Proskurins Pjotrs

Liktenis

Pjotrs Proskurins

Liktenis

Romāns

PIRMĀ GRĀMATA. NO ĀDAMA CELMA

.

PIRMĀ DAĻA 1

Nakts bija grūta un gara, bez mitas lija, un izburbusais ceļš grima tumsā; kas lai sazina, kāds brīnums līdzēja sataustīt ceļu šim pagalam izmocītajam sievišķim; viņa nejuta nedz caur un cauri slapjās skrandas, kas lipa pie miesas, nedz lietus piemirkušo audekla maisu uz muguras; jau sen bija pārvērtušies biezputrā maizes gabali, ko viņa pievakarē bija saubagojusi lielajā ciemā; viņa nezināja nedz to, kā šo ciemu sauc, nedz to, kā bija tajā nokļuvusi, taču no atmiņas ne mirkli nepagaisa, kā liela auguma kārna veča, ģērbusies garos, pelēkos lindrakos, kas sniedzās līdz pat krūtīm, iznesa viņai vai pusi klaipa smaržīgas rudzu maizes un gabalu sadzeltējuša, veca speķa, večai bija rāmas, izbalējušas acis; tādas acis ir cilvēkiem, kas ilgi dzīvojuši un daudz pieredzējuši. Ubadze nelikās manām viņas līdzjūtību, paņēma maizi un speķi, iebāza visu maisā un, nomurminājusi ar stingajām lūpām «paldies», ne vārda vairāk nepateikusi, aizgāja tālāk savu ceļu, bet veča, nošķirdama sevi no viņas, ierasti pārmeta krustu; večas nekustīgā, kā lūgšanā sastingusī seja vēl tagad rēgojās acu priekšā — skarba, pavisam sveša, šai pasaulei nepiederīga. Un vēl aizvien, par spīti lietum, svaigi smaržoja izmirkusī maize, šī smarža neatstājās, nāsis trīsēja no tās sātības, un reiba galva; patlaban ēst nemaz negribējās, taču viņa nespēja būt vienaldzīga pret dzīvības smaržu, kas nāca no maizes, un viņai bija žēl, ka «ietus dēļ maize iet bojā. Lai gan viņas augums aukstumā bija kļuvis pavisam nejūtīgs, viņa tomēr visu laiku juta savu smago, vai līdz ceļiem noslīdējušo vēderu. Tas traucēja iet, un pašos grūtākajos brīžos viņa pieturēja to ar rokām, un tad viņas rokas saklausīja to savādo dzīvību, kas bija viņā un kopš šī vakara jau šķita sveša, no viņas nošķirta. Kājās sievietei bija gari šņorzābaki, kādus mēdz valkāt čigānietes, zoles tiem jau sen bija atlupušas, un viņa pacietīgi viebās, kad zem pirkstiem pagadījās kas ciets vai ass, pēdu āda bija sarepējusi, un viņa vairs nejuta sāpes. Droši vien viņa jau sen būtu pakritusi un palikusi guļam, ja pašās pēdējās stundās nebūtu uzmākušas gandrīz vai dzīvnieciskas bailes; viņa vairs nemanīja ne lietu, ne dubļus, tikai visu laiku ieklausījās sevī; viņa vairs nedrīkstēja apstāties, jo tad sāpe tūdaļ pieņēmās un pat pēc krampjiem nepierima pavisam, bet palika, paslēpusies kaut kur ķermenī; sieviete turpināja iet cauri drēgnās tumsas apņemtajai pasaulei divatā ar savu sāpi; šobrīd viņai vairs nebija ne pagātnes, ne nākotnes, bija tikai viņa pati un sāpe, un, kad tā kļuva neciešama, sieviete, kodīdama sastingušās, saltās lūpas, sāka dobji vaidēt, un vaidi atgādināja kaucienus. Sāpe nāca no vēdera, kad viņas rokas atkal sajuta svešas dzīvas radības kustēšanos un spārdīšanos, miesu pārņēma tāds kā atvieglinājuma vilnis, acis apskaidrojās, kājas šķita vairs tā nestiegam dubļos un priekšā tad allaž sāka rādīties uguntiņas; trausdama ar plaukstu no sejas ūdeni, viņa cieši ielūkojās tumsā un atkal nekā tajā nesaskatīja.

Vējš visu laiku pūta no labās puses, un viņa soļoja mazliet iesāniski, plecu uz priekšu paslējusi un seju aizgriezusi, un tādēļ bija notirpis kakls; atmiņā uzausa kaut kas līdzīgs lūgsnai vai kam citam, ko pusaklais vectēvs Mokijs bērnībā bija stāstījis par grēku plūdiem un pasaules galu, kur putni, zvēri un cilvēki bija sajukuši juku jukām, un, gluži kā no apmelnējušas svētbildes, no aklās tumsas uz mirkli iznira nekā neredzošas, no visas pasaules nošķirtas acis, un viņai sāķa likties, ka pēkšņi kļuvusi kurla. Viņa vairs nedzirdēja ne vēja, ne lietus šalku, galvā bija smags, mēms klusums, un vienīgi mugurmaisā izžub gušās maizes smarža kļuva aizvien spēcīgāka, un no šīs sātīgās smaržas atkal sametās nelabi; viņa pastiepa uz priekšu rokas, lai nokristu uz tām un brītiņu atvilktu elpu, un šajā mirklī sataustīja kaut kādus samirkušus, noglumējušus zarus, cieši ieķērās tajos, smagi, ar atvērtu muti tverdama gaisu; nojauta pateica priekšā, ka tālāk paiet viņa vairs nespēs, kājas vienā mirklī zaudēja spēku, un viņa pirmo reizi pa šīm pēdējām stundām sāka tās jaust un aiz izmisuma, aiz bailēm no nakts sāka raudāt bez skaņas, gluži kā dzīvnieks, raudāt ar acīm vien, vel joprojām cīnīdamās un pūlēdamās noturēties kājās. Ja viņa apsēstos, tad vairs nespētu piecelties, un viņa sāka lūgt dievu, viņas priekšstatos tas bija kaut kas milzum liels, kā tumsa visapkārt un kā sāpe viņā pašā, kā visa šī bezgalīgā zeme, nepārtrauktās lietus šaltis, no kurām nebija glābiņa, un viņa lūdza šo dievu bez vārdiem un gaušanās; dievam taču vajadzēja saklausīt viņas mēmo kliedzienu, viņa bija par to pārliecināta, nekas_ cits vairs neatlika, viņa zināja, ka dievam jānāk palīgā, un, kad pēkšņi izdzirda dzīvu balsi, kas noskanēja gluži kā svētvakara zvans, viņai šķita, ka tas ir dievs, kas atsaucies; balss ieskanējās vēl un vēlreiz, tai piebiedrojās vēl tādas pašas, un viņa stāvēja un klausījās, tikai nespēja atcerēties, kas tās par balsīm ir, lai gan sajuta tajās kaut ko pazīstamu un siltu; kaut kas traucēja atcerēties, jau agrāk viņa kaut kur bija dzirdējusi tādas pašas skaņas — un ne jau vienu reizi vien, un, kad tās atskanēja atkal, viņa gandrīz vai iekliedzās. Tās taču dzērves, dzērvītes, laikam nolaidušās tīrumā pārnakšņot un nu sasaucas savā starpā, paldies jums, putniņi, paldies, dārgumiņi.

Ubadze devās tālāk, un viņai šķita, ka iešana kļuvusi vieglāka un arī vēders vairs tā nevelk uz leju, viņa vairs nedomāja, ka apmaldījusies un ka var noiet vēl verstu divdesmit, bet cilvēku mitekli neatrast; pasaulē kaut kas bija pārvērties, tā jau likās pavisam citāda, tuvāka un saprotamāka, it kā viņa būtu visu mūžību soļojusi pa svelošu zemi rāmā un siltā sapnī; viņa piepeši apjauta, ka iedama aizsnaužas, ka iet un guļ, un nomurmināja kaut ko nesaprotamu, lai tikai sadzirdētu savu balsi; viņa nezināja, cik ilgs laiks pagājis kopš sastapšanās ar dzērvēm, — stunda vai vairāk; nāsīs iesitās satrūdējušu mēslu un miklu dūmu smaka, un sāpe, it kā būtu tieši šo mirkli gaidījusi, kā ar pātagu iecirta pa vēdera lejasgalu un notrieca viņu uz ceļa zemē, viņa dobji ievaidējās, iekoda lūpā un sāka rāpties uz priekšu, ar mokām cilādama trīsošās rokas, ari lakats noslīdēja uz acīm; ar kaut kādu zemapziņas nojautu viņa noskārta, kurp jārāpo, līdz beidzot zem rokām iečabējās sauss siens; viņa, aiz mokām, aiz sāpēm krampjos raustīdamās, sāka to plūkāt laukā no sagulējušas kaudzītes, bet visu miesu alpiem pārplūdināja karsti viļņi. Nedod dievs, ka tik neuzož suņi, viņa kā pa miglu nodomāja, vai arī neuzkuļas saimnieks, un, lai nekliegtu, iespiedās ar seju smaržīgajā sienā, iekodēs tajā ar atiezto muti un apturēja kliedzienu, kāds nezināms spēks tūdaļ apsvieda viņu uz muguras, ķermenis šķita sadalāmies divās daļās, un tajā pašā mirklī kļuva vieglāk. Viņa sajuta starp kājām karstu un dzīvu kustību un sāka ar nepaklausīgajām rokām raust sev virsū sienu; neko vairāk viņa nejaudāja izdarīt un sāka slīgt miegā, lai gan visu laiku apzinājās, ka gulēt nedrīkst un ka kaut kas ir jadara; pa vairāki lāgi sāpe atkal pieņēmās, un tas, kas atradās starp kājām, kustējās un reizēm pīkstēja; viņa saņēmās, izcēla no kājapakšas smago un nemierīgo kamoliņu un, izdarījusi visu, ko spēja, ko pateica priekšā instinkts un saprāts, it kā sajuta uz šo īso mirklīti spēku uzplūdumu un, parāvusi vaļā saskrandušo, slapjo virsjaku, atpogājusi blūzi, piespieda to pie pierietējušās krūts, lai kaut drusciņ sasildītu; viņa piespieda to pie sevis, pie sava siltuma, un tas apklusa, un tajā pašā mirklī atkāpās gan sāpe, gan bailes; viņa tikai juta, ka pieņemas vārgums un aizmiglojas acis; zuda pēdējie spēki, un viņa nodomāja, ka tas viss jau notiek sapnī, un ar pateicības jutām pret sauso sienu, pret dzērvēm, pret to milzum lielo dievu, kurš tomēr sadzirdēja viņu un atsūtīja dzīvu kliedzienu un sausu siltumu, viņa pakustināja apkaltušās lūpas, ar piepūli izbrīvēja pa krekla izšūto apkakli sacietējušo, smago krūti, pacentās iespiest tam mutē krūts galiņu, tikai tā vairs nebija apzināta vēlēšanās, bet instinkts, — pati viņa norimās, šķirdamās no visa, un viņas pierietējušo, sāpošo krūti tagad sildīja tas. Un šis, jau svešais, bet tomēr savējais siltums vēl kādu laiciņu uzturēja viņu, taču arī šī sajūta kļuva aizvien vārgāka un vārgāka, un, kad rīta pusē māju saimnieks, jauns, slaids vīrietis, iznāca pēc siena govij un aitām un atrada viņu, sieviete vairs nekā nejuta, vienīgi saldeni oda pēc aukstām asinīm. Pa pusei nosmakušo vīriešu kārtas jaundzimušo nevarēja ne izdabūt no viņas sastingušajām rokām, un abi bija jāienes istabā kopā, un, kad viņu noguldīja uz sola un pastūma nost no sejas biezos, saķepušos matus, visi ieraudzīja baltu, rimtā skaistumā sastingušu seju; viņa skatījās gluži kā dzīva, no kvēpošās petrolejas lampas gaismas nedzīvajās acīs trīsuļoja ēnas, un saimnieka sieva Jefrosiņja, kas turēja pie krūts zīdaini ar pliku pakaļiņu, novaidējās un pakāpās atpakaļ, bet Zahars, viņas vīrs, mulsi pakasīja spalvainās krūtis un smagi nopūtās: «Šitādu ķibeli!» — un ar visu savu sastrādāto plaukstu novilka mirušajai pār seju — no pieres līdz lūpām —, lai aizvērtu plakstus.

Aizvien vēl lija, un diena ausa drēgna un smaga; nomirušo apbedīja pievakarē; seši vīri izraka kapu pašā kapsētas žogmalē, nolaida neēvelēto dēļu šķirstu jau satecējušajā mālainajā duļķī, pa visiem sešiem steidzīgi aizbēra bedri un, noskaitušies, pukodamies par lieko, nez kur uzradušos darbu, sakravāja lāpstas ratos un aizbrauca sasildīties ar kandžu; Zahars Dcrjugins, viens no sešiem, pamēģināja satīt smēķi, taču avīzes strēmele sašķīda slapjajos pirkstos. Pie paša ciema, cerēdami uz iedzeršanu un karstu ēdienu, vīri mazliet atžirga un, jau sēdēdami lielajā, siltajā istabā pie galda, sāka pārspriest notikušo un minēt, kas bijis pie viņiem ieklīdušais cilvēks, bet Zahars, paņemdams namatēva — Akima Poļivanova, labi pārtikuša zemnieka, pasniegto glāzi, pašķielēja uz namatēva itin krūtīgo meitu, kas bija nostājusies lielistabas durvīs, tad palūkojās uz glāzi — ugunīgi zilgā sātana dzira trīsuļoja pie pašas glāzes augšmalas.

— Tad nu atraduši gan, par ko gudrot! — Poļivanovs drūmi noteica. — Droši vien sievišķis atkūlies no gudu puses. Pie viņiem tur šogad kaut kas nelāgs atgadījies, stāsta, cilvēki mirstot. Maizīti, kāda paaugusies, valstij atdevuši un nu tagad paši klīstot pa malu malām. — Zahars atkal pašķielēja uz meiču, tā, pamanījusi viņa skatienu, izrieza savu košāko pusi vēl vairāk, bet Zahars, sajutis sevī smagnēju nelabumu, īgni sarauca pieri. Poļivanovs, kam nekas nepalika nepamanīts, ašāk, nekā pienāktos, piebilda: — Nu, kas ir, vīri, pacelsim nelaiķei par piemiņu, lai nu kāds, bet tomēr cilvēks vien ir, eku, bērniņu lai dzemdējusi. Lai atdusas mierā, zemīte taču viena un tā pati kā pie mums, tā pie viņiem — krievu — padomju zemīte.

— Zemīte patiešām ir padomju zeme, tikai valodas daž-labam, kā tev pašam patlaban, ož pēc mēsliem. — Zahars ar acīm skarbi ieurbās Poļivanova virsdegunē. — Piesar* gies, pagrābs tevi aiz sprandas, ne kankaru pāri nepaliks.

Namatēvs, no uzacu cera nozibsnījis dzēlīgu aci uz meitas pusi, nosēcās, iegāza kandžas glāzi melnajā, zobainajā mutē gluži kā veļas toverī un, biezās lūpas apmierināti čamstinādams, negaidīti laipnīgi noteica:

— Aplam gan, kaimiņ, tu par mani tā, mēs esam tumši ļautiņi. Ko padzirdu, to arī runāju — visu mūžu nekā neesmu slēpis. Bet tu, Maņa, nedirni dīkā, pasaki mātei, lai sacep labi daudz olu kulteņa, lai negaunerējas. Aizej uz pagrabu, atnes skābētos ābolus. Man šogad, Zahar Tarasovič, labi āboli padevušies, brīnum labi, nevienu gadu tādi nav bijuši. Gluži kā nebūtu no zemītes auguši, kā aizjūras dzintars, laistās vien.

Viņš skatījās Derjuginam tieši acīs ar savādi uzmundrinošu smīnu, it kā nerunātu par āboliem, bet par savu meitu, Zaharam kājās atkal iemetās saldas tirpas, un viņš tās izstiepa zem galda; ir gan tam Poļivanovam glīts meitietis izaudzis, pa šo gadu tā nobriedusi, ka šķiet — piedursi pirkstu, un pašķīdīs sula, bet nekautrīgās acis to gaidīt gaida. Rādās, arī pats Poļivanovs jau pamanījis, ka viņš, Zahars, ik reizi, palūkojies meičā, neveikli, ar mākslotu vienaldzību novēršas, un vispār nevajadzēja pēc apbedīšanas nākt pie Poļivanova uz iedzeršanu, tagad valodas ies pa visu ciemu.

— Laikam būs patiešām no gudiem ieklīdusi, viss krekls ar gailīšiem izšūts, — sapinkāto bārdeli skurinādams, ierunājās Mikita Boboks. — Arī es, Zahar, esmu to pašu dzirdējis. No turienes tagadiņ daudzi — gan vīri, gan bērni ieklīst. Slikti, stāsta, tur klājoties. Tik izģin-duši, ka kauli un āda vien palikusi, klumburo, klumburo pa ceļu, kā nokrīt — tā pagalam. Bet pirms pēdējās stundiņas vēl nelabs ūdens miesā sakrājas, cilvēks piepampst kā bluķis. Cits saka — Ukrainu neraža piemeklējusi, bet citi... Eku, mana māte, tā par pasaules galu vien runā, naktīs neguļ, antikristu gaida.

— Tu man te, Bobok, nerunā aplamības, neklūpi kā vilks uz katru pasviestu ēsmu, — pēkšņi noteica Zahars, gan ar skaļo balsi, gan ar nikno runu neviļus pievērsdams sev visu pie galda sēdošo uzmanību. — Tās nav mūsu valodas, to vēlas, lūk, šis te, grib, lai mēs šā kandžai virsū mēslus uzkožam. Nekas neiznāks, še, Akim, aizrijies! — Viņš piebāza Poļivanovam pie deguna savu milzīgo pigu, bet tas, neņemdams teikto nopietni, miermP līgi smaidīdams, pastūma roku nost, vēlreiz salēja no

vecās vēderainās pudeles kandžu, un Zahars Derjugins atkal sajuta no sāniem to pašu klajo un alkaino skatienu; dzert viņam vairs negribējās, taču, šī skatiena ietekmēts, paņēma glāzi, palūkojās virs galda pakārtajā septiņlīniju lampā, kurā draņķīgās petrolejas dēļ neganti sprakstēja dakts, un, pagaidījis, kamēr izdzer visi citi, iztukšoja arī pats; namatēvs pastūma viņam tuvāk šķīvi ar dzeltenīgo speķi, tad, it kā netīšām pametis acis uz durvju pusi, pateica:

— Gana stāvēt, ej, Maņa, gulēt uz otru istabu, sazin kad mēs te beigsim. Logus gan pārlūko un aiztaisi, tagad visādu garnadžu pilnas malas pieklīdušas, tālāk no grēka paslēpsi — vēlāk vieglāk atradīsi.

Smagnēji piecēlies un apaļīgo vēderu izriezis, Poļivanovs pasniedzās uz augšu un pagrieza lampai dakti lielāku; no viņa izturīgajiem zābakiem, kas siltumā bija sākuši žūt, vēdīja tīkama deguta smarža; to viņš dara manis dēļ, vecais kuilis, Zahars tūdaļ iedomāja; šoreiz viņš tikpat kā nereiba no izdzertā, tikai miesa kļuva tvirtāka un vingrāka, acīs visu laiku vīdēja meiča ar apaļajiem gurniem un stāvajām, gaidošajām krūtīm, un nez kā piepeši aizmirsās visi darbi un raizes, un viņš kļuva izmanīgs un lokans gluži kā jauns zvērs, kas tepat tuvumā saodis kairinošas smaržas. Meitas vietā atnāca māte, garā, allaž sadrūmusī Lukerja, salēja visiem dziļās māla bļodiņās treknus kāpostus ar gaļu, nolika katram pa izrakstītai koka karotei un, iekārtojusies pie lāviņas, sāka veikli un naski sukāt linus; taisās uz lielu vērpšanu, Zahars pie sevis novīpsnāja, pārlaizdams acis vīru pinkainajām galvām, viņu tik pazīstamajām, tumšajām sejām, kas no izdzertās kandžas un sātīgā ēdiena bija kļuvušas pavisam citādas; Mikita Boboks, pirmais dziedātājs visā ciemā, ko ielūdza ik kāzās un svinībās, jo viņš prata spēlēt ermoņikas un arī allaž uzsāka dziesmas savā tīkamajā, zemajā balsī, svētlaimīgi miedzās un klusēja sakarā ar notikušo apbedīšanu; viņš vēl bija pavisam jauns, taču, lai izskatītos pēc solīda vīrieša, bija uzaudzējis mazu, rūsganu bārdiņu un tādēļ ar savu tīro seju atgādināja iebraukušu studentu vai kādu citu pilsētnieku, un varēja just, ka viņam gauži gribas pastrādāt kādu draiskulību. Viņam blakus Volodja Grigorjevs, dūšīgs un nerunīgs vīrišķis, kas bija iesaukts par Rudo Volodju, smalstīja ar karoti olu kulteni, ciemā visi baidījās no viņa sievas Varečkas, melnīgsnēja, gluži kā darvā mērcēta sievišķa; vecā Saltičiene, kas bija izdaudzināta par svētuli un patiesības apustuli, dievojās, ka pirms gada redzējusi Varečku vasarsvētku naktī pļavā vienā kreklā, plikām kājām un līdz pašiem ceļiem vaļā palaistiem matiem, ka viņa ar bērza slotu pirms paša saules lēkta esot slaucījusi rasu spainī, lai pieburtu savai govij pienu. Zaharam pretim sēdēja viņa krusttēvs — Ignats Kuzmičs Sviridovs, vīrs pašos spēka gados (pērnruden palika piecdesmit), viņam vienīgajam visā ciemā bija drava, viņš prata tekoši lasīt un rakstīt, bija izpētījis psalmu grāmatu un bībeli; viņam uzstājot un atbalstot, arī Zahars bija nomācījies trīs gadus draudzes skolā un ciemā tika uzskatīts par izglītotu vīru; krusttēvs, būdams dievticīgs, šņabi nedzēra un tagad skumīgi un pārmetoši lūkojās Zaharā, kas tukšoja glāzi pēc glāzes, un viebās; namatēvs dāsnu roku uzlika galdā vēl vienu katrīnu, kas bija aizbāzta ar lupatiņā ietītu kukurūzas kacenu; krusttēvs piecēlās un atgādināja, ka laiks doties mājās, ka visu indevi tik un tā izdzert nav iespējams.

— Pasēdi vien, krusttēv, — Zahars tiepās pretim. — Pats zini, ka laukā tumsa un lietus un arī apnicis katram tupēt savā kaktā kā tarakānam.

— Lietutiņš — tas no dieva, — Ignats Kuzmičs atsaucās, nelabprāt nosēdās atpakaļ uz sola, baidīdamies pamest Zaharu bez uzraudzības. — Tas var līt ir nedēļu, ir divas, un tādam laikam nepietiks ne šņabja, ne iekšu. Un kas tev, Akim, šodien lēcies, ka tik dāsns esi kļuvis, vai tik tas nav uz ļaunu?

— Pats zini, Ignat, katrs cilvēks ir tikai viesis zemes virsū, eku, nelaiķi apbedījām, bet viņa atstāja pasaulei dzīvu dvēseli. Un klimtīs tagadiņ šī dvēsele pa pasauli, ja liktenis tā būs nolicis. Tāpēc arī dzeram, celiņu tai nogludinām.

— Kāpēc tad šai jāklimst? — Zahars noprasīja, saklausīdams Poļivanova vārdos apslēptu dziļāku domu, kas viņu kaitināja. — Trīs jau ir, būs klāt vēl ceturtais, tagad pavisam citi laiki, gan izkulsimies.

To dzirdot, vīru valodas pie galda apklusa, visi pagriezās pret Zaharu; namamāte pie krāsns, atbīdījusi nostāk suku ar kodeļu, pavēra muti un domīgi noteica:

— Vīrišķis, tas jau allažiņ uz to nadzīgs, ne viņam autiņi jānes uz āliņģi skalot, ne jāceļas pa naktīm augšā.

—■ Mēs abi ar savu Jefrosiņju Pavlovnu jau izlēmām, —

Zahars stingri noteica, juzdamies apmierināts ar visu uzmanību un pat kluso nosodījumu, kaut gan par to ne vārda nebija ar sievu runājis un labi zināja, ka mājās patlaban rūpju un klapatu pārpārēm un varbūt tieši tādēļ viņš negribēja tik ātri iet prom no šī platā ozolkoka galda, kas bija tik gludi un tīri ar nazi nokasīts un piekrauts pilns ar ēdamo; Ignats Kuzmičs, padzirdot tādas valodas, ilgi blenza kaut kur prom kaktā, tad smagi no-krekstējās.

— Paklau, Zahar, nelēkā kā circenis pa karstiem pelniem, — viņš teica. — Lieka mute, tas nav tas pats, kas lieku reizi ar sievu paknakstīties, tā tev uz visu mūžu par nastu un raizēm. Tev pašam tikai trīsdesmit gadu, spēka atliku likām, cits nav palīgos jāaicina, gribēsies vēl arī vaļīgāk padzīvot. Var būt, ka labāk nogādāt viņu uz pilsētu, pie priekšniecības, to bērņuku?

Uzklausījis viņu ar klusu cieņu, kā jau vecāku un gudrāku cilvēku, Zahars skumīgi iesmējās.

— Būtu nu, krusttēv, pateicis skaidri un gaiši, — viņš sacīja. — Varbūt vajadzēja viņu kopā ar māti ierakt zemē, ko?

Ignats Kuzmičs pārmeta krustu, viņa seja pārklājās plankumiem, teikt viņš nekā vairs neteica, un valodas pašas par sevi apklusa; Zaharam visu šo vakaru mācās virsū kaut kādas savādas skumjas — tam par iemeslu bija gan lietus, gan kandža, gan paša jaunība, ko bērni jau bija tā sasaistījuši, ka ne atraisīt, gan arī tas, ka Poļivanovs luncinās viņa priekšā, un Zahars zina, kāpēc viņš luncinās, un arī krusttēvs zina un tāpēc neiet prom.

— Iemetam, vīri, ceļakāju, — Zahars noteica. — Esam jau aizsēdējušies. Re, namamāte klanās vien. Paga, Akim, bet kur tad tavs tēvs?

— Gu] uz krāsns, kur gan šim citur jābūt, vai tad tu, Zahar Tarasič, neredzēji, tu taču biji tepat, kad viņš uzrāpās. Deva lopiņiem barību un nosala. Klau, tētuk! — viņš uzsauca, galvu pagriezdams. — Rāpies labāk zeme pie mums, pasildies, šitais iekarsēs labāk. — Viņa platā, tumšā plauksta, dobji noplakšķēdama, uzgūlās uz lielās trīslitru pudeles kakla. — Patiešām, kāp, tētuk, zemē, — Poļivanovs turpināja, — neesi taču lūdzams.

No krāsns, ar kārno dibenpusi pa priekšu, notrausās ņiprs, balts večuks platiem kauliem, ģērbies garā linu kreklā un tādās pašās biksēs, un iemauca basās kājas no veciem velteņiem nogrieztās galvās.

— Vectēv Makar, neesi nu tik drūms, — Zahars viņam jautri uzsauca. — Sēsties, iedzer, pastāsti mums kaut ko par turkiem vai ari par to, kā tevi lielkungs Avdejevs apprecināja... ko...

Pārmetis pret svētbildēm krustu, vectēvs Makars bargi paraudzījās uz vedeklas pusi un pavēlēja:

— Lukerja, aizdedz svētlampiņu ... cilvēku apbedīja ... bezdievība pasauli pārņēmusi... ieraka zemē un domā, ka ar to pietiek... Nebija taču suns, tāpat kristīta dvēsele...

Ne vārda neteikdama, namamāte paņēma ķeblīti, nocēla lampai stiklu, no liesmas aizdedzināja skalu un aiznesa uguni uz vara svētlampiņu; kad viņa pakāpās uz ķebļa un pasniedzās ar uguni augšup, Zahars, ieraudzījis viņas baltos, apaļīgos ikrus, tūdaļ vienaldzīgi pameta acis augstāk. Svētbilžu kakta pelēcīgā krēslība no vārgās, klusās liesmiņas sakustējās un mazliet izklīda, kļuva redzamas svēto skarbās sejas, no kaut kādas neizdibināmas, melnas tumsas nozibsnīja viņu acis, un blāvi ieplaiksnījās zeltītie apkalumi; vectēvs Makars un viņam pakaļ arī Ignats Kuzmičs pārmeta krustu.

— Ek tu, Zahar, — vectēvs Makars rūgti novilka, paņemdams dzīslainajā, nesamērīgi garajā un vēl spēcīgajā rokā glāzi ar kandžu, — jūs paši tagad esat gatavie turki. Pareizticīgo krustu no baznīcas nogāzāt, nekriškāni tādi, cienīgtēvu izsūtījāt, ko viņš jums, razbainiekiem, bija sariebis?

— Nu, nu, vectēv, rāmāki — Zahars mierinoši, tomēr ar šādam gadījumam atbilstošu stingrību noteica. — Pops — tas ir šķiras ienaidnieks laukos, no viņa nāca visādas naidīgas tenkas. Eku, tu pats visu mūžu klupdams krizdams savus bērnus audzināji, paskaties uz rokām — nomelnējušas kā zeme, bet ko šis, garkrēpainais, labu darīja? Utis viņam pa pinkām vazājās un mājās zutenis vai pušu plīsa, — viņš vēl piebilda, vairāk gan aiz paērcinā-šanas.

— Nemaz tā nenūjini uz veciem cilvēkiem, neesmu jau zirgs. Cienīgtēvam savs darbs, dievam tīkams darbs, — vectēvs Makars aizvainoti atteica, tīšuprāt nelikdamies dzirdējis Zahara zaimus. — Viņš manā zemnieciskajā tumsībā bija kā svētku diena. Bet kas ir tagadiņās? Nav kur sirdi atveldzēt, draņķības vien visapkārt. — Piemiedzis» vecās acis pret glāzi, vectēvs Makars nopūtās. — Dzert vai nedzert nolādēto? Man tagadiņās no tās kaut kādas cakainas puķes acīs rādās. Pagalam jocīgi, pirmoreiz šito ievēroju pērngad, Garasjkas kāzās. Zied itin kā dzīvas.

— Dzer, tētuk, — Po|ivanovs steidzināja, zinādams, ka vecajam vīram patīk papļāpāt, var arī sarunāt ko nevajadzīgu. — Paziedēs un novītīs, ilgāk pagulēsi — rīt pats lopiem sienu sadošu.

Visi ziņkārīgi nolūkojās, kā večuks, paslējis augšup šķidro, uz krāsns guļot sapinkāto bārdeli, jau grasījās uz dzeršanu, pat glāzi pie mutes pielika, taču, atcerējies, kādā sakarā tiek dzerts, vispirms piecēlās, pagriezās pret svētbildēm un noskaitīja lūgsnu, un tikai tad, pateicis «lai nu dus mierā laicīgajā pasaules tumsā noklīdusī dvēsele», izdzēra līdz dibenam, noglaudīja bārdu un sāka vecīgi rāmi košļāt speķa gabalu.

— Tev taču, vectēv Makar, vēl pilna mute zobu, — neviltotā sajūsmā sacīja Zahars. — Ir nu gan spēcīgs ozols!

— Kāpēc lai nebūtu? Man taču vēl nav pat astoņdesmit, — vectēvs Makars atteica, mazdrusciņ īgņodamies uz Zaharu par šādu runāšanu. — Mans tēvs veselus simt un divpadsmit gadus nodzīvoja, mani sestajā desmitā laida pasaulē. Tāda nu ir tā Poļivanovu dzimta, bez trupes. Mēs kopš laika gala turamies pie zemes vai dienam zaldātos, tu gan, kā stāsta, esot iekūlies priekšniekos, bet priekšniekiem dievs vienmēr iemērī citu mūžu, viņi jau gardi ēd, ilgi guļ, nu un tad ... nekas viņos neturas.

— Jūs taču paši mani tajos priekšniekos ar varītēm iedzināt, — Zahars drūmi atjokoja, cenzdamies nedomāt, ka mājās Frosja patlaban noņemas ar atradeni, un vēl par to, ka tepat blakus, aiz priekšnama, mājas otrajā galā, ko piebūvēja, kad kļuva turīgāki, guļ veselīgs meitietis karstām asinīm un pašā precību briedumā un tādēļ miegs viņai ir nemierīgs un murgains.

— Sēdi vien, Zaharka, priekšniekos, sēdi vien, eku, viendien bija no pilsētas iebraucis svainis, teica, ka zemniekus, kas tādi turīgāki, dzenot prom uz nezin kādiem So-lovkiem, — kā tad ir, vai arī pie mums tas pats sagaidāms vai kā citādi?

Pēc tā, kā noraustījās Poļivanova seja, Zahars tūdaļ noprata, ka šādas valodas šinī istabā neskan pirmo reizi, tajā pašā mirklī viņš arī aptvēra, kāpēc uzlikts galdā tik bagātīgs cienasts un kāpēc Akims Poļivanovs, braucot no kapiem, bija tik uzstājīgi aicinājis pie sevis; savas varas un nozīmības apziņa pret paša gribu pārvērta Zahara seju, padarīja to vēl bezbēdīgāku, taču krunciņā, kas pēkšņi iegūlās pieres vidū, pavīdēja draisks niknums.

— Protams, atradīsies tādi ari mūsu vidū, — viņš vienaldzīgi atteica, ar šo vienaldzību it kā parādīdams, ka tā ir īpaša saruna, kas nav no viņa atkarīga, un ka tā uzsākta pavisam nereizē.

— Tādi īpašīgi bagātnieki mūsu ciemā nav gan manīti, — Poļivanovs piesardzīgi piebilda un pameta uz apreibušo tēvu niknu aci.

— Kā nu to ņem, — Zahars nenovaldījās. — Kaut vai tie paši Makašini un Čerepanovi. Re, pat drusku rīmējas, Makašini un Čerepanovi dzīvoja kā lielkungi. Slepenībā izsūca tautu kā tādi zirnekļi. — Zahara sejā pazibēja saprotošs smīns. — Saki, Akim, paldies savarn dievam, ka tas “tāikā tevi apturēja, tu taču vienubrīd tūliņ pēc pilsoņu kara itin nadzīgi centies tikt viņiem līdzi. — Zahars, pārtvēris Poļivanova skatienu, zibenīgu kā bises šāviens, apslāpēja smīnu. Viņš tīšuprāt pateica par Makašiniem «dzīvoja», it kā viņiem šai pasaulē jau būtu pienācis gals, un Poļivanovs saguma, apslēpa acis, lai Zahars un citi nepamanītu viņa naidu. Kā bija, tā arī joprojām palicis ķēves bende, Poļivanovs nodomāja, nespēdams aizmirst Zahara greizo smīnu, kas tikko bija uzplaiksnījis.

Viņš mierīgi pasniedzās pēc pudeles, ielēja sev, Zaha-rarn, padeva pudeli Rudajam Volodjam.

— Dzeriet, vīri, — Zahars jau klaji mudināja, — ja namatēvs šodien tik devīgs. Citureiz no viņa diez cik daudz vis neizspiedīsiet.

— Dievs ar tevi, Zahar, esam taču kaimiņi, — Zaha-ram kaut kur pie auss noskanēja netīkams Poļivanova smiekliņš. — Pieņemsim, ka Čerepanovi varbūt ari ir bagātnieki, es to nezinu, taču mēs... Necik sen kā abi dēli viens aiz otra atdalījās... Savukārt viņi abi pie Budjon-nija par padomju varu cīnījās, un arī uz arteli pats pirmais lūgumrakstu aiznesu, divus zirgus lai aizvedu, ari visu aizjūgu, kā pienākas, ja jau tā vajag, ņemiet arī atlikušo. Zirgu kuļmašīna pie manis stāv, tikai tu jau zini, tā nav manējā, bet jūsu... Arī mēs likumus zinām...

— Labi jau, labi, Akim, — Zahars nodūra acis, — man jau te nav nekāda lielā teikšana. Es taču zinu, tu esi labs saimnieks, un par tevi nav arī runas, bet katram jau muti neaizbāzīsi.

— Tieši tos labos jūs arī trencat prom uz Solovkiem, — vectēvs Makars, gluži kā to vien būtu gaidījis, atkal me* tās starpā. — No plikadīdām jau nekādus taukus nevar nodīrāt. Viņi, plikadīdas, tikai rīt prot, bet strādāt...

— Stāvi klusu, tēvi — Poļivanovs dusmīgi uzsauca. — Ja gribi gulēt, lien veicīgi, veicīgi atpakaļ uz krāsns, ir jau vēls...

— Es taču negribu gulēt, — sašuta vectēvs Makars, kuplās uzacis pikti raukdams. — Akirn, kā tu uzdrīksties pats savu tēvu dzīt nost no galda, nekauņa tāds! Gatava turku padarīšana, krustu nogāzuši, pret veciem cilvēkiem izturas kā pret kādiem nešķīsteņiem... Kungs, piedod man grēkus, pašā pusnaktī, nelabā stundā šitā mēli apgānīju.

Poļivanovs vairs nekā neteica un, sagaidījis, kamēr tēvs pats norimstas un apklust, it kā neviļus piebilda:

— Laikam ne jau velti vakar dīvainu sapni redzēju. — Viņa sieva, kas vēl aizvien plucināja kodeļu, pēkšņi saausījās un nolaida rokas. — Izeju pagalmā, bet ērzelis — tas, kuru aizvedām uz kopīgo stalli, — nāk pretim un ņirdz, sātans tāds, nu, gluži kā cilvēks. Pēc tam saslējās pakaļkājās — un kā bliež man virsū no apgriezeņa, pēc pulvera un sēra vien nosmirdēja. Bet pats skatās manī un ņirdz.

— Zirga žēl, tāpēc arī sapņos rādās, — Zahars teica un sāka posties prom. — Man nu tagad jāiet, paldies saimniecei un saimniekam.

— Sēdi vien, Zahar Tarasovič, — gandrīz vienā mute iesaucās Poļivanovi, vīrs un sieva. — Tagadiņ naktis garas kā bezgalīgās jūdzes, grozies, grozies no vieniem sāniem uz otriem, kā nav gala, tā nav. — Poļivanovs paskatījās tikšķošajā sienas pulkstenī, ko mušas pa vasaru bija noķēzījušas gluži raibu. — Vēl tikai pāri deviņiem.

— Pats redzu, ka pāri deviņiem, — Zahars atteica, taču vairāk neuzkavējās un, atvadījies no visiem, izgāja kopā ar krusttēvu, viņiem pakaļ no galda piecēlās sātīgā ēdiena un kandžas nogurdinātie Mikita Boboks un Rudais Vo-lodja; uz lievenēm, namatēva pavadīti, viņi vēl pamīņājās, sasmēķēja, ieskatīdamies melnajā tumsā visapkārt un ieklausīdamies lietus čabināšanā, pie kuras jau bija pierasts; Poļivanovu dārzā spēcīgais vējš kauca un vaidēja, tuvumā vairs nemanīja nevienas uguntiņas, tikai ciema viņā galā strupi iepļerkstējās ermoņikas, un atkal kauca vējš un šalca lietus. Jautri, kā sieviete iespiegdamies, no lievenēm tumsā ienira Mikita Boboks; viņam pakaļ pa peļķēm ar savārn lielajām vīzēm smagi noplakšķināja

Rudais Volodja; krusttēvs, kam bija pa ceļam ar Zaharu, sāka soļot viņam blakus un pagriezienā, pie lielā, vidū izpuvušā vītola, saņēma Zaharu aiz pleca.

>— Paklau, Zahar, Poļivanovs luncinās ap tevi, piesargies, krustdēl, neuzķeries uz šitās makšķeres. Āķis nospodrināts, spīd vien, nost netiksi.

— Baidās, tāpēc ari luncinās, — netīkami iesmējās Zahars un tūlīt aprāvās, ar slapjo muguru atspiezdamies pret vītolu, bet nejuzdams aukstuma. — Bet tu, krusttēv, cik nojaušu, gribi viņu pat paskubināt, vai?

— Dzirdēju, Zahar, ka arī viņu paredzēts izsūtīt, — krusttēvs, mirkli pastomījies, sacīja. — Es tad nu arī kļuvu domīgs, kad tu piekriti iegriezties pie viņa pēc apbedīšanas. Pielūko, neaizšauj greizi, cilvēki tev, tik jaunam, uzticējušies, ja paklupsi — būs grūti nomazgāties tīram, dubļi — tie ir lipīgi.

— Cilvēki, krusttēv, ir cilvēki, vara ir vara. Vectēvs Makars prātīgus vārdus pateica: zemei vajadzīgs saimnieks, kas alktu pēc zemes, un kas nu Poļivanovi par bagātniekiem? Akims vienu lieku zirgu iegādājies? Virs strādā par četriem, — atceries, kad zirgu stallim jumtu klājām? Es, piemēram, tādas runas neesmu dzirdējis, bet cilvēki jau var samelst nezin ko. Nē, nav nekā tāda, kāpēc Akims būtu jāizsūta.

— Skaties pats, tev labāk redzams, — atkal ar mākslotu vienaldzību atsaucās krusttēvs. — Ja jau tā, tad labi. Es pie tevis rīt ieskriešu, tad arī medu atnesīšu. Kas tad vecākajam dēlam kaiš?

— Atnāc gan, krusttēv. Skraida pa slapjumu, saaukstējies, tagad kāsē tā, ka naktīs miera nav. Tiklīdz paliks labāks laiks, gribu aizvest uz pilsētu pie daktera.

