmās un aizvēlās daudz ātrāk, turklāt šoreiz viņi bija paguvuši ieraut gaisu aizgādam un iznira no viļņa mundrāki un tādi kā atsvaidzināti.

— Iešu uz komandtiltiņu! — Jakovenko iekliedza Jurītim ausī.

— A-ha! — Jurītis atbildēja. Viņa acīs pludoja neganta zilgme.

— Bet tu — pie Viktora!

— Tfu-tfu!

Velns ar ārā! Varbūt Jakovenko vārdi tagad pie Jurīša nonāk tikpat izkropļoti un tas saklausa tādu pašu juceni?

— Izpeldējāmies! — Jakovenko uzsita Ju-rltim uz pleca.

— A-ha! — tas atbildēja.

— Tu esi brašs puika!

— Tu-rl!

— Kas tev kait? — Jakovenko noraizējies notvēra Jurīša ausi un žigli noliecās zem jauna ūdens vāla, kurš pa stāvo klāja slīpumu vēlās viņiem virsū.

— Kar-kar! — izsliedamies no ūdens, Jurītis iesaucās.

— Šurpu! — Jakovenko parādīja uz savu ausi.

— Kārtībā! — Jurītis izpildīja viņa gribu.

— Nu — pie Viktora! Laimīgi!

— Te-gi!

«Tikt līdz komandtiltiņam bija ārkārtīgi grūti.»

Viņš nekad nebija lasījis Šulekina «Jūras fiziku», nezināja sīki izstrādāto teoriju par jūras viļņu rašanos, nezināja Bergena formulu par viļņu augstumu un nezināja, ka slēgtās jūrās viļņi ir daudz stāvāki nekā okeānā. Varētu domāt: ko gan spēj nodarīt ne visai augstais Azovas jūras vilnis, kas pašā lielākajā vētrā nesniedz triju metru augstumu? Taču šiem viļņiem nebija okeāna vēriena, būdami strupi un drudžaini aši, tie necēla kuģi pamazām augšup, tie nemitīgi dauzīja bortu, un viļņu galotnes kā neprātā lēca uz klāja un plēsa, un laizīja, un pļāva nost visu, ko vien iespēja.

Tā bija vētra, par kuru klaigās radio un rakstīs visas avīzes. Tā sadzina upēs milzīgas duļķaina ūdens masas, ūdens gāzās pāri laukiem, pārplūdināja apdzīvotas vietas, ar saknēm rāva ārā kokus, apsvieda mašīnas. Zem ūdens nokļuva visas ārsētas, kas bija izvietojušās jūras strēlēs, visas zivju fabrikas, šosejas, dzelzceļi. Mazi un vidēji kuģi, kas nebija paguvuši iziet jūrā, tika sadragāti vai izmesti tālu sauszemē, un šo kuģu nomelnējušās lauskas vēl ilgi rēgojās tīrumu vidū, radīdamas izbrīnu un uzdzīdamas šermuļus cilvēkiem, kas par šo notikumu nebija dzirdējuši.

Nekā no tā visa Jakovenko nezināja un nevarēja zināt. Viņš zināja vienīgi to, ka jānokļūst uz komandtiltiņa, lai no loča Gri-šas smeltos nepieciešamo informāciju un tad atkal kaut ko darītu, rīkotos, cīnītos.

Tuksnesīgais, stihiju varā pamestais «Omirs». Kaut kur ir pie stūres rata locis Griša. Kaut kur tilpnē Viktors un Jurītis uzmana kādus divdesmit histērijas sagrābtus brēkuļus. Kaut kur uz komandtiltiņa varbūt joprojām čurn kapteinis — tik vienaldzīgs pret visu pasauli, ka pārņem sašutums. Un pa kuģi klimst mierīgais stūrmanis, kas nespēj itin nekā līdzēt. Kuģa dziļumos atkal kaut ko perina viltīgais Stilians, kas ar savu pauri atbild Jakovenko priekšā par to, lai mašīnas darbotos.

...Viņš cīnījās uz priekšu pa klāju, kas gāzās apkārt, un mežonīgie Poseidona zirgi ik mirkli drāzās viņam virsū kā senajās bērnu dienu filmās, raudzīdami viņu samīdīt, iznīcināt, samalt druskās, lai ne zīmes nepaliktu. Es pilnā kaklā smejos vien! Kūkumu uzmetis, basajām kājām sperdams grīļīgus soļus pa raupjo klāju, ik pa brīdim palūkodams, cik droši karājas automāts, nolaizdams pirkstus gar siksnu pazodē, lai nepazaudētu cepuri. .. Kamēr elpot ir vēl jauda, iešu tālāk, tālāk vien... Vējš aizrāva viņam elpu, ūdens ārdījās visapkārt, un viņa vārdi ielidoja taisni vilnī, slīka un iznira ... Tur viņā krastā, tur mit Marička. .. Pamesta planēta karājās sabangotā izplatījumā. . . Vientuļš jauneklis laužas uz priekšu pašos stihiju dziļumos, laužas uz priekšu, uz priekšu ... Gan spītīgāks esmu, gan stiprāks vēl kļuvis...

Kuģim dragā sānus, tas raustās gurdenās konvulsijās. Šūpojoties apreibis kuģis, viss, kas vien ir apkārt, viss apreibis, melns pelēkums vienmuļi Šļakstinās pa galvu: šļaka, šļaika .. . Divas krāsas, divas krāsas.. . Viņš skrēja, nekā neredzēdams, viņu ripināja projām līdz pašam bortam, viņš jau karājās virs bezdibeņa, tomēr izķepurojās nāvei turpat no nagiem ... Trīs naktis bez miega, trīs dienas bez miera... Izmisis viņš lūkoja slēpties aiz rāmajām stiepļu kaudzēm, tomēr ūdens viņu sadzina rokā arī tur, ar raganīgu spēku uzklupa no augšas, ieķērās viņā saltiem pirkstiem . . . Viņš 'traucās tālāk . .. Atkal ievas kuplos ziedos stāv... Cilvēk, tu sažņaudz dūrē visu savu spēku, visu savu dzīvi tu sažņaudz dūrē! Un gāz, gāz! ... Jau ceturto dienu pār Diksonu puteņi līgo ... Jo tālāk viņš skrēja, jo vingrāks, veiklāks un spēcīgāks jutās . . . Atkal kastaņas zied, atkal Dņepra veļ vilni... Viņā kūsāja tāds spēks un tāda pārgalvība, ka viņš noturētu plecos visu «Omiru» un neļautu tam apgāzties... Flibustieru tālā zilā jūrā.. . Komandtiltiņa traps šķita apsolīta zeme. Jakovenko pieķērās pie margām... Oši, mani oši... Viņš pavērās atpakaļ — tur, kur bija atstājis nicīgi izkliegtās dziesmas... Viņš bija sviedis savas dziesmas visiem dieviem un visiem velniem sejā... Un jaunība nav velti šķiesta... Jaunība nemirst, jaunība ir mūžīga, jaunība ir brīnišķīga... Smagais ūdens pievilkšanas spēks lieca Jakovenko atpakaļ, tomēr viņš rāpās uz priekšu augstāk un augstāk, rāpās tā, it kā viņa kailo kāju pirkstos būtu tūkstoš pērtiķspēku.

Pat flegmātiskais kapteinis pavārstīja acis, kad trapa caurumā izslējās Jakovenko galva ar cepuri, kas reiz bijusi formas cepure, bet tagad kļuvusi plakana kā panna, un ar melnu, zem zoda aizmestu siksniņu. Galva paslējās un pazuda, krietnu brīdi tās nebija, pēc tam tā atkal spītīgi izlīda pār komandtiltiņa grīdu un šoreiz turējās stingri, bet tai pakaļ spraucās vēl viens ķermeņa gabals. Jakovenko izslējās pār grīdu līdz krūtīm, bet viņu atkal norāva lejā, viņš aizķērās tikai ar galvu, pablisināja, pablisināja ūdens piešķiestās acis, vairāk reižu noplātīja muti, it kā mēmi kliegdams vai dziedādams, un svempās atkal uz augšu. Viņš trausās grūti un lēnām, it kā raudamies no akmens ārā. Līdz pleciem, līdz krūtīm, augstāk, augstāk, lēciens — un nu viņš stāvēja uz komandtiltiņa!

... Kālab visas šīs pūles? Kapteinis pārāk labi zināja, ka «Omiram» jāiet bojā. Viņš zināja to jau todien, kad šaurajā Pirejas ostā pirmo reizi ieraudzīja apdrīksnātos, rūsaš saēstos kuģa bortus. Un nelokāma pārliecība par savu paša galu uzradās tad, kad pirms iziešanas jūrā viņam nomainīja gandrīz visu komandu.

. .. Jakovenko pagāja kapteinim garam tādā pašā piesardzīgā vienaldzībā, kā bija darījis, vētrai iesākoties. Ja atgādinātu, ka viņš apjukuma brīdī bija pieķēries pie kapteiņa, tad viņš paraustītu plecus: lai vilnis neaizskalotu, tad jau ķeras arī pie staba.

. ..Viņš jau sen bija pārkāpis to robežu, aiz kuras beidzas dzīves gudrība un iesākas vecums, tikai vecums. Un visi armatori, visi kuģu kompāniju aģenti, visi ostu kapteini tīri labi to zināja un aizvien negribīgāk uzticēja viņam kuģa komandēšanu; viņš slīdēja zemāk un zemāk, samazinājās viņa kuģu ton-nāža, viņu vairs nesūtīja uz tālām jūrām; tagad viņš šļūkāja no ostas uz ostu ar veciem trampiem — tikpat veciem kā viņš pats, un pēc tam arvien biežāk pagadījās kuģi, kas bija vēl vecāki par viņu, un tad viņu nelīga vairs nemaz, ar vāji slēptu izsmieklu ieteica atpūsties, viņš taču esot braucis pa jūrām tik ilgi un tik daudz, vai tiešām nekārojoties pasēdēt dārziņā, audzēt puķes.. . gaidot mūžīgo nakti... Tā jau gan, viņš neiebilda, mūžīgā nakts viņam pienāks, bet...

. . . Locis izpildīja mežoņu prieka deju turpat pie stūres rata, kuru vēl joprojām nevarēja pamest.

— Kā te iet? — uzsauca Jakovenko, ieskrējienā apdauzīdamies gar loča kaulaino augumu.

— Cigareti! — Griša nogārdza.

— Es jau nepīpēju!

— Cigareti!

— Kur?

— Te! — Griša salieca ceļgalu, pagriezdams uz Jakovenko pusi kabatu. Jakovenko ilgi ap to grābstījās, jo viņu atkal spieda un spieda no Grišas projām, — kad gan reiz rimsies šī šūpošanās un zvalstīšanās! Beidzot viņš tomēr iebāza pirkstus šaurajā, aizlipušajā spraugā, sataustīja pie Grišas slapjās kājas pieplakušo papīra kārbiņu un izvilka to dienas gaismā.

— Dod! — locis iebrēcās.

. . . Bet pār viņu slīga gigantiskais ģimenes koks: bērni, mazbērni, mazmazbērni, visvisādi paradi. Un visiem viņš bija gan stumbrs, gan saknes. Vienīgais maizes devējs. Turklāt vēl viņa pienākums bija gādāt, lai ģimene noturētos uz zināma sabiedriskā pakāpiena. Jo — ja viņa vainas dēļ ģimene noslīdēs uz zemāka pakāpiena, ja tā pagrims, tad ģimene atriebsies, un nav iedomājama sūrāka un ļaunāka atriebība par to, kas gaidāma no radiem un tuviniekiem.

Viņu negribēja līgt ne uz viena kuģa, pat uz vismazākā, uz visbēdīgākā ne. Viņu aptaustīja skatieniem tik nekautrīgi, kā dara zirgu tirgotāji, izraudzīdamies zirgus, un līdzjūtīgi nopūtās: laiks doties emeritūrā, pensijā, atpūtā. Un, lai kā vecums bija notrulinājis viņa sajūtas, tomēr jau pensijas pieminēšana vien darīja viņu vai traku: viņš negrib! Mēs vēl pabrauksim jūrās! Mēs vēl pakomandēsim! Ne vairs bailes par ģimeni, bet gan bailes par sevi pašu viņam lika paciest pat pazemojumus, lai tikai dabūtu kaut jel kādu kapteiņa vietu. Jo nav bēdīgāka skata par atvaļinātu kapteini, par pensionētu kapteni.

... Jakovenko kaut kā izvilka no saftiirkušās kārbiņas vienu cigareti un iesprauda locim mutē. Locis sakoda cigareti zobos, lai to ne-izkratītu viņam no mutes, un ņēmās zelēt, nikni spļaudīdamies.

— Nu, kā tad iet? — Jakovenko vaicāja.

— Tramtarā!

— Kā kuģis?

— Stāvam!

Tas jau pārsniedza visas iedomājamās robežas. Kā tā — stāvam? Mašīnas taču strādā! Jakovenko pats bija novadījis mehāniķus lejā un pagaidījis, līdz iedarbina mašīnas. Viņš juta, kā vienmērīgā dunoņa tricina kuģa korpusu. Kā un kas var izdibināt, ka viņi stāv uz vietas un neiet vis uz priekšu? Vai tad te kaut kas ir apjēdzams?

— Mašīnas tak...

Jakovenko dzīrās locim ieskaidrot, ka pats uzmanījis, lai mašīnas iedarbina, ka. .. Bet Griša paraustīja kalsnos plecus.

— Nu, un tad? Bet mēs stāvam! Guļam!

... Cik viņš tos redzējis, tad viņam arvien licies, ka pensionētie kapteiņi kļūst it kā sīkāki — sažūst, vai. Sākumā viņš nespēja izprast, kas ar tiem notiek. Viņš ievēroja, ka tie pārvēršas, nav vairs tie, kas bijuši, taču nekādi nevarēja apjēgt, kas īsti tā ir par pārvērtību. Bet tad nomira viņa kaimiņš — nomira kapteinis Lambrianids, kaut bija pat jaunāks par viņu, taču, kā redzams, bezdarbības rūsa bija sagrauzusi kapteiņa Lambri-anida veselību, jo viņš, paklausīdams pieru-nām, bija pametis darbu, kaut būtu varējis vēl kuģot un kuģot — šis tuklais, lielacai-nais vīrs ar melnām, kuplām ūsām, vīrs, kurš drīzāk izskatījās pēc korsāra, nevis pēc kapteiņa, kas visu mūžu vadājis dziju, garšvielas un augļus. Lambrianids nomira pirms brokastīm; visu ģimeni pārņēma satraukums, jo mājās nebija neviena vīrieša; sievietes sāka paniski vaimanāt, un viņam kā Lam-brianida kaimiņam un draugam neatlika nekas cits kā vien iet un raudzīt, vai nevarēs sievietes nomierināt. Viņš izsoļoja caur dārziņu, kas šķīra abas mājeles; kāda sieviete, pieķērusies viņam ar roku, kas atgādināja spīles, ievilka viņu iekšā; visur valdīja drausmīga nekārtība — ienācējam kājas metās aiz visvisādiem priekšmetiem, ceļā vāļājās spilveni, palagi, trauki, gandrīz vai likās, ka te nupat notikusi zemestrīce; tad viņš beidzot nokļuva līdz saimnieka guļamistabas durvīm, kāds klusi atvēra šīs durvis, un kapteinis ieraudzīja platu gultu ar melniem koka galiem, gigantisku gultu, kas aizņēma visu istabu, un tajā, pārklāts ar baltu palagu, nekustīgs un nostiepts tā, kā mēdz būt nostiepti apsegi pār vēl neatklātiem pieminekļiem, gulēja kaut kas sīks un nedzīvi stings. Viņš neticēja, viņš nespēja ticēt baigajai nojausmai un, juzdams, ka dara grēka darbu, taču nespēdams atturēties, piegāja pie gultas, pieliecās un pavilka palaga stūrīti. Zem palaga, iespiedis spilvenā tikko manāmu iedobi, gulēja kaptenis Lambrianids — sīciņš, sažuvis tā, ka nebija lielāks par cikādi...

