Ļermontovs Mihails

Lirika

Mihails Ļermontovs

Lirika

M.ĻERMONTOVS

/

VAROŅDARBS

1

Nekad neaizmirsīsies tā drūmā 1837. gada janvāra diena, kad uz mūžiem aizvērās Puškina acis. Bet tā būtu kļuvusi mums vēl daudz melnāka un rūgtāka — šī briesmīgā diena, ja Krievija tolaik nebūtu iepazinusi Ļermontova dzeju. Puškins gāja bojā, taču neapklusa lielās dzejas balss. Jauns, nevienam nepazīstams dzejnieks iedrošinājās teikt patiesību, par kuru klusēja pat Puškina draugi; viņš dzejnieka ienaidniekus nosauca par slepkavām, pateica, ka viņi slēpjas aiz cara troņa, ka nākotnē viņus gaida atmaksa, gaida tautas sods. Cik daudz līdz tam bija bijis drosmīgu varoņdarbu, tomēr Ļermontovs arvien paliks viens no visvaronīgākajiem tēliem krievu literatūras un krievu sabiedrības vēsturē.

Viss ir apbrīnas vērts šajā pēkšņajā jaunā dzejnieka slavā. Gan izaicinājums, ko viņš svieda galma sabiedrībai. Gan sabiedriskā protesta balss, kas skanēja viņa dzejā. Gan divu diženu vārdu sakritība. Gan divi milzīgie notikumi — Puškina bojā eja un Ļermontova parādīšanās. Tas viss tiek uztverts kā leģenda, tik leģendārs šķiet gan varoņdarba lielums, gan notikumu vienlalcīgums. Tikko noskanējis patiesības vārds par Pušklmi. Un jaunais dzejnieks jau zīmogots. Viņam jau sagatavots tāds pats liktenis un tieši tāda pati bojā eja — divkaujā. Diez vai pasaules literatūrā var minēt citu divu tik kolosālu traģēdiju sakritību un tik lielisku stafeti, kas pierāda, cik liela ir tauta, kas spēj sūtīt citu ģēniju otra vietā — ne figurāli, ne tēlaini, bet tā, kā kaujā viens nomaina otru, satverdams no nogalinātā rokām krītošo karogu.

2

Tikai četrus gadus Ļermontovs nodzīvoja kopā tās dienas. Taču šie četri gadi krievu literatūrā veidoja posmu, kas norobežots ar gadiem 1837. — 1841. Šais gados lasītāja apziņā ienāca vesela dzejas priekšstatu un tēlu pasaule, kuru spēj ietvert tikai viens vārds — Ļermontovs.

Šajos četros gados Ļermontovs radīja episko poēmu — «Dziesmu par caru Ivanu Vasiļjeviču», kuru tagad taisnīgi liek blakus dižākajiem tautas dzejas darbiem, bet kritika jau pagājušā gadsimtā atzīmēja tās līdzību ar Homēra eposu. Tūlīt pēc tam Ļermontovs veica pēdējo «Dēmona» rediģēšanu, radīja «Mciri» — poēmas, kas pieder romantiskās skolas virsotnēm. Uzrakstīja darbu, kurā ironizēja par sevi un romantisko virzienu dzejā, un nosauca par «Pasaku bērniem». Izdeva romānu «Mūsu laika varonis» — apbrīnojamu ar dzīves drosmo attēlojumu, ar psiholoģisko dziļumu, ar tēlu plastiskumu, ar literārās izteiksmes pilnīgumu, — tas iezīmēja svarīgu posmu krievu prozas virzībā uz reālismu. Izdeva dzejoļu krājumu — divdesmit sešus ģeniālus dzejoļus, no kuriem ikviens atsedz jaunas viņa talanta šķautnes. Ierakstīja savos piezīmju albumos jaunas iedvesmas, kuru būtu pieticis otrai dzejoļu grāmatai… Visu pa četriem gadiem!

Šai laikposmā notiek tuvināšanās ar Beļinski, Ļermontovs darbīgi piedalās žurnālā «Otečestvennije zapiski». Un, ja padomā, ka viņam it nemaz nebija laika mierīgam darbam un gandrīz viss, kas uzrakstīts, radīts pasta karietēs, iebraucamās sētās, pulka dežūrās, cietuma kamerā, pārtraukumos starp kaujām, — tad Ļermontova varoņdarbs parādās neizsakāmā lielumā. Vēl vairāk apbrīnojams liekas viņa radošais spriegums un lielā atdeve savam aicinājumam, uzticība uz visiem laikiem izvēlētajam ceļam. Kāds gara spēks bija vajadzīgs, kāda fanātiska kaisle radīt, cik daudz šis cilvēks varēja un cik daudz viņam bija jāsaka pasaulei, ja ne vienu reizi vien lika grimt pārdomās tādiem vīriem kā Beļinskis: vai Ļermontovs nebūtu spēris soli tālāk par Puškinu, ja Martinova lode nebūtu pārrāvusi viņa ceļu? Pārsteigtais lasītājs līdz šim laikam aizver Ļermontova sējumiņu ar sajūsmu un rūgtumu, nespēdams aptvert, kā cilvēks, kurš bija vēl jauns, nesasniedzis īstus brieduma gadus, kurš cieta un tika vajāts, kā viņš spējis pateikt tik daudz, tik daudzveidīgi un laikmetīgi, ar tādu filozofisku gudrību un tādu neiebiedējamu pilsonisku kaismi.

Daudzus gadu desmitus lasītāja iztēli novirzīja nepareizā virzienā, pūlējās lielo dzejas brīnumu — Ļermontovu Izskaidrot .ir cītīgu dižu un nedižu rakstnieku atdarināšanu. Apgalvoja, li.i viņš nodzīvojis «vienveidīgu un aprobežotu dzīvi». To rakNtlļa piir Ļermontovu, kura mūžs bija pārpilns ar visdramatiskākajām epizodēm un kurš dzīvi pazina un saprata tā, kā no viņa laikabiedriem pazina un saprata loti nedaudzi. Viņš savā daiļradē nenāca no literatūras, bet no dzīves un no dzīves Idejām. Bet literatūru viņš pazina lieliski, atcerēdamies no galvas tūkstošiem rindu un lasīdams krievu, franču, vācu, angļu un latīņu valodā.

No pašas jaunības viņš gatavojās varoņdarbam — mācījās no dekabristiem, kuri, kā saka Ogarjovs, gāja nāvē, zinādami, ka viņu vārds nemirs, jo viņi mirs, visiem redzot. Arī Ļermontovs agrā jaunībā — tāpat kā Rijejeva Nalivaiko, tāpat kā paši dekabristi dzejoļos sapņoja Iet bojā par «kopīgu lietu», tā viņu mutēs skanēja latīniskais termins «republika». Piecpadsmit sešpadsmit gadu vecumā viņš raksta, ka viņu gaidot trimda un bendes bluķis. Ļermontova dzejas patosu jau ar pirmajiem viņa daiļrades gadiem rada cīņa par brīvību un dzimteni, par tiesībām brīvi domāt, dzīvot un radīt.

Viņš uzstājās kā uzticams Puškina draugs un aizstāvis, kā viņa skolnieks un viņa pilsoniskā un literārā darba turpinātājs. Tieši tādēļ, ka apklusa Puškina balss, Ļermontovs sāka runāt skaļi, pieņēma novēlējumu un turpināja Puškina ceļu. Tomēr atšķirībā no Puškina, kuru jaunībā spārnoja sapņi par drīzu brīvību, Ļermontovs savu ce)u sāka, kad šie sapņi jau bija izkliedēti, bet viņa paaudzes sapņi, Hercena vārdiem runājot, allaž beidzās ar Sibīriju vai nāves sodu, bet nekad — ar uzvaru.

Šais jaunajos apstākļos bija svarīgi pasacīt visu patiesību par laikmetu. To pasacīt varēja vienīgi cilvēks ar politiska darbinieka raksturu. Un, ja laikabiedri nebūtu saglabājuši atmiņas par to, ka Ļermontovam bijis «dzelzs raksturs», kas domāts «cīņai un valdīšanai», mēs to apjaustu paši, zinot politiskos apstākļus, kuros viņam nācās rakstīt, zinot uzrakstīto. Savās «Pārdomās» viņš pateicis patiesību par vienaudžiem, kuri, satriekti par 1825. gada cerību sagrāvi, atsakās no tālākās cīņas. Viņš pateicis patiesību par savu laikabiedru romānā «Mūsu laika varonis». Attēlodams Pečorina personā «paaudzes … netikumus», viņš licis saprast, ka tos radījusi sabiedriskā vide. Taču, uzrakstījis romānu varoņa aizstāvēšanai, viņš parādījis arī to, cik graujošs ir egoisms un cik nepamatoti un kļūdaini ir Pečorina subjektīvie cilvēku un parādību vērtējumi, lai cik ass un cik dziļš viņa prāts. Un tāda romāna radīšana bija vēl grūtāka varonība, jo pat tie, kuru labā viņš šo patiesību teica, apvainoja viņu sava laika sabiedrības apmelošanā.

Sajā romānā Ļermontovs uzstājās kā svarīgu dzīves jautājumu risinātājs. Te kļuva galīgi skaidrs, ka Ļermontova daiļrades patosu, kā raksta Beļinskis, noteic doma par cilvēka personības likteni un tiesībām. Rindu no Ļermontova «Dēmona» — «ar debesīm man lepns naids» — laikabiedri atšifrēja kā «tā gara un pasaules uzskata noliegšanu, ko bija veidojuši viduslaiki jeb… citiem vārdiem — pastāvošā sabiedriskā iekārta». Labākie Ļermontova pasaules ļaudis uztvēra viņa dzejas revolucionāro būtību. Un redzēja tajā savu tieksmju un jūtu izpausmi. Saprata to arī pretējā nometne — Ļermontova pretinieki, kuri apvainoja viņu sava laika sabiedrības apmelošanā, bet pēc tam sacerēja versiju, it kā Ļermontova daiļradei neesot nacionālu sakņu.

3

Desmit gadus Ļermontovs rakstīja sev un mazam ļaužu lokam, kuri bija viņam uzticīgi. Bet cik ļoti atšķiras šie jauneklīgie atklājumi, starp kuriem ir arī dedzīgā vēstule «Veltījums» («Es tavā priekšā nezemošos …») un brīnumainā «Nāra», un ģeniālās «Buras», no tiem sacerējumiem, kurus viņš radīja tai laikā, kad viņa balsi jau dzirdēja visa Krievija. Un tas bija ne vien straujas talanta nobriešanas, bet arī tās atbildības rezultāts, kura gūlās uz viņu pēc Puškina bojā ejas, — atbildība pret lasātāju, pret dzimto zemi, pret vēsturi, atbildība, kas nomāc patmīļus un vājos, bet veicina varenu stipro talantu augsmi, kuri pārliecināti par savām tiesībām mācīt un vest uz priekšu. Daudz Ļermontovam nozīmēja arī tas, ka pavērās šaurais dzīves loks un viņš no jauna ieraudzīja to, kas jau bērnībā bija piesaistījis viņa apbrīnu, — brīvo cīnītāju Kaukāzu, varonīgo pasauli, kas radīja varenus raksturus un traģiskus konfliktus, kur dzīve nostājās viņa acu priekšā jau visā savā sociālajā un nacionālajā daudzveidībā: krievu stepju muižnieki un brašie čečenu jātnieki, Terekas kazaki un gvardi — aristokrāti, miermīlīgie kalnieši un iedomīgie augstmaņi, kontrabandisti un decembra sacelšanās dalībnieki… Jauns vienkāršo ļaužu loks, ar kuriem liktenis aizvien biežāk saveda viņu kopā, ceļojot pa Kaukāzu, aizvien vairāk noteica viņa jauno darbu tematiku un stilu. Viņa «Novēlējums» ir savā vienkāršībā un precizitātē satriecošs krievu virsnieka — kaukāzieša monologs, brīvs no dzejiskiem izskaistinājumiem; mirstošā dobjā balss, šķiet, tikai nupat risinājusi dzīvu sarunu un it kā mūsu acu priekšā pārvērtusies dzejā. .. «Valeriks» pārsteidz ar nepiespiestību, kādā uzrakstīts šis vēstījums — stāsts par cilvēkiem nevajadzīgo karu, par ciešanām un cilvēku jūtu skaistumu, un to plaisu, kas atdala cīņas aculiecinieku no Pēterburgas salona, kur šo vēstījumu izlasīs ar laipnu un iecietīgu smaidu.

Arvien organiskāk Ļermontova dzejā tieši šajos gados ienāk tautas dzejas tēli, arvien lielāku vienkāršību iegūst pati dzeja. Un nav brīnums, ka daudzi viņa dzejoji aizgājuši tautā un līdz šim laikam tiek dziedāti kā tautas dziesmas bez autora. Taču tas viss netraucēja viņu, tāpat kā netraucē mūs romantiski saliedēt fantāziju ar realitāti «Dēmonā» — poēmā, kur «skrejoša komēta», kas sūta smaidu no paradīzes izdzītajam, un Kazbeks, kura virsotnes līdzīgas dārgakmenim, ja uz to skatās no augšas un iztālēm, nolikti vienā rangā. Lieliska un bezgalīga ir dzejiskā iztēle, kas vienlaikus spēj aptvert tik dažādas parādības un aspektus! Un viss pa četriem gadiem!

1841. gada sākumā Ļermontova slava sasniedza zenītu. Viņa dzejoju grāmata abās galvaspilsētās tika izpirkta vienā mirklī. Ne vien savu daudzo cienītāju vidū, bet arī visā Kaukāzā viņam bija «rakstnieka — lauvas» slava. Viņa darbus tulkoja svešvalodās, ārzemju presē jau parādījās atsauksmes, kurās tika runāts par neparastu talantu… «Viņš,» Beļinskis pēc tam rakstīja, «savā prātā, kas bija dzīves kņadas nogurdināts, jau iedomājās nobriedušus darbus,» — stāstīja draugiem plānus trim jauniem romāniem par trim krievu sabiedrības dzīves laikmetiem, kurus saistītu vienota darbība… Bet te laiks viņam apstājās uz mūžiem! Aizgāja dzejnieks — talanta ziņā viens no visģeniālākajiem, kādi jebkad krievu zemē dzimuši … Nē. Visā pasaulē!

Ar visu savu daijradi Ļermontovs noliedza oficiālo despotisko Krieviju — to «sabiedrisko iekārtu», kurā viņam bija lemts dzīvot. Viņš nolādēja varu, kas nogalināja Puškinu. Apraudāja mirušu dekabristu. Nicināja laikabiedrus par verdzisko padevību tronim. Bez vārdiem saprata gūstekni. Aicināja atriebt apsmieto brīvību. «Sabiedrisko iekārtu» cariskajā Krievijā noliedz arī vienkāršais cilvēks, kurš nogalina jauno opričņiku, un Mciri, mokoties klostera nebrīvē. Un Dēmons, kurš sacēlies pret dievu. Ne jau gadījuma pēc savā romānā Ļermontovs raksta, ka viņa varonis miris, atgriezies dzimtenē un ieelpojis impērijas gaisu.

Rit gadi, gadu desmiti. Otrs gadsimts pārkāpis pāri pusei, bet mēs Ļermontovu izjūtam kā dzīvu un dziļi šodienīgu dzejnieku. Lirisms un kaisma pilsoniska doma viņa darbos iemiesojušies tik saliedēti, ka ikviena liriska atzīšanās neizbēgami ved mūs pie dziļām pārdomām — par esības jēgu, par cilvēku savstarpējām attieksmēm, par labā, (aunā, dzīvības, nāves, vēstures, tagadnes, mūžības kategorijām. Ne vien sižetiskie darbi — poēmas, «Maskarāde», proza, bet arī viņa liriskie dzejoji ir brīvi no vērošanas un konstatācijas, jo tie pauž dziju un kaislīgu domu, kas izteikta ar satriecošu sirsnīgumu, spēku un drosmi un vienlaikus bezgalīgi un maģiski muzikāli pašā «vārdu saskaņā». Tādēļ ikviens Ļermontova darbs — it sevišķi nobriedušie liek trīsēt mūsu sirdij, modina domu, aizdedz iztēli un rosina to.

Iraklijs Androņikovs

DZEJNIEKS

Kad Rafaels ar savu otu,

Madonnas svētās iedvesmotu,

Tik tikko darbu pabeidzis, —

Ar vaigu, jūsmas apskaidrotu,

Bij viņam gleznas priekšā krist!

Bet jūtu brīnumainā kaisma

Jau viņa krūtīs dzisa drīz

Un drīz vien mēms un noguris

Viņš aizmirsis bij debess gaismu.

Tā dzejnieks, domai uzmirdzot,

Viņš dvēseli tā izteikt prot,

Ka, savai lirai skaņu guvis,

Spēj apburt pasauli, bet kluss

Pats, redzot sapņus dievišķus,

Dzied jums, kas viņa sirdij tuvi.

Bet pēkšņi vaigā sārtums bāl

Un dziļais satraukums bēg projām,

Jau sapņu tēls gaist tālumā!

Bet ilgi, ilgi neizbāl

Tas pirmais stars, kas uzliesmoja.

1828

ROMANCE

Ar sirdi nevainīgu, maigu,

Kam jaunībā bij kaisle sveša gan,

Tu vari sacīt, draugs, ar apskaidrotu vaigu:

Bij laime man!…

Kurš pāragri ir tvēris baudas

Un rūgtas mieles krājis arīdzan,

Tas tomēr, draugs, var sacīt, aizmirsties sev ļaudams:

Bij laime man!…

Bet man šo dzīves īso brīdi

Tik spēji izmisuma liesmas pland,

Ka nevaru vairs sacīt vaļsirdīgi:

Bij laime man!

1829

TURKA ŽĒLABAS

(Vēstule. Draugam ārzemniekam)

Vai zini mežonīgu zemi saules kveldē,

Kur apvītušas pļavas, klusas birzis zied?

Kur vilts un laiskums rokrokā ar naidu iet?

Kur iemītnieku sirdis kvēlo kaisles speltē?

Kur dažu reizi tomēr dzimst

Kā akmens auksti un kā akmens cieti prāti?

Bet skumjās pāragrās to varenība grimst,

Drīz labestības rāmā uguns pelnu klāta.

Tur agri dzīves smagums ļaužu plecus spiež,

Tur priekam pakaļ nesas pārmetumu gana,

Tur cilvēks, verdzībā un važās vaidot, cieš!..

Draugs, tā ir … tēvuzeme mana!

*

P.S. Ak, ja tu mani saprast sāc,

Lai brīvie mājieni tev nesāp;

Kaut patiesību meli māc, —

Ko darīt? Cilvēki vien esam!…

1829

MONOLOGS

Jel tici, niecība ir labums zem šīs saules.

Kam dziļas zināšanas, slavas alkas,

Kam talants, brīvestības kvēlā mīla,

Ja nespējam to visu likt mēs lietā?

Mēs, ziemeļbērni, mūsu augiem rada,

Vien īsu brīdi ziedam, drīzi vīstām …

Kā ziemas saule blāvā debess jumā —

Tik drūmīga ir mūsu dzīve. īsa

Ir viņas dienu vienmuļīgā gaita …

Tik smacīgi, trūkst elpas dzimtenē,

Gan sirdij smagi, dvēsele grimst skumjās …

Ne mīlu nerodot, ne draudzību,

Nīkst tukšās vētrās mūsu jaunās dienas,

Un dusmu inde aptumšo tās drīz,

Rūgts dzīves kauss, nav siltuma šais sienās;

Nekas vairs sirdij prieku nenesīs.

1829 jr

LŪGSANA

Ak, visvarenais, nenosodi,

Lai mani attaisno tavs prāts,

Ka zemes tumsā prieku rodu

Un viņas kaislības turklāt;

Par to, ka reti sirdī lejas

Tavs dzīvinošais vārds kā strauts;

Par to, ka dzijos maldos klejo

Mans prāts un tevi nepiesauc;

Par to, ka iedvesma man krūtīs

Kā lava mutujo un krāc,

Ka nemiers mežonīgs man sūtīts,

Kas acis aptumšo un māc;

Par to, ka zeme šaura liekas,

Un tomēr Iet pie tevis bail,

Ka manas dziesmas atskan priekam

Un nevis tavai valstībai.

Vien ja tu liesmu nodzēst liktu —

Visaprljošo liesmu, tad

Kā akmens auksta sirds man tiktu

Un rimtu izsalkušais skats;

No dziesminieka slāpēm baigām

Ja vari atbrīvot, ak dievs,

Man izglābšanās ceļu staigāt,

Pie tevis atkal atgriezties.

1829

VELTĪJUMS

Jel neteic: tikai lietas cēlas

Uz zemes liekot liesmot man,

Vien, dziļu jūtu vadīts, vēlos,

Lai diženajam lira skan.

Jo diženums uz zemes skarbās

Nav ļaužu prātiem šķirams vis.

Ja veiksme būs tev ļaunā darbā —

Tu dižs; ja ne — tad ļaundaris.

Reiz savu karapulku simtos

Bij Napoleons dievs gandrīz,

Bet, sakauts mūsu sniegos dzimtos,

Kā neprātis viņš nopelts īsts;

Viņš Ieklausījās viļņu šalkā

Un trimdā dzisa nesaprasts —

Un tad? Gals dumpīgajām alkām,

Bet acīs mums — ne asaras!

1830

BIEDINĀJUMS

Jel baidies mīlas: gaisīs drīz,

Ar sapni satrauks tavu prātu,

Tad ilgas tevi nositīs

Un nebūs vairs, kas modinātu.

Tā skaistule, kas mīla šķiet,

Nu, pieņemsim, tev atdos roku …

Bet gadi steigs… Laiks projām iet.

Kļūs mūža šķiršanās par moku.

i

Un nožēlojams būsi tu

Ar apnicīgo vecenīti,

Kad viņas vaigu neglītu

Būs jāredz tev ik katru rītu,

Kad tavā prātā senais laiks,

Neviena nelūgts, reizēm ienāks,

Un atcerēsies tu: šis vaigs

Tik dzīvs bij kādreiz jaunās dienās

Bez drauga labāk dienas kliest

Un pretī nāvei līksmāk doties, —

Ne divus triecienus vēl ciest

Un sirdī skumt par diviem toties!..