Krusttēvs vairāk nekā neteica un aizgāja, bet Zahars krietnu brīdi nostāvēja zem šalcošā vītola viens pats; uz savu smacīgo un cilvēku pārpilno māju, kur nule bija nākusi klāt vēl viena mute, iet negribējās, un viņā aizvien vairāk pieņēmās spēkā kaut kādas smeldzīgas skumjas; izdzertais degvīns karsēja, visapkārt pletās šļakstoša tumsa, apņemdama ciemu, kas stāvēja, ūdens straumēs iegrimis, gluži kā paslēpies, pieklusis, tā ka nedzirdēja pat suņu vaukšķēšanu, — un viņam radās vēlēšanās skaļi, cik vien spēka, izlamāties; uz pleciem šķita uzgūlies kaut kas smags; ir gan pretīga šitāda dzīve, Zahars iedomāja acumirklīgā apstulbumā, bet pilsētā droši vien deg ugunis un pa ielām skraida glīti sievišķi, kaut kur ir arī jūra, bet šeit tik vien ir kā neizbrienamos purvos iemaldījusies Gustjas upīte un vēl mežs un tīrumi; ap ziemsvētkiem vilki nāk laukā pie ciema un gaudo visādās balsīs, bet no tādas_vilku baismības drebuļi iet caur kauliem, pat uz krāsns guļot. Mājās gaida apdriskājušies, apšņurkuši bērneļi, nepārtrauktā darbā saērcinātā māte un pārmocījusies, mūždien neizgulējusies sieva ar sasarkušām acīm; tā vien gribas pamest visu un aiziet, kurp acis rāda, lai ceļam nebūtu ne gala, ne malas, — tā varētu iet un vērot, kā dzīvo cilvēki, vienā vietā atpūstos, otrā pārnakšņotu, varbūt apmestos Kijevā vai Maskavā . •.

Viņš apņēmīgi pagriezās prom no savas lietus birgā nesaskatāmās mājas, pārrāpās pāri zemajam žogam un, zābakiem žļakstot pa izburbušo dārza zemi, aizlavījās uz Poļivanovu dārzu, uz viņa mājas otru galu, kas ar saviem logiem raudzījās vecajās, kuplajās ābelēs. Dārzu klāja kritušās lapas, kājas mīksti iegrima tajās; viņam ienāca prātā, ka vienalga — ja ne šodien, tad rīt, tam tik un tā jānotiek, un, nemaz vairs necenzdamies savaldīt sevi un nekā nedomādams, sataustīja slapjajā, ar māliem notecējušajā sienā logu un, vairākas reizes pieklauvējis ar pirkstu kauliņiem pie rāmja, pakāpās pa paviļu aiz stūra. Ar nojautu vien viņš sadzirdēja, kā meiča pienāca pie loga un klausījās; neveikli pastiepis roku, viņš pieklauvēja vēlreiz, un logs mazliet pavērās.

— Tas esi tu, Zahar? — izbijusies un tajā pašā laikā arī gandrīz vai priecīgā čukstā noprasīja Maņa, un Šis viņas atbildes prieks izšķīra visu pārējo; viņš klusēdams pārcēla kājas pāri palodzei, piesardzīgi, bez mazākā troksnīša aizvēra aiz sevis logu un tūlīt pat atrada viņu piespiedušos pie sienas, Maņai mugurā bija īss linu krekls, rokas līdz pleciem kailas.

— Viss galīgi slapjš, — Maņa pačukstēja. — Ari zābaki droši vien ar dubļiem.

— Esmu nosalis kā suns, Maņa, — viņš sacīja, trīsēdams ne jau aiz aukstuma, bet gan aiz nojautas par to, kam tagad jānotiek. — Vai te neviens neienāks?

— Es pa nakti durvis aizbultēju, — viņa atčukstēja, pavirzīdamās nostāk, bet Zahars, kāri ieelpodams ābolu spēcīgo smaržu, tāpat tumsā novilka un nolika uz palodzes piemirkušos svārkus, noāva zābakus; viņš nekā neredzēja, taču tūlīt pat atrada viņu un nogūlās blakus uz siltā pēļa, un, līdzko pieskārās viņas karstajām krūtīm, aizmirsa visu pasauli; vārgi papretojusies, viņa apklusa; viņš tik vien sajuta, ka meičas miesu pārņem apskurbinoša sāpe; kaislīgi elpodama viņarn sejā, Maņa pēc mirkļa kā nemaņā izdvesa; «Sāp, Zahar!» — un viņš noskūpstīja meiču uz lūpām, viņa elpa rūgteni oda pēc kandžas un mahorkas.

— Pacieties, — viņš pačukstēja, nemaz nedomādams, ko saka, un pēc tam gan viņam, gan viņai šķita, ka pasaule nekā vairāk nav, abi iegāzās neprāta pilnā, svelošā vējā, un vairs tikai skurbi smaržoja gatavie, nostāvējušies āboli.

— Es tevi mīlēju jau tad, kad tu vēl biji puiša cilvēks, — Maņa vēlāk atzinās, bikli glaudīdama viņu, gluži kā iepazīdamās ar Zahara augumu.

— Nu gan stāsti brīnumus, toreiz taču tev bija gadu divpadsmit, ne vairāk, — Zahars atbildēja, iespiezdams piesvīdušajā azotē viņas vēsos pirkstus.

— Varbūt ari divpadsmit... Tavās kāzās nostāvēju zem loga, skatījos uz jums abiem ar Frosju, tad aizskrēju noraudāties. Vai dieniņ, kā es toreiz kaucu ...

— Nevajag par to domāt, Maņa, — viņš sacīja un pateicīgi uzspieda cietās, karstās lūpas kaut kur viņai uz kakla. — Man taču lēvenis bērnu ...

— Par bērniem jāpriecājas.,. Arī man var gadīties bērniņš. Zahar, paklau, Zahar ...

— Kas ir? — viņš pēc brītiņa atsaucās, un viņa sajuta, ka Zahars saspringst.

— Nāc pie manis, nāc tāpat, man nekā cita nevajag, — Maņa palūdza svelošā čukstā. — Nāc, kad vien vēlies, es gaidīšu.

Zahars neatbildēja, tikai cieši apskāva un piespieda viņu sev klāt; kaut kur tuvumā skaļi,’ it kā tepat aiz sienas, iedziedājās gailis, tad vēl, tad trešo reizi, un atkal visu apņēma klusums, tikai vēl aizvien lija, un koki pamazām meta zemē piemirkušās, piesmagnējušās lapas; pāri apklusušajiem tīrumiem, pāri neizbrienamajiem purviem un mežu skumīgajam mieram klājās neaptverams rudens drēgnums; vīdēja kļavu un apšu vīstošais sārtums; savas migas pameta vilku ģimenes, pelēkais zaķis posās teju, teju apmainīt kažoku, un lapu klājienā smagi bira gad< simtu spēku uzkrājušās zīles.

Izsūtāmos, piecas ģimenes, sasēdinātas ragavās, pa pirmo sniegu aizveda uz pilsētu tikai pašā rītausmā, kaut gan īpašais pilnvarotais bija nolicis izvešanu uz pulksten diviem naktī; aizķeršanās notika Poļivanovu ģimenes dēļ, jo tā kaut kādā veidā tomēr bija iekļuvusi pilnvarotā sarakstos, lai gan agrāk par to nekas netika runāts un Poļivanovs un viņa ģimene joprojām bija kolhoza biedri.

Zahars pa vairāki lāgi šajā sakarā iebilda Gustišču iecirkņa pilnvarotajam, runāja par nelikumību, bet tas, klaji izrādīdams, ka viņš gluži labi saprot, kāpēc Zahars Derjugins tā bažījas un gādā par Poļivanovu ģimeni, tikai kratījās vaļā un, galu galā nenovaldījies, sarunāja tādas lietas, ka Zahars, nobālis tā, ka pat lūpas kļuva pelnu pelēkas, apklusa un neteica vairs ne vārda.

Večiņas sēdēja, līdz acīm ietinušās smagos, bārkstai-nos lakatos, ar nekustīgām, no ārpasaules nošķirtām sejām, bērnus mātes bija piesegušas ar savu puskažoku stūriem; kad visi bija savākti pie ciema padomes, atskrēja ciema muļķīte Fekluša un aizelsusies sāka izdāļāt bērniem arbūzu sēkliņas, viņa vilka tās laukā no azotes un, pa zemi izbārstīdama, spieda bērniem un sievietēm rokās, bet vīriešiem bailīgi apmeta līkumu un bez mitas visiem piekodināja: «Te jums, mīļie, asariņas, lielas asariņas ceļam. Ceļš būs garš, garš, bet galā gaida izglābšanās!» Feklušu, kā jau kuru katru plānprātiņu, uzskatīja — it īpaši večiņas — par dieva cilvēku, un tāpēc ik pie viņas teiciena tās meta krustus un paklusām raudāja; no pilsētas atbraukušais milicis, kas stāvēja tepat pie pajūgiem, uzbrēca Feklušai, muļķīte nobijusies metās sāņus un aiz-dipināja savā ašajā solī prom; galvu atmetusi, viņa drāzās, vēzēdama ar vienu roku gluži kā aizšauta, un lāgu lāgiem atskatījās. Mihaila Gavriloviča Makašina dēls Fedja ar zili sarkanu tūkumu zem labās acs, vēl neapsie-vojies, jauns un glīts puisis ar pāri pierei noslīdējušiem bieziem, zeltainiem matiem, sēdēdams atsevišķās ragavās sasiets, sulīgi nospļāvās uz miliča pusi.

— Ak tad nobiedēji gan, mēsls tāds! — viņš skaļi pateica un bezspēcīgā niknumā jēli izlamājās. — Tu, mau-kur, tikai sieviešu trenkāšanai vien deri!

Milicis, kas pastaigājās gar pajūgiem, nekā neatbildēja, tikai nervozi sakārtoja siksnu ar naganu; no ciema padomes, durvīs pieliekdamies, iznāca Zahars, sapinkātiem ma-

tiem, bez cepures, apaudzis ar nedēļu vecu bārdu, viņš neskatījās uz pajūgu pusi, visu laiku grieza galvu prom, un no malas šķita, ka viņu interesē tikai tukšās debesis virs baznīcas ar nogāzto krustu; atskanēja komanda, un pajūgi sakustējās. Pēc trim dienām Akima Poļivanova ģimeni atsūtīja atpakaļ, un gluži dabiski, ka šis notikums tūdaļ nokļuva visa ciema uzmanības un pārrunu lokā, vieni atzina valdīšanas rīcību par pareizu, uzskatīja to par taisnīgu, izrunājās par Akima Poļivanova dēliem bud-jonnoviešiern un ka šajā sakarā esot izdots īpašs dekrēts, citi atcerējās to, kam agrāk nemaz nebija pievērsuši uzmanību un par ko nebija runājuši, — gan to, ka Zahars Derjugins ir Poļivanovu kaimiņš, gan to, ka viņš uzdevis Poļivanovam vadīt namdaru arteli, un arī to, ka Poļivanova meitai pakaļa kā lāva, bet ne ar vienu no puišiem nepinas. Pēkšņi kādam ienāca prātā, ka tajās lietavas Zaharam Derjuginam pie durvīm nolikts svešs bērns un ka visa tā noņemšanās ar it kā nez no kurienes uzklīdušās un dzemdībās mirušās nelaiķes apbedīšanu tikai tāda acu apmānīšana vien bijusi; cits jau zināja stāstīt, ka pats Volodja, Varečkas vīrs, teicis, ka zārkā nekā neesot bijis, — tāpat vien, izskata pēc, mazdrusciņ zemes iebērts. Tad nez kur sagrābstīja, ka gan Poļivanovi, gan Derju-gini esot tāli radinieki; saprātīgākie paklusām iebilda, ka Poļivanovam esot aizbildņi pašā pilsētā, par ciema padomi vai kolhozu nemaz nerunājot; vārdu sakot, bija viss, kam jābūt, kad atgadās kaut kas tāds, kas piesaista visu uzmanību un kad ļaudīm tūdaļ sāk veidoties savs viedoklis, kas strauji, lēkšķēm vien, gluži kā sniega kamols, apaug ar izdomātām detaļām un ko vada un pakļauj sev viens vienīgs, grūti izskaidrojams visas ļaužu masas likums, kurš galu galā skaidri un nekļūdīgi izdibina patiesību, bet, tā kā tas viss risinās stihiski, tad, iekams visa šī milzīgā un neveiklā mašīna nonāk līdz gala spriedumam, tai jānoiet garš un grūts ceļš.

Gustiščos atgadījumu ar Poļivanovu ģimeni pārrunāja ilgi un gari, salīdzināja viņus ar tiem, kurus aizveda izsūtīšanai uz nezin kādiem baismīgiem Solovkiem, kur, pēc nostāstiem, esot vieni vienīgi meži un klosteri; ka Poļi-vanovs pirms revolūcijas bija ne šis, ne tas, tāds panīcis saimnieķelis, to neviens vairs neatcerējās, toties to, ka viņš pieņēmies spēkā pēc pilsoņu kara, пера laikos, pirms kolhozu dibināšanas, nekādi nespēja aizmirst, jo no visa — gandrīz trīssimt māju lielā ciema uzsitās uz augšu tikai divi saimnieki: Poļivanovs un Pirjevs, pārējās trīs bagātās saimniecības, tai skaitā Makašini, Gustiščos bija radušās jau pirms revolūcijas — tās vai nu ar šo un to patirgojās, vai arī turēja zirgus šķūtīm, bet brāļi Grat-kini — tie pat salīga gatavot ozolu un alkšņu mizas ādu fabrikai pašā guberņas pilsētā Holmskā. Taču tas, ka tikai Poļivanovi un Pirjevi tika pēc revolūcijas kaut cik pie turības, daudzu priekšstatos nebūt nerunāja Poļivanoviem par laķu; tātad abas šīs saimniecības nodarbojušās ar kaut kādām blēdībām un tikai tāpēc vien tā izrāvušās citām priekšā. Tikai retajam ienāca prātā, ka Poļivanovi un Pirjevi bijuši strādīgāki un ar lielāku skubu izmantojuši tās iespējas, kas bija radušās pirms kolhoza dibināšanas; un tad, lai gan abi saimnieki bija stipri atšķirīgi gan pēc rakstura, gan — jo sevišķi — pēc izturēšanās pret padomju varu un kolhozu kustību, abas šīs saimniecības ļaužu prātos kaut kā nemanot saauga kopā un nokļuva blakus, bet pēc tam jau vārds pie vārda, līdz tas viss sacementējās kopā; un, lai gan pats Zahars Derjugins, kā vien spēdams, centās kratīties vaļā no šīs jezgas, būdams cieši pārliecināts, ka Poļivanovi nekādi nav ieskaitāmi kulaku kārtā, arī viņš lāgiem sāka šaubīties un bija nobažījies tieši tādēļ, ka viņa un Maņas attiecību mezgls savilkās aizvien ciešāk. Bet tad nu kulsta mēles, viņš domāja, kad māte vai sieva vakaros atstāstīja viņam dažādus ciema jaunumus, Poļivanovs viņiem gan tikpat kā dadzis acīs. Var jau būt, ka viņš pats arī uzminis kādam uz varžacīm, bet ko darīt ar viņa diviem dēliem, tos arī izsūtīt? Bet viņi nekādi nav ieskaitāmi izsūtāmajos, abi ir pilsoņu kara dalībnieki, abi dienējuši pie Budjonnija, viens no viņiem, Mitrejs, vispār nav atsities Poļivanovu dzimtā, saimnieko pa roku galam un vairāk noņemas ar spriedelēšanu, kā mēdza izteikties Gustišču vīri; ja vien pagadījās izdevība, labprāt pasēdēja, padzesēja muti un pakulstīja mēli. Ari viņa sieva esot pagalam nelaimīgs sievišķis, tērgāja Gustišču vecenes, vai ik pārdienās deldējot vīramātes slieksni, lai izlūgtos te šo, te atkal to. Pilnīgi pamatoti un pareizi visu tādā garā pārlikdams, Zahars Derjugins tomēr nekad neaizmirsa savus sakarus ar Maņu un to, ka cilvēkiem neaizliegsi runāt to, kas viņiem ienāk prātā, un tādēļ, kad no pilsētas pienāca rīkojums sūtīt Poļivanovu ģimenei pakaļ pajūgu un atvest viņus atpakaļ uz kolhozu, viņš, vairāk gan citu dēļ, šajā sakarā mazliet paskaļāk papukojās gan valdē, gan arī zirgu stallī, taču braucēju uz pilsētu norīkoja tūlīt pat un nākamajā dienā, ieraudzījis Akimu Poļivanovu ienākam valdes istabā, uzņēma viņu pavēsi, ar tikko samanāmu smīnu acīs. Laikam arī Akima sejā pavīdēja kaut kas mulss un it kā dzēlīgs, un Zahars Derjugins, uz mirkli apjucis, tūlīt pat norīkoja Poļivanovu atpakaļ pirms nedēļas aizsāktajā darbā — pabeigt lopu kūts celšanu; arī klēti vajadzētu līdz pavasarim, līdz sējai dabūt gatavu, viņš vēl piebilda, un tāpēc Poļivanovam ar attiecīgu kol-īoza dokumentu vajadzēšot aizbraukt uz četrdesmit verstis attālo kokzāģētavu un pēc pilsētā saņemtā norīkojuma vienoties, kad sāks zāģēt kolhoza dēļus un cik vīru vajadzēs aizsūtīt palīgos. Un atkal Zahars Derjugins pamanīja uz Akima lūpām savādu, dzēlīgu vaibstu, taču tūlīt pat ar mākslotu vienaldzību novērsās un sāka runāt ar rēķinvedi, it kā tāda Akima Poļivanova nemaz pasaulē nebūtu. Un Akims savā nodabā pabrīnījās, cik strauji cilvēki sākuši pārvērsties, cik tad sen šis pats Zaharka skraidīja bez biksēm, bet tagad viņš visiem ir Zahars Tarasovičs un uzvedas tā, it kā būtu sazin kāds komisārs, no kurienes tāda lepnība uzradusies. Arī ar meitu paklusām palaidņojas un izliekas, it kā nekā tāda nebūtu; viņš, Akirns, nebūtu Akims, ja nezinātu, kas notiek paša ģimenē un ne jau ģimenē vien, bet visā ciemā; ko lai dara, meitas, protams, žēl, tagad to varēs tikai kādam atraitnim izprecināt, taču — no otras puses — citi, tā sacīt, tagad meklēs pajumti kaut kur prom Solovkos, vēju un ļaunu cilvēku vidū, bet viņš, eku, var uzrausties pats uz savas krāsns vai arī aizbraukt uz kokzāģētavu, tur viņam kūms strādā, bet meitietis paliek meitietis, tas jau tādēļ vien nāk pasaulē, lai kārdinātu. Sirds tomēr bija nojautusi, iepina gan viņu visā šajā jezgā, paldies, ka arī Zahars nenobijās no pilnvarotā un iestājās par taisnību, dēli — Kirjans un Mitrejs tāpat tūlītiņās atdrāzās uz pilsētu un pabāza, kur nākas, priekšā savus papīrus. Nekā nepadarīsi, vajadzēs vien paciesties, tagadiņ tādi laiki, ka labāk noslēpt savu aizvainojumu tā padziļāk, gan jau tad redzēs, ko darīt. Akirns Poļivanovs atcerējās savu jaunību, nodomāja, ka arī viņš nebija izticis bez grēka, un aizgāja posties, kā priekšsēdētājs bija licis, uz Bogučaru kokzāģētavu, bet Zahars, stāvēdams pie loga, noraudzījās viņam nopakaļ. Zaharam patika šāda rakstura cilvēki —* gudri, tādi, kas prot pieciest, kad vajag, arī piebilst īstajā vietā savu vārdu, taču viņam pašam sirds bija galīgi sadrūmusi, dzīvē bija ielauzies kaut kāds pirms tam nepazīts juceklis, šķita, ka viņā kāds aizcirtis ja ne pašu gaiveno, tad katrā ziņā itin svarīgu dzīslu. Ar sievu un māti viņš runāja, pieri saraucis, reizēm pieķēra sevi, ka nolūkojas uz paša bērniem ar izbrīnu, it kā redzētu viņus pirmo reizi, un tikai tas rudens atradenis, kas gulēja vienā šūpulī ar savu pienabrāli — kur vienam galva, tur otram kājas —, modināja viņa asu ziņkāri? viņš auga citāds, atšķirīgs no Derjugina bērniem, karu visiem bija pelēkas acis; šim acis sākumā bija melnas, pēc iam tajās parādījās brūna iekrāsa; pēc īsas mājnieku apspriešanās viņu nosauca par Jegorušku, tātad Jegoru; ciema padomē dzimšanas apliecībā nācās ierakstīt savu, Derjugina, uzvārdu un arī dot savu tēva vārdu, Zahars redzēja, kā māte reizēm piegāja pie Jegoruškas, stāvēja un lūkojās viņā, domādama savu domu; šķita, ka vecā jau ir saderinājusies ar lieko ēdāju un pārstājusi rūkt uz dēlu un vedeklu par aplamo izdarību. Derjuginu vecākā meitiņa, kustīgā Aļonka, tūlīt pat iemīlēja kiuso bāreni; tajā apstākli, kā viņš uzradās Derjuginu mājās, bija savs rotaļas elements, un laikam tādēļ Aļonka izturējās pret Jegorušku kā prtt dzīvu, tikai viņai vien piederošu jocīgu rotaļlietu, meitene staipīja mazuli, aptvērusi šķērsām ap vēderu, taisīja viņam būdiņas un mājiņas uu, kad vajadzēja aiziet darīšanās vai arī kad ņēmās puišeli mazgāt, jautri smējās, klausīdamās viņa protestējošajā brēkšanā. Arī laizdamās miegā, Aļonka allaž atcerējās Jegorušku; savu miesīgo brāli Koļu viņa tā nemīlēja, un Zahars, pamanījis Jefrosiņ-jas neapmierināto skatienu, zobojās: tas taču glu;;i dabiski, viņš nopietnā balsī teica, ko tad viņa pati savu brāli mīlēs, vai, viņa to nekad nedarīs, tas viņai nav vajadzīgs.

«Ne kauna, ne goda,» Jefrosiņja sašuta, «būtu kauču padomājis, ko tu gvelz par saviem bērniem, grēks tādus vārdus mutē ņemt.»

Tagad Jefrosiņja reti kad redzēja vīru mājās un slepus novēroja viņu, jo pēdējā laikā nojauta vīrā kaut kādas pārvērtības, tikai nevarēja saprast, kas aiz tām slēpjas, un tas viņu biedēja. Viņu dzīvē notika kaut kas neizprotams, viss bija sagriezies šķērsām, un tur bija vainojams Zahars; arī pret bērniem viņš bija sācis izturēties citādi, pret viņu, kad abi bija kopā, izturējās ne tā kā agrāk. Un, kā jau katra sieviete, viņa vispirms sāka domāt, vai tikai Zaharam nav uzradusies kāda cita, un vajadzētu izdibināt, kas viņa tāda ir, taču īstas vēlēšanās to darīt nebija; viņš, kā aiziet savās priekšsēdētāja darīšanās (jaunais vārds «priekšsēdētājs» jau sāka ieviesties ikdienas valodā), tā paliek līdz vakaram, dažkārt pārnāk tikai ap pusnakti, pa kuru laiku tad viņam knakstīties, bet viņai pašai veseli četri kopjami un aprūpējami un vēl viss zemnieces mājas solis. Viņa aizmiga, tiklīdz iekrita gultā (un arī gulēt prata kaut kā īpatnēji — tieši tajā laikā, 1 ad nevienam nebija vajadzīga), taču, līdzko guļvietā sāka grozīties kāds bērns vai arī lopi laidarā kļuva nemierīgi, viņa tūdaļ pamodās, lai gan gulēt gribējās vienmēr, vienalga, diena vai nakts. Vīrs nenāca ne prātā, un, ja arī reizēm sirds iesmeldzās aiz apvainojuma vai greizsirdības, viņa allaž sevi nomierināja, lai jau, viņa sev teica, lai, gabals tak nenokritīs, viņš ir spēcīgs vīrietis un kārs uz sitām lietām, pašai vien kādu brīsniņu būs vieglāk. Un tomēr, kad sievieši, divas pagalam novītušas vecavas, māsas Matjuškinas, reiz satiekoties izmeta, ka viņas vīrs Zahars Tarasovičs iegriežoties pie Poļivanoviem ne jau kolhoza darīšanās vien, jo sabiedriskās vajadzībās vazāties pēc pusnakts pa svešiem pagalmiem neesot nekādas nepieciešamības, Jefrosiņja sāka vērot kaimiņu Maņku un tūlīt pat skaidri ieraudzīja, kādas briesmas viņai draud,— ciemā pa tukšu nekā nerunā, tā tas patiešām ir, Zahars kritis grēkā.

— Nez kāpēc tā Poļivanovu Maņka kļuvusi lepna kā ķeizariene, — viņa kādurīt Zaharam sacīja; posdamies uz valdi, viņš pie apskubuša spoguļa gabaliņa kasīja ar bārdas nazi rugājus no vaigiem. — Agrākos laikos jau pa gabalu sveicināja, bet tagad purnu sāniski vien griež.

— Vai tad man ar tādām lietām arī būs jānoņemas? — Zahars atjautāja, tumši piesarkdams un tādēļ pagriezdamies pret sievu sāniski un sākdams plūkāt krekla apkakli, kam bija notrūkusi augšējā poga. — Būtu labāk piešuvusi pogu, — viņš teica. — Man taču jāsatiekas ar cilvēkiem.

— Atradis, ko pārmest, tūdaļ piešūšu, — Jefrosiņja iesmējās, juzdamās apmierināta, ka tik veikli izdevies visu pateikt, un pēc brītiņa iesmējās vēlreiz. — Uzmanies, Zahar, biežāk padomā, ko cilvēki tev apkārt runā. Viņi nav tas pats, kas es, tūlīt iebakstīs degunā. Vajag tikai vienu reizīti paklupt... Jau tā visas ausis pilnas pierunātas..,

— Labi, labi, — viņš skarbi atmeta, atstādams sev pēdējo vārdu un tādējādi cenzdamies pārvērst visu sarunu par parastu ģimenes kašķēšanos. — Labāk pagudro par lo, ko vakar teicu. Paskaties, izraugies vēl pāris tīrīgāku sieviešu, ar skubu jādabū gatava mazbērnu novietne, lai sievām būtu vismaz kāda atelpa. Māte jau kuro reizi gaužas, ka mazie viņu pagalam nomocījuši.

— Neviena mūsējā savus bērnus uz tavu novietni nenesīs, — Jefrosiņja gluži kā savā nodabā atteica. — Nekad mūsu pusē nekas tamlīdzīgs nav bijis.

— Kāpēc nenesīs? Ja nav bijis, tad būs. — Sarunādamies Zahars pabeidza skūšanos, ietina bārdas nazi un otiņu sausā vadmalas lupatiņā un nolika visu savā vietā — kaktā aiz lielās, garenās svētbildes.

— Cilvēki runā — ja atdošot bērnus uz novietni, nekad tos vairs neredzēšot. Salasīšot pa visu rajonu un sabāzīšot vienā kolonijā. Lai viņi nepazītu ne mātes, ne tēva un klausītu tikai valdīšanai.

— Ja dabūšu rokā tos, kas šitās popu tērgas izvazā, labi tiem neklāsies.

— Es no Varečkas dzirdēju ...

— Ir gan stulba! Galīgi prātu izkūkojusi! — Zahars noskaitās. — Ņemšu un vienreiz aiztrenkšu uz pilsētu, kur nākas, aizsūtīšu kādu brašāku puisi jāšus līdzi, gan tad, ragana tāda, iemācīsies pievaldīt mēli!

— Neslien nu, Zahar, degunu gaisā. — Jefrosiņja palūkojās vīrā. — Mums vēl ne jau viens vien gadiņš ar cilvēkiem kopā jādzīvo, arī tavi bērni tāpat vien dzīvos.

Pametis acis uz sievu, Zahars neviļus ar plaukstu pieskārās viņas pakausim, noglaudīja plecu un tūlīt pat aizgāja; Jefrosiņja piegāja pie loga un pavadīja vīru ar skatienu; ko lai padara, viņa mīlēja Zaharu ar to sievišķīgo pieķeršanos, kas neko neapšauba, kam viss, ko viņš dara, ir iabs un kaut kam vajadzīgs; nomierinājusies viņa atgāja no loga, taču Zahars, kam šodien bija jābrauc uz pilsētu kārtot veselu lēveni darīšanu, nemaz nejutās tik mierīgs, kā tas Jefrosiņjai šķita. Par sevi un Poļivanova meitu viņš neko lielu neuztraucās, viņaprāt, tā bija parasta viņu pašu ģimenes darīšana, un nevienam citam kā tikai viņa sievai gar to nebija nekādas daļas; viņu joprojām nomāca tas, ka pa ciemu aizvien neatlaidīgāk klīda valodas par ko citu. Kāds tīšuprāt jauca gaisu un izplatīja baumas, ka izsūtīšanā kopā ar citiem esot bijis jādodas vecajiem Poļivanoviem ar ģimeni, ka viņi izkļuvuši sveikā tikai ar Zahara gādību un ka tā nebūt nav nejaušība, bet Pirjeviem, lūk, vajadzējis palikt mājās, bet nu viss iznācis tā, kā tam nav vajadzējis iznākt, un pie visa esot vainojams tikai priekšsēdētājs, kas sapinies ar Poļivanova meitu un rijot pie šā kandžu un speķi.

Zahars ne vienu reizi vien bija pārcilājis prātā visus, kas ļaunos nolūkos varētu stāstīt par viņu tādas pretek-lības. Zahars saprata, ka ilgi tas viss ciema lokā vien nepaliks un aizklīdīs tālāk, uz rajonu, un ka būs labāk, ja viņš pats spers pirmo soli un paskaidros visu pēc savas saprašanas. Nonācis pie šāda lēmuma, viņš kļuva priecīgāks, un, smacīgajā valdes istabā aprunādamies ar vīriem, uz kuru tīrumu vest mēslus vispirms — uz kviešu vai kaņepju lauku, viņš zem rudajām Ūsiņām, ko pēdējā mēnesī bija uzaudzējis, lai izskatītos cienīgāks, visu laiku glabāja klusu smīniņu; kāpēc jūs, bārdainie velni, viņš domāja, raugāties manī tā, it kā es būtu karātavām parādā palicis, nedz es jums ko esmu atņēmis, nedz kādam ļaunu nodarījis, taču neganta naida pret mani jūsos ir atliku likām. Un tādēļ vien, ka visu mūžu esat nomocījušies, katrs savā kaktā tupēdams kā tāds pārbiedēts tarakāns, kopā tikai ar sevi un sievu, un arī tai allaž bijusi dūre zem deguna pabāzta — lai savā sieviešu prātā kaut ko neizmuldētos. Viņš palūkojās brigadiera Jurkas Ļev-šas dziļi ieslēptajās acīs — nule jau $tunda, kopš viņš tielējas ar brigadieri par to, cik vezumu mēslu paredzēt dienas normā, un, kad bija vienojušies par desmit vezumiem, lai gan pirms tam viņš bija pieprasījis divpadsmit, Zahars uzvilka puskažoku, paņēma cimdus un pātagu un, pasacījis, ka aizbrauc uz pilsētu, jo esot izsaukts pie priekšniecības, izgāja no valdes mājas un sparīgi iesēdās vieglajās kamaniņās ar atzveltni, kas bija domātas īpašiem svētku izbraucieniem; jaunais ērzelis Sainis, kurš bija atņemts bagātajiem Makašiniem, glezni izlieca garo kaklu un, vieglītēm iekrācies, vienā rāvienā uzņēma slaidu riksi, saspiestā sniega pinkuļus ar pakaviem šķiezdams. Valde atradās ciema attālākajā galā, un Zaharam vajadzēja nobraukt gandrīz vai pa visu ielu, viņam pakaļ metās ruds suns, skaļi riedams, tas izvadīja viņu vēl tālu ārpus ciema, allaž turēdamies Sainim pie paša purna; Zahars smējās un, suni ērcinādams, lāgiem iesvilpās; galu galā arī suns pagura un, mēli izkāris, palika iepakaļ.

Visgarām ceļam, it īpaši zemākajās vietās un pie tiltiem, auga veci vītoli bieziem zaru cekuliem; neviens vairs neatcerējās, kad tie iestādīti. Sniega bija saputināts papilnam, pie krūmājiem šķērsām sadzītās kupenas zemās saules staros dzidri vizēja kā zilgs stikls; divās trijās vietās

Zahars pamanīja zaķa pēdas, bet kilometrus piecus no ciema ceļu bija šķērsojis vilku bars; Zahars pieturēja Salni un vērīgi nopētīja pēdas. Zahars brauca, ne par ko īpašu nedomādams, puskažokā un velteņos viņam bija silti, lai gan sals pieturējās itin spalgs, pat acis asaroja. Decembris tuvojās beigām, un Zahars to iedomāja bez kāda īpaša nolūka; vēl tikai dažas dienas — sāksies atkal cits gads, nāks jauni plāni un jaunas rūpes. Viņš iegriezās rajona zemes ierīcības nodaļā, atdeva rēķinveža Mart-janoviča sagatavotos dokumentus, stundas trīs nostaigāja pa dažādām iestādēm, norunāja par naglu un skavu iegādi, par zirga sējmašīnu un divlemešu arklu piešķiršanu un tūlīt pat aizsteidzās pie Brjuhanova, rajona komitejas sekretāra, cilvēka, ko viņš labi pazina, cienīja un klusām, kā vīrietis vīrieti, arī mīlēja. Izņēmis Sainim dzelžus, piesēja to pie slitas un, nolicis priekšā smaržīgu āboliņa klēpi, iegāja pa pazīstamajām durvīm, pulkstenis jau rādīja divpadsmit, un viņš nodomāja, ka pēc tam būs jāaiziet uz ēdnīcu; pieņemamajā telpā viņam vajadzēja kādu pusstundu pasēdēt, viņš apmetās uz krēsla un, atpogājis puskažoku un noņēmis cepuri, sēdēja un smēķēja; Brjuhanova palīgs, kas sēdēja tepat un kaut ko rakstīja, neapmierināti pablenza caur brillēm un, pāris reižu pašķielējis uz Zahara pusi, pat iekāsējās, ar roku prom vēdīdams uzmākušos dūmus. Zahars, bez ļaunuma pasmējies pats par sevi, nopīpēja smēķi līdz galam un tikai tad, kad to vairs nevarēja pirkstos noturēt, atvēra iekurtās krāsns durtiņas, iemeta smēķa galu ugunī un atkal sāka klausīties apslāpētajā neskaidro balsu murdoņā aiz durvīm, kas bija apsistas ar vaskadrānu; varēja, protams, arī aiziet, nekādas īpašas darīšanas viņam pie Brjuhanova nebija kārtojamas, taču prom iet negribējās, jau sen viņš vēlējās satikties ar Tihonu, aprunāties ar viņu zem četrām acīm, bez traucētājiem, varbūt arī pasēdēt pie sīvā pudeles, atcerēties pagātni, nav taču nekāds joks — abi, vēl puišeļi būdami, bija gājuši uz Krimu sist baronu Vran-geli. Tik plašām sarunām Tihonam nebūs laika, viņš ar nožēlu nosprieda, vīrs pakāpies augstā kalnā, pats pirmais saimnieks rajonā, augstāka par viņu nav neviena. Bet viņš taču, ja vien sāk atcerēties, ir redzējis Tihonu visādā izskatā...

Zaharu mazdrusciņ uztrauca arī bauma, ko viņš tikai nesen bija dzirdējis, it kā Tihonu sūtīšot uz Maskavu mācīties, — par to vajadzētu aprunāties sīkāk. Zahars smīnā piemiedza acis, arī Brjuhanova palīgs paskatījās viņā pāri briļļu stikliem; Šajā mirklī ar vaskadrānu apsistās durvis nobrīkšķēdamas atvērās un pa tām sāka nākt laukā cilvēki, Zahars tikpat kā nevienu no viņiem nepazina. Pēc tam parādījās arī pats Brjuhanovs un, ieraudzījis Zaharu, pienāca klāt, sniegdams roku.

— Ehē, labdien, priekšsēdētāj. Stāsta, ka neesot priekšnojautu, bet tieši tu man šodien nez kādēļ ienāci prātā,-* Brjuhanovs teica, ar ierastu un veiklu kustību izlīdzinādams zem platās siksnas formas blūzes krunkas. — Tikai es gaidīju tevi no paša rīta. Pusdienosim pie manis. Vai minūtes divdesmit vēl vari pieciest?

— Piecietīšu, biedri Brjuhanov, — Zahars atbildēja, un Brjuhanovs, apmierināti pasmējies par šādu uzrunu, pagriezās pret palīgu.

— Dod nu, Gavrilič, papīrus parakstīšanai, — viņš teica un atkal pazuda aiz durvīm; tieši pēc pusstundas viņi patiesi jau sēdēja pie galda siltā un lielā istabā, un Brjuhanova māte, pēc izskata vēl samērā jauna sieviete, lēja viņiem šķīvjos smaržīgu, pašas vārītu boršču; ar sīpolu ripiņām un sālītu gurķu šķēlītēm aplikta siļķe jau stāvēja uz galda, un Brjuhanovs, mirkli paminstinājies, atmeta ar roku un atnesa no otras istabas pudeli degvīna.

— Vai zini, Zahar, — viņš sacīja, liedams degvīnu biezās, zaļganās glāzēs, — man šodien ir dubulti svētki: pirmkārt, apritēja divdesmit deviņi gadi, un, otrkārt, tikšu galā ar sēju un braukšu prom mācīties, tas jau izlemts. Uz Maskavu, bračiņ! Tāpēc ir nedomā pārmest, ka Tihons dzer. Tam ir iemesls!

— Tas taču lieliski, ja ir iemesls pēc sala pasildīties. — Zahars paņēma glāzi, ar otru roku piegludināja pajukušos matus un, pametis acis uz Brjuhanova mātes pusi, klusām uzprasīja: — Paklau, Tihon, kāpēc tu, sātans, neprecies? Vai tev sieviešu aptrūcies, vai? Ko klimsti atraitņos jau četrus gadus? Tā taču sanāk? Jau piektais gads, kopš tavu Natašu apbedīja... Un ja nu nomirs māte, ko tad tu iesāksi? Cik tad var mācīties un mācīties, līdz kapa malai, vai?

— Labāk iedzersim, Zahar. — Brjuhanovs lūkojās viesī un smējās ar acīm vien. — Divdesmit deviņi — tas vēl nav nekāds vecums, vēl, Zahar, pagūšu, padomā pats, kas mums par laikiem pienākuši. — Tihons izvairījās no atbildes, jo viņam nepatika, ka tik vienkārši, it kā garāmejot runā par viņa mirušo sievu. — Tikai jādzīvo ar prātu, nedrīkst samainīties sīkumos. Tad pietiks spēka visam, Zahar, nedrīkst nepietikt. Galvenais ir tas, ka sirds mani velk uz rūpnīcu, pie metāla, paskaties pats, ar kādām grāmatām esmu apkrāvies, — viņš pamāja ar galvu uz grāmatu pusi. — Es taču esmu inženieris, saskaņā ar Ļeņina dekrētu beidzu institūtu. Toreiz mūs, studentus, atsauca no Sarkanās Armijas, lai pabeigtu mācības. Trīs gadu$ tikmēr lūdzos Petrovu, lai norīko darbā uz kādu rūpnīču, *— Brjuhanovs iesmējās, — kamēr beidzot tiku uz Sverdlova institūtu, uz Maskavu.

— Zahars runā baltu patiesību, — pēkšņi iejaucās Polina Stepanovna. — Tu, Tihon, maldies, neviens ne sava plaukuma, ne nozieda sākumu vēl nav spējis paredzēt. Cits domā, ka viņš aizvien vēl pieņemas spēkā un kļūst vīrišķīgāks, bet jau sen pienācis vītums, nepalaid garām savu stundu, vēlāk gauži nožēlosi. Arī Nataša būtu tev teikusi to pašu. Viņa bija tev brīnumjauka sieva, taču liktenis Iet savu ceļu. Dzīvajiem jārūpējas par dzīvo. Vai tiešām neprecēsies, iekams nebūsi pabeidzis mācības?

— Gan jau, mamm, būs labi, — Brjuhanovs mundri atsaucās un sāka strēbt boršču, un pēc tā, kā viņš ēda, varēja redzēt, ka viņš patiešām vēl ir jauns, laimīgs un vesels, apmierināts gan pats ar sevi, gan ar savu darbu; Poļina Stepanovna smiedamās sabužināja viņam uz pakauša matus un izgāja laukā.

— Tev, Tihon, ir burvīga māte, — Zahars sacīja, un Brjuhanovs piekrītoši pamāja ar galvu, tad, apziedis ar sinepēm vēl vienu gabalu maizes, teica: — Klāj laukā, kas tev sakāms. Nekas slikts taču nav atgadījies?

Zahars klusēdams izēda boršču, pastūma_ prom šķīvi un tikai tad sāka stāstīt; Brjuhanova sejā kādu brīdi turējās tāds kā smīns, bet tad acis kļuva saltas un svešas. Zahars vairs uz viņa pusi neskatījās, viņš aizvien vēl nejutās īpaši vainīgs, bija vienīgi netīkami stāstīt par visu Tihonam — cilvēkam, kuru viņš cienīja un ar kura spriedumu rēķinājās, taču, no otras puses, kam gan vēl varētu visu to stāstīt, ja ne viņam, pilsoņu kara gadu draugam; pārgalvīgi drosmīgs bija ložmetējnieks Tihons Brjuhanovs, viņš arī bija tas, kurš iemācīja Zaharam cienīt grāmatas.

— Tā, — noteica Brjuhanovs un brīdi klusēja, it kā gaidīdams vēl kaut ko. — Tātad tu saki, ka padomju varu apmainīji pret...

— Nu, vai zini, Tihon ...

— Šādā runāšanā es tev neesmu Tihons, bet rajona komitejas sekretārs, — Brjuhanovs skarbi un strupi atteica tajā pašā rāmajā balsī. — Mēs vēl tik tikko pūlamies piecelties kājās, bet tādi kā tu zemnieku acu priekšā jau ar cirvi tai, jaunai idejai, pie pašām saknēm... Par to vajag šaut nost...