Tad nu viņš beidzot tika pie skaidrības: visi viņi sažūst, visi pensijā aizgājušie kapteiņi sažūst ne vien ārīgi, bet arī iekšķīgi, viņi sačervelējas, sarūk, pārvēršas par — neko. Tāpēc arī viņš turējās pie kapteiņa darba, jo vienīgi tajā saskatīja glābiņu pašam sev, savam es. Viņš virināja kantoru durvis, iztapīgi smaidīja, līdz atkal varēja atnest savu karietes pulksteni uz kaut kādu vecu trampu, ienest kaut kādā — un tomēr kapteiņa kajītē un uzvilkt ciešo atsperi ar atslēdziņu, kuras galviņai bija Burboņu lilijas veids.

... Locis vēl drusku pazelēja slapjo cigareti un tad izspļāva.

— Vai tad neredzi?

— Es domāju — vilnis...

— Vilnis! Tramtarā! Guļam uz sāniem.. .

— Un neko nav iespējams...?

— Ko tad? Es prasu: ko tad?

— Es jau nezinu. . . Bet. . .

— Tramtataram! Tas vairs nav kuģis, tas ir politisks līķis! Vai skaidrs? Guļam uz sāniem. Gaidām, kad viņš apvelsies ar ķīli gaisā. Kad uzlaidīs burbuļus. Vai skaidrs?

— Mašīnas taču...

— Skrūve izcelta virs ūdens. Ļir-ļer. Vai skaidrs? Tu esi redzējis tādu sānsveri? Es neesmu redzējis.

Viņš vēl vaicā. .. Kur tad Jakovenko būtu varējis redzēt? Viņš nemaz nezināja, kas tā sānsvere tāda ir un kādas tai pieļaujamās robežas. Vēl joprojām viņš īsti nespēja apjēgt briesmu lielumu un kaut vai izbīties, kā nākas. Un kapteinis jau arī. Kapteinis taču ir tik mierīgs. Vai kapteinis varētu būt mierīgs, zinādams, ka viņa kuģis teju pat noies dibenā?

. .. Viņu izsauca uz firmas kantori, kad «Omiram», kas bija uzņēmis pomeranču kravu, jau vajadzēja pacelt enkuru. Plašajā istabā viņš atrada trīs vīrus. Divus baltzobai-nus jaunekļus, tīri vēl zeņķus, tā gadu divdesmit, divdesmit pieci, ne vairāk, un trešo — mazliet vecāku, nenormāli nobarotu, ērmotā tērpā, kam, pēc šā cilvēka paša domām, laikam vajadzēja būt kapteiņa tērpam; tīrais ģeķis — pietika acis uzmest, lai kļūtu skaidrs, ka šis vīrs nekad nav uz kuģa bijis pat matrozis, kur nu vēl kapteinis. Pie griestiem laiski šņāca liels ventilators, puiši, pa amerikāņu modei kājas uz galda sacēluši, zvaigāja, klausīdamies operešu kapteiņa formā ģērbtā ģeķa asprātības, zvaigāja viņi arī tad, kad kapteinis Maliopuls pārkāpa pār slieksni un samulsis noņēma savu jokaino cepurīti ar garo plastmasas nagu, zvaigāja arī tad, kad kapteinis padeva labdienu, ar skatienu meklēdams to, kurš viņu izsaucis, jo viņa stāvoklī vajadzēja rādīt pazemīgu un tikai pazemīgu vaigu.

«Kapteinis Maliopuls?» viens no baltzobai-najiem nevērīgi apvaicājās.

«Iepazīstieties,» sacīja otrs, norādīdams uz četrstūraino ģeķi, «jūsu palīgs Stilians.»

Un Stilians pielēca kājās, pārripoja pāri istabai un iegrūda kapteinim saujā kaut ko karstu, mīkstu, sviedros slapju. Kapteinis Maliopuls palūkojās lejup un ieraudzīja, ka tā ir Stiliana roka.

«Bet.. . man. . . hm,» viņš murmuļoja, «uz «Omira» jau ir palīgs.»

Viņš atcerējās savu enerģisko palīgu, kas veselu nedēļu bija vadījis pomeranču iekraušanu «Omirā», tik prasmīgi un jautri visu izrīkodams. .. Pomerances sapakotas glītās kartona kārbās, uz kārbām uzzīmētas kvēli dzeltenas saules, un, ja kāda kārba saplīsa un pomerances izbira uz piestātnes klāja, kļuva redzams, ka katra ietīta baltā, čaukstošā papīrā, un uz visiem papīriem tīri kā uz banknotēm ar ūdenszīmēm iespiests «Hel-lāda». Arī viņa palīgs ar savu augumu, seju, stāju, ar možo dabu, vīrišķīgi dedzīgo nodošanos tam, kas viņam darāms, ar visu savu būtni likās paužam šo vārdu, šo saucienu: «Hell āda!» Palīgs bija īsts grieķis, un kapteinis Maliopuls klusībā priecājās par viņu un pieminēja savu jaunību. Nu jau, protams, viņš vairs nav tāds helēnis katrā žestā un katrā balss intonācijā, nu viņš ir tikai vecs vīrs, un veci vīri — tas ir nevis nacionāls, bet drīzāk internacionāls jēdziens.

«Man jau ir palīgs,» kapteinis teica stingrākā balsi.

«Bet cik jums ir gadu, augsti cienījamais?» Pirmais jauneklis piemiedza aci. «Pieci simti? Vai tūkstotis?»

«Mēs neizsaucām jūs tāpēc, lai izprašņātu, kas jums ir un kā jums nav,» otrs noņirdza, «mēs tikai nolēmām darīt jums zināmu, ka pirmo palīgu uz «Omira» sauc par Stilianu. Jūs esat apmierināts, vai nav tiesa?»

Kapteinis Maliopuls tikai pačāpstināja lūpas.

«Jautājumu jums nav,» pirmais rezumēja šo sastapšanos. «Tādu nebūs arī uz kuģa, kad jūs uzzināsiet, ka visa komanda ir nomainīta, no vecajiem palikuši divi trīs cilvēki, kuri jums braucienam pilnīgi nepieciešami. ..»

% «Mēs ceram, ka būsiet tolerants, kaptein,» pievienojās otrs, «un ka klusēsiet. Mums patīk jūsu nerunīgums. Ieteicam tāpat uzvesties arī turpmāk. Vai varbūt...?»

Pār kapteiņa galvu vienmuļi šalkoja ventilators: «Sažūsi, sažūsi, s-s-s. ..» Kapteinis paklanījās, uzmauca savā jau sen nosirmojušā galvā cepurīti un, nekā neteikdams, čāpoja uz durvīm. Stilians aizšāvās priekšā un atvēra durvis. Jaunekļi pie galda klusītēm sarunājās.

... Gulošam nesit. Taču, ja pat cilvēki sen atstājuši novārtā šo cildeno likumu, ko tad vēl runāt par jūru, kurai nav dvēseles. Nav nemaz zināms, kad «Omirs» bija nosvēries uz sāniem, un nu tas jau veselu mūžību gulēja melnā dobē starp ūdeņu himalajiem, vecišķi

stenēja un krakstēja un varbūt lūdzās žēlastības no jūras, bet jūra nesaudzīgā iecirtībā arvien par jaunu, triecās kuģim virsū, arvien par jaunu traucās šurp melni ūdeņu kalni un akmeņu stūrgalvībā zvēla pa bortu, un likās mazliet paceļam kuģi, lai tad atkal sagāztu to uz sāniem un dauzītu, un bendētu līdz galam.

— Krava! — locis iekliedza taisni Jako-venko sejā un atkārtoja: — Krava!

— Ko-o-o? — Jakovenko nesaprata.

— Kravu apskati, tramta.. .ra...

— Un tad?

Jakovenko galvai grūti bija tikt galā ar kuģniecības gudrībām.

— Izlīdzināt. . . Varbūt. . . izlīdzināt. .. kuģi... kravu. . .

Vētra saplosīja vārdus un izsvaidīja uz visām pusēm, Jakovenko nekādi nespēja saistīt vienkop to, ko locis bija izrunājis.

— Kā izlīdzināt?

— Stieples... svars. .. muļķi... tramtar. . . komanda. . . kur komanda?

— Apakšā.. . brēc... laužas pie laivām. . .

— Stieples... paskaties... varbūt...

.. .Viss allaž no kaut kā ir atkarīgs. Pat vēju jūrā nevar uzskatīt par pilnīgi brīvu, jo tas ir atkarīgs gan no šā, gan no tā. Arī viņu, kapteini Maliopulu, saistīja visādi atkarību pinekļi, valgo ja pienākumi pašam pret sevi un pret pasauli, tā ka viņš baidījās pat ieminēties par kaut kādām savām tiesībām. Un, kad viņš, uzkāpis uz «Omira», atrada tur nevis komandu, bet gan dīvainu salašņu baru, atrada pat jaunu, skaistu zebieksteni,

kas bezkaunīgi gorīja gurnus viņa priekšā un visu priekšā, tad viņš nesašūta, neteica itin nekā, klusēja, pat pieri nesarauca, tikai vienaldzīgi nopūtās un nosprieda, ka šis ir viņa pēdējais brauciens, ka viņam noteikti jāaiziet bojā kopā ar šo veco kuģi, kopā ar dīvaino komandu, kas atgādina jaunlaiku pirātus. Šis drūmais pieņēmums kļuva vēl ciešāks, kad viņš ievēroja, kā viņa paša atvestie svešinieki uzvedas, izkāpuši krastā. Kāds bija pārlieku labi visu izplānojis, labi un viltīgi. Ar savu izskatu «Omirs» nevienā nevarēja radīt ne vismazākās aizdomas. Kādi nu propagandisti var būt uz tāda lupatlaša? Nieki vien, protams! Turklāt kapteinis apjēdza, ka uzdevums, ko pildīt visi šie ļaudis atsūtīti, ir bezcerīgs uzdevums, bet bezcerīgus uzdevumus vislabāk pildīt ar tādiem bezcerīgiem kuģiem, kāds ir «Omirs». Varbūt tāpēc kapteinis saņēma piepešo, šai mazajā jūrā laikam nekad nepiedzīvoto vētru kā debesu zīmi. Piepildās, piepildās... Vienaldzīgs viņš vēroja nevienlīdzīgo cīņu, ko uzsāka, stādamies pretim jūrai, šie pārgalvji — saujiņa nepieredzējušu, savā nevarībā tik naivu jaunekļu. Viņš mierīgi gaidīja. Viņš redzēja visu. Redzēja, kā pirmais viesuļa brāziens aizrāva stūres vīru, kā tas rāpoja pa komandtiltiņu un kā nokrita lejā pakaļ Stilianam, kas apkaunojoši aizmuka no komandtiltiņa, savā nejēgas prātā nezinādams pat to, ka vētras laikā komandtiltiņš ir visdrošākā vieta. Viņš redzēja, kā tie salašņas plēsās ap laivām un kā robežsargi viņus aiztrieca. Redzēja savu stūrmani, kuram krūtīs bija

cildena sirds kā ikvienam īstam jūrniekam, bet ko viena sirds var iespēt tādā virpulī? Viņš redzēja, kā atdzīvojās jau pamirušās mašīnas un kā padomju locis pūlējās izlīdzināt kuģi, kad tas jau bija sasvēries uz sāniem un iesācis ilgo un grūto miršanu. Tukša zūdīšanās! «Omiram» galu galā ir jāaiziet bojā. -Un nu beidzot pienācis gaidītais brīdis. «Omirs» drebēja šaurā kaktiņā starp trakuma pārņemtiem ūdeņu kalniem. Kalni dragāja «Omiru» no visām pusēm, nelaizdami to ārā no ielenkuma, neļaudami saslieties, un «Omirs» svērās vairāk un vairāk, zemāk un zemāk, vēl mazdrusciņ, vēl. . .

Un tad kapteinis Maliopuls nokrita ceļos.

. . .Tūkstošiem orķestru dārd sirdī, kad cilvēkam veicas, kad viņš uzvar, kad viņš ir kungs un ķēniņš, un dievs. Bet baiļu mirklī viss saraucas tik sīks kā magones sēkliņa, un visa pasaule ir tādā pašā krāsā kā tā sēkliņa: biklā peļu pelēkumā. Dzīvniecisku baiļu krāsa — tā ir pelēkā krāsa. Nopelēci-nāta pasaule.

Jakovenko nobijās pa otram lāgam šajā dienā. Viņš nenobijās vis tāpēc, ka kuģis sasvēries, ka draud neizbēgama katastrofa, ka spēkus zaudējušais locis kliedz panikā. Viņš īsti nobijās tad, kad ieraudzīja kapteini Ma-liopulu nokrītam ceļos, paceļam rokas pret mutuļojošām debesīm un aši un izmisīgi kustinām nomelnējušās lūpas.

Jakovenko atlaida margas, pie kurām bija turējies, viņu uzsvieda virsū kapteinim, viņš gandrīz vai notrieca veco gar zemi, pārlidoja tam pāri un manīgi kā cirka ekscentriķis (paspēdams pat nobrīnīties par kapteiņa neticamo spēju noturēties uz vietas bez manāmām pūlēm) atkal nokļuva pie trīskārt sasodītās mašīnu telegrāfa pamatnes, kas viņam šodien jau bija apriebusies līdz kaklam, tad, ar mokām cīnīdamies pret vēju, pagriezās uz kapteiņa pusi un nokliedza, pats neticēdams, ka vecais dzirdēs kaut vārdu:

— Kapteini Ko jūs darāt? Vai tā drīkst?