1830

KAUKĀZS

Kaut liktenis agri ir izšķīris mūs,

Ai, dienvidu kalni, jūs atņemti man,

Ja re*zi tur būts, mūžam atmiņas pland:

Kā tēvzemes dziesma, tik saldi kas plūst,

Mīļš Kaukāzs ir man.

Jau bērnībā māmuļu zaudēju es.

Bet šķita, kad rožaini vakari tvan,

Ka stepē tur atbalsīs viņas balss skan.

Un tamdēļ man mīļas tās virsotnes,

Mīļš Kaukāzs ir man.

Ai, kalnāju aizas, tur laime man mirdz;

Jau steigušies gadi — vēl skumstu es gan,

Tur dievišķas acis reiz smaidīja man;

Kad miņā tas skatiens, vēl čukst mana sirds

Mīļš Kaukāzs ir man!…

1830

.

NAKTS. II

Jau diena nodzisusi — un nakts tumsa

Kā sērauts pārsegusi debess velves.

Vietvietām tumsā mirgoja un griezās

Pa kādam spožam punktam,

Starp kuriem griezās arī mūsu zeme;

Uz klusa miera skautās zemes bija

Viss aizmidzis — viens negulēju es.

Es negulēju … baismīgā pusgaismā,

Starp prieku un starp sirdēstiem pa vidu

Sirds mana nomocījās — un es alku

Vai jautrību vai arī skumjas vairot

Ar atmiņām par izpostīto dzīvi,

Bet tomēr skumjas vairot bija vieglāk!…

Lūk, rietumpusē cēlās milzu Skelets

Pār drūmiem ūdeņiem arvienu augstāk,

Un viņa stāvs jau zvaigznes sedza…

Un pasaules jau viņa priekšā gruva,

Un brakšķēja it viss zem viņa soļiem, —

Aiz viņa palika vien iznīcība!

Un, lūk, viņš tuvojās jau Zemeslodei —

Šis gigants varenais, tur visi snauda,

Neviens pat nedomāja satraukties — vienvienīgs,

Vienvienīgs mirstīgais to redzēja, ko labāk

Nemūžam dzīvai būtnei neskatīt…

Un, lūk, viņš augšup cēla kaulu rokas —

Un katrā rokā viņam cilvēks bija,

Tie trīsēja — tie bij man pazīstami,

Uz viņiem paraudzījos — raudāt sāku …

Un dīva balss tad atskanēja: «Mazdūšīgais!

Tu pīšļu, aizmirstības dēls, pats saucis

Tik reižu mani, mokās zūdot spēkiem,

Es esmu nāve, esmu šeit!…

Lūk, divi. Viņus pazīsti un mīli…

Ir vienam jāmirst. Atļauju tev pašam

Nu noteikt nežēlīgo liktens lozi…

Tu arī mirsi, mūžībā tev pazust,

Un it nekur, nekur vairs viņus neredzēsi,

Jel zini: kā zūd laiks, tā pazūd ļaudis,

To dzimšana — vienvienīgs dievs ir mūžīgs..

Jel izlem, nelaimīgais!»

Negribētas trīsas

Tai acumirklī mani sāka kratīt,

Un zobi, stipri klabot, neatļāva

No krūtīm lauzties cietsirdīgiem vārdiem;

Bet beidzot uzveicu es savas šausmas

Un saucu skeletam: «Jel abus, abus!…

Ja reiz bij tikšanās — tad lemts reiz šķirties!

Tie gana dzīvojuši, lai mūžmūžos

Par dzīvi ciestu viņi sodu.

Ak, paņem arī mani, zemes tārpu,

Un satriec zemi, netikuma ligzdu,

Kur valda neprāts, skumjas!…

Tā visu, visu atņem mums ar viltu

Un nedāvā neko — vien piedzimšanu!…

Lai nolādēta tāda balva!…

Bez tās mēs, nāve, tevi nepazītu

Un veltīgo un posta pilno dzīvi,

Kur nava cerību, kur visur briesmas.

Lai mani draugi mirst, lai aiziet boja! …

Tik par to vienu asaras es liešu:

Kam viņi nava bērni? …»

Un redzēju, kā sausās kaulu rokas

Tos sažņaudza, un zuda mani draugi —

Pat rēgu nebija, pat bālu ēnu…

Ar miglas autu sedzās nāves augums

Un devās prom uz ziemeļiem. Vēl ilgi

Es, rokas lauzot, dziļas raudas valdot,

Pret radītāju kurnēju bez lūgsnām …

1830

.

ELĒĢIJA

Nakts vilni, sašķīsti un ļimsti,

Lai, putu aprasināts, krasta miglājs stingst.

Es stāvu jūras tuvumā uz klints;

Es stāvu, klusās domās grimstu.

Viens pats, svešs skaļai pasaulei un ļaudīm svešs,

Es labāk savā smeldzē vientulīgi rimstu.

Man gluži blakām zveju mītnes elš,

Sauc kāda viesmīlīga uguns viņās;

Ap guni bezrūpīga saime mitinās:

Skan klusi vecātēva stāsts,

Kūp dūmi, vārās vakariņas!

Bet viņu laimi sirds man neaizsniedz,

Man prātā lielpilsētas māņu zaigums

Un posta pilno prieku bezgalīgais spiets.

Un tad? Līst asara pār vaigu,

Un vēlā nožēlā man saviļņota krūts,

Nāk miņā gadi bojā gājušie arvienu;

Tas skatiens, domīgs, skaidrs tā kā diena, —

Es saucu, saucu: aizmirstam tam kļūt.

Bet nezūd skats: velts ilgojums būt vienam!…

Ak, kaut man būtu bijis lemts te dzimt,

Kur sveša ļaužu dzīvei negausība:

Es paldies pasacītu liktenim te rimts —

Tam tagad nepienākas pateicība!

Cik nožēlojams tas, kurš, būdams jauns,

Vien liekas rievas krājis vecumdienām jau,

Lai visas dārgās dzīves vēlmes kustu,

Tik pašpārmetumos sev nomocīties Jauj,

Kurš jutis tā kā es — lai ciešanas vien justu,

Kam agri pavēries ir dzīves tukšums viss,

Kurš dzimto krastu tā kā es reiz pametis,

Lai labprātīgā trimdā zustu!

1830

VIENTULĪBA

Cik baismi dzīves važas liekas

Vilkt tālāk vientulībā vien.

Ikviens ar mieru dalīt priekus,

Bet skumjas dalīt — it neviens.

Te vienam būt kā debess caram,

Man sirdi pārpilnu te ciest,

Un redzu: liktens dzīti, garām

Kā sapņi gadi iet un dziest,

Un atkal atnāk, apzeltītu

To pašu veco sapni vēl,

Un redzu zārku, krēslas tītu,

Tas gaida; kas te darāms vēl?

Vai tādēļ gan kāds skumjās stāsies?

Nē, tobrīd (droši zinu nu)

Par nāvi vairāk nopriecāsies

Nekā par manu dzimšanu…

1830

VELTĪJUMS

Jel nedomā, ka esmu nožēlas es cienīgs,

Kaut tagad mani vārdi noskumuši, nē;

Nē, visas manas mokas — jautums vienīgs,

Ka bēdas lielākas mūs gaida nākotnē.

Es jauns, bet skaņas uzverd manā sirdī,

Stāt līdzās Baironam — mans līgojums;

Mums viena dvēsele, mūs vienas mokas tirdī;

Ak, liktenis kaut būtu vienāds mums!…

Kā viņš es alkstu aizmirstības, brīves,

Kā viņam — zēnībā jau kvēle bij un naids,

Mī(š saulriets kalnos bij un baltu putu plīves,

Un debesu un zemes vētru vaids.

Kā viņš es velti alcis miera maiga,

It visur mani viena doma rauj.

Es atskatos — ir pagājība baiga;

Uz priekšu raugos — mī|as sirds tur nav!

1830

PAREĢOJUMS

Reiz Krievijai melns gads būs pienācis,

Kad caru kronim nolemts zemē krist;

Kad pūlis kādreizējo mīlu liegs,

Kļūs asinis un nāve daudzu prieks;

Kad bērnus, nevainīgas sievas vairs

Ne glābs, ne sargās likums satriektais;

No beigto ļaužu dvakas mēris drīz

Pa skumīgajām sādžām izklīdīs,

Ar lakatiņu, ārā saucot, mās,

Un bēdu zemi plosīs bada lāsts;

Degs upju viļņos uguns atspīdums, —

Tai dienā varens cilvēks nāks pie mums,

Tu pazīsi un zināsi tūlīt,

Kamdēļ tam rokā tēraudnazis spīd:

Posts tev! Jo velti atskanēs tavs vaids,

Būs viņa lūpās tikai mierīgs smaids;

Un viss būs drausmīgs viņā, viss būs baigs

Kā apmetnis un augstās pieres zaigs.

1830

BARDA DZIESMA

I

Es ilgi biju svešumā,

Sirms Dņepras vīru dziesminieks,

Tad pēkšņi sadomāja prāts,

Ka jājūt pārnākšanas prieks.

Ar bandūru es atgriezos

No jauna seno dziesmu sākt…

Bet hana gribu — bēdu posts! —

Kņazs pilda zemē dzimtajā.

II

Uz tuksnesi, kur naidnieks mīt,

Tad devos projām viens un vecs,

Un mirka solis, manis mīts,

Vēl asinīs, kas nesarec.

Pie kauliem, visu pamestiem,

Vien zvēri, putni nāca šurp,

Un kas gan traucētu lai tiem,

Ja dzīvo gandrīz nav vairs tur.

III

Kas dziesmu nodziedāt vēl var?

Man roka, ko māc izmisums,

Aiz nejaušības stīgu skar,

Un skaņa trīc kā sauciens skumjš;

Cik drīzi jāmirst skaņai tai!

Ja važu dēls to dzirdētu,

Tam nāves skartās brīves vaids

Gar ausīm garām slīdētu.

Te pēkšņi pavaicāja kāds:

Kam jāraudot tik gauži gan,

Kur cilvēks mitis brīvībā?

Vai murgi dziesmā skanot man?

Sle vārdi sirdī dūrās man —

Prom klīda cerības kā spiets,

Lai nav vairs bandūras, kas skan,

Ar kāju saminu to ciets.

1830. GADA 10. JŪLIJA

Jūs atkal, lepnie, gājāt kvēli,

Lai brīvs kļūst zemes liktenis,

Un atkal patvaldības dēliem

Bij jūsu spēka priekšā krist.

Un brīvestības asiņainais karogs

Kā drūma uzvarzīme atkal kaist,

Tas agrāk sildījies ir slavas staros:

Suvorovs bij tam naidnieks stiprākais.

1830

UBAGS

Kā lūgdamies ko, nostājies

Pie svētās mītnes zelta kāpēm

Bij ubadziņš — tik sauss un liess

Aiz bada, ciešanām un sāpēm.

Lūgt maizi, cita it nekā

Viņš gribēja, jo spēki sika,

Bet akmeni vien gājējs kāds

Tam izstieptajā rokā lika.

Tā, ciešot mokas smagākās,

Lūgt tavu mīlu sirds man kaisa;

Un manas jūtas labākās

Uz mūžu tavos smieklos gaisa.

1830

1830. GADA 30. JŪLIJĀ — PARlZE

Tu spēji būt labs valdinieks,

To negribēji. Franciju

Tev labāk likās jūgā liekt.

Bet tautu nepazini tu!

Pat karaļiem draud zemes sods.

Tas sprieda tavu galvu ņemt;

Un, steigā projām aizbēgot,

Tev kroni pazaudēt bij lemts.

Un ciņu liesmas aizdegas;

Un brīves karogs ceļu šķir,

Un lepno pūli vada tas.

Vien vienu skaņu ausis dzird;

Un Parīzē šļāc asinis.

Ar ko tu, tirān, maksāt spēj

Tās tautas svētās asinis,

Ko pilsoņi un ļaudis lej?

Kad tauru skaņās pēdējās

Tiks pārplēsts zilais debess jums,

Kad zārku vāki vaļā nāks

Un pīšļi veidu gūs starp mums,

Tai stundai nākot baismīgai,

Kad svaru kausos tevi svērs,

Vai šausmās nesastings tev vaigs,

Vai tava roka nedrebēs?…

Kas gan tu, nelga, būsi tad,

Ja šodien jau par tevi kauns?

Par apsmieklu tu ellei pat,

Rēgs, kuru krāpis liktens ļauns!

Kad atskatīsies lūgdamies,

Jau nemirstīgas brūces cirsts,

Tev pakaļ asins upes kliegs:

Viņš vainīgs ir! Viņš vainīgs ir!

VELTĪJUMS

Kad tev tavs draugs kā pravietiskās jausmās

Reiz rādīja, kas rūpēs radīts tiek,

Tu mirdzēji vēl agro rītu ausmās,

Kad neparedz, ka dzīve nāvē slek,

Ka galva, tevis mīlētā, drīz šausmās

Uz bendes bluķa būs tam jānoliek;

Viņš sajūsmai un sapņiem bija dzimis,

Un cerībām, un slavai, bet, kur skriet

Mēdz cilvēki, bij svešs, — un nenorimis

Kāds dēmons jauns to sāka važās siet;

Un lūgšanā viņš bij par velti grimis —

Jau jaunam bij tam bojā jāaiziet;

Jau tuvu laiks … un viņa dzīve kritīs

Kā atvarā, kur ātri pēdām zust,

Pat asara nevienam nenoritēs,

Kā teikdama, ka pūlim jāapklust,

Un tikai vējš pret krastu viļņus sitīs,

Kā saprazdams, ko tava sirds var just.

1830

KARAVĪRA KAPS

(D u m a)

I

Viņš mūža miegā sen jau dus,

Gu) mūža miegā tas,

Pār viņu uzbērts paugurs klus

Un zaļo velēnas.

II

Ir viņa sirmās cirtas jau

Ar zemi jaukušās;

Pār pleciem cirtas plīvoja,

Kad dzīres saukušas.

III

Tik balti bangu putas blāv,

Kad klintīm pretī līst;

Un lūpas — runu mīlules

Nu stingums sakalis.

IV

Tik bāli vaigi mirušam,

Cik bāls bij ienaidnieks,

Kad parādījās viņš viens pats

Prom viņu rindas triekt.

V

Ar miklu zemi klāta krūts,

Bet smagums nespiež to,

Un tārps, ko stingums nebaida,

Pār pieri pārrāpo.

Vai tamdēļ dzīvē nēsāts šķēps,

Lai migla dienu dzēš?

Uz kurgāna šī vakaros

Vien stepes ērģļi sēž?

VII

Viņš dziesminieka apdziedāts,

Bet dziesma — dziesma klust

Un dzīve — tomēr dzīve ir!

Viņš mūža miegā dus.

1830

.

NOVGORODA

Kam jūsu vīrišķība dziest,

Jūs, sniegu dēli, slāvu dēli?

Ies bojā jūsu tirāns, ies

Kā viņi visi — ātrāk, vēlāk!. ..

Līdz mūsu dienām, brīves vārdu minot,

Dreb jūsu sirdis, ielijis tur spars…

Jr posta pilsēta, kur tautas sen jau zina

To, pēc kā tagad tiecas jūsu gars.

1830

MUĻĶA SKAISTULEI

Man Amors sniedza vīna kausu,

Vai nevēloties, vaicādams…

Es kausu tvēru, dzēru sausu,

Pavisam slāpju ne juzdams.

Nu velti viena malka vēlos,

Lai slāpēs lūpas dzesētu,

Bet nav tev kaisles veldzes kvēlās,

Kauss tukšs — kā tukša pati tu.

1830

ASMODEJA DZĪRES

(Satīra)

Pie velna svētki. Atrādīties šaujas

Gan dvēseļu, gan velnu prastais spiets,

Pa virtuvi jau ķēķmeistari raujas,

Bet zālē saņem bozīgs galminieks.

Pēc činām tad pie galda visi kļaujas,

Un sulainis tiem kartupeļus sniedz.

Jo valdnieks Mefistofelis bij iricis

Un kartupeļus ēda neapnicis.

Sēž labā pusē atbraukušais < Pāvels >,

Pa kreisi — visu ārstu pavēlnieks —

Fausts diženais, kam tikumi jo prāvi

(Kā muļķu spriedumus var tālāk sniegt —

Viņš līdzekli mums mūžiem atrast ļāvis).

Sēž. Atskan soļi, durvis vērtas tiek;

Trīs dēmoni nāk, lai ar plašu žestu

Pie troņa katrs savas veltes mestu.

Pirmais dēmons (runā)

Lūk, sievas sirds, tai gana viltus bija,

Pat debesis lai neuzzin neko.

Tā daudziem savu sirdi apsolīja,

Bet neatdeva it nevienam to.

No savām likstām viņa izvairījās,

Lai niknums līdz pat galam iedvesmo.

Jel nenoraidi pieticīgo velti,

Kaut sakāmais mans sacīts gluži velti.

«C'est trop commun!»[1] velns galvenais jau saukā.

Un nicīgs smīniņš viņa muti skar.

«Jā, tava velte būtu tīri jauka,

Bet jaunums tomēr — mūsu dienu cars;

Vai reti gan tā notiekas, ja raugām,

Un kā gan mani neielīksmot var;

Es domāju, ka klausās pat šis sienas

Par apnicīgām krāpšanām ik dienas.»

Otrais dēmons

Lai brīves vīnu sniegt man vara ļauta;

Neviens ar to vēl slāpes dzēsis nav,

Tā apdzērušās visas zemes tautas

Un pasākušas kroņus drumslās graut;

Bet kurš gan stās pret modi, atļauts jautāt?

Vai gan mums posta darbus neatļaut?

Jel pieņem dzērienu, kas tevis cienīgs,

Mans valdiniek un pavēlniek vienvienīgs!

Tad visi cari strauji augšā speras

No savām vietām tā, ka šķīvji jūk,

Tie baidījās, ka velni nepiedzeras,

Lai nepadzen no šejienes tos, lūk.

Bet galminieki klusuciešot veras,

Jo jūt, ka labāk būtu citur būt;

Bet galvenajam velnam varoņtvēriens:

Uz zemes lija saldais brīves dzēriens.

Trešais dēmons

Bij Maskavā nupat kā ievazāta

Tā holera. Vēl ārsti ņēmās pūst,

Tie zāļoja un ārstēja bez prāta,

Lai simtreiz vairāk nozāļoto kļūst.

No viņiem viens, kam kalpojām bez sāta,

Ir īstā brīdī atcerējies mūs,

Viņš kādam vīram hloru dzert ir licis.

Un tas pie senčiem gluži vesels ticis.

To teicis, sniedz viņš liktenīgo trauku

Ar veiklu roku. Ņem to pavēlnieks.

«Lūk, beidzot trauks, ko varam saukt par jauku,

Jo ārstu mākas ķīla — tas nav nieks.

Paldies. Kaut ceļš bij tāls no pusnakts lauka,

Šī velte visulielākais man prieks.»

Tā teica Asmodejs un tikmēr smējās,

Līdz kamēr dzīru kausi pilni lējās.

1830

VELTĪJUMS

Kam netiklību attaisnot?

Vai ļaundariem lemts pnrpurvalrogs?

Lai muļķi viņiem godu dod,

Lai cita lira slavu vairo,

Bet, dzlesmlnlek, tu stājies gauss,

Nav zelta kronis — kronis tavs.

No dzimtās zemes projām dzīts,

Ar trimdu lepojies kā brīvi;

Ar cēlu sirdi dabas rīts

Tev agri apveltīja dzīvi;

Tu, ļauno saredzēdams, tad

Pret ļauno neliecies nekad.

Bij tavā dziesmā brīves nams,

Kad tirāns māca, galvas krita;

Vien pastartiesu bijādams,

Uz zemes nebaidījies cita,

Tu dziedāji, un cilvēks ir,

Kas šajā zemē tevi dzird.

1830

NAVE

Kā ķēde trūkstot, jauna dzīve riet,

Ceļš galā, stunda klāt, laiks mājup iet,

Laiks doties turp, kur nākamība kalst,

Nav pagātnes, nav mūžības, nav balss;

Kur gaidu nav, kur kaislei klusēt ļauj,

Nav asaru, nav slavas, goda nav;

Kur atmiņas jo dzijā miegā mieg,

Sirds zārka smacīgajā namā stieg

Un nesajūt, ka tārpi viņu grauž.

Ir laiks. Man zemes rūpes spēkus lauž.

Vai tiešām tukšu dzīru troksnis ass,

Vai tiešām veltu domu mocības,

Vai tiešām patmīlīgais pūlis šis

Aiz gudrības par dumju palicis,

Vai tiešām meiču mīla blēdīgā

Vēl valdzinās pirms brīža pēdīgā?

Vai tiešām atkal dzīvot gribēsies,

Lai dvēselei kā agrāk nākas ciest

Un mīlēt tikpat daudz? Dievs visuvarenais,

Tu zini: ciest man nebij spēka vairs,

Kaut visa elle pretī rokas sniegs,

Lai lemts man mocīties, man prieks, man prieks,

Kaut divkārt grūtāk var kā senāk būt,

Bet tikai tālāk — prom no ļaudīm kļūt.

1830

VIĻŅI UN ĻAUDIS

Vilnis aiz viļņa bez apstājas rodas,

Šļakatas elsojot, sten;

Cilvēki nīcīgā pūlī tā dodas —

Arī cits citu tie dzen.

Dārgāka brīve un aukstums ir viļņiem,

Nevis karsts pusdienas stars;

Ļaudis grib dvēseli… dvēseles viņiem

Aukstākas kā viļņu bars!

1830

SKAŅAS

Kādas skaņas! Klausos, valdot elpu,

Saldās skaņas šīs,

Zemi, mūžību un debess telpu,

Sevi aizmirsis.

Visvarenais, kādas skaņas! Alkā

Sirds man viņas tver,

Tā kā ceļnieks dzīva ūdens malku

Smilšu vidū dzer.

Atkal atdzimst līksmo gadu sapņi,

Dvēselē man aug.

Dzīves bagātīgās drānas apņem

Visu, kā vairs nav.

Un šīs skaņas pārvēršas par tēlu,

Tēlu, mīļu man;

Šķietos dzirdam: atvadās raud žēli,

Ugunī sirds pland.