— Ja gribi, šauj arī. — Zahars atmeta galvu un neviļus pasmaidīja, viņam šķita jocīgi, ka Tihons Brjuhanovs par to runā tik nesamierināmi; viņam taču vajadzētu atcerēties tās divas māsas pie Kijevas, abi kopā toreiz pavadījām lielisku nakti un vispār katru maizes kumosu taču uz pusēm dalījām. — Tikai vienu es tev sacīšu, biedri sekre-tār, gribi — tici, gribi — netici. Ja tas būtu taisnība — es Poļivanovu nepažēlotu, pats būtu atnācis pie tevis un pieprasījis. Apspriedīsimies kā vīrs ar vīru, kāds kurarn no šīm nevalodām labums. Ir kāds, kas tur uz mani ļaunu prātu, tikai nekādi nevaru izdomāt, kurš, bet Poļivano-viem ar to nav nekāda sakara. Pats velns vien zina, kā viņš iekļuva tajos sarakstos. Viņš ir krietns saimnieks, varbūt arī viņam ir kaut kas aiz ādas, taču strādā gods godam. Ciemā ir kāds kūdītājs, kas palaiž baumas. Visai padomju varai tas varbūt tāds sīkums vien ir, bet mūsu ciemam tomēr ļaunums, un tieši tas grauj padomju varai pamatus. Un vēl: ja Poļivanovs patiešām būtu ienaidnieks, viņš kaitētu, bet viņš taču strādā kā zvērs, artelī tikai otro gadu, bet tu kādreiz iegriezies, apskaties, ko viņš no vecās Avdejeva muižas ir iztaisījis. Tādu zirgu stalli uzcēlis, ka prieks skatīties. Un visu tikai viņš — Akirns Poļivanovs. Vai arī ņemsim dēlus — abi budjon-novieši. Tagad pieiesim no otras puses: kurš atsūtīja Poļivanovu no rajona atpakaļ? Sevišķā trijotne — un pareizi izdarīja, tātad arī tu pats esi tur savu roku pielicis. Grozi, kā gribi, bet es tur neesmu iepīts, kaut gan ar pilnvaroto patiešām lamājos. Laikam tajā trijotnē bija pagadījies kāds prātīgs cilvēks. Kāpēc tad man pašam sevi vilkt pie kāķa? Bet par to meitieti... pats nesaprotu, kā tajā ķibelē iekūlos, un ko lai tagad padara? Arī tu nenoturētos, un kā lai noturas, ja viņa pati to vēlējās? Dzīvi cilvēki vien esam. Pats esmu nelaimīgs, ka tā sanāca.

— Tev taču, Zahar, jauka sieva, bērni.

— Ko nu par to, Tihon, — Zahars atkal aizmirsās savā raupjajā vīrieša vaļsirdībā, — vai tu esi vīrietis vai neesi? Pietiek sievai ari, viņa pa dienu ir tā noņēmusies, ka ne kājās neturas, trīs bērni, tagad dievs vel ceturto pasvieda padurvē. Pats jau esmu iekāpis ceturtajā desmitā, ari tev trešais desmits iet uz beigām. Tici vai netici, Tihon, — Zahars pieklusināja balsi, — pats nekādi nesaprotu, kā man ar to Maņu tā sagadījās, galva apstulba, gluži kā būtu spaini kandžas iztempis, ari vēl tagad, kā iedomājos, tā šermuļi vien skrien.,.

Brjuhanovs klusēdams pastūmās nost no galda, tad piecēlās un, aizmirsis par pusdienām, sāka staigāt pa istabu; viņš bija galīgi noskaities un nemaz to neslēpa. Viņā radās un nostiprinājās kaut kāda pretīguma sajūta pret Zaharu. Protams, no malas skatoties, ne vienam vien viņa paša dzīve šķita apskaušanas vērta, pats par sevi noteicējs, dari, ko gribi, tavā pakļautībā viss rajons, bet, eku, tarri pašam Zaharam ienāk prātā — un viņš ņem un izguļas ar meitu, apniks šitā — atradīs vēl kādu. Bet tu to nevari atļauties, lai gan reizēm uzmācas trakas domas, tādi murgi rādās! Tikai tu sava stāvokļa dēļ nevari ne tikai pakāpties solīti pāri atļautajam, pat skaļi parunāt par to tev nav brīv; un ari kauns nostāties blakus šim pašam Zaharam, paļaut sevī vaļu dzīvnieciskajām tieksmēm, bet šīs dzīvnieciskās tieksmes urdās katrā no mums, vajag tikai uz mirkli aizmirsties. Ieraudzījis māti. Brjuhanovs nevilšus pasmaidīja un pagāja sānis, viņa saudzīgi nesa kastroli ar otro ēdienu — jēra gaļu ar ķiplokiem un sautētiem kartupeļiem; Brjuhanovs pastūma zein karstā kastroļa paliktni un iesmējās.

— Gaidīju, gaidīju, — Poļina Stepanovna ierunājās, — nolēmu atnest cepeti neaicināta, atdziest taču, domāju, nu jau aizrunājušies un ēšanu galīgi aizmirsuši.

— Mums patiešām bija diezgan asa saruna, — Brjuhanovs sacīja, apsēzdamies savā vietā pie galda un pamazām nomierinādamies. — Rudenī pie pašas Zahara mājas nomirusi kāda nezināma sieviete. Gājusi un naktī nomirusi, palicis tikko piedzimis bērniņš. Viņš to pieņēmis, pašam jau trīs ir, šis — ceturtais... Kāpēc neatdevi viņu bērnu namā? — viņš piepeši noprasīja Zaharam. — Ar tādu bērnu taču grūti.

— Kā tad lai atdod? — Zahars, viegli pasmaidījis, iebilda. — Pat es esmu pie viņa pieradis, kur nu vēl sieva. Kā iedeva krūti, tā arī iemīlēja, tādi jau tie sievieši ir. Mīloši. Gan jau būs labi, kur trīs jau ir, ari ceturtais netraucēs.

Likdama uz Zahara šķīvja pavairāk, Pojina Stepanovna tīšuprāt neskatījās dēlā, viņš varētu uzminēt, ko māte šajā brīdī domā, un tas nebūtu labi,

— Labs cilvēks jūs esat, Zahar, — Poļina Stepanovna nopūtās, — es taču jūs tikpat kā nepazīstu, tikai no Ti* hona stāstītā zinu. Iegriezieties pie mums biežāk. Kad iebrauksiet pilsētā, nāciet pie mums, būšu ļoti priecīga. Jus esat ļoti labs cilvēks.

— Tad ta labiņais, padosiet pirkstiņu, saķeršu visu roku, — Zahars samulsa un ķērās pie smaržīgā jēra cepeša. — Vai zināt, Poļina Stepanovna, — viņš palūkojās augšup, — patlaban nekādi nesanāk būt labam, aptrūkstas laika. Nezinu, kā citiem, bet zemniekam ar jauno dzīvi vēl viss nesanāk, kā vēlētos, lāgiem tā viņu izgriež ar iekšām uz āru. Eku, jūsu dēls — priekšnieks, sekretārs, viņam var daudz ko izstāstīt. Zemniekam klājas grūti, viss kaut kā neparasti, nesaprotami. Zemniekam patīk sanākšanās vai svinībās kopā ar citiem pabļaustīties, taču ar savām nedienām viņš paradis vienatnē tikt galā, lai sveša acs neredz. Bet tagad prasa, lai viņš visu, kas iekšā, izliek citu apskatīšanai, — pie tā, Tihon, tik ātri nevar pierast.

Brjuhanovs noklusēja, lai gan Zahars tīšuprāt apstājās, gribēdams dzirdēt, ko par to saka namatēvs; Tihons rāmi košļāja gaļas gabalu, pārdomādams Zahara vārdus un nupat ieraudzīdams viņu citādā gaismā. Viņi satikās ne visai bieži, reti gadījās pabūt tikai divatā, un kopīgais kaujās pavadītais laiks, dzīpars, kas viņus saistīja, kļuva aizvien nestiprāks; taču Brjuhanovu nupat izveda no līdzsvara ne tik daudz Zahara nodarījums, cik paša neobjektīvi aizspriedumainais vēsums; laikam tieši tas bija pats nepatīkamākais, šķiet — no kurienes varēja rasties vienaldzība šajā mūždien nemierīgajā darbā? Par vecumu nav ko runāt, tātad tevī pašā iemetusies trupe, tā arī nomāc, gribi vai negribi, bet tomēr vajadzēs tikt skaidrībā, vai Zahara Derjugina rīcība pareiza vai aplama. Tas ir tik kutelīgs jautājums, ka var pagriezt gan tā, gan šitā, varbūt labāk izlikties nemanām, paiet garām, it kā nekas nebūtu noticis, ļaut, lai laiks pats visu izšķiro. Zahars vēl ir jauns cilvēks, viņam nepieciešams atjēgties, lai tad pati dzīve vai nu atzīst viņu, vai noraida.

— Vai tā meiča ir vismaz glīta? — Brjuhanovs pavaicāja, sagaidījis, kad māte ar traukiem aiziet uz virtuvi,

Zahars nodūra acis un brīdi klusēja.

— Saproti, Tihon, ik reizi sev apzvēru, ka vēl tikai šodien aiziešu — un cauri. Paiet pāris dienu, izdomājos tā un šitā, bet nevaru — atkal velk pie viņas, ka ne izturēt...

— Uzklausi mani, Zahar, — Brjuhanovs sacīja, pasmaidīdams un rādīdams, ka viņš itin labi saprot Zahara stāvokli, kaut arī pasaulē ir daudzkārt svarīgākas un nozīmīgākas lietas. — Tu to jezgu ar mīlēšanos izbeidz un uz ašāko, vienalga, vai viņa ir kulaka meita vai nav. Var gadīties, ka jāšķiras pat no partijas biedra kartes, par citām sekām nemaz nerunājot.

Viņš atkal pārtvēra Zahara skurbo, nemierīgo skatienu, un Zahars pilnīgi nepārprotami saprata to, ko Brjuhanovs nepateica un arī negribēja teikt, un proti, ka dzīvē pastāv stingras uzvedības normas un nedrīkst pieļaut, ka viens nes uz saviem pleciem visu dzīves smagumu, bet otrs tikai izmanto tās labumus un dzīvo, cepuri kuldams. Aprazdams ar pēkšņo atsalumu, kas viņā bija radies pret Zaharu, un mēģinādams to atgainīt, Brjuhanovs brītiņu pastaigājās pa čīkstošo grīdu un atkal apsēdās.

— Paklau, Zahar, mēs vēl pagūsim par to izrunāties, — viņš teica. — Tagad padomāsim par lietu. Klausies uzmanīgi, — viņš turpināja, ar šiem vārdiem uzsvērdams, cik nozīmīga un svarīga ir gaidāmā saruna. — Februāra vidū jāsanāk Pirmajam Vissavienības kolhoznieku kongresam, protams, Maskavā. Jūsu kolhozs ir viens no lielākajiem rajonā, un tev kā tā priekšsēdētājam derētu pabūt šajā kongresā. Nekādus šķēršļus tam es neredzu, ar sēklas fondu tev viss kārtībā, kolhozs sējai ir sagatavojies. Izmet no galvas visas ģeķības, dabū drošāku pamatu zem kājām. Brauc, Zahar, dabūsi izjust visa pasāktā milzumu, tas nav nekāds joks — lauku dzīvi apgriezt otrādi. Pasaule vēl nekā tāda nav pieredzējusi — mēs taču prastu zemnieku izvirzām galvenajā vietā. Nedomā tikai, ka es tevis labad pūlos, ieraudzīsi visas valsts mērogus, vai dieniņ, kā man gribas jūs visus pamatīgi sapurināt, citādi turaties katrs tikai pie savas sievas un sava skābu kāpostu podq, Pievārē savu mīlestību, Zahar, posies celt jaunu Krieviju. Tikai ar tādiem kā tu varam radīt jaunos laukus, cita balsta nav. Posies, — viņš strupi pabeidza. — Ieskaties tur cilvēkos, ieklausies un liec aiz auss. Tev vēl garš mūžs priekšā, tev jāmācās, jāmācās, — viņš piebilda, pamanījis apjukumu Zahara satumsušajās acīs.

— Tu man, Tihon, tikpat kā pa pieri iebelzi. — Zahars pagrozīja glāzi un piesardzīgi aizstūma to tālāk. — Tur taču valdība arī būs.

— Nu tad dabūsi valdību redzēt. Tā taču pašu — strādnieku un zemnieku valdība. Mūsu zeme, Zahar, iziet uz plaša ceļa, pati tauta sanāk kopā, lai spriestu par savu turpmāko dzīvi, pavērtu tai ceļu, ievirzītu pašā straumē. Reizēm, kad sāku domāt, atzīšos godīgi, sāk baisi mesties — sācies tik apbrīnojams, ar prātu neaptverams laiks! Bet tev sievieši vien prātā, — ek, Zahar, apmaldījies tu esi. — Pamanījis Zahara neapmierināto kustību, Brjuhanovs vienā rāvienā izdzēra atdzisušo tēju. — Labi, labi, par to vairs nerunāsim. Tikai iegaumē mūsu sarunu, jo tā, kā tevi sapratu es, neviens cits vairs nesapratīs, bet nosodīs katrs, ņem vērā arī tu, Zahar, — cilvēkam, kas atrodas citu acu priekšā, ir vairāk pienākumu, un pirmām kārtām viņam jābūt tīram!

— Ir gan jums visa šī padarīšana kā striglis acī!

Zahars vairāk nekā neteica, pirms atvadīšanās viņi abi

vēlreiz iedzēra, un Zahars aizbrauca. Sainis bija atpūties un visu ceļu līdz mājām noskrēja slaidā un vieglā riksī, un tomēr daļu ceļa viņi nobrauca jau pa tumsu; pret vakaru sals pieņēmās, kļuva sausāks, un krūtīs no svelošā gaisa lāgiem it kā iedzēla; lai gan Brjuhanovs bija bāries, Zahars jutās labi un droši un visu laiku domāja par gaidāmo braucienu uz Maskavu, uz kongresu; pāris reižu Sainis, galvu atmetis, satraukti nosprauslājās, un Zahars saklausīja vilku kaucienus tālumā. Rāmās un bezgala dzidrās debesis bija kā nosētas ar zvaigznēm, un kamanu slieces čirkstēja spalgi un skanīgi; pirms paša ciema Zahars iesnaudās, un zirgs viņu aizveda nevis uz kolhoza zirgu stalli, bet uz sava bijušā, ekspropriētā un tagad uz Solovkiem izsūtītā Mihaila Makašina sētu; Sainis apstājās pie pašām lievenēm, un Zahars pamodies pirmajā mirklī apstulba un neapjēdza, kurp viņu zirgs aizvedis, tad nobrīnījās par lopiņa labo atmiņu un pierāšanu. Makašinu lielā, ar skārda jumtu segtā māja stāvēja tukša, ar aiznaglotiem logiem un durvīm; ciema padome uz pavasara pusi gribēja atvērt tur klubu, bet Zahars cerēja atkarot telpas mazbērnu novietnei un bērnudārzam: lielās mājas abos galos vietas pietiktu papilnam, Zahars neviļus iedomāja. Sainis stāvēja pie platajiem, līdz pusei sniegā iepu-tinātajiem vārtiem un vērīgi ausījās, gaidīdams, kad saimnieks beidzot tos atvērs, un Zahars, aizvien vairāk

i<-grimdams vakara klusuma un pamestā, sala izstindzi-natā mitekļa noskaņā, centās sēdēt kamanās nepakustēdamies un nečabināt sienu; kaut kā sevišķi asi viņš uztvēra visapkārt sanākušās ēnas, kādu mirkli viņam pat šķita, ka mājā kaut kas sakustas un atskan sieviešu gaudas...

Zahars parāva grožus, un Sainis pavisam nelabprāt pagriezās uz ielas pusi; pie staļļa no sargbūdas iznāca Rudais Volodja, kas pa nakti te dežurēja, un, miegainā, aizsmakušā balsī sasveicinājies ar Zaharu, sāka jūgt zirgu laukā, plaši un gari spriedelēdams, ka sugas ērzeli vajadzētu pilnīgi atdalīt no citiem zirgiem. Zahars, paņēmis lukturi, izgāja cauri stallim; zirgi, steliņģos stāvēdami, pagrieza galvas uz viņa pusi, un luktura gaisma ieplaik-snījās viņu lielajās, mirdzošajās acīs; kādu brīdi Zahars pastaigāja pa stalli, ar labpatiku uzplikšķinādams pa zirgu apaļajiem krustiem, tad, atcerējies, ka šovakar la-sāmmājā notiek mācības, nolēma aiziet apskatīties un jau pēc brīža, pavēris lasāmmājas piebriedušās durvis un nokļuvis smacīgā siltumā, novilka cepuri un apsēdās uz sola pie pašām durvīm, blakus spainim, kas bija apsegts ar koka vāku. Jeļizaveta Andrejevna, kas tieši šaja brīdī stāstīja par vārdu darināšanu, skaidrības labad rādīdama ar nūjiņu uz izkrāsotām bildītēm un rakstīdama ar krītu uz tāfeles, atskatījās uz Zaharu, tikko manāmi pamāja ar galvu un turpināja savu darbu; Zahars pēc pakaušiem vien sazīmēja Jurku Ļevšu, Mikitu Boboku, viņš taču visus divdesmit cilvēkus (Zahars bija paguvis saskaitīt), kas bija te sanākuši, labi pazina kopš bērnibas; Zahars klausījās Jeļizavetas Andrejevnas paskaidrojumos un domāja par šo sievieti ar prieku un sirsnību, un viņa, sajutusi Zahara skatienu, atkal laipni paskatījās atpakaļ, bet viņš sāka pētīt lielu plakātu, kurā bija sacīts, ka samaksāt desmit kapeiku mēnesī par avīzi ir tīrais nieks, ka par pusgadu sanāks seši desmiti, «bet par rubli divdesmit — būs visām gadam lielais prieks». Zaharam ļoti patika šis rīmējums, kas bija norakstīts no plakāta rajona pasta nodaļā, patika arī ar lielajiem, nevienādajiem burtiem uzzīmētais un visredzamākajā vietā piestiprinātais plakāts, kas krita acīs, jau pār slieksni pārkāpjot: «Kas kopīgo labumu izvazā, tas ienaidnieks valstī un kolhozā.»

Apsēdies ērtāk, Zahars sāka vērot skolotāju. Jeļizaveta Andrejevna uz nekrāsotās tāfeles rakstīja ar krītu zilbeSf tad mazliet stiepti tās vairākas reizes skaļi atkārtoja, pēc tam visi, skaļi pūzdami, ierakstīja zilbes no pelēka, rupja papīra darinātās burtnīcās (ar papīru bija grūti, un arī šo pašu sadabūja ar Brjuhanova palīdzību), pat pēc Mi-kitas Boboka sapinkātā pakauša Zahars saprata, cik viņam ārkārtīgi grūti padodas burtu rakstīšana, un pats savā nodabā klusi smējās.

Viņš pārlaida acis izsūtītā Afanasija Gorohova bijušās mājas lielajai istabai; Afanasijs bija spēcīgs vīrs ar melnu, biezu bārdu un spēja uz derībām izkost cauri piecpadsmit kapeiku monētai, patiešām, vīrs kā ozols, un ari pēcnācēji, četri dēli, tēvā atsitušies. Tikai žēl, ka bija mantkārīgs un ļauns kā nelabais un kapeikas dēļ varēja otram rīkli pārkost. Bet nu viņa istabā stāv galds, pašdarināti plaukti ar avīzēm un grāmatām, vienkāršs, tā paša Afanasija, skapis — arī ar grāmatām, caur tā durvju zaļganajiem stikliem saskatāmas arī ermoņikas. Ieklausījies Zahars pameta šķību skatienu uz kvadrātveida sienas pulksteni, kas pieklibodams skaļi tikšķēja; sešpadsmit līniju lampa ar cilindru deva diezgan spožu gaismu, un Zahars itin skaidri saskatīja Kaļiņina piemiegtās acis portretā. Vēl lasāmmājā vajadzēja atrasties patafonam, ko kolhozam bija uzdāvinājusi Holmskas lokomotīvju remonta rūpnīca, taču to nekur nemanīja; Zahars iegrima domās, uz pieres un pie acīm saraucās krunkas, pasaulē tomēr notika kaut kas neparasts, tādēļ krūtīs lāgu lāgiem iezagās saltas tirpas, tā vien šķita, ka kāds ņēmis un sajaucis kopā debesis ar zemi un tagad vairs nav apjēdzams, kur augša un kur apakša. Tā jau ir, viņam citu priekšā jaturas kā viszinim, viņam, lūk, viss skaidrs un saprotams, bet dažkārt naktī pamosties un jūties kā tumšā mežā. Eku, tie paši kulaki, daži no viņiem taču kļuva par kulakiem tikai pēc revolūcijas, padomju varas laikā, kad sadalīja Avdejeva zemi. Paskubinādami citus ar savu mantkārību, plēsās vai pušu, un par to viņus, vispirms paceļot, arī nosvieda atpakaļ un aiztrenca uz nez kādām svešām malām. Arī tas tiesa, ka ar viņiem nekāda kopīga saimniekošana nesanāktu, pārāk rausa katrs uz savu pusi, taču nav noliedzams — strādāja kā zvēri, bija gatavi otru līdz nāvei izdzīt un arī paši, ja vajadzētu, bija ar mieru, city apsteigdami, vagā atstiept kājas. Bet tagadiņ vīri sēž kā mazi bērņuki, mācās pazīt burtus, tas taču gatavais brīnums; kur tas redzēts, ka spēcīgs vīra gabals nevis strācļā parasto zemnieka darbu, bet vairākas stundas no vietas baksta ar pirkstu papjrā, par to arī jādabū pretī kāds labums, citādi ej nu sazini, līdz kādiem brīnumiem lie jaunie ceļi var vēl aizvest. Līdz negantībai un netiklī* bai, kā apgalvo vectēvs Makars, vai līdz vispārējai laimei, kā to skaidro Tihons Brjuhanovs?

Zaharam domas sāk mežģīties, un viņš nopurina galvu. Pašam viņam jau sen skaidrs, ka tagad vairs nav un arī nebūs cita ceļa kā tikai kolhozs, no rajona komitejas un no apgabala steidzina vienā steidzināšanā, lai tikai visi ātrāk iestātos kolhozā; cik tad viņu, viensētnieku, Gustiš-čos vairs ir palicis? Septiņdesmit sešas ģimenes no trim simtiem, un arī tās, kaut gan vēl spirinās, tomēr jau sāk skatīties uz kolhozu citām acīm. Aizvakar vēl ienāca trīs iesniegumi, bet, ja tas viss būtu jāizlemj viņam, Zaharam, viņš nu gan nevienu ar varu nevilktu, ļautu, lai tie, kam kūtrāka domāšana, paskatās, gan tad dzīve pati parādītu, kurp iet un ko darīt.

Mācības lasāmmājā beidzās ap deviņiem, un daudzi jau kaunīgi žāvājās, pēc sensenā zemnieku ieraduma viņi ap šo laiku jau būtu redzējuši otros sapņus; tomēr visi izklīda, dzīvi sarunādamies. Kamēr Jeļizaveta Andrejevna saposās, Zahars izgāja uz lievenēm ar vīriem uzpīpēt un pastāstīja, ka rajonā nolēmuši nākammēnes ievilkt Gus-tiščos radio, un Mikita Boboks šajā sakarā skaļi nozvai-gājās.

— Re, kas par dzīvīti pienākusi! Tu raujies pa gultu ar sievu, bet galvgalī radio runā. Sak, tā un tā, dārgais biedri, padomju kolhozniek Bobok, ko tu tagadiņ izvēlies, lai tev atsūta, — vāciešu šokolādi vai krievu šņabi? Ho-ho-ho! — viņš atkal nodārdināja, priecādamies pats par savu joku, taču šajā brīdī durvīs parādījās Jeļizaveta Andrejevna, un viņš apklusa.

— Priecājos jūs redzēt, Zahar Tarasovič, — viņa sacīja. — Kā jums patika mūsu nodarbības? Iesim, mums uz vienu pusi, pavadiet mani.

Mikita Boboks un Jurka Ļevša palika stāvam, turklāt Boboks mākslotā izbrīnā diezgan pamatīgi iebelza Jur-kam pa sāniem, bet Zahars ar saviem nomītajiem velteņiem lācīgiem, lieliem soļiem turējās blakus Jeļizavetai Andrejevnai, kas bija līdz pat uzacīm ietinusies lielā, siltā lakatā. Spalgajā salā elpas garaiņi pārvērtās mēnesnīcā labi saskatāmos pelēkos mākulīšos, un Jeļizaveta Andrejevna piesedza muti ar cimdu: pirms kādas nedēļas viņa bija apaukstējusies un tagad laiku pa laikam dobji ieklepojās. Viņa apjautājās Zaharam, kā viņš izbraukājis pil* sētu, ko jaunu redzējis un dzirdējis, un Zahars sāka pārlikt: viņam tā gribējās aprunāties par braucienu uz Maskavu, uz kongresu tieši ar šo sievieti, un tai pašā laikā kaut kas arī atturēja.

— Mums, vīžaiņiem, pie katra verstes staba savs jaunums, — viņš atteica. — Ko vien ieraugi, tas viss jauns.

— To nu jūs aplam runājat, Zahar Tarasovič, — kāpēc tā sevi noniecināt? Mūsu ciemā dzīvo ļoti spējīgi cilvēki, par to sen esmu pārliecinājusies. — Jeļizaveta Andrejevna, pati to nemanīdama un galīgi samulsinādama Zaharu, paņēma viņu zem rokas. — Es jums jau teicu, ka vajadzētu sarīkot kolektīvu braucienu uz pilsētu, noskatīties kino. Tautai, Zahar Tarasovič, patlaban ļoti vajadzīgas zināšanas, un to dēļ var atdot visu.

Sajuzdams caur puskažoka piedurkni viņas tievo, tik neierasto roku, Zahars iešķībi nemanot palūkojās viņā, un, kad skolotāja paskatījās augšup, viņš ieraudzīja, kā mēnesnīcā sievietes acis nemierīgi iemirdzas, un sajuta klusu saviļņojumu.

— Nezinu, Ļizaveta Andrejevna, kā tas ar kuru notiek, — Zahars rāmi sacīja, — bet man reizēm kļūst baisi. Tas taču kaut kas neiedomājams — sacelt visu kājās, neatstāt no mūžsen ierastās dzīves ne akmeni uz akmens! Bet šī dzīve taču bija, pavei, no tās asinis vien Šķīst uz visām pusēm, no kaut kādas sprāgoņas jau tās netecētu. Tāpēc arī baisi.

— Jūs esat savāds cilvēks. — Jeļizaveta Andrejevna pūlējās ieraudzīt Zahara sejas izteiksmi. — Jūs esat stiprs cilvēks, Zahar Tarasovič, tikai robu jūsu zināšanās vēl daudz ...

— Kas nu tie par robiem! — Zahars brīnījās. — Jūs sakāt — zināšanas. Bet priekš kam zemniekam tās vajadzīgas, šitās zināšanas? — viņš pavaicāja, gluži kā ķircinādams Jeļizavetu Andrejevnu. — Zemniekam pats galvenais — darbs, citādi blēņas vien sanāk. Tad tik būs kumēdiņi, kad visi sasēdīsies papīrus rakstīt. — Zahars iesmējās un piespieda Jeļizavetas Andrejevnas roku sev ciešāk klāt.

— Tie ir novecojušies uzskati, Zahar Tarasovič. — Jeļizaveta Andrejevna pēkšņi apstājās. — Tas, kurš zina, kālab viņš strādā, — strādā labāk, līksmāk, ar apziņu. Jums Zahar Tarasovič, ar tādām domām nevajag noņemties, dzīve pati prasīs radīt ko jaunu. Arlabunakti.

— Visu labu, — Zahars atbildēja, noraudzīdamies paka] nelielajam, neparasti smalkajam skolotājas stāvam, kas vientuļi aizsoļoja pa dziļajā sniegā iemīto šauro taciņu. Zahars vēl brīdi pastāvēja, tīdams smēķi un domādams par Jeļizavetas Andrejevnas pēdējiem vārdiem. Ir gan tajā dzīvē viss viltīgi iekārtots, tu meklē vienu, bet atrodi ko citu un rokas vien noplāti.

Pārnācis mājās, viņš aši un mierīgi iemiga; taču, no rīta pamodies, tūdaļ atcerējās sarunu ar skolotāju, tagad jau doma par visa kolhoza braucienu uz Zežsku iepatikās Zaharam aizvien vairāk, un pēc kādām trim nedēļām tas arī tika izdarīts. Četrdesmit ragavas ar labi koptiem zirgiem ar lielu jautrību un čalām izbrauca no ciema ap pulksten trim dienā, priekšējā pajūgā plandīja sarkans karogs un aizgūtnēm skanēja ermoņikas. Noskatīties saskrēja pilna iela večiņu un bērnu, gar abām ceļa malām, vispārējā uzbudinājuma aizrauti, riedami joņoja ciema suņu bari; viens otrs no jaunajiem vīriem un puišiem bija jautrā dūšā, un itin drīz te šur, te tur atskanēja dziesma; nokaitēta saule, grimdama spoži sarkanās liesmās, solīja salu, un ragavu slieces lāgiem priecīgi iesmilkstējās. Pirms pašas izbraukšanas uz zirgu novietni atnāca arī ciema padomes priekšsēdētājs Anisimovs ar Jeļizavetu Andrejevnu, un tagad viņi sēdēja vienās ragavās ar Zaharu. Dienu vēlāk visi trīs ieraudzīja sevi gustiščiešu vidū rajona avīzē «Zežskaja kommuna» ievietotajā fotogrāfijā, vēl pēc nedēļas tas pats attēls parādījās arī laikrakstā «Holmskij rabočij» un žurnālā «Ogoņok»; Anisimovs tos izkāra ciema padomē redzamā vietā un katram, kas iebrauca no rajona vai apgabala, lepni rādīja tos, allaž piebilzdams, ka pēc viņa sievas iniciatīvas šādi izbraukumi Gustišču ciema padomē jau kļuvuši par tradīciju.

So pirmo izbraukumu un filmu «Zelta kalni» gustiš-čieši atcerējās vēl ilgi, ilgi; dažs labs vispār redzēja kino pirmo reizi mūžā un sākumā ar bailīgu neizpratni vēroja cilvēkus, kas gluži kā īsti skraidīja turpat acu priekšā, bet tajos brīžos, kad Pjotram, zemnieka dēlam un tādēļ jo sevišķi tuvam un saprotamam cilvēkam, klājās grūti, pat sāka šņaukāties; izgājuši laukā aukstumā, gustiščieši tūdaļ apstāja Jeļizavetu Andrejevnu, lūgdami paskaidrot; tikpat kā neviena no sievietēm lasīt neprata — un skolotāju bēršus apbēra ar jautājumiem.

— Mēs, biedri, par visu to aprunāsimies mājās, — Jeļizaveta Andrejevna apsolīja. — Filmā ļoti interesanti pastāstīts par zemnieku puiša likteni, par to, kā viņā sāk mosties apziņa,

— Andrejevna, Andrejevna, pastāsti taču mums, dumjām sievām, — priekšā bija izspraukusies Varečka, Rudā Volodjas sieva. — Galva pavisam apdullusi, nu, kā viņi var šitin tā pa baltu sienu skraidīt, ir zirgi, ir cilvēki tā-patās?

Tas jau tas pats, kas fotogrāfijā, tikai parādīts nepārtraukta kustība.

— Ak šitā gan! — jaunajiem puišiem un meitām par uzjautrināšanos, nošausminājās Varečka, ielikdama savā izbrīnā krietnu daļu dabas dāvātās dzēlības, kas uzvirmoja ik reizi, kad viņa sastapās ar kaut ko nesaprotamu. —Kas nu tiesa, tas tiesa, lauku cilvēkam tā pilsēta par postu Ш1 lāstu vien ir. — Un Varečka pārmeta krustu. — Nezinu, nezinu, Andrejevna, — viņa vēl piebilda, — var būt, ka pa zinātnieku modei tā arī ir, bet man rādās, ka pēc visa šitā vajag ar svēto ūdeni apslacīties. Viens vienīgs antikrists var pa gludu sienu pastaigāties, bet kā to lai izdara mirstīgs pareizticīgais?

Jeļizaveta Andrejevna pasmaidīja un sāka Varečkai skaidrot, taču šajā mirklī vīri sāka klaigāt, lai sēstas ragavās uz braukšanu, un visi, jautri čalodami un smiedamies, metās pie saviem pajūgiem. Zirgi bija nostāvējušies, nosaluši un nemierīgi dīžājās; Zežskas galvenajā ielā vientulīgi spulgoja dažas elektriskās laternas, un kaut kur netālu nevienmērīgi un aizrīdamies, pāri saviem spēkiem pukšķināja motoriņš.

3

Laiks pirms aizbraukšanas uz Maskavu Zaharam aizritēja neparasti ātri; viņš gan mēģināja pazoboties par sevi, taču pēc sarunas ar Brjuhanovu kaut kas viņā bija it kā sagriezies; Brjuhanovam taisnība — dzīvot tikai sev nepavisam nav tas, kas būt kolhoza priekšsēdētājam, atrasties visu laiku svešu acu uzraudzībā, gluži kā izliktam spožas laternas gaismā, kad katru tavu traipiņu var gan apskatīt, gan apspriest; un tas atkal un atkal spieda Zaharu domās pārskatīt savu mājas dzīvi, pārlieku tālu aizgājušās attiecības ar Maņu un svarīgo jautājumu par Poļivanovu ģimeni vispār. Šajā ziņā jautājums jāizlemj kategoriski, Zahars ne vienu reizi vien domāja, vai nu pilnīgi jāsarauj attiecības ar Maņu, vai arī jau pirmajā sapulcē godīgi jāatsakās no priekšsēdētāja amata; Za-

liars jau daudzkārt bija pārlicis prātā kā vienu, tā otru iespēju un nekādi nevarēja izšķirties. Maņu pamest viņam trūka spēka, tad vajadzētu atraut no sevis pusi dvēseles un turpmāk dzīvot kā kroplim; atteikties no priekšsēdētāja amata — trūka apņēmības. Tad vajadzētu paskaidrot iemeslus, un, lai viņš locītos kā locīdamies, patiesība tik un tā nāktu gaismā, turklāt viņš arī nespēja aiziet, pamest tik svarīgu darbu; arī vecajā ģimenē nekādas dzīves vairs nebūs, ne Frosju, ne māti neapšmauksi. Tādas tās lietiņas, Zahars sev teica, pa naktīm raudzīdamies istabas smacīgajā tumsā un ieklausīdamies, kā dažādos toņos šņākuļo guļošie bērni; lāgiem viņam uzmācās ārkārtīgas vientulības sajūta, aizvien grūtāk kļuva savaldīt tieši sevi pašu, vajadzēja galīgi saraut saites ar agrāko dzīvi, bet arī to viņš nespēja izdarīt, jo bija žēl bērnu. Sī viņa veselīgajai iedabai neierastā dubultošanās jo sevišķi pastiprinājās dienās, kad sākās gatavošanās kongresam, — šis notikums, kas, spriežot pēc avīzēm un vispretrunīgākajām baumām, bija saviļņojis visu zemi, zināmā mērā apslāpēja viņa paša sāpi. Zahars saprata, ka valstī, it īpaši dienvidos, Ukrainā un pie Volgas, izveidojies smags stāvoklis ar maizi un sēklas labību un ka cīņa par sēklu kļuvusi neganti skarba; visur bija sākušās masveida tīrīšanas, un Zahars gandrīz vai fiziski sajuta tos spēkus, kas bija saslējušies viens otram pretim. Viņš pats tagad brīnījās par savu tālredzību un priecājās, ka rudenī nebija pakļāvies kolhoznieku un valdes vīru uzstājībai, ka bija panācis, lai uz izstrādes dienu izsniegtu par divām mārciņām mazāk; kolhozam bija nodrošināta sēkla ar uzviju, un tagad Zahars baidījās tikai no tā, lai kāds klēti ar sēklas labību neaizdedzinātu, un tāpēc bieži vien skrēja nakts vidū pārbaudīt sargus; šajā sīvi uzliesmojušā naida laikā visādi varēja gadīties, savējie varbūt arī neuzdrošināsies, taču cilvēki no citurienes var izdarīt visu ko, dažnedažādu baumu, eku, pilnas malas. Tepat netālu, kaimiņu kolhozos, sēklas apcirkņos nekāda pārpilnība nebija manāma, un tad nelaimi var sagaidīt no jebkuras puses.

Laiks ritēja savu gaitu, sapulcē pēc Bezenčukas kolhoznieku vēstules vētrainas apspriešanas Zaharu labprāt un ar lielu sajūsmu bez liekas spriedelēšanas ievēlēja par kongresa delegātu; Brjuhanovs, kas bija atbraucis uz sapulci, apsveica Zaharu visa rajona vārdā; bet vēl pēc dažām visādu klapatu pārpilnām dienām Zahars kopā ar ci-

tiem delegātiem jau izkāpa Maskavā uz Brjanskas stacijas perona un drusku apmulsa no trokšņainās, svinīgās sagaidīšanas, ragu orķestra mūzikas un nepazīstamajiem cilvēkiem, kas atbraukušos delegātus tūdaļ pārņēma savā ziņā. Viņus fotografēja, reportieri viņus raustīja uz visām pusēm un, piezīmju blokus no rokām neizlaizdami, uzstāja, lai stāsta par savu dzīvi, par darbu, par kolhozu organizēšanu un, kas pats galvenais, prasīja pēc jauniem interesantiem faktiem cīņā pret kulakiem.

Jau kādā no stacijas zālēm ap Zaharu, vai raušus aizrāvis viņu no galda, uz kura atradās milzīgs vēderains vara patvāris un sviestmaizītes lielos, glītos traukos, tinās kāds jauns, gludi skuvies cilvēks ar saltiem, šauriem bri|ļu stikliņiem uz acīm, zīmuli un appluinītu piezīmju bloku rokās; Zahars pat apjuka no šī cilvēka uzstājības, jo viņš daudz labprātāk būtu pasēdējis pie galda un iedzēris karstu tēju; sākumā viņš gan pamēģināja tikt vaļā no uzmācīgā avīžnieka un izlikās par vientiesīti: uz briļJainā jautājumiem tikai nenoteikti raustīja plecus, taču tas nelikās mierā, bija sajutis, ka Zahars viņam iekšēji pretojas, un nu pūlējās šo pretestību salauzt. Arī Zaharu briļļainais puisis ieinteresēja ar savu nepiekāpību, ar savām it kā neapstrīdamajām tiesībām rakņāties viņa — Zahara dvēselē. Uzmanīgi ieklausīdamies puiša jautājumos un plašajos pārspriedumos un skaidrojumos, Zahars ar iedzimtu zemnieka viltību piekrītoši māja ar galvu, pūlēdamies uzminēt, vai aiz visa tā neslēpjas kāds āķis, taču, avīžnieka patiesīgā saviļņojuma un atklātā, rūpestu pilnā skatiena aizrauts, pamazām sāka justies drošāks.

— Paklau, jautā ašāk un ļauj paēst, kamēr vēl var, citādi palikšu neēdis.

— Es tūlīt, tūlīt, biedri Derjugin. — Apmierināts par uzvaru, briļļainais avīžnieks, bloka lapas švirkstinādams, sagatavojās uz rakstīšanu. — Tikai divi jautājumi. Kā jums izdevās padarīt savu kolhozu par labāko visā rajonā, pat visā apgabalā, un kāds pie jums stāvoklis kulaku jautājumā pašreizējā celtniecības posmā?

— Ar savu darbu, — Zahars tūdaļ atteica. — Sai ziņā citādi nav iespējams. Sanāca kādi trīsdesmit vīri, kas sapratās savā starpā, pūtām vienā stabulē, tāpēc arī izdevās, — paveicām, lai gan strīdējāmies līdz aizsmakumam. Grūti iedvest cilvēkiem ticību, bet, ja tā ir, tad pat kapā vieglāk iegulties. Palaimējās ar brigadieriem, jau otrais gads, kopš divi prātīgi vīri apņēmās vadīt un arī tur bri-

pacieš savās rokās, it īpaši Ļevašovs. Citas brigādes pa-jūk, bet pie šā prasās, lai pieņem. Bites jau lido tikai pie pilniem ziediem.

Reportieris noņēma brilles, lietišķi tās izslaucīja, samirkšķināja savas gaiši zilās acis ar garajām skropstām, priecīgi pasmaidīja, kaut ko nomurmināja sev zem deguna un sāka naski rakstīt.

— Arī ar kulakiem, dārgais biedri, paši tikām galā. — Zahars pārlaida acis garajiem galdiem, kur trauki kļuva aizvien tukšāki, un centās pēc iespējas ātrāk tikt vaļā no reportiera. — Kādi nu tagad vairs var būt kulaki, tagad, ja arī kāds vēl ir palicis, tas stāv rāms, varbūt tikai pa-slepus reizēm parej.

— Bet tāpēc viņš laikam ir vēl bīstamāks? — avīžnieks noblisināja briļļu stiklus.

— Apslēpta slimība vienmēr ir ļaunāka, — Zahars piekrītoši pamāja ar galvu, un avīžnieks, pateicīgi paspiedis viņam roku, metās virsū vēl kādam, ko jau laikus bija izraudzījis, bet Zahars, prātā pārlikdams, vai tikai nebūs samuldējis ko lieku, devās pie galda; atcerēdamies avīžnieka šaurās brillītes un savus naivos spriedelējumus, Zahars īgni rauca pieri. Re, kā nu sanāk, viņš domāja, tagad viņa zemnieka liktenis sācis interesēt visu valsti, bet, ja nu viss pārvērsīsies tā, tad nevienu traipiņu vairs neizdosies sevī noslēpt, tik spožā gaismā tos pamanīs vēl labāk. Neviens viņu nespēja pārliecināt, ka Akimu Poļiva-novu ar ģimeni vajadzēja izsūtīt, — to viņš varētu desmitiem reižu pierādīt visu cilvēku priekšā, bet nevienam taču muti neaizbāzīsi, savu saprašanu neuztiepsi, un vienmēr taču atradīsies kāds melša vai nu aiz apslēpta naida, vai ari tāpat vien aiz savas preteklīgās dabas. Un viņu sacītajā būs ari sava daļa patiesības; Zahars pats zina, ka kaimiņu ciemos izsūtīja par Akimu krietni vien trūcīgākus zemniekus, bet te nu rodas cits svarīgāks jautājums: kas tie bija par zemniekiem, kas viņiem bija aiz ādas, Poļivanovs ir viena lieta, Makašini — pavisam kas cits, šajā ziņā viņš par savu taisnību var galvu likt ķīlā.