No šejienes Jakovenko labi redzēja, ka sasvēries nav klājs vien, arī komandtiltiņš jau gāzās apkārt un kapteinis Maliopuls pavisam nedabiski karājās virs Jakovenko, kaut atradās tepat netālu, un Jakovenko pats jutās gluži maziņš, tomēr nevēlējās justies bezspēcīgs un atkal kaut ko sauca, vērsdamies pie kapteiņa, un tā nu viņi karājās telpā — viens augstāk, ceļos nometies, otrs zemāk, iepletis kājas un pieķēries pie mašīnu telegrāfa pamatnes; viens kliedza, bet otrs tikai kunkstēja un murmulēja, un vienā gabalā stiepa rokas pret debesīm, lūgdamies savus dievus, kuri sensenim aizmirsuši par viņa eksistenci un atrāvuši viņam savu žēlastību. Abi kliedza viens otram katrs savu un katrs savādāk: viens kliedza sašutis, otrs izmisis — kā divi tvaikoņi, kas nāves miglā iet līdzās, viens otra neredzēdami un viens no otra gaidīdami glābiņu. Viņi nesaprata viens otra, jo katrs kliedza savā valodā, tomēr nekā neapjēgtu arī tad, ja mācētu otra valodu, jo vējš līdz viņiem aiznesa tikai atsevišķus vārdus, un viņi jau īstenībā arī kliedza tikai paši sevis labad, lai nomierinātu sevi, un tas viņiem iznāca šādi:

J akovenko:

— Kapteini Komandējiet!. . . Vai dzirdat? Jums ir jākomandē! Kapteini Jūs esat kapteinis...

— Mēs nedrīkstam tik muļķīgi aiziet bojā! Kaut kas jādara! Jā rīkojas! Kaptein! Vai dzirdat?

— Kur jūsu vīri? Kas jums tie par vīriem? Kāpēc neviens nestāv savā postenī?. .. Katram jāzina sava vieta... Jums jādod pavēles!

— Pie visiem velniem, tā mēs nedrīkstam! Kaptein! Jūs neesat kapteinis, jūs esat... Kas uz jūsu kuģa notiek? Vajag kaut ko... Vajag... Ehei, kaptein!

— Es piespiedīšu visus cīnīties.. . Kaptein! Celieties kājās!. . . Kauns... Kas par nāvi? Kas par bojā eju?. . . Es neļaušu. .. Celieties kājās, kaptein!

Kapteinis:

— Viss pagalam.. . Viss, viss... Es jau zināju. .. Mēs esam dieva rokā... Tikai dieva žēlastība... Bet varbūt dusmas... Tikai. ..

— Lai debesu spēki stāv mums klāt.. . Un pret mums... Kungs, apžēlojies. .. Mūsu grēki.. .

— Es nekad. . . Tādas vētras var būt tikai viņpasaulē. . . Kuģis ir vecs... Un es esmu vecs... Spēks pazudis... Viss pazudis. .. Pacietību.. . Ak, kungs!

— Cilvēks ir nevarīgs pret stihijām. . . Debesu spēki. .. Tie allaž ir varenāki. . . Ak, kungs, ak, kungs...

— Tikai zvēri spēj raudzīties nāvei acīs... bet cilvēks. . . tas grib pavērties dieva acīs. .. Žēlīgais dievs. . . apžēlojies par mums. ..

Konvulsīvi vēja un ūdens viļņi. Kuģi kratīja drudzis. Jakovenko vairākkārt atrāva nost no pamatnes, mētāja šurpu turpu, viņš neatlaidīgi atgriezās savā vietā, bet nu pieskrēja pie kapteiņa, aptvēra to ap pleciem un pavilka uz augšu. Kapteinis smagi šļuka lejup. Viņš spļāva sāļo ūdeni, ūdens viņam pludoja pa bārdu, tā vien likās, pludoja pat no acīm, bet viņš tik murmuļoja savu: «Ak, kungs, ak, kungs!» Jakovenko tā arī nesaprata neviena vārda no kapteiņa murmuļo-šanas. Bet vai tad cilvēkiem jābūt naidā tāpēc vien, ka tie nesaprot viens otra? Un vēl: vai nāves briesmu brīdī katram jāgādā tikai par sevi?

Jakovenko stīvēja kapteini uz augšu, viņš gribēja to piecelt kājās, gribēja izbeigt šo veltīgo dievlūgšanu, šajā uzdevumā viņam tagad koncentrējās pats galvenais: ja piecels kapteini, «Omirs» tiks izglābts, ja nepiecels — visi aizies bojā.

Bet kapteinis bija smags kā dzirnakmens. Turklāt glums arī kā jūras čūska. Jakovenko jau teju pat bija dabūjis kapteini uz kājām, kad tas izslīdēja un atkal smagi nokrita uz klāja, atkal izstiepa rokas pret debesīm un sāka murmināt lūgsnu.

Citos apstākļos un citā vietā Jakovenko, iespējams, būtu ļāvies izmisumam, bet tagad un šeit gan ne. Nokļuvis no cietas zemes jūrā, viņš, pats sev par pārsteigumu, bija pazaudējis savu muļķīgo naivumu un ieguvis negaidītu un necerētu izmanību. To viņš bija sajutis jau toreiz, kad uz stāvu saslietā klāja izkliedza savas dziesmas, mezdams tās taisni jūrai rīklē. Tagad viņš zibenīgi pagrūda rokas kapteinim zem padusēm un beidzot uzslēja gan to kājās, sakratīja, lai cik smags tas bija, un galā vēl paguva pagriezt taisni jokaino cepures nagu, kas bija maķenīt sašķiebies, un apmirdzināt kapteini ar tik sirsnīgu un bezrūpīgu jaunekļa smaidu, ka kapteinis tūdaļ atjēdzās, pablenza uz Jakovenko kā uz brīnumu, kas izniris no jūras dzīlēm, un pirmo reizi kopš vētras sākšanās izrunāja vārdu, kuru saprata arī Jakovenko, kurš atklāja plānu, kā rīkoties, un iedvesa viņam rāmu apņēmību.

Šis vārds bija — «tilpne». Kapteinis to izrunāja drusku neparasti, tā mīkšķi — viņam iznāca: «tjilpne», tomēr Jakovenko to uztvēra un saprata, tiklīdz kapteinis bija izrunājis, un kapteiņa pateiktais īsais vārdiņš viņa apziņā savijās ar to, ko bija izrunājis locis, tikai tagad viņš apģida, ko Griša bija vēlējies, un, vairs ne mirkli nekavēdamies pie kapteiņa, pārdroši metās uz trapu.

Bet kapteinis Maliopuls nu jau pats sakārtoja cepures nagu un pavirzījās tuvāk pie loča, gandrīz vai pirmo reizi palūkojās kompasā, kaut ko pateica un pēc tam...

Taču Jakovenko vairs nekā neredzēja un nedzirdēja.

«Viļņi nosvēra «Omiru» uz sāniem, un locis nekādi nevarēja kuģi izlīdzināt. Kapteinis izmisumā sāka lūgt dievu. Tādu kapteini redzēju pirmo reizi mūžā.»

Bet tilpnē notika briesmu darbi. Pielādējot «Omiru», uz kuģa rīkojās tikai ekipāžas locekļi, uz klāja viņi vēl centās, bet tilpnē viņiem pietrūka ir spēka, ir saprašanas. Stiepļu rituļus gāza lejā, kā pagadījās, neviens tos nenostiprināja, kā nolika — labi, kā nosvieda — labi. Un kas lai arī raizētos par kravu — varbūt tikai kapteinis —, ja visa Stiliana varza dienas un naktis pavadīja krastā, uzdzīvojot un pildot savu propagandistu misiju.

Kad uznāca vētra un «Omiru» sāka svaidīt šurpu turpu un šķiebt gan uz vieniem, gan otriem sāniem, tad, kā redzams, pajuka arī stiepļu rituļi un izbruka uz visām pusēm, bet, kad kuģis pavisam sasvērās, tad visa nenostiprinātā krava noslīdēja pie labā borta un neļāva «Omirām» vairs iztaisnoties.

Kas vēlētos attēlot haosu, tam vajadzētu kaut mirkli ielūkoties «Omira» tilpnē. Uz vieniem sāniem nošķiebtās grēdas no negantajiem triecieniem jau sen bija pazaudējušas sākotnējo veidu, tvirtie rituļi atšķetinājušies, viss sapinies, samudžinājies, iziris, pēc katra jauna viļņa brāziena dzelzs čūskas lokani spērās uz visām pusēm, samezdamās jaunos, vēl juceklīgākos mežģos, sālīdamās vēl ērmīgākos kamolos, saritinādamās vēl trakākos virteņos.

Kapteinis visu noprata, nemaz šeit neieskatījies. Ar vienu vienīgu vārdu «tilpne» viņš precīzi norādīja, kāds iemesls ir «Omira» katastrofālajam stāvoklim. Tikko paraudzījies uz tilpnē valdošo jukumu, Jako-venko pārliecinājās par kapteiņa pieredzi un gudrību. Kāpēc tad kapteinis to nepateica agrāk? Kāpēc nenovērsa nelaimi? Vai nezināja, kā? Tas taču tik viegli! Jakovenko tikai acis pameta uz stiepļu čūskām, kas drudžaini locījās, un jau viņā pludot pludoja apņēmība un enerģija: jārīkojas! Negudrodams un nesvārstīdamies viņš pats steidzās iekšā tilpnē, pieķērās pie kādas stiepļu grēdas, kura vēl bija palikusi vesela, un raudzīja no tās izvilkt kaut vienu rituli. Iefeākumam vienu. Un aizstiept to pie otra borta un tur nostiprināt. Bet pēc tam vēl vienu un vēl vienu. Tas taču tik viegli. Ceturtās klases uzdevums. Ja pārdņlīs kravu divās vienlīdzīgās daļās un novietos abos sanos, tad kuģis izlīdzināsies pats no sevis un ieņems normālu stāvokli. Bērnībā viņš reiz bija ar tvaikoni braucis uz Kijevu. Vasaras beigās Dņepra allaž izsīkst, bet toreiz valdīja sausums un upē ūdens bija pavisam nokrities. Sēkļos tvaikoņa ķīlis ik reizes trinās gar dibenu, līdz beidzot tvaikonis pavisam uzsēdās uz zemūdens smilšu sēres. Tad kapteinis palūdza visus pasažierus iznākt uz klāja un sapulcēties pie labā borta un, kad visi tur bija saspiedušies barā, uzsauca megafonā: «Uz kreiso bortu — skriešus!» — un visi joza uz kreiso bortu garām klāja virsbūvēm, garām aveņu un tomātu groziem, ar kuriem bija nokrauts viss klājs, un no kreisā borta kapteinis atkal trieca viņus atpakaļ uz labo, un tā viņi skraidīja vienā vilcē, tvaikonis sāka zvāroties arvien stiprāk un stiprāk, mašīnas strādāja pilnā jaudā, milzīgie dzenrati griezās ātrāk un ātrāk, ar platajām lāpstiņām šļakstinādami seklo ūdeni, rausdami slapjās smiltis, un smiltis zem ķīļa čirkstēja un švirkstēja, kuģis, pasažieriem skraidot, zvārojās un zvārojās, un pamazām šļūca nost no viltīgā sēkļa muguras, tad pēkšņi jau atradās dziļūdenī, un kapteinis, pielicis pie mutes vara cauruli ar varen mākslīgu līkumu galā, priecīgs deva kaut kādu pavēli mašīnu nodaļai, bet pasažierus bija jau galīgi aizmirsis — ne paldies pateica, ne lūdza piedošanu, ka nokalpinājis.

Tā Jakovenko atmiņā bija palikusi šī skraidīšana no viena borta uz otru, no vienas klāja malas uz otru, un, kaut mūžs vēl nebija nekāds garais, viņš vēlāk dzīvē bieži bija ievērojis kaut ko līdzīgu — tādu skraidelēšanu, tādu mētāšanos no vienas galējības otrā. Bet pa šo laiku Dņepra bija kļuvusi citāda, nebija vairs tāda kā agrāk — tā vairs neizsīka, necēla smilšu sēkļus, nebār-stīja ik vasaru baltas strēles, jo Dņepras nemaz nebija vairs, bija jūra, pareizāk sakot — hidrostacijas ūdens krātuve, ko visi tiepīgi godāja par jūru un ar ko aplam lepojās, visvairāk gan tad, kad to vēl tikai projektēja, kad par to tikai sapņoja. Jūra, ko uzbūvē, ko iztaisa, ko rada. Cilvēks nevar iztikt bez stihijām. Bet vētru alkst tas nerimtīgi ... Ja stihiju tuvumā nav, tad cilvēks tās rada pats, par sekām daudz negudrodams. Kā vētrā mieru rastu gars. Pats veltīgākais darbs arī varbūt dod šādu vai tādu labumu. Iespējams, ka Sizifs savu akmeni valstīja ne tāpēc, ka bija nolādēts, bet tāpēc, ka cieši ticēja šās nodarbības jēgai. Iespējams, ka viņš tikai trenējās, audzēja muskuļus. Tāds senlaiku Leonids Žabotinskis. Bet slinkuma palaidušies grieķi to neapjēdza. Un, ja kāds saka cilvēkam, ka viņš ir Sizifa pēctecis, tad tas nav nekas slikts. Visi jau nevar būt An-teja pēcteči. Antejs turējās pie zemes un guva spēku no tās. Bet jūrā? Ja cilvēks nokļuvis šai slapjajā pasaulē, kas viņam piedāvā neizsmeļamus izmisuma un posta krājumus, tad jau labāk būt Sizifa pēctecim. Bet Gagarins un Popovičs — no kā viņi cēlušies? No Ikara? Ikars jau nokrita. Antejs aizgāja bojā, tiklīdz viņu pacēla metru virs zemes, — kur viņam par kosmosu domāt! Tā, redz, godājamie grieķi! Tādas ir tās lietas ar jūsu varoņiem.

Viņam izdevās gan izplēst vienu rituli no stiepļu murskuļa, un viņš ielīksmots raudzīja to dabūt uz tilpnes tukšo malu. Taču stieple bija pasaulīgi smaga, to vilkt vajadzēja nevis pa līdzenu vietu, bet gan uz augšu — pa slīpumu, turklāt «Omam» nemitīgi grūstīja ellišķīgie vētras brāzieni, un Jakovenko visu laiku vēlās atpakaļ turpat, no kurienes bija sācis neveiksmīgo karagājienu.

Tad viņš ķērās klāt no citas puses un pamēģināja stumt rituli sev pa priekšu. Tā gāja kaut cik vieglāk, viņam pat izdevās aiz-stebīt savu ieguvumu vairākus metrus uz priekšu, taču, kuģim atkal salecoties, stiepļu kamols šāvās atpakaļ un ar visu savu svaru iespieda Jakovenko stiepļu murskulī, plēsdams puiša apģērbu un ar stiepļu asumiem savainodams viņa miesu.