Atkal seno dienu indes kausu

Dzeru neprātīgs,

Atkal domās ļaužu vārdus klausos,

Paļāvība dīgst.

1830

MANAS MĀJAS

Man mājas visur, kur vien debess vīd,

Kur tikai sadzird dziesmas skanam,

Viss, kur ir dzīves dzirksts, tai namā mīt,

Bet dzejniekam tur vietas gana.

Šī nama jumts ar pašām zvaigznēm tiekas,

Starp divi mājas sienām stīdz

Tāls ceļš, kurš jāizmēro iemītniekam

Ar dvēseli, skats nepalīdz.

Ir cilvēksirdī patiesības jūta,

Svēts nemirstības grauds:

Tai telpas bezgalību, mūžu plūdu

Tvert vienā mirklī Jauts.

Un tā pats augstākais ir vēlējies —

Šai jūtai cēlis skaisto namu,

Un notiesāts es ilgi tajā ciest

Un tikai tajā mieru manu.

1830

1831. GADA JANVĀRĪ

Par nāves dairo bezdibeni

Vēl bāli miglas vāli blāv,

Un manā priekšā atkal stāv

Kā milži gadusimti seni.

Tie vilina, tie mani sauc,

Tie dzied — un es tiem līdzi dziedu,

Pilns dzīvu jūtu, jaušu biedu:

Mest skatu atpakaļ nav (auts,

Lai zemes esamības skaņas

Ar manu dziesmu nejaucas,

Kad dzīvi labāku man rast,

Lai nav no ļaužu mokām maņas;

Lai pasaule no miņas zūd,

Kas nolemtības lāstam ļaujas.

Kur indes pilnas visas skaujas,

Kur .skaidru laimi neiegūt.

1831

DEBESS UN ZVAIGZNES

Tīra ir vakara debess,

Skaidras ir tāltālās zvaigznes,

Skaidras kā bērnības laime;

Ak, kādē| nedrīkstu iedomāt brīdi:

Zvaigznes, jūs skaidras, cik skaidrs mans prieks!

—   Kam tev nav laimes? —

Vaicās man (audis.

—   Laimes man nava,

Ļaudis jūs labie, jo zvaigznes un debess —

Zvaigznes un debess, — bet cilvēks es vien!…

Ļaudis cits citu

Skaudībā vēro;

SveSi man skauģi:

Apskaužu vienīgi brīnišķās zvaigznes,

Tikai to vietā es vēlētos būt.

1831

STRAUME

Liels kaisles avots manī urdz

Jo brīnumains un cildens;

Tā dzīlē sidrabsmiltis gurkst,

Tā virsmu debess silda;

Bet ātrā straume smiltis griež,

Te šurpu turpu mētā, sviež,

Un mākoņi jau vērpjas,

Jau debess tūcēs tērpjas.

Ar dzīvi piedzimst avots šis,

Ar dzīvi zūd bez miņas;

Gan varens tas, gan paguris,

Bet visus savaldzina;

Kaut otrais rādās laimīgāks,

Es atteiktos no miera tā

Par īsu laimes sprīdi

^ Vai dziļu sāpju brīdi.

.

VĒLĒŠANAS

Kam neesmu putns, pār stepi kas trauc

Kā šis krauklis, kas laižas un sauc?

Kam debesu augstumos nevaru nirt

Un brīvībai dzīvot un mirt?

Uz vakariem, vakariem gribētos skriet,

Manu sentēvu druvas kur zied,

Kur tukšajā pili, kas kalnājos klus,

Viņu aizmirstie pīšļi sen dus.

Pie pelēkās sienas cilts vairogu redz,

Viņu šķēpu, ko rūsa jau sedz…

Es paceltos spārnos tos tīrīt un post,

Viegli vēdītu putekļus nost;

Spārns Skotijas arfu vēl aizskartu mans,

Skaņa aizklīstu velvēs kā zvans;

Un dzirdētu viens, kā tā klusumā trīs

Un kā radusies izgaistu drīz.

Bet velti ir ilgoties, lūgties un gaust,

Nevar likteņa likumus lauzt.

No kalnājiem tiem, kur man tēvija ir,

Jūras bangainie ūdeņi šķir.

Un varoņcilts pēdējā atvase klīst,

Lēnām svešatnes sniegalnē vīst;

Še piedzimis es, bet še dvēselei grūt…

Ai, kam krauklis es nevaru būt?…

1831

STANCES

Man līdz kapenēm mīlēt ir nolicis dievs!

Bet šim dievam ir paticis spriest,

Ja kāds iemīlēs mani, tad bojā tas ies

Vai ar mūžam kā man būs tam ciest.

Mana griba un cerības pretēji jūt,

Kad es mīlu, man bailes pretmīlu gūt.

Reiz uz klintaines uzplauka vizbulis maigs,

Kur tas auga bez savēju ģints,

Pēkšņi lietus un negaiss reiz uznāca baigs,

Un joprojām stingra bij klints;

Bet uz viņas vairs neatmirdz vizbulis liegs,

To nolauzis lietus un sasitis sniegs.

It kā klints arī es, kad man likteņa prāts

Pavēl negantus sitienus ciest,

Bet šai Ģīņā lai nedomā izturēt kāds,

Kas ir atnācis roku man spiest;

Tik par darbiem, ne jūtām man valdīt ir ļauts,

Lai man jācieš, bet viens lai es ciešanās rauts.

1831

SEV PAŠAM

Kā gribējās man ticēt pašam,

Ka viņas nu vairs nemīl sirds, —

Likt mīlas okeānam plašam,

Lai mūžīgi tas mierīgs mirdz.

Bet iedomas, ka nu bez viņas

Būs vieglāk mīlas varu just,

Man tikai rādīja, ka dziņas

Deg dvēselē, kas nevar zust,

Ka nesaraut man saites savas,

Ka miers, kas liekas man tik kluss,

Skauj tikai klinšu baigās gravas,

Pulks dēmonu kur snaudā dus.

1831

* * *

Lai dzejnieku kā apvainotu

Sīs zemes bezprāts smieklīgais,

Viņš aiziet savu ceļu grodu,

Pat arī mani nedzird vairs.

Sev dzīvojis es līdz šim brīdim,

Trauc mana dziesma brīvībā,

Kā tuksnesī putns lido spītīgs,

Kā tālums aizslīd ezerā.

Kas man par ļaužu prātiem daļas,

Ja manim pretī sēdi tu,

Ja manai rokai ļauta vaļa,

Lai tavējā to sildītu.

Kad, debess meita, kopā esam,

Man mērīts paradīzes mērs:

Top ciešanas un raizes svešas,

Un nav pat acis jānovērš.

1831'

SLAVA

Kam meklēju, kur slava mirdz?

Ja zināms — tai nav svētlaimības;

Vien pilnības alkst mana sirds,

It visur rast to viņai gribas.

Un viņa — bezspēcīgā cieš,

Kad nākamības miglā triecas,

Nav arī tagadnē, paties,

Nekā no tā, ko viņa tiecas.

No tiesas nebaidītos es,

Ja gadusimtiem ticēt spētu,

Ka neķengāts uz pasaules

Te paliks gara darbs kā svētums.

Ka ticēt sāks un sadzirdēs,

Ko stāsta sāpes rūgti sīvās,

Un kopā sajaukt nedrīkstēs

Ar zemi debess skaņas dzīvās.

Bet it neviens nav aizsniedzis

To, kas man prātu satrauc ļoti:

It viss uz zemes šīs ir īss,

Un slava nevar atkārtoties.

1831

* * *

Skumjš zvans, caur krēslu dunot, šķind,

Šai vakarīgā stundā satrauc manu dzirdi,

Un atgādina manai pieviltajai sirdij

Par cerību un mūžīgumu viņš.

Ja vējš, kas vientulībā klejot mīlē,

Pār kapu zāli pēkšņi garām skries,

Tas manai sirdij neliks izbīties:

Kas tajā mīt, tas paslēpts dzīlē.

Es jūtu — liktenis vis negalēs

To rosmo ģēniju, kas manī audzis;

Bet kas uz zemes viņu sargāt spēs

No saldas garlaicības un no tenkām saudzēt.

No gurdinošām kaislībām,

No izlaidīgu draugu lišķu mēlēm

Un no tām svešādajām vēlmēm,

Ko nespēj saprast parasts prāts?

Bez kurināmā karsta uguns

Uz drēgnas klints ne deg, bet dziest:

Salts klausītājs kā akmens, čuguns,

Ja vēlies, vari censties, pūlēties

Vēl tādam rādīt cildenumu,

Viņš pārspriedīs, kā jājūt viss;

Viņš neredz vienkāršībā pilnīgumu,

Viņš skaisto nevērtēt ir pieradis

Kā tāds, kurš kāro savās krūtīs sabāzt dzīvi;

Ar lepnu uzvaru pār to, kas pasaulīgs,

Un ciešanām, šķiet viņam, nopirkt drīkst

Pat dievišķīgās dvēsles bezgalīgo brīvi.

1831

* * *

Tā kā cilvēku smaidi, kā mīla

Arī prieks neuzticīgs man ir,

Dziest vēl ātrāk kā jaunība zilā

Manu cerību pēdējā dzirksts.

Bet es nicinu likteni ļauno,

Un tam pazemot mani nav ļauts,

Vēsu prātu es gaidu no jauna,

Lai nāk beigas vai rīts labāks aust.

Maniem vārdiem jau nebūs, kas notic,

Tomēr zvēru — tie patiesi būs:

Kurš ir pievilts tik bieži un ļoti,

Pats par vīlēju diezin vai kļūs.

Lai trauc dzīve ar vētrām bez mitas,

Jūtos bezrūpīgs, sen zināms man —

Kamēr sirds manās krūtīs vēl sitas,

Nebūs dzirdams tai svētlaimes zvans.

Varbūt vienīgi kaps, drēgnais, dziļais,

Tādam mieru reiz neliegsies dot,

Kam par daudz bijis dvēselē mīlas.

Lai vēl pasaule mīlētu to.

ZEME UN DEBESS

Kā zemi gan vairāk nemīlēt mums,

Ja debesu prieks tumsas skauts?

Kaut simtureiz mazāks lr šiszemes prieks,

Taču to mums ir izbaudīt Jauts.

Kas cerēts, kas sāpēts — mums atminēt to

Spēks slepens un nemierīgs liek;

Mūs satrauc, ka zemes cerības zūd,

Bet, pārejot skumjām, var smiet.

Un tagadnē dvēsele briesmīgas jūt

Tās dienas, kas nākotnē tumst;

Gūt debesīs svētlaimi gribētu mēs,

Bet šķirties no zemes žēl mums.

Jo tas, kas mums pieder, tas tīkamāks šķiet,

Kaut reizēm pēc cita tu ej;

Vien šķiršanās stundā jo skaidrs mums top,

Cik tas tuvs kļuvis dvēselei.

1831

VELTĪJUMS

Sniedz roku dzejniekam, pie manām krūtīm

Ar mani likteni nāc savienot:

Tāpat kā tev, draugs« pasaulē man grūti,

Es neprotu starp ļaudīm nodzīvot.

Un viņu rūpes, trokšņainība nomāc,

Ne laika man, nedz gribas par to domāt,

Ar mīlestību pilna mana sirds,

Tu paraugies, cik vaigs bāls kļuvis ir.

Tur saredzēsi snaužam kaisles pēdas —

To agri pazinu uz pasaules;

Tas godu nedara, tas gremž un ēdas,

Nu stāvu viens pie bezdibeņa es,

Kur viss, kas mans, jau liktens sodīts:

Tā krūms aug jūras klintīs grodi,

Tā vētras rauta lapa projām slīd,

Pat nezinot, kurp straume grib to dzīt.

1831

.

KAIMIŅŠ

Jau debess kalnos diena nodzisusi,

Lej vakarzvaigzne gaismu, klusums san;

Ko šobrīd dara kaimiņš mans?

Caur dārzu nelielo es raugos uz to pusi

Un redzu — viņa logā uguns spīd;

Tur viņa vienkāršā un mazā cellē

Nav pasaulīga prieka, rūpju elles,

Un tālab viņš man gauži tīk.

Kas garām iet, spriež dažādi par viņu,

Ikviens Ir gatavs viņu niecināt,

Bet kaimiņš savu svētlampiņu

Ne agrāk, vēlāk nesāk dedzināt.

Un, tiklīdz ieraugu to gaismu krēslā,

Pie sava loga tūdaļ apsēstos,

Tai brīdī dumpīgā un skumjā dvēslē

Man noslēpumains prieks un līksme most.

Un rādās man, ka saprotamies mēs pa īstam,

Gan nabags kaimiņš mans, gan es,

Zem viena un tā paša jūga ciešot, vīstām,

Mēs draugi sen uz pasaules.

1831

ANDRE ŠENJE MOTĪVI

Par tautas lietu krist varbūt man drīzi lemts

Jeb dzīvi trimdā beigt, kad darbs un viss jau ņemts

Var būt, ka ienaidnieku apmelotu

Gan tu, gan pasaule redz mani pazemotu.

Es kauna kroni nest vairs tālāk nespēšu

Un priekšlaicīgi pats sev galu darīšu;

Tak neapsūdzi tu šo jauno, nelaimīgo,

Es lūdzos, nemet tam vēl vārdu izsmējīgo,

Ir tavas asras vērts mans bargais liktenis,

Daudz ļauna sējis es, bet vairāk pārcietis.

Kaut būtu vainīgs es pret lepno ienaidnieku,

Lai atriebjas, bet dievs var būt par liecinieku,

Es neesmu ļaundaris, ai nē, man liktens ļauns;

Kā vīrs es cīnījos, pats ziedodamies jauns;

Man ļaudis apnika un dzīves burzma lētā,

Tad pildīt nespēju vairs pienākuma svētā;

Kaut sabiedrībai daudz es esmu kaitējis,

Bet uzticīgs, mans draugs, tev palicis,

Un, domās novērsies no pūļa kņadas projām,

Es tevi mīlēju, es mīlēju joprojām.

1831

STANCES

Pārāk smagi man top zemē dzimtā,

Asiņainā kaujā došos mirt,

Lai varbūt uz mūžu beidzot rimtu

Tevis pilnā, pārgurusī sirds.

Nē, es nelūdzu tev mīlestību,

Nē, tev kaisles posts nav jāpazīst;

Asinis un nāvi redzēt gribu,

Kas pār uguni man krūtīs līst.

Kritīšu kā zaldāts kaujas laukā,

Pasaule par mani neraudās,

Mana mūža, manu jūtu auka

Vairs nevienu nemocīs un stās.

Jauno dienu solījumus svētos

Tajā vietā liktens pārcirtis,

Kur bez domām, vaidos aizturētos

Mani miegs sen gaidīts cieši tīs.

Tā tam būt, bet ja nu tajā miegā

Mīlas skumjais sapnis sekos man,

Ja pat tur no tava tēla liegā

Nāve neatpestīs arīdzan,

Ja nu tur, kur svētlaime taps dota

Manai sirdij tālēs tālajās,

Smagās brūces, viņai zīmogotas,

Nebūs dziedējamas, paliks tās;

Šķiroties jel siltāk paspied roku

Tam, kam dvēsele tik lepna ir,

Ka viņš, nebaidoties cilvēku un moku,

Iet par dzimtās zemes godu mirt.

Kas jo bieži sajūsmībā slepā

Tevi vērās valgu skatienu,

Kas no ļaužu līdzjūtības slēpās

Un tā priecājās, ja uzsmaidīji tu.

1831

VELTĪJUMS

Jau pieņemts visu augsts nolēmums,

Vairs it neviens to neizmainīs;

Viņš atriebības roku stiepj starp mums

Un salti spriež, kurš bijis vainīgs.

Viņš zin, un tikai viņš vien zināt var,

Cik maiga, dedzīga bij mana mīla,

Kā visu devu, ko vien atdot var

Tev upurim un arī ķīlai.

Tu ļauni izmantoji tiesības,

Ko es pār sevi biju tevim devis,

Kad bija dāvāts mīlas sākums mazs.

Tu pievīli — lai dievs ar tevil

Ai nē! Es neiedrīkstos nolādēt,

Jo tavas burvju acis, liegās krūtis —

It viss, kas tevī, manim svēts,

Kamēr tu savu sirdi pukstam jūti.

Vēl brīdi atceros, kad plūcu es

Reiz ziedu, kurā moku inde mita, —

Un, tavu nevainīgo lūpu dvests.

Skūpsts nepiespiesti man uz pieres krita.

Tā mīla nebija, bet pārcietu.

Bet nevarēju uzminēt to arī,

Ka manas cerības un mokas tu

Pret mirkļa prieku mainīt vari.

Tad esi laimīga nu manā nelaimē,

Bet, ja kļūs dzirdams tev, ka ciešu,

Tu velti nemocies — vairs netiksimies mēs.

Man piedod — lūdzu tev un projām iešu…

Jo vai es pelnījis, ka dzidras asras krīt

Uz tavas skaidrās, tavas mīļās sejas?

Mums vajag sevi smieties iemācīt,

Jo pati dzīve par mums smejas.

DZĪVES KAUSS

i

No dzīves kausa dzeram mēs

Ar aizdarītām acīm,

Lai apzeltītās apmales

Var mūsu asras slacīt.

2

Bet, kad pirms nāves nokrīt nost

No acīm pārsējs smagais,

Un viss, kas šķita brīnums košs,

Ar pārsēju prom pagaist.

3

Tukšs bijis kauss — top redzams mums,

Tas kauss ar zelta rūsu,

Jo dzēriens bijis — sapnis skumjš,

Un tas pats — nebij mūsu.

1831

BRlVE

Tēvs man bija liktenis sūrais,

Mate — bēda bez pūra;

Mani brāļi — kaut ļaudis,

Mani vis nepleglaudīs,

Drīzāk smies;

Esmu bārenis nabags,

Tiem bez manis labāk,

Mans ceļš projām ies!

Bet, gods lai kam gods,

Dievs man sievu dod:

Brīvi — brīvīti;

Brīvība šī jaukā

Nu ir mana jau tā;

Ar to citu ģimeni es

Atradu uz pasaules;

Tagad mana māte — stepe plašā,

Tagad mans tēvs — padebess ašais;

Tie nu mani audzināja,

Glāstīja, baroja, dziedināja,

Bet māsas man silā

Priedītes zilās.

Ja uz zirga traucos es,

Stepe paver pamales;

Vēlā naktī nemieg sirds —

Man pie debess mēness mirdz;

Brāļi bērzi apkārt stāj,

Svelmē ēnu pāri klāj,

Notālēm jau māj ar rokām,

Vaicādami, kā man sokās;

Brīve novija man ligzdu

Kā zemi — neaptveramu.

1831

MANS DEMONS

1

Ir viņa stihija viss jaunais;

Caur melnām tūcēm traukdamies,

Viņš vētru mīl arvien no jauna

Un upes, kuras putas šķiež;

Tam drūmas naktis mīļas liekas,

Kur miglā klīst bāls mēnesis,

Rūgts smaids un acis, kas bez miega,

No kurām asra nespēj krist.

2

Viņš radis ieklausīties tādā,

Kas saltas nevalodas laiž;

Bet sveiciens viņam smieklīgs rādās

Un smieklīgs katrs ticīgais;

Svešs žēlums, sveša mīla viņam,

Kaut zemes maizē kāri kož,

Rij alkatīgi dūmus cīņā,

Tīk viņam asins tvaiks un posts.

3

Ja kaut kur piedzimst cietējs jauniņš,

Viņš tēva sirdī raizes vieš,

Viņš klāt un, smīnēdams ne ļauni,

Stāv cienīgs, mežonīgs paties;

Bet, ja kāds cits uz kapu dodas

Un dvēsele tam bailēs trīc,

Viņš aizgājējam blakus rodams,

Bet mierināt to nepalīdz.

Šis lepnais dēmons neatstāsies,

Kamēr uz zemes būšu dzīvs,

No viņa gaisma prātā krāsies

Kā brīnišķīgas liesmas plīvs;

Viņš pilnību man rādīs droši

Un tūlīt atkal nost to ņems,

Ļaus svētlaimi man nojaust spožu,

Bet nekad laimi nenolems.

1831

28. SEPTEMBRI

Es atkal tevi šodien ieraudzīju,

Ar tevi runājos.

Un pagātne, ko apglabājis biju,

Vēl tavā balsī most.

Kam to? Cits skūpsta tavus matus,

Spiež tavu roku cits.

Nakts tumsā citam apgalvo tu pati,

Ka mīli — un tev tic.

Man atzīsties: vai tiešām neizliecies,

Kad dāvā glāstus tam?

Vien laulībai kā likumam tu liecies,

Ne mīlas likumam.

Viņš nav tev radīts: tevī krājies

Daudz kaisles liesmainas.

Tu, sevi viņam dodot, nejautāji,

Ko sacīs sirds, nemaz.

Vai kādreiz viņš lr slēpti nodrebējis,

Kad blakus esi tu;

Šo pasauli vai niecinājis, smējis,

Lai vienu domātu;

Vai uzņemts ir ar asarām un mēmi

Tavs sveiciens, salts un rūgts;

Vai savus gadus labākos viņš lēmis

Ar tevi mirkli būt?

Nē, tevim laimi — esmu pārliecināts —

Nav tāda spēkos dot,

Kurš tavu miesas skaistumu vien zinās,

Kurš vairāk neatrod.

Jā, nemīli tu viņu… tevi saista

No jauna slepens spēks

Pie sirds, kas tā kā mīla skumji skaista,

Kam laime neuzlēks.

1831

Kurš ziemas rīta, aumaļām kad krīt

Tik pūkains sniegs un sārtas blāzmas guns

Pār sirmo stepi trīsēdama spīd,

Ir klausījies, kā klosterī zvans dun;

Ar vēju brāzmām cīnoties, šis zvans

Pār debess tāli tālu projām zvan,

Ne vienam ceļiniekam vien tas paticis

Kā nemirstības balss vai vēsts, ka beidzies viss.