Visās malās daudz un neatlaidīgi runāja par iekšējiem ienaidniekiem, avīzes diendienā rakstīja par kulaku viltību, nekrietnību un cietsirdību. Naktīs Zahars domās atkal un atkal atgriezās pie Maņas, meklēdams sevī spēkus, kā pārcirst šo mezglu. Kongresa vētrainie notikumi aizrāva, lāgiem viņam jau šķita, ka paša vaina ir tik neiedomājami milzīga, ka vajag iet un bez aplinkiem pastāstīt par

visu kādam atbildīgam biedram. Ja runa būtu tikai par viņu vien, Zahars tā arī izdarītu, — atturēja bailes par Maņu. Sājā sakāpinātajā situācijā nevienam ne prātā neienāca padomāt par viņas likteni, satrauktajos laužu pūļos viens cilvēks bija nevarīgs smilšu graudiņš; nē, tikai viņš viens ir par visu atbildīgs, un viņam arī jāiznes galvenais smagums uz saviem pleciem. Varbūt Brjuhanovam tomēr taisnība, ka ārstēt sevi vajag visas tautas priekšā, un tāpēc viņš arī iegrūdis Zaharu šajā mutuļojošajā jūtu versmē; te nav laika skundēt par savām kaitēm — acu priekšā pavērta visa valsts, tās likteņi un darbs. Te nu tas ir, visu mūsu liktenis, te tas rodas, nostājas savā vietā, Zahars domāja, alkatīgi ieklausīdamies bezgalīgajos strīdos kopmītnē, bet jo sevišķi cieši vērodams strādniekus, kas bija uzņēmušies pār viņiem šefību. Ar savu gauso zemnieka prātu viņš daudz ko tūdaļ neaptvēra, taču par vienu gan pārliecinājās aizvien ciešāk un ciešāk: uz zemes jāsaimnieko kopīgi, tā jāpārvērš kopīgā īpašumā, jo pārāk neganti sazeļ ienaids pie privātām ežām, bet to ar katru gadu sarastos aizvien vairāk, un nedrīkst taču sēt zemē tikai naidu un asinis.

Šajās pelēcīgajās februāra dienās Maskavā valdīja rosme un jautrība, itin bieži uz ielas, laukumos, planetārijā un teātros varēja sastapt dažnedažāda izskata zemnieku — kongresa delegātu pulciņus; ziemeļnieki izcēlās ar savām rudajām bārdām, pinkainajiem aitādu kažokiem un dzidri zilajām, bērnišķīgajām acīm; dienvidniekiem acis bija tumšas, siltas, ūsas sirmas un spriedumi gausi, viņi vēroja visu ar atturīgu piesardzībņ; izkūlušies pa tobrīd aizputeņotajiern ceļiem līdz Maskavai no pašas svelmes^ kur risinājās cīņa par maizi un par kolhoziem, viņi vairāk nekā pārējie izjuta visa notiekošā skarbumu un tāpēc ne sevišķi ticēja dažu dedzīgāku oratoru reizēm pārāk tiešajām un skaļajām runām; katrs sūri grūtā darbā pavasarim atbērtais sēklas puds taču nozīmēja sviedrus, asinis un lāstus. Kongresā bija ieradušies gan izveicīgie maskavieši, gan rjazanieši, gan smoļcnskieši, kam jau kopš vectēvu laikiem bijušas darīšanas ar Maskavu, kālab viņi izturējās daudz brīvāk un rosīgāk; delegātu vidū īpaši izcēlās Vidusāzijas republiķņ sievietes, kas tikai nesen bija nometušas un sadedzinājušas parandžas un vēl kautrējas pašas savu atklāto seju, viņas allaž turējās bariņā

un, pamanot vīriešu skatienus, sastinga nemierīgā saspringumā. Zahars vērīgi ielūkojās notiekošajā un atkal, pats to nemaz negribot, izvērtēja savu iekšējo stāvokli. Kongresa atklāšanas dienā Lielā teātra telpas pieplūda ar zemnieku apvaldīto balsu dunu, ar tām pašām sarunām par sēklu, par maizi, par kulaku šautenēm ar apgrieztajiem stobriem; pāri ložu un balkonu svinīgajiem un smagnējiem apzeltījumiem kvēloja lozungi ar vienkāršiem un saprotamiem vārdiem par maizi, par zemi, par pavasara sēju un par labu darbu.

Holmskas delegācija ieradās, kad jau bija sapulcējies krietni daudz cilvēku; uzrādījis savu mandātu un atkal saudzīgi paslēpis to atpakaļ iekškabatā, Zahars vēl piedevām aizsprauda kabatu ar spraužamadatu, ko pirms izbraukšanas aiz bailēm no Maskavas zagļiem naudas glabāšanai bija viņam uztiepusi vecmāmuļa Avdotja. Tādu spožumu un greznību Zahars vēl nekad nebija redzējis un sāka bez kautrēšanās apskatīt kroņlukturus, balkonu margu zeltītos rotājumus, krēslu samtu; pavei, cik te bikšeļu puikām varētu pašūt, viņš puspajokam iedomāja, tajā pašā laikā labi saprazdams, ka viņa iedoma ir muļķīga un ka būtu aplam bez vecāku gādības palikušo plikaiņu dēļ plēst nost krēslu dārgo apšuvumu. Jau pirms kongresa sākšanās viņš paguva sameklēt savu vietu (Holmskas apgabala delegāti bija novietoti blakus skaitliski lielajai delegācijai no Rietumu apgabala); viņš patlaban lēnām gāja starp krēsliem, kad no blakus rindas viņam kāds skaļi uzsauca. Pāvels Saveļjevs, kaimiņu, Dobrižskas rajona brigadieris, ar Zaharu aptuveni viena gada gājuma vīrs, ar kuru viņš kopmītnē gulēja blakus gultās, gludi noskūto un ar odekolonu iesmaržināto seju glaudīdams, sāka stāstīt Zaharam, kā visa viņu delegācija aizgājusi uz frizētavu un kā tur, brīnīdamies par dzelzscietajiem rugājiem, viņu skuvis izkaltis večuks un visu laiku tincinājis, vai laukos vēl daudz ļaužu palicis, vai vēl visi neesot aizmukuši.

— Gribēju iekraut viņam pa apsmāķēto purnu, — Saveļjevs pasmiedamies ducināja, — bet palūkojos, un žēl sametās. Pat purna nav — tikai tāda sačervelējusi piepe. «Nelien, papuci,» saku, «kur nepienākas. Krievija tagad,» saku, «atkal visa kājās sacēlusies, nav laika pētīt, kas šķērsām ceļam pagadījies.»

— Un ko viņš? — Zahars uzprasīja, apsēzdamies krēslā ērtāk.

— Žultains večuks, — Saveļjevs it kā priecādamies tūdaļ atsaucās. — «Žēl man jūsu,» saka, «tumsība un netīrība aprīs jūsu jauno Krieviju, cilvēks bez dieva un sirdsapziņas ir zvērs, tāds par zvērībām vien domā.» Vēlāk pats nobijās, sāka no naudas atsacīties, teicās, ka jūtot līdzi jaunajiem laukiem.

— Kontra, — Zahars strupi noteica; tagad, pirms paša svinīgā mirkļa, viņam negribējās domāt par kaut kādu nepiežmiegtu elementu, taču Saveļjevs, gluži otrādi, aiz jūtu pārpilnības nespēja novaldīties neizrunājies.

— Protams, ka kontra, šitādi līdzjutēji gar ceļmalām ar apgriezeņiem slapstās, — viņš piekrita. — Kolīdz tu, Zahar, pēc pusdienām aizgāji, zini, kas pie mums uz kopmītni atnāca? Petrovs Konstantins Ļeontjevičs, teica, tikai šodien esot iebraucis Maskavā, ļoti interesējās par kongresu. Iztaujāja, kā esam iekārtojušies, apvaicājās par tevi, — tu padomā tikai, katru tēva vārdā godā.

— Tādā amatā ielikts, viņam tas jāzina, — Zahars noteica, atcerēdamies apgabala komitejas pirmā sekretāra Petrova kalsno seju, kad viņš sarunājās ar kongresa delegātiem pirms to izbraukšanas uz Maskavu. Toreiz viņš sarokojās ar visiem, Zaharam pavaicāja, kā iet pa saimniecību, ko runā kolhoznieki un ko viņš pats domā sakarā ar jaunajām naturālās apmaksas normām par MTS darbu. Jaunās normas vēl tikko kā bija paziņotas, un Zahars par tām nopietni sāka domāt tikai te, Maskavā; droši vien, ja būtu pietiekams daudzums darba zirgu, no daudziem MTS pakalpojumiem varētu atteikties; zirgi sevi papilnam atmaksā, no tiem ir divējāds labums. Nav zemei labāka mēslojuma par zirgu mēsliem, turklāt ar krietnu zirgu var milzum daudz padarīt. No otras puses — traktors ir traktors, siena tam nevajag, spēj tikai piegādāt degvielu, un tas rausies bez mitas. Arums dziļš, vai līdz ceļiem...

Iegrimis domās, Zahars īsti neklausījās savā kaimiņā; bet viņš, to nemanīdams, spriedelēja par pilīm, par cariem un ar zemniecisku sīkumainību rēķināja, cik šim nolūkam no zemnieka izspiests naudas; ovāciju dārdi uzrāva Zaharu stāvus.

— Re, sākas! — viņam pie auss noducināja Saveļjevs, un Zahars papurināja galvu, lai taču liekas mierā; kuru katru mirkli viņš cerēja sagaidīt kaut ko vēl svarīgāku, vēl zīmīgāku, to, kam vajadzēja iedot viņam pašu galveno pārliecību, atbrīvot no šaubām, piešķirt brīvības, lidojuma sajūtai, kas visu laiku spontāni rūga viņā, kādu noslēgumu, un tagad Zaharam šķita, ka tieši šajā mirklī taru jānotiek. Vidusvolgas labākā kolhoza priekšsēdētājs Mat-vejs Pakss dobji dunošā balsī — laikam aiz neparastā uztraukuma — pārāk rūpīgi izrunā prezidijā ievēlamo uzvārdus, pēc tam, brītiņu pagaidījis, ierosina ievēlēt kongresa goda prezidiju; Zahars dzird pazīstamus vārdus, un viņam šķiet, ka nupat, nupat iestāsies ilgi gaidītais mirklis un notiks kaut kas tāds, kas vienā rāvienā apvērsīs visu dzīvi, un kļūs viegli un priecīgi ap sirdi.

Prezidijā ar Staļinu priekšgalā, ievērojot nerakstīto, bet reizi par visām reizēm iedibinājušos kārtību, vietas ieņem Molotovs, Ordžonikidze, Vorošilovs, Andrejevs, Kosiors, Postiševs, Mikojans; Zahars viņus redz visus reizē un tajā pašā laikā, ne uz mirkli nenovērsis acu no Staļina, pakļaujas vispārējam noskaņojumam, jūtu brāzmai, kas uzbangojusi milzīgajā, cilvēku piepildītajā zālē; viņam turpat blakus dobji plakšķina Saveļjeva milzīgās plaukstas.

— Lai dzīvo biedrs Staļins! — dārd zāle. — Urā!

Arī Zahars kliedz, cik spēka, un viņam šķiet, ka Staļins, klusēdams un ierasti applaudēdams zālei, skatās tieši uz viņu un šis skatiens ir nekustīgs un smags. Zahars šajā brīdī būtu daudz ko devis, lai uzzinātu, ko domā šis cilvēks; starp citu, jautājums ir tikai viens un arī atbilde viena: tautai jādzīvo labāk, pārticīgāk, kulturālāk, tauta ir pelnījusi labu dzīvi, un tā ir vienīgā atbilde, un tai pakļauts viss. Cauri zālei uz prezidiju apsveikt kongresu izsoļo Maskavas darba trieciennieki ar karogiem, un kopš šī mirkļa Zaharam šķita, ka viņu satvēris un ierāvis sevī ugunīgo runu un referātu viesulis; tas turpinājās strīdos, kas iedegās sēžu starplaikos vai pa naktīm delegātu kopmītnēs. Lai gan Zahars centās vairāk klausīties, tomēr gluži neviļus arī viņš iejaucās šajos pārspriedumos un strīdos, kas radās pavisam stihiski, un runāja līdz aizsmakumam, bet reiz saķērās strīdā ar kāda Pievolgas kolhoza priekšsēdētāju, kas plaši klāstīja, ka pēc pieciem sešiem gadiem zirgs kolhoza saimniecībā nemaz vairs nebūšot vajadzīgs.

— Simttūkstoš traktoru jau ir, desmittūkstoš kombainu tāpat, — viņš uzbudināti runāja, kūpošu papirosu vicinādams un te pret vienu, te otru pagriezdamies. — Vēl simt tūkstošu un ...

— Nu, un tad? — Zahars pēkšņi zobgalīgi noprasīja.

— Tad zirgi vairs nebūs vajadzīgi, pats tos nolikvidēsi, lai nebūtu lieki jābaro.

— Bet vai to, ko saka Budjonnijs, tu dzirdēji? Nav slikta zirga, ir slikts saimnieks. Esam jau sitos naskos redzējuši, uzsāk jau itin nadzīgi, gabaliņu nolēkšo un tad vairs knapi kājas kustina. Vai tavos tīrumos jau daudzi no tiem simt tūkstošiem parādījušies?

— Es taču runāju vispār, pasaules mērogā •.,

— Strādniekam šobrīd vajag paēst, tiki taču redzējis, ka jau no pieciem rītā stāv rindās pēc maizes, ko dod uz kartītēm. Tu labāk lieku desetīnu ar to pašu zirdziņu būtu apsējis.

— Es tā skatos, ka tu tālāk par lieku desetīnu nespēj nekā ieraudzīt.,.

_— Eku, vakar kāds teica, ka kulaks esot aktīvistam lūpu nokodis, — vai tas nebija pie jums? — Zahars skaļi noprasīja, pievērsdams sev uzmanību.

— Nē, pie mums ne, — priekšsēdētājs no Pievolgas apjuka. — Blakus, kaimiņu kolhozā. Un tad? Ko tu man piesienies? — viņš apvainots iesaucās.

Naktī Zaharam atkal ienāca prātā Pievolgas kolhoza priekšsēdētāja vārdi un viņa aizvainotā seja; tad domas pārlēca uz kaut ko citu. Nez kādēļ Zahars ne vienu reizi vien iedomāja Staļinu un pat mēģināja iztēloties, ko viņš darītu, ja Staļinam ienāktu prātā ar viņu aprunāties, stāstīja, ka tādi gadījumi reizēm esot bijuši; šī doma iesvēla sirdī dedzinošu aukstumu un tai pašā laikā lika ielūkoties dziļāk pašam sevī, un viņš ar negaidītu stingrību apņēmās pēc atgriešanās mājās krasi pārkārtot savu dzīvi un, lai gan vēl īsti nezināja,’kā tas notiks, labi saprata un izjuta, ka turpmāk, pēc visa šeit dzirdētā un redzētā, viņa dzīve būs godīga un šķīsta. Pašam nemanot, it kā tiekdamies atgriezties ierasto rūpju lokā un aizmirsties, Zahars sāka domāt par kolhoza darīšanām; ienāca prātā, ka viņš nebija paguvis pārsvērt sēklas labību, ka klētnieks pēdējā laikā staigājis ar aizdomīgi jautrām acīm. Kaimiņu — Augstkalnes — kolhozam viņš bija atteicies palīdzēt ar sēklu, be't varētu jau pudus trīssimt kviešu kaut kā sagrabināt, vajadzēs piedabūt, lai valde tam piekrīt. Laiks arī pašam nopietni ķerties pie mācīšanās, citādi paša dēls teju, teju sāks zoboties; nemierā grozīdamies, viņš smagi nopūtās un piecēlās uzsmēķēt.

Save|jevs miegā krāca, un Zahars, uzmetis puskažociņu, izgāja gaitenī un apsēdās blakus delegātu kopmītnes dežurantam komjaunietim, kas kāvās ar miegu.

— Kā tad, puisi, klājas? — viņš pavaicāja, un dežurants uztrūkās no snauda, samirkšķināja acis un nožāvājās;

— Ej nu labāk gulēt, biedri delegāt, — viņš sacīja un atkal nolika galvu uz galda. Zaharam iegribējās uzlikt plaukstu uz puiša apaļā, īsi apcirptā pakauša; tajā melnajā kamolā, kas visas šīs dienas bija viņā urdījies, piepeši uzradās skaidrība, un visu, kas agrāk bija licies kā smags pārkāpums, viņš pēkšņi ieraudzīja jaunā gaismā un tagad pirmo reizi sajuta neizsakāmu prieku par braucienu uz Maskavu, par kongresu, par to, ka tieši viņš ir viens no nedaudzajiem, kam laimējies piedalīties kongresā. Tagad Zahars noteikti un skaidri sajuta, ka ir ierauts pašā dzīves virpuja vidū; viņš saprata, ka pagātne zaudējusi savu varu pār viņu un nu kļuvis brīvs un var godīgi izšķirties, kā rīkoties turpmāk.

No rīta,"dienu pirms kongresa slēgšanas, atgadījās vēl kāds notikums, kas viņa pacilāto, svinīgo noskaņojumu padarīja vēl gaišāku un to vēl vairāk nostiprināja: gan viņš pats, gan Pāvels Saveļjevs, gan arī pārējie Holm-skas apgabala delegāti jau vakarā dabūja zināt, ka rīt viņi ies uz Ļeņina Mauzoleju, pēc tam fotografēsies pie Kremļa sienas sev par piemiņu, un visi par to vien runāja; Saveļjevs pat noskaitās uz Zaharu, jo viņš neticīgi smīnēja, kad Saveļjevs sāka stāstīt par kādu savu attālu radinieku, kas divdesmitajā gadā dienējis Kremļa apsardzē, un par to, ka tas it kā divas vai trīs reizes pat runājis ar Ļeņinu par laucinieku dzīvi; soļodams blakus Saveļjevam uz Mauzoleju, Zahars alkaini centās paturēt atmiņā pelēcīgās februāra dienas skopo un rēno gaismu, retās sniega pārslas, Kremļa torņu smailos jumtus un augstos katedrāļu jumolus, kas šķita iesniedzamies mākoņos; viņš nekad nebija nedz redzējis, nedz arī dzirdējis runājam dzīvu Ļeņinu, bet patlaban viņš gāja pie tā gluži kā pie dzīva, jau sen pazīstama un mīlama cilvēka; šī nepacietība, gaidot tikšanās brīdi ar Ļeņinu, pārņēma Zaharu aizvien spēcīgāk, un viņš, tikai uzmetis acis sargkareivjiem, pareizāk sakot, viena kareivja nekustīgajai durkļa smailei, tūlīt aiz Pāvela Saveļjeva, norāvis no galvas cepuri, sāka kāpĻļejun, sajuzdams sejā vēso gaisu, kas plūda pretim.;

Saveļjevs uz mirkli apstājās, pāri viņa plecam Zahars ieraudzīja Ļeņina seju, un tā viņu pārsteidza, gandrīz vai nobiedēja, piepeša sāpe kaklā aizžņaudza elpu; viņš it kā apjēdza, it kā piekļuva pats saviem pirmpamatiem un ar pēkšņi atkailināto un nevarīgo sirdi pieskārās vissvarīgākajam, kas vien viņā bija, un šis svarīgākais bija tas, ka viņš ir dzīvs, ka viņam jādzīvo un jāiet tālāk. Viņš piesardzīgi atvilka elpu; mūžīgajā mierā aizmigusi Ļeņina seja it kā notrīsēja un panācās Zaharam pretim, un tagad viņš ar sāpēm saskatīja tajā vissīkākās krunciņas, un tajā pašā laikā ar kādu citu, iekšējo redzi, caur Ļeņina dzīvās sejas tēla apbrīnojamo dziļumu, par spīti nepārvaramajai Ļeņina nošķirtībai no viņa reālās dzīves, Zahars ieraudzīja savu mūžu no mirkļa, kad pirmo reizi bija sajutis mātes spēcīgo un silto roku pieskārienu, līdz Azovas piejūras stepju līgas rūgtenajai asiņu un nāves dvakai un saltajām trīsām, kas pārņēma kavalērijas trieciena brīžos, līdz tabakas dūmu un sviedru piesmakušajām zemnieku sapulcēm, kur izšķīrās zemes liktenis, sūrās arāja laimes liktenis. Piepeši kaut kāds balts, nepārskatāms sniegots plašums nostājās Zahara acu priekša, viņš samanīja tajā pazīstamus tīrumus ar koku skupsnām; aiz muguras kāds neapmierināti un steigdamies pačukstēja, lai taču viņš nestāvot, un viņš sāka iet, nesdams sevī pazīstamo plašumu un ikdienas rūpju kustīgo ņirboņu, un, atkal nokļuvis zem zemajām februāra debesīm, nedz dzirdēja, nedz arī vēlējās klausīties, ko Pāvels Saveļjevs tik uzbudināti viņam stāsta. Retas sniega pārslas ieslīpi sitās sejā, un fotogrāfs, nikns par nelāgo laiku, ilgi ņēmās, kā apsvilis skraidīdams ar savu smago aparātu un pūlēdamies nostādīt viņu pulciņu pret Kremļa sienu atbilstoši kaut kādam savam plānam, un galu galā nofotografēja.

Visapkārt slējās, bez mitas pārvērtās, trokšņoja un sa-zin kurp steidzās milzīgā, neaptveramā pilsēta, kas bija kļuvusi viņam vēl tuvāka un vairāk vajadzīga, un Zahars sajuta tās dzīvi savu asiņu karstajā viļņojumā un ritumā; un sniegs jau gāzās lejup lielām, baltām lēkšķēm.

Tas, ka Zahara Derjugina sirds pieķērās dzīvē kaut kam cildenākam un nozīmīgākam, nebija nekāda nejau šība, jo ikviens cilvēks vienmēr ir bijis un būs gan redzamām, gan neredzamām saitēm cieši saistīts ar savu laikmetu, ar tā satraukumiem un pārvērtībām; milzīgās valsts nepārtrauktie, sasprindzinātie meklējumi, tās nelokāmā griba stingri nostāties uz savām kājām, lai nebūtu jāizjūt atkarība no citu žēlastības, par kuru bija pārāk dārgi jā-maksā, saliedēja vienā dziņā daudz dažādu cilvēku, sākot ar to pašu Zaharu Derjuginu, kas bija priekšsēdētājs vienā no vairāk nekā divsimt tūkstošiem kolhozu, kuri īsā laika sprīdī bija saradušies valsts milzīgajos plašumos, un beidzot ar Staļinu, partijas ģenerālsekretāru, kura stāvoklis vien it kā savāca ap viņu vienā fokusā visasāko starptautisko pretrunu un valsts iekšējās dzīves kolīziju pavedienus, bet šī valsts iekšējā dzīve bija tikpat kā ļoti jutīgi audi, kas acumirklī reaģēja uz katru visniecīgāko izmaiņu; tieši valsts iekšējā dzīve aizvien jūtamāk kļuva par svarīgāko, noteicošo virzībā uz priekšu, un tikai pēc tās varēja spriest par panākumiem un aprēķināt zaudējumus; un Staļins bieži vien tika par to domājis.

Kongresa brīdī viņam bija piecdesmit trīs gadi, aiz muguras — garš un grūts nelegālās cīņas ceļš, trimdas un bēgšana no tām, ļeņiniskā dzīves un partijas vadīšanas skola. Tas bija varens spēks, ar tā palīdzību izdevās idejiski sagraut Trocki ar tā visdažādāko nokrāsu sekotāju skolu, ikviens no viņiem paslepus, bet reizēm arī atklāti uzskatīja sevi par ģēniju, bet tautu, masas — par mēmu materiālu, kas derīgs vienīgi tam, lai uzceltu pjedestālu viņa monumentam uz mūžu mūžiem. Staļins ar viņam raksturīgo prāta skarbumu un nežēlību ne vienu reizi vien sarkastiski atmaskoja politisko pigmeju cenšanos uz tautas rēķina ielauzties vēsturē. Ar liela politiķa tālredzību viņš saskatīja reālos iemeslus un spēkus, kas spieda vienu vai otru ienaidnieku rīkoties tieši tā un ne citādi; un viņam bija svarīgi tieši šie reālie, pašreiz aktīvie spēki, no tiem bija atkarīgs jebkura panākuma galarezultāts.

Tauta bija daudzsejaina, tas vienmēr bija jāpatur prātā un jāuzveic sevī īgnums pret šo mainīgo, sarežģīto daudz-sejību; tautas stihijai, kas bija izlauzusies no mūžsenajiem, stingrajiem krastiem un apsviedusi otrādi sociālos polus, vajadzēja iekļauties citādā tiesiskā kārtībā, un tam bija jānotiek pēc iespējas ātrāk. Kur vien varēja, Staļins centās pasteidzināt šo izaugsmi; ar nežēlīgu roku no-cirzdams pasaulē vēl nepieredzētajam kokam, viņaprāt, liekos zarus, viņš gribēja arī pats vēl redzēt šī koka ziedus un augļus un tajā pašā laikā ar tā paša pieredzējušā un gudrā politiķa nekļūdīgo nojautu saprata, ka kurš katrs

aplams solis sāņup no Ļeņina, vai nu gribēts, vai negribēts, var kļūt par liktenīgu. Ne jau kāds cits, bet tieši Ļeņins paredzēja un nosprauda tautas ceļu un attīstības gaitu un šīs attīstības būtību; Ļeņins it kā raudzījās no pašas tautas dvēseles, un te nevarēja būt vietas pat labai, draudzīgai skaudībai; tā bija tā pati reālā, pašreiz un mūžīgi aktīvā patiesība; grauds, no kura tik un tā izaugs tajā ieprogrammētais sākotnējais veidols, vienalga, cik lielas būs vētras un brāzmas, — tas izaugs un nobriedīs pats savā laikā. Bija divi ceļi: vai nu gaidīt nezin cik ilgi, vai arī stimulēt šo augsmi kaut arī ar nežēlīgiem, taču nepieciešamiem pasākumiem. Laikmets bija apvērsies otrādi, milzīgā, atpalikusī valsts nocietinājusies pašā pasaules sociālās evolūcijas smailē, un Staļins arvien vairāk nosliecās uz otra ceļa pusi, un, kaut arī tauta joprojām bija daudzsejaina, un citādi tas nemaz nevarēja būt, tās dzīlēs, tāpat kā agrāk, risinājās savi cikli un vētras, un to nedrīkstēja neņemt vērā. Staļins labi apzinājās, ka tikmēr, kamēr viņš pats sevī saglabā un — vēl jo vairāk — nostiprina revolucionārismu, kamēr viņš veicina revolucionāro kustību, tikmēr masu galvenā daļa viņam sekos, jo revolūcija un viņš pats ir nedalāms saliedējums.

Zaharam Derjuginam un miljoniem viņam līdzīgo kongress neizsakāmi palielināja morālo lādiņu, tas ne tikai piebiedroja viņus pie vispārējās kustības, bet varēja ietekmēt arī visu turpmāko dzīvi ar tās ierastajām laimes, panākumu un ieradumu kategorijām; arī Staļinam šis kongress ļoti daudz ko nozīmēja, un tomēr tas bija tikai epizode milzīgajā cīņā, kas risinājās visos iespējamos virzienos, kur viens aspekts bija atkarīgs no otra un noteica trešo. Plaši izvērstā rūpnīcu, raktuvju, ceļu celtniecība prasīja, lai tajā iesaistītu aizvien jaunu un jaunu darbaspēku un lai tas nāktu tieši no lauku rajoniem (jo citur nebija kur ņemt), kur tas pats sevi apgādāja ar maizi; maizi vajadzēja strādniekiem, augošajai rūpniecībai, armijai, galu galā tā bija vajadzīga nepieciešamo iekārtu un mašīnu iegādei. Ja visa Zahara Derjugina uzmanība šajās dienās bija pievērsta vienīgi kongresam, tad Staļinu pati nepieciešamība spieda paturēt savā redzeslokā līdz ar Maskavā sanākušo kolhoznieku kongresu vēl mil-zurp daudz citu darbu un notikumu gan valsts iekšienē, gan ārpus tās robežām, sākot ar stāvokli Vācijā, kur Hitlers ar savu nacionālsociālismu jau bija kļuvis par galveno politisko spēku, ASV valdošo aprindu reakciju uz

Japānas gatavošanos, kā ziņoja izlūkošana, iebrukumam Ķīnā un beidzot ar aviācijas un tanku daļu dibināšanu pašu armijā.

Kongresa darba laikā Staļinam bija visdažādākās tikšanās, viņš piedalījās dažādās sēdēs, jo vajadzēja izlemt daudzus neatliekamus jautājumus; viņam paziņoja, ka Konstantins Ļeontjevičs Petrovs, Holmskas apgabala komitejas sekretārs, lūdz viņu pieņemt. Staļins pēdējā laikā daudz domāja par iespējamām izmaiņām partijas un valsts svarīgākajos posteņos, par tiem, kas šajos posteņos strādā, un tiem, kas varētu aizstāt mazāk noderīgos, un šis jautājums viņam tūdaļ sasaistījās ar Petrova vārdu, it īpaši tāpēc, ka Staļins ne reizi vien jau bija apsvēris viņa kandidatūru. Staļins pazina Petrovu vēl no cara laiku trimdas gadiem un vērtēja viņu ar citādu mērauklu nekā daudzus citus; mirkli padomājis, viņš lika tūlīt pat uzmeklēt Petrovu un ataicināt pie sevis, bet vakarā, kad paredzētā programma bija izpildīta, aizveda viņu prom no pilsētas, pa ceļam tikai reizēm šo to pajautādams un appētīdams viņu; savukārt Petrovs, nojautis Staļina uzmanību pret sevi, kļuva piesardzīgāks. Jau mājās, vērodams Staļina smagnējo augumu, kad viņš nosvērti, vienmērīgiem un drošiem soļiem mēroja nelielo istabu ar vienkāršo un ērto iekārtojumu, Petrovs vēlreiz pārcilāja prātā visu, ko vajadzētu pateikt. Staļins uzaicināja Petrovu pie neliela galdiņa, uz kura atradās mazliet apvītuši augļi un vīns, viņš labsirdīgi piemiedza pēkšņi atmaigušās acis, līdz ar to arī viņa biezās ūsas kļuva it kā piemīlīgākas, laipnākas, — un vēlreiz uzaicināja apsēsties. Viņi abi bija vienaudži, Petrovs tikai dažus mēnešus vecāks; tā kā viņi labi pazina vien§ otru, zināja viens otra iespējas un spējas, (protams, dažādas gan līmeņu, gan mērogu ziņā), viņi satikdamies pllaž jutās nepiespiesti, taču šoreiz Petrovu kaut kas nomāca. Viņš nebija īsti drošs, ka Staļins šoreiz atradīs laiku sastapties ar viņu, tāpēc tas, ka viss tik viegli atrisinājās, lika viņam visu laiku uzmanīties; viņš' zināja, ka Staļins nīda dīku laika pavadīšanu, viņam arī nebija iespēju to darīt, un tālab tas viss un arī gaidīšana vedināja citādi, vērīgāk ieskatīties Staļinā; Petrovs gluži nevilšus pūlējās pamanīt to jauno, sev nozīmīgo, kas Staļinā bija parādījies pavisam nesen, tikai pēdējā gada laikā. Petrovam nelika mieru arī kas cits: Staļinam kaut kāda iemesla dēļ bija vajadzīga sastapšanās ar Petrovu, un, ja viņš pats nebūtu šajā mirklī pagadījies, visdrīzākajā

laikā šāda sastapšanās notiktu tik un tā. Viņš lūkojās Sta|inā, klausījās viņa pārdomās par kongresu, runāja arī pats, taču visu laiku netika va|ā no kaut kāda nesaprotama nemiera; Staļinā kaut kas bija būtiski mainījies, tikai viņš vēl nespēja aptvert, kas īsti, viņš vienīgi zināja, ka tas ir noticis un ka tas viņam ļoti nepatīk.

— Lūdzu, biedri Petrov, — ar savu raksturīgo akcentu sacīja Staļins, ieliedams vīnu, no kura tūdaļ uzvēdīja ass un uzbudinošs aroms; Petrovs piebīdīja sev tuvāk lielu, slaidu pokālu. — Esat ļoti novājējis, biedri Petrov, — Staļins ierunājās atkal. — Pēdējo reizi mēs tikāmies pirms apmēram gada; esat ļoti novājējis. Vai nejūtaties vesels? Vajadzētu pagulēt slimnīcā, lai dakteri papētī.

— Paldies, biedri Staļin, tikai ne tagad, patlaban nav laika pa slimnīcām valstīties. — Petrovs iedzēra malku no savas glāzes un pasmaidīja, it kā atbildēdams uz Staļina pārmetošo un arī saprotošo skatienu. — Piedodiet, Josif Visarionovič, es zinu, jums patīk, ka uzrunāju jūs pa vecam ... tik daudz gadu pagājis — un kādu gadu! Arī man tā patīk labāk... Dialektika — viss plūst, viss mainās. — Un, atbildot uz tagad jau prasīgo Staļina skatienu, piebilda: — Vainīga nav slimība, gan viss pāries. Goda vārds, man viss ir kārtībā, un esmu vesels, tas tāpat vien... visparastākais nogurums, Josif Visarionovič. Darba vesels kalns, reizēm šķiet, ka nekādi ar to netikt galā, ka tas ņems un nosmacēs.

— Gan tiksim, biedri Petrov, — Staļins sacīja, pieliedams glazēs vīnu. — Vajag tikai ticēt... tautai, masu enerģijai. — Šķita, ka Staļins koncentrēdamies bija aizmirsis par Petrovu, par viņu sarunu; istabas rēnā, pieklusināta gaisma blāvi atspīdēja viņa acīs. — Es zinu: jūs tagad domājat par to, kāpēc esmu jūs ataicinājis, — Staļins piepeši pateica, pavisam vienkārši, ierasti glaudīdams ūsas ar pīpes cibuku; Petrovs izbrīnējies pacēla galvu.

— Un par to arī, Josif Visarionovič.

— Par ko tad vēl?

— Nāk_ prātā pagātne, tad bija vienkāršāk, skaidrāk. Arī vieglāk, jā, vieglāk, Josif Visarinovič, — Petrovs atkārtoja. — Un nu mums jāpaveic praktiskais darbs — praktiskais, šajā vārdā ietverta visa mana darba jēga. Izrādās, ka tas nav nemaz tik vienkārši izdarāms. Klājas grūti, daudzi zemnieki nav psiholoģiski sagatavoti, droši vien vel janotiek smagam lūzumam.

— Patlaban — jā, bet pašreizējais moments vēl nenozīmē visu, vēstures ritums ar to nebūt nebeidzas, — Staļins atteica krietni vien skarbāk, nekā tas pienāktos senu draugu starpā; viņš uzmeta Petrovam īsu, nožēlas pilnu skatienu, it kā nesaprazdams, kā viņš, ar asu prātu ap veltīts un gudrs cilvēks, var runāt par jautājumu, kas jau sen skaidrs un izlemts; Staļins tūdaļ pat aptvēra, ka Petrovs tiecas ievadīt sarunu kaut kādā savā gultnē, un turpināja izvērst savu domu tālāk: — Un, pārstādot kaut ko, kaut ko nogriežot, vienmēr precīzi jāievēro sociālās saauguma vietas, lai gan traumas un asinsizplūdumu blakus audos nekādi nav novēršami. Jā, ir daudz dažādu problēmu, un, lūk, vēl viena. Milzīga zemnieku daļa sakoncentrēta galvenokārt centrālajos rajonos. Bet mums ir vitāli nepieciešams attīstīt valsts nomales, jāapgūst ogļu, rūdu, zelta atradnes. Vajadzīga koksne, vajadzīgas mašīnas, daudz kas vajadzīgs.

— Protams, tas viss ir vajadzīgs, Josif Visarionovič. Bet vai mūs sapratīs? Tas ir smags lūzums! — Petrovs domāja par pagriezienu veselas valsts vēsturē, drosmīgu un riskantu pagrieziena posmu, kad valsts var vēsturiski saglabāties, vienīgi krasi pārkārtojot visus savus pamatus: valstij ar simt miljoniem pilsētu iedzīvotāju, starp kuriem strādnieku šķira savukārt veidoja mazāko pusi, bija vai nu jāceļ, vai arī jānoslīd vēl tālāk atpakaļ.

Sajutis Staļina pētošo skatienu, Petrovs tikko manāmi uzsmaidīja viņam; viņš zināja, ka aizskartais jautājums Staļinam jau sen ir pilnīgi skaidrs un izlemts, taču tieši tas visvairāk satrauca viņu pašu, un viņš nekādi nespēja tikt vaļā no sajūtas, ka savas šaubas katrā ziņā jāpa-stāsta tieši Staļinam, bikli, neapzināti cerot, ka šajā sarunā ar Staļinu Petrovs izdibinās skaidrību, kas tieši viņam tik nepieciešama.

— Jā, vēstures pagriezieni reizēm ir nežēlīgi, — Petrovs klusām noteica, it kā sarunādamies pats ar sevi.

— Tā ir revolūcijas cietsirdība, tā ir nepieciešama, lai neaizietu bojā, — Staļins sarauca pieri, ar saviem aizkavētajiem vārdiem it kā apstiprinādams Petrova domas. — Jā, lai neaizietu bojā. — Viņš pacēla galvu un smagu skatienu cieši ielūkojās Petrovam sejā, un Petrovam Muva neomulīgi ap sirdi. — Pareizi, — pēc tikko samanāmas, taču zīmīgas pauzes Staļins atkal ierunājās, — visdažādāko nokrāsu liberāļi metīsies mums virsū un ir jau me-

tušies. — Staļins atkal uz mirkli apklusa, un viņa se]ā parādījās salts smīns. — Cietsirdība? Nē, biedri Petrov, ta ir nepieciešamība — nežēlīga nepieciešamība. Taču mēs esam gatavi un mums vienmēr jābūt gataviem uz to, ka musnesapratīs un nekad nespēs saprast līdz galam. Nacionālo bagātību pārdalīšana jāizdara visā pilnībā un līdz galam. Apstāšanās pusceļā nozīmē to pašu, ko kāpšanās atpakaļ. To mums, biedri Petrov, mācīja Ļeņins, to mums māca vēsture.

— Nevienam neko gatavu rokās neviens nepasniegs, — apstiprināja Petrovs ar sev raksturīgo, kā viņam pašam šķita, rāmo mieru, taču Staļins labi pazina Petrova dabu un tikai vēl vairāk saspringa. — Un to mēs izjutām paši uz savas ādas. Jūs, Josif Visarionovič, labi pateicāt par sociālajam saauguma vietām, un nav apstrīdams, ka tādēļ, lai nostādītu uz kājām kolhozus, mums vajadzēja uzmaukt kulakam uzpurni. Mēs to izdarījām, un tieši te arī sāk izpausties šis «no un līdz». Sociālās saauguma vietas tautā ir visai sarežģīta problēma. Ar kulakiem pašos pamatos esam tikuši galā. Patlaban stāvokli sarežģī kas cits. Man šķiet, ka mēs ne vienmēr pareizi orientējam masas, nevar taču neņemt vērā pārējās pastāvīgi darbojošās kategorijas. Es par to bieži vien domāju. Turklāt mes piederam pie tautas, kam ir milzīga garīgā kultūra, un šajā apstāklī galu galā arī izpaudīsies revolūcijas jēga un mērķis, un te revolūcijai vajadzēs izturēt vispatiesāko pārbaudījumu.

— Revolūcija to izturēs, — Staļins, uztvēris Petrova domas piepešo pārslēgšanos citā virzienā, tūdaļ pieņēma apslēpto izaicinājumu. — Bija dižena garīga kultūra izraudzītajiem — tam es piekrītu. Bet tauta? Tieši revolūcijai jāatnes, un tā miljoniem cilvēku atnesīs kultūru un ieaudzinās tajos cilvēciskas cieņas jūtas. Tieši komunists nedrīkst aizmirst lietu reālo stāvokli, tas ir tas pats, kas nāve. Vai tad jūs, biedri Petrov, neesat ar mani vienisprātis?

— Jūs, Josif Visarionovič, zināt, ka es jums ticu, — Petrovs sacīja, saviļņots par Staļina neparasto vaļsirdību, par kaut kādu dziļi apslēptu kaismi viņa nosvērtajos vārdos. — Es pazīstu jūsu uzņēmību, nesamierinātību, zinu, cik grūts ir jūsu amats. Vienmēr esmu bijis jūsu uzticams līdzgaitnieks, un tas, kā šķiet, dod man tiesības teikt patiesību ,,«

— Par kādu patiesību jūs gribat runāt, biedri Petrov? — Acis piemiedzis, Staļins aizdedzināja pīpi. — Runājiet vien.

— Es daudz ko nesaprotu, Josif Visarionovič. — Saltums, kas ieskanējās Staļina balsi, pastiprināja Petrovā sajūtu, ka viņš soļo gar pasu aizas malu, ka pietiks ar vienu lieku solīti, lai viss būtu pagalam. Līdz pēdējam sakāpinātā iekšējā nojauta viņam pateica priekšā vienīgo pareizo pilnīgas vaļsirdības intonāciju. No draudzīgas sarunas nekas nebija iznācis, un Petrovam uz mirkli sažņaudzās sirds. — Protams, teorija par kulaku ieaugšanu sociālismā ir galīga aplamība, bet tas — piedodiet, ka atkārtojos, — jau ir noiets posms, — viņš paraustīja plecus. — Trīsdesmit trešais gads nav trīsdesmitais un arī ne trīsdesmit otrais. Mums radušās pavisam citādas grūtības un citādas problēmas; man šķiet, ka kongresā nepamatoti daudz uzmanības pievērš tieši kulaku ietekmei uz situāciju, kāda radusies laukos. Pēc manas visciešākās pārliecības tas tā nav, galvenā grūtība ir pavisam cita — tā, ka nav iespējams vienā mirklī pārveidot veselas šķiras, turklāt valstī vislielākās un visvairāk atpalikušās šķiras psiholoģiju. Tieši aiz tā slēpjas daudz kas, un tieši par to jārunā tiešāk un atklātāk.

— Pareizi, biedri Petrov. — Staļins piekrītoši un apstiprinoši pamāja ar dūrē saņemtās pīpes cibuku uz Petrova pusi. — Tieši tā jau ir kongresa galvenā nozīme. Dot zemniekam iespēju izjust, ka nepieciešami jauni lauki. Parādīt, ka viņš izvirzīts visas valsts uzmanības lokā, parādīt un palīdzēt, lai viņā nostiprinātos doma, ka vien-patnai dzīvei pienācis gals uz visiem laikiem. Tā ir centrālā doma, un to jūs esat pareizi uztvēris. Un aplam darāt, nenovērtēdami, cik bīstamas laukos ir visādas apslēptas ietekmes, aplam noniecināt tieši mantrausības psiholoģijas bīstamību, šī psiholoģija zemniekā turas sīksti, pret to mēs esam cīnījušies un cīnīsimies līdz galam, līdz būsim to galīgi izskauduši. Cīņa par kulaka kā šķiras likvidēšanu ir viens, bet cīņa pret šīs psiholoģijas elementiem pašā zemniekā — jau pavisam kas cits.