Ari tas robežsargu vēl nesabiedēja — viņš izspraucās ārā, piesteidzās klāt no otras malas, atkal stīvēja savu ieguvumu projām uz pretējo bortu, atkal viņu nesaudzīgi trieca virsū asajam metālam, atkal viņš piecēlās un grīļodamies atsāka savus mēģinājumus, un tikai tad, kad vairs nebija spēka ne vien pavilkt smagos rituļus, bet pat pakustēt, — tikai tad viņš, pagalam nomocījies, apsēdās to pašu stulbo stiepļu dzelžainajās šūpolēs un apraudājās. Nu, kāpēc? Kāpēc viņš tik vēlu uzzināja par šo nolādēto tilpni un par stieplēm tajā? Tik viegli būtu: pārvilktu kādus simt stiepļu rituļus uz kreiso bortu, nostiprinātu — un «Omirs» izlīdzinātos, un viņi aizbrauktu līdz mierīgajam šaurumam, ieietu apaļajā Kerčas jomā, kur allaž ir klusi un omulīgi, un viņš piemestu roku pie cepures un kopā ar saviem puišiem nokāptu krastā, un atgrieztos savā ostā, savā robežsargu mītnē, bet svētdien majors viņam piešķirtu atvaļinājumu un viņš satiktos ar Veru, satiktos nevis tā kā līdz šim, nevis vēsi un oficiāli, bet pavisam citādi, īpaši, viņš pats vēl nezināja, kā, tomēr... Par vēlu, par vēlu! Viņš ar savām jūtām allaž nokavējas. Pašam par sevi jābrīnās, cik stomīgs ir bijis. Gan toreiz skolā, kad Zina tā vijās ap viņu. Gan zaļacainā Varka. Viņš atģidās tikai tad, kad jau vajadzēja braukt mājās, un Varka to nojauta un viņu atraidīja. Par vēlu, agrāk vajag. Un Vera arī — par vēlu! Tā viņam iet visur.

Nē, viņš atgriezīsies robežsargu mītnē un aizrakstīs uz'mājām. Aizrakstīs mātei. Māte saprot visu. Palūgs māti aizstaigāt līdz meža ciematiņam un izdibināt par brigadierlšu Varku. Uzvārdu — un vairāk nekā, tikai Varkas uzvārdu. Un tad viņš aizrakstīs Var-kai vēstuli. Par ko viņš rakstīs? Par šo vētru. Un par to, ka domājis par Varku. Domājis, kad vētras nebija, un vēl vairāk domājis, kad uznāca vētra. Un šeit, raudādams aiz nespēka un bezcerības, viņš arī domāja tikai par Varkti, vēlējās, lai Varka viņu pasargātu, viņam trūka Varkas miera, Varkas pašapziņas, Varkas augstprātības. Varka viņam likās tūkstoškārt gudrāka par viņu pašu, tā viņam šķita mūžīgās gudrības avots — tāls un neaizsniedzams. Kādēļ viņš līdz šim nebija izprātojis, kā Varku sameklēt, un nebija tai aizrakstījis? Nu, kāpēc?

Kuģi atkal sakratīja briesmīgi drebuļi, tā ka apkārt viss novaidējās; jauns spēks sapurināja Jakovenko — viņš pielēca kājās un, joprojām vēl raudādams un pa visu seju izziezdams vai nu asaru, vai jūras ūdens sāļumu, iztrausās no tilpnes un aizsteidzās pa klāju vēl stūrgalvīgāk, nekā pirmāk bija rāpies uz komandtiltiņa. Viņš slēpās no ūdens aiz stiepļu grēdām, uz kurām varēja droši paļauties, traucās no tām projām, kad tās, kuģim sveroties vēl zemāk, noslīga pār viņu it īpaši draudīgi, viņš nīda šīs stieples tāpat kā savu talantu nokavēties vienmēr un visur, nokavēties pat tad, kad nemaz nav vajadzīga šitāda izmaņa kā pašlaik.

Jurītis atkal dancoja uz klāja. Viņa medaļas par naivumu, jūras ūdens noskalotas un nospodrinātās, zibēja jauneklīgi un dedzīgi.

— Sve-ens! — viņš sauca pretim, un tam droši vien vajadzēja nozīmēt «sveiciens».

— Ko tu te dari? — Jakovenko jautāja, ieskrējienā apkrizdams Jurītim ap kaklu.

— Viktors no turienes aizdzina.

— Kāpēc?

— Saka, pats tikšot galā.

— Pareizi. Man neienāca prātā.

— Viktors tik ir puika!

— Bet kā tev iet?

— Kā pie mammas aizkrāsnē.

— Ir uzdevums.

— Kāds?

— Jāizlaiž tie brēkuļi. . .

— Ko tu runā? Salēks visi jūrā!

— Nesalēks! Neļausim. Visi jānodabū tilpnē. Tur stieples sagāzušās gar vienu bortu. Tāpēc arī sānsvere. Turi lūku!

Jurītis noliecās. Abu sejas bija gluži līdzās. Jurīša allažiņ sārtā, maigām pūciņām klātā seja tagad bija kļuvusi skarbāka un tumšāka — it kā veca svētbilde, taču tas nebija tas, kas pārsteidza Jakovenko un kāpēc viņš atrāvās no biedra. Jurītim bija necaurredzami melnas acis.

«Esmu prātā sajucis!» Jakovenko ātri nosprieda un — drošs paliek drošs — uzsauca biedram:

— Tev acis!

— Ko?

— Acis melnas.

— Nesaprotu.

— Tev. Acis.

— Nu?

— Melnas.

— Ak tā, — Jurītis pasmējās, domādams, ka Jakovenko dzen jokus.

— Saku tev: melnas!

— Nemozē!

— Es tev saku: melnas!

— Neesi jau Ļaskovs.

— Nopietni.

— Kāp nu lejā! — Jurītis gandrīz ar varu pagrūda Jakovenko lejā uz trapu, apbrīnodams biedra garīgo spēku. Tādā brīdī dzen jokus!

Jakovenko nolēca no trapa un tūdaļ pat nokļuva apdriskātā, nosvīdušā, pluskatainā Stiliana priekšā. Pirmais palīgs no lejas līda virsū Viktoram, kaut ko klaigādams, gar viņa plecu, izvīdamās kā medūzas taustekļi, pēc apjukušā Viktora sniedzās Helēnas tievās rokas, Viktors ar automātu stūma abus atpakaļ, pagriezis pret grieķiem laidi, viņa kailais torss spīdēja no sviedriem un no ūdens, katrs auguma muskulis trīsēja nepacietīgā niknumā.

— Uz kurieni? — Jakovenko uzsauca Sti-lianam. — Kāpēc jūs še ceļat nekārtību? Jūsu pienākums. . .

— Trismegista! — iespiedzās Helēna, izlocīdamās gar Stiliana plato muguru. — Trismegista!

Jakovenko jau bija pavisam aizmirsis daiļo grieķieti, tur nekā nevarēja līdzēt arī viņas neizprotamais kliedziens. Šādas tādas jūtas viņam tagad nebija ne prātā. Tagad bija runa par paliekamiem lielumiem: par dzīvību un nāvi, par cīņu un glābiņu. Diez kāds okulto zinātņu termins — kam tas vajadzīgs un kālab?

— Klusu! — Jakovenko sauca. — Es prasu klusumu! Pārtulkojiet, Stilian!

Taču ko tulkot galu galā nekā nebija, jo pēc sava uzsauciena Jakovenko stāvēja klusēdams, it kā viņu būtu samulsinājis neizprotamais Helēnas vārds, tomēr īstenībā viņš lēnām laida acis pār tiem, kas drūzmējās tur lejā, meklēdams to vidū pazīstamu augumu, par kuru tikai nupat bija atgādājies. Stjuarts. Vai stjuarts bija šeit — uz trapa, kad Jakovenko nāca atpakaļ no mašīnu nodaļas? Kāpēc viņš nav redzams? Jakovenko, šķiet, nebija viņu manījis toreiz, nemanīja arī tagad. Tik vien palicis atmiņā kā tur uz klāja niknajā cīniņā ar Stilifinu, kur likme bija pomeranču krāsas glābšanas veste, tātad — dzīvība. Melns, tukls augums ar kvēli dzeltenu vēderu. Kā vardei, kas mīt akā. Bet kāpēc šeit nav pazīstamā stāva? Jakovenko acis mulsi klaiņāja gar gleznaini apskrandu-šajiem panikas cēlējiem, taču viss šķita kā melnbaltā sapnī rādāmies, pareizāk sakot, nevis melnbaltā,, bet gan melnpelēkā, visi bija tikai šais divās krāsās, neviena izņēmuma, ne miņas no kāda raibuma, varbūt arī stjuarts ir iejucis kaut kur starp šiem sagumušajiem, sakņupušajiem, pārbiedētajiem stāviem, bet kā lai viņu atrod, jo vienīgā pazīme — glābšanas veste kvēli dzeltenā krāsā — ir krāsu pazaudējusi, viss ir pazaudējis krāsu, viss ir pelēks un melns, it kā Jakovenko acīm vēl joprojām būtu

priekšā pelēkais asaru aizsegs, lo asaru, kas lija no viņa acīm tur nolādētajā tilpnē. Tad viņš sajuta, ka nogrims bezdibenīgā izmisumā, ja pastāvēs nekustēdamies un nerunādams vēl kaut mirkli, un beidzot pasacīja tos vārdus, ko Stilians bija sagatavojies pārtulkot — ne visai labu prātu, tikai baiļu un bezizejas skubināts.

«Norādīt uz varbūtējo sānsveres cēloni — tas bija vienīgais, ko kapteinis iespēja. Tilpnē nebija nostiprināta krava, kuģim zvalstoties, stiepļu tīstokļi bija sadzīti pie viena borta, tāpēc «Omirs» nosvērās uz vieniem sāniem un kuru katru brīdi varēja apgāzties. Nokāpu tilpnē un pārliecinājos, ka kapteinis nav maldījies. Glābties varējām tikai tad, ja pamēģinātu daļu kravas pārnest pie pretējā borta un rituļus tur pienācīgi nostiprināt. Kaut arī man nebija tādu tiesību, es norīkoju visu komandu darbā.»

Viņi tomēr norima un klausījās, gaidīdami veselu runu, viņiem laikam bija iepaticies jauneklis, kas vēl saglabājis mieru un ticību uz šā nāves baiļu apdullinātā kuģa, kur neviens cilvēks, šķiet, nespēja iedomāties, kam vēl varētu ticēt.

«Tad nu tā, grieķu kungi vai kas jūs tādi esat. Es neesmu pilnvarots pārmest jums nevīžīgu izturēšanos pret pienākumiem, jo nezinu pat, .kādi pienākumi bija pildāmi lielum lielajai daļai no jums; taču saukt jūs par jūrniekiem es nespēju un ieskaitīt īstas kuģa komandas sastāvā arī nespēju. Būtu jūs kaut sadumpojušies pret savu kapteini, kā vecos laikos mēdza darīt flibustieri, bet jūs pat to nejēdzat. Jūs dzīvojat savā pasaulē, kapteinis — savā. Jums nav itin nekā kopēja. Jūs savienojis tikai gadījums, taču vārdu šim gadījumam es arī nemeklēšu, jo nav īstais laiks. Redzēju jūs krastā, un varat būt droši: es zinu, kas jūs tādi esat, taču arī tas mani patlaban neinteresē. Ja jau esam nokļuvuši uz šā kuģa, tad visi pie tā piederam un tas pieder mums visiem. Tā arī pasaule pieder visiem, kas tajā dzīvo, un, kā nevar būt nekādu monopoltiesību uz laimi, tā katrs arī ir pakļauts vispārējām briesmām un nelaimēm. «Omirs» var aiziet bojā, un mēs aiziesim bojā kopā ar to. Līdz šim jūs nekā neesat darījuši, lai kuģi glābtu, gluži otrādi: jūs esat vainīgi turpat vai visās nelaimēs, kas pār to nākušas. Bet nu ir gana! Es neaicinu jūs un nelūdzu — savu biedru vārdā es pavēlu!»

Protams, šāda runa neatskanēja. Jako-venko to sadomāja, kad atkal jau steidzās uz tilpni, vezdams līdzi juceklīgu pūli, kas būtu dēvējams par kuģa komandu un kas Pirejas ostas grāmatās tā arī par tiesu tika dēvēts. Bet tur uz trapa viņš iztika ar diviem vārdiem: «Man līdzi!» Viņš divreiz atkārtoja šos vārdus, pēc tam vēl aši uzsauca Viktoram: «Pieskati šeit, lai visi.. .» — un metās uz klāja pretim pelēkā ūdens šļācēm.

Acis kā neprātā iepletuši, viņam pakaļ izdrāzās Stilians, Helēna, melnpelēkais stjuarts un visi pārējie un tūdaļ taisījās uz laivu pusi, ūdens notriekti, vēlās pa klāja stāvumu, traucās kājās, ķērās cits pie cita, bailēs spiedās pie nekustīgajām stiepļu grēdām, rāvās projām, kad arī no tām gāzās pelēka, netīra, duļķaina ūdens niagāras, un šausmās izbolītās acis redzēja vienu vienīgu mērķi: trauslās laivu čaumalas, zvalstīgos kuģeļus, kas glābs un atbrīvos no mirstošā «Omira» dzelžainās varas. Taču Jakovenko viņus nelaida pie laivām, grūda atpakaļ, nodarīdams sāpes, nežēlīgi grūda atpakaļ, trieca uz priekšu pretim melnajam tilpnes caurumam, veda turp, vicināja automātu, dodams zīmi Viktoram un Jurītim, lai viņi nāktu palīgā, un viss ērmīgais cilvēku lērums, kaut lēnām, tomēr plūda tajā virzienā, ko tam norādīja garais, melnūksnējais jauneklis ar stūrgalvīgajām acīm.

Cilvēki sastulbuši apstājās pie lūkas, neturējās pretim uzbrūkošajai ūdens bangai, krita, rāpoja pa klāju, lai tikai aizraustos tālāk no draudīgā cauruma, neviens negribēja kāpt tur iekšā ne pirmais, ne pēdējais, ne jebkurais, ne jau tāpēc viņi bija izlauzušies zem klajām debesīm, lai atkal nonāktu mirstošā kuģa dziļumos, viņi nebija pieņēmuši Jakovenko domu par glābiņu, viņu aptumšoto sajēgu nebija sasniedzis pat aplinku aizrādījums uz viņu pašu vainu, viņi gribēja dzīvot, gribēja eksistēt, iztikdami bez pārdomām, bez morāles, bez skatīšanās nākotnē, viņiem vajadzēja tikai palikt sveikā, tikai saglābt visus tos ādas

kvadrātcentimetrus, ko viņiem piešķīris dievs vai velns, vai ari 'tie abi kopā.

Viņi locījās pa klāju kā sliekas, ko neveikls makšķernieks izbārstījis no kārbas. Un glumi viņi arī bija kā tārpi. Jakovenko vajadzēja labi izmanīties, lai noķertu vienu vai otru aiz apkakles un pieceltu kājās, un sapurinātu, un iegrūstu pat dunku sānos. Laikam jau nav iespējams glābt cilvēku, nekādi tam nenodarot pāri. Lai glābtu cilvēku, reizēm tam drīkst pat sist! Un Jakovenko patiešām sila tiem, kas pagadījās pa rokai, un grūda uz tilpni, uz tilpni, uz tilpni! Gan Stilianu, gan stjuartu, gan visus, visus citus!

Taču sievieti ne, sievieti ne!

— Trismegista! — izspūrusī, melnlūpainā Helēna atkal iebrēca Jakovenko tieši sejā.