Man arī tīk šis zvans! Tas ir kā zieds

Uz kapu kurgāna, kā mauzolejs,

Ko nespēs izmainīt ne gadi, kuri iet,

Ne sīkās bēdas ļaužu pasaulei;

Nekad tas neklusēs, viens vienumēr

Tā augstā torņa valdnieks, drūms un sērs,

Viņš visu vēsta pasaulei, bet pats —

Gan zemei svešs, gan debesīm viņš pats.

1631

Cik šausmīgs liktenis, ja tēvs ar dēlu

Ir šķirti dzīvojot un nomirstot,

Un mūžam dzimtenē kā lāsts tam dots,

Kas rāda sveša trimdinieka tēlu!

Bet galā jau tavs varoņdarbs, mans tēvs,

Gals gaidītais tev klusu mieru nesis;

Kaut nāktu arī tam tāds vakars, kluss un vēss,

Kas bij par iemeslu, ka naids tik nāvīgs dvesis.

Bet man tu piedosi! Vai vainīgs es,

Ka krūtīs noslāpēt man ļaudis nopūlējās

To svēto uguni, kas karstām liesmām lējās

Man sirdī jau no pašas mazatnes?

Mēs viņiem tomēr kaunā apklust likām:

Mums naidā nesadega dvēseles,

Kaut ciešanām par upuri mēs tikām!

Vai vainīgs tu vai ne, ne man to spriest.

Bet kas gan pasaulei lai liktu klusu ciest?…

Tā tiesājis ir pūlis dzīvi tavu,

Tas gatavs ir gan nepelnītu slavu,

Gan apsmieklu un zaimus sejā sviest.

Kā gars, kas debesīm vai ellei rada,

Tu zemi aizmirsi, kā aizmirsts tiki pats;

Tu esi laimīgāks; kāds plūdums plats

Jau mūžībā kā jūrā tevi vada,

Kur dziļumu bez mēra vēro skats.

Vai nav tev tagad žēl nemaz to tālo dienu,

Kam karstās asarās un nemierā bij zust,

Kas tomēr lika mīlu sirdī just,

Kad savā dvēselē tu meklēji arvienu

Vēl sapņus skaistākos, kur viss bij jauks un kairs?

Vai mīlēt nevari nemaz tu mani vairs?

Ak, ja tas tā, es zemi neatdodu

Pret tavām debesīm, kas spožā gaismā mirdz:

Kaut laimi es virs zemes neatrodu,

Man tomēr mīlēt spēj vēl sirds!

VELTĪJUMS K. D.

Paliec laba pret mani arvienu,

Saki vārdu kaut vienīgo man;

Ak, kā dvēsele mana So vienu

Dzirdēt vēlas jau sen, kā tas skan.

Ja vēl cerības dzirkstele kvēlo

Manā sirdī — tā uzliesmos drīz;

Ja vēl manīt var asaru vēlo

Manās acīs — tā izplūstot līs.

Pastāv vārdi, pār mani kam vara,

Nezin kāpēc, bet dvēsle tiem tic;

Mani mūžīgi dzīvu tie dara,

Bet tos vienaldzīgs klausīsies cits.

Tici man, ka tāds vārds skaņām saltām

Tikai lūpas tev aptraipīs velts —

Tā kā inde uz lapiņām baltām,

Čūskas dzeloņa ziediņš kad dzelts.

1831

Ne eņģeļiem, nedz debess mājām

Dievs nava mani radījis;

Kam dzīvoju šeit sāpēs sājās,

Tas tikai viņam zināms viss.

Kā dēmons mans es ļaunam tuvāks,

Kā dēmonam man lepna sirds,

Starp ļaudīm ceļinieks un druvām,

Man debess, zeme sveša ir.

Tu mūsu mūžus salīdzini,

Pa savām atmiņām kad ej,

Un nežēlīgi tici, zini,

Ka vieni mēs šai pasaulei.

1831

* * *

Reiz diena nāks — svešs būšu zemē dzimtā,

Pat pasaule tad mani nosodīs,

Uz soda vietu iešu lepns, gaitā rimtā,

Kaut nicināts — un beigsies viss;

Pret ļaudīm vainīgs būdams, ne pret tevi,

To stundu nākam cieši gaidu es;

Kas nāve? Tikai sirdī neizmaini sevi —

Tad nāve nešķirs, kopā būsim mēs.

Vēl cita zeme ir, kur aizspriedumu lokā

Nav mīlestībai nolemts bojā iet,

Tur laimi neatņem cits citam kā pa jokam

No brāļa brālis nesaudzīgs un ciets.

Kad ataulekšos ziņa, asiņainā, saltā,

Par manu bojā eju arī šurp

Un ļaužu bari uzvarpriekā saldā

Te savus prieka ugunskurus kurs,

Tad — tevi lūdzu! — asaru kaut vienu

Par aukstiem pīšļiem rodi acīs tu,

To asaru, ko slēpās skumjās katru dienu

Es tavās acīs arvien meklēju…

Par mūsu jauno dienu nožēlu un laimi,

Par to, kurš tevim tika atsedzis

Reiz dvēsles noslēpumu, kļūdams mokām, zaimiem

Pats neizglābj ams upuris.

Bet, ja nu, ja nu tu par manu kaunu

Ar citiem kopā vēsi pasmiesies,

Ar aprunām un pārmetumu ļaunu

Ja aizvainotai ēnai Ilksi dusmās ciest,

Tad negaidi tu žēlastību pati arī;

Kā tārps es klusi tavā dvēselē

Tad iekūņošos katru prieka brīdi darīt

Tev neciešamu šajā pasaulē;

Pēc senās bezrūpības alksi savā namā

Un ilgosies, kaut to reiz atgūtu, —

Kā mūžība būs tava dzīve nebeidzama,

Bet nemaz nedzīvosi tu.

1831

BALĀDE

Sēd tumšā būdiņā jo vēlu

Pie bērna jauna slāviete.

Un tālumā ar sārtu kvēlu

Deg visa debess pamale…

Un jaunā māte bērnu šūpo,

Un skumju dziesmu lūpas dūdo…

«Bērns, neraudi! Jeb vai ar sirdi

Tu nojaud tuvas nelaimes!…

Par agru tev vēl bēdāt, dzirdi,

No tevis neatstāšos es.

Tad drīzāk spētu vīru zaudēt.

Jel beidz! Es arī sākšu raudāt!

Tavs tēvs par dievu un par godu

Pret tatāriem iet cīņā drošs,

Kur cērt, tur asins pēdas rodas,

Kā liesma viņam bulats spožs.

Lūk, skaties, sārta blāzma gaisā,

Tur kauja nāves sēklu kaisa.

Man prieks, ka esi vēl par jaunu

Un savas briesmas nenojaud;

Nav bērniem važu bail, nav kauna,

Ne ar pie kapiem viņi raud;

Tie laimes ziņā tālu priekšā…»

Te troksnis — karavīrs nāk iekšā.

Pil bārdā asins, šķeltas bruņas.

«Tas noticis!» viņš rūgti sauc,

«Pagalam, gavilējiet, suņi!…

Mums tatārs jūgu kaklā mauc;

To mūsu šķēpi neatsita,

Veic orda, mūsu vīri krita.»

Un zemē krīt, un asins mokās

Kā cīnītājs viņš dzīvot beidz.

Ņem sieva bērnu savās rokās,

Pār bālo tēvu ceļ un teic:

«Tā vīri mirst, to redzi, Jūti,

Smel atriebi no sievas krūtīm!,

1831

VELTĪJUMS

Es tavā priekšā nezemošos;

Ne sveiciens tavs, nedz pārmetums

Nav valdnieks vairs pār dvēsli drošo.

Mēs sveši, šķirti celi mums.

Tu aizmirsi: nemūžam brīvi

Es neatdošu nomaldiem;

Jau esmu apsmējis šo dzīvi

Es taviem smaidiem saldajiem.

Jau tā man pārāk ilgi likās,

Ka visas cerības — tās tu.

Pat pasaule man nepatika,

Lai tevi stiprāk mīlētu.

Kā zināt nu, varbūt tais stundās,

Kas noliktas pie kājām tev,

Man bija jābūt dzejas jundā!

Bet ko tu devi man un sev?

Varbūt ar debess domu galvā

Un gara spēka stiprināts

Es zemei dotu brīnumbalvas

Un nemirstīgs tā kļūtu pats?

Kāpēc tik maigi apsolīji

Tā visa vietā sevi tu,

Un kāpēc citāda tad biji,

Lai tagad mani pieviltu?

Es lepns — piedod! Mīli citu

Un sapņo citur mīlu gūt;

Lai kāds šīs zemes dzīves ritums,

Es nevēlos par vergu kļūt.

Varbūt man svešos kalnos doties,

Kam dienviddebess pāri mirdz;

Bet pazīstam viens otru loti,

Un vienam otru neaizmirst.

Nu tagad sākšu dzīvi baudīt

Un visiem kaisli zvērēšu,

Nevienam negribu līdz raudāt,

Bet labprāt kopā pasmiešu;

Es sākšu pievilt, sākšu Ienīst,

Lai nemīlu, kā mīlējis, —

Vai kādu sievieti var cienīt,

Ja mani krāpa eņģelis?

Es biju gatavs nomirt mokās,

Ar pasauli iet cīnīties,

Lai varu tavu jauno roku —

Ai, bezprātis! — kaut reizi spiest.

Vēl ļaunu viltu nepazinis,

Tev uzticējos dvēselē;

Vai tādai dvēslei cenu zini?

Tu zināji, es tevi — nē!

1832

* * *

Nē, neesmu Bairons, esmu cits,

Vēl nepazīstams izredzētais,

Kurš tāpat top pa zemi mētāts,

Vien krieva sirds tam krūtīs sit;

Es ātrāk sācis, beigšu ātrāk,

Man prātam pilnveidības maz;

Un dvēselē kā dzelmē krātas

Guļ lauskās triektas cerības.

Kas, okeān, var tavās jomās

Tos noslēpumus atklāt? Kas

Gan pateiks pūlim manas domas?

Es — esmu dievs vai — it nekas!

1832

Agrāk skūpstiem vien zināms bi] skaits,

Cik man laimīgu dienu ir dots;

Tagad laime man liekas kā spaids,

Tagad mīlēt man smagākais sods.

Kādreiz asarām zināms bij skaits,

Cik jau stundu, sirds, mokās tu smoc;

Toreiz saulains vēl staroja smaids,

Tagad smaidīt man smagākais sods.

i

Maniem gadiem tā pazudis skaits,

Gribu aizmirsties apspārnots,

Tur nu apklustu mīla un naids,

Viss par mūžību būtu tad dots.

1832

NIEDRĀJS

Uz upes krasta priecīgs

Kāds zvejniekpuisis sēž,

Un acu priekšā niedras

Tam loka līgans vējš.

Viņš sausu niedru nogriež

Un serdi ārā grūž,

Spiež viņa pirksti stiebru,

Viņš stiebrā dvašu pūš.

Un it kā dzīves varā

Sāk runāt sausais skals,

Tur atskan cilvēciska,

Tur atskan niedras balss.

Un skumji skandē niedra:

«Jel mani mierā liec,

Tu zvejniek, zvejniek skaistais,

Kam mocīties man liec?

Es biju jauna meiča,

Ai, skaistule, jā gan,

Pie pamātes kā sprostā

Bij uzziedēt lemts man,

Daudz asaru jo karstu

Bez vainas lējusi,

Tur esmu zaimos dzīvi

Pat nolādējusi.

Dēls svešai mātei bija,

Mīļš dēliņš — acuraugs,

Viņš vīla skaistas meičas,

Bij goda ļaudīm drauds.

Reiz novakarē gājām

Uz augsto krauju mēs,

Lai zilos viļņos vērtos

Un zelta pamalēs.

Viņš lūdza manu mīlu…

Man mīlēt nebij lemts,

Viņš dāsni deva naudu —

Es liedzos naudu ņemt;

Viņš mani postā grūda,

Ar nazi triecot man;

Viņš mani šeitan raka —

Uz upes stāvās krants;

Pār manu kluso kapu

Drīz cēlās niedrājs stalts,

Un tajā manas skumjas

Un jaunā dvēsle šalc;

Ai, zvejniekpuisi skaistais,

So niedru mierā liec,

Nav līdzēt tavos spēkos,

Bet raudāt nevēlies.»

1832

VELTĪJUMS

Jel nenopūlies dīki, velti,

Ko pagājībā meklē tu?

Nekā tur nevarēsi smelties,

Lai stiprāk mani mīlētu!

Tu mani mīli — ticu, jūtu;

Ko mīli — zināt nepūlies;

Man atsegt tev to grūti būtu,

Cik tukšs un melns mans mūžs paties.

Tev nepostīšu svēto laimi,

Lai tava dvēsie nenojauš,

Ka dzīvē viss man liekas zaimi,

Ka šaubas mani kremt un grauž,

Ka viss, kas sirdij bija dārgums,

Kā inde tagad tajā līst,

Un mīļāks kļuvis moku vārgums

Kā īpašums vai brālis īsts.

Par katru savu mīļu smaidu

Nem maksai manu dzīvi tu,

Vien nelūdz pagājības vaidu —

Tās mokas pārdot nevaru.

1832

VELTĪJUMS

Nejaušība darīja mūs tuvus,

Atradām viens otrā sevi mēs,

Dvēseles mums sadraudzības kļuva,

Kopā pabeigt ceļu nevarēs!

Tā arvienu straumē pavasaros

Tālās debess velves atspīdums

Klusu dienu vilnī gaiši staro,

Vētrainajā vilnī trīsot, tumst.

i

Esi mana augstā debess, esi,

Manās vētrās biedra roku dod;

Lai tad viņas dārdot starp mums nesas,

Dzimis es bez vētrām nedzīvot.

Dzimis es, lai pasaule to mana,

Vai man uzvarēt vai bojā Iet,

Bet ar tevi, ceļazvalgzne mana,

Kas gan ļaužu nopēlums vai prieks!

Viņi neizprata dziesminieku,

Viņa dvēsele tiem mīļa nav,

Nespēja tie dalīt viņa prieku,

Kas gan viņa skumjas saprast ļaus!

1832

.

DIVI MILZI

Krievu milzis stāv un smaida

Zelta lietā ķiverē:

Viņš no svešām zemēm gaida

Otru nākam šai zemē.

Daudzināt to daudzināja

Jau aiz kalniem deviņiem,

Un kaut reizi cīņā klajā

Izspēkoties tīkas tiem.

Kara vētrai dimdot dikti,

Svešais uzbrūk mūsējam —

Pārgalvīgu roku pikti

Grābj pēc kroņa pretniekam.

Krievu varons, smaidot klusi,

Tik ar galvu pamāja,

Paskatījās uz to pusi —

Svešais vaidā nokrita.

Un viņš nokrita uz drūmas

Klinšu salas alzjūrā,

Tur, kur šļaukstēdamas kjūmas

Bangas veļas savvaļā.

Es esmu bezprātis! Jums tiesa!

Virs zemes nemirstība — nieks.

Kā drīkstu slavas alkt patiesi,

Ja putekļos jums dzīvot prieks?

Kā varu pārliecības važas

Ar brīvu prātu pušu raut

Un ugunij no slēptām bažām

Plūst savas dzejas rindās ļaut?

Nē, dzejniekam es neesmu līdzīgs!

Pats redzu — vīlies esmu es;

Kaut tā kā viņš — svešs zemei, nīcis,

Bet arī debesīm es svešs.

Man vārdi sērīgi, es zinu,

To jēgu saprast nespējat.

No sirds tos laužu, sirdī šķinu,

Tā laužu savas sāpes pats!

Nē… vai nu man pār prātiem valdīt,

Tam visu mūžu atdodot?

Virs jums es lidināšos saldi,

Bet vai no sevis tikšu prom?

Vai spēšu aizmirst — kaut ar vēli

Es mīlu mirušo varbūt

Un visu to, kam ticēts kvēli,

Kam vēlreiz ticēt drosme zūd?

1832

KUĢĪTIS

No kaisles valsts es izsviests laukā,

Bij spēks tas patvaļīgs kā auka;

Nu krasta smiltīs nokļuvis

Kā viļņu salauzts kuģītis;

Kaut gan vēl glāsta jūras joma,

Vairs neļaus pievilt invalīds;

Tas, savas bezspēcības nomākts,

Tik izliekas, ka snaudā slīd;

Neviens vairs neuzticēs viņam

Pats sevi, nedz ar dārgumus;

Kas neder vairs — lai brīves ziņāl

Kas gājis bojā — tas lai dus!

1832

/

Kādēļ neesmu gan dzimis

Es par zilu vilni plūst?

Šalkotu es nenorimls,

Sudrabains kad mēness kļūst,

Ak, cik karsti kļautu klātu

Krūtīm zelta smilti šo,

Augstprātīgi nicinātu

Laivu neuzticīgo;

Ļaužu lepnumam visaugstam

Postu nestu brāziens mans;

Steigtu, savām krūtīm aukstām

Cietējus vien piekjaudams;

Elle vienaldzīga būtu,

Paradīze arīdzan;

Nerimtība, vēsums kjūtu

Vienīgs mūža likums man;

Aizmirstību nemeklētu

Tālā ziemejzemē es;

Brīvs no dzimšanas — es spētu

Dzīvi dzīvot — projām mest.

1832

BURA

Redz tālē buru vientulīgo,

Slīd jūras zilgā dūmakā…

Ko tālās zemēs atrast tīko,

Ko dzimtā pusē atstāj tā?

Vējš svilpo, rotā vijņu saime,

Čīkst, smagi saliekdamies, masts.

Ak vai, tā nebēg vis no laimes

Un laikam necer laimi rast!

Virs buras saules stari iras,

Zem buras dzidra straume plūst..

Bet bura vētrai pretī dziras —

Vai kāds gan vētrās mieru gūst!

1832

/

.

BALĀDE

Kurp dodies tik tramīgi, ebrejiet skaistā?

Vēl tālu, tu zini, ir rīts…

Ai, klusāk — jau zeltītā aukliņa raisās,

Drīz kurpīte arī jau krīt.

Lūk, tilts! Turp pa kreisi, lūk, čuguna margas,

Tās lukturu ugunīs mirdz;

Pie tām ciešāk turies — tu gurda un vārga!

Lūk, nams — un pie durvīm zvans ir.

Pie durvīm, ne vārdiņa nebilstot, viņa

Kā marmora elks bāla stāv,

Tad parauj aiz auklas, tad pieklaudzina…

Pie loga top redzams kāds stāvs!

Un, kaisdama cerībā biklā un šausmās,

Turp meitene skatienu ceļ;

Ir, protams, tāds brīdis par simt gadiem drausmāks,

To simt gadu skumība dze).

Un meitene saka: «Mans eņģeli daiļais!

Kaut reizi vēl uzlūko un

Glāb nabaga Sāru no mokām un bailēm,

Glāb viņu no naža un guns…

Tēvs teica, ka Mozus visbardzīgais likums

Man tevi, draugs, iemīlēt liedz.

Mans mīļais, tas nedrebot uzklausīts tika,

Sirds vienam vien mīlu tev sniedz…

Tad draudēja tēvs man ar ciešanām, mokām,

Viņš uztrina nazi paties

Un izgāja … Draugs, sargies tu viņa rokas —

Kā ēna viņš atriebties ies.

Ir tēvišķa atriebe briesmīgi ļauna,

Bēdz projām no šejienes viens!

Bet, iedama nāvē un iegrūsta kaunā,

Būs Sāra tik tava arvien.

Bēdz!…» Pēkšņi tai logā uz sejas jo asi

Krīt negaidīts, spožs gaismas stars,

Un kaut kas tai rokā pazib kā nazis,

Drūmu čukstu vien saklausīt var.

Un kaut kas tā smagi uz akmeņiem veļas,

Dobjš vaids tumsā projām brien,

Vēl dziestoša elpa no bruģa tur ceļas —

Un ne viena elpa vien!

Pret rītu nāk ļaudis un brīnoties klaigā,

Par vienu tik sačukstas tie:

Uz ielas guļ nodurta sieviete maiga,

Bet namā guļ nodurts kāds krievs.

1832

0

.

NĀRA

1

Peld nāra pa ūdeņiem zilganajiem,

Pilnais mēness kad staro pār tiem;

Un līdz mēnesim sudraba putas labprāt

Viņa gribētu uzšļakstināt.

2

Upe šalko, un, ūdeņos nolaizdamies,

Atviz mākoņi šūpodamies;

Dzied nāra — un skaņas tai vijas un kūst,

Pāri kraujajām piekrastēm plūst.

3

Viņa dzied: «Te, kur dzelmē mans mājoklis,

Dienas mirdzums tik burvīgi viz;

Zelta zivtiņu bari tur rotaļās iet,

Kristālpilis un pilsētas vied.

4

Un uz smiltāju spilvena gaišdzeltenā

Niedru birztalā ēnainajā

Guļ varonis, bangu šeit nogremdināts,

Guļ varonis — svešinieks kāds…

5

Tad, kad pusnakts un krēslā to apņēmis miegs,

Zīda cirtas mums noglaudīt prieks,

Un uz vaiga un lūpām mēs noskūpstām to,

Gaišā pusdienā apskaidroto.

Nezin kādēļ, bet skūpstos viskaislākajos

Paliek vēss viņš un nesajūt tos;

Viņš guļ — ne vairs elpo, ne sirds viņam pukst,

Ne lūpas man vārdiņu čukst.»

7

Dzied nāriņa tā, zilā straume kur mirdz,

Pilna dīvainu skumju tai sirds;

Upe šalko, un, ūdeņos gremdēdamies,

Atviz mākoņi līgodamies.

1832

HUZARS

Tu, huzār, bezrūpīgs un priecīgs,

Kad plecos sārtais apmetnis,

Bet zini — dvēsles miers ir niecīgs,

Un laime zūd tāpat kā viss.

Tu, lēni griezdams kuplās ūsas,

Vēl dzīru troksni atceries,

Bet sargies melnu domu rūsas,

Tā ūsu melnāka paties.

Kaut arī liktenis tev vēlīgs

Un lielu kaisli apsmej tu,

Neviens ij tevi nemīl kvēli,

Nevienam neesi tu tuvs.

Un, kad tu, piešus mirdzinādams,

Jāj aujiem sirmā kume|ā,

Pat nepadomā meiča kāda:

«Pie manis atau|o viņš tā.»