Petrovs klausījās Staļinā ar saspringtu uzmanību; viņš centās iedomāties sevi viņa vietā un izprast it kā no_ iekšpuses, tajā pašā laikā kaut kur dziļi, dziļi viņā pašā vērpās savs īpašs domu kamols, tas ritēja turpat blakus, bet tomēr atšķirti no Staļina vārdiem un spriedumiem, un tam par iemeslu daudzējādā ziņā bija tas, ka Staļina spriedumi skanēja kategoriski un negrozāmi; Petrovs uzveica sevi un nomāca šo pašreizējā brīdī nevajadzīgo un nereizē uzvirmojušo neapmierinātību. «Nu un tad,» viņš iedomāja, «vai tad tas ir kas aplams? Tas ir labi, ka viņš visu redz un iedomājas tik skaidri, viņa vārdi par pri-vātīpašniecisko psiholoģiju zemniekā vispār ir patiesība. Tā, šī psiholoģija, ir veidojusies gadsimtu gaitā. Man viņā nepatīk kaut kas cits,» Petrovs vēlāk drūmajās bezmiega naktīs domāja, «nav labi tas, ka viņš nemaz nevēlas apturēt bezgalīgos savas slavināšanas plūdus, un, kā šķiet, tie viņam nav pretīgi, ka viņš vairs nenošķir sevi no šīs slavināšanas, un tas, ņemot vērā viņa spēcīgo raksturu un izcilo prātu, nekādi nav saprotams. Es to nespēju apjēgt un gribu to pateikt tieši viņam pašam, bet teikt nedrīkst, un tas ir ļoti slikti. Pilnīga spēka pārdalīšana, protams, ir mūsu revolūcijas pamatiezīme un nosacījums, tā ir vitāli nepieciešama, bet pastāv taču arī kaut kādas noteiktas, gadu gadiem iedibinātas cilvēku sadzīves morālās normas, tās ir obligātas visos laikmetos un visās formācijās.»

— Jā, laiki, laiki. Nekas taču netiks aizmirsts, itin neviena mūsu kļūda, — Petrovs pēkšņi noteica, un Staļins istabas viņā galā pārsteigts apstājās; viņš noprata, ka Petrovs šajā brīdī nav klausījies viņā, un jutās aizskarts. Petrovs tūdaļ pat pamēģināja izlabot neveiklo situāciju, skaidri saprazdams, ka Staļins šo nevērību pret sevi viņam nepiedos, taču Staļins ar skatienu un gausu, it kā pusceļā pārtrauktu rokas mājienu neļāva runāt tālāk.

— Vai vīnu vēl ieliet? — viņš ar stingu laipnību sejā pajautāja un vēlāk, ēdot vakariņas, joprojām izturējās pret viesi laipni un vienkārši, taču visu pārējo vakara daļu vairāk klusēja un klausījās Petrova detalizētajā stāstījumā par stāvokli apgabalā, un Petrovam bija grūti un nepatīkami būt kopā ar viņu. Viņš zināja, ka pa šīm dažām minūtēm Staļins jau ir galīgi noteicis viņa vietu kaut kādos savos aprēķinos un plānos; Petrovs neuzdrošinājās neko pavaicāt vai arī mēģināt bilst ko sev par labu, taču viņam, jūtot, ka nenovēršami tuvojas kaut kas draudīgs, gribējās nekavējoties kaut ko darīt. Viņš pats gan ne no kā nebaidījās, viņā tikai brieda protests. Lai partija ar pretimsēdošā cilvēka gribu norīkotu viņu kurp norīkodama, viņš ne par soli neatkāpsies no saviem principiem un pārliecības, pats svarīgākais bija tas, ka vajadzēja saglabāt šos principus un pārliecību un, par spīti visam, pa-

likt pašam tādam, kāds bijis, jo tikai tad viņš drīkstēs iet pie cilvēkiem ar atklātu sirdi.

— Tikai tā, — atbildēdams kaut kādām savām domām, skarbi noteica Staļins, cieši skatīdamies Petrovam sejā un aizvien vēl būdams neapmierināts, ka kļūdījies viņā; Petrovs nebija attaisnojis cerības un jau bija nostumts kaut kur tālu lejā; un Staļins, uzskatīdams jautājumu par izlemtu, ar sev raksturīgo parupjo tiešumu un asumu pasmīnēja. — Var spriedelēt un vaimanāt, cik uziet, biedri Petrov, bet dzīvē allaž rodas visādi pārsteigumi un veidojas savas kolīzijas. Bet ne jau šī iemesla dēļ jūs esat atnācis pie manis.

— Es, biedri Staļin, biju Tautas Komisāru Padomē, tikai man neizdevās pierādīt, ka motoru rūpnīca jāceļ nevis pašā Holmskā, bet gan Zežskas rajonā, dziļāk perifērijā, kur nodrošinātība ar darbaspēku, produktiem, būvkokiem ir divas trīs reizes lielāka. Arī valsts aizsardzības intereses diktē tādu lēmumu.

— Ar Ordžonikidzi runājāt?

— Grigorijs Konstantinovičs ir ar mieru runāt par šo jautājumu Politbirojā.

— Jūs sakāt, ka ir ar mieru? — Staļins samiedza acis. — Vajadzēs viņam pašam aizbraukt uz turieni, te jābūt pilnīgai skaidrībai.

— Grigorijs Konstantinovičs tā arī grib izdarīt. Mēs jau aptuveni norunājām laiku — ap maija sākumu vai vidu.

— Ar motoru rūpnīcu nedrīkst vilcināties, aviācija un tanki mums vajadzīgi šodien, tūlīt. — Staļins, domās kaut ko apsvērdams, paspēra dažus soļus. — Politbirojs speciāli apsprieda jautājumu par motoru rūpnīcu, tas ir vitāli svarīgs jautājums. Es aprunāšos ar biedru Ordžonikidzi. Jau nākošā mēneša beigās sāks pienākt iekārta — no Vācijas. Labi, biedri Petrov, — Staļins apstājās Petrova priekšā un, pēkšņi sākdams runāt par ko citu, it kā garāmejot pajautāja: — Kā jūs vērtējat stāvokli Vācijā?

— Domāju, ka Hitlers drīz vien būs gatavs karošanai.— Petrovs paraustīja šauros plecus, saprazdams, ka Staļins jautā par to, kas viņu šobrīd satrauc visvairāk. — Spriežot pēc visa, paies, pats lielākais, gadu desmit, viņam pārāk daudz labvēļu saradies.

— Desmit, — Staļins atkārtoja, pamājis ar dūrē cieši iežņaugto kūpošo pīpi. — Ja jau būtu desmit! Mums iegūt desmit gadus nozīmē to pašu, ko uzvarēt karā, varbūt

pat pilnīgi no tā izvairīties. Mums jāaizsteidzas priekšā par katru cenu, lai tas maksātu ko maksādams, un tieši par to vēsture pieprasīs no mums pilnu norēķinu. Katra tāda rūpnīca kā mūsējā motoru rūpnīca nozīmēs kaujā izcīnītu uzvaru varbūt jau pēc dažiem gadiem. Mums jāaizsteidzas priekšā!

Padobjā, daudzās publiskās runās pie nosvērtības pieradinātā balss ar savu pārliecināšanas spēku un ārkārtīgo vaļsirdību atkal paņēma Petrovu savā varā; viņš kā vēl nekad agrāk saprata, cik ārkārtīgi liels smagums gulstas arī uz viņa pleciem.

4

Zahars pārbrauca mājās aizvien vēl tajā pašā pacilātajā noskaņojumā, ar ciešu vēlēšanos tūlīt pat izdarīt kaut ko nepieciešamu un labu; it īpaši viņu bija satraukusi tikšanās ar Budjonniju, ar slaveno armijas pavēlnieku; Bud-jonnijs bija sarīkojis viņiem, pulciņam bijušo jātnieku armijas kavalēristu, pieņemšanu, un Zaharam šķita, ka viņa sejā atkal iesitas Azovas piejūras sāļie vēji. Pirms aizbraukšanas Zahars sapirkās bērniem ciemakukulirn kliņģerus un konfektes, mātei siltu rūtainu lakatu, Jefro-siņjai četrus metrus glīta bordo krāsas satīna kleitai; mazliet pasvārstījies, viņš izraudzījās Maņai vienkāršus auskarus ar viņas acu krāsai atbilstošiem ziliem akmentiņiem un, iesējis tos kabatas lakatiņā, noslēpa svārku iekškabatā. Mājās pārbraucis, sadalīja dāvanas, un atkal sākās agrākā ierastā dzīve, tikai tagad cieminieki viņam nelika mieru, vienā laidā iztaujādami par Maskavu.

Gandrīz visu februāri un pusi marta ļoti sniga, ciemi bija iegrimuši sniegā līdz pašiem jumtiem, puikas rāpās ar pašdarinātām ragutiņām augšā pie skursteņa un tad šļūca no jumta lejā gluži kā no kalna. Līdz pat pavasarim gan Zahars, gan Anisimovs, gan pārējie valdes locekļi un partijnieki braukāja pa viensētām un savulaik no ciema izdalītajām saimniecībām, cenzdamies pierunāt to saimniekus, kas bija iestājušies kolhozā, līdz pavasarim pārcelties ar savām mājām vienuviet, uz Gustiščiem; vīri ne labprāt gribēja to darīt, tāpēc tiem solīja dažnedažādus labumus, teica arī, ka palīdzēs pārcelties, un daži saimnieki, neticīgi un drūmi noklausījušies pierunāšanā, galu galā sāka ticēt un bija ar mieru pārcelties. Gustišču viensētas atradās četrus, piecus, pat sešus kilometrus no ciema, tās bija sabūvētas kur nu kurā, līdz tām dažkārt nebija ne tikvien kā ceļa, pat to atrašanās vietu saputinātajās kupenās lāgiem varēja atrast tikai pēc dūmiem, kas vijās no skursteņiem, govju maurošanas vai suņu rejām. Zaharam visur allaž uzlika galdā cienastu; dzēra viņš maz, tikai pieklājības pēc, lai neapvainotu namatēvus, patriecās ar sieviešiem un stūrgalvīgi palika pie sava; viņš apbraukāja mājas, un ne vairs rajona izpildkomitejas direktīvas par pārcelšanos no viensētām, bet gan jau paša saprāts pārliecināja, ka tas ir jādara. Nevarēja taču strādāt kopus darbu, bet dzīvot sazin pa kādiem nomaļu kaktiem, un, izraudzījies pabrīvāku dienu, Zahars nolēma vēlreiz apbraukāt pašus tiepīgākos saimniekus savā viensētu pudurī aiz Lakstīgalu gravas. Jau kopš pagājušās nedēļas puteņoja, un šorīt saule, kas te zaigoja, te ietinās dūmakā, atkal vēstīja, ka gaidāms nelāgs laiks; Zahars, acis piemiedzis, paraudzījās tajā, paņēma no Rudā Volodjas grožus un sparīgi iesēdās ar smaržīgu sienu piestūķētajās kamanās; priekšsēdētāja Sainis, ko zirgkopji tā īpašā stāvokļa dēļ allaž krietnāk pabaroja, rotaļīgi izlieca kaklu, uz mirkli it kā ieklausījās, ko groži liks darīt, un uzreiz uzņēma slaidu, vienmērīgu riksi. Pretvējš iesitās Zaharam sejā, viņam pretim steidzās iela ar sievām, bērniem un aku vindām, bet jau pēc dažām minūtēm pavērās baltie, saulē žilbinošie tīrumi, un Saļņa solis kļuva vēl knašāks. Zaharam, kurš, kā allaž, bija piecēlies ar pirmajiem gaiļiem un tāpēc nebija lāgā izgulējies, nelāgā oma ātri vien pagaisa; viņš ieskatījās saltajā, zilgajā tālē, un krūtis sažņaudza asa prieka un nemiera sajūta; viņš visu laiku kaut kur steidzas, joņo cauri svilinošajam salam, bet neviens nevar pateikt, kad tam pienāks gals. Šodien, pēc gada? Kas viņam tagad kaiš nedzīvot? Viss ir labi, tikai līdz ar izlasītajām grāmatām un vaļas sajūtu reizēm pēkšņi pamostas ilgas. Viņš pats vairs lāgā neaptver, ko no dzīves vēl vēlētos ...

Tie daži kilometri līdz pirmajai viensētai aizlidoja kā viens mirklis; plašajā lielistabā ar veselu lēveni svētbilžu un ne mazāku lēveni bērnu Zahars cienīgi izrunājās ar labi pārtikušo namatēvu, kas bija noaudzis biezu bārdu; namatēvs visu laiku centās lūkoties kaut kur sāņus, nelabprāt piekrita Zaharam un drūmi kašņāja pakakli.

*— Tu, Antip, liec mieru bārdai, — Zahars, pacietību zaudēdams, pacēla balsi. — Saki godīgi, esi ar mieru vai

neesi, man nav laika ar tevi riņķa dančus dejot, ne jau tāpēc braucu.

— Ko tad, Zahar, es. — Namatēvs ietiepīgi blenza sāņus. — Es jau labprāt, pats pirmais taču kolhozam lūgumu aiznesu. Tikai, eku, Kodeļu Fomka viendien sāka par dārziem runāt. Mēs, redzējies, esam, seku, dārzus sastādījuši — un nu žēl pamest. Man pašam, vei, tāds dārzs, ka no pašiem Gustiščiem nāk pēc baltajiem dzidrajiem.

— Ak Fomka! Tā jau biju domājis! — Zahars noteica, un seja neviļus sadrūma. — Gan es viņam tikšu klāt, papētīšu, kādus zirnekļa pinekļus viņš te sācis tīt. Tu, An-tip, viņā daudz neklausies, otra tik nešpetna cilvēka pa visu ciemu nesameklēt. Tikmēr brauks ar muti, kamēr patrāpīsies pa cirtienam, vienā rāvienā izlidinās no kolhoza: tad Fomkam būs vaļas, cik uziet, varēs iztrīties mēli tiku tikām.

— Ko nu, Zahar, šim trīt, ko netrīt, utis vien no saimniecības pāri palikušas. — Namatēvs noblisināja dziļi ieslēpto zilo aci un atkal sāka lūkoties sāņus. — Mūsu dzīvītē visādiņ var gadīties, arī pa Pēteriem sniegs var uzkrist.

— Utis, tu saki, bet ar muti brauc kā lielais! Būtu arī darbā bijis tikpat nadzīgs! — Zahars noskaitās ne pa jokam un pēc stundas jau bija pie Fomas Kudeļina, ko ciemā dēvēja par Kodeļu Fomku, — grūti izprotama un pūslīga, neliela, taču ļauna un nešpetna vīreļa, greizā velna, kā Gustiščos teica. Zahars, pret lievenēm sniegu no velteņiem dauzīdams, ar troksni atrāva istabas durvis; Kudeļins, sēdēdams pie loga uz sola, pina vīzes, it veicīgi ar platīlena spalu piesizdams; visapkārt mētājās lūku gali, no lāviņas apakšas pa caurumu raudzījās laukā teļš.

— Paskat tikai, sarkanais precinieks ieradies, — Kudeļins zobgalīgi novilka, nez kāpēc uzspļāva uz pirkstiem, norīvēja roku gar nospeķotajām nātna biksēm un aši pasniedza Zaharam. — Sveiks, priekšsēdētāj, sēsties. Tūlīt pabeigšu, kazi, tad prāts kļūs priecīgāks. Sēsties, sēsties, kājās stāvēdams, neviens gudrāks nav ticis.

Zahars atpogāja silto puskažoku, parāva to vaļā un, apsēdies uz sola, izvilka tabakmaku; Kudeļina sapīkusī seja atradās tepat priekšā. «Nekas, nekas, padusmojies, pacieties,» Zahars sevī nodomāja, satīdams smēķi un aizpīpēdams. «Tu redzi, kāds, nevar ne nociesties, viss vai svilst aiz nepacietības, grozās kā uz karstām oglēm.»

— Tu re, — Kudeļins īgni sacīja. — Priekšniecība sērkociņus svilina, bet tev, cilvēkam, visi pirksti gar šķiltavām apdauzīti, te nu ir tā kolhoznieku vienlīdzība.

— Par sērkociņiem, Foma, parunāsim vēlāk, tu arī bez tiem proti svilināt, — Zahars atsaucās, ievilkdams zaļganos kodīgos dūmus un izpūzdams atpakaļ uz teļa pusi. — Tu labāk pasaki man — vai padomju vara tev palīdzēja tikt pie gotēna? Kāpēc viņai tik ātri teliņš atskrējis?

— Atnesās, stulbā, viņām jau tikpat kā bābiešiem, plaukstu priekšā nepašausi, mūsuprāt, vajadzēja būt mēnesi vēlāk...

— Nepašausi gan, — Zahars piekrita, pārlaizdams acis sen neblietētajam, bedrēs izbradātajam klonam. — Un kāpēc tas arī būtu jādara? Tev pašam gan vajadzētu reizēm aizšaut mutei priekšā, citādi vari sev vēl nelaimi pierunāt.

Kudeļins nepaguva atbildēt, tikai aizdomīgi uzrauca uzacis; istabā no āra aukstuma ienāca saimniece ar bērniem, gadus četrus veco meiteni ar salā nosārtušajiem vaigiem viņa nesa rokās, meitene bija ietuntuļota dažādās lupatās un tāpēc izskatījās pēc maišeļa; gadus deviņus vecais puišelis ar divām vērpelēm padegunē, ieraudzījis svešo, jau grasījās pazust atpakaļ priekšnamā, taču māte to pamanīja un lika tūlīt rāpties uz krāsns; puika, tāds pats neizģērbies, sienai cieši piespiedies, lai būtu tālāk no svešā, aizlavījās līdz lāviņai, vienā mirklī pazuda krāsns-augšā un tikai tur novilka virsdrēbes.

— Labdien, Zahar Tarasič, — saimniece pasveicināja, iztina no lupatām meiteni un uzcēla to uz krāsns pie brāļa. — Palīdzi Taņai, — viņa uzsauca dēlam un pagriezās pret Zaharu. — Biju māti apraudzīt, šī sadomājusi taisīties uz miršanu. Bet ta svilina gan, elpu rauj ciet, tikko pārvilkos. Bet sitas velns, — viņa pameta uz vīra pusi ļaunu aci, — būtu kauču pretī panācies! Bet kur nu! Sātans tāds!

— Iztiksi tāpat, neesi jau nekāda lielmāte. — Kudeļins atmeta galvu un uzspļāva platīlena galam, lai varētu to vieglāk paspraust zem pinuma. — Izlaidusi gan jūs, tos bābiešus, padomju vara, drīz vajadzēs veselu ekipāžu gādāt, lai tepat līdz kaimiņiem aizjoztu! Tā jau braucamrīku aptrūksies!

— Ekipāžu, ekipāžu! — sieva sāka spiedzīgā balsī klaigāt un vicināt ar rokām uz vīra pusi. — Man nevajag tavas ekipāžas, man vajag uz ciemu, pie cilvēkiem, būvēties

tur, esmu pagalam nomocījusies te, uz tām izdaļu zemēm, man vēl tikai trīsdesmit gadu, bet jau esmu vecene!

— Re nu, Foma, — Zahars iesmējās, ar labpatiku un atzinību nolūkodamies saimniecē. — Prātīgā valodā tīkami paklausīties. Paklau, Ņura, bet viņš saka: ir nedomājot pārcelties, — kā tad jūs tā, katrs velkat uz savu pusi? Es ar viņu izrunājos gan šā, gan tā, pat visādu palīdzību piedāvāju .,.

— Es viņam rādīšu nedomāt, es viņam miera nelikšu, greizajam velnam! Bērni par mežoņiem aug, kā tādi vilcēni, no cilvēkiem mūk. Vasarā lai, līdzko parādās kāds svešs, tā dadžos iekšā, ne ar kliņģeri laukā nedabūsi. Un, kad jāiet uz darbu, kur tad lai šos grūž?

•— Turi, siev, muti. Ko tu šā priekšā tā luncinies, viņš ir priekšniecība, viņam tā jārunā, viņš, kā stāsta, Maskavā ar pašu Staļinu esmot sarokojies, glāzītes lai sašķindinā-jis. Bet kas mēs? Mums jāturas pie zemītes, ja mēs sāksim lēkt līdzi, kā kurš svilpos, badā nosprāgsim. Es esmu tavs vīrs un tava galva, un nav katrā pļāpā ko klausīties, — nelikdamies par Zaharu ne zinis, Kudeļins drūmi noteica. — Piekaušu, pēc tam nesūksties.

— To vēl palūkosimies, kurš kuru! — maz ko sapratusi no vīra sacītā, sieva metās pretī un, varenās krūtis izrie-zusi, pastūma vīru malā. — Tagadiņ ir padomju vara, ta-gadiņ jūs, utu apsēstie viensētnieki, vairs nevarēsiet ālēties. Pamēģini tikai aiztikt, kā likšu naktī pa tavu tukšo podu ar cirvi, tā nost būs!

Zahars ar jautru izbrīnu paskatījās saimniecē, tad pameta acis uz šņākuļojošo Kudeļinu, kas ar platīlenu nikni bakstīja vīzē, un atvadījies izgāja laukā, pats pie sevis smīnēdams un klusībā nospriezdams, ka gan jau Ņura, Jurkas Ļevšas vecākā māsa, uzņēmīgs sievišķis, tikmēr grauzīs savu Fomu, kamēr savu panāks, vienu gan nevar saprast, kāpēc viņa ar tādu apprecējusies un kāpēc pārējie izdaļu zemju kaimiņi ņem par pilnu šitādu nenopietnu gaisagrābsli, -r- to nu Zahars nekādi nevarēja saprast un klusībā brīnījās. Protams, te, izdaļu zemēs, gan lopiem plašums, gan pašam vaļa — ālējies, cik tīkas, neviens ne dzirdēs, ne redzēs. Taču vecie laiki ir beigušies, kā to cilvēki negrib saprast, Zahars domāja, vēlies vai nevēlies, bet vis$ ir izkustējies no vietas, viss drāžas kā palu ūdeņi ar saviem sastrēgumiem un atvariem. «Vajadzēs visus iz-daļniekus sadabūt kopā uz sapulci,» Zahars nolēma, siedams vaļā aiz nepacietības grudzinošo Salni. «Ja nenāks

ar labu, vajadzēs ar viltību, vēlāk paši sacīs paldies, vai tad mums visiem tik vien ir darāmā kā šos pierunāt?»

Sainis uzreiz metās vai auļiem, sniegu ar pakaviem šķiezdams, un atkal Zaharam pretī joņoja plašums, un no īpaši dzidrā tāļu zilguma, no spožuma, kas žilbināja acis, bija jaušams, ka tuvojas pavasaris.

Sniegs sāka plakt acīm redzami; pavasaris grasījās uzbrukt ar joni, un tā arī notika; tikko no sniega paspraucās laukā pauguru cekuli, zemākajās vietās tūliņ saskrēja zemsniega ūdeņi, izplūda pa pļavām, pa lankām, pa upju palienām; augām dienām un naktīm pa gravām un ieplakām dārdēdami gāzās strauti, bet saule sildīja aizvien spēcīgāk, un klajumi laistījās kristāldzidri un zilgani, un sāpēja acis, uz tiem skatoties. Gustiščos šopavasar daudziem applūda pagrabi un bija jāsmeļ laukā ūdens; aicināja palīgos kaimiņus un radus, stiepa ārā un nesa uz istabu vai piebūvēm kartupeļus un baļļiņas ar skābētiem gurķiem, tomātiem un kāpostiem, un visi brīnījās par ūdens spēku un nepieredzēto daudzumu. Pat vecie cilvēki sen neko tādu neatcerējās, un laikam tādēļ sāka klīst visādas nelabas baumas; teica, ka uz Gustišču baznīcas jumola pa naktīm mirdzot ugunīgs krusts, taču tas nerādoties visiem, bet tikai šķīstiem cilvēkiem, kas nav aizmirsuši dievu, un tālab pa naktīm, it īpaši vecāki ļaudis, nāca laukā paskatīties uz tukšā dievnama pusi. Stāstīja arī, ka pa pussagruvušo muižu, kur mūra sienās rēgojās sadegušo siju iedobes, katru trešdienas nakti pastaigājoties vecais muižnieks Avdejevs, kas bija sadedzis ugunsgrēkā vēl septiņpadsmitajā gadā, un it kā tas klīstot pa drupām baltā, līdz papēžiem garā kreklā, bieži apstājoties un smagi nopūšoties, kaut ko murminādams; lai nu tur būtu kā būdams, taču pa tumsu uz turieni baidījās iet. Gustišču puiši reiz pat apsolīja veselu katrīnu kandžas tam, kurš naktī no trešdienas uz ceturtdienu pārnakšņos lielkunga mājas drupās; kandžu vinnēja ciema kalējs, nezin no kurienes uzklīdis cilvēks, lielisks meistars (pirms kolhoza nodibināšanas gustiščieši uzturēja viņu uz ciema rēķina); tiesa, vēlāk daudzi mēļoja, ka kalējs nakti pavadījis nevis muižas drupās, bet gan pie zaldāta atraitnes Kazaru Suras uz pēļa, taču samelst var visu ko, puiši, kas bija norīkoti uzmanīt kalēju un sēdēja uz tilta pāri Gustjas upītei, kas šķīra bijušo muižnieka zemi no ciema,

redzēja, kā kalējs rīta gaismiņā pienāca klāt no muižas puses, tūlīt pieprasīja apsolīto pudeli un turpat uz tilta, uz margu baļķa atmeties, nodzēra no trīslitrīgā trauka krietnu trešdaļu, pēc tam patiešām aizgāja pie Kazeru Sūras un nogulēja tur līdz pašam vakaram, lai gan dienu iepriekš bija ar vairākiem vīriem norunājis tieši šajā laikā apkalt zirgus.

Taču, lai cilvēki domātu un runātu ko runādami, darītu ko darīdami, pavasaris gāja savu ceļu; siltajos, miklajos vējos aši sadēdēja pēdējais netīrais sniegs, iztrokšņojās un aizskrēja palu ūdeņi, pamezdami tīrumos jaunas gravas un graveles, līču pļavās saplauka purenes; uznāca silti lieti, krēslas stundās gan rītos, gan vakaros debesīs itin bieži ieskanējās gulbju sasaukšanās; zosu un ineža pīļu bari šopavasar bija jo sevišķi lieli, un arī visādi sīk-putneļi saradās pašā laikā, notrillināja pirmie cīruļi, bet vēl gluži kailajā mežā, visiem par izbrīnu, reiz nokūkoja dzeguze; visapkārt garoja pavasara ūdeņu piesūkusies zeme. Gustiščos nosvinēja deviņas kāzas, tās sagadījās vienā reizē, un viss ciems uz veselu nedēļu noreiba, aizrāvās dejās un dziesmās, pļerkstēja ermoņikas, un vedējmātes ar vedējtēviem diedami staipīja apkārt visu apskatīšanai kreklus un palagus, šos uzticamos līdz paredzētajam brīdim saglabātās meitu nevainības lieciniekus, un visās kāzās, kā jau dārgam viesim, nācās pabūt arī Zaharam Derjuginam ar sievu un ne jau pabūt vien, bet arī ievadīt jaunos pašu dzīvē. Galva viņam bija galīgi apdullusi, neiedzert uz jaunā pāra veselību nevarēja, tas nozīmētu aizvainot viņus līdz nāvei, un Zahars nolēma, lai cilvēki iedzer un izpriecājas, kamēr vēl var, kamēr vēl nav jāsteidz uz tīrumu. Taču visam reiz pienāk gals, un, lai gan viņu šodien pa trīs lāgi nāca aicināt uz atkāzām, viņš kategoriski atteicās un visu dienu nosēdēja valdē, pārskatīdams papīrus, ko viņam citu pēc cita nolika priekšā rēķinvedis Martjanovičs — vīrs ar pliku pauri un lielu, nokārušos degunu, kādreizējais pirmsrevolūcijas laiku pagasta valdes rakstvedis. Zahars bija nolēmis pirms sējas sākšanas vēl visu pārbaudīt un precizēt, vēlreiz pārsvērt sēklas labību, un tādēļ valdē augu dienu bija pilns ļaužu. Bija sanākuši visi četri brigadieri, klētnieks — neliela auguma vīrelis ar viltīgām, pusaklām acīm, kālab viņš visu laiku izskatījās kā neizgulējies, visi viņu nez kādēļ dēvēja par kambarkungu; pašā pievakarē no Zež-skas atdrāzās rajona izpildkomitejas priekšsēdētājs Ко

бб

šovs, visu klātbūtnē izsunīja Zaharu, pieprasīdams, lai tas pasteidzina pārcelšanos no viensētām, piedraudēja, ka citādi izsaukšot uz rajona komiteju, un, sarunājis vēl veselu lēveni bargu un aizvainojošu vārdu, aizbrauca prom, bet Zahars palika aci pret aci ar savu aktīvu un, lūkodamies te vienā, te otrā, kādu brīdi klusēja, kaut ko sevī pārlikdams, un Jurka Ļevša pamanīja, ka priekšsēdētāja niknajās acīs lēkā dzirkstelītes.

— Kā tad izlemsim ar prēmēšanu? — Zahars noprasīja, atgriezdamies pie jautājuma, kura apspriešanu bija pārtraucis rajona izpildkomitejas priekšsēdētājs. — Vai iegādāsimies simt metru satīna sieviešiem priekš brunčiem? Kā nopļausim sienu, tā arī ņemsim un labākās apbalvosim. Citādi sanāk nelāgi — nekāda svinīguma un tikai svētku reizēs. Iegrūžam cilvēkam tepat valdē rokās zī-motnīti — un lasies. Nav tā prieka. Šoreiz, līdzko tiksim galā ar pļauju, sarīkosim plašāku saiešanu. Vai piekrītat?

—« Tas, priekšsēdētāj, ir to vērts, — Jurka Ļevša pamāja ar galvu. — Ar auzām barots zirgs arī pret kalnu tek rikšiem. Arī vīriem tāpat kaut kas derētu, no jauna krekla neviens neatteiktos.

— Labi, apspriedīsim, Martjanič, ņem un pieraksti. Un vēl, vīri, viens jautājums. — Zahars pieklusināja balsi un ar rokas mājienu paaicināja visus tuvāk. — Viensētu jautājumā kolhozu iekārtai pats ļaunākais ienaidnieks ir Foma Kudeļins. Viņš apstaigā viensētas, ļaunprātīgi mulsinādams un jaukdams cilvēkiem prātus, velk mūs atpakaļ. Eku, Grigoriopoles kolhozs šitādu dēļ nogājis galīgi no ceļa. Kongresā visu klātbūtnē ierosināja atņemt tam Ļeņina vārdu. Visu glabājuši katrs savā mājā — saulespuķes, kartupeļus, sēklas labību. Nosaimniekojušies tiktāl, ka kar kaut zobus vadzī, zemi nav ar ko apsēt. Arī pie mums ir tādi paši kārumnieki pēc kolhoza labumiem, paļauj tikai vaļu. Tu, Martjanič, nepuksti, tas pats Foma kolhozā gan skaitās, taču starp viņu un kolhozu — ežas grāvis līdz ceļiem. Biju pie viņa aizbraucis, runāju. Stāsta, vakar atkal esot plātījies, ka‘ pats nepārcelšoties un arī citiem neļaušot. Viņš, Ļevašov, ir tavs māsasvīrs, pasaki, ko tu par visu to domā.

— Manuprāt, te nav daudz ko domāt, viss skaidrs, tepat viņdien māsa bija atskrējusi, raud. — Jurka Ļevša paraustīja plecus. — Kaujas kā nelabie, bērneļi vienās asarās, pats jau gribēju iet uz ciema padomi sūdzēties.

— Ko nu, Kodeļu Fomku vēl nevienam nav izdevies pierunāt,— ieminējās Martjanovičs un, pūlēdamies atcerēties kādu smalkāku vardu, itin dūšīgi nošķobīja savu degunu. — Sitas subjekts jāpieveic ar varu, gan tad arī citi sāks knosīties.

— Ja vajadzīgs, pieveiksim ar, — Jurka Ļevša jau bija aizsvilies. — Nav ar viņu, greizo velnu, tik daudz ko ķēpāties. Viņa sieva, tas ir, mana māsa, — Jurka paskaidroja, it kā to kāds nezinātu, un tāpēc daži sāka vīpsnāt, — jau sen ir ar mieru, viņai ciems pat sapņos rādās. Ziemā māsas dēlēns Mitjajs, viņu vecākais, tik tikko nenosala, no skolas nākdams, bija putenī apmaldījies. Man ir tikai viens sakāmais: ar šito mežonību jātiek galā, bet ka?

Visi sāka runāt cits caur citu; Zahars klausījās un klusēdams apsvēra; tas, ko ierosināja Jurka, bija mazliet neparasts, taču, no otras puses, Zaharam kā rūgta nāve bija apnikusi noņemšanās ar šito stūrabuku Kudeļinu un diendienā ik uz soļa klausīties viņa dzēlībās; kā tik kopā ar cilvēkiem, tā plātās, ka neviens viņam nekā nepadarīs, bet uz priekšsēdētāju viņš spļaujot no paša baznīcas torņa gala, un priekš viņa likums neesot rakstīts.

— Mēs te esam kopā gandrīz visa valde, — Zahars teica. — Ierosinu nolemt, ka Foma Kudeļins, mūsu kolhoza biedrs, jāpārce] uz dzīvošanu Gustišču ciemā bez jebkādas viņa piekrišanas. Tu, Martjanič, visu to pieraksti, bet, kā to izdarīsim, to tūliņ pa visiem kopā apdomāsim. Vilcināties nedrīkst, drīz jābrauc tīrumā sēt.

Kādu brīdi valdes istabā, kurā no griestiem līdz pat grīdai griezās zili mahorkas dūmi, vīri te smējās kā kutināti, te pieklusa, te smējās atkal; satraukti ducināja no dūmiem piesmakušās vīriešu balsis, un dienu vēlāk notika tas, par ko valodas gāja pa visu apgabalu, par Zežsku nemaz nerunājot, un kādēļ Zahars Derjugins pēc mēneša rajona komitejas aktīvā saņēma pamatīgu sutu, bet pēc tam, lai drusciņ atjēgtos, gaitenī ilgi un nikni smēķēja, lāgu lāgiem atkozdamies uz dzēlīgajām zobgalībām.

Pie Kudeļina uz viensētu aizjāja Jurka Ļevša un, iegājis istabā, cienīgi sasveicinājās ar māsu, māsasdēlu, mazajai pavilka deguna galu uz leju un, piemiedzis acis labsirdīgā smīnā, apsēdās blakus pašam saimniekam, kas beidza pīt šajā nedēļā jau desmito vīžu pāri, kam stiprības labad papina apakšā vēl tievas kaņepāju auklas.

— Labdien, svaini, — viņš uzrunāja Fomu laipnā balsī;

las, uzmetis šķību aci, aizrībināja savu sēdekli — no sausa berza nozāģētu bluķēnu — tālāk no viesa; viņš ne visai ieredzēja savu sievasbrāli, kas bija diezgan ērcīgs un it nadzīgs gan uz vārdiem, gan darbiem.

— Labdien, labdien, ja tu runā nopietni.

— Ko tu tām vīzēm tā esi uzklupis? — Jurka paņēma rokās un rūpīgi appētīja gatavo, labās kājas vīzi. — Esi sadomājis tirgoties vai gribi kupčos izkulties?

— Un, ja tā arī būtu, kāda tev daļa?

— Kas tad man! Es te, Lakstīgalu gravā, zemi apskatīju, pa ceļam iegriezos arī pie tevis, radagabals taču esi. Māte rīt, svētdien tātad, aicina ciemos, tēva piemiņas dienu rīko. Tieši gads aprit, kopš vecais nomira, ja vēlies, atnāc ar visu ģimeni, tikai neaizgulies, no paša rīta aiziesim uz kapsētu.

— Bet kas tad mājās paliks? — Foma noprasīja, pametis uz sievasbrāļa pusi aizdomīgu aci; Jurka vienaldzīgi nožāvājās, nozibsnīdams sīkos, līdzenos zobus.

— Vai tev mājās pilni apcirkņi rubļu glabājas? Eku, suns pasargās, nebūsi taču nedēļu prom. Bet dari, kā gribi, pašam galva uz pleciem, tev gan, Ņura, māte piekodināja atnākt katrā ziņā, — viņš pateica māsai.

— Aiziešu, aiziešu, — Ņura, govij runkuļus kapādama, tūlīt atsaucās. — Vai tad es esmu kāda nešķīstene, ka atteikšos tēva piemiņu pagodināt? Lai te viss līdz pēdējam mēslam zilām ugunīm sadeg, neesmu jau nekāds ķēdes suns, lai apsargātu šito utu perēkli. Paldies, brāl, katrā ziņā būšu.

— Un ko tad es, dievam podu esmu izēdis, vai? — pamezdams aci te uz sievu, te uz sievasbrāli, saknosījās Kudeļins un noskurināja pinkaino galvu; Jurka Ļevša ir nedomāja gaidīt, ar ko beigsies aizsvilusics vārdu kauja, un, vēlreiz uzaicinājis atnākt, pakutināja māsasmeitai pakakli — tā sāka aizrautīgi smieties — un aizbrauca, apmierināti smīnēdams un pārliecināts, ka viss izdosies. Viņš nebija vīlies, jau no paša rīta, kad māte vēl tikko bija paguvusi iešaut sakarsētajā krāsnī pīrāgus, bērnus pie rokas turēdama, ieradās Ņura, mazliet atvilka elpu un metās palīdzēt; pavisam drīz, apvilcis tīru kreklu un sakarā ar tādu notikumu noskrāpējis arī bārdu no vaigiem un zoda, ieradās pats znots Foma. Sievietes, skraidīdamas kā atspoles, saridāja galdu, un drīz visi apsēdās pabrokastot, lai pēc tam ietu uz kapsētu. Jurka ielēja sev un svainim pa glāzei pašas stiprākās kandžas, mātei un inā-sai drusku mazāk; atcerēdamies aizgājēju, klusēdami izdzēra un sāka ēst galertu ar maizi; Jurka paņēma lielo pudeli ar slaido kaklu un ielēja sev un svainim vēl pa glāzei, pilnai līdz malām, un Kudeļins, aizkustināts un pat drusku pārsteigts par tik neparastu sievasbrāļa dās-nību, tūlīt saka piedāvāt viņam no kara pārnesto austriešu revolveri, tad metās ar plašu, labsirdīgu smaidu skūpstīties un šmaukstināja Jurķu ar siekalainajām, vēja appūstajām lāpām. Māte, slaida, kārna veča, kamēr vīrieši vēl nebija paguvuši galīgi apdzerties, strupi aizrādīja, kālab viņi sanākuši; tad visi saposās un izgāja laukā, pa priekšu bērni, tad māte un Ņura, vispēdīgie soļoja abi vīrieši; Jurka nesa sainīti ar uzkodām, kandžas pudeli un divas glāzes, lai pie kapa kopiņas pieminētu tēvu ar labu vārdu; zeme gandrīz visur jau bija apžuvusi un sāka pārklāties ar dūmakainu zaļumu, kas šķita starojam no zemes, saule spīdēja jauki, īsti pavasarīgi. Visā ciemā priecīgi klaigāja gaiļi un skrēja cits pie cita, lai skurbinošajā pavasara dulnumā pamērotos, cik kuram precību spara iekšā.

Ar veciem ozoliem un kļavām apaugusī plašā, senā kapsēta, kas atradās verstis trīs no ciema, bija noslēpumaina un biedējoša vieta, it īpaši bērniem, šurpu tie nāca tikai pieaugušo pavadībā un uzvedās neparasti savaldīgi, bez skraidelēšanas un klaigām. Ne viena vien gustiščiešu paaudze bija atradusi šajā zemes pleķītī sev mieru no darbiem un kaislībām. Lai kur liktenis būtu aizvadījis gus-tiščieti, dzenoties pēc laimes, šeit nomirt atgriezās gan tas, kam bija veicies, gan arī tas, kurš visu mūžu bija ubagojis, un te izpaudās kaut kāds īpašs, visus nolīdzinošs vecās lauku kapsētas spēks. Bet sešpadsmitajā gada, pirms pašas revolūcijas, saskaņā ar novēlējumu no Sibīrijas cinka šķirstā atveda nez kādu zeltrūpnieku Fokinu, kas bija pametis Gustiščus kā divpadsmit gadu vecs bārenis, šķirstu atveda un apraka Gustišču kapsētā, bet kopiena saņēma desmit tūkstošus rubļu. Par šo kapitālu gribēja uzcelt skolu, bet nepaguva; pat veci sirmgalvji nekādi nevarēja aizrakņāties, no kādiem senčiem cēlies šis zeltrūpnieks Sjomka Fokins, Aleksandra dēls, kas bija viņiem novēlējis tik dāsnu aizlūgšanas naudu, ka ciems pat šajos degvīna un maizes trūkuma laikos nodzīroja nelaiķa piemiņas mielastā veselas trīs dienas, bet trūcīgajā lauku kapsētā, kas no vienas vietas bija piebakstīta ar vienkāršiem ozolkoka krustiem, uzradās no marmora

darināts eņģelis un nu stāvēja, sērās noliecis spārnus pār zeltrūpnieka pīšļiem; šis skumīgais akmens eņģelis tikai vēlreiz atgādināja par bagātības un visa pasaulīgā niecību.

Kamēr Jurka ar māti un Kudeļina ģimeni aizkūlās līdz kapiem, kamēr abas sievietes, cenzdamās viena otru pārkliegt, pie kopiņas izvaimanājās, bet vīri pastāvēja, svinīgi un pieklājīgi klusēdami, un pēc tam ar cieņu atcerējās aizgājušo, saule jau bija pakāpusies krietnā gabalā; Jurka atraisīja pauniņu un tepat blakus tēva kapam salika maizi, vārītas olas, biezās šķēlēs sagrieztu pērngada speķi un atdarīja litra pudeli ar kandžu. Māsas bērniem viņš iedeva pa gabalam maizes un pa olai un piekodināja, lai viņi to apēd savam vectēvam par mūžīgu piemiņu, bet drupačas lai izkaisa uz kapa kopiņas. Māte atkal sāka mirkšķināt acis, pārmeta krustu un ar labpatiku noslaucīja asaras.