Bet vai tad sieviete nav cilvēks? Viņš pastūma uz tilpni arī Helēnu, nesaprotamais izsauciens ievēlās tai līdzi, un Jakovenko, iegrūdis savu automātu Jurītim rokās, arī nolēca lejā.

Un tikai tur, iekļuvis virmojošajā, aurojošajā, pēdējo sajēgu pazaudējušajā barā, viņš beidzot izkliedza to, par ko bija domājis pašā sākumā šeit tilpnē, kad raudāja aiz savas nevarības, viņš iesvieda šajā pūlī vienu vienīgu vārdu, saprotamu visiem, kas nokļuvuši uz jūras, saprotamu bez kāda tulkojuma tāpat, kā Jakovenko pats pirmīt bija sapratis kapteiņa «tjilpni»; cilvēku klaigās, vētras dārdos un stiepļu kaudzes sēcošajā džink-stoņā viņš norēca:

— Pie darba!

Un pats pirmais ķērās pie itā stiepļu tīs- • tokļa, ar kuru bija pirmīt cīnījies, ķērās pie stiepļu riņķa, kam vajadzēja kļūt par glābšanas riņķi visiem.

«Mes strādājām cauru nakti.»

— Oho-ho! Jūs taču neliksiet te strādāt arī sievietei!

— Jāstrādā visiem.

— Taču ne Helēnai. Viņa ne . . .

— Es nekā nezinu! Pietiek pļāpāt! Jūs arī. .

— Esmu kapteiņa pirmais palīgs. Te pavēlu es.

— Pēc tam varēsiet pavēlēt.

— Tā ir varmācība!

— Rakstīsiet protestu, bet tagad — pie darba!

— Jūs varat...

— Un pasakiet viņai arī... Visi aiziesim bojā, ja ne ...

— Variet paši viņai.. .

— Velns parāvis, nav īstais laiks diskusijām . ..

— Bet man tieši...

— Jums vēl arvien nav reibulis pārgājis.

— Es lūgšu neapvainot!

— Pie darba! Ir jūs, ir Helēna!

— Es palūgšu nekomandēt...

— Bet es komandēšu! Komandēšu! Vai skaidrs?

Stilians nicīgi novērsās. Ja šis naivais puišelis tikai zinātu, kurš īstenībā šeit ir

komandieris! Kur nu viņam to zināt! Un vai tam tagad kāda nozīme? Tik un tā visiem gals. Nolādētā sile ilgi neieturēs. Ja neapvelties, tad viļņi ielauzīs izrūsējušos sānus. Bezjēdzīga izdoma — ar vecu, no kuģu kapsētas izvilktu trampu braukt ekspedīcijā, lai iegūtu atmaskojošus materiālus šitai padauzai Helēnai! Helēna, Helēna ... Cik bieži vārds vien jau veido cilvēka likteni. Bet viņam bija plebejisks uzvārds — Stilians. Sūra bērnība, klaidu gaitas pa svešām malām, cīņa par katru kumosu. Tad likteņa apvāršņi it kā šķita skaidrojamies. «Stilija komanda» — tā dēvēja viņa slīpētos zeļļus. Tiem bija droša reputācija kā starpniekiem nelikumīgos tirdzniecības darījumos. Reizēm izdevās dabūt gatavus tādus numurus, ka vai nu. Taču ienākumi allaž niecīgi. Un nekādi viņš nespēja tikt tālāk par Herakla stabiem. It kā dzimšanas vieta nosacītu, kurā zemes stūrī cilvēkam jāaizvada viss turpmākais mūžs. Viņš grozījās tikai ap Vidusjūru — un tālāk ne soļa! Lai kā lauzās, lai kā alka izkļūt plašajā pasaulē: tur viņam nebija klientu. Viņš bija grieķis, kaut negribēja tāds būt. Bet klientiem viņš bija vajadzīgs tikai kā grieķis, kā neaizstājams kontrahents sakaros ar Tuvajiem Austrumiem, Āfriku un Eiropu. Kaut tā putēt izputētu, trīskārt nolādētā Eiropa! Un vēl nebeidzamā pļēgurošana, kuras dēļ viņam tagad ir akmeņi nierēs, — viņš nēsāja iekšās veselu akmeņlauztuvi un sapņoja, ka reiz taču pienāks tāds laiks, kad nevajadzēs vairs apslacīt katru veiksmīgu šefti, kad viņš kļūs cik necik neatkarīgs, sakrās jel kaut kādu kapitāliņu, lai mierīgi varētu domāt par rītdienu, aizbraukt uz Visi vai Fidži minerālūdeņiem, izskalot akmeņus no iekšām, aizmirst drausmīgās sāpes, kas viņu jau gadiem vajā niknāk nēkā ļauna sirdsapziņa.

Bet tad piepeši kā posts uzbruka nakts Oranā — zem nīkulīgām palmām, klintī paslēpta naktsbāra pašā dibenā. Kā viņš tur bija iekūlies? Vai laida vējā kārtējo peļņu, kuras tik vien bija kā nodzeršanai, vai arī izmaksāja kādam magaričas par jaunu operāciju? Uz apaļas dēļu estrādes Parīzes striptīza meiča izpildīja deju ar milzīgu, sudrabaini melnu tropu žņaudzējčūsku. Parīziete, kuras miesa bija piena baltumā, sacentās lo-kanumā ar briesmīgi resno un bezmērīgi garo rāpuli, kas vizmināja zilpelēkos, it kā metāliskos ielāpus un laiski vijās te ap sievietes roku, -te kāju, te ap vidukli. Orķestris mitējās spēlēt, gaisma apdzisa, tikai viens prožektors sekoja katrai lunkanās parīzietes un pelēkās čūskas kustībai. Stilianam nekad nebija tik grūti bijis ap sirdi kā toreiz. Visa viņa būtne sacēlās pret šo daiļuma apgānīšanu, apvainojumā un sāpēs viņš būtu varējis rēkt kā be-hemots: kā nu tā, vai tad tā drīkst, tāds augums, tāds sievietes augums — un saltās čūskas glumais pelēkums! Taču visapkārt sēdēja savas bagātības dēļ tik cienījama, tik izsmalcināti vēsa publika, — viņš neiedrošinājās ne pīkstēt un slīcināja sašutumu alkoholā. Labi, ka viņš vismaz sašuta. Sašutums tomēr ir šāds tāds optimisms, tā ir pazīme, ka viss vēl nav zaudēts un var cerēt, ka iespējamas pārvērtības uz labu.

Toties diivi viesi pie blakus galdiņa neraizējās par pieklājību tā kā Stilians, tie visai skali pauda sajūsmu par parīzietes sievišķīgajiem daiļumiem, pēc tam viens nosauca pār visu zāli: «Viņas čūska jau ir no neilona!» Prožektora stars izbijies salēcās, pašāvās sānis, sāka dejot ap kliedzēju, ar maliņu aizķerdams arī Stilianu, tā ka arī viņu ieraudzīja visi. Tomēr neviens neskatījās ne uz Stilianu, ne uz to, kurš bija kliedzis. Visi raudzījās uz kaut ko citu: uz žņaudzējčūsku, uz pelēkmelno milzu žņaudzējčūsku, ko striptīza meiča tūliņ pēc izsauciena bija uzmetusi kliedzējam taisni uz galdiņa. Šis vīrs izbailēs atrāvās, viņa biedrs veikli pazuda tumsā, bet čūska apvija precīzu spirāli ap roku tam, kurš pavisam nereizē bija sācis šaubīties par rāpuļa īstumu, un mazo, plakano galvu ar drūmi vienaldzīgām acīm pagrieza uz savas pavēlnieces pusi. Stilians vai nu dzērumā, vai arī bezgala nīzdams milzu čūsku, metās kaimiņam palīgā, piedūra roku pie kaut kā auksta, gluma, pretīga, dzīrās atraut pirkstus, tomēr pārvarēja riebumu, sagrāba rāpuli aiz šaurās rīkles un sāka žņaugt. Rāpulis sašļuka, palaida vaļā kliedzēja roku. Stilians aizmeta čūsku uz estrādes, un čūska priecīga aizlīda pie savas saimnieces.

Un atkal šaudījās noslēpumainais prožektora stars, uz estrādes locījās parīziete un žņaudzējčūska laiski vizmināja pelēkos ielāpus uz apaļās muguras, bet Stilians sēdēja pie sava nejaušā paziņas galdiņa, un viņi dzēra, dzēra bezgala; Stilians vairs tikai īdēja, bet otrs vēl tikai sparojās, lai dotu vaļu daiļrunībai, vēl 'tikai vērās vaļā slepenās glabā-tuves, kur sakrāts viss, ko ciitiem rādīt ir kauns, bailes vai arī pretīgi. Viņi dzēra vēl, un paziņa sāka plātīties ar saviem varoņdarbiem, par kuriem gana klusēts, un izrādījās, ka varoņdarbu ir ārkārtīgi daudz, tā ka Stiīianam bija brīnums: kur var izstrādāt tik daudz varoņdarbu, ja pasaulē iit kā nebūtu nekas dzirdams par īstu karu. «Bet Kongo?» otrs vaicāja. «Bet Vjetnama? Bet...» Par Vjetnamu viņš vēl 'tikai sapņoja. Tur nav tas. Lidmašīnas, helikopteri, tālšāvēja artilērija ... Viņš atzina tikai tuvcīņu. Aci pret aci. Kongo viņiem bija veicies pavisam lieliski. Ar nēģeriem viņi vai apkampās. Pielaida tos gluži klāt, pat izlikās, ka taisās uzcienāt ar cigareti. Bet tad, pavisam nemanot, pistoli šim pie vēdera — un šāviens iet vaļā. Taisni urīna pūslī. Tāds šāviens iedarbojas nekļūdīgi. Neviens nemēģina izrādīt pretestību, bet galvenais — ir garantēta lēna nāve ellišķīgās mokās. Un tikai viens šāviens urīna pūslī.

Prožektors joprojām glūnīgi taustījās pa dēļu estrādi un nenogurstošā parīziete dejoja, un pelēki melnais rāpulis laiski staipījās, un Stiīianam gar acīm sāpīgā murskulī vijās pelēks, melns, balts, un Kongo brīvprātīgā siekalainās lūpas arī ievijās sāpīgajā murgā, vārdi par «tikai vienu šāvienu urīna pūslī» arī savijās vienā griezīgu sāpju kamolā — sāpes iesākās kaut kur krustos, kāpa augstāk un augstāk un pārplūdināja visu Stiliana ķermeni. Sāpes plosīja pavēderi labajā pusē, visi šāvieni un visas lodes bija ķērušas Stiliana pūsli, viņu grieza uz pusēm

melna sāpe, ar kuru viņš vairs nejaudāja cīnīties; viņš zināja, ka ir tikai viens līdzeklis, kā tikt ar to galā, un Stilians neprātoja un nevilcinājās, visu savu spēku, visu naidu, visu sāpi viņš savāca kopā sitienā. Kongo brīvprātīgais atmuguriski uzlidoja tumsā paslēptajiem galdiņiem, cienīgajiem kungiem un dekoltētajām dāmām, ar galvu uzkrita uz pudelēm un glāzēm, stikls šķīda un žēlabaini džinkstēja, dāmas brēca, kungi draudīgi ducināja, atmirdzēja 9poža gaisma ...

Diemžēl Stilians tonakt Oranā brīvprātīgo nebija nositis. Tagad tas droši vien kaut kur auj kājas uz citu pusi. Izraugās vietu. Lai atkal šautu urīna pūšļos. To taču var darīt, nekā nebaidoties ...

Bet Stilianam sākās nepatikšanas. Izrādījās, ka brīvprātīgais ir visai ietekmīga persona. Stilians atkal nonāca dzimtenē. Ak, nepateicīgā zeme, nekā tu nedod kā vien postu, un nekā es tev nesagādāju kā vien postu! Tā viņš nokļuva Helēnas algotņos. Mēģinājums reabilitēties.

— Ko jums tas zaldāts saka? — viņa jautāja Stilianam pēc tā saskriešanās ar Jako-venko.

— Liek strādāt kopā ar visiem.

— Nu un?

— Es atteicos.

— Kāpēc?

— Kā tā — kāpēc? Esmu komandieris . . .

— Te komandē zaldāts.

— Starp citu viņš sacīja, lai jūs arī velkot šīs stieples.

— Nevar noliegt, viņš runā prātīgi.

— Tā taču ir bezjēdzība!

— Bet ko tad, ja mēs aizejam bojā?

— To man vajadzētu vaicāt jums.

— Tātad — lai nebūtu jāvaicā ...

— Es atsakos paklausīt šā zaldāta pavēlēm.

— Bet manām?

— Tas jau pārsniedz visas robežas ...

— Skaidra saprāta robežas ne. Vai jūs varbūt gribat noslīkt?

Stilians klusēdams pievienojās citiem. Jauns jūras trieciens viņu iesvieda aukstajā stiepļu grēdā. Viņš atrāva roku no zilganā, aukstā rituļa. Kā žņaudzējčūskas mugura Oranā. Kāpēc vajadzēja sist tam brīvprātīgajam?

Jakovenko uzradās blakus, parāva Stilianam no apakšas stiepļu rituli un līksmi uzsauca:

— Kaptein, palīdziet!

Stilians izbrīnījies ievēroja, ka Helēna arī ir te, ka viņa arī nemākulīgi ķeras pie stieplēm, stīvējas, krīt, Jakovenko viņu uztver, nostāda uz kājām, viņa tam kaut ko saka, smejas . .. Bezprātīgie! Smieties pirms nāves!

īsajos pārtraukumos pirms vētras brāzieniem cauri vienā blāķī sagrūsto, pagurušo cilvēku elsām, cauri vēja auriem uz klāja un kuģa krakšķēšanai bija dzirdama stiepļu džinkstoņa, smalka džinkstoņa, kas diez kāpēc Jakovenko atgādināja putnu — tā kā zīlīšu, tā kā strazdu svilpšanu un vidžinā-šanu. Viņš pieskrēja pie Stiliana un uzsauca:

— Pajautājiet Helēnai, kā grieķiski ir strazds?

«Ārprātīgs,» Stilians nosprieda, «skaidri ārprātīgs. Vai citādi viņam strazds būtu vajadzīgs? Turklāt caur mani viņš jautā Helēnai, kaut varētu jautāt tieši man. Ārprātīgs, un mēs visi tāpat esam ārprātīgi, paklausīdami viņam. Ko līdzēs stiepļu pārvilkšana no viena borta pie otra? Cik mēs pārvilksim? Un cik ilgā laikā? Nedēļā? Mēnesī?»

Tomēr, būdams visu pasauli aptverošas vienaldzības varā, Stilians pārtulkoja Helēnai Jakovenko jautājumu. Helēna bija saskrāpējusi pirkstu un pūta uz to, viņai jau bija zudusi patika valkāties ar stiepļu tīstokļiem, viņa atkal meklēja kādu, uz kuru izgāzt dusmas, un Stiliana jautājums nāca pašā laikā.