Kad varonīgs tu kaujā traucies

Kā viesulis, sirds nenotrīc, —

Neviena svētība, nedz sauciens

Tev sargādami neiet līdz.

Ai, huzār, vai man vari sacīt,

Ka sirdī mīlas alku nav?

Teic — kur ir tavas mīļās acis?

Un kur pats eņģelis ir tavs?

Tu klusē — prāts tavs bezcerīgi

Pie pilna kausa atkal līkst.

Vai manu — kā tik nežēlīgi

No visa sirdi atraut drīkst!…

Ne vienmēr tāds kā tagad biji,

Tu dzīvoji — varbūt par daudz,

Bet dvēsles guni apbedīji

Ar visu to, ko svētu sauc.

1832

/

MIRSTOŠAIS GLADIATORS

I scc belore mv Ihn ulmllutor Ite , . . Byron[2]

Trīc Roma gavilēs… un svētsvinīgi dūc,

Dārd plašā arēna, jau aplausjūrā grimstot:

Bet viņš — viņš mēmi ļimst, ir šķelta viņa krūts,

Un pīšļos, asinīs slīd viņa ceļi ļimstot…

Lūdz velti saudzības jau saduļķojies skats:

Vīts vainags uzvarai, kauns zaudētājam prātos, —

Tā lišķis senators, tā domā valdnieks pats…

Kas pūlim, augstmaņiem vairs veiktais gladiators?

Kā izsvilpts aktieris viņš aizmirsts, nicināts.

Plūst viņa asinis — vairs atlicies vien brīdis,

Ņirb mirkļi — stunda klāt… tad it kā staru spīdums

Aug viņa dvēselē… klau, Donava kur šalc…

Zied mīļā dzimtene… tur brīva dzīve sauc;

Viņš tuviniekus redz, par kuriem devās kaujā,

Tēvs, vecs un sakumpis, stiepj pretī stingas saujas,

Pēc droša atbalsta sev vecumdienās lūdz…

Skrej bērni rotaļās — ai, piekļaut tos pie krūts!

It visi pārnākam ar slavu viņu gaida,

Viss velti — nabags vergs, kā meža zvērs viņš plāts,

Lai pūlis bezjūtīgs vien īsu brīdi smaida…

Ardievu, dzimtene un — Roma netiklā…

Ai, Eiropa, varbūt tāpat tev nīkt,

Reiz sapņotāju elks tu biji ugunīgs,

Nu kapam pretī nes tu apkaunoto galvu,

Kas šaubās gurusi un kaisles mocīta,

Bez mērķa, cerības — kā spēle locīta,

Kam līksms pūlis ņirgas met par balvu!

Pirms stundas pēdējās tavs skatiens atkal sauc,

Kad dziji nožēlot vēl pūlies,

Uz gaišo jaunību, kur spēku bij tik daudz,

Bet kurš sen upurēts dēl izglītības čūlas,

Dēļ tukšas greznības sen aizmirsies un kauts;

Nu centies apslāpēt vēl savas gala žēlas,

Tu kāri ieklausies, kā senās dziesmas skan,

Kāds bruņinieku laiks ar viņu teiksmām kvēlām

Tur glaimotāju prieks un nesniegts sapnis pland.

1836

DZEJNIEKA NAVE

Ir kritis dzejnieks! Goda sūtīts,

Pret melu runām gājis krist,

Vēl alkdams atriebt, svinu krūtīs,

Viņš lepno galvu noliecis!…

Ciest ilgāk dzejnieks neiespēja,

Lai sīkas pārestības cērt,

Pret augstu ļaužu prātiem slējās,

Kā allaž, viens… un — nonāvēts!

Viņš nonāvēts!… Ko līdz vairs raudas,

Ko tukšu glaimu koris līdz

Un veltas taisnošanās gaudas?

Ir liktens spriedums piepildīts!

Vai paši naidā nevajājāt

Reiz viņa brīvo garu jūs?

Un joka pēc pie plēnēm gājāt

Tur slēpto ugunsgrēku pūst?

Jel līksmojiet… jo mokas spīvās

Viņš beidzot nepanesa vairs:

Kā lāpa dzisis ģēnijs dīvais,

Ir vītis vaiņags svētītais.

Un viņa bende vēsā mierā

Ceļ stobru… Glābiņa vairs nav.

Ir tukšai sirdij rimtums pierasts,

Tas rokai droši tēmēt ļauj.

Kāds brīnums? Šurp no iztālienes

Tā simti klaidoņu vēl klīst,

Pēc veiksmes un pēc činām tvīkst —

Šeit nejaušības rokas ienests;

Viņš nicināja nekaunīgs

Šīs zemes valodu un dzīvi,

Viņš mūsu slavu nīda spīvl,

Viņš nesaprata asins brīdī,

Pret ko viņš roku pacelt drīkst!

Viņš nonāvēts — un zemei atdots,

Ar svešo, jauko dziesminieku rados,

Kurš aklas greizsirdības kauts;

To apdziedājis viņš reiz senos gados,

Nu arī kritīs, nežēlīgas rokas pjauts.

Kamdēļ no draudzības un miera ligzdas siltas

Viņš devās barā šai, kur skaudība un viltus,

Kas sirdi, kaislīgu un brīvestīgu, žņaudz?

Kam roku sniedza viņš šiem nievātājiem sīkiem,

Kam noticēja viņš to vārdiem, glaimiem dīkiem,

Viņš, kam tik agri ļaudis saprast ļauts?…

Bij vecais vaiņags ņemts, un ērkšķu kroni vietā

Tie viņam uzlika ar lauriem novītu,

Lai slēptie ērkšķi skarbā spietā

Tam skaidro pieri plosītu;

Pat mirkļi pēdējie bij viņam indes dzelti,

Kad ļaunprātīgi čukst vēl nelga izsmējīgs,

Un mira viņš, vēl atriebt slāpdams velti,

Ar slēptu rūgtumu, ka cerībām bij nīkt.

Nu brīnišķīgās dziesmas stājas,

Tām mūžam neatskanēt vairs;

Ir šauri viņa mūža mājās,

Slēdz viņa lūpas zīmogs dairs.

*

Bet jūs, jūs augstprātīgie dēli,

Kam augsti godināto tēvu nelietības daudz,

Kas visu apvainoto dzimtu laimes spēli

Ar savu verga papēdi vairs nepasaudz!

Jūs spiežaties pie troņa alkatīgā barā,

Jūs Brīvi, Ģēniju un Slavu bendējātl

Jūs cerat, ka jūs sargās likumvara,

Kur taisnībai un tiesai — malā stāt!…

Bet ir vēl dieva sods, jūs izvirtības nud/.H

Ir tiesa pastara, tā nāk;

Tur zelta šķinda nespēs saudzēt,

Tā tiesa domas svērs un darbus taisnīgāk.

Tur velti tversltles pie mēlnesības velna,

Viņš nepazīs, reiz pazinis, —

Un nenomazgāt jums ar asinīm tik melnām

Poēta taisnās asinis!

BORODINA

—   Teic, tētiņ, — kā to ļāva tauta,

Ka Maskava reiz, liesmu skauta,

Bij frančiem jāatdod?

Bij taču kaujas — katrs zina,

Kas viru cieņu apliecina,

Un tādēļ, minot Borodinu,

Ikviens vēl drosmi rod!

—    Jā, bij mums tiešām toreiz ļaudis,

Vēl daudzi viņus kādreiz skaudīs, —

Nav varoņu vairs mums!

Bet liktenis tos smagi sita:

Viss vairums kaujas laukā krita…

Un, kūpot Maskavai, mums šķita:

Tas dieva nolikums!

Kad ilgi atkāpties mums lika,

Pat večiem pacietība sika,

Un viņi pukojās:

«Vai pārziemot mūs migā vāktu?

Vai komandierus bailes māktu,

Lai parādīt mēs neiesāktu,

Cik krievu durklis ass?»

Tad atradām mēs plašu lauku,

Kur skrieties vai ar pašu auku!

Tur apmetāmies mēs.

Bij jābūt bikliem kā pa paliem.

Bet, līdzko rīts aiz lielgabaliem

Jau sāka sarkt pār mežu galiem, —

Kas frančus skaitīt spēs!

Es stobru stingri piedzīt raugu:

Ar to es uzcienāšu draugu!

Musjū, tas būs tev labs!

Vairs nav kur vairīties no kaujas,

Jau cīņā katra rota raujas

Par dzimteni liet asins straujas,

Vai uzvara — vai kaps!

Tā divas dienas tiku tikām

Mēs apšaudīties neapnīkām…

Ak, ko gan trešā teiks?

Un vēlās vēlēšanās ska|a:

«Nu kartečām ir Jāļauj vaļa!»

Bet kāda gan tur nakti] daļa,

Kā karsto kauju beigs?

Pie lafetes es snaudā grimu

Un tomēr dzirdēt nenorimu,

Cik skaļš ir frančiem prieks.

Ikviens bij kluss, cits — šķēpu jozdams,

Cits — veco ķiveri vēl posdams,

Cits durkli trina, ūsās kozdams,

Lai nedzird ienaidnieks.

Bet, kolīdz ausmā sarka riti,

Vairs troksnis nerima ne bridi

Un rotas kārtojās.

Man pulkvedis būs allaž miņā:

Kā tēvs mums bij un drosmīgs cīņā…

Jā, žēl, ka bija jākrīt viņam,

Guļ sen jau zemē tas.

Viņš, acīm mirdzot, teica: «Dēli!

Vai mirt par Maskavu nav cēli?

Vai ļaut tās slavai dzist?

Par viņu mūsu brāļi krita!»

Un, kas pie Borodinas mita,

Tie pulki lauzās cits aiz cita —

Vai uzvarēt vai krist!

Bij karsta diena. Dūmi klīda,

Kā padebeši franči līda,

Bij tā kā negaiss klāt.

Gan ulāni mums virsū bruka,

Gan drāzās dragūni un muka,

Gar acīm zirgu astes juka,

Ka atšķirt vairs nekā!

Jums tādas kaujas nepiedzīvot,

Kur karogi kā ēnas plīvo,

Mirdz uguns, dūmi kūp!

Kur klausies — krāca, kauca, kliedza,

Visapkārt žvadzēja un zviedza,

Un līķi lodēm ceļu liedza,

Šķiet — visam jāsadrūp!

Bij just šai dienā ienaidniekam,

Ko piedzīvot mēs cīņā liekam,

Kur vīrs pret vīru iet!…

Pār zemi, asinis kas sūca,

Viss dārdot dunēja un dūca,

Un tūkstoš lielgabalu rūca,

Kad lodes sāka skriet…

Tad nāca nakts. Vai dusā doties?

Nē, tumsā laiks bij gatavoties,

Lai cīņu beigtu rīt…

Kad bungas sāka saukt pirms ausmas —

No basurmaņiem vairs ne jausmas!…

Bet rētu, kritušo — ak šausmas! —

Kas to var saskaitīt!…

Jā, bij mums tiešām toreiz ļaudis!

Dažs labs jau šodien viņus skaudis, —

Nav varoņu vairs jums!

Bet liktenis tos smagi sita:

Viss vairums kaujas laukā krita…

Un, kūpot Maskavai, mums šķita:

Tas dieva nolikums!

1837

PALESTlNAS ZARIŅŠ

Man, Palestīnas zariņ, saki:

Kur tev blj augt, kur ziedos plaukt?

Un kurai lejai, kalnu takai

Tu biji izrotājums jauks?

Vai Jordānā tīrs vilnis skrēja

Un laipni stari spīgoja,

Vai kalnos Libānā nakts vēji

Jo nikni tevi līgoja?

Vai klusu lūgsnu noskaitīja

Vai senu dziesmu teica tie,

Kad tavas lapas vītnē vija

Solima dēli nabagie?

Un vai tā palma vēl ir dzīva?

Vai tad, kad svelme svilina,

Tāpat vēl platais kronis plīvo

Un ceļinieku vilina?

Vai arī atšķirtībā bāra

Tāpat kā tu tā sāka vīst,

Un leju smiltis krājas kāras,

Pār dzeltējošām lapām klīst?…

Teic — kura roka dievbijīga

Šai zemē tevi nesa līdz?

Vai bieži viņš pār tevi slīga?

Vai asarām tu pārpildīts?

Vai drosmākais no bruņiniekiem

Viņš bija, apskaidrotais vīrs,

Kā tu, arvien lemts debess priekiem,

Pret cilvēkiem un dievu tīrs?…

Nu aprūpēts un sargāts klusi,

Pie svētbildes, kas spoža tvīkst,

Tu, Palestīnas zariņ, dusi —

Sargs svētai vietai uzticīgs!

Ar lampas staru krēsla tiekas.

Kivots un krusts kā simbols svēts..

Viss dzi)ā mierā, rāmā priekā

Ap tevi apkārt ieauklēts.

1837

KAIMIŅŠ

Lai esi kas, mans kaimiņ skumīgais,

Tu man tik dārgs kā draugs vissenākais,

Mans biedrs nejaušais, bet mīļais,

Kad liktens ļauns mums tā ir nolicis,

Ka mūžam šķirs — šeit sienu uzcēlis,

Pēc šķirs ar noslēpumu dziļu.

Kad blāzmas stars, ar krēslu cīnoties,

Pa logu cietumā, jau šķiroties,

Man savas ardievas met mirdams

Un, galvu atspiedis pret šauteni,

Sargs, domādams par dzīves pagātni,

Slīgst snaudā nesadzirdams,

Tad, mitrai sienai pieri piespiedis,

Šai klusumā, kas visu apņēmis,

Es klausos tavā dziesmā rēnā.

Ko dziedi tu — man paliek minējums,

Bet skumju pilns plūst skaņu viļņojums

Tās līst un līst kā asras lēnām.

Un senais prieks un mīla, cerības

Par jaunu man tad krūtīs atmostas,

Un doma aiziet tālas ejas;

Prāts ilgojas vēl kaislās vasaras,

Kaist asinis — un acīs asaras

Kā skaņas cit pēc citas lejas.

1837

.1-

GŪSTEKNIS

Atveriet man cietumdurvis,

Lai šurp iespīd dienas guns,

Dodiet melnacīti — burvi,

Kumeļu, lai zeme dun.

Nomutēšu skaistulīti,

Uzcelšu to seglos glīti,

Pats tad lēkšu kumeļā,

Traukšos stepē, brīvībā.

Smagās durvis cieši slēgtas,

Un no zemes augstu logs,

Melnace mīt tālu, slēpta

Greznā cietumā tā smok;

Krietnais zirgs viens zaļā pļavā

Neapseglots vaļā savā

Auļo tik, cik patīkas,

Krēpes vējā plivinās.

Esmu viens — un nav man prieka:

Apkārt kailas sienas vien,

Sveces stars jau mirst, tā liekas,

Tuvāk, tuvāk tumsa lien;

Tikai dzirdams, kā aiz sienas

Sargs iet tālāk, tuvāk pienāk,

Viņu gaida azaids silts,

Ne par ko nav jāatbild.

1837

Es nevēlos, ka pasaulei

Mans noslēpuma stāsts top zināms:

Ka mīlot jācieš dvēselei —

Lai lemj pats dievs un sirdsapziņa!..

Tik viņiem sirds lai taisnojas,

No viņiem jālūdz līdzjušana;

Lai mani soda tikai tas,

Kurš izgudrojis mokas manas;

Bet skauģu laužu pārmetums

Lai neliek cēlai dvēslei noskumt:

Var trakot jūra, bangas tumst,

Tās granītklinti nespēj nostumt;

Starp divām stihijām stāv klints,

Slej savu galvu debess jomā,

Un negaiss vien un vētra zin,

Ko viņa, drūmā, lepni domā…

1837

* * *

Kad vējā līgo druva dzeltējoša

Un spirgta birze nebeidz šalkoties,

Un dārzā nobriest plūme sarkanīgi koša,

Zem zaļas lapas saldās ēnas slēpusies,

Kad smaržīgas un dzidras rasas slacīts

Man rīta zelta stundā, sārtā vakarā

Ver sniegpulkstenis savas sidrabacis

Un laipnu sveicienu ar galvu māj,

Kad avots sasaldams vēl rotaļo pa gravu

Un gremdē manas domas sapnī miglainā

Tas stāsta noslēpuma teiku savu

Par tālo pasauli, no kuras šurpu nāk, —

Tad izlīdzinās manā sejā rievas,

Rimst manā sirdī satraukums it viss,

Es laimi uz šīs zemes sasniedzis,

Un debesīs es redzu dievu…

1837

Mēs šķīrāmies, bet portrets tuvs

Man pastāvīgi vēl Ir klāt:

Tā nelaimē pat ziediņš sauss

Var dažreiz sirdi priecināt.

Kaut jaunas dziņas krūtīs kvēl,

Cits svētums nav tur ieradies:

Tā templis atstāts — templis vēl,

Tā elks, kas nogāzts, — tomēr dievs!

1837

Ak, velti smejies tu par manu skumju dzīli,

Es paredzēju sen, ka liktens būs man grūts,

Un sen es zināju, ka galva, ko tu mīli,

Uz soda vietu ies no tavas krūts.

Jau daudzkārt teicu tev, ka lemta manim nava

Ne laime šinī pasaulē, ne ari slava.

Es kritīšu, kad Jaunais brīdis nāks,

Ar smaidu viltus ienaids mani melnot sāks

Un manu jauno ģēniju… Un tā bez pēdām

Es zudīšu no pasaules

Ar savām cerībām, ar savām bēdām.

Bet nāvi pāragro bez bailēm gaidu es:

Sen laiks, ka es uz jaunu sauli eju.

Lai pūlis samin manu vainagu —

No ērkšķiem vītu dziesminieka vainagu, —

Lai min! To dārgu neturēju.

1837

PĀRDOMAS

Uz mūsu paaudzi es skum|l domīgs raugos,

Jo viņas nākotne - tik tukša, tumša tā;

Zem smagās visziņus, ar šaubām mūžam draugos

Tā ātri novecosies dīkulnu.

Mēs bagāti — no šūpuļu Juu nākum

Ar tēvu muldiem un ur vēlām atziņām,

Un dzīve moka mūs kā ceļš, ko akli sākam,

Kā prieks par svešām viesībām.

Pret labu, ļaunu mēs bez kauna vienaldzīgi,

Jau gaitu sākumā bez cīņām novīst gars;

Pret briesmām draudošām mēs nelgas gļēvulīgi

Un varas patvaļā — zems, nievāts vergu bars.

Tā auglis sauss, par agru gatavs kļuvis,

Ne acij patīkams, ne garšīgs iebaudīt,

Starp puķēm karājas, ne devis ko, ne guvis,

Un, kad tās ziedos plaukst, — jau viņam jānokrīt!

Mums sapiepējis prāts pa zinībām tik veltām,

Kad, slēptas skaudīgi no draugiem, tuvākiem,

Nīkst jaukās cerības, un kaislēm, mūžam peltām,

Vairs ticības nav gariem cēlākiem.

Tik tikko skāruši mēs saldo baudu kausu,

Bet jaunais-spēks ar to nav saglabāts,

Ik prieku nobaudot ar piesardzību gausu,

Un labākais uz mūžu izsūkts tā.

Ne dzejas sapņi vairs, ne paši mākslas darbi

Man neielīksmo sirdi, prātu neviļņo;

Mēs jūtu paliekas sev krūtīs taupām skarbi —

Kā savtīgs skopais dreb par mantu aprakto.

Un nīstam nejauši un krītam mīlas maldā,

Ne naidam vairs kaut ko, ne mīlai ziedojot,

Un slepens dvēselē mums savāds vēsums valda,

Kaut asins kvēlo kūsājot.

Un apnīk rotaļas no senču krāšņās saimes,

To tikums godīgais un bērna netikums;

Uz kapu steidzam mēs bez slavas un bez laimes,

Vēl atskatoties, kas ar mums.

Kā pūlis drūms, lai aizmirstībā grimtu,

Mēs zemi iziesim, ne pēdu nepaliks;

Mums domas neizmest, kas dzīvo gadusimtus,

Ne ģēnij darbs kāds aizsākts tiks.

Par mūsu pīšļiem bargs kā pilsonis un soģis

Smies dzejā pēcnācējs un rūgti ņirgāsies,

Kā tēvu izsmej dēls, kad cerībās sāk noģist,

Ka mantojumā pie vīlies.

1838

/

t

KINŽALS

Es tevi mīlu, tu mans kinžal spožs,

Kā biedrs gaišs un salts man kļaujies saujā;

Reiz atriebībai tevi kalis gruzīns drošs,

Un čerkess asinājis bargai kaujai.

Man glezna roka tevi dāvāja

Kā piemiņu reiz izšķiršanās brīdī,

Tad pirmoreiz pār tevi pludoja

Ne asinis, bet sāpju asru spīdums.

Un melnās acis manī raudzījās

Tik pilnas sēru, pilnas noslēpuma,

Kā tērauds uguns mirgā bija tās —

Te mirdzēja, te satumsa un skuma.

Tu mīlai ķīlā dots, ar tevi ceļā iet,

Var ceļnieks mācīties no tava mūža:

Kā tu, kā tu, dzelzs draugs, es sirdī būšu ciets

Un nemainīšos, sargāšos no rūsas.

1838

DZEJNIEKS

Mans kinžals laistās, tīru zeltu izrotāts,

Tam asmens ass ir un bez vainas;

Un mosties atmiņā, kad rokā tērauds tāds,

Var Austrumzemju kara ainas.

Daudz gadu kalpināt to pratis jātnieks brašs,

Kas sirodams pa kalniem klīda;

Tā pēdas šausmīgas vēl glabā gājējs dažs,

Un dažas krūšu bruņas šķīda.

Kā vergs tas bijis ir tam visur paklausīgs,

Bet skaudīgs, izsmieklam kur vieta;

Tais dienās greznojums tik smalks un bagātīgs

Tam būtu — kauna pilna lieta.

Tad kazaks drošsirdīgs bij viņa īpašnieks,

Kad kungs aiz Terekas tam krita,

Un ilgi gulēja tas vēlāk lūžņos lieks,

Kur armēnietis mierīgs mita.

Bet tagad, sen jau šķirts no nolietotās maksts,

Vairs nav nekam tas kaujā bīstams, —

Pie sienas rotai kārts, lai mirdz tā zelta raksts,

Tas nekaitīgs un nepazīstams!