— Bērniņi, tie ir dieva eņģelīši, nele viņi no grēka ko zina, neģ ļaunumu uz kādu tur.

— Labi, māt, labi, ja eņģeļi, tad eņģeļi, tas nemaz nav slikti, — Jurka zobgalīgi noteica, un abi ar svaini iedzēra, atstādami mazdrusciņ arī glāzes dibenā, lai būtu ko uzliet uz kopiņas, atgādināt nelaiķim, ka viņu atceras un cienī.

Pa to laiku ciemā viss ritēja, kā bija iecerēts; no Gustiš-čiem uz Lakstīgalu gravu izbrauca desmit pajūgi, katrā no tiem pa divi trīs vīri. Pie Fomas Kudeļina sakņupušās mājeles pajūgi apstājās; Zahars, izkāpis no pirmā pajūga, devās pie milzīgā, dzeltenīgi rūsganā suņa, kas bija krietna teļa augumā un aiz nepaciešama niknuma ārdījās kā nelabais; tai mirklī, kad sunim vajadzēja mesties viņam virsū, Zahars mazliet pasvērās nost, tūlīt pat nosvilpa garā pātaga, aptīdamās sunim apkārt, un uzreiz viss pārvērtās. Suns rēkdams atlēca sāņus, tad aizskrēja prom pie pusiegruvušās akas, tur apsēdās un vairs tikai lāgiem nedroši iegaudojās; vīri, pasvieduši zirgiem sienu, sastājās mājas priekšā bariņā un spriedelēja. Zahars piegāja pie durvīm, pabāza zem dzintelcs nelielu lauznīti un izrāva to kopā ar visu atslēgu.

— Ķeramies, vīri, pie darba. Pats galvenais — saglabāt veselu visu mantību, nesam laukā no istabas visu, kas vien tur ir, un liekam gubā. Lopi lai paliek nojumē.

Aši apsvēris, Zahars veikli sadalīja cilvēkus, un jau pēc minūtes darbs kūsāt kūsāja. Vieni jauca nost jumtu

un krāva kaudzē sadēdējušos salmus, citi sazīmēja sienu un starpsienu baļķus, vēl citi nesa laukā Kudeļinu ģimenes trūcīgo iedzīvi. Neveiklības sajūta, kas bija uzmākusies pirmajos neparastā darba mirkļos, ātri pagaisa; visi strādāja saskanīgi un veikli, zobgalības bārstīdami, un nepagāja ne pāris stundu, kad ciema virzienā aizčīkstēja pajūgu rinda, vezdama gandrīz visu Kudeļinu māju uz jauno, pagaidām vēl neesošo Gustišču trešo ielu, kas bija paredzēta pārbraucējiem no viensētām uz izdaļu zemēm. Tur jau gaidīja desmit vīru liels namdaru artelis; viņi tūlīt sašķiroja visu atvesto un, nomainījuši galīgi satrupējušos, nederīgos baļķus ar jauniem, sāka celt augšā stāvu; ar otro braucienu atveda krāsns ķieģeļus, satrunējušos mājas pamatu pāļus, šķūneli un visu pārējo; aiz pēdējā pajūga, lāgiem ar visām četrām atsperdamās un ap ragiem apmesto virvi savilkdama, steberēja uz pavasara pusi novājējusi brūna gotele, nokareno tesmeni kā pen-deli šūpodama; aiz tās atsevišķos ratos veda teļu un lielā būrī sadzītās vistas; pret vakaru visa šī iedzīve jau atradās savā vietā. Tik vien tad sanāca zaudējumu, ka gailis aizmuka gravas krūmos un aiz nepanesama pārbīļa kaut kur pazuda suns. Pievakarē māja jau bija uzcelta, sienas nodrīvētas, jumts noklāts, trīs mūrnieki uzmūrēja krāsni, izvilka laukā skursteni un pārbaudes labad nosvilināja kūli salmu: krāsns vilka rūkdama. Pašās beigās pabāza zem lāviņas arī teļu un ielaida šķūnītī vistas, un Zahars, visas kolhoza valdes vārdā pateicies strādniekiem par padarīto, uzaicināja iedzert un iekost pēc noguruma; turpat ārā uzcepa olas, speķi, sagrieza maizi un, pavadītās dienas satuvināti, nosēdēja līdz pat tumsiņai, atmiņas pārcilādami.

Vēl bija krietna krēsla, kad Foma Kudeļins pamodās no kaut kādas neparastības sajūtas: ārā cits caur citu klaigāja gaiļi, galvā kaut kas tarkšķēja, bet pakausī dunēja un sapeja; rīkle bija izkaltusi, un viņš pa vairāki lāgi dobji nokrekstējās. «Bet ta nu gan sakāpa galvā,» Kudeļins nodomāja, «griez kauču gabalos, itin nekā neatceros. Laikam bušu pie sievasmātes tā pietempies, ka turpat arī nolūzis. Bet Ņura ar mazajiem aizgājusi uz mājām, tagad atkal veselu nedēļu grauzīs vienā graušanā — ne sievišķis, bet īsts zāģis, kā ņem, tā līdz kaulam.»

Kudeļins pagrozījās, paknosījās un pēc kaut kādām

tikko samanāmām pazīmēm atskārta, ka guļ pats savā čīkstošajā gultā; sievu blakus nemanīja, tātad aizgājusi no viņa, piedzērušā, gulēt uz krāsns vai lāviņas. Tūlīt pat viņš arī izdzirdēja sievas šņākšanu un, galīgi nomierinājies, nolēma aiziet uz pagrabu un pasmelt gurķu sālījumu; četrdesmit spaiņu baļļā gurķu vēl bija atlicis papilnam. Viņš sataustīja uz soliņa pie durvīm skārda krūzīti, klusītēm atvēra durvis, izgāja priekšnamā un no turienes — pagalmā.

Pirmsausmas miglā kūtiņas jumts bija tikko samanāms, un laiskajā klusumā varēja skaidri dzirdēt, kā gausi gremo govs. Viņš pabīdīja nost režģotos vārtiņus, paspēra soli uz vienu pusi, uz otru un neizpratnē apstājās: pagrabs bija pazudis. Viņš pieliecās un, sajuzdams mugurā dīvainas saltas tirpas, aptaustīja ap sevi zemi, tad izslējās stāvus un palūkojās apkārt. Nē, māja stāvēja tāpat kā agrāk, tas pats žogs no kūtiņas līdz mājas pakšķim ... tikai nebija pagraba, pat zeme tajā vietā, kur agrāk atradās pagrabs, bija līdzena. Pēkšņi no kaut kā nobijies, Kudeļins atgriezās istabā, apsēdās uz gultas malas un pavilka zem sevis basās kājas. Zem lāviņas sagrozījās un sāka laizīties teļš; Kudeļins zaglīgiem soļiem piegāja pie bērniem, kas gulēja pretējā kaktā uz platas lāvas, tad pie teļa, kas bija izbāzis galvu pa durtiņām, un pakasīja tam aiz auss. Teļš aiz labsajūtas pastiepa galvu un sāka savukārt laizīt ar garo, sārto mēli Kudeļina kreklu, un tas, sajutis siltumu un slapjumu, pakāpās tālāk nost. Pastāvējis brītiņu dziļā neizpratnē un nez kādēļ baidīdamies pamodināt sievu, viņš klusītēm izgāja laukā pagalmā un aiz izbrīna sastinga. Netālu, pavisam blakus, viņam iekrita acīs jau labi saskatāmu māju rinda, jumti, vītolu galotnes, viegls pavasara vējiņš čabinājās pa pažobeli; debesīs kaut kas dudināja. Kudeļins pārbīlī aizmiedza acis, atmuguriski iespruka priekšnamā un aizcirta durvis. «Laikam būšu pārdzēries,» viņš sacīja pats sev, acis atvērdams un blenzdams priekšnama miklajā tumsā. Atguvies viņš iedrāzās istabā, pamodināja sievu, tā apsēdās un, pustumsā linu kreklam balojot, sāka kārtot pajukušos matus.

— Paklau, siev, — Kudeļins steidzīgi nobēra, dvesdams viņai tieši sejā kandžas dvaku. — Gribēju sālījumu nodzerties — pagrabs pazudis, izgāju laukā — acīs rēgojas ...

— Kas tev, velnam, var rēgoties, — sieva miegainā balsī atteica. — Nekas nerēgojas, viss stāv savās vietās.

Ak kungs, — viņa neapmierināti nožāvājās. — Vakar pie mātes vai veselu spaini izlaki un vēl gānies, ka slikta sievasmāte. Šitādā agrumā slieties augšā, vēl varēji pagulēt, ja nav sālījuma, ej iedzer aukstu ūdeni...

— Hi-hi, — Foma Kudeļins bailīgi iesmējās, pamazām kāpdamies uz durvju pusi un visu laiku nevilšus krem-šļodams. — Galva pilna māžu, pagalmā sveši jumti rēgojas, māja šķiet mūsu pašu, agrākā, bet it kā atrastos ciema, klau, Ņura ...

— Ciemā arī atrodas, kur gan šai citur vajadzētu būt? — sieva atkal vienaldzīgi nožāvājās. — Ja neesi dulnumu izgulējis, ej un vēl pagulies.

— Mēs taču, cik atceros, dzīvojām viensētā, nošķirti, — Kudeļins klusītēm, pavisam bikli aizrādīja, atskatīdamies uz visām pusēm, un pēkšņi no sievas vārdiem gandrīz vai apsēdās, gandrīz vai pamira klona vidū.

_— Kas tad tev lēcies, jucis esi, vai?! — viņa nobrīnījās, zibošās acis uz vīru bolīdama. — Kad tad mēs esam dzīvojuši viensētā?

— Bet ta ir gan govs, nudien, govs. — Kudeļins patiesā izbrīnā parādīja ar roku uz sievas pusi. — Tu tikai paskaties, ragana kas ragana, — viņš pateica un, atkāpies līdz durvīm, izmetās laukā, tur, aizdusas mākts, apstājās atvilkt elpu un ilgi, acis blisinādams, skurināja galvu. Nē, kas nu tiesa, tas tiesa: tepat blakus cauri palsajai gaismai rēgojās kaut kādu māju rinda, gluži skaidri bija saredzami vītoli, un dažuviet agrajā rīta klusumā skanēja pat cilvēku balsis.

— Arni! Arni! — Kudeļins pusbalsī paaicināja savu suni un, nesaklausījis ne mazāko atbildes skaņu, atrāva no sienas muguru, kas bija tai gluži kā pielipusi, un aizslāja sazin uz kurieni, klusībā pie sevis iesmiedamies un piesardzīgi apkārt lūkodamies; šajā mirklī no tumsas, no šķērsielas viņam pie pašām kājām rotaļādamies atkūleņoja divi suņi; viņš parāvās prom un pēc tam ilgi stāvēja,’nespēdams nomierināt sirdi, kas dauzījās tā, ka teju, teju varēja izlēkt pa muti laukā, un čukstus lamājās vispēdī-gajiem vārdiem; liela, gara ēna atkal metās pie viņa, un viņš strauji palēca sāņus; tagad taču varēja sagaidīt visu ko, pat pasaules galu, tikai šoreiz skrejošā ēna pārvērtās viņa paša sunī; Arnis aiz jūtu pārpilnības lēkāja un ik reizi nobrauca ar karsto mēli Kudeļinam pa seju; tā kā Kudeļins vairs nekam nevarēja ticēt, viņš arī suņa neviltoto mīlestību uzņēma ar dziļām aizdomām,

— Pats velns te nekā n^var saprast, un ja nu tu neesi tu, — viņš murmināja, no lēkājošā suņa ar elkoņiem gainīdamies. — Stāvi rāms, lops tāds, ko nu priecājies, sātans gatavais! Liecies mierā, mierā, nekaitini, nešķīstais gars... Tā jau vairs nav dzīve, tā ir viena vienīga nejēdzība, viss ar kājām gaisā, tu, cilvēks, vairs neatskārsti, kur atrodies.

Tā spriedelēdams, Kude|ins nemaz ir nepamanīja, kā kājas bija iznesušas viņu laukā no ciema, un patlaban viņš slāja pa tīrumu ierastajā virzienā uz Lakstīgalu gravu; pāri tīrumam klājās viegla migliņa, kas bija gatava pazust līdz ar pirmajiem saules stariem, no Kudeļina soļiem izbiedēti, te šur, te tur uzspurdza cīruļi, ik reizi likdami viņam satrūkties un apstāties.

Kolhoza valdes istabā notika sēde; par Fomu Kudeļinu un tā pārcelšanos no paša rīta mazliet patrina mēles un aizmirsa; aumaļām nāca virsū daudz svarīgākas darīšanas, zeme briestin brieda, posdamās uzņemt sevī sēklu. Pievakarē iegriezās Zahara krusttēvs Ignats Sviridovs un, paklausījies brigadieru nesakarīgajā strīdiņā, cienīgi piebilda savu vārdu, pateikdams, ka pēc dienām trim varēs art smilšainos tīrumus upītes labajā krastā un ka pats prātīgākais būtu norīkot turp visus zirgus reizē; Jurka Ļevša satina smēķi, uzgrieza lielāku uguni desmit līniju lampā, kas karājās virs priekšsēdētāja galda, stieplē iekarināta, aizsmēķēja un apsēdās atpakaļ savā vietā.

— Kāpēc tad mēs sadalījāmies brigādēs, ja tagad atkal visiem jāiet barā? — viņš neapmierināti noprasīja. — Tu, tēvoci Ignat, aplam runā. Kā tad mēs aprēķināsim, cik kurš padarījis?

— Tīrums ir liels, jāsadala pa brigādēm, pietiks visiem, — Sviridovs atbildēja, tabakas dūmus no sevis gainīdams; viņš palūkojās Akimā Poļivanovā, kas sēdēja nomaļus un lielākoties klusēja, gribēja piebilst vēl ko, taču pārdomāja; visi gaidīja, ko teiks Zahars, bet arī tas šoreiz cieta klusu, un Sviridovs pārsēdās tālāk no galda, uz sola blakus Poļivanovam. Savas jaunības dēļ Zahars vēl nebija dabūjis pasaimniekot, kā nākas, un arī brigadierus bija izraudzījies tādus pašus, kaut vai to pašu Jurku Ļevšu, puisim tikai divdesmit gadu, bet jau citiem priekšā, ar rīkli kuru katru pārkliegs, un vispār pirmais mutes palaidējs visā ciemā, meitām un jaunākiem sievie-šiem nav glābiņa no viņa, Sviridovs domāja. Miesīgai mātei šitāda draņķa dēļ jālej rūgtas asaras; cik jau reižu nav gribējuši apsievot, bet šis tikai ņirdz vien pretim, kur tu tādu ērzeli ieprecināsi. Visapkārt kauns un negods vien ir, jaunie vairs ne no viena nebīstas. Un vai tad Zahars, mans krustdēls, ir labāks, eku, sievieši vienā laidā runā, ka Poļivanovu Maņka staigājot ar uzbriedušu vēderu un tālab jau otro mēnesi cilvēkos nerādoties, — bet viņas tēvs no tāda kauna kur lai acis liek?

Sviridovs pašķielēja uz Akima Poļivanova pusi, tas vienaldzīgi raudzījās kaut kur prom, un Sviridovs no sirds sajūsminājās. Kā tāds koka dievs, nudien, koka dievs, viņš atkal nodomāja, un, ja jau runā skaidru valodu, tad Akirns par savu vienošanos ar Zaharu, manu krustdēlu, samaksājis bargu cenu — ar savas meitas godu, bet var jau būt, ka tā nemaz nav. Arī agrāk taču gadījās, ka precēti vīri ar meitām sapinās, ģimenes pameta, tā ir tāda īpaša padarīšana, te nevienam nekā nenoteiksi. Un kur nu vēl tagad, kad zemes virsū viss sagriezies juku jukām, cilvēki sākuši dzīvot pavisam savādi; sievieši, vei, runā, ka pēc diviem trim gadiem kā vīri, tā sievas būšot kopīgi, par to kāda mūķene esot svētajās grāmatās pareģojumu atradusi.

Un vēl Sviridovs savā nodabā brīnījās par to, ka te sanākuši kopā pavisam atšķirīgi cilvēki, pirms pāris gadiem katram bija sava iedalīta zemīte, savas tīruma strēmeles, katrs būtu ņēmies pa savu kaktiņu, bet nu sanākuši visi barā un kopīgi par kaut ko spriež; jocīgi, jocīgi, Sviridovs pats sev sacīja. Viņam ienāca prātā bites, kas sanes medu no malu malām vienā stropā, un viņš sāka grozīties, lai apsēstos ērtāk, jo neganti mācās virsū nelabas un ļaunas domas; viņš neticēja arī šai zemnieku vienprātībai, kopš laika gala taču bija ierasts dzīvot atsevišķi, tālāk no svešām acīm, bet, ja pagadījās izdevība, ieklupt otram skaustā, cik spēka, tā, lai tam kauliņi nokrakstētu; un pats par sevi saprotams, ka tiem, kuri nekad nav gribējuši strādāt, tiem kolhozs pa prātam, vienalga, vai būsi sanesis stropā daudz medus vai maz, rīsi tikpat, cik visi citi. Sirds dziļumos Sviridovs bija pārliecināts, ka šis pats vēl nekad nepieredzētais kolhozs galu galā aprīs pats sevi un viss atgriezīsies atpakaļ, tāpēc viņš ar tādu kā neticību un smīnu klausījās iekaisušajos vīros, kas bija aizsēdējušies sūrajos tabakas dūmos pāri pusnaktij, un negāja prom, tikai ziņkārības mākts; dzīvē viņš allaž gribēja visu izdibināt, bija pagauss, kad vajadzēja rīkoties droemīgāk vai pieņemt kādu neparastāku lēmumu, ciemā viņu uzskatīja par gudru vīru un tādēļ visi cienīja (pie viņa bieži vien nāca lūgt padomu dažnedažādos jautājumos); tagad viņu urdīja kaut kur dziļi paslēpusies tā pati neizpratnes sajūta. Lai domātu ko domādams, viņš zināja, ka kaut kas ļoti būtisks palicis neizprasts, ka viņš ķepurojas pa virspusi, bet līdz dibenam aizsniegt nespej. Kāpēc koks urbjas ar saknēm zemē un stiepjas pret debesīm, tas ir saprotams, saprotams arī, kāpēc lopi savā laikā meklējas un kāpēc cilvēks pirms sava gala kļūst skumīgs un pošas uz aiziešanu. Visam bija savs iemesls, un viss bija saprotams, taču tas, kas notika ar cilvēkiem patlaban, nekādi neiekļāvās parastajos ietvaros, un šajā sakarā Sviridovs atcerējās, ka pirms nedēļas bija redzējis pie debesim it kā sadubultojušos sauli. Viņš bija izgājis agri no rīta sevis pēc un pēkšņi apstulbis: pie debesim virs meža vienā līmenī, tikai kādu sprīdi viena no otras blāvi spīdēja divas pilnīgi vienādas saules; viņš aiz pārsteiguma vairākkārt pārmeta krustu un tikmēr blenza uz debesīm, kamēr no saspringuma acis sāka asarot. Nevienam viņš par to nekā neteica, vēl jo vairāk tāpēc, ka abas saules drīz vien saplūda atkal kopā tā, it kā nekas nebūtu pirms tam bijis, viņš pats jau sāka prātot, vai tikai tāds brīnums nebūs kaut kādas pēkšņas slimības dēļ parēgojies, un pēc tam dienas divas nostaigāja kā piesists un vairījās no cilvēkiem, baiļodamies, ka gan jau kāds katrā ziņā pamanīs viņā apslēpto kaiti.

Pēdējā laikā viņam uzmācās savādas domas, un viņš nekādi nevarēja atšķetināt tās līdz galam; Sviridovs nopūtās savā nodabā un atkal sāka lūkoties Zaharā; tieši šajā brīdī viņš noņēma no stieples lampu un nolika to sev priekšā. No tabakas un papīriem viņam sāpēja deniņi, rēķinveža savilktie sīkie cipari lēkāja kā pa redelēm; katrā ziņā vajadzēja tūlīt pat sadalīt un nodot brigāžu pārziņā aizjūgus, arklus un ecēšas, ēku, Jurka Ļevša jau izmanījies sagrābt sev uz pusi vairāk par citiem brigadieriem un tagad cītīgi, acu nenovērsis, seko priekšsēdētāja zīmulim, kas vilka visādus ķeburus; Zahars drūmi pašķielēja uz izveicīgā brigadiera pusi, lai gan sirds dziļumos bija ar viņu apmierināts.

— Tu nu gan, Martjanič, raksti tā, — viņš pagriezās pret rēķinvedi, nosvieda zīmuli un īgni nopētīja smacīgajā gaisā nosvīdušo rēķinveža pliko pauri ar nosistu agrīnu odu pašā vidū, — ka pat neviens pops bez tālskata nespēs saburtot. Tev papīra žēl, vai? Tā jau acis var izmežģīt, nevis ko sarēķināt.

Aiz loga pēkšņi kaut kas norībēja; lampas cilindrs sašķīda sīkās suķēs, gaisma nodzisa, un smalko, spalgo svilpienu daudzi saklausīja jau tumsā; Zahars ar sparu atmetās no galda atpakaļ, sāpīgi atsita galvu pret sienu un saviebās; tūlīt pat atguvies, viņš, pagrūdis kādu nost, pieskrēja pie loga un paguva ieraudzīt mēnesnīcā tumšu stāvu, kas skrēja uz tīrumu pusi; Sviridovs, izdrāzies priekšnamā, nedabūja vaļā durvis un sauca to citiem, un tad Zahars, daudz nedomājis, izsita ar kāju loga rāmi un izlēca laukā; viņam pakaļ izmetās Jurka Ļevša, taču, ietriecies ar galvu aplodā, uz mirkli apstulba.

— Aizbēga uz turieni! — Zahars skriedams uzsauca un, neviena negaidīdams, aizdrāzās tīruma virzienā; lāgiem viņš vēl gluži skaidri redzēja kādu cilvēku, kas, zemu pieliecies, veikli cilpoja prom uz tuvīno apšu audzi; Zahars metās viņam iešķērsām pakaļ; aiz viņa, smagi dimdinādami, steidzās citi vīri, taču, ja ari viņš būtu bijis tikai viens pats, arī tad rīkotos tāpat; viņš tūdaļ saprata, ka lode bijusi domāta viņam un tikai aiz nejaušības trāpījusi lampā, vēl kādu collas tiesu uz otru pusi, un tagad viņš jau gulētu ar caurumu paurī, un šī doma piespieda aizmirst par piesardzību. Viņš skrēja viegli un brīvi, ar sakarsušo seju juzdams, kā pašķiras siltais gaiss. Pēkšņi ceļā pagadījās ar ūdeni pieplūdusi ieplaka, un viņš krasi nogriezās sāņus, zeme te vēl nebija uzsūkusi visu ūdeni, un vairs nevarēja tik ātri paskriet; viņš jau skaidri redzēja sev priekšā tumšo stāvu un, pamazām to panākdams, vairs neizlaida no acīm. Un tad stāvs pēkšņi pazuda. Zahars pasviedās sāņus un nokrita zemē, metrus divdesmit no viņa tajā pašā mirklī kaut kas nozibsnīja, un zemu, zemu garām, arī gluži kā nozibsnīdama, aizsvilpa lode. «No apgriezeņa vālē, maitasgabals,» Zahars nosprieda, ar pirkstiem iekrampēdamies valgajā, pakļāvīgajā zemē. Uz kādu mirkli doma, ka viņš sastapsies aci pret aci ar dievs vien zina kādu zvēru un ka viņam var ietriekt lodi pierē, piespieda Zaharu vēl ciešāk pie zemes, taču jau nākamajā mirklī viņš devās uz priekšu līšus; norībēja otrs šāviens. Zahars nedzirdēja lodi svilpjam un saprata, ka viņa pretinieks šauj uz labu laimi; patlaban vīri jau būs viņu apgājuši no mugurpuses, veltīgi, muļķis tāds, tērē patronas, Zahars nodomāja; pavilkdamies ar rokām uz priekšu, viņš pamanīja turpat netālu, so|us piecpadsmit no sevis, neskaidru ēnu; tas, svešais, bija piecēlies uz ceļa un klausījās, un, ja Zaharam būtu rokās kaut vai kāds draņķa šaujamais, viņš to būtu nogāzis bez kādām pūlēm. Visapkārt bija iestājies dīvains tukšs klusums, vienīgi ciema pusē skanēja satrauktas balsis un klaigas. Zahars tagad skaidri redzēja savu pretinieku; ja kādam no vīriem ienāktu prātā meža pusē sacelt troksni, viņš pagūtu noskriet tos dažus metrus un saķert šāvēju; bez šaubām, tas bija kāds no šejieniešiem, un patlaban Zaharam vairāk par visu gribējās uzzināt, kurš tas ir. Viņš pastiepa roku uz priekšu, gribēdams pavilkties vēl gabaliņu tuvāk, un pamira: iesāņus no viņa pavisam skaidri atskanēja Jurkas Ļevšas balss; nepazīstamais tūdaļ nokrita zemē un izšāva. «Ceturtā patrona,» Zahars iedomāja. «Ja izšaus vēlreiz, lai tad notiek kas notikdams, metīšos virsū.» Viņš pat nepaguva aizdomāt līdz galam, kad nopliukšķēja šāviens, un Zahars, pats īsti neapzinādamies, pielēca kājās un, vairs neslēpdamies, metās uz priekšu, nepazīstamais paguva pagriezties pret viņu, atvēzēties, bet Zahars ar visu ķermeņa svaru uztriecās tam virsū, un abi sāka valstīties pa zemi; Zaharam pa rokai pagadījās dubļains, glums zābaks, viņš parāva aiz tā un pats, mazliet piecēlies, pasvērās uz priekšu; viņš ieraudzīja līdz pašām acīm ar bārdu apaugušu seju, acis, viņi atradās tik tuvu viens otram, ka nevarēja pat atvēzēties sitienam; abi turēja viens otru aiz rokām un mīcīja lipīgo, šļakstošo zemi, cenzdamies nepalaist garām izdevīgāku mirkli; tagad, kad abi bija sakrampējuši rokas, rīkoties varēja tikai ar kājām, un katrs no viņiem tieši to arī gaidīja. Zahars dzirdēja tepat blakus vīrus, kas kaut ko apdullinoši skaļi kliedza.

— Nu tu, sprāgoņa, esi rokās, — Zahars aizelsies pateica. Atbildi viņš negaidīja un uz mirkli it kā samulsa, izdzirdis kādu neskaidru, sen pazīstamu balsi, kas drebēja aiz pārpūles un niknuma.

— Nepriecājies pirms laika, riebekli, — Zahars izdzirdēja, sajuzdams sejā sava pretinieka karsto elpu. —Dzīve ir gara ... kas lai sazin ... varbūt palaimējas.

Tūlīt pat svešais spēra ar kāju, tēmēdams Zaharam vēderā; pa kādu mirkļa daļiņu Zahars paguva, pretinieku neizlaizdams, pasvērties nost, tad parāva smago, pēc kodīgiem sviedriem smirdošo ķermeni uz savu pusi, cenzdamies kritienā nokļūt virspusē, taču nokrita abi cieši blakus, atkal ar seju pret seju, un atkal varēja tikai žņaugt viens otru. Zahars sajuta uz sava kakla slidenus, slapjus pirkstus, kas rāvienā sažņaudza rīkli tā, ka kaut kas no-krakstēja un pa visu miesu kā zibens izšāvās sāpe; pūlēdamies uzveikt pēkšņo vājumu, kas gluži kā duļķes aizmigloja acis, Zahars parāvās nost, un šajā mirkli piesteidzās vispirms Jurka Ļevša, tad Poļivanovs, vēl kāds, un pāris sekundēs viss bija cauri. Nepazīstamajam atlieca rokas aiz muguras, sasēja ar kāda pasniegto siksnu, un Jurka Ļevša sāka grābstīties pa zemi, meklēdams apgriezeni; Zahars sēdēja uz zemes un braucīja sāpošo kaklu, laiku pa laikam nopurinādams galvu un viebdamies; būtu nožņaudzis, rāpulis tāds, viņš nodomāja un, uzveikdams vārgumu kājās, piecēlās stāvus; visi pašķīra viņam ceļu.

— Aizdedziniet nu kāds sērkociņu, — viņš aizsmakušā balsī palūdza. — Jāpaskatās taču purnā, kas tas par bandītu pagadījies.

Viņi stāvēja viens otram pretim, un, kad nošvirkstēja sērkociņš, Zahars ieraudzīja greizā smīnā sastingušu seju ar tumšām, dziļi iedubušām acīm un pievirzījās tuvāk.

— Tu re, kas, — Zahars novilka tādā mierā, kāds rodas aiz pārāk liela pārsteiguma un aiz vēlēšanās neizrādīt savu apjukumu. — Gribēji mani nogalināt, Fedja? Un vēl kopā uz ballītēm staigājām ... riebeklis tu esi.

— Un tu pats, kad dzini lopu vāģos cilvēkus ar maziem bērniem sūtīšanai uz Solovkiem, vai tad tu par ballītēm atcerējies? — Makašins atjautāja un bezspēcīgā naidā noraustīja plecus. — Laidiet vaļā, sasiets nekur neaizmukšu, jūsu, asinskāro plikadīdu, taču vesels bars, gluži kā vilki...

— Neālējies, ne jau tādus vien esam redzējuši. Un kā tad tu biji iedomājies? Jūs uz turieni jūsu pašu suga aizrāva, tai arī vari pārmest, — Zahars pārtrauca. — Muļķis... būtu sabijis tur, cik pienāktos, pēc tam, kazi, atgrieztos atpakaļ, bet tagad ...

— Kas tev par bēdu, suns tāds. Žēlotājs atradies, nelietis, ķēves bende! Vismaz zināšu, kādēļ man pa tiem mūžīgiem lediem jāņemas, būs ko atcerēties. Pagaidi vien, vara —* tā tikai sākumā ir labiņa, tā vispirms mums, bet pienāks reize, kad arī jums dziesmu aizžmiegs, tā pasauli pa gabaliņam drupina. Gan dzīve rādīs, kam taisnība, šodien apakšā esmu es, rīt būsi tu. '

— Nemaz nemēģini atšķirt mani no padomju varas. Tavs laiks, Fedja, ir beidzies, — Zahars sacīja, vēl aiz* vien zem atslēgas kauliem sajuzdams sāpes no pārpūles. — Mēs tam, tavam laikam, pārvilkām svītru un kapakmeni uzvēlām virsū — tādu, ka nost nedabūt.

— Pārvilkāt svītru? — mutē nokļuvušās zemes spļaudams, Makašins aizsmakušā balsī zobgalīgi noprasīja. —■ Vēl neesat ne sākuši, un jau nav ko uz zoba likt? Pagaidi vien, es nezinu, kas ar mums abiem var notikt, bet liesmas — tās vēl nav iedegušās. Dzīvē jau allaž tā notiek: viens ceļ un sēj, otrs nāk un pievāc. Kamēr aiz alkatības zaudē sajēgu un sāk cirst zaru, uz kura pats sēž...

— Turi muti, budža purns! — uzbrēca Jurka Ļevša, kas pēkšņi pienāca klāt, turēdams aiz stobra dubļos novārtīto apgriezeni. — Vēl te pret padomju varu aģitēsi! Pats prātīgākais būtu tevi uz vietas piebeigt un zemi virsū, saki paldies dievam, ka negribas ķēpāties. Te nu tu esi, — Jurka veikli pasvieda apgriezeni gaisā, tas apmeta kūleni, un Jurka to atkal satvēra aiz apgrieztās laides, — visa tava būtība kā uz delnas, ka tikai varētu otram rīklē ieķerties. Tas badīgais vilks jau esi tu, un tava īstā vieta — klīst pa taigu un gaudot uz mēnesi.

Makašins stāvēja kluss un vienaldzīgs, neveiksme bija atņēmusi viņam spēkus; slapstoties pa naktīm, noiet simtiem verstu, drebināties uz platformām, kas piekrautas ar oglēm un kokmateriāliem, rakties izdedžu kaudzēs tikai šī vienīgā mirkļa dēļ; par spīti tēva atrunāšanai un mātes vaimanām viņš bija apņēmies to izdarīt; tagad viņš ik reizi, izdzirdot Zahara Derjugina vai Akima Poļivanova balsi, sāka nemierīgi mīņāties, pēc visu izsūtīto visciešākās pārliecības, Poļivanovu ģimene tikai Zahara dēļ palikusi mājās, bet, lūk, viņus, Makašinus, kas nebija ļāvuši šiem plikadīdām ne papīkstēt, izsūtīja pašus pirmos, viņš truli nodomāja, un pie visa vainīgs Zahars, kas sapinies ar Poļivanovu Mariku; abus šos pēdējos mēnešus viņu bija vadījis tikai akls, negants naids — un pašā pēdējā mirklī aizšaut garām no trīs soļu atstatuma! To viņš nekādi nevarēja sev piedot, vēl un vēlreiz iekšēji pārdzīvodams pēdējo, izšķirošo brīdi: viņš bija piezadzies pie spoži apgaismotā loga, ieraudzījis pazīstamas sejas, ieraudzījis no sāniem Zahara galvu un, pakāpies solīti atpakaļ, iestūmis lodi stobrā. Viņš notēmējis tieši galvas vidū, ausī, un ne mirkli nešaubījies par veiksmi; pie visa vainojams loga stikls, gadās tādi samaitāti stikli, kas rāda greizi. Viņš

zināja: ja tagad nepieliks pie sienas, tad desmit gadus stingrā režīmā iedos katrā ziņā; un nu, to apzinoties, viņam kļuva vieglāk.

Pie Makašina, pikti šņākdams, pienāca Jurka Ļevša un no visām pusēm to rūpīgi apčamdīja, Makašins nekā pretim neteica un centās pat nekustēties; nekā neatradis, Jurka īgni iegrūda viņam dunku cietajās ribās; Makašins pacieta arī to un izlikās, ka nekā nav manījis; aiz rokām pieturēdami, viņu atveda uz valdes istabu, kur kūpēja aizdegtā lampa, tagad jau bez cilindra, un ar varītēm apsēdināja uz sola. Zahars pavēlēja, lai visi iet mājās, atstāja tikai Jurku Ļevšu un krusttēvu, naktssargam lika aizvērt logu slēģus, lai nepulcējas ziņkārīgie, un ataicināt ciema padomes priekšsēdētāju, bet pats sāka kravāt papīrus no galda; Makašins, atspiedis pakausi pret sienu un piemiedzis neganti niknās, gaišās acis, caur pieri vēroja Zaharu; Zahars pienāca Makašinam tuvāk un apstājās iepretim, Makašins palūkojās kaut kur uz viņa pieres pusi, un viņa ar bārdu apaugušajā un novājējušajā sejā iegailējās nicinošs, ļauns smīns, aiz strupceļā iedzītā zvēra bezizejas sajūtas noraustījās pleci, taču viņš neteica ne vārda; viņš redzēja, ka Zahars ir pārsteigts par viņa rīcību un vēl nekādi nespēj atgūties; ja Makašinam vēlreiz pagadītos kaut mazākā izdevība dabūt rokās apgriezeni, viņš, ne mirkli nedomādams, nogalinātu Zaharu Derjuginu; viņa izpratnē patlaban tieši Zaharā Derjuginā bija iemiesojies tas nesamierināmais spēks, kas bija sacēlies un nostājies visas tālākās dzīves ceļā.

Viņi skatījās viens otram acīs tikai dažus mirkļus, un ar to pietika; abu dzīves ceļi vēlreiz sakrustojās un sasējās nāves mezglā; Makašina seja izzīmējās vēl krasāk, varētu vēlreiz mēģināt ieķerties Zaharam rīklē, bet tā būtu muļķīga rīcība, viņš bija nodzīvojis tikai divdesmit septiņus gadus, un šāds solis varētu kļūt par pēdējo viņa mūžā. Viņš negribēja nomirt veltīgi, zināja, ka Zahars ir spēcīgāks un, pat ja viņi būtu tikai divi vien, neļautu sevi nožņaugt. Acis pievēris un ar muguru smagi atbalstījies pret sienu, Makašins pūlējās atgūties no neveiksmes; biezie, garie mati nokrita viņam uz acīm. Saspringums miesās vēl nebija atslābis, viņš bija gatavs kuru katru mirkli pielēkt kājās; viņa saspriegtā uzmanība pielipa arī pārējiem.

Acis pievēris, cenzdamies aizmirsties un ne par ko ne* domāt, Fjodors atcerējās, kā pirms gadiem pieciem, vēl

pirms kolhoza dibināšanas, viņš gājis vienā pļāvēju rindā p|avā pie Aklā Brasla, kopienas sapulcē bija nolēmuši nopļaut to kopīgi un pēc tam sadalīt jau gubiņās sakrauto sienu; viņš sīki jo sīki atcerējās to tālo dienu, gan to, kā līdz sāpēm acis cepināja saule, gan savu roku kustību vieglumu un veiklību, izkapti vēzējot. Viņš toreiz pļāva tieši aiz Zahara un, lāgiem paceldams acis no zāles, redzēja sev priekšā viņa prāvo pakausi un platos, no sviedriem spīdīgos plecus. Toreiz vajadzēja tikai paspert plātāku soli uz priekšu — un varētu ar vienu vēzienu pārcirst zarnas... taču tas bija tik sen, vēl pirrns kolhoza.

Viņš nejuta, kā paša gailošās acis caur sapinkātajām matu šķipsnām nenovērsdamās seko Zaharam, un šis skatiens bija tik smags un spiedīgs, ka Zahars strauji pagriezās atpakaļ.

— Veltīgi niknojies, Makašin. Tava dziesmiņa ir nodziedāta. Dzīve visu izsprieda pēc sava prāta, — viņš atbildēja ar tādu pašu nesamierināmību, un Makašins tikai ar varēm piespieda sevi novērsties un atkal aizmirsties. Tagad nez kādēļ ienāca prātā vecais suns Kāravs, ko milicis bija nošāvis izvešanas dienā; Fjodoram šķita, ka viņš atkal redz uz sasalušās zemes sarecējušās suņa asinis un no mutes izkārušos sakodīto mēli.

Ieradās no straujā nāciena aizelsies Anisimovs, ciema padomes priekšsēdētājs, tumsā acis miegdams, viņš ilgi klusi pētīja Makašinu, pēc tam ar savādu pussmaidu pagriezās pret Zaharu.

— Tev, Tarasovič, paveicies. Maktenu zvēru esi notvēris.

Piebīdījis ķebli, Aņisimovs apsēdās pretim Makašinam, viņu ceļi gandrīz vai saskārās, un aizsmēķēja; Makašins, pieri saraucis, mierīgi raudzījās viņā, nevilšus gaidīdams, kas būs tālāk.

— Ko tad tu no likuma bēdz? — Aņisimovs beidzot ar neslēptu interesi uzprasīja, saspringti noraustījis uzacis un lielo pieri sakrunkojis. — Tas nav labi, pilsoni Makašin, nemaz nav labi. Re, Zahars Derjugins notvēra tevi kā kontrrevolucionāru elementu un pareizi darīja, neesi muļķis, nebēguļo.

Pirmo reizi ieskatījies Aņisimovā, Makašins tikko novaldījās, lai izbrīnā neieplestu acis; Anisimova vārdos viņš uztvēra kaut ko savādu, tādu, kam viņš nekādi nespēja noticēt; bet Aņisimovs jau bija piecēlies un pagriezies pret Zaharu.

— Nav te ko ilgi ķēpāties, kurus lai norīko uz pilsētu par pavadītajiem? Vai arī gaidīsim milici?

— Tagad pats šķīdonis, būs ilgi jāgaida... — Zahars sacīja. — Te viņu nav ko turēt. Musinās tikai cilvēkus. Pats kopā ar Jurku Ļevšu viņu nogādāšu. Tā būs drošāk. Raksti, Rodion, aktu, es aizskriešu pārģērbties un iejūgšu zirgu. Gaismiņā izbrauksim, mazāk būs lieku acu, nav te ko īpaši aplūkot.

— Pareizi gan, tur tev taisnība, — mirklīti padomājis, Aņisimovs piekrita. — Tikai piesargies, pāri Aklajam Braslam brauciet gaismā; tilts tur, kā stāsta, esot gan vesels, tikai tam pāri plūstot kādu pusmetru dziļa straume, var notriekt.

— Gan pārkulsimies, nav jau pirmā reize, — Zahars droši atteica. — Cilvēki vakar braukuši pāri, ūdens it kā esot sācis kristies. Lampai cilindru saplēsa, draņķis tāds, citu tagad ne ar uguni nesameklēt.

— Tu domā, ka labāk lai būtu trāpījis tavai galvai? Esi krekliņā piedzimis, — Aņisimovs vienaldzīgi iebilda, un Zahars piekrītoši pamāja ar galvu, taču Aņisimovs jau pārlīka pār galdu un gludināja papīru, lielās ausis vien rēgojas. Noteicis, kas darāms, Zahars izgāja laukā; pēc pāris stundām, stāvēdams pārplūdušās upes malā un caur pirmsausmas mijkrēsli šaubīgi lūkodamies uz tilta neēvelēto margu līgano režģi, kas tikko spraucās laukā no aumaļam plūstošā ūdens, viņš atcerējās Anisimova vārdus par Aklo Braslu; saņēmis zirgu aiz pavadas un sarāvis uz augšu zābaku stulmus, Zahars iebrida ūdenī; zirgs negribēja iet, viņš nikni parāva to aiz pavadas, un lopiņš, bailīgi iekrācies, pakļāvās; metrus divdesmit Zahars juta zem kājām izžulgušo, gļetaino zemi, tad sākās koka klajums, un viņš atviegloti nopūtās — lai gan ūdens skrēja klājumam pāri, taču pats tilts bija vesels, un viņi laimīgi tika otrā krastā; turpat arī sākās mežs. Gribēdams sasildīties, Zahars uzsauca zirgam: «Rikšiem, rikšiem!» — un, kad tas uzsāka sīku riksīti, pats teciņiem paskrējās aiz ratiem; ūdens tomēr bija iesmēlies zābakos, vēlāk vajadzēs pāraut kājas.