— Ko jūs man prasāt? — Viņa sacēla spuras. — Zināt taču, ka neesmu Grieķijā dzimusi un ka valodu protu tikai šā tā! Vai es zinu, kā sauc kaut kādu putnu! Un kāpēc jums tas vajadzīgs?

— Man ne. Viņam.

-— Un viņam — kāpēc?

— Nezinu.

— Ko tad jūs jautājat? Bet kā tad īsti to putnu...?

— Kihli.

— Nu, tad pasakiet viņam!

— Šis putns ļoti jauki dzied.

— Kopš kura laika jūs esat sākuši runāt par dziedātājputniem?

— Atvainojos, — starp viņiem parādījās Jakovenko, — kas jums ar pirkstu, Helēna?

— Kihli, — Stilians sacīja.

— Ko? — Jakovenko neattapa.

— Jūs jautājāt par strazdu. Grieķiski strazds ir — kihli.

— Vai to viņa teica?

— To teicu es.

— Drusku smieklīgs nosaukums.

— Man nešķiet. Smieklīga tur maz.

— Nuf darbs mums labi iet uz priekšu. Redziet, cik daudz esam pārvilkuši!

— Bet cik vajag?

— Nu, pusi...

— Mēs ar Helēnu vairāk nevaram ... Atsakāmies ...

— Diez vai.

— Ko?

— Atteikties diez vai varēs.

— Vai jūs draudat?

— Es ne. Paklausieties, kas notiek ārpusē!

— Dzirdu. «Omirs» ir diezgan stiprs kuģis.

— Dažs labs vairak paļavās uz laivam.

— Tobrīd uzliesmoja ...

Kas uzliesmojis, to Jakovenko neklausījās. Viņš steidzās pie darba. Jāliek lietā vienīgais, kas šajos cilvēkos vēl ir lietā liekams: pašaizsardzības instinkts. Bet šos divus viņš ienīda, it īpaši Helēnu ar viņas trauksmaino daiļumu, ar viņas gaisīgo stāvu, ar viņas slaikajām rokām, kas bija tik skaistas tur ostā un tik nīstamas tagad, kad viņš tās ieraudzīja uz trapa . ..

«Kā viņa prot izstiept savas rokas pretim visam! Aizgūtnēm vien viņa tās stiepa pretim ir man, ir Ļaskovam — ak, vienīgās rokas pasaulē, visi alkst šo roku pieskārienā un saldā skāviena, ai-ai, kā medus salda ir mana mute, kā āboli, kā āboli un kā sniegs ir manas krūtis... Bet rokas stiepjas un stiepjas pretim gan manr gan Viktoram, kas sarga izeju uz klāja, gan mums visiem — alkatīgas, negausīgas, nīstamas rokas. Tikai raust, 'tikai grābt, tikai ielauzīties dvēselē, sirdī. .. Bet mēs mīlam rokas, kuras prot strādāt, jo paši esam darbā izauguši un citādi dzīvot nemākam, un lepojamies ar to, slaistīties prot katrs nemāķis, bet mums patīk strādāt, re, paskatieties, es jums arī šeit parādīšu, kā darbs jādara, mums strādāt nozīmē to pašu, ko elpot, bezdarbībā mēs nomirsim, mūsu tēvi un vectēvi ar darbu vien turējās šajā pasaulē, nevis ar miljoniem, ne ar raibiem kankariem, ne ar bezprātu ... Kaut kur peld kreiseri, kas pārbūvēti par izsmalcinātām jahtām, - kaut kur izpriecas dēļ tiek pirktas veselas salas un veselas valstis, kaut kur rīko ziloņu un leopardu medības un vienā dienā nogalina simtiem ziloņu un lauvu, kāds sapņo brokastis ēst Kalifor-nijā, pusdienas — Nicā, bet vakariņas — Honkongā, un kas par to? Laime nav panākama un nav noķerama, laime nav zvirbulis, laime ir, rau, še, šajās rokās — muskuļainās un tulznainās rokās, par kurām tīrāku pasaulē vairs nav, kaut arī tās pieskaras šķietami netīrām lietām: zemei, mālam, mēsliem, oglēm, naftai, metālam ... Palūk, arī manās rokās ir metāls, pelēcīgi netīrs metāls, kas dzied kā meža putni — tur dzied metāla spēks, ko tam piešķīruši cilvēki, un es arī tam atdodu savu spēku, jo spēka man ir pārlieku daudz, jo es māku visus pasau-

Ies darbus, bet ko mākat jūs? Vai jūs mākat nest, stiept, rakt, sviest, laist kūļus trumulī, cilāt sākumus aiz pļaujmašīnas, ar tērauda stieni uzlauzt martena krāsns lūku, pļaut slapjas ķērsas, izdarīt urbumus raktuvēs, bērt graudus mašīnās, lauzt akmeņus, mīcīt staipīgu mālu, izvilkt ūdeni no stepes akām, — ko jūs mākat? Jūs tik plivināt jaunākās modes lēverus, bet jums nav ne miņas par to, ka mums ir tik daudz cilvēku ar augstāko izglītību kā nekur citur pasaulē un ka šī izglītība katram nokritusi no debesīm gluži par velti — tikpat kā gaiss — un ka vēl maksāta klāt stipendija, tikai mācies, muļķi! Arī es būtu mācījies, nebijis tā radagabala Kijevā, bet nu ņemies te ar jums. Taču jūs joprojām uzskaitāt mūs par saraia-tiem, par skitiem ... Ja nu pieminam skitus, tad ziniet, ka viņu karalis kādreiz izsmējis Maķedonijas Filipu par to, ka tas neprotot savu zirgu ne notīrīt, ne apseglot, un pat atteicies cīnīties ar tādu karali, kas nekā neprot. Skiti, ja jau par to runājam, bijuši darbīgi puiši, jums vajadzētu no tiem pamācīties, nevis bāzt tos mums degunā... Jūsu visu acīs mēs vienādvien esam bijuši neizprotami, mīklaini hiperboreji, sensenu laiku filozofi un vēsturnieki ir lauzījuši galvu par mūsu dzīves veidu un par mūsu spēku, un lauza to vēl arvien, izgudro blēņu pasakas vai baltus melus ... Bet jūs, lūk, varat te redzēt, kā mēs protam strādāt. Skatieties, skatieties, skatieties!... Mēs nekad neesam sūrojušies, mūsu laime nekad nav bijusi viegla, taču tā ir bijusi mūsu, mūsu pašu laime, ne no viena neesam to aizņēmušies, neviens to nav dāvinājis, ne no viena neesam to izlūgušies, paši esam izplēsuši savām rokām un citas nevēlamies, nemainām to pret citu — ne pret kungu, ne karaļu, me miljonāru laimi, ne pret... Vai jums pašiem (tāda doma galvā iešāvusies, vai jūs kāds atsūtījis šurp, lai vienu vai dažus desmitus ar kaut ko iekārdinātu — ar kādu lupatu vai ar neparastām sievietes acīm! Tikai pēdīgie stulbeņi spriež, ka var likt apsmieklā un pazemot visu valsti, ja vienam vai trim, vai desmit nejēguļiem apmāj prātu ar spīdīgiem grabuļiem.

Nu, gribējāt man sagrozīt galvu ar neparastas sievietes burvībām. Un kas par to, ja patiesi būtu sagrozījuši? Vai tāpēc Dņepra vairs netecētu uz jūru, vai Kaukāza kalni kļūtu zemāki, vai nelidotu vairs mūsu kosmonauti, vai izsīktu Baikāls, vai Karakumā vairs nestaigātu miljoniem lieli aitu bari, vai vērtīgās zivju sugas vairs nedotos nārstot uz staltajām ziemeļu upēm, vai neziedētu Moldāviijas dārzi, vai nepadotos vairs ražīgie Baltkrievijas tupeņi, vai Baku nafta vairs neplūstu no urbumiem, vai apstātos Urālu un Piedņepras blūmingi? Nekā nebiji...»

— Kas ar viņu notiek? — Helēna jautāja Stiliaņam, pamādama uz Jakovenko.

— Gribēja piespiest mūs arī tāpat... Viņš pārrausies aiz lielas centības.

Helēna iesmējās.

— Vara, kurai nav nekādas kontroles, apdraud ne vien padotos, bet arī pašu valdītāju.

— Ja viens uzņemas visu atbildību, tad grūtā brīdī visa vaina gulst tikai uz viņu, — Stilians atteica tādā pašā tonī.

— Uz ko tas zīmējas?

— Protams, ka uz šo zaldātu.

— Viņš tiešām ir zaldāts. Tikai zaldāts.

— Grib pierādīt savu pārākumu: demonstrē patriotismu. Pat šeit apliecina patriotismu.

— Semjuela Džonsona angļu valodas vārdnīcā par patriotismu teikts, ka tas ir «blēžu pēdējais patvērums». Bet šis jauneklis ir godīgs.

— Ceru, jūs neaizmirsīsiet uzrakstīt par viņa godīgumu?

— Nav jūsu darīšana!

Helēna atvirzījās tālāk no Stiliana, viņa nevēlējās stāvēt līdzās šim trulajam un aprobežotajam tipam.

Uzrakstīt par... godīgumu ... Bet kas ir godīgums? Pamēģini definēt. Un vai mūslaiku pasaulē vispār kaut ko ir iespējams definēt? Viņa nebija braukusi ne uz Vjetnamu, ne uz Dominikas republiku, ne uz Rodēziju ... Viņai bija sagribējies paskatīties Padomju Savienību un uzrakstīt kaut ko tādu neparastu . .. atrast materiālu . .. atmaskojošu materiālu ... Izkliegt pa visu pasauli.. . Pati vēl nezināja, ko un kā rakstīs. Taču gatavojās jau aizlaikus ... no civilizācijas augstumiem ... jo dzimusi taču ir Vidusjūras un Kalifornijas krastā. Kā tad tā? Izskaidrojams tas visai viegli. Viņā ritēja visvecākās un

visjaunākās civilizācijas asinis. Citu civilizāciju viņu neatzina. Citu nevar būt. Viss cits, pēc viņas domām, bija tumsa, mežonība, atpalicība ... Viņas mīļākais, avīžu magnāts, smējās: «Tavs antikomunisms balstās nevis uz pārliecību, bet tikai uz temperamentu. Tavs kaislīgums. Tu visu sadedzini.» Arī savu magnātu viņa bija sadedzinājusi. .. Galva tam bija kā pelniem apbirusi... Rau, kā šīs stieples. Pelēki nosirmojusi galva . .. Avīžu magnāts. Miljonu tirāža ... Viņa avīzes tiek citētas diendienā abpus dzelzs aizkara ... Enerģija un bezkaunība. Tās viņam piemita jau pirms iepazīšanās ar Helēnu. Taču viņai allaž gribējās šos nopelnus piedēvēt sev. Viņa nesēdēja uz vietas. Viņa dauzījās apkārt pa visu pasauli. Bogoras pilī intervēja prezidentu Sukarno. Pārsita prezidentam brokastu olu, jo viņam patika, ka to izdara visdaiļākās sievietes, izprašņāja viņu par intīmiem sīkumiem, par Sofiju Lorēnu, par Romas pāvestu, par Eizenhaueru, ar kuru kopā Sukarno kādreiz kaut ko esot virtuvē cepis, jo abi viņi bija aizrautīgi kulināri. Viņai kārojās tādas pašas slavas, kādu ieguva tas'reportieris, kas pirmais bija uzrakstījis par Trocka nogalināšanu, vai tas, kurš pēdējais bija intervējis Eihmanu, vai arī tas, kam savā laikā bija laimējies aprunāties ar Hitleru pie dzīru galda ... Tomēr viņa saprata arī to, ka reportāža vien vēl nav viss. Avīze ir vislabākais uzbrukuma ierocis. Jāuzbrūk, jāuzbrūk — vienmēr un visur! Un viņa devās šajā pēc pirmā skata smieklīgajā ekspedīcijā ar vienu vienīgu mērķi: uzbruki, dot cik iespējams sāpīgu triecienu, dot triecienu taisni pakrūtē, dot triecienu no lejas, no pašas apakšas — viltīgi un piepeši! . .. Nekā viņa tomēr neieguva. Mūžam piedzērušais Stilians ar saviem plukatām nemācēja viņai nākt talkā, izrādījās, ka šis cilvēks nekā nejēdz. Viņa pati arī nespēja atrast nekāda pavediena, viņa varēja uzrakstīt tikai par šādiem Itādiem sīkumiem — smieklīgiem un nenozīmīgiem ... Sensācija neiznāca, kaut raudi, kaut pirkstus kod nost, kaut matus plēs . .. «Omirs» atkal slīdēja pa kluso, šļakstošo peļķi, kuru diez kāpēc dēvē par jūru. «Omirs» virzījās atpakaļ, lēni, bet neatlaidīgi virzījās atpakaļ, un nekādi dievi Helēnu neglāba — ne Vidusjūras, ne Kalifornijas dievi.. . Līdz pēkšņi uznāca šis melnais viesulis un negaiss, kuru neviens nebija gaidījis un nekad laikam te redzējis .. . Tavu laimi! .. . Helēna traucās uz radiokabīni un nodiktēja radistam telegrammu — īsu kā sitienu: «Kuģi sagrābuši padomju zaldāti. Esam pagalam, pagalam, pagalam!» Vairāk it nekā. Gari un plaši neder. Tur jau visu sapratīs. Materiāls ir! Ir! Brīnišķīgs materiāls! Ārkārtīgs, unikāls! Un nav vajadzīgs nekāds SOS! Ir taču skaidrs: svešā jūrā, kurai visapkārt sveša zeme, nav no kurienes gaidīt glābiņu. Nevarīgu kuģīti nodevīgi sagrābuši jaunlaiku pirāti. Vēlāk viņa radistam pavēlēja noraidīt vēl vienu — pēdējo vēsti par sevi: «Zaldāti nolaiž laivas un sadzen tajās komandu, mēs pametam kuģi.» Jo viņa cerēja, ka itā arī notiks. Zaldāti klups virsū laivām, vienu otru no komandas paņems līdzi, viņu jau nu katrā ziņā un .. .