Neviens vairs rūpīgi, lai nesāk rūsa grauzt,

Ne tīrīt nāk vairs to, ne glāstīt,

Neviens vairs nelasa, kad atkal ausma aust,

Ko var tā raksts par cīņām stāstīt.

Šais laikos laiskajos vai tev tā, dziesminiek,

Nav seno laiku saturs sicis,

Kur mīlēts tikai zelts tā spēka vietā tiek,

Kas kādreiz sirdīm sastingt licis?

Reiz vārdos varenos tu prati skaņas liet,

Pēc uzvarām kas lika dzīties;

Kā dzirkstošs dzīru kauss tās spēja sirdis siet,

Kā vīrāks, lūgšanā kam vīties.

Kā dzīvais dieva gars tās sāka pūlī plaukt,

Un it kā zvans kur torņa sienās

Tev domas dunēja, kam tautu kopā saukt

Kā gaviļu, tā bēdu dienās.

Jau viss mums garlaicīgs, ko tagad dzejnieks jūt,

Mums tīk, ja maldu mirdzums šķiežas;

Kā veca skaistule grib mūsu d/.iv<- Itin,

Kas pūlas rievas slēpt zem zlefr.is.

Vai, pelto pravieti, vēl tevi snaudai sk.mlf

Jeb vai nekad, kaut dusmas degtu,

Tev aso asmeni no maksts vairs neizraut,

Ar nicināšanu kā rūsu segtu? …

KAZAKU ŠŪPĻA DZIESMA

Guli, mazulit mans mīļais,

Aiju-aijaijā.

Klusi raugās mēness zvīļais

Tavā gultiņā.

Pasaciņu es tev teikšu,

Dziesmiņu vēl klāt;

Bet tu pasnaud, kamēr beigšu,

Aiju-aijaijā.

Tereka gar klintīm strāvo,

Duļķains vilnis šļāc;

Čečens lien pa krastu stāvo,

Kinžals asināts;

Bet tavs tēvs bij drosmīgs karā,

Kaujās rūdīts tā,

Ka tu mierīgs aizmigt vari,

Aiju-aijaijā.

Pienāks laiks, un pats tu tiksi

Tur, kur karalauks;

Droši kāju kāpslī liksi,

Zobens būs tev draugs.

Kaujas seglus tad ar zīdu

Būs man šūdināt…

Aizmiedz, manu mazulīti,

Aiju-aijaijā.

Būt tev varonim pēc skata,

Sirdī kazakam,

Pamāsi ar roku mātei,

Projām aizjādams…

Asaras man nenovaldīt

Tajā naksniņā!…

Guli, eņģelīt mans, saldi,

Aiju-aijaijā.

Ilgas nīkt un tevi gaidīt

No ta brīža lemts,

Dienas lūgšanas man skaitīt,

Naktīs kārtis ņemt;

Nerimt domāt, kur gan klīsti

Tālā svešumā…

Kamēr rūpes nepazīsti,

Aiju-aijaijā.

Es tev gribu svētbildīti

Ceļā līdzi dot:

Dievu lūgt kad pienāks brīdis,

Noliec priekšā to;

Neaizmirsti — cīņā bargā

Mātes sirds būs klāt…

Guli, manu bērniņ dārgais,

Aiju-aijaijā.

SEV NETICI

Que nous font aprиs tout les vulgaires abois

De tous ces charlatans qui donnent de la voix,

Les marchands de pathos et les faiseurs d'emphase

Et tous les baladins qui dansent sur la phrase!

A. Barbier1

Nē, nē, sev netici, mans jaunais sapņo tā j,

Kā indeves bēdz straujās jūsmas…

Tie — smagi murgi vien, ko slimā dvēsle krāj,

Vai izmisušo domu plūsma.

Tā nava dievu balss, tai velti pajauties:

Tik liekais spēks dzen asins viru!

Ļauj labāk rūpestos tu dzīvei izsikties

Un Izlej saindēto dziru!

Ja mirklī brīnišķā un svētā pagadās

Tev aprimušā dvēsles laukā

Rast skaidru avotu, kas dzidrs atveras,

Pilns skaņu vienkāršu un jauku, —

Tad nesāc klausīties tu viņu brīnumā,

Met pāri aizmirstības plīvu:

Ne vārdos ledainos, ne dzejas ritumā

Tu neizteiksi viņu dzīvu.

Kad dziļi dvēselē tev skumjas saviešas

Vai kaisles vētru jūti augam, —

Tad neej cilvēkos, kur dzīres trokšņainas,

Ar savu trakulīgo draugu;

Vien nepazemojies! Un netirgojies tu,

Vai sirdī naids vai bēdas cīnās,

Kauns, rētas dvēselē ja liec par izsmieklu,

Lai vientiesīgais pūlis brīnās.

Kāda gan mums galu galā daļa par visu šo bjau-

rīgo šarlatānu rupjajiem kliedzieniem, patosa tirgota-

jiem, uzpūtības meistariem un frāzes dancinātājiem?

A. Barbjē (F r a n č u v a 1.)

Kas daļas mums par to, vai clotl« tu vai no?

Kam jāzina mums tavas kļumas

Un muļķa cerības, ko lolo jaunatne,

Un prāta nožēlas tik drūmas?

Lūk, jautri smiedamies, tev priekša ļaudis iet

Pa savām seniemītām pēdām;

Tiem svētku sajūsmā bez raizēm sejas šķiet,

Bez liekām asarām un bēdām.

Bet tikai paskaties, vai ir jel viens starp tiem,

Ko malusi nav dzīve groda,

Kas ātri nokļuvis pie vaigiem grumbotiem

Bez nozieguma un bez soda!…

Jā gan, tu smieklīgs tiem ar savām asarām

Un savu senzināmo dziesmu —

Kā krāsots aktieris, kas cīņām traģiskām

Par zobenu ceļ skala iesmu.

TRIS PALMAS

Austrumnieku teiksma

Kur arābu tuksneša smilšainās Iaidas,

Trīs palmas reiz zaļoja lepnas un slaidas.

Vēss avotiņš burbuļus meta zem tām,

No smiltaines lauzdamies maz pamazām,

To paēnā slēpies zem zaļajiem zariem

No virpuļa smiltīm un svelmainiem stariem.

Un nemanot pagāja gadi bez skaita;

Bet ceļinieks tālīns, kad gurdena gaita,

Nav redzēts tur paēnā apmetamies,

Pie avota veldzēties noliecamies;

Un saulstaros dedzīgos palēnām kalta

Jau lapotne krāšņā un strūklaka salta.

Un, kurnot pret dievu, trīs palmas reiz teica:

«Vai radītas mēs šeit, lai nobeigtu tveice?

Kāds labums, ka tuksnesī zaļojam mēs,

Šais aukās un svelmē — to reti kāds spēs;

Kas redz mūs, kas nāks te kā senizredzētais?…

Nav taisnīgs, ak debess, tavs nolēmums svētais!»

Un, tikko tās apklusa, zilganā tālē

Smilts zeltainā pacēlās virpuļu vālē;

Tur zvārguļi šķinda un žvadzēja vien,

Raibs nastu pulks līgojās tuvāk arvien,

Kā paklājiem piekrautas laivas pa viļņiem

Pēc kamieļa kamielis nāca pār ciļņiem.

Starp augstajiem kupriem tur, līdzīgas būriem,

Bij ceļnleču teltis ar puķainiem stūriem;

Cik pašķir tos brūnganās rociņas pirksts,

Aiz drānas zib melnīgsno actiņu dzirksts…

Un, pieplacis pīķim ar kalseno sānu,

Dzen kumeļu dūkano arābs pa klānu.

Zirgs saslejas reizēm, un smilts tad tiek kulta,

Te joņo kā zvērs, kuru ķērusi bulta;

Tad apmetnis baltais un krokaini skaists

Pie pleciem plīv farisam[3], atva|us laists;

Viņš Iesvelpjas, iekliedzas tuksneša baisā,

Met auļodams pīķi un saķer to gaisā.

Pie palmām, lūk, apstājas trokšņainais gājiens,

Nu paēnā līksms tur sametas klājiens.

Skan krūkas, skan krūzes, ko ūdeni smelt;

Prieks kuplajām palmām — tās galvu sāk celt,

Sveic nejaušos viesus un laimīgas šalko,

Bet avots tiem dāsni sniedz dzirkstošu malku.

Bet, tiklīdz ko krēsla ar dzestrumu klājas,

Pie sīkstajām saknēm klaudz cirvis bez stājas,

Un simtgadu audzējām pienāca gals!

To varenie stāvi nu plīsa kā skals,

Tām apģērbu plosīja bērnu bars melnais,

Un, degot līdz rītam, tās sakrita pelnos.

Kad rītausmas migla uz vakariem vēlās,

Viss gājiens, kā nācis, prom ceļodams, cēlās;

Bet smiltājā kailā — no palmām ne vēsts,

Vien bēdīgas pēdas — blāvs ugunskurs dzēsts;

Drīz sagruzda saulē pelnpelēkā klāja,

Ko vēji pa tuksnesi izputināja.

Tur apkārt nu postaža, tukša un baiga.

Vairs avotam nečalo lapotne maiga:

Par velti pēc ēnas viņš pravieti lūdz,

Pret svelmaino smilti plok cīnoties krūts;

Tik dzeltenā lija vēl pārlaižas pāri

Un kritušo maitu tur saplosa kāri.

1839

LŪGŠANA

Vai dzīves bēdu dūkšana

Vai skumjas tirdīt sāk,

Man brīnišķīga lūgšana

Arvienu prātā nāk.

Šai dzīvo vārdu rotumā

Mīt pacilātājs gars,

Un elpā neizprotamā

Jauks veras svētvakars.

No krūtīm smagums atsveras,

Un visas šaubas slek —

Un ticībā un asarās

Tik viegli, viegli tiek…

1839

,

APBURTAIS KUĢIS

(p e c C e d 1 i c a)

Kad zvaigznes pie debesīm zaigo,

Viz tumši zils okeāns,

Viens vientulīgs kuģis traucas,

Pār viļņiem lido kā māns.

Ne vēsmiņas augstajos mastos,

Un vēja rādītājs klus,

Un lūkās klus lielgabali,

Ne stobrs tiem nepakust.

Nav kapteiņa šajā kuģī,

Ne matrožus redz, ne dzird;

Vai sēkļi vai zemūdens klintis —

Sim kuģim vienalga ir.

Tur okeānā ir sala —

Krasts drūms un tuksnesīgs tas;

Tai salā ir kapa vieta,

Kur karalis atdusas.

Ar naidnieku rokām zemē

Bez godināšanas rakts,

Smags akmens pāri, lai nespēj

No kapa celties, kad nakts.

Bet valdnieka nāves stundā

Ik gadu, reiz pusnaktī,

Pie klinšainās piekrastes klusi

Dīvainais kuģis slīd.

Un imperators no kapa

Tad ceļas un pretī nāk;

Tam galvu sedz trīsstūrene

Un augumu kaujas svārks.

Pār krūtīm krustojis rokas,

Viņš, galvu noliecis, iet.

Kāpj kuģī, pie stūres sēžas

Un bureniekam liek skriet.

Pie troņmantinieka — dēla,

Pie vecās gvardijas, tur,

Kur atstājis troni un slavu, —

Uz Franciju kursu viņš tur.

Un, kolīdz nakts tumsā melnā

Vīd mīļās dzimtenes krasts,

No jauna sirds ietrīsas gaidās,

Un skatiens tam iedegas.

Viņš droši un lepni kāpj krastā,

Kur kādreiz staigājis daudz,

Pie cīņu biedriem viņš griežas,

Viņš savus maršalus sauc.

Bet ūsainie ģenerāļi

Guļ ielejā, Elba kur šalc,

Zem Krievijas aukstajiem sniegiem,

Zem smiltīm, kur tuksnesis balts.

Un maršali saucienu nedzird:

Bij daudziem lemts kaujā krist,

Cits doto zvērestu lauzis,

Cits zobenu pārdevisi

Tad, dusmās piecirtis kāju,

No jauna sauc imperators,

Pa kluso krastu viņš staigā

Un nespēj rimt neparko.

Viņš aicina mīļoto dēlu,

Tas — mainīgā likteņa balsts;

Puspasaules dēlam sola,

Jo Francija — tā viņa valsts.

Bet spēku un cerību brieda

Bij dēlam lemts izdzist tāpat,

Vēl ilgi, gaidīdams viņu,

Stāv imperators viens pats.

Stāv vientuļš un nopūšas klusi,

Līdz ausmu var samanīt,

Un saltajā smiltī smagi

Rūgtas asaras krīt.

Tad, noliecis galvu pār krūtīm,

Viņš atkal uz klāja nāk

Un, atvadām pacēlis roku,

Atpakaļceļu sāk.

i

1840

TIK SKUMJI UN DRŪMI

Tik skumji un drūmi, neviena, kam roku var sniegt,

Kad tukšums ir dvēseli radis…

Ko vēlēties?… Kādēļ man velti un mūžīgi vēlēties?..

Bet gadi tā paiet — vislabākie gadil

Un mīlēt… bet ko gan?… Uz brītiņu īsu nav vērts,

Bet mūžīgi mīlēt trūkst prieka.

Vai gremdēties sevī? Ciet pagātne pēdas steidz bērt:

Ik jūta tur sīka un niecīga liekas…

Bet kaislības? Agri vai vēlu to kvēli var kliest

Ar saprāta ledainu roku;

Un dzīvi, ja vērīgāk apkārt tu paskaties,

Var nosaukt par tukšu un muļķīgu joku…

1840

M. A. ŠČERBATOVAI

Par zeltītām važām,

Par zālēm, kas ugunīs laistās,

Tai ziedot bez bažām

Bij Ukrainas stepes tik skaistās.

Bet saltajā gaismā,

Kur ledainas lomas liek tēlot,

Kā dienvidu kaismā

Var sirds viņai karsti vēl kvēlot.

Kā naktis tur laistās,

Pār Ukrainu zvaigznes kad zvēro,

Tā vārdi tai saistās

Ar atmiņu mirdzumu sēro.

Un acis tai spodri

Kā dienvidu debesis zalgo,

Kur vēji tik modri

Grib glāstīt vēl tuksnesi valgo.

Deg sārtums tai vaigos

Kā ogas, kas sarkst kur pa zariem,

Un matos tik maigos

Mirdz saule tik zeltainiem stariem.

Un, mīlot pat maldus

Tur dzimtenes dzīvē un dabā,

Redz sapņus tā saldus

Un bērnības ticību glabā.

To cilti tā ciena,

Kas nīst dzīves neīstos glaimus

Un lepna un viena

Var izsmieklu panest un zaimus.

Ne karstākie skati

Degt neliks tai kaislību liesmās,

Bet, mīlēs ja pati,

Tad mīlēs pat šausmās un briesmās.

KAIMIŅIENE

Liekas, nebrīvē mūžu man vadīt,

Velkas cietumā dienas kā gadi;

Logs ir augstu virs zemes, un bargs

Durvis apsargā cietuma sargs.

Laikam nomirtu gan, es tā jūtu,

Ja bez kaimiņienes te būtu!…

Šorīt, ausmā kad modāmies mēs,

Viņai sveicienu pamāju es.

Vienāds liktenis abus mūs sēja,

Šķirot nebrīve sadraudzēt spēja.

Viena vēlēšanās, viens slogs

Un vēl dubulti restotals logs.

Man pie loga savs stūrītis zināms.

Skatiens alkatīgs, neremdināms…

Lodziņš iepretim: paklau, kas tas!

Pēkšņi aizkari paveras.

Šķelme acīs man ieskatījās!

Matu vilnis pār pieri tai vijās,

Un no pleca, kā vējš pūstu to,

Strīpains lakatiņš slīdēja nost,

Strauji cēlās un noplaka krūtis,

Viņa nopūtās ilgi un grūti.

Traku domu, šķiet, sirdī tā nes,

Brīves ilgojas — tāpat kā es.

Dārgā kaimiņlen, nebēdā sūri…

Tikai vēlies — un atvērsies būris,

Un kā putniņi divi — tā mēs

Spurgsim plašajā pasaulē.

Tēvam atslēgas izmānīt vari,

Sargiem dzīres lai ievelkas gari,

Bet, pie durvīm kas nostādināts,

Gan to pieveikt es pratīšu pats.

Tikai nakts vien lai tumša tumst,

Tēvs lai vīna reibumā gumst,

Logā neaizmirsti par ziņu

Izkārt strīpaino lakatiņu.

1840

BĒRNAM

Ar atmiņām par jaunību kad nomākts tieku,

Ar trīsām noslēpumainām, ar slēptu prieku,

Ak, daiļais bērns, man patīk tevī lūkoties…

Kā tevi mīlu, grūti izteikt man patiesi

Cik mīļš bezgala man ir smaids, kas tavā vaigā,

Un ašais skatiens tavs un zelta cirtas maigās,

Un dzidrā balss! Vai tiesa, ļaudis teic,

Tu viņai līdzinies? Ak vai, kā gadi steidz!

Gan viņu ciešanas pirms laika pārvērtušas,

Bet prātā man tās senās dienas palikušas

Un senais tēls; tas skatiens ugunīgi kvēls

Man atmiņā. Bet vai tu mīli mani, dēls?

Var būt, ka tev jau apnikt esmu sācis,

Ka nelūgts nāku te un skūpstu tavas acis?

Par manām asarām, kas tev uz vaiga krīt,

Par manām skumjām labāk nestāstīt,

Tās viņai noklusē… Nav vērts. Varbūt šī ziņa

Un stāsts tavs bērnišķīgais satrauks viņu…

Bet man tu uzticies. Un teic, vai vakarā

Pie svētbildes kad ceļos metās tā

Un, krusta zīmē pirkstus saspiedusi,

Tev lūgsnas vārdus teica priekšā klusi,

Šai brīdī, kad pa vienam atkārtoji tu

It visus vārdus, viņas nosauktus,

Jel teic — vai vēl par kādu lūgt tā nemācīja?

Var būt, ka viņas lūpās bālajās vēl bija

Kāds vārds, kas tagad tev jau aizmirsies…

To nepiemini vairs… Kas gan ir vārds, ak dies!

Būs labāk, ja šis vārds tev paliks noslēpumā.

Bet, ja nu kādreiz tomēr gadījumā

Viņš minēts tiek, — tad savu bērnību, dievs dod,

Tev atminēt, mans bērns, un nenolādēt to!

.

BRUŅINIEKS GŪSTĀ

Klusēdams cietuma sēdu un raugos,

Debesu dzldre aiz loga tik plaša:

Mundri skrej putni, — Sals brīvības draugos

Raugoties, žēli top, kauns ir no paša.

Lūgšana aizmirsta lūpām par grēku,

Neprot sirds līgavai skandināt dziesmas:

Prātā man kaujas ar pagātnes dēku —

Zobens, dzelzsbruņas, senpārlaistās briesmas.

Nu manas bruņas no akmeņa mūra,

Varenā akmeņu ķivere galvā;

Cirtienus atvaira burvīga vara,

Biedrs mans — klajumā aulekšo brīvā.

Laiks nu — mans rikšotājs cītīgais, straujais,

Ķiveres vizīrs — Iogrestainals kurvis,

Akmeņu bruņas man — mūris šis kraujais,

Vairogs mans — tēraudu apkaltās durvis.

Spārnotais laiks, kaut tu ātrāki steigtu!

Bruņās šais varenās bezgala moku!

Nāvi kā biedreni drīzāk lai sveiktu,

Noraujot vlzīru pats savu roku.

1840

MĀKOŅI

Debesu mākoņi, mūžīgie rindnieki!

Zilajā klajumā, mirdzoši kaisdami,

Traucat kā es, jūs nerimta trimdnieki,

Projām no ziemeļiem, dienvidos gaisdami.

Kas gan jūs vajā — vai liktenis spēcīgais?

Slepena skaudība, dusmas bez saudzības?

Jeb vai jūs pavada noziegums grēcīgais?

Jeb vai jūs bēgat no viltīgas draudzības?

Nē jau! — Jums apnika druvas bez dzīvības…

Svešas jums kaislības, svešas jums ciešanas;

Mūžam jūs auksti, un mūžam jūs brīvībā,

Nav jums ne trimdas, ne dzimtenē iešanas.

1840

.

KAPEC

Man skumji tāpēc, ka es tevi mīlu

Un zinu: reiz tavs jaunavīgais tēls,

Kas tagad zied tik brīnišķīgi cēls,

Būs kā jau viss reiz liktenim par ķīlu.

Par laimes dienām, laimes stundām kvēlām,

Par katru brīdi, kas vien garām ies,

Tu samaksāsi asarām un žēlām…

Es skumstu tāpēc, ka tu priecājies.

i

1840

PATEICĪBA

Par visu, visu paldies teikt tev varu:

Par to, cik pilns bij kaisles moku trauks,

Par asarām, kad skūpstot indi skāru,

Kad naidnieks atriebās un apmeloja draugs.

Par dvēsles kvēli, tuksnesim ko devis,

Par to, kā tika apmānīts mans prāts…

Vien dari tā, lai no šī brīža tevi

Vairs ilgi nenāktos man tencināt.

1840

/

VALERIKS

Jums rakstu nejauši, patiešām,

Kādē|, man grūti paskaidrot.

Ir satrūkušas saites ciešās.

Un ko gan pateikt Jums? — Neko!

Ko atceros? Ak debess, tiešām,

Tas nebūs sen vairs noslēpums

Un, saprotams, vienalga jums.

Kādē| gan jums lai zināt tīkas,

Kā klājas man? Un kur mans nams?

Svešs mūsu sirdīm radnieclgums,

Un vai tāds vispār iespējams?

Es, pārlapodams senās dienas

Un sarindodams tās pa vienai,

Ar aukstu prātu vērtēdams,

Vairs tagad neticu nekam.

Cik smieklīgi gan daudzus gadus

Sev pašam liekuļot ikbrīd;

Lai nu vēl citus apmānīt!

Un kāda jēga gan turklātu

Tam ticēt, pagātnē kas mīt?…

Kam neklātienē mīlu gaidīt?

Viss mūsu dienās beidzas drīz;

Bet jūs no sirds man neizraidīt,

Jūs neesmu vēl aizmirsis!