Smags, pēkšņs sitiens pa galvu no sāniem izrāva viņam zemi no kāju apakšas; viņš vēl paguva uztvert Jurkas Ļevšas spalgo kliedzienu, dzirdēja, kā saslienas pakaļkājās zirgs un lūzdamas nobrakšķ ilksis, tad atskanēja vēl kāds kliedziens, dobji nobūkšķēja šāviens, un viss pagaisa, it kā iegrima miklā tumsā. Viņš atguvās tikai pēc ilgāka laika, saule jau bija pakāpusies krietni pāri mežam, un pašu pirmo ieraudzīja Jurkas Ļevšas seju, sadzirdēja vārgu vēja šņākšanu koku kailajos zaros un ūdens guldzē-sanu turpat netālu.

— Aizmuka, riebeklis tāds, — dzijā neizpratne noteica Jurka Ļevša. — Mūs šeit gaidīja, saproti, kāds mūs šeit jau gaidīja. Re nu, priekšsēdētāj, kādas tās lietiņas! — Tikai ar mokām atģizdamies, viņš izlēca no ratiem. — Viņi būs bijuši divatā vai trijatā, bet varbūt arī viens pats? — viņš sāka šaubīties. — Bet kā tad viņam izdevās mūs abus ar vienu rāvienu nogāzt? Mani arī apdullināja, re, pumpa uz pakauša. Kad atguvu samaņu, nekur vairs neviena, tu guli tur, es — te.

Jurka Ļevša sulīgi nolamājās, bet Zahars aizvēra acis, viņš gulēja ratos. Zirga nav, viņam iešāvās prātā, un viņš, galvu smagi grozīdams, apjautājās; Jurka Ļevša atkal sāka lamāties un atbildēja, ka zirga nav, ka tas salauzis ilksis un pazudis, varbūt aizskrējis pats, bet varbūt arī aizvests. Kaut kur augšā Zahara acu priekšā lēni šūpojās mezglaini ozola zari; pa galvu jaucās domu driskās un neviena nerada attaisnojumu tādai kļūmei,.

5

Pagāja puse mēneša, iekams Zaharu Derjuginu, kas plēstin plēsās uz mājām, izrakstīja no slimnīcas (viņš tur gulēja ar smagu smadzeņu satricinājumu); zeme jau bija apžuvusi un kolhozā pirms kādas nedēļas sākta vasarāju sēja; Zahars pasēdēja pāris dienu mājās, parotaļājās ar bērniem, un, lai ran laiku pa laikam viņam acīs vēl ņirbēja, lāgiem arī tu Ja kā melna migla noklājās priekšā un kaklā sakāpa pretīgs kamols, viņš jau trešajā dienā nenovaldījās un aizgāja uz darbu, nevienu par to nepabrīdi-nājis; valdes istabā viņu priecīgi un, kā šķita, ar vislielāko labpatiku sagaidīja Martjanovičs; brigadieri bija izklīduši savos darbos, Martjanovičam, kas sēdēja, nolīcis pār galdu, plikais pakausis, kā allaž, spīdēja vien, it kā viņš būtu to noziedis ar eļļu; padzirdis priekšsēdētāja soļus, viņš pacēla galvu, uzslējās kājās un panācās pretim.

— Re nu, esi atkal uz pekām! — viss Martjanoviča izskats pauda patiesu prieku un rosību. — Apsveicu ar izveseļošanos, Zahar Tarasovič, jāķeras, jāķeras pie darba.

Zahars paspieda pasniegto roku; viņam bija tīkams rēķinveža prieks, jo Martjanovičs bija nesabiedrisks, noslēgta rakstura cilvēks, mīlēja paslepus viens pats iedzert, allaž saskatīja otrā kaut ko sliktu, apslēptu. Viņš pasniedza Zaharam parakstīšanai vairākus papīrus, tajā pašā laikā pastāstīja arī par sējas gaitu, par aršanas normām brigādēs un vel citas ziņas par ciema pēdējiem notikumiem, kas, pēc viņa — Martjanoviča domām, bija pašas svarīgākas; it īpaši uzsvēra to, ka pa viņa — Zahara prombūtnes laiku triju brigāžu vīri apvienojušies, uzaruši tīrumu, kas bijis domāts aršanai ar traktoru, un MTS traktors aizbraucis atpakaļ pa tukšo un ka šajā sakarā atbraukuši no rajona bārties; tagad vismaz naturālās apmaksas nebūs tik lielas, Martjanovičs katram gadījumam apvaldīti papriecājās. Zahars, viņā klausīdamies, vienotru reizi kaut ko noburkšķēja pretī; pūlēdamies izurbties cauri rēķinveža ātrraksta sīkajām burtu skudriņām, viņš atkal sajuta pēkšņu smagumu galvā; parakstījis papīrus, Zahars aizgāja un visu dienu nodzīvoja pa brigādēm; jau pašā vakarā viņš iegriezās pie ciema padomes priekšsēdētāja, kas kopā ar sievu dzīvoja turpat ciema padomes mājas piebūvē. Nez kādēļ tieši slimnīcā Zaharam ienāca prātā Aņisimovs, gudrs, piesardzīgs cilvēks, un viņš sāka domās atcerēties, kad Aņisimovs pirmo reizi uzradās Gustiščos kopā ar sievu, un tad pat Zahars arī nolēma tūlīt pēc atgriešanās no slimnīcas izrunāties ar viņu, un nu, jau krēslā pagriezies uz mājas pusi, ieraudzīja piebūves logā gaismu; viņš pieklauvēja, un pazīstama balss jautri atsaucās, lai nākot vien iekšā; Zahars pagrūda durvis un ieraudzīja Aņisimovu ar sievu, abi ēda vakariņas. Ar baltu galdautu pārklāts galds, uz tā katrā pusē šķīvis un nazis ar dakšiņu, vidū kaut kādā dīvainā stikla grozā sagriezta maize; tajā rūpīgumā, ar kādu te viss bija salikts, jautās svešas, pilsētnieciskas ieražas; Jeļizaveta Andrejevna it kā nepamanīja nepatiku, kas pazibēja vīra sejā, un laipni piecēlās Zaharam pretim.

— Labvakar, Zahar Tarasovič, — viņa sacīja, savilkdama uz krūtīm smalkā vilnas lakata stūrus. — Nāciet, sēstieties pie galda, pavakariņosim. Sēstieties, es tūliņ atnesīšu jums traukus.

— Paldies, Jeļizaveta Andrejevna, — atteica Zahars, piesardzīgi noņemdams pieputējušo^ cepuri un uzkabinādams to pie durvīm uz naglas. — Ēdiet vien, es tikai uz mirklīti iegriezos pie Rodiona.

— Kā nu, Zahar, tā, — Aņisimovs iebilda, cieši paspiezdams Zahara pasniegto roku. — Sēsties, kopā paēdīsim, pie reizes arī aprunāsimies.

— Tik rets viesis, mums tieši šovakar izcepts sēņu pīrāgs, — Jeļizaveta Andrejevna piebilda. — Sēstieties, Zahar Tarasovič, citādi apvainosit namamāti.

Zahars piekrizdams neveikli noplātīja rokas, kas nozīmēja, ka var arī uzkost, kāpēc gan ne, ja jau tā aicina, un apsēdās blakus Aņisimovarn; pa visu tīrumos pavadīto dienu viņš Jurkas Ļevšas brigādē bija noēdis tikai gabalu maizes ar speķi un sīpoliem, toties daudz bija smēķējis, un ēst nemaz negribējās; Jeļizaveta Andrejevna atnesa Zaharam pilnu šķīvi ar dzintarsārtu boršču, treknie garaiņi iesitās nāsīs; tādu boršču ciema sievas neprata vārīt, to varēja dabūt tikai pilsētā, restorānā.

— Kā būtu, Zahar, ja ieņemtu pa glāzītei sakarā ar izveseļošanos? — Aņisimovs piedāvāja, kļuvis manāmi dzīvāks. — Tas taču ir iemesls. Ļiza, atnes, lūdzu, no skapīša karafīti.

Pašķielējis uz glīto glāzīti ar tievo kājiņu, kas pavisam nemanot uzradās viņa priekšā, Zahars nekā neiebilda; viņš arī agrāk bija sēdējis pie šī galda, strīdējies, pārrunājot dažādas kolhoza darīšanas, reizēm arī pa druskai iedzēris, te no namatēva un viņa sievas uzzinājis daudz kā jauna. Aņisimovs bija Petrogradas strādnieks, ko apgabala komiteja norīkojusi padomju darbam laukos un kas kopā ar sievu tā arī palikuši Gustiščos. Jeļizaveta Andrejevna sākumā vadīja lasāmmāju, pēc tam sāka strādāt Gustišču septiņgadīgajā skolā par krievu valodas un ģeogrāfijas skolotāju, viņu cienīja ne tikai skolā, bet arī visā ciemā; viņai patika nopietnas grāmatas un bērnķ viņa nekad nevarēja mierīgi noskatīties, ja kāds nezināja to, kas būtu jāzina, tādās reizēs viņā vienmēr iedegās vēlēšanās aizpildīt pamanīto robu; pats Aņisimovs varēja iekaisis nolamāt otru par «aunu» vai «stulbeni», taču Jeļizaveta Andrejevna mokoši sarka, ja vien pamanīja, ka cilvēks nezina elementāras lietas par to pasauli, kurā viņš dzimis un dzīvo. Savā laikā viņa, piemēram, ilgi un uzstājīgi skaidroja Zaharam dažādas hipotēzes par Visuma uzbūvi un sadabūja literatūru lasīšanai. Tagad viņa savā nodabā pasmaidīja, kad Zahars, glāzīti neveikli un piesardzīgi turēdams, saskandināja ar vīru, izdzēra un, zemu pār šķīvi pārliecies, sāka ēst; viņa ilgi nolūkojās Zaharā

un nodomāja, ka no šī vīrieša dveš kaut kāds mežonīgs aziātisks skaistums, viņam bija lielas, pelēkas acis, taču, kad viņš ilgāk uz kaut ko skatījās, tās sāka mazliet šķielēt, tām bija tas raksturīgais iegarenais griezums, kas palicis slāviem mantojumā no mongo|u kundzības laikiem, kad stepiešu aziātiskās asinis neapvaldīti plosījās pa visu Krievzemi; kaut arī acis Zaharam bija pelēkas, taču mati — tumši brūni, ari raksturs bija straujš, nenosvērts, katrā viņa kustībā jautās anarhistiska stepes savvaļa. Jeļizaveta Andrejevna vēl jauna, trīsdesmitgadīga sieviete, ja viņa tā kritiskāk ielūkotos sevī, tad saprastu, ka viņas uzmanībā pret Zaharu ir kaut kas vairāk nekā vienkārša ziņkāre par glītu, talantīgu, pamodinātu zvēru (kā Zaharu bieži dēvēja Aņisimovs), kas pārsteidza ar savādām, tīri bērnišķīgām rakstura iezīmēm un negaidītu dvēseles dziļumu.

Šķīvi atbīdīdams, Aņisimovs pamanīja sev pievērsto Zahara skatienu un labsirdīgi pasmaidīja, kā jau labi paēdis cilvēks.

— Paklau, Zahar, — viņš teica. — Tas, protams, ir sīkums, tāpat vien ienāca prātā. Jau sen gribēju pavaicāt — kāpēc tevi aiz muguras reizēm apsaukā par ķēves bendi?

— Tas ir senu dienu stāsts, — Zahars labprāt atsaucās, uzmezdams skatienu Jeļizavetai Andrejevnai, kas bija apstājusies durvīs, lai paklausītos. — No pilsoņu kara atgriezos jāšus. Man bija ķēve — par Mašku sauca. Atsaucās uz katru manu svilpienu gluži kā suns, ne soli no manis neatkāpās. Piesēju ķēvi pie žoga, bet māte, iznākusi sagaidīt, nespēj kājas pār slieksni pārcelt, no bada kā bluķi pietūkušas. Mājās ne drupačas. Pat peles aizmukušas! Nu un tad es paklimtu, paklimtu apkārt, aizsēju savai Maskai acis, aizvedu aiz kūtiņas stūra un iešāvu tai lodi ausī. Māte nedēļas divas ēda, es viņai iestāstīju, ka biju pilsētā un iemainīju zirga gaļu pret zelta pulksteni: toreiz mani armijas pavēlnieks bija apbalvojis par kādu kauju. Viņa noticēja, bet, kad uzzināja, gribēja mani vai stāvus zemē iedzīt. Kopš tiem laikiem tā arī pielipa: ķēves bende un ķēves bende... Bija tāds gadījums, bija.

Nokopusi galdu, Jeļizaveta Andrejevna pameta vīriešus smēķējam, bet pati klusēdama aizgāja gatavoties rītdienas stundām; Aņisimovs piedāvāja iedzert vēl pa glāzītei, taču Zahars atteicās, atkal sāka dunēt galva, un viņš pastūma glāzīti prom.

— Gan jau pāries, — Aņisimovs draudzīgi sacīja. — Es gan vēl iemetīšu. Tu, Zahar, esi lāga vīrs, — Jeļizaveta Andrejevna, kamēr tu gulēji slimnīcā, bieži tevi pieminēja.

— Nevajag, Rodion, kas nu tur mani ko pieminēt. — Zahars sarauca pieri. — Tāds pats vīžainis vien esmu, ko par tādu daudz runāt. Kā tev šķiet, kas varēja mani tik veikli nosvētīt? — Zahars paberza aiz labās auss šuvi, ar ko bija divās vietās savilkta kopā āda. — Padomā pats, cik tas organizēti viss iznācis. Mēs ņemam Makašinu, abi ar Jurku Ļevšu vedam uz pilsētu, bet kāds, gluži kā pēc norunas, aizsteidzas priekšā. Tas noteikti zināja, ka brauksim pāri Aklajam Braslam, tātad kāds no pašu ļaudīm bija blakus, visu dzirdēja, šķiras ienaidnieks tāds.

— Vai tad uz pilsētu var tikt vēl pa kādu citu ceļu? — Aņisimovs, cieši raudzīdamies uz smēķi savos pirkstos, atlaidās pret krēsla atzveltni. — Katram muļķim zināms, ka plūdos pa otru ceļu uz pilsētu nevar aizkļūt. Te jau izmeklētājs kādu nedēļu nogrozījās, bet tā arī aizbrauca tukšā. Vakar zvanīja no milicijas, nav nekā, kur varētu aizķerties. Ko tu tā uztraucies, baidies, vai?

— Nekādu īpašu baiļu man nav, — Zahars atbildēja. — Tikai dusmas, pārāk daudz mīklaina visā šajā notikumā. Un tas man neliek mieru, paša mājās — un re, kā gadās!

— Ehe-e, puis, — Aņisimovs saviebās. — Dzīve vispār ir nesaprotama būšana. Re, tu vēl tikai sāc domāt, bet tev taču viss mūžs priekšā. Nekas, gan tiksim galā, kontra — tā vēl ilgi liks sevi manīt. Ar sajundītajiem prātiem vien viss nav izskaidrojams. Paskat, kā tu pats esi saērcinājies, no prāta pamošanās līdz briedumam ir sava distance .., un šķiras ienaidnieku nav nemaz tik viegli saskatīt.

— Pagaidi, Rodion, — Zahars pārtrauca, — runāsim nopietni. Pacentīsimies atcerēties, kas tobrīd atradās valdes istabā ... Tu sēdēji un rakstīji aktu, es tikai divus vien vēl atceros: rēķinvedi un Poļivanovu.

— Ko nu! Tu biji, es biju, Jurka Ļevša, naktssargs, paga, kā viņu... vectēvs Mihejs, gar logiem_klimta vēl kāds desmits vīru... Otrās un pirmās brigades brigadieri. Un cik tur ziņkārīgu sieviešu nebija saskrējis? Re, visus pat nosaukt nav iespējams.

—■ Šķiet, ka tie visi savējie vien ir, — Zahars domīgi noteica,’ pelnus plakanajā traukā uzmanīgi nobirdinādams.

— Atskaitot mani, — Aņisimovs iesmējās, gluži kā Zaharu ķircinādams. — Jūs visi šeit esat savējie, rads radam galā, bet tev taču neienāk prātā turēt aizdomās mani?

— Un kāpēc gan ne? — Zahars noskaitās, saklausījis viņa balsī pārākuma apziņu un apslēptu, tikko nojaušamu izsmieklu; viņš pamanīja arī, ka Anisimova acīs pēkšņi pavīdēja klaja ziņkāre.

— Oho, — Aņisimovs iesaucās. — Agrāk par šitādiem vārdiem vienkārši zvēla ar brauniņa spalu pa purnu, tagad to darīt nedrīkst. — Zaharam šķita, ka Aņisimova balsī ieskanas nožēla. — Nav vairs tie laiki.

— Gana, gana, brālīti Rodion, nesmejies par otra nelaimi, ka pašam tāpat nenotiek.

— Es, Zahar, nemaz nesmejos, to nu tu aplam. Neviens no mums, pats par sevi saprotams, nav nekāds eņģelis. Cilvēkā, Zahar, vēl daudz kas no zvēra palicis, dažkārt viņā uzliesmo aizvēsturisko laikmetu protuberances. Tas ir jāsaprot, tad arī pret cilvēku sāksi izturēties iecietīgāk. — Aņisimovs apklusa un rūpīgi tina jaunu kazas-kāju.

— Pūcē, Rodion, tālāk, apgaismo tumsoni, kāpēc tā pēkšņi apklusi? — Zahars atkal pakūdīja Aņisimovu.

— Tātad apgaismo, tu saki?

— Es taču teicu, pūcē tālāk... Šoreiz nošāvām buku, bet gan jau — visam pienāk sava reize. Es tev, Rodion, teikšu kā pie bikts. — Zahars pieliecās viņam tuvāk. — Man tā vien rādās, ka šajā te lietā, Rodion, — Zahars pieskārās rētai uz_savas galvas un uzticīgi ieskatījās Aņi-simovam tieši acīs, — pielicis roku kāds no mūsējiem. Gan tu redzēsi, — viņš pēkšņi aprāvās, sakrampētos pirkstus žņaudzīdams.

Aņisimovs iegrima domās un ievilka no kazaskājas pamatīgu dūmu, papīrs pārogļodamies sāka sprēgāt.

— Jā, palaidām Makašinu, mēs abi esam vainīgi, neviens cits. Turpmāk jābūt uzmanīgākiem. Nevienu vainot nevaram, paši nepadomājām, rīkojāmies kā ausaini. Tu taču te katru pazīsti kopš bērna kājas, labāk nekā es, tāpēc palauzi galvu, kurš vēl varētu tā paslepen... Protams, tas ir kāds no šejieniešiem.

— Pagaidi, Rodion ...

— Ko man gaidīt, ko negaidīt, mums pašiem pret sevi jābūt stingrākiem, paskaties pats sevī, tev laikam šķiet, ka

neviens neredz, kā tu lakstojies ap Poļivanoviem? Pieņemsim, ka manā priekšā tu vari netaisnoties, es visu saprotu, varu saprast ari aizraušanos ar sievieti un to, ka tev patiešām ir taisnība: Poļivanovus ciemā visi pazīst kā strādīgus un godīgus cilvēkus. Bet vai citi sapratīs? Neticu, ieklausies pats, cik nevalodu visapkārt, ne gala, ne malas neatrast. Es to saku tādēļ, lai mēs paši izturētos pret sevi ar vajadzīgo stingrību.

— Es jau biedram Brjuhanovam visu atklāti izstāstīju, nekā neslēpu, — Zahars nobālējis pateica un ar acīm meklēja cepuri pie sienas; viņam sāka neizturami durt deniņos, pat asaras acīs sariesās.

— Arī Brjuhanovs nav pēdējā instance šajā pasaulē, — viņš izdzirda Aņisimovu rāmi sakām. — Protams, Brjuhanovs tevi sapratīs, kopā taču karojāt. Tikai zemes virsū nedzīvo Brjuhanovs vien, ļaunas mēles ir briesmīgākas par jebkuru Brjuhanovu, re, kur tas āķis. Tu taču biji kongresā klāt, dzirdēji par šķiru cīņas saasināšanos... par tās nežēlīgumu ... Tur pa tukšo neviens nerunā.

— Labi! — Zahara balss atkal kļuva stingra, arī siena bija nostājusies savā vietā. — Tikai tu nebāz visu vienā maisā. Gan noskaidros, kam to pēc amata pienākas darīt. Bet to paslēpušos kontru atradīsim, kaut vai no zemes apakšas izvilkšu; esam visādus pieredzējuši — gan krāsotus, gan pārkrāsotus, pēc tam likām pie sienas, arī tagad nekur neizspruks. — Viņš sataustīja pie sienas cepuri, un šajā mirklī mutes labajā pusē iemetās krampis.

— Tu redzējies, — Aņisimovs līdzjūtīgi noteica, — slimība vēl liek sevi manīt, laikam jau tevi, Zahar, par agru no slimnīcas izrakstīja. Paskat, kļuvi bāls kā krīts. Es to saku tādēļ, ka viss jāaplūko uzmanīgi, pacietīgi, bez niknuma. Bet, eku, tu aiz spēka pārpilnības lec stāvus gaisā.

— Es nu iešu, — Zahars teica, sajuzdams galvā aizvien pieaugošu smagumu. — Paldies par cienastu. — Viņš sāji pasmaidīja. — Laiks doties pie miera, gan kādu citu reizi izrunāsim līdz galam, Rodion. Arī par zemnieka pacietību, tai tāpat ir savs mērs, lai gan vienam otram gauži gribētos redzēt zemnieku pacietīgu kā eņģeli, izšūtā kreklā un ar ermoņikām rokās. Tas, ka viņš turēts tumsībā, nav viņa vaina. Kad vajadzēja, viņš bez visām zinātnēm svilināja muižas. Neaizmirsti, Rodion, par cirvi un dakšām — kad lika lietā, visa zeme nodrebēja. Tāpēc

manu spēku man nepārmet, varu nenovaldīties, pārāk rūgtas paģiras sanāks.

Zahars izgāja laukā, klusītēm durvis aizvēris; Aņisimovs vēl gribēja ko sacīt, bet nepaguva; pametis acis atpakaļ, viņš ieraudzīja sievu un pēc skatiena noprata, ka viņa dzirdējusi visu sarunu; viņš šķebīgi un rupji savieba seju, kā darīja vienmēr, kad nebija ar sevi apmierināts.

— Kāpēc tā, Rodion, — Jeļizaveta Andrejevna aši iesaucās žēlabainā balsī. — Man bail — tev mūždien pietrūkst izturības un tu kļūsti tāds pats kā tie, kam vai pušu jāraujas, lai varētu nostāties tev blakus.

— Klusāk, klusāk, — Aņisimovs aprāja. — Pati neesi nekāda piesardzīgā. — Viņš atvēra durvis, izgāja laukā un, palicis tumsā, apstājās ieklausīdamies; kaut kur ņerk-stēja ermoņikas, auroja kuplejas, skaņa, augsta meičas balss locīja piedziedājumu; cenzdamies nomierināties, Aņisimovs sagaidīja, kad ermoņikas sāks trillināt, tad atgriezās istabā un aizbultēja gan ārējās, gan iekšējās durvis.

— Es vairāk tā nespēju, — Jeļizaveta Andrejevna bezspēcīgi pasūrojās. — Visu laiku kā uz naža asmens. Galu galā, Rodion, reiz taču jāsaprot, ka atpakaļceļa vairs nav, tas ciet uz visiem laikiem, uz neatgriešanos... ak kungs...

Aņisimovs klusēdams staigāja pa istabu, un katru reizi, kad viņš krasi, kā vecs karavīrs pagriezās, viņa redzēja vira nemierīgās, it kā kaut ko meklējošās rokas ar šaurām, spēcīgām plaukstām, ko viņš ^iz sena ieraduma turēja aiz muguras.

— Laiks iet gulēt, — viņš pārtrauca, baidīdamies no garākas skaidrošanās, ko Jeļizaveta Andrejevna lāgiem uzsāka. — Jāievēro apkārtējās vides ieražas, reiz jau liktenis mums lēmis te dzīvot un pārlaist nestundu.

— Neaizmirsti, Rodion, ka esmu skolotāja. Pat vistumšākajā ciemā zina, ka skolotājs liekas vēlu gulēt. — Jeļl-zaveta Andrejevna piegāja pie vīra un, uzlikusi rokas viņam uz pleciem, gribēja ielūkoties acīs. — Mani, Rodion, nomāc tavi bezgalīgie meli. Tagad es saprotu, toreiz tu mani vienkārši piekrāpi... Zvērēji, ka viss izbeigts, aizmirsts... Tu joprojām nīsti visu, kas ap mums, tev reizēm nav pat spēka to noslēpt! Tāpat kā nule ar Zaharu. Turpini cerēt, kaut ko dari... viens pats, pa tumsu,,. Kāda bezjēdzība ,..

— Jocīgā! — Aņisimovs saudzīgi pabīdīja nost sievas rokas. — Neredzu, Ļiza, iemesla, kādēļ vajadzētu tā uztraukties.

— Brienam kā akli, pa kaut kādu nebeidzamu miglu, — viņa sacīja. — Es tevi sapratu toreiz, kad izšķīrās likteņi. Lepojos ar tevi, tavu drosmi, nepiekāpību. Toreiz vēl nebija zināms, kam Krievija sekos, bet tagad, tagad... Viena partija, viena vara... viena tauta, Rodion. Ko tu gribi panākt?

Viņš uzmeta sievai ašu skatienu un, cīnīdamies ar sevi, tūlīt novērsās; viņš joprojām mīlēja šo sievieti, varbūt mīlēja pat vēl vairāk un, strauji piegājis klāt, satvēra sievas plaukstas un cieši saspieda savējās, viņas acīs trīsēja valgas dzirkstelītes.

— Tur es esmu vainīgs, — viņš ātri nobēra, ar pūlēm piespiezdams sevi pasmaidīt. — Tas biju es, kas neuzstāja toreiz, astoņpadsmitajā... palaist garām tādu iespēju. Es nezinu, kā mums klātos patlaban, bet vai nu patiešām divi gudri cilvēki nebūtu pielāgojušies, pieraduši?... Francija, Anglija, Turcija, ak dievs, cik zemes virsū daudz vietu, kur varētu patverties, nogaidīt...

— Klusē, — viņa neļāva runāt, jo tas bija aizliegts temats, un abi centās tam nepieskarties. — Klusē, nevajag. Tā, Rodion, ir tikai mana vaina, tev par to nav sevi jāmoka. Es tevi nelaidu. Palikt bez dzimtenes, bez Krievijas...

— Un kā tad Krievija tev atmaksāja par tavu mocek-lību? — Aņisimovs palūkojās sievā ar niknumā piemiegtām acīm.

— Tu zini, Rodion, es pateicības negaidu, man tā nav vajadzīga. — Jeļizaveta Andrejevna nevarīgi nolaida plecus. — Ja tu spētu samierināties, dzīvot mierā, es nekā vairāk nevēlētos.

— Samierināties un aprakt sevi šajos mēslos, šajā atkritumu kaudzē? Nekad! Tu pati pirmā sāktu mani nicināt. Nē, Ļiza, mēs vēl pacīnīsimies, Krievija vēl nav pagalam, nav! Kaut tik varētu saglabāt sevi, kaut kur nepa-klupt. Uzsmaidi taču, Ļiza. Lūk, tā. Daudz kas atkarīgs no tevis. Es atminos tevi pavisam citādu. Lepnu, neaizsniedzamu, — Ļiza, vai atceries to Vertinska koncertu sešpadsmitajā gadā? — Aņisimovs uzprasīja jau ar gaišāku skatienu. — Atceries, es izrāvos uz desmit dienām no elles, no pirmajām pozīcijām. Tu, pavisam tieviņa, ģērbusies samta kleitiņā ar mežģīņu apmetni, tikko biji

beigusi Bestuževa kursus... Mans dievs, cik es toreiz biju laimīgs, aiz laimes gribējās vai nomirt. Pēc ierakumu māliem un utīm, pēc mūsu apkaunojošās atkāpšanās pēkšņi tu — ar dimanta krustiņu, gluži kā eņģelis. Un Ver-tinskis uz skatuves Pjero tērpā, tāds ireāls, kā no citas pasaules, labi atceros, kā trakoja publika... Pēc frontes un ierakumiem tik savādi bija noraudzīties tais sadomātajās kaislībās. Kā es tevi mīlēju, biju greizsirdīgs pat uz Vertinski, kaut arī ne vienu reizi vien manīju tavās acīs ironiju. Es taču zinu, ka tu neņēmi viņu nopietni...

— Klusē, Rodion, klusē. — Jeļizaveta Andrejevna piespieda vīra lielo galvu sev pie krūtīm. — Nevar būt, ka mums jau viss būtu galā, mēs taču neesam vēl nemaz dzīvojuši... Gan dievs izdzirdēs mūs, jābūt tikai žēlsirdīgiem ... Ar ļaunumu un asinīm nekā nevar grozīt, nekā. Ir jau mēģināts. Vajag kaut ko citu... bet, ko, es nezinu, neprotu tev iemācīt.

— Tu tikai netraucē mani, Ļiza, — Aņisimovs klusu teica un apsēdās uz krāsotā koka dīvāniņa. — Nav nekādas nozīmes tagad sev ko pārmest. Vienā ziņā gan tev nav taisnība, nedrīkst sevi galīgi iemūrēt četrās sienās un gaidīt nāvi. Nedrīkst, Ļiza, uzskatīt cīņu par izbeigtu, mums jāiztur, Ļiza, patlaban vienīgais — izturēt. Partija viņiem gan ir viena, bet cilvēki tajā ir dažādi. Visi nevar vienādi domāt. Ha-ha! Valsti pārvalda lupatnieki... bet tie, kuriem to visvairāk pienāktos darīt, pēc izcelšanās, pēc audzināšanas, nācijas saprāts un spēks, ir spiesti rakt Sibīrijā rūdu, meklēt zeltu, bēguļot pa ārzemēm vai arī, tā kā mēs, tupēt tarakānu šķirbās. Šo eksperimentu Krievija sāpīgi jutīs vēl pēc simt gadiem. Patlaban pats galvenais — izturēt, izturēt, izturēt...

— Bet kad lai dzīvo, Rodion? — Jeļizaveta Andrejevna pajautāja, un viņas balsī Aņisimovs saklausīja rūgtu ironiju.

— Ne jau es esmu pārvērties, — viņš aizvainoti atteica, — tā esi tu, Ļiza, kas, pati to nemanīdama, esi pārvērtusies līdz nepazīšanai. Kā tu nolūkojies uz to mežoni Zaharu Derjuginu ... Tevi velk pie viņa.

— Kaut kas drausmīgs! — viņa skumji iesmējās. — Tu vēl esi spējīgs pat greizsirdību tēlot, to nu gan, Rodion, nebiju gaidījusi. Bet vai tev nešķiet, ka tu vienkārši apskaud šo Zaharu Derjuginu? Viņš tomēr dzīvo, bet mēs abi tikai no šķirbas pabāztās ūsas kustinām un drebam no katra troksnīša.

— Kāpēc tad turies pie manis, kāpēc neej prom? — Aņisimovs uzprasīja, ieliedams glāzītē degvīnu. — Es tev šķietu neīsts, jā, es pats arī to jūtu ... Man nav citas dzīves. Bēgt uz ārzemēm par vēlu, robeža esot slēgta, kā apgalvo biedru kungi. — Viņš iztukšoja glāzīti un, nekā neuzkodis, aizsmēķēja. — Bet tu esi pavisam kas cits. Es tevi neturu. Ej, durvis ir vaļā, tu vēl esi pietiekami jauna un glīta, ej.

— Bīsties, Rodion, dieva, kā tev nav apnicis malt vienu un to pašu, — viņa atmeta ar roku. — Vai tu vairs esi, kāds biji? Esi nolaidies, sācis vienatnē dzert. Te tev būs vēl... pagaidi, pagaidi, es atbildēšu, ļauj tev pateikt, ko domāju. Tu neesi nekāds varonis, un arī es neesmu varone. Paši sevi krāpjam — esam visparastākie pārbiedētie mietpilsoņi, gribējām pārticīgu dzīvi, nekas neiznāca, un nu, piesavinājušies svešus vārdus, esam ielīduši cik varēdami dziļāk šķirbā un dzīvojam. Piesedzamies ar skaļām frāzēm un priecājamies, ka esam dzīvi, ka esam palikuši šajā jezgā sveiki un veseli. Neaiztiec mūs, mēs neaiztiksim nevienu, kaut arī tevī vēl lāgiem pamostas kaut kas no agrākā. Tāpat kā šodien ar Zaharu Derjuginu...

Aņisimovs iesmējās, sievu pārtraukdams, un smiekli skanēja vaļsirdīgi un jautri.

— Pilnīgi iespējams, ka daļa tavu vārdu ir balta patiesība, bet vai tu patiešām nopietni domā, ka esmu tik zemu kritis? — viņš uzprasīja, ieliedams vēl degvīnu. — Protams, izeju viens pats uz lielceļa un dragāju galvaskausus... Godīgi saku: es nezinu, kas viņam pauri sadauzījis. Tas taču ir rupji, es vēl neesmu tik zemu kritis.

Viņš piegāja sievai klāt un apsēdās blakus, turēdams roku atstieptu sānis, lai no glāzītes neizšļakstītos degvīns.

— Ļiza, ja nu mums vajadzētu pārcelties uz kādu citu vietu? Paskatīties Sibīriju vai Tālos Austrumus? Pats grūtākais allaž atrisinās viegli. Laikam jau tev taisnība, mēs esam sasaistīti ciešāk, nekā biju domājis, mēs esam izauguši viens otram cauri, un atdalīt vairs nav iespējams. Var tikai pārcirst pušu, tā ka šķīst asinis. Es, šķiet, Ļiza, sāku pagurt...

— Neaiztiec Zaharu, — viņa negaidīti skadri un naidīgi sacīja un ieraudzīja savā priekšā vīra nobālušo seju un sažņaugtās dūres. — Es tevi ļoti lūdzu, neaiztiec Zaharu, citādi...

— Izrunā vien līdz galam ...

— Esmu visu pateikusi, Rodion. Tavs galvenais ierocis nav ne lode, ne ari nazis no mugurpuses, tavam ierocim nepaliek pierādījuma pēdu — tu sagandē nemanot... Tikai vārdu pinekļi vien, bet laukā netikt, slazds aizkritis. Es taču to zinu pati no savas pieredzes. Derjuginu neaiztiec, uzskati, ka tā ir mana iegriba, kaprīze, kā vēlies... Lai šis lielais bērns iet pats savu ceļu. Ja tu iestigsi šajā lietā, tad mums beigas. Man bailes, Rodion... Viens vienīgs aplams, neuzmanīgs solis — un viss var nākt klajā. Es baidos no tā, ļoti baidos, Rodion. Esmu sākusi aprast, un, kas zina, vai mums ar savu ienaidu maz ir taisnība. Pats redzi, ka veidojas kaut kādas jaunas formas, valsts dzīvo...

— Bērns, — sievu pārtraukdams, Aņisimovs ļauni iesmējās. — Bērns, kas savukārt bez mitas gādā bērnus,— tātad tev svarīgākais, kā izrādās, ir nelietība. Piedod, vai tevi interesē tieši šīs viņa spējas?

— Pretīgi, Rodion, tu, kā vienmēr, centies izvairīties no galvenā, — Jeļizaveta Andrejevna piecēlās un, traukus šķindinādama, sāka novākt galdu. — Tu vari ākstīties, cik uziet, ja tev tas neriebj, bet es zinu, ka katram jānes savs krusts. Man jābūt tev blakus, jāpalīdz tev tikt pāri pašam grūtākajam... Tu to tik un tā nesapratīsi. Bet, kamēr esmu tev blakus, ar tevi nekas ļauns nenotiks. Patiešām, Rodion, laiks iet gulēt, ir jau vēls, man rīt agri jāceļas.

Palicis viens, Aņisimovs satina kazaskāju, aizsmēķēja pie lampas un, nodzēsis to, atvēra logu. Istabā sāka plūst smagais pavasara miklums; visapkārt valdīja klusums, tikai akas vinda turpat netālu lāgiem vientuļi iečīkstējās. Var būt ari, ka sievai ir taisnība, var būt, ka providence tiešām to norīkojusi apsargāt viņu no kaut kā slikta, drausmīga, kam nav pat vārda, Aņisimovs nodomāja un, atcerēdamies viņas tikko sacīto, spēcīgi paberza zodu. Ar Zaharu Derjuginu viņš tagad bija izraudzījies pareizu pozīciju — kļūda tika pieļauta krietni agrāk, kulaku ekspropriācijas laikā, Poļivanovu ģimenes lietā; tieši tad vajadzēja sagrābt Zaharu aiz rokām un, citu izdevību negaidot, notriekt no kājām, galīgi dabūt savā varā, taču viņš, cerēdams uz kaut kādiem tālu ejošiem plāniem, neteica nekā, tēloja cēlsirdīgu un ārēji pat nostājās Derjugina pusē. Kaut gan pie tā, starp citu, vienmēr vēl pagūs atgriezties, te ir pavisam vienkārša aritmētika; un ir pat ļoti labi, ka Zaharam ar Poļivanovu meitu aizgājis tik tālu, jo tikai tādēļ Poļivanovu ģimene tika ierauta pašā

notikumu virpuli. Prātīgi vien bija darīts, ka viņš toreiz klusēja, ka nostājās Zahara pusē un, lai gan labi zināja, ka Zaharam šajā lietā nav nekāda nopelna, pat lika manīt, ka viņš pareizi rīkojies, saglabājot kolhozam vairākus strādīgus vīriešus, turklāt viņš vienmēr paturēja prātā, ka rajona komitejas sekretārs Brjuhanovs un Zahars Derjugins kopā cīnījušies pilsoņu karā, tātad bija draugi. Un tam bija svarīga nozīme.

Aņisimovs nodzēsa smēķa galu, aizvēra logu un sāka izģērbties; viņš gulēja atsevišķi, mazā istabiņā, un bija pieradis pie savas šaurās karavīra gultiņas ar ērto, cieši novilkto tīklu; ielējis glāzē aukstu ūdeni un nolicis to pie pagalvja, viņš apgūlās. Laikam viņš tomēr būs pārvērtējis savu izturību, nav nemaz tik viegli dzīvot cita cilvēka ādā, neko darīt, turpmāk būs piesardzīgāks, jo nervi vairs netur. Un par to nebija ko brīnīties, visa notikumu gaita pēcrevolūcijas Krievijā neattaisnoja viņa cerības un gaidas, viss bija pārāk ievilcies garumā, ik reizi viņš bija tā cerējis un ik reizi pēc kārtējās opozīcijas spārna sagrāves kritis izmisumā, vajadzēja sasprindzināt visu savu gribu un izmaņu, lai atkal pa jaunam pielāgotos un netiktu atstumts galīgi sāņus. Aņisimovs iedzēra malku ūdens un izlīdzināja palagu. Pieci Putilova rūpnīcā nostrādātie gadi bija pieseguši viņu ar bruņu vairogu; taču, ja runātu pavisam godīgi, tad būtu jāatzīst, ka draugi prātīgi darīja, īstajā reizē norīkodami viņu darbā uz apgabala komiteju; bija pienācis tieši tas brīdis, kad vajadzēja pazust kaut kur tālāk perifērijā, projām no centra, un tas bija vienīgi pareizais lēmums. No visas savas sarežģītās odisejas viņš bija iemantojis vērtīgu atziņu: izturēt var palīdzēt vienīgi pacietība. Sevi attaisnodams, viņš nodomāja, ka reizēm nepieciešama arī izlādēšanās — tāda kā šodien, citādi var pazaudēt jebkuru vēlēšanos dzīvot un vairs neuzskatīt sevi par personību. Un nevajag arī vērtēt par zemu tādu pretinieku kā Zahars Derjugins; viņi taču pavisam nopietni uzskata sevi par nozīmīgiem cilvēkiem, ka vēsture viņus izvirzījusi vadīt un celt jaunu sabiedrību. Kolhozi, piecgades, osoaviahimi — visi vienādi, gluži kā skudru pūznī...

Pardon, viņš aprāvās, ar pirkstiem taustīdams un sažņaugdams gultas saltos dzelzs šķēršus. Pat skudru pūznī funkcijas ir sadalītas, pati daba necieš vienlīdzību, evolūcija nav nekas cits kā dabiska atlase. Lai citi samierinās, viņš tomēr ir stingri pārliecināts, ka tas viss ir tikai kroplīgs izaugums uz cilvēces attīstības ceļa. Lai arī viņš nenodzīvo līdz tam brīdim, kad šis eksperiments izgāzīsies, noslīks vēl nepieredzētā asiņu jūrā, haosā un nežēlībā, taču viņš zina, ka tā būs, jo dabā nav un nevar būt nekādas vienlīdzības. Zahara nostāja attiecībā pret Poļivano-viem ir tikai vēl viens apstiprinājums tam, ka par katra un visu vienlīdzību nevar būt ne runas. Viņš tagad Zaharu neaiztiks, arī Zaharam taču neizsīks pašsaglabāšanās instinkts; viņi nodzīvos viens otram blakus ilgi, kopīgais ceļš vēl tikko sācies. Vēl viss nav zaudēts, prasmīgi rīkojoties, Zahars vēl var noderēt, var kļūt par nepieciešamo materiālu, bet, ja iedomāsies spirināties pretim, — pie rokas taču ir interesanti fakti, kuru pietiks it pamatīgai komisijai — un ne vienai vien, viņš pats gan tikai vēros no malas un skumīgi noplātīs rokas, sak, nepamanīju, katram taču var tā gadīties.

Aņisimovs saviebās; viņš jau bija tā ieaudzis savā jaunajā ādā, ka reizēm pats nespēja pateikt, kur beidzas viņa agrākā būtība un kur iesākas jaunā, pašreizējā; dažkārt viņš pat izjuta savādu rūgtenu baudu no šīs savas dubultības.