Un pēkšņi šis trakais zaldāts! Viņš patiesi ir apbrīnojami simpātisks — ja novilktu viņam uniformu un ietērptu viņu smokingā un baltā kreklā, tad skats būtu neredzēts ... Bet viņš ir īsts sātans! Izputināja visus plānus, visu sajauca, visus pakļāva savam dzelžainajam spēkam. Helēna viņu gabalos saplosītu! Samīdītu! Dievs! Kur tāds zaldāts uzradies viņai par nelaimi! Tas prata cilvēkus pielikt pat pie nejēdzīga darba. Izmantoja bailes un dzīvotgribu. Ak, dzīvot! Ir jāprot par dzīvi cīnīties tā, kā cīnās šis skaistais zaldāts. Tik daiļš jauneklis! Brīnums! Nekad Helēna nebija tādu vīrieti redzējusi. Bet viņš ir tīrais muļķis. Vajadzēja pirmajam sagrābt laivu un bēgt no šā peldošā zārka, bet nē — viņš palts rāpjas tilpnē un satriec tajā visu komandu, cerēdams izdarīt brīnumu. Brīnumu laiki ir garām. Brīnumu laikmets un naivuma laikmets. Taču te, paskat, Helēnas priekšā ir leģendāras vientiesības, nepārspējami naiva bruņnieciskuma iemiesojums. Viņš grib atgriezt dzīvē vecu kuģi, kas sen jau nolemts iznīcībai, un iztaisīt varoņus no tiem, kam varonība vēl tālāka nekā viņai skaidri nodomi. Ak dievs, ak dievs! Bet viņa taču nedrīkst vairs pakļauties bezprātim, nedrīkst vairs riskēt. Visam ir robežas, visam pienāk gals. Cik stiepļu te sakrauts? Tūkstoš, desmittūkstoš tonnu? Un oik viņiem ir Izdevies pārnest? Tonnu, divas tonnas? Šis darbs sauc atmiņā 'to dzērāju, kas rāpus lien pa dzelzceļa gulšņiem, domādams, ka pa kāpnēm dodas augšā desmitajā stāvā. Bet līnija stiepjas tūkstošiem kilometru. ..

Tūkstošiem pacietības kilometru? Nē, tas nav viņas dabā. Pietiek, pietiek!

— Stilian! Stilij, nožēlojamais idiot!

«Par spīti mūsu izmisīgajām pūlēm kuģa sānsvere nesamazinājās. Kuģis tomēr turējās! Un mēs strādājām tālāk.»

Viņš pavērās uz trapa pusi tikai tad, kad tie abi jau bija augstu. Stilians tusnīja nopakaļ, neveikli izpletis rokas, it kā taisītos uztvert krītošo Helēnu, bet viņa šūpojās virs Stiliana uz savām slaidajām kājām, līgojās kā melna nakts puķe, kuģim ellišķīgi lēkājot; viņa ilk mirkli varēja gāzties lejup, taču negāzās, noturējās uz stāvajiem kāpieniem un spītīgi rāpās augstāk un augstāk, un resnais Stilijs uz visām četrām trausās pakaļ, izskatīdamies smieklīgs un bezjēdzīgs.

Visapkārt sāka klaigalēt Stiliana dienderi, darbs apstājās, nevarīgos cilvēkus kaut kas svaidīja pa tilpni, jauca un mentēja, un rau, no šā ļaužu kulteņa jau izšmauca viens, tam pakaļ otrs un salīkuši, neatskatīdamies, kā zaķi sarāvušies lasījās pakaļ Helēnai un pirmajam palīgam, bet Jakovenko joprojām nevarēja apjēgt, kas noticis, ar ko viss iesācies un kāpēc iesācies, viņš drudžaini meklēja aizritējušajās minūtēs un stundās tos vārdus, ko sacījis Helēnai un Stilianam un ko dzirdējis no tiem, viņš pārcilāja visu — žestus, noskaņojumu, acu zibu, īgnu grumbiņu pierē, neticības grimasi, smīnu, kas nekā

nepauž, strauju rokas mājienu — un nemitīgi pūlējās to visu klasificēt gandrīz vai ar mehānisku paņēmienu: jā, nē, jā, nē, jā, nē. Bet kāda īsti tur starpība — jā vai nē? Un kas viņam daļas par tiem diviem? Kas viņam daļas pat par šo jauno, dīvaino sievieti, kurai tā bija vēlējies patikt, padižoties viņas priekšā, saistīt visus viņas skatienus, pievērst sev un tikai sev?

Kad viņš pirmo reizi bija Helēnu ieraudzījis, viņā uzbangoja tāda dīvaina, salda lieglaime. Likās, Helēna noskries pa trapu krastā, viņš saņems meiču aiz rokas un vedīs tāltālu projām gar jūras malu, starp akmeņiem un ūdeni, un akmeņi būs neparasti un ūdens neparasts, un akmeņu smarža, un jūras smarža — tas būs viņas aromāts, bet viņš nezinās, ko iesākt, jo cilvēks jau nekad nezina, ko iesākt ar meitenēm, un viņš arī nezināja un vienlaikus zināja, zināja un nezināja, neprata, bet nejuta tāpēc nekāda žēluma un bēdu arī nejuta, un nekaunējās nepavisam, jo tie, kas aizgāja bojā frontē, būdami vēl 'jaunāki par Jakovenko, tie tāpat nezināja, jo vēl bija bērni, kaut gan turēja ieročus rokā, kaut gan saucās par karavīriem. Jakovenko arī bija karavīrs, un viņā arī bija daudz bērna īpašību: milzums skaidrības, ko viņš priecīgs dāvinātu un ziedotu pirmajai skaistajai meitenei, kuru satiktu.

Taču tā likās tikai pirmajā mirklī. Bet vēlāk, vēlāk . .. Nē, gar jūru viņš vedīs grā-matveikala Veru, gaišmataino, skaidro meiteni ar uzticīgām acīm, viņi aizies tādos tālumos, kas ne vienam, ne otram nav ne sapņos rādījušies, lai tikai beidzas šis grūtais brauciens, šis neciešami smagais brauciens pār seklo, duļķaino jūru un lai viņš atgriežas klusajā ostā. Tad viņi abi soļos pa ielām, kas bruģētas ar apaļiem akmeņiem, starp kuriem aug zaļa, zīžaina zālīte, mīksta kā Veras mati... Ne, vispirms viņš aizrakstīs Varkai un pagaidīs atbildi. Varka atbildēs kaut ko dzēlīgu un zobgalīgu, sliktāk būs, ja viņa nemaz neatbildēs, tad vajadzēs rakstīt atkal, bet viņš būs spītīgs, būs neatlaidīgs ... Nu, bet Helēnai viņš vēlējās vienīgi patikt, vēlējās tikai padižoties viņas priekšā — vairāk itin nekā. Lai zina, kādi mums puiši, lai redz . ..

Tagad viņš Helēnu ienīda, bija izmetis no prāta, ne zināt nevēlējās. Grib bēgt? Lai! Mīņājas uz tumšā, baismīgā klāja? Lai! Un visi, kas grib iet tiem abiem līdzi, lai iet veseli! Neiegūs nekā. Vienīgā vieta, kur izšķiras «Omira» liktenis un viņu pašu liktenis — tā ir te, šai velnišķajā darbā, klusajā cīniņā ar auksto, pelēko metālu, kas svelpj kā čūska un ir tik nodevīgi samudžinājies.

Bet augšā uz trapa kaut kas ir noticis. Tie, kas no lejas jau bija 'pasteigušies augšup, bailīgi rāvās atpakaļ, sažļodzījās uz nedrošajām (kājām un, vētras brāziena triekti, nokrita stiepļu grēdā. Pēc tam pa trapu norībināja Stilians, resns, neveikls, ar izplestām, īsām roķelēm — kā pingvīns! Vai esat redzējuši, kā pingvīni lido? Paskatieties uz Stilianu, kad tas veļas lejup pa trapu!

Bet aiz Stiliana kāpa Helēna, tāpat balansēdama uz garajām, slaidajām kājām, stāvs it kā ieskrūvējās trapā, bet .rokas bija pastieptas gaisā, pastieptas plēsīgi un ļauni, paceltas pret kādu, kas vēl nav redzams, nedabiski garas, gandrīz bezgalīgas rokas, jo, kaut viņa kāpa arvien zemāk, rokas palika tur augšā, kaut kam pieķērušās, rokas šķilta stiepjamies kā divas tvirtas gumijas strēmeles, tās bija kā jūras medūzas taustekļi — brīnumskaistas medūzas, kurā, ja tai pieskaras, jūtams ļaunis aukstums. Tad beidzot roku piesūcekņi atlaidās un Helēna streipuļoja īlejup ātrāk un ātrāk, vēl viņa pūlējās noturēt līdzsvaru uz kāpieniem, bet lejā viņai vajadzēja izbaudīt visu pārējo likteni — kārtējais grūdiens, kas sāpīgi atbalsojās visos vecā kuģa locekļos, nepažēloja arī Helēnu: viņa nevarīgi sagrīļojās un ripeniski ielidoja stiepļu grēdās.

Bet no augšas kā līksms un labs burvis nolidoja Viktors. Ko viņš tur visu laiku bija darījis? Un ko bija darījis Jurītis? Un kur ir kapteinis un locis Griša? Vai kuģis vismaz ir izlīdzinājies un vai skrūve jau aizķer ūdeni kaut ar lāpstiņas malu vai arī joprojām veltīgi, bezjēdzīgi, smieklīgi kulsta gaisu?

Viktors iegāzās tilpnē kails līdz vidum, viņš arvien vēl bija kails, jo viņa blūzi bija aiznesis pats pirmais viesuļa vilnis, tāpat kā vēlāk vilnis aizlaizīja zābaku, ko Jakovenko neuzmanīgi bija nolicis uz klāja slīpuma. Tikai tagad Jakovenko iedomāja, ka Viktors visu laiku staigā bez blūzes, bet viņš pats basām kājām un sajuta, kā sāp apdauzītie, nomīdītie pirksti. Taču sāpe bija aizskrejoša,

pārejoša, svarīgs bija kas cits: tas, ka Viktors iedomājis atsteigties palīgā, jo palīdzība bija aplam vajadzīga, kaut viena rokas — ir tas jau atbalsts, jau vieglāk, jau kāda cerība ...

— Kur tavs automāts? — Jakovenko ieprasījās biedram, kad tas viņam blakus noliecās pie smaga stiepļu rituļa.

— Viņa skrāpējas kā tīģeriene! — Viktors sauca.

— Kur automāts, es prasu!

— Bet tad viņai vajag citu pameklēt!

— Es prasu par automātu!

— Bet jūs daudz vis neesat pārvilkuši! — Viktors sauca.

— Automāts! — Jakovenko jau nobijās: vai tur uz klāja kaut kas nav noticis?

— Tur ir Jurītis.

— Bet kur automāts?

— Pie Jurīša.

— Un manējais?

— Pie Jurīša.

Jakovenko atkrita stiepļu grēdā. Viņu bija nogāzis jauns viļņa grūdiens. «Omirs» nodrebēja kā pirms gala, vētra to dauzīja, ka dārdēja un brakšķēja vien, zilpelēko stiepļu tonnas vairs nedziedāja un nesvilpoja, tās ļauni šņāca kā tūkstošiem čūsku. Tomēr Jakovenko kļuva vieglāk ap sirdi, pirmo reizi kopš vētras iesākšanās kļuva vieglāk. Bailes bija pārgājušas, izgaisusi nomāktība, kas viņu visu laiku mocīja.

Iespējams, ka tā izgaisa tai pašā brīdī, kad parādījās muskuļotais Viktora stāvs, kurš stiepļu tīklos apslēpto tilpnes spuldžu, tik tikko mirguļojošo spuldžu gaismā izskatījās vēl reljefāks, vēl varenāks nekā allaž, un šis stāvs solīja, ka lēnajā, bezcerīgajā smago stiepļu rituļu pārcilāšanā iestāsies lūzums, jo cilvēkam, lai tas būtu laimīgs, vajadzīgs tikai spēks un veselība, un, ja abas šīs mantas ir, kaut cita kāda atnestas, tad var priecāties un līksmot.

... Pār Eiropu trakoja viesulis, ārdījās vējš, dārdēja sabangotie ūdeņi.

.. . Norauti jumti visiem pilsētu namiem.

. .. Apsviesti vagoni un automašīnas.

.. . Izrauti no zemes un sagāzti uz šosejām telefona stabi.

... Saārdīti dambji.

... Pārplūdināti lauki.

. .. Sagrauti rūpnīcu dūmeņi.

... Iztrūcinātas radio diktoru balsis: «Mūsdienās cilvēki katrreiz vēl nespēj turēties pretim stihijām . . .»

Bet te, cilvēciņ, cinkota stieple gan zem tevis, gan ap tevi, un tev jau likās, ka nav spēka no tās izrauties, izķepuroties, cīnīties tālāk, taču, redz, blakus nospīdēja biedra saspringtie muskuļi, tu sajuti viņa elpu, tev no apakšas aizšļūca smags stiepļu ritulis, tu arī tam pieķēries, palīdzēji, un ritulis kļuva pavisam viegls, tas slīdēt aizslīdēja augšup, augšup vien pie otra borta, un atkal radās cerība, atkal tavā izmocītajā miesā uzdzirkstīja jaunēkilīgs spēks.

— Nu, Viktor, ņemam vēl!

— Ņemam ar!

— Viens, divi!

— Aiziet!

— Velc tik!

— Reizē, reizē!

— Vareni!

Un gausi ritošais laiks atkal kūsāt kūsāja sasprindzinājumā, sviedros, cerībās, izmisumā, prieka uzplūdos, kad «Omirs» likās sveramies uz kreiso pusi, un bēdās, kad kuģis vēl vairāk nozvēlās uz labajiem sāniem kā ievainots milzu dzīvnieks pēdējās nāves trīsās.

Grieķi sastulbuši blenza viņos. Helēna izlīda no tumsas, kur 'bija slēpusi savu kaunu, un tramīgā naidā arī paskatījās uz robežsargiem.

Jurītis parādījās viņu priekšā kā materializēts jūras gars. Neviens nebija redzējis, kā viņš bija nokāpis lejā pa trapu, kā izskrējis tilpnes vidū, bet nu viņš stāvēja starp tiem, kas stīvēja no stiepļu grēdām laukā jaunus rituļus, un starp tiem, kuri savu trūcīgo ieguvumu demīja projām uz niecīgo stiepļu kaudzīti pie pretējā borta. Šķiet, Jurītis kaut ko kliedza, taču stihiju auros aiz kuģa sienām, uzbudināto cilvēku saucienos, stiepļu graboņā un sīkoņā viņa vārgā balss nebija sadzirdama, tomēr viņa mute bija plati vaļā.

— Udensļ — Jurītis kliedza no visa spēka. — Ūdens! Ūdens! Ūdens!

Bet aiz Jurīša muguras vīdēja kāds tumšs, nezināms stāvs — rāms un tīri vienaldzīgs pret visu, kas apkārt notika. Nu Jurītis pavirzījās mazliet sāņus, un viņam pakaļ pavirzījās arī stāvs; gaismas zibsnis tam iekrita sejā, un Jakoveniko pazina stūrmani, mīklaino stūrmani, kas joprojām ticēja «Omira» glābšanai, ticēja stūrgalvīgi un bezcerīgi, bet tagad laikam arī viņš bija kritis izmisumā, viņš varbūt bija pateicis Jurītim par ūdeni, un Jurītis nu sprāga vai pušu, brēkdams savu «ūdens!».

Kaut neviens nespēja sadzirdēt, ko īsti Jurītis kliedz, visi to uzminēja, un visi apstājās, nosvieda stieples — gan tie vienmal Jurītim un stūrmanim, gan tie otrmal, un Jakovenko arī apstājās, viņš šķitās dzirdam Jurīša balsi un skaidri atšķiram visas skaņas tajā vārdā, vienīgajā vārdā, Jto biedrs atkārto bez gala: «Ūdens! Ūdens! Ūdens! ...»