Vispirms jau tāpēc vien, ka ļoti

Un ilgi es jūs mīlēju,

Ar ciešanām pēc tiku sodīts,

Par svētlaimi tā maksāju.

Pēc tam vēl neauglīgās žēlās

Man vilkās smagu gadu skaits.

Un aukstās pārdomās un vēlās

Zieds bira puķei pēdējai.

Ar ļaudīm reti tuvinājos,

Man delverība aizmirsās

Un dzeja, mīla, — bet nekas

Starp jums un mani nenostājās.

Tā pieradu pie domas šīs

Un nekurnu zem krusta sava:

Kāds sods — vai tas vienalga nava?

Toties es dzīvi izpratis,

Un liktenim kā turks vai tatārs

Es pateicību izteikt pratu;

Es nelūdzu: dievs, laimi dod!

Un panesu visļaunāko.

Varbūt šīs austrumzemes spēja

Un manu sirdi sadraudzēja

Ar savu mācību. Turklāt,

Bij mana klejotāja dzīve

Ar darbiem, rūpēm pilna tā,

Ka, domāšanai liedzot brīvi,

Līdz pirmatnībai novest var

Šo slimo dvēseli. Un gars

Bezgala iztēlei var ļauties…

Kad prātam darbošanās nav…

Bet bieza zāle — spilvens tavs.

Un svētlaimīgs tad uznāk snaudiens,

Kur vīnogulājs ēnu dod,

Kur tev visapkārt teltis balsnī

Un zirgi līdzās dirn tik kalsni,

Līdz zemei galvas nokarot;

Snauž apkalpe pie lielgabaliem,

No degļiem viegli dūmi kāpj,

Pa pāriem ķēde tālumā;

Slīd saules stars pār durkļu galiem.

Lūk, sarunu iz senatnes

No telts, kas tuvāk, dzirdu es:

Kā Jermolova laikos gāja

Uz Avārijas kalnājiem,

Kā ienaidniekam plāni klājās,

Un ko mēs dabūjām no tiem;

Bet tur pie upītes netālu

Sāk tatārs savu rituālu.

Viņš lūgšanā, šķiet, spēku smeļ,

Uz augšu acis nepaceļ;

Turpat es citus redzu pulkā,

Tīk dzeltenīgās sejas tās,

Kas zābakstulmam līdzīgas,

Tīk cepures pār pierēm smulgām,

Zem kurām viltīgs skatiens mirdz,

Un valoda, kas sirdi spirdz.

Klau, šāviens tāls! Un aizsvelpj garām

Mums lode nejauša, var just…

Lūk, kliedziens — un viss atkal kluss…

Vien pamazām kļūst vēsāks ārā,

Jau zirgus padzirdināt laiks,

Nāk kājnieki, un kņada rodas;

Rau, steidzas viens, tad otrs naigs!

Skan valodas. Kur otrā rota?

Ko, kārtojas? Kur kapteinis?

Šurp ratus! Stumiet ārā viņus!

«Saveļjlč!» — «Jā!» — «Dod uguntiņu!»

Un tad sāk bungas trauksmi sist —

Un pulka mūzika sāk dūkot;

Caur kolonnām kāds izbraukt lūko,

šķind durkļi. Ģenerālis jau

Ar savu svītu garām trauc…

Skrien kazaki uz visām pusēm

Kā bites plašā laukā tie;

Un tur no meža ārā lien

Jau divi — tie, kas otrā pusē.

Bet skatieties, ar čalmu tur

Tik cienīgs viens čerkeskā košā

Jāj zirgā gaišpelēkā šurp,

Sauc, māj ar roku — kurš būs drošais?

Kurš nāks ar viņu cīnīties?…

Bet verieties: šis melncepure,

Šis kazaks tūlīt pretī ies;

Viņš šauteni prot veikli turēt,

Jau tuvu… šāviens… dūmu tvans…

Ei, jūs, vai dzirdat, paka) man…

Ko? Ievainots?… Nav tur ko bīties…

Un tālāk sāk tie apšaudīties…

Tak mums šīs pārgalvības gan

Ir jautras, toties jēga maza;

Un tās bez satraukuma asa

Pa reizei tīkas vērot man;

Kad diena krēslas autā tinās,

Mums pašiem bija balets savs;

Un man tāds uzdevums ir zināms,

Uz skatuves kam vietas nav…

Reiz — laikam tas pie Gihiem bija —

Caur mežu nācās soļot mums;

Ar uguns elpu pāri lija

Spožs gaiši zilais debess jums.

Bij priekšā nežēlīga kauja,

No Ičkērijas kalniem strauji

Jau steidza drosminieku daudz,

Kur brāļi palīgā tos sauc.

Vīd pāri mežam simtgadīgam

Visapkārt bāku spožums dīvs;

Kā mākoņi tās aug un plīv,

Un augšup uzšaujas kā stīgas;

Tad pēkšņi atdzīvojas mežs,

Šurp skaļas balsis atnes vējš

Zem zaļā jumta bezgalīgā.

Un, tiklīdz vezums izbraucis

Ir paugurā, tad sākas viss.

Klau! Lielgabalus arjergardā!

No krūmiem ieročus pēc kārtas

Un ļaudis ievainotos stiepj,

Un skaļi sauc pēc ārstiem tie;

Ar kliedzieniem no meža malas

Skrien zaldāti pie lielgabaliem;

Bet ložu kārtas Izkliedēts

Drīz vīru skaits. Tak vēl Joprojām

Starp krūmiem valda klusums svēts,

Salc strauts. Mēs tuvāk piesoļojam.

Kāds aizmet granātu. Nekā.

Vēl pievirzāmies tuvāk klāt.

Bet, lūk, kur baļķu aizsprosts lejā,

Šķiet, piepeši kas iemirdzējās;

Un tur, lūk, cepures paties

Steidz ātri zālē paslēpties.

Tad kļuva kluss, tik kluss uz bridi, —

Bet cik tāds klusums draudošs ir!

Un šajā īsā gaidu sprīdī

Ikvienam nodrebēja sirds.

Tad pēkšņi zalve … Redzam: rindās

Grūt vīru pulkus saskaitīt,

Ikviens te kaujās pārbaudīts…

Tie tagad ceļas, durkļiem šķindot.

«Hei, vīri, durkļos!» sauciens plūst.

Lūk, komandieri vada mūs…

Uz aizsprostu ik jātnieks brāžas,

Kas nespēj nolēkt, zirgā jāj…

«Urā!» — un klusums. Laidēm gāžam,

Zib kinžali kā slaktiņā.

Bez pārtraukuma stundas divas,

Bez mitas cirta, dūra, sita

Kā zvēri. Krūti atsit krūts.

Ar līķiem upe pilna bija,

Man Iegribējās padzerties

(Šī kauja svelmē nomocīja),

Bet ūdens, ko es liecos skārt,

No asinīm bij silts un sārts.

Zem ozola, kur ēna plata, —

Bet priekšā šķērslis vēl ir viens, —

Stāv vīru pulciņš. Zaldāts viens

Ir cejos meties, drūms pēc skata,

No skropstām putekļainajām

Pēc asras asara rit tam

Uz šineļa; pret koku slējies,

Gul ievainotais kapteinis.

Meln viņa krūtīs rētas trīs,

Un vaigs pavisam nobālējis.

Tik smagi grimst un ceļas krūtis.

Ik elpas ievilciens tik grūts,

Klīst skatiens apkārt, nesaredzot

Un nesaprotot vairs neko…

«Ak, brāli, paglābiet, vai redzat,

Tur ģenerālis ievainots…»

Tā vīri klausās vaidus šos,

Kas skan ar katru brīdi klusāk,

Līdz apklusis viņš mūža dusā;

Uz laidēm atbalstīdamies,

Stāv sirmi ūsaiņi visapkārt…

Un klusi raud… Tad ceļas tie,

Vēl kritušo ar svārku apklāj

Un smagiem soliem projām iet.

Tiem paka) ilgi noskatījos.

Man sirdī grūtsirdība lija.

Ar nopūtām ne reizi vien

Gan draugs, gan biedrs minēts tika,

Bet neskārās tas dvēselei,

Nedz žēlās nodrebēt man lika.

Jau pamazām viss kļuva kluss,

Jau kaudzēs krāva miroņus;

Un gaisā pieturējās smaga

Vēl ilgi, ilgi asins dvaka.

Nāk ģenerālis, apsēdies

Uz bungām, pieņem ziņojumus.

Pār mežu galotnēm var viest

Kā zilu miglu pulverdūmus.

Bet vēl aiz tālēm tālumā

Kā milži grēdās nevienādās,

Bet mierīgi un lepni rādās

Visaugstie kalni — Kazbeks pats

Tik mirdzošs citiem pāri jumjas.

Un nopietnās un dzijās skumjās

Man cilvēks niecīgs likās tad.

«Ko gan viņš grib? Zem debess zilgās

It visiem pietiek vietas tur,

Kādēļ tik veltīgi un ilgi

Vien viņš sev sirdī naidu tur?»

Uz pleca uzsit, garām iedams,

Galubs, man klusām nācis klāt,

Un gribējās man uzzināt

Un pajautāt, kā sauc šo vietu.

Viņš atbildēja: «Valeriks,

Ja krieviski tas tulkots tiks,

Tad iznāk nāves upe — baiga

Tā jau kopš seniem laikiem plūst.» —

«Cik šodien cīnījās?» — «Ak, laikam

Kāds tūkstotis vai vairāk būs.» —

«Bet kalnieši cik pazaudēja?» —

«Kas zina? Vai to skaitīt spējat!» —

«Būs gana, būs,» kāds teica to.

«Šī diena paliks viņiem prātā!»

Bet čečens, visai viltīgs skatā,

Ar galvu māja piekrītot.

Jūs ilgāk garlaikot es baidos,

Var būt, ka smieklīgi jums šķiet

Sie kara stāsti baismīgie;

Un, protams, nevaru es gaidīt,

Lai, galu apcerot, stingst vaigs,

Jo jūsu sejai jaunajai

Ir rūpes garām pagājušas,

Un jūsu acis diez vai mūžā

Ir kādreiz nāvi skatījušas.

Dod dievs, lai arī turpmāk jums

Viss ļaunais paliek noslēpums.

Un, domām sirdi neatverot,

Beigt dzīvi varbūt labāk tā

Un aizmigt miegā mūžīgā,

Uz drīzu atmošanos cerot?

Bet nu ardievu, ja vien jūs

Kaut mazliet izklaidējis būs

Mans stāstījums, no sirds tad gribu

Jums pateikties. Ja nē, tad to

Man piedodiet kā draiskulību

Un klusi bilstiet: tāds kā joks!

1840

NOVĒLĒJUMS

Tev vienam es nu tagad, draugs,

Vēl vēlētos ko teikt:

So ceju, vai tas grūts vai Jauks,

Man būs pēc brīža beigti

Bet tev vēl mājās braukt būs jauts.

Ja satiecies… bet ko tur daudz!

Par to, kā man te klājas,

Neviens tur nebēdājas.

Bet, ja nu tomēr jautā kāds,

Ar ko reiz kopā būts, —

Teic, ka nekas nav pasargāts,

Kur gaisā lodes dūc;

Ka cars jau maz ko karā saudz,

Ka dakteriem nav raižu daudz,

Ka, sveicot tēva māju,

Es mierīgs nāvē gāju.

Kas zin, vai tēvs un māte būt

Vairs var starp dzīvajiem…

Man būtu žēl, ka jāsajūt

Vēl tādas bēdas tiem…

Teic viņiem, ja tos dzīvus rod,

Ka slinkums sīkāk paskaidrot,

Jo drīz var kaujā raidīt

Un ka tiem nav ko gaidīt.

Ja kaimiņiene apciemo…

Tas ir tik sen jau, kad

Mēs šķīrāmies… Ja jautās ko

Par mani. Tai nu tad,

Kā bijis viss, tu attēlo,

Tās tukšo sirdi nežēlo;

Lai raud, ja var vēl viņa…

Lai satriec to šī ziņa!

* * *

Tur ziemeļos virsotnē kailā un salā

Stāv vientuļa priede uz klints

Un šūpojas snaudā, un nakti un dienu

Kā plīvuri sniegs viņu tin.

Tā sapņo arvien vēl par tuksnesi tālo

Tai pamalē, saule kur lec,

Un karstajā smiltienē skumju un vienu

Tik brīnišķu palmu tā redz.

1841

/

.

MIROŅA MlLA

Kaut vēsā smilts pār mani klājas,

Kaps pāri aug,

Tak dvēsle mūžam lidinājās

Pie tevis, draugsl

Kaut aizmirstības valstī esmu,

Kaps mieru nes,

Tak neprātīgās mīlas dvesmu

Vēl jūtu es.

Bez bailēm nāves rokās kritu,

Kad jāšķiras,

Jo dusā mieru iegūt šķitu —

Nav šķiršanās.

Šais pulkos bezmiesīgi cēlos

Top skumja sirds,

Kad tavi vaibsti debess tēlos

Man neatmirdz.

Ko līdz man paradīzes gaisma,

Gars atpestīts?

Man kaislības un zemes kaisma

Nāk visur līdz.

Sirds lolo seno domu skaistu

Bez rimšanās;

Es degu, ilgojos un kaistu

Kā sendienās.

Ja sveša elpa tavam vaigam

Reiz pieskarsies,

Sirds greizsirdībā mēmi baigā

Man sacelsies.

Ja cita vārdu sapņos vēlos

Tev lūpas sauks,

Tas manos asins strautos kvēlos

Pa dzīslām trauks.

Tu nedrīksti vairs mīlēt cita —

Neviena vairs,

Man mirušam tavs zvērests krita

Vārds svēts un dairs.

Ko nodrebi, lūdz žēlastības?

Ko tas tev dos?

Tu zini — miera, aizmirstības

Es nevēlos!

.

DZIMTENE

Es mīlu dzimteni, bet neparastām jūtām!

Nekad to nepārmāks mans vēsais prāts.

Ne slava, asins kaujās gūtā,

Ne cildens miers, vien paļāvībā daudzināts,

Ne tumšā senatne par ciltīm izredzētām

Man sirdi ielīksmo ar teikām svētām.

Tak mīlu es! Par ko — pats nezinu!

Šo viņas stepju ģiedro domīgumu.

Šo viņas plašo silu druvīgumu,

Šo upju plūdumu — jau jūrai līdzīgu…

Pa lauku ceļiem braukt man patīk darba ratos

Un lēni lūkoties, kad tumsa sametas,

Kā tālu pamalēs, pēc naktsmājām kur skatos,

Pa sādžām bēdīgām vēl margo guntiņas.

Man patīk svelme rudzu ārēs,

Vēls tāla ceļa vezumnieks

Un kalnā baltais bērzu pāris —

Pār zelta druvām valdinieks.

Sirds līksma top — ne katram tā tas, —

Kad redzu pilnu piedarbu

Un mājas, salmu jumtiem klātas,

Ar izrakstītu palodu;

Prieks raudzīties, kā atpūzdamies

Līdz vēlai naktij pagalmā

Dej ļaudis, daino iesvilpdamies

Un zemnieks tērzē skurbumā.

184t

ATTAISNOJUMS

Tai vietā lai tiek atstāts ļaudīm

Kāds slavens vārds vai nosaukums,

Par tava drauga maldiem paudīs

Vien atmiņas, kas paliek mums.

Un tad, kad klusēs mūža miegā

Sirds, kurā kādreiz cīnījās

Tik veltīgi, tik trakā priekā

Ar naidu mīlestības stāsts,

Kad sabiedrības spriedums ļaunais

Pār galvu noliekto tev grūs

Un apzīmogota ar kaunu

Pat tava tīrā mīla būs, —

Tad lūdzu: ne ar vārdu vienu

Tu nepiemini stundu šo

Un to, kurš tavas jaunās dienas

Kādreiz bij spējis aptumšot.

Bet pūļa priekšā teikt būs gana:

Cits sods pār mūsu galvām nāks,

Ka tiesības uz piedošanu

Tu nopirkusi ciešanās.

1841

NORUNA

Lai pūlis nicina, lai šausta,

Tam neatminēt abus mūs.

Lai, ļaužu aizspriedumos lauztai,

Pat ģimene tev liegta būs.

Bet neliekties nekad ar godu

Pret šīspasaules elkiem man;

Kā tu tur naida neatrodu

Un mīlestības arīdzan.

Kā tev, tā man skaļš prieks ir tīkams.

Kurš augstāks — nešķirojam mēs:

Ar gudro un ar bezprātīgo,

Kā sirds man liek, tā dalos es.

Mēs zemes laimi nevērtējam,

Mēs vērtējam vien cilvēkus;

Un, ja viens otru nekrāpt spējam,

Tad arī citi nekrāps mūs.

Viens otru pūlī pamanījām,

Un lemts mums kopā brīdis mazs.

Bez prieka mīlestība bija,

Bez skumjām pienāks šķiršanās.

1841

PĒDĒJAIS MĀJOKLIS

Un, kamēr Francija, tik skaļi plaukstām skanot

Un prieka kliedzieniem, tā pelnus apsveikt iet,

Kas gāja bojā viens, reiz nāves mokas manot,

Kad varēja to važās siet,

Un kamēr paust tai pasaule sāk slavu

Un nožēlnieci grib vai galā vainagot,

Un pūlis lepojas ar augstsirdību savu,

Kas pagātnei prot godu dot, —

i

Kā liesmās kvēlojot un dodot dusmām vaļu,

Ko svētku svinībai nav spēka savaldīt,

Man tautai lielajai tad gribas kliegt ko skaļu:

«Kāds tukšums, tukšums tevī mīti»

Kāds tukšums tevī mīt, jo ticību un slavu,

Un visu, kas vien liels un svēts var zemē zelt,

Ar šaubām seklajām un trulo naidu savu

Tev prāts nekad nav rimis pelt!

Tu slavu steidzies sēt kā spožus zelta zvīņus,

Un brīvība tev bijis bendes rīks,

Lai tēva svētumu un ticējumu tīņus

Dēls spētu sacirst cietsirdīgs.

Tu gāji bojā jau! Bet viņš tad vētru veica

Un varu augstāku no jauna jūt,

Un vispārības balss par vadoni to sveica,

Lai var tas jūsu glābējs būt.

Tā jauns jums auga spēks, un krist blj katram kaunā,

Ko sāka šaubas mākt, vai viņš ko galā gūs,

Kad tērpt kā purpurā viņš gāja slavā jaunā

Un jaunā varenībā jūs.

Viņš visur bij tas pats, lai kādā malā rodams,

Kaut veidos dažādos to rādīt baumas māk,

Vai iedams Ēģiptē vai Vīni novērodams,

Vai Maskavu, kas liesmot sāk.

Bet ko jūs darījāt, kad elpa sāka stāties

Un nācās cīnoties tam svešus laukus mīt?

Kā slogu valdību jūs novelt pūlējāties

Un līdāt nazi tumsā trīt.

Un kaujās pēdējās kad viņš vēl traucās spēji

Kā sieviete, kad briesmu brīdis klāt,

Jūs sajutāt, ka pūst sāk citi vēji,

Un to kā vergi nodevāt.

Kad laupīja tam tiesības un slavu,

Mest projām vainagu tad tika pašam tam;

Un ķīlām atstāja viņš jums tad dēlu savu —

Jūs izdevāt to naidniekam!

Tad važās varoni no kareivjiem bez kaujas,

Kas raudot raudzījās, bij nolemts spēji šķirt,

Un Klintī vientuļā, ap kuru jūra skaujas,

Tam aizmirstam bij beidzot mirt;

Un veltīgi pēc atriebības dedzis,

Kad ilgas bij tam sērās apslēptas,

Tai pašā mētelī, kas kara laukā sedzis,

Par algu aprakts tika tas…

Bet gadi pagāja — un augstprātīgā tauta

Nu kliedz: «Ak, atdodiet šos svētos trūdus mums!

Viņš pieder tikai mums! Un viņa slavas skauta

Ir vieta tā, kur būs tam patvērums!»

Un atkal dzimtenē viņš atgriezās. Dzen dziņas

Ap viņu drūzmēties, lai būtu redzams kas

Un greznots zārks, kur ļaužu plūst bez ziņas,

Nes iznīcīgās atliekas.

Tā vainagota tiek nu vēlā vēlēšanās!

Bet, priekam mainoties, kā steigā parastā

Jau pūlis smiedamies to kājām mīdīt manās,

Kaut agrāk trīcēja priekš Tā.

Un skumjas mani māc, kad lido domas pāri,

Ka klusums svinīgais nu iztraucēts

Ap to, kas tuksnesī bij gaidījis tik kāri,

Lai beidzot apskautu to miers un miegs tik svēts.

Bet, ja reiz viņa gars tur pēkšņi parādīsies,

Lai vietu redzētu, kur bij tam dusu dot,

Kāds viņā naids tad pamodīsies,

To tādā veidā ieraugot!

Kā tas tad nožēlos, kā jaunā jūgā liecams,

To salu vientuļo, kur tinās tveices tvans,

Kur viņu sargāja kā pats viņš nesatriecams

Un liels kā pats viņš — Okeāns!

1841

SAPNIS

Zem karstas saules svelmes Dagestānā

Ar svinu krūtīs gulēju es kluss;

Vēl dzija brūce kūpēja man sānā,

Vēl zeme sūca asins pilienus.

Viens gulēju es mēmā smilšu lejā;

Visapkārt slējās klinšu radžu daudz,

Un saule dzēla brūno krauju sejā

Un dzēla man, — bet dziļš bij nāves snauds.

Es sapņoju par uguns mirgu mītnēs,

Kad dzīru vakars dzimtā pusē nāk.

Tur jaunas sievas krāšņās puķu vītnēs

Par mani jautrām balsīm runas sāk.

Un tikai viena domīgi un klusi

Starp līksmām runām neteica neko,

Sirds skumjā sapnī bija nogrimusi,

Dievs vienīgs zina, kamdēļ un par ko;

Tā sapnī Dagestānas lejas vēra;

Uz smiltīm stinga augums pazīstams;

No melnas brūces viņa krūtīs dzēra

Jau aukstu asins lāsi zemes kams.

1841

/

Ardievu, Krievija, tu nemazgātā,

Tu vergu valsts, tu kungu valsts,

Un zilie mundieri, jūs augstā prātā,

Un tauta tu, kas viņiem balsts.

Varbūt aiz Kaukāzkalnu grēdām

No taviem cariem paglābšos —

No acīm, kuras glūn uz pēdām,

No spiegu ausīm patveršos.

1841

TAMARA

Kur, rakdamās miglā caur plaisām,

Vien Tereka ceļu sev zin,

Reiz stāvēja Darjala aizā

Melns tornis uz melnmelnas klints.

Un dzīvoja tornī šai baigā

Reiz cariene Tamara:

Kā eņģelis bija no vaiga,

Kā dēmons tik ļauna bij tā.

Kad naktī kāds ceļinieks gāja,

No torņa sīks guntiņas stars

Caur miglu tam viesmīlīgs māja,

Kā teikdams: te atpūsties var.

Balss viņu tik glāstoši skāra,

Kas alkās un kaislībās tvīkst;

Šai balsij bij dīvaina vara

Un burvīgums visu spēcīgs.

Ikvienu balss savaldzināja,

Vai gans bij vai tirgonis tas;

Pie sliekšņa drūms einuks stāja,

Un durvis tad atvērās.

Bet mīkstajā gultā uz pēļiem

Slaiks augums bij brokātos tīts;

Vīns biķeros dzirkstīja mēļi,

Un viesis bij sengaidīts.

Un savijās tvīkstošās rokas,

Un lūpas pie lūpām bij klāt,

Un skaņas kā priekā, kā mokās

Nakts neprata noklusināt.

Tai tukšajā tornī, tā likās,

Simt sievas un jaunekļu simts

Šai naktī uz kāzām, šķiet, tikās

Vai bērēs tie nespēja rimt.

Bet tieši tai brīdī, kad ausma

Jau sāka pār kalngaliem plūst,

Vairs tornī no dzīrēm ne jausmas,

No jauna viss atkal blj kluss.

Caur aizām vien Tereka brāzās,

Un klusumu pāršalca tā;

Straujš vilnis pār vilni tur gāzās,

Kā gribēdams pasteidzināt,

Kā steigdamies ķermeni salto

Prom aiznest, kur kritumi skan;

Vien likās, ka tornī kas balto,

Ka nočukst kāds: piedod man!

Un šķiršanās brīdī tik liegi

Balss skanēja, apsolot

Gan jūsmīgus tikšanās priekus,

Gan glāstus un mīlu vēl dot.

1841

KLINTSRAGS

Zelta debestlņa pārnakšņoja,

Klinšu milzim glauzdamās pie krūtīm;

Rītā agri jaunām ceļa jūtīm

Mundra debess zilgmē aizlidoja.

Sirmā milža vaigā grumbainajā

Palika tik rasa. Vientuļš dzimis,

Stāv viņš viens un, dziļās domās grimis,

Klusām raud tur tuksnešainā klajā.

1841

* * *

1

Ai nē, ne kaisdams tevi mīlu es,

Ne daiļums tavs man sajūsmai par ķīlu,

Tik savas ciešanas es tevī mīlu

Un jaunību, ko laiks man projām nes.

2

Kad domādams es tevī lūkojos.

Kad skatiens mans tev acīs dziļi grimis,

Tad garā sev ko stāstu nenorimts,

Ne sirsnīgi ar tevi runājos.

3

Sirds prasa, kur mans dzīves rīta draugs,

Tad vēroju tev citus vaibstus vaigā,

Šķiet, lūpās dus tev citas mēmā baigā,

Mirdz acīs slēpts sen dzisis acuraugs.

1841

JŪRAS PRINCESE

Cara dēls kumeļu peldināt jāj,

Dziļjūrā balsi dzird: «Varoni, stāj!»

Sprauslādams kumeļš sāk ausis jau celt,

Šļakatas kuldams, tad tālāk tas peld.

Sadzird carēvičs: «Te princese sauc,

Šonakt ar mani tev dzīrot ir ļauts!»

Lūk, un jau roka no ūdeņiem māj,

Pavadu satver, lai kumeļš tam stāj.

Jaunavas galvu viņš iznirstam redz,

Matus tai zāles un gliemeži sedz.

Tumšzilās acis to valdzināt grib,

Lāses uz kakla kā pērles tai zib.

Domā carēvičs: «Tāds loms vīram der!»

Strauji aiz matiem viņš jaunavu tver.

Aizrauj to spēcīgām rokām sev līdz,

Raudot tā lūdzas un vairās, un trīc.

Atpakaļ krastā nu varonis trauc,

Izpeld un biedrus tad priecīgi sauc:

«Steidzieties, draugi, šurp, brašajie jūs,

Skatiet, te brīnums vēl neredzēts būs!

Ko jūs tā stāvat kā apmulsis bars,

Vai no šā skaistuma apsika spars?»

Lepni carēvičs tad atskatās pats,

Sastingst un nodziest tam priekpilnais skats.

Redz viņš: uz smiltīm, ko bangas vēl kuļ,

Vāravas zaļaste nespēkā guļ;

Mirdzošam zvīņām tai augums ir vīts,

Sāpīgi pamirdams raustās un trīc;

Putojot ūdens no matiem tai plūst,

Mirdzošās acis jau gurdenas kļūst.

Bālajām rokām tā smiltis vēl tver,

Lūpas kā čukstienā pārmetot ver…

Projām carēvičs jāj domīgs un kluss,

Princese mūžam tam atmiņā būsi

1841

* * *

Viens es domīgs oļu ceļu eju,

Miglas tumšie tēli mani sveic;

Klusa nakts sedz vientulīgo leju,

Zvaigzne zvaigznei labvakaru teic.

Cik tur augšā brīnišķīgi, svēti!

Kā tur bezgalība mēmi mirdz!

Kādēļ acīs valgums kāpj tik lēti,

Vai ko nožēlo, ko gaida sirds?

Ne es vairs no dzīves kaut ko gaidu,

Ne tā žēl, kam paiet bij un nikt,

Labprāt nokratītu viņas spaidu,

Vēlētos uz mūžu miegā slīgt.

Ne tai miegā, kuru saka grēka

Sodu esam un kurš auksts un grūts;

Negribētu zaudēt dzīves spēku,

Nē, — lai klusām atelpotu krūts.

Lai es atdusētu, dzirdot lēnu

Dziesmu, kas par mīlestību skan,

Un lai maigu, mūžam zaļu ēnu

Ozols žužinādams dotu man.

1841

.

PRAVIETIS

Kopš soģis visuaugstākais

Par pravieti ir mani vērtis,

Man (aužu acīs niknums baiss

Un netikumu vaibsti vērti.

Es sāku mīlu sludināt

Un patiesībai slavu dziedāt,

Un tāpēc tuvākais labprāt

Ar akmeņiem man negants svieda.

Uz galvas pelnus kaisīju,

No pilsētām prom nabags bēgu,

Lūk, tuksnesī es mītu nu

Kā putns, iztikdams bez bēdu;

Kā svētā derība to liek,

Ik būtne bijā manu varu;

Un zvaigznēm mani dzirdēt prieks,

Tās sūta rotaļīgu staru.

Kad kādreiz skaļās pilsētās

Es drūzmai cauri steidzīgs eju,

Tad bērniem jādzird veco stāsts,

Kas teikts ar patmīlīgu seju:

«Rau, biedinājums jums tiek dots!

Šis vīrs aiz lepnības ir zudis.

Viņš, muļķis, centās iegalvot,

Ka runā dievs ar viņa muti!

Nu, bērni, paraugieties, vei,

Cik viņš ir vārgs un drūmu seju!

Kā kails un nabags apkārt klejo,

Kā visi ļaudis viņu smej!»

KRUSTS KLINTĪ

Man Kaukāza kalnā lr zināma klints,

To redz tikai ērgli — šī tuksneša ģints;

Bet galotnē pašā tur melni mirdz krusts,

Kā rādot, kas vētrās un negaisos justs.

Ir gājis daudz gadu, ko tumsa jau sedz,

Kopš krustu no tālajiem pakalniem redz,

Un liekas, ka rokas uz augšu viņš tur,

Lai satvert reiz mākoņus varētu tur.

Kaut izdotos uzkāpt tai augstumā man,

Es gribētu, kliedzot lai lūgšana skan…

Un, būtības važas tur satriecis tad,

No vētras vairs nespētu šķirties nekad.

* * *

Neviens vairs neuzklausa mani… esmu viens.

Dziest diena… zīmēdama tālē svītras kvēlas,

Uz rietumpusi griežas mākoņi un skrien,

Un kamīns sprakst. Un dvēsele man nerimst tēlot

Kaut ko iz nākotnes… bet manas dienas nāk,

Tik vienveidīgas garām steigties sāk,

Ka mulsām acīm velti atrast vēlos

Kaut vienu, kura pamirdzētu savādāk!

Ir miglā nākamība tīta,

Bet pagātnē — viens ļaunums viss…

KādēJ gan laika sprīdī citā

Es nespēju būt piedzimis?

Un kam gan gatavots es tiku,

Ja radītājs pats bargi lika

Tik daudziem maniem sapņiem grūt?..

No ļaunā, labā kausu devis,

Viņš teica: rotāju es tevi,

Tev slavenam šai zemē būti…

Tam noticēju, ko viņš teica,

Un, brīves alku sadumpots,

Es nākamību mērot steidzu

Ar plašumu, kāds sirdij dots;

Kad svētais cīnījās pret ļauno,

Es svēto nožņaudzu bez kauna

Un pieveikt pratu asaras;

Tā labais viss, kas manī mita,

Kā izspiests auglis zemē krita,

Zem dzīves svelmes vīta tas.

Nu, darbam sagatavots, negants,

No visa atbrīvots un drošs,

Caur pieklājības normu segām

Es ļaužu sirdīs ielaužos.

SATURS

IEVADS

Varoņdarbs — I. Androņlkovs. Tulk. Daina Avotiņa …………..

DZEJA

Dzejnieks. Atdz. Olga Llsovska………………………………………………

Romance. («Ar sirdi nevainīgu . . .») Atdz. Imants

Auziņš………………………………………………………………………………………..

Turka žēlabas. Atdz. Imants Auziņš ….

Monologs. Atdz. Imants Auziņš………………………………………………

Lūgšana. («Ak, visvarenais . . .») Atdz. Olga Llsovska ………..

Veltījums. («Jel neteic . . .») Atdz. Imants Auziņš

Biedinājums. Atdz. Imants Auziņš………………………………………….

Kaukāzs. Atdz. Imants Auziņš………………………………………………..

Nakts. II Atdz. Imants Auziņš…………………………………………………

Elēģija. Atdz. Imants Auziņš…………………………………………………..

Vientulība. Atdz. Imants Auziņš…………………………………………….

Veltījums. («Jel nedomā . . .») Atdz. Imants Auziņš

Pareģojums. Atdz. Imants Auziņš……………………………………………

Barda dziesma. Atdz. Daina Avotiņa………………………………………

1830. gada 10. jūlijā. Atdz. Imants Auziņš . Ubags. Atdz. Kārlis Krūza

IV       g. 30. jūlijā Parīzē. Atdz. Elīna Zālīte . Veltījums. («Kad tev tavs draugs . . .») Atdz. Kārlis

Krūza………………………………………………………………………………………….

Karavīra kaps. Atdz. Imants Auziņš……………………………………….

Novgoroda. Atdz. Imants Auziņš…………………………………………….

Muļķa skaistulei. Atdz. Rūdolfs Egle…………………………………….

Asmodeja dzīres. Atdz. Imants Auziņš …. Veltījums. («Kam netiklību . . .») Atdz. Imants Auziņš Nāve. («Ir trūcis .. .») Atdz. Imants Auziņš .

Vi|ņi un jaudis. Atdz. Imants Auziņš ….

Skaņas. Atdz. Imants Auziņš…………………………………………………..

Manas mājas. Atdz. Imants Auziņš………………………………………….

V        gada janvārī. Atdz. Imants Auziņš …. Debess un zvaigznes. Atdz. Imants Auziņš .

Straume. Atdz. Daina Avotiņa…………………………………………………

Vēlēšanās. Atdz. Elīna Zālīte…………………………………………………..

Štances. («Man līdz kapenēm . . .») Atdz. Elīna Zālīte

Sev pašam. Atdz. Kārlis Krūza…………………………………………………

«Lai dzejnieku kā apvainotu . . .» Atdz. Daina Avotiņa ………

Slava. Atdz. Daina Avotiņa……………………………………………………..

«Skumjš zvans, caur krēslu dunot, šķind . . .»

Atdz. Daina Avotiņa…………………………………………………………………

«Tā kā cilvēku smaidi . . .» Atdz. Daina Avotiņa Zeme un debess. Atdz. Daina Avotiņa …. Veltījums. («Sniedz roku dzejniekam . . .») Atdz.

Daina Avotiņa……………………………………………………………………………

Kaimiņš. Atdz. Daina Avotiņa………………………………………………..

Andrē Senjē motīvi. Atdz. Rūdolfs Egle …. Štances. («Pārāk smagi man top zemē dzimtā . . .»)

Atdz. Daina Avotiņa…………………………………………………………………

Veltījums. («Jau pieņemts visu augstā nolēmums . . .») Atdz. Daina Avotiņa

Dzīves kauss. Atdz. Daina Avotiņa………………………………………..

Brīve. Atdz. Daina Avotiņa……………………………………………………..

Mans dēmons. Atdz. Daina Avotiņa……………………………………….

28. septembrī. Atdz. Daina Avotiņa………………………………………..

«Kurš ziemas rītā . . .» Atdz. Daina Avotiņa . «Cik šausmīgs liktenis . . .» Atdz. Kārlis Krūza .

Veltījums K. D. Atdz. Rūdolfs Egle………………………………………..

«Ne eņģeļiem . . .» Atdz. Daina Avotiņa . «Reiz diena nāks . . .» Atdz. Daina Avotiņa . Balāde. («Sēd tumšā būdiņā . . .») Atdz. Elīna Zālīte Veltījums. («Es tavā priekšā nezemošos . . .») Atdz.

Daina Avotiņa……………………………………………………………………………

«Nē, neesmu Bairons . . .» Atdz. Daina Avotiņa «Agrāk skūpstiem . . .» Atdz. Kārlis Krūza .

Niedrājs. Atdz. Imants Auziņš…………………………………………………

Veltījums. («Jel nenopūlies dīki . . .») Atdz. Daina

Avotiņa………………………………………………………………………………………

Veltījums. («Nejaušība darīja mūs tuvus . . .») Atdz.

Imants Auziņš……………………………………………………………………………

Divi milži. Atdz. Vilis Plūdonis……………………………………………..

«Es esmu bezprātis! . . .» Atdz. Daina Avotiņa

Kuģītis. Atdz. Daina Avotiņa………………………………………………….

«Kādēļ neesmu gan dzimis . . .» Atdz. Imants Auziņš

Bura. Atdz. Daina Avotiņa……………………………………………………….

Balāde. («Kurp dodies . . .») Atdz. Daina Avotiņa

Nāra. Atdz. Rūdolfs Egle………………………………………………………….

Huzārs. Atdz. Daina Avotiņa…………………………………………………..

Mirstošais gladiators. Atdz. Imants Auziņš . Dzejnieka nāve. Atdz. Imants Auziņš ….

Borodina. Atdz. Kārlis Krūza…………………………………………………..

Palestīnas zariņš. Atdz. Imants Auziņš …. Kaimiņš. («Lai esi kas . . .») Atdz. Rūdolfs Egle

Gūsteknis. Atdz. Daina Avotiņa……………………………………………..

«Es nevēlos, ka pasaulei . . .» Atdz. Daina Avotiņa

«Kad vējā līgo . . .» Atdz. Daina Avotiņa

«Mēs šķīrāmies . . .» Atdz. Kārlis Krūza ….

«Ak, velti smejies . . .» Atdz. F. Adamovlčs .

Pārdomas. Atdz. Rūdolfs Egle…………………………………………………

Kinžals. Atdz. Daina Avotiņu…………………………………………………

Dzejnieks. («Mans kinžals laistas . . .») Atdz. Kārlis

Krūza………………………………………………………………………………………….

Kazaku šūpļa dziesma. Atdz. Olga Ilsovska .

Sev netici. Atdz. Rūdolfs Egle…………………………………………………

Tris palmas. Atdz. Rūdolfs Egle………………………………………………

Lūgšana. Atdz. Rūdolfs Eglo……………………………………………………

Apburtais kuģis. Atdz. Olga Lisovska …. Tik skumji un drūmi. Atdz. Olga Lisovska . M. A. Sčerbntoval. Atdz. Kārlis Krūza ….

Kaimiņiene. Atdz. Olga Lisovska……………………………………………

Bērnam. Atdz. Kārlis Krūza……………………………………………………..

Bruņinieks gūstā. Atdz. Rūdolfs Egle……………………………………..

Mākoņi. Atdz. Rūdolfs Egle…………………………………………………….

Kāpēc. («Man skumji tāpēc . . .») Atdz. Jānis Ziemeļnieks …..

Pateicība. Atdz. Olga Lisovska………………………………………………..

Valerlks. Atdz. Olga Lisovska…………………………………………………

Novēlējums. («Tev vienam es . . .») Atdz. Kārlis

Krūza …………………………………………………………………………………………

«Tur ziemeļos . . .» Atdz. Olga Lisovska ….

Miroņa mīla. Atdz. Rūdolfs Egle……………………………………………..

Dzimtene. Atdz. Rūdolfs Egle………………………………………………….

Attaisnojums. Atdz. Olga Lisovska………………………………………..

Noruna. Atdz. Olga Lisovska…………………………………………………..

Pēdējais mājoklis. Atdz. Kārlis Krūza ….

Sapnis. Atdz. Imants Auziņš…………………………………………………….

«Ardievu, Krievija . . .» Atdz. Rūdolfs Egle .

Tamara. Atdz. Olga Lisovska……………………………………………………

Klintsrags. Atdz. Rūdolfs Egle………………………………………………..

«Ai nē, ne kaisdams tevi . . .» Atdz. Rūdolfs Egle

Jūras princese. Atdz. Mirdza Ķempe……………………………………….

«Viens es domīgs oļu ceļu eju . . .» Atdz. Rūdolfs

Blaumanis

Pravietis. Atdz. Imants Auziņš………………………………………………..

Krusts klintī. Atdz. Kārlis Krūza…………………………………………….

«Neviens vairs neuzklausa . . .» Atdz. Olga Lisovska ………….

«Ir miglā nākamība tīta . . .» Atdz. Olga Lisovska

Mihails Ļermontovs LIRIKA

Redaktore O. Lisovska. Māksi, redaktors V. Grants. Tehn. redaktore J. Mazure. Korektore A. Pavlovska. Tipogrāfijas korektore L. Tītmane.

Fotogrāfs P. Jirgensons. Retušētājs N. Gruzdovs. Paraugnovilcējs L. Riss. Mašīnburtllce Dz. Kllbinska. Metlere I. Smite. Ofseta iespiedējs L. Mironovlčs. Augstspiedes iespiedēji V. Štokmans, Z. Stokmans. Grāmatsējējs V. Lelzans.

Nodota salikšanai 1973. g. 26. februāri. Parakstīta Iespiešanai 1973. g. 21. novembrī. Ofseta papīrs 100 g, formāts 84X100/32. 6,44 fiz. Iespiedi.; 10,04 uzsk. Iespiedi.; 6,06 lzdevn. I. Metiens 24 000 eks. Maksā 1 rbl. 44 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 25860/D-478. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas Rīgas Paraugtipogrāfijā Vienības gatvē 11. Pašūt. Nr. 127.

f

[1] tas lr pārāk banāli! (franču vai.)

[2] es redzu: manā priekšā gladiators Jimst. . .

Bairons. (Angju vai.)

[3] fariss — jātnieks (Perslešuval.)

Content

Ļermontovs Mihails Lirika

VAROŅDARBS

DZEJNIEKS

ROMANCE

TURKA ŽĒLABAS

MONOLOGS

LŪGSANA

VELTĪJUMS

BIEDINĀJUMS

KAUKĀZS

NAKTS. II

ELĒĢIJA

VIENTULĪBA

VELTĪJUMS

PAREĢOJUMS

BARDA DZIESMA

UBAGS

1830. GADA 30. JŪLIJĀ — PARlZE

VELTĪJUMS

KARAVĪRA KAPS

NOVGORODA

MUĻĶA SKAISTULEI

ASMODEJA DZĪRES

VELTĪJUMS

NAVE

VIĻŅI UN ĻAUDIS

SKAŅAS

MANAS MĀJAS

1831. GADA JANVĀRĪ

DEBESS UN ZVAIGZNES

STRAUME

VĒLĒŠANAS

STANCES

SEV PAŠAM

SLAVA

ZEME UN DEBESS

VELTĪJUMS

KAIMIŅŠ

ANDRE ŠENJE MOTĪVI

STANCES

VELTĪJUMS

DZĪVES KAUSS

BRlVE

MANS DEMONS

28. SEPTEMBRI

VELTĪJUMS K. D.

BALĀDE

VELTĪJUMS

NIEDRĀJS

VELTĪJUMS

VELTĪJUMS

DIVI MILZI

KUĢĪTIS

BURA

BALĀDE

NĀRA

HUZARS

MIRSTOŠAIS GLADIATORS

DZEJNIEKA NAVE

BORODINA

PALESTlNAS ZARIŅŠ

KAIMIŅŠ

GŪSTEKNIS

PĀRDOMAS

KINŽALS

DZEJNIEKS

KAZAKU ŠŪPĻA DZIESMA

SEV NETICI

TRIS PALMAS

LŪGŠANA

APBURTAIS KUĢIS

TIK SKUMJI UN DRŪMI

M. A. ŠČERBATOVAI

KAIMIŅIENE

BĒRNAM

BRUŅINIEKS GŪSTĀ

MĀKOŅI

KAPEC

PATEICĪBA

VALERIKS

NOVĒLĒJUMS

MIROŅA MlLA

DZIMTENE

ATTAISNOJUMS

NORUNA

PĒDĒJAIS MĀJOKLIS

SAPNIS

TAMARA

KLINTSRAGS

JŪRAS PRINCESE

PRAVIETIS

SATURS