(i

Vasarā dienas ir garas, un tautā mēdz teikt, ka tad no saules līdz saulei ar labu zirgu var puspasaules apaujot, toties nav laika pēc darba kaulus atpūtināt. Gustiščos nepaguva ne lāgā apsēties, kad pļavās jau sāka skanēt izkaptis; sievas un meitas izvilka no lādēm savus krāšņākos tērpus — pļavā puiši, posdamies rudenī vest sievas mājās, varēs vēlreiz apskatīties un novērtēt savu izvēli; klusu sacenzdamās, tiekdamās cita citu pārspēt gan bra-šumā, gan izveicībā, iešķībā rindā soļo pa pļavām sievas un meitas, ārdīdamas vālus, grābdamas un kraudamas gubiņās; kad pēc kādas nedēļas siens būs vēl vairāk apžuvis un sagulējies, puišeļi ar zirgiem veikli apmetīs gubiņām virves un aizraus pie nākamajām kaudžu lāvām; kaudžu mešanā visi strādā naski jo naski, sevi nežēlodami. Siena laikā daba bieži vien ir nepastāvīga; vēl no rīta pilnā sparā cepina saule, bet ap pusdienlaiku, kā tas gadījies, kā ne, bet vienā pusē debess jau kļuvusi manāmi zilākā, un sakarsušais pļavu gaiss, kas piesūcies pilnum pilns briedīgo smaržu, it kā nemierīgi sakustas; notrīs krūmāji un koki, pat nenotrīs, bet uz mirkli it kā nodreb uztraukumā, lapas sakustas un atkal nokarājas kā nedzīvas, ilgās tveices novārdzinātas; vīri kailām, nosvīdušām mugurām, no vienas vietas nolipuši ar durstīgiem sausā siena gružiem, padodami sienu uz kaudzēm, tūlīt pat, kā pēc nedzirdamas komandas paraugās turp, no kurienes uzvēdījis vēsums, pagriež pretim spirgtajai pūsmiņai sakarsušās sejas, bet jau nākamajā mirklī atsākas vēl drudžaināks darbs, no augšas, no kaudžu galiem sāk mudināt un klaigāt gan uz siena padevējicm, gan pievedējiem.

Debess spilgti zilajā pusē pamale kļūst tumšāka, pa zemi aizducina vārga dima, pēkšņi jau kļūst saredzams milzīgs zilizaļimelns mākonis, tam gar malu, aprises mainīdams, veļas biezs, balsens valnis; tveice kļūst neciešama, svilinoša, nosvīdušie zirgi asi ož pēc sviedriem; pāri zemei, pāri nopļautajām pļavām, pāri tikko maigas vārpas sanesušo ziemāju tīrumiem steidzin steidzas vēsma: rāma un smaržīga, sākumā mazlietiņ pat rūgtena, tā pieņemas un pieņemas spēkā, kļūst spirgta; un nu jau kaudzēm sāk ieraut galus, vienalga, cik tālu tās būtu sakrautas. Un tad jau, cik spēka, rībina pērkons, un mākonis apņēmis vai pusdebesi; no pašas velves vidus nozibsnī līdz zemes pamalei zaru zaros sašķēlies zilgs un biedinošs zibens, un pēkšņi nodārd tik neiedomājami negants grāviens, ka cilvēkiem aizkrīt ausis, sievas un meitas spiegdamas pietupstas un saķer galvas. Visbeidzot ar jūsmīgu, skaļu plakšķi nokrīt pirmā pile, un tūdaļ no augšas sāk iešķībi gāzties pagaidām vēl dzidra ūdens siena, pilna līksma un skanīga svaiguma; pļavā vairs nav ne dzīvas dvēseles, visi samukuši pa būdām, zem krūmiem, zem kaudzēm un gubiņām; mākonis jau aizsedzis sauli un tā ēna noklājusi zemi, viss pēkšņi kļuvis drūms, tikai plosās vējš, lietus šaltis plucinādams, un bez mitas grauj pērkons. Tad vējš, gluži kā pēc pavēles, pierimst, un rupjām, biežām lāsēm sāk līt rāms lietus, koku lapas atgūst vingrumu un spēku, atslienas stāvus saguibusī zāle. Negaiss aizsteidzās tikpat ātri, cik uznācis; uz zemes saulē laistās peļķes, un cilvēki atvelk elpu, gaida, kad zeme un siens atkal izžūs.

Kādudien negaiss uznāca pašā pievakarē un pavisam negaidot, bez vēja; pulkstenis varēja būt ap pieciem, un Zahars Derjugins devās pie milzīgās, tikko aizsāktās kaudzes, kurā saietu vismaz trīssimt vezumu, zem zābakiem tīkami skrapstēja īsie, līdzenie rugāji — viss, kas bija palicis pāri no raženi paaugušās leknās zāles; zemu noslīdējušās saules stari jau sitās tieši acīs, un Zahars soļoja, priecīgi piemiedzis acis; darbs bija gājis no rokas, un viņš jau zināja, ka siena ar uzviju uzvijām pietiks visai ziemai. Viņš apstājās, prātā vēlreiz pārbaudīdams savus aprēķinus. Pēkšņi viņš izdzirdēja satrauktu klaigāšanu, pameta acis atpakaļ un ieraudzīja pie paša apvāršņa mākonīti, kas neticami ātri, acīm saskatāmi uztūka aizvien lielāks un piesūcās ar smagnēju zilumu. Zahars aši pārlaida skatienu pļavai; negaisa tuvošanās skubināja visus, puikas, kas pieveda gubiņas, dzina zirgus rikšiem, vīri uz kaudzēm sāka raukt galus, sievietes pļavā, jautri klaigādamas, mudināja cita citu. Ar katru mirkli kļuva aizvien smacīgāks, lai gan saule jau atradās pavisam zemu; zem apģērba sasvīdusī miesa sakarsa no iekšpuses, un kņudēja āda. Zahars veltīgi pūlējās uztvert kaut niecīgāko vēja pūsmu; viss stāvēja, ļengani nokarājies un nekustīgs, acīs krita vienīgi zili melnais mākonis, kas aiz muguras pletās plašumā gar visu apvārsni, un gaiss šajā pretspēku saskares telpā šķita aiz sprieguma spīdam; kaut kādos netveramos augstumos risinājās savas cīņas un savas sadursmes. Zahars mirkli paminstinājās, norāva piesvīdušo kreklu un metās pie kaudzes.

— Ašāk, ašāk, priekšsēdētāj! — sāka klaigāt sievas, kas padeva sienu augšā. — Palīdzi gan, tāds negaiss nāk virsū!

Atņēmis vienai no viņām, melnmatainajai Varečkai, dakšas, Zahars sāka dot sienu augšā uz zārdu klājuma, kas atradās metrus četrus no zemes, no turienes to padeva vēl augstāk, uz pašu kaudzi; jau pēc pirmajiem klēpjiem Zahars sajuta kopš sendienām ierastā darba baudu un tikai skaļi, ar pilnu krūti nosēcās, uzdurdams uz dakšām un padodams augšup vai visu gubiņu vienā cēlienā, bet, kad siena vairs nebija un iestājās mazs atelpas mirklis, viņš satvēra Varečku, kas pagadījās turpat pa ķērienam, un, iegremdēdams plaukstas viņas gurnu mīkstumos, smiedamies pasvieda sievišķi augšā uz klājuma; vīri satvēra viņu, un nu Varečka, visa sasarkusi, smiedamās rāvās ārā no viņu rokām.

— Ir gan sātans! Nudien, sātans! — viņa klaigāja un, abām rokām brunču apakšā ieķērusies, pūloties apsegt kailos apaļos ceļgalus, spiegdama nošļūca no kaudzes lejā. — Un vēl stāsta, ka priekšsēdētājs esot slims! Nedod dievs šitādam sirdzējam nagos patrāpīties! — Varečkai acis aiz labpatikas mirdzēja vien; Zahars, kamēr sievišķis kārtoja apģērbu un purināja laukā siena gružus, smiedamies nolūkojās viņā.

— Piesargies, Varvara Kuzmiņična, neķircinies, Vo-lodja dabūs zināt, — Zahars sacīja, kaut gan pats labi redzēja, ka Rudais Volodja, Varečkas vīrs, stāv tepat kaudzes galā; purinādams no galvas siena smalkumus, Zahars bužināja savus īsos, pēc slimnīcas vēl neataugušos matus un pataustīja rētu. — Saraujam nu, sieviņas, re, kā nāk virsū, kā nelabais!

Sājā brīdī pieveda jaunas gubiņas, un Zahars, aizmirsis par Varečku, sāka mest sienu uz zārdiem; spēcīgs, negaidīts vēja brāziens norāva viņam no dakšām pusgubi-ņas siena un aiznesa prom pļavā, un tūdaļ pat atskanēja vēl tālīns, bet jau draudīgs pērkona rībiens. Zahars palūkojās turp. Mākonītis jau sen bija pārvērties tūcē, kas aizsedza vai pusi debess; saule pie apvāršņa pretējās malas spīdēja spoži un rāmi, un tāpēc tūce šķita jo sevišķi draudīga un neganta. Jau bija skaidri saredzams biezais, mutuļainais mākoņu valnis, kas vēlās tai pa priekšu, un varēja nepārprotami aptvert, kāds neizmērots spēks tajā apslēpts; turpat acu priekšā mākoņi savijās spriegās grīstēs, savēlās kamolos, un pa tiem šaudījās blāvas, garas zibens šautras.

Zahars steidzinādams klaigāja uz zēniem, kas pieveda gubiņas, kaudze auga acīm redzami, taču vējš, atnesdams līdzi tuvā lietus spirgtās smaržas, jau bez apstājas pūta no mākoņu puses, padot sienu kļuva aizvien grūtāk, vējš rāva to nost no dakšām un svaidīja pa pļavu, kas vienā mirklī bija satumsusi; tūces mala jau aizsedza sauli. Pērkons grāva biežāk un spēcīgāk un turpat blakus, taču neviens tam vairs nepievērsa uzmanību; Zahars, saspriegdams visus muskuļus, neapstādamies un laiku nevērodams, deva sienu augšup, karsti sviedri tecēja pa miesu, arī zirgi, par spīti svaigumam un vēsumam, kas allaž uzvēdī pirms negaisa, bija vienās putās. Beidzot no augšas sāka saukt, ka siena vairs nevajag, un lūdza pasniegt režģus kaudzes gala nostiprināšanai, un pēc stundas ceturkšņa viss jau bija padarīts; kaudzei pāri pārsvieda virvi, un pēdējais pa to nošļūca zemē Mikita Boboks; ieraudzījis Zaharu, viņš atzinīgi noklakstināja mēli.

— Nav peļams šitāds strādnieks, nav peļams! — viņš sacīja, bet Zahars sāka smieties, ieraudzījis, kā Mikitam aiz pārsteiguma nobāl seja un galva ieraujas plecos: apdullinošs pērkona grāviens dārdēdams pārvēlās pāri zemei, un tūdaļ jautri un neatvairāmi sāka kapāt lietus; Zahars aizmiedza acis un pagrieza seju pretim strūklām. Kāds pasauca viņu, un viņš, mirklīti pavilcinājies un pa-tīksminājies par lietus apskalotās, tīrās miesas svaigumu, palīda aizvēja pusē zem kaudzes, kur jau bija patvērušies cilvēku divdesmit; arī zirgi, lietus laikā tikuši vaļā no darba un dunduriem, plūca zāli un laiku pa laikam trokšņaini noskurinājās, lietus šaltīs tos nevarēja ne saredzēt.

Kad negaiss bija pāri, Zaharam nemaz negribējās doties kopā ar visiem uz ciemu, un viņš aizgāja viens pats, no sirds apmierināts; kaudze bija samesta laikus, un Zahars gāja gausiem soļiem (savu izbraucamo zirgu viņš bija atdevis darbam pļavās), izjuzdams to tīkamo gurdumu, kad pat domāt negribas, bet gribas, lūk, tā paieties pēc grūtas un veiksmīgi pavadītas dienas gar lietus saveldzētajām, leknajām druvām. No smagā zemnieka darba viņš jau bija atjucis, un nu sāpēja pleci, ari kājās iemeties vārgums; uz līdzenas vietas paklupis, Zahars nosprieda, ka viņš nav vēl galīgi atlabis pēc gulēšanas slimnīcā. Zeme jau bija paguvusi uzsūkt veldzi, un tagad tā viegli un silti garoja; Zahars pieliecās, pagrāba sauju zemes, pamīcīja, ar tādu kā labpatiku sajuzdams tās mierīgo, uzticīgo padevību, un aizsoļoja tālāk; viņš pamanīja, ka pats sācis nez kāpēc smaidīt, neviļus sarauca uzacis, palaida vaļā pirkstus un izbēra zemi. Pirmo reizi kopš ievēlēšanas par kolhoza priekšsēdētāju viņu pārsteidza un pat nobiedēja piepeši uznākusī doma par sevi pašu, par to savu jauno, savādo stāvokli, kad viņam, vēl pavisam jaunam vīrietim, jāizrīko visa lielā ciema dzīve, no viņa tagad zināmā mērā bija atkarīga kārtība un saskaņa daudzu cilvēku likteņos.

Šādas domas Zaharam uzmācās pirmo reizi, un viņš sāka atcerēties, kā tas viss bija noticis, un ienāca prātā saruna ar Brjuhanovu pirms pašas kolhoza dibināšanas; viņš bija baiļojies un stīvējies pretim, taču Brjuhanovs ar neparastu skarbumu bija atteicis, ka pastāv partija, viņa, Zahara Derjugina, partija (Zahars pat atcerējās Brjuhanova balss intonāciju, viņa ciešo, satumsušo skatienu) un ka tieši bijušajiem sarkanajiem frontiniekiem jānostājas kolhozu priekšgalā, ka partijas biedriem neviens nav devis tiesības baidīties un atsacīties. Vēl Zaharam atausa atmiņā, ka Brjuhanovs pēc kāda mēneša atsūtīja viņam vairākas pakas ar grāmatām un strupu norādījumu lasīt

un pieņemties prātā, un viņš no sirds iesmējās. Lasīšanai atlika tikai naktis, diena pagāja darbā, vajadzēja pabīR gan valdē, gan arī apstaigāt brigādes, bet pa vakariem bija jāpadara mājas solis, ģimene taču no svēta gara nevarēja pārtikt, — te izbeidzās malka, te bija jāpielabo kūtiņa, bērni arī prasīja savu tiesu. Bet grāmatas, un viņš to jau it labi juta, sāka ņemt viņu savā varā; nogaidījis, kamēr visi apgulstas un istabā iestājas klusums, Zahars, lampas dakti piegriezis, sēdās un lasīja, lāgiem pārlasīdams dažlabu lappusi pat vairākas reizes. Līdz ar citām Brjuhanovs bija atsūtījis arī Mečņikova «Etīdes par cilvēka dabu» — biezu sējumu ar zeltītiem burtiem uz vāka, un Zahars ilgi nespēja atrauties no šīs grāmatas, tieši tā radīja Zaharā izbrīnu par dzīvības noslēpumiem; lasīdams par cilvēka organismu, par tā daļu sarežģīto savstarpējo saistību, par cilvēka instinktiem un novirzēm, par dzimtas turpināšanu kā visa dzīvā galveno pienākumu, par nāvi kā jebkuras dzīvības dabisku noslēgumu, viņš bija pārsteigts, cik tas viss vienkārši un labi izskaidrojams. Viņš pieķēra sevi pie domas, ka tagad vērīgi ieskatās vai nu kādā no bērniem, sievā, vai arī mātē jau no tā zināšanu pakāpiena, uz kura pats tikko ar grūtībām bija uzrausies, bet viņi palikuši tādi paši kā agrāk un nekā par to nenojauš. Viss izlasītais tika cieši jo cieši iegaumēts un noguldīts kaut kur dziļi, dziļi — priekšdienām.

Zahars Derjugins nebija iedzimis savā tēvā Tarasā, kurš bija fiziski ārkārtīgi stiprs vīrs (viņš varēja zobos piecelt no grīdas desmit pudu smagu sāls maisu un, turot rokas aiz muguras, ar galvas kustību vien pārsviest to sev pāri), taču garīgi truls un pat kapeikas skaitīja uz pirkstiem, jo neprata ne lasīt, ne rakstīt. Zahars nebija atsities arī vectēvā Vasilijā; tā cieminieki mēļoja, atkal ieraudzīdami naktī Zahara mājas logā vientuļu uguni; vectēvs bijis izmanīgs, reizēm piepelnījies ar šķūtīs braukšanu, bet arī nepratis ne lasīt, ne rakstīt, tiesa gan, bijis liels stāstītājs par tālām, svešām pilsētām un ceļā sastaptajiem cilvēkiem.

Iedams uz savām mājām, Zahars jau iztālēm pamanīja tumšos logus, tātad sieva, pa dienu noņēmusies ar darbiem, jau ielikusies gultā un arī bērni jau guļ, bet vakariņas, kādas nu tās ir, noliktas uz galda un apsegtas ar tīru dvieli. Zahars iegāja pagalmā, paklausījās, kā skaļi tusnīdama, nojumē gremo govs, izvilka no paslēptuves

kāsī saliektu drāts gabalu, iebāza to šķirbā starp baļķiem, ar ierastu kustību viegli atbīdīja bultu un pagrūda priekšnama durvis. Istabas durvis bija vaļā, tātad māte vēl neguļ; sameklējis sērkociņus un cenzdamies netrokšņot, Zahars aizdedza lampu. Sieva un bērni gulēja aiz izbalējušā katūna aizkara, kas sadalīja istabu divās daļās; viņš pacēla dvieļa galu, ieraudzīja atdzisušos ceptos kartupeļus uz pannas ar izdegušām, robotām malām un lielu māla krūzi ar pienu; paņēmis spaini ar ūdeni un dvieli, Zahars izgāja laukā un, novilcis piesvīdušo kreklu, tumsā nomazgājās līdz jostas vietai. Visā ciemā skanēja no pļavas pārnākušo cilvēku jautrās balsis, vienotrā vietā satraukti mauroja vēl neizslauktās govis un vankšķēja suņi; Zahars noslaucījās, apģērbās un, atgriezies istabā, tūlīt apsēdās pie galda, pievilka tuvāk pannu ar atdzisušajiem, cietajiem kartupeļiem un sāka ēst. Viņpus aizkara ieraudājās kāds no mazajiem — vai nu Koļa, vai arī Jegoruška — abi gulēja vienā šūpulī; sieva mierinādama kaut ko nomurmināja, un atkal iestājās klusums; vienīgi mušas, gaismā pamodušās, sitās pret loga rūti. Pieveikdams kartupeļus, Zahars izdzirdēja uz krāsns stenēšanu un pukstēšanu: no turienes vispirms parādījās mātes cīpslainās, izdilušās kājas, pēc tam arī viņa pati, ģērbusies nātnā kreklā ar garām piedurknēm un platos pašaustas drānas brunčos. Viņa norausās līdz mūrītim, tad nokāpa uz grīdas, pienāca pie galda un, pret svētbilžu nomelnējušām sejām pagriezusies un krustu pārmetusi, apsēdās uz sola.

— Saki vien, māmiņ, tūlīt, — Zahars klusām palūdza. — Kāpēc neguli?

— Jūs taču visu miegu esat aizdzinuši, — palūkojusies uz katūna aizkara pusi, tādā pašā pieklusinātā balsī atteica vecā Avdotja, un Zahars saklausīja viņas balsī nesaprotamu nosodījumu un niknumu. — Būsi jau dzirdējis, Šodien ap pusdienas laiku Maņkai Poļivanovai puika piedzimis, savas desmit mārciņas smags. Ak kungs, šito kaunu. — Vecā Avdotja saviebās, gribēja apraudāties, taču nekas neiznāca, un, tāpēc vēl vairāk sapīkusi, aizgriezās prom. — Dievu aizmirsuši, dzīvo vienā izvirtībā. Melnā Varečka tikko pirms tevis ieskrēja, no pļavas nākdama, gluži kā saodusi būtu. Un nu ņemas aizraudamās, maita tāda, saka — nudien, priekšsēdētājs kas priekšsēdētājs, kā divas ūdens pilītes, deguntiņš, uzacis lai. Viņu dzen laukā, bet šī turas pretī, pie sienām ķerstās un vai kūst tīksminādamās, ak kungs, šito bēdu, šito bēdu...

Vecajai Avdotjai beidzot izdevās patiešām apraudāties no saviem vārdiem, no žēluma pret sevi, ka viņai dēls noklīdis neceļos, un, pēkšņi it kā sarukusi mazāka, sarāvusies kā pelīte, viņa ar sarepējušo, melnām skrambām klāto plaukstu notrausa asaras, un Zahars, vēl aizvien košļādams kartupeļus un maizi, nolika malā_ dakšiņu ar koka spalu. Viņš jau bija to gaidījis, un tomēr viņu pārņēma pilnīgas nevarības sajūta. Jau sen, vismaz trīs mēnešus, viņš nebija ticies ar Maņu; kautrēdamās no sava resnuma, Maņa bija ne tikai aizliegusi Zaharam nākt pie viņas, bet piekodinājusi par viņu pat nedomāt, un nu Zaharam piepeši tā iegribējās aiziet, pasacīt, cik viņš ir bezgala priecīgs, tikai paskatīties uz viņu; par bērnu, kā par kaut ko dzīvu, kam arī ir tiesības uz uzmanību pret sevi, viņš pagaidām vēl nedomāja. Aizsmēķējis pie lampas, Zahars uzmeta plecos svārkus.

— Iziešu laukā, pasmēķēšu, citādi te vairs gaisa nebūs.

— Piesargies, negantniek, neiedomājies skriet pie šās,— māte nobijusies sāka steidzīgi čukstēt. — Uzgaidi, atradīšu, ko kājās uzmaukt, iziešu tev līdzi.

— Nevajag, māt, — Zahars neglīti, kā cietējs, saviebās, taču māte, dēlā neklausīdamās, iešļūkusi basās kājas nomīdītās zābaku galvās, apmetusi ap pleciem vecos, no dēla mantotos svārkus ar rūpīgi salāpītiem elkoņiem, izgāja līdzi un apsēdās blakus Zaharam uz paviļas; juzdamies neērti mātes priekšā un nespēdams paciest viņas nosodošo klusēšanu, Zahars pavirzījās nostāk un sevī nopūtās.

— Negaiss tik tikko visu nesagandēja, ar mokām paguvām pabeigt kaudzi, vīri bija aizsākuši varen lielu — saviem pāris simt vezumiem, — Zahars ierunājās. — Tā gan būtu bijusi noņemšanās — jaukt visu laukā un žāvēt no jauna. Un ko, māt, par to saka Jefrosiņja? — Zahars pēkšņi ievaicājās, nosaukdams sievu nevis par Frosju kā parasti, bet pilnā vārdā, gluži kā ielikdams tajā cieņu un pelnītu pagodinājumu par kaut kādu neizprotamu sievas rīcību, par pārāk neparastu viņas rakstura cēlumu.

— Zelta sieva tev, muļķim, laimējusies, — vecā Avdotja atteica, — cita jau sen būtu tev acis izsvilinājusi vai sev cilpu uzmetusi. Tad tu dabūtu matīt, kā ir, kad četri bērni uz kakla. Tu to bērnu uzgādāji, ērzelis gatavais. Un tādu vēl ievēlējuši par priekšsēdētāju, — viņa ar sūrumu balsī noteica, jo pati sevī ļoti lepojās ar dēla amatu, kaut arī citiem diendienā gaudās, ka no tādas priekšā sēdēšanas kreņķi un nemiers vien esot. — Tagad tev to visu pieminēs, atceries manus vārdus, vai, kā pieminēs. Kas tad tevi tādu vairs turēs priekšniekos?

— Kāpšu šonakt gulēt uz istabas augšu, — Zahars drūmi pateica, lai izvairītos no atbildes, kaut arī domāja tieši to pašu, ko dzirdēja no mātes. — Negribu modināt Jefrosiņju, viņai jau tāpat nepatikšanu bez gala.

— Kā tad lai nebūtu! — vecā Avdotja tūlīt ļauni iesaucās. — Tā pati Varečka, nu gatavā čūska, jau visur izlodājusi, vai tu, saka, Frosja, jaunumu zini?... Un izlika viņai priekšā visu, kā ir, ir par degunu, ir par uzacīm.

— Un ko Jefrosiņja? — Žahars ar mokām izdabūja, cenzdamies ašāk tikt vaļā no mātes čukstiem, lai paliktu viens pats.

— Ko tad Jefrosiņja! Ko nu šī teiks, sejā tā kā mazliet pārvērtās un smejas. Ko es, saka, kūma Varvara, tur varu padarīt, līdzīgu degunu un acu pilna pasaule, bet rudu — vēl jo vairāk, eku, palūkojies pati uz savu Volodju, kāds tam sakars ar manu Zaharu? Tici vai netici, Varvarai, maitasgabalam, mute palika vaļā, bet Jefrosiņja vairs tālāk neklausījās, izgāja ārā. Man, teica, klapatu līdz acīm, tu, kūma, esi viena pati, bet man, reku, veseli četri un neiznāk laika rnēli kulstīt. Mocekle viņa ir, tā tava Frosja. — Vecā Avdotja atkal apraudājās un apklusa.

Salīgi savilkusi uz krūtīm svārku malas un no iekšpuses tās pieturēdama, vecā Avdotja atņēma elpu, gribēja vēl piebilst, ka tagad vairs nedrīkstēs cilvēkos rādīties, ka pilnas acis piespļaus, taču, palūkojusies uz Zaharu, apžēlojās par dēlu un nopūtusies apklusa.

— Laikam jau tev tāds liktenis, Zahar, — viņa negaidīti maigi pateica. — Visu jau nevar izrunāt, vienu gan tev sacīšu. Esmu tava māte, tāpēc arī teikšu. Neceļos esi noklīdis, Zahar, nekas tāds mūsu dzimtā vēl nav bijis. Apsēsi tīrumu ar sliktu sēklu, neceri uz briedīgu druvu. Būtu redzējis savu sievu, kad Varečka viņai šito pavēstīja. No ārpuses jau pasmējās, bet acīs — acīs kaut kas dreb, it kā ar nažiem kāds viņai sirdī durstītu.

-— Gulēšu uz istabas augšas. — Zahars ar zābaka purnu saberza smēķa galu un, vairs ne vārda neteicis, iegāja priekšnamā, sataustīja tumsā kāpnes, veicīgi uzkāpa augšā un apsēdās pie skursteņa uz sausajām, čabošajām lapām, nomauca zābakus, noģērbās un apgūlās, lupatu segu sev pāri pārvilcis. Smaržoja pēc svaiga siena un arī sausiem māliem; pažobelēs paklusām knibinājās

vējš; Zahars izstiepās visā augumā un gulēja nepakustēdamies un ieklausīdamies. Leja smagi nopūtās māte, durvis aizvērdama; Zahars dzirdēja, kā viņa dusmīgi aizšāva ciet bultu, tad nočīkstēja istabas durvis un viss apklusa; Zahars atviegloti nopūtās. Nez kādēļ tas, ka māte atradās blakus, viņu visu laiku traucēja, bet nu, kad viņš pamazām sāka nomierināties, aizvien spēcīgāk uzmācās nogurums, sāpēja kājas un mugura. Vēja čabināšanās aizvirzījās tālu, tālu, un Zahars iegrima snaudā.

Zahars atvēra acis, gluži kā pēkšņi sapurināts, un piecēlās pussēdus, viņš tūlīt pat saklausīja vēja trokšņošanu pažobelēs, kaut kādas neskaidras nakts skaņas, kūtī laiku pa laikam skaļi un smagi nopūtās govs, tālu prom pļavā sasaucās paipalas, un visus šos skanīgos nakts trokšņus ik pa brīdim pārtrauca samiegojies klusums. Laikam būs mēness uzlēcis, Zahars iedomāja, un atmiņā uzmācīgi atausa diena, kad aprakstīja Makašinu mantu, kā atrada divi tūkstoši olu un kādus simt litrus kandžas lielās stikla pudelēs un kā Aņisimovs otrā dienā bija spiests aicināt no pilsētas miliciju, lai savaldītu trakojošos vīrus. Foma Kudeļins ar Rudo Volodju, neķītras ziņģes bļaudami, lēkāja salā, zemās saules ieslīpajos staros Rudā Volodjas galva liesmoja kā uguns. Trīs dienas viss ciems apdzēries dzīvoja vienās klaigās, vīri auroja, ka jāiet demolēt budžu mājas. Zaharam atmiņā atausa Fomas Kudeļina aizpampusī seja un plaši ieplestās, aurojošās rīkles melnais dobums, kad tas ar asi garu mietu rokās zvēra izskatā bija drāzies viņam tieši virsū. «Visu s... samai-sim!» stiepti gaudoja Forna Kudeļins. «Paej nost, priekšsēdētāj, šodien mums pienākuši svētki! Paši savu — jaunu uzcelsim!» — «Sit ar, riebekli,» viņš toreiz bija sacījis Kudeļinam, nobālēdams un cenzdamies uz atvēzēto ozola mietu neskatīties. «Tu pa visu mūžu neprati sev jaunu māju uzcelt, visas bikses, uz krāsns gulēdams, esi gar ķieģeļiem sarkanas noberzis. Paskaties pats uz sevi: zvērs tu esi vai cilvēks? Vēl viens solis — un es tevi apcietināšu un aiztriekšu uz pilsētu pie pašas velna mātes tup-tūža blaktīm par barību. Stāvi!» Izrāvis naganu, viņš iespieda tā stobru nobālušajam Fomam krūtīs un sāka stumt viņu soli pa solim atpakaļ; tāpat ar sitienam pacelto mietu rokās Foma kāpās atpakaļ un jau pēc tam, kad Zahars bija pametis viņu, cik spēka, trieca ar mietu pret zemi un ilgi pusbalsī lamājās neķītriem vārdiem, tad, pamucis pārējiem aiz muguras, sāka spalgi klaigāt, ka esot gan pienākuši laiki, ar naganu brūkot virsū, tā jau drīz visus cilvēkus kā suņus apšaušot.

Zahars ieklausījās, ka vējš čabinās pa pažobelēm, tā vien šķita, ka visi bēniņi klusi un omulīgi šalc, un plaksti atkal liptin lipa kopā; Zahars it kā gāzās šajās šalkās, kas novērsa no domām, viņš vairs nejuta ne pats sevi, ne savas rūpes, bet aizmigt tik un tā nevarēja; noguruma un uznākušās snaudas atmaidzēts, viņš tagad mīlēja visu pasauli — kluso, pašaizliedzīgo Jefrosiņju, kas no saules līdz saulei noņēmās ar bērniem, un pašus bērnus, un māti, kas par visiem vairāk baiļojās viņa dēļ, un savu krusttēvu. Pat par Aņisimovu, kas Zaharam bija klaji nepatīkams, viņš tagad domāja bez agrākām dusmām, ar šo mīklaino cilvēku saistījās kaut kas nesaprotams, mēle viņam pārāk lokana. Taču vairāk par visu (lai gan viņš baidījās pats savā priekšā to atzīt) Zahars mīlēja Maņu; ar mokām viņš valdīja sevi, lai nelēktu augšā un nedrāztos pie Poļivanoviem, viņš iedomājās, kā Maņa tagad guļ ar sakodītām lūpām un domā par viņu (par to Zahars nemaz nešaubījās) un cik labi būtu pasēdēt viņai blakus, Maņai taču šobrīd ne jau tēvs un māte vajadzīgi, bet tieši viņš.

Zahars pagriezās uz vēdera, iespieda seju spilvenā un apklusa; dzīve tā samežģījusies, ka nekā prātīga uzreiz nevar izdomāt, viņš jutās kā sprostā iedzīts un neredzēja nekādas izejas. Sājā vasaras naktī viegli varēja nomaldīties, uguntiņa, kas mirguļoja kaut kur bezgalīgajā tumsā, lai steigtos pie tās, cik ātri steigdamies, aizvien atradīsies tālā tālumā, Zahars to labi zināja pats no savas pieredzes, vēl no tālās bērnības, kad viņš, braukdams kopā ar tēvu no Zežskas no pēdējā rudens gadatirgus, apmaldījās dubļos samaltajos ceļos un beidzot apturēja nomocīto zirgu kaut kur saltā mežā; raudādams viņš ilgi purināja krācošo tēvu aiz milzum platajiem, spēcīgajiem pleciem. Vēlāk viņš uzzināja, ka vajadzējis tikai palaist grožus un ļaut zirgam pilnīgu vaļu.

7

Aļonka parasti modās tūlīt pēc vecmāmuļas Avdotjas, ar kuru abas kopā gulēja uz krāsns, atspērušās ar kājām pret sienu, bet galvas pagriezušas pret ārpusi. Blakus Aļonkai gulēja Ivans, vecuma ziņā otrais pēc Aļonkas;

Koju nn Jegorušku guldīja pie griestiem pakārtā šūpulī, ko tēvocis Ignats bija īpaši sameistarojis; naktīs māte varēja to kurā katrā brīdī aizsniegt ar roku. Aļonka zināja, ka māte, pat neatvērusi acu, varēja saņemt šūpuļa galu un pašūpināt puišeļus, kad tie naktī pamodās un sāka raudāt vai knukstēt. Ivans jau bija liels, tikai gadu jaunāks par pašu Aļonku, un tāpēc maz viņu interesēja; māšele vispār lāgā necieta brāli kašķīgā un nemierīgā rakstura dēļ un centās pēc iespējas mazāk palikt ar viņu divatā, taču mazos brālīšus Aļonka mīlēja, it īpaši sprogaino Jegorušku ar tuklajiem vaiģeļiem; viņa labprāt noņēmās ar puišeļiem, atspērusies staipīja viņus no sola līdz durvīm un sēdināja uz sarūsējušā spaiņa, kam nebija stīpas; kad abi drusku paaugās, reizēm ari paēdināja ar samīcītiem kartupeļiem un pienu un nolika gulēt. Viņai patika rotaļāties ar mazajiem, būvēt no skaidām un smiltīm mājiņas, sadalīt tās, lai katram iznāktu kur dzīvot, viņa neaizmirsa ari pati sevi un mazos brālīšus. Aļonka visādi centās atdarināt māti, taču vairāk par citiem mīlēja vecmāmuļu Avdotju un tēvu; no tēva viņai bija ari mazliet bail, viņš bija tik liels un allaž ar durstīgiem vaigiem; kad pagadījās vaļīgāks mirklis, viņš lāgiem paņēma meitu klēpī, un tad viņa, savilkušies aiz laimes čo-kuriņā, sēdēja un baidījās pat pakustēties; no tēva oda pēc tabakas, un viņa plaukstas bija cietas kā sola dēlis.

Diena sākās ar vecmāmuļas nopūtām un krekstēšanu; Aļonka tūdaļ atvēra acis, atvirzījās no vecmāmuļas tuvāk pie Ivana un pagriezās uz muguras; istaba vēl bija pilna noslēpumainas tumsas un ne mazāk noslēpumainas čaboņas un klusu skaņu; daudzo cilvēku pieelpotajā, smacīgajā gaisā par visiem pārākā bija guļošā tēva elpošana, tā bija vienmērīga un dziļa un tūdaļ nomierināja Aļonku, tātad viss ir labi un nekā bīstama nav; tā tas ir bijis vienmēr.

— Vecmāmuļ, paklau, vecmāmuļ, — Aļonka čukstus apjautājās, — vai šonakt sapnī brīnumu redzēji?

Žāvādamās un krustus mezdama, vecā Avdotja kādu laiku vēl skaitīja pātarus, Aļonka dzirdēja tikai lūpu pak-šķināšanu un svelpjošus, sausus čukstus, kas bija līdzīgi kaut kādām no tumsas nākošām nopūtām, pēc tam vecmāmuļa pārmeta krustu vēlreiz un aprimās.

— Redzēju gan, — viņa klusu, bet negaidīti skaidri atbildēja. — Daudz visa kā rādījās, laikam jau pēdējā stundiņa nāk virsū, nav jau, meitiņ, vairs necik tālu, sāk pēc miklās zemītes smaržot.

Iespiegdamās aiz sajūsmas, ka nakts beigusies, ja jau vecmāmuļa Avdotja sākusi runāt, Aļonka piespiedās viņai pie sāniem, apkampa ar roku krunkaino kaklu un apklusa, bet vecā Avdotja, glaudīdama bērna elkonīti uz savām krūtīm, sāka stāstīt, un viņai allaž bija rādījusies dažādi un baigi sapņi: vai nu viņa maldījusies pa necaurbriena-miem mežiem un ceļu uz mājām viņai parādījis brīnum-putniņš ar sarkanu guzniņu, vai arī viņa klausījusies, cik saldi skan zvani pazemes dievnamā ar liedēta zelta logiem un durvīm, citreiz atkal bija atradusi pļavā zaķēniņu ar pārpļautu ķepiņu, sākusi to ēdināt un dziedināt, bet turpat blakus garajā zālē lēkājusi zaķumāte un raudājusi cilvēka balsī.

— Vecmāmuļ, vecmāmuļ, — Aļonka ar pamirušu sirdi lūdza, — tikai tā, lai beigas būtu labas, dieviņ, apžēlojies, šitik baigi.

Vecā Avdotja, bērna uzticības un nevarības aizkustināta, piedomāja galā laimīgas beigas, glaudīja Aļonkas galvu un lāgiem nopūtās.

— Nu, un tagad jāķeras pie krāsns, jāmodina Jefrosiņja. Ak kungs, kā tā krāsns apriebusies, rokas pagalam beigtas, visu mūžu ap to ņemoties.

— Es tev, vecmāmuļ, palīdzēšu, — Aļonka piedāvājās, steidzīgi raudama mugurā apģērba gabalus. — Vai tupeņus nomizot?

— Guli taču, pagulies vēl, nemiera gars, — vecā Avdotja teica, — gan vēl pienāks tavs laiks, pagūsi noskrieties. Izaugsi liela, iziesi pie vīra, saskries bērneļi, — večiņa nopūzdamās skaidroja. — Bet, kamēr bez tevis var iztikt, padzīvo mierā. Eku, nākamgad tētis grib tevi skolās sūtīt, tad varēsi ar grāmatām un burtnīcām noņemties, kļūsi grāmatniece, pratīsi rakstīt un lasīt, agrākajos laikos jaunkundzes tā dzīvoja.

— Es negribu būt grāmatniece. Es gribu palikt pie tevis, — Aļonka skundēja, acis iepletusi, un tajā pašā laikā iztēlojās, cik viņa cienīgi soļos pa ciemu ar linaudekla skolas tarbu pār plecu.

— Vai tad tev tā nepatīk grāmatas? — vecā Avdotja noprasīja.

— Un kas tur labs?

— Muļķīte tu vēl esi, Aļonka, — vecmāmuļa mīlīgi sacīja. — Cilvēks, kas ielauzījies grāmatā, ir tikpat kā, teiksim, lāde ar naudu. Tāds sēž pie galda un tikai skribelē un skribelē papīrus, ne viņam tīrumi jāar, ne malka jā-

no

cērt, ne mežā jāsalst, ne citādi jāraujas vai pušu. Cili klāt pievedis un vēl paši izkurinās. Un, ja vēl aizprecas uz pilsētu, tad jau var sapirkties pa bodēm visu gatavu. Vīrs pārnāk no darba tīrs, ari pati tirina. Bet te tik vien zini kā ņemties ap krāsni, — un, ja vēl virs pagadīsies negantnieks, zilumos vien staigāsi, bērneļu saradīsies vesels bars! Ej vien, ej, Aļonka, uz skolu, mācies gudrībās. Vai tad tavai mātei kāds vieglais mūžs — visu laiku ņemties pa netīrumiem?

Aļonka mīlēja vecmāmuļu Avdotju un ticēja viņai; vecmāmuļa katru rītu iesāka ar lūgsnu, nokrita svētbilžu priekšā uz ceļiem un izlūdzās visiem dzīvajiem labu veselību, bet mirušajiem — mūžīgu mieru; Aļonka zināja: šajā laikā viņu traucēt nedrīkst. Viņai pašai bija savas rūpes, viņa pārbaudīja, vai istabā viss atrodas savā vietā, ielūkojās arī pie mazajiem brāļiem; arī šoreiz viņi gulēja ar galvām katrs uz savu pusi, un Jegoruškam kailā resnā kājele bija nokarājusies gar šūpuļa malu; Aļonka iecēla kāju atpakaļ, rūpīgi apsedza brālīti ar lupatu sedziņu un atgriezās pie vecmāmuļas Avdotjas, vērīgi izsekoja, kā viņa, līdz pat vidum kuldā ieliekusies un smagi kāsēdama, uzpūš uguntiņu zem malkas, lai iekurtu krāsni. Kājas vecmāmuļai bija basas, Aļonka redzēja viņas kailos, resnām, mezglainām dzīslām klātos stilbus un bēdājās: malka nebija paguvusi pa nakti izžūt un negribēja lāgā degt. Arī Aļonkai gribējās darba, meiteni mocīja kaut kāda apslēpta nekārtība, kas bija uzradusies istabā, un viņa sāka grozīties uz visām pusēm; nē, šķiet, viss bija kārtībā, un vecā kaķe Minka ar mūždien nokārušos vēderu, viltīgās acis miegdama, trinās viņai gar kājām.

— Uzgaidi, Minka, — Aļonka aizrādīja pamācošā tonī, gluži kā pieaugusi. — Mamma vēl nav cēlusies govi slaukt.

Pastūmusi prom mīlīgi murrājošo kaķi, viņa devās meklēt šo apslēpto nekārtību, atkal ielūkojās aiz aizkara pie jaunākajiem brāļiem un tūdaļ visu saprata. Uz gultas malas ar nekustīgu, domīgu seju sēdēja māte un kārtoja matus, bet vairāk neviena gultā nebija. Aļonka pat piegāja tuvāk, lai palūkotos, vai nav pārskatījusies, pēc taru atgriezās pie vecmāmuļas Avdotjas.

— Vecmāmuļ, — viņa klusu pasauca, savā neapzinātajā bērna jūtībā baidīdamās sāpināt māti, — bet kur tad tētis? Vai patiešām jau aizgājis?

— Viņš šonakt istabaugšā gulēja, — vecā Avdotja pēc brītiņa īgni atsaucās un paskatījās uz aizkara pusi. — Vakar vēlu pārnāca, visi jau gulēja, nu, un viņš uzkāpa istabaugšā.

— Vecmāmuļ, vai tiesa, ka tas bandīts varēja tēti pavisam nosist? — Aļonka atkal nelikās mierā. — Man vakar Koļka Boboks teica, mazdrusciņ esot garām aizšāvis, citādi, teica, tavu tēti aizvestu uz kapsētu.

— Nogalināt jau var kuru katru, — vecmāmuļa Avdotja sacīja un it kā pie sevis vēl piebilda: — Cilvēks, viņš jau tikai no ārienes izskatās mūžīgs, bet pietiek ar vienu veiklāku sitienu — un pagalam ir.

— Vecmāmuļ, bet kāpēc nomirējus aprok?

— Kur tad lai šos liek? — vecmāmuļa Avdotja pārsteigta iesaucās un atkāpās no krāsns, beidzot malka bija sākusi degt lielām, spēcīgām liesmām. — Mironis ir mironis, no zemes nācis — par zemi tam atkal jāpaliek. Zemīte jau ir tā, kas visu piesedz, citādi visapkārt viens ne-smukums vien būtu