Tātad visas pūles ir veltas. Tā, lūk, tev pienāk pasaules gals. Tā, lūk .. .

«Bet kopā ar stūrmani tilpnē atskrēja Ju-rijs un paziņoja, ka kuģī ieplūst ūdens. Tas jau vēstīja drīzu «Omira» galu. Man iešāvās prātā doma par nelaimes signālu, tomēr es tūdaļ aptvēru, ka tas neietilpst manās tiesībās, radistam var pavēlēt tikai kapteinis, nevienai svešai personai nav brīv iet radio-kabīnē. Un kāda tam nozīme, vai SOS signāls no «Omira» atskanēs laikā vai nelaikā?»

Kur ir ūdens — vai tilpnēs, vai kajītēs, vai mašīnu nodaļā — un kā Jurītis to uzzinājis — vai bijis uz komandtiltiņa un dzirdējis no loča, vai pats izdibinājis, vai kapteinis pasacījis, vai radists, izskrējis no

savas kabīnes un atradis uz tumšā, nošķiebtā klāja slapju, automātiem apkārušos robežsargu, pavēstījis tam pašu draudīgāko ziņu, vai ari tas ir stūrmaņa darbs, stūrmaņa gudrība — tam vairs nebija nekādas nozīmes.

Svarīgs bija tikai viens: ūdens!

Un tikai tagad Jakovenko aptvēra, ka visu var atrisināt vēl ar vienu, ar pašu pēdējo līdzekli — vai nu atrisināt, vai arī ne, vai nu paveikt brīnumu, vai arī aiziet bojā.

Stūrmanis ar skatienu meklēja kādu. Viņš bija nokāpis lejā ne jau tāpēc, lai uzraudzītu Jurīti, lai pamudinātu to kliegt, nē, viņam bija noteikts mērķis, viņš kādu meklēja, viņa rāmās acis nesteigdamās slīdēja pār driskainajiem stāviem, beidzot stūrmaņa skatiens sastapās ar Jakovenko skatienu; grieķis klusēdams gandrīz nemanāmi deva Jakovenko zīmi, pameta ar acīm uz klāja pusi un rāmi devās uz trapu.

— Uz klāju! — Jakovenko uzsauca Viktoram. — Man līdzi!

— Varbūt man palikt te? — Viktors rādīja uz grēdām, kas slējās gar labo bortu.

— Ejam ... Un jūs! — Jakovenko paraustīja Stilianu aiz pleca. — Darba rīkus ... Āmurus, laužņus, ķekšus . .. Ugunsdzēsības rīkus .. . Kur tie ir?

— Nav ne jausmas,, — Stilians lūkoja pakāpties tālāk no Jakovenko un uzgrūdās Helēnai, ikas izbijusies rāvās murskulī viņam aiz muguras.

— Jūs taču esat pirmais palīgs!

— Nekā nezinu ...

— Sameklējiet! Uz pēdām!

Stilians pa kaklu pa galvu metās pie savējiem. Viņš sarunājās, saklaigājās, izvilka kādu vīru un piegrūda pie Jakovenko.

— Sitas.

— Ejam!

— Bet mēs?

— Kā gribat. Varat nākt augšā, varat palikt te.

«Kopa ar stūrmani mes nolēmām izmēģināt pēdējo līdzekli.»

Neatlaidīgi viņi dauzīja ar āmuriem pa dzelzi. Sita ārā no stiepļu grēdu apakšas tērauda balstus, uz kuriem turējās visa klājā novietotā krava. Viktora rokās āmurs dejoja kā skangals. Jakovenko ar katru āmura vēzienu triecās taisni virsū neizkustināmajam balstam, ar pūlēm noturēdamies, lai nenokristu, jo zināja, ka tad vairs nepiecelsies. Stūrmanis rādīja, kur un kā labāk sist.

Bet pēc itam viņi, rāpodami pa grēdām un visu laiku veldamies iekšā neskaitāmajos stiepļu krāteros, cirta pušu ciešos sastiprinājumus, cirta pušu sānu stīpas, bija ar mieru tās ar zobiem grauzt, lai tikai atbrīvotu tvirtajos rituļos paslēpto pievilkšanas spēku, lai tikai drīzāk nolaistu atraisīto stiepļu tonnas pa slīpo klāju lejup jūrā — saniknotajā ūdenī, rijīgās stihijas rīklē.

«Dabūjām darba rīkus un klāja labajā pusē sākām no stiepļu grēdu apakšas sist ārā tērauda balstus, uz kuriem turējās krava. Paši necerējām, ka tik ātri spēsim to izdarīt.»

Visa kravas kaudze sakustējās vienlaicīgi. Kustība iesākās kaut kur grēdas vidū, tā bija gluži nemanāma un nenozīmīga, bet tad pēkšņi ieguva sprādziena spēku un vērienu, un stieples ar visu savu smagumu slīdēja lejup pa klāju, pa ceļam visu noslaucīdamas, un ieplunkšķēja ūdenī, it kā te bijis tikai sīks kukurznītis — ne šļakstiena, ne pēdu vairs. Tie divi ekipāžas locekļi, kas bija vērojuši Jakovenko, Viktora, Jurīša un stūrmaņa šķietami veltīgos pūliņus, līdz ar viņiem izbijušies atkāpās tālāk no šīs dīvaini bīstamās vietas. «Omirs» pazvāļojās kā stāvkundziņš, iznira no bangojošās vannas, kurā jau tik daudz stundu bija pēries, vai bez elpas palikdams, izslējās, palīgojās uz vienu, uz otru pusi un sāka šūpoties, ne-pielāgodamies viļņu ritmam — nevienādi, neveikli, konvulsīvi. Bet kas nu ies skatīties, kā šis tur šūpojas un cik neveikls ir un izmocīts.

— Urā-ā-ā! — puiši iekliedzās, krizdami cits citam ap kaklu. — Urā-ā-ā!

Kad no tilpnes izbrāzās iztrūcinātais pūlis ar Stilianu un Helēnu priekšgalā, tad pelēkajā rītausmas nokrēslī tas vispirms ieraudzīja citu ar citu saķērušos trīs padomju robežsargus un grieķu stūrmani un izdzirdēja šo neprātīgi līksmo «urā!». Bet pēc tam ieraudzīja ērmīgo klāju. «Omira» klājs izskatījās kā pa pusei nocirpta galva. Vienā pusē tumšā stiepļu čupra, bet otrā — gluds izcilnis, kur nebija ne miņas no kravas, kur nebija itin nekā.

— Urā-ā-ā! — Jakovenko ar pēdējiem spēkiem gārdza, bučodams Viktoru un Jurīti, ar basajām kājām lēkādams pa klāju. — Urā! Urā! .. . Urā! . ..

«Cīņā ar vētru mēs pazaudējām tikai divas lietas: manus zābakus un Viktora blūzi. Taču šajos zaudējumos vainīga nevis stihija, bet gan mūsu vieglprātība. Mēs abi esam gatavi par to izciest pienācīgu sodu.

Tomēr visā visumā mūsu brauciens noritēja bez īpašiem atgadījumiem, un mēs laimīgi aizvadījām «Omiru» līdz gala ostai.»

No apaļā Mitridata kalna līksmi sveicienu ritmā lejup uz jūru skrēja nami un namiņi, sensenas kleķa ēciņas un no akmeņiem sakrautas mājiņas, stikla verandās mirdzošas ķieģeļu vīzdegunes un piecstāvu jaunceltnes, skrēja lejup līdz pašai krastmalai, pa tūkstošgadīgā kalna stāvajām nokārām plūda lejup koki, ielas, viss kustēja uz jūras pusi, viss steidzās sagaidīt, vienīgi pašā Mitridata virsotnē stingi slējās debesīs augsts obelisks varoņiem un mazliet zemāk baltoja antīka lapidārija izsvaidītie akmeņi.

«Omirs» gāja iekšā Kerčas jomā. Vēl tam dzinās pakaļ pēdējās vētras bangas, dzinās negribīgi, gurdi, slābani, it kā zinādamas, ka tām bez miņas jāizgailst šai lielajā, apaļajā jomā, nenodarot vairs nekāda posta savainotajam, nelaimīgajam kuģim.

Briesmīgā sasprindzinājuma zīmes arvien vēl vīdēja loča Grišas sejā — viņš stāvēja pie stūres, pabeigdams pret paša gribu uzsākto sardzi, — un kapteiņa Maliopula dīvainajā stāvā, ko laiks un liktenis bija saliecis, tomēr nebija salauzis un nebija uzveicis, un arī stjuarta ķēmīgajā stāvā, kurš savā melnajā, ar divām glābšanas vestēm apjoztajā uzvalkā joprojām slaistījās pa klāju, klimta apkārt, raudzīdamies kā neprātā un neticēdams, ka palicis dzīvs.

Jakovenko sēdēja uz klāja, kaunīgi parāvis apakšā basās kājas, un kāri ēda konservus. Viņš ar nazi zvejoja gaļu tieši no kārbas un manīgi ar lūpām tvēra kumosus, viņš ēda bez maizes, bez nekā, nesakošļādams, rīdams kā putns. Raizēdamies vienīgi par izsalkuma remdināšanu, viņš neievēroja, ka uz klāja uzradās Helēna un Stilians — nomazgājušies, atsvaidzinājušies, sasmaržojušies, pārģērbušies sausos un jaunos tērpos. Helēnai atkal bija mugurā plandoša kleita divās krāsās, gluži kā sengrieķu tunika; Stilians bija izvilcis no čemodāna vēl vienu operetes kapteiņa uniformu pistāciju krāsā. Viņi pastaigājās pa sapostīto, saārdīto klāju kā pa greznu Atēnu ielu, kur nami no balta marmora, bezrūpīgi ķiķināja, skaļi kaut ko bilzdami viens otram. Tikai ieraudzījuši Jakovenko, viņi apstājās, apklusa, viņiem ienāca prātā viss naktī un vakardien notikušais, Jakovenko, šis skaistais zaldāts, kurš tik dabiski un atklāti remdina izsalkumu ar vieniem konser-

viem, ielēca viņiem acīs ikā dzīvs (pārmetums par viņu nekurnederību un zemiskumu, viņi pat atkāpās, atsprāga atpakaļ, viņu skatieni pārbīlī krustojās.

— Tfu tu, sātans, — Stilians sacīja, atvairīdams visu, kas bijis, un pacēla roku it kā Helēnas aizsargāšanai.

Taču Helēna atstūma Stiliana resno ķepu, aizgaiņāja mirkļa apjukumu un nekaunīgi gāja taisni virsū Jakovenko. Viņai tomēr vajadzēja apstāties. Diez kur radies, viņai taisni pretim nāca stūrmanis — savādais vīrs, kam piemita noslēpumainā spēja negaidot parādīties un negaidot pazust. Visā stūrmaņa stāvā vēl bija manāmas nakts notikuma zīmes — apģērbs sadriskāts, sejas rievās gulēja necilvēcīgs nogurums. Stūrmanis izskatījās pēc kalēja, kas beidzis smagu darbu — noguris, tomēr apmierināts. Kad viņš ierunājās, šķiet, ierunājās pirmo reizi pa visu laiku, kopš Jakovenko viņu te bija iepazinis, tad balss skanēja laipni un patīkami, kaut arī maķenīt piesmakuši.

— Viņš ir labs sātans, — stūrmanis cieši sacīja, norādīdams Helēnai un Stiilianam uz Jakovenko. — Vai dzirdat? Labs!

Un stūrmanis pazuda tikpat pēkšņi un noslēpumaini, kā uzradies.

— Ak labs? Nu, jauki, — Helēna smaidīgi sacīja, — lai jau būtu labs. — Pēc nelietības, ko par šo simpātisko jaunekli un tā biedriem bija noraidījusi pa radio, viņa varēja atļauties itādu cēlsirdību. — Labais sātans! Stilian, vai dzirdat, ko es saku: viņš ir labs sātans, vai ne?

Abi gāja virsū Jakovenko, viņi- jau bija vidū starp puisi un starp pilsētu, kura pa sirmisenajām Mitridata kalna nokārām skrēja pretim apdauzītajam kuģim, viņi vēl pēdējo reizi mēģināja aizsegt jaunekļa acīm vēl vienu viņa krastu un vēl vienu viņa pilsētu. Taču viņš pat nelikās abus manām, viņš pacēla galvu, kas pirms tam bija noliekta pār konservu kārbu, palūkojās uz pilsētu, uz Mitridata kalnu, uz ostas celtnēm, uz augsto pieminekli Kerčas varoņiem, uz koku lapotni, uz liedagiem un pilsētas peldētavām, un pirmo reizi pa tām garajām stundām, kas bija aizritējušas vārdzinošā cīņā ar vētru, viņam aitkal pavērās pasaules raibais skaistums — viņš ieraudzīja obeliska neapēnoto baltumu, koku zaļos dūmus pār kraujajām ielām, veco un jauno namu sarkanos jumtus, un viņš pa roku galam aizlaida pār bortu kārbu ar neizēstajiem konserviem, viegli piecēlās un nostājās pretim Helēnai un Stilianam— garš, stalts, jauns; un, kaut tie abi pienāca gandrīz cieši klāt, viņš tos tā arī nepamanīja, viņš redzēja tikai krasta skaistumu — baltu skaistumu, zaļu skaistumu un sarkanu skaistumu.

Kerča—Kijeva,

1966.—67. g.

Павло Загребельный ДОБРЫЙ ДЬЯВОЛ Роман

Издательство ЦК ВЛКСМ «Молодая гвардия», Москва 1970

Издательство «Лиесма», Рига 1972 На латышском языке Переводчик А. Рудзрога Оформитель А. Юнкер

Pavlo Arhipa d. Zagrebe|nijs LABAIS SATANS

Redaktore B. Rukšāne. Māksi, redaktors V. Grants. Tehn. redaktore G. Sļepkova. Korektore I. Kamene.

Nodota salikšanai 1972. g. 30. martā. Parakstīta iespiešanai 1972. g. 30. augustā. Tipogrāfijas papīrs Nr. 2, formāts 70 X 90/32, 9,53 fiz. iespiedi.; 11,15 uzsk. iespiedi.; 11,49 izdevu. 1. Metiens 15 000 eks. Maksā 45 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Pa domju bulv. 24. Izdevn. Nr. 25192/TD-352. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīna» Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Pasūt. Nr. 634.

1

Lops! (Grieķu vai.)

2

Psihiskas saslimšanas veids, kad cilvēkam sagādā prieku viņa paša slimīgās iztēles radītas ainas. (Autora piezīme)

3

Vēstuli Beņko rakstījis tā, kā senos laikos mūki rakstīja hronikas: tikpat kā neatdalīdams vārdus un nelietodams nekādas zīmes. Vajadzēja to sadalīt rindkopās, salikt komatus, punktus un visu, kas rakstos vajadzīgs. Kam ir patika, var atdot vēstulei pirmatnējo izskatu, attiecīgi pārrakstot Beņko vēstījumu. Viena otru tas var ieinteiesēt. (Autora piezīme.)

Content

Zagrebeļnijs Pavlo Labais sātans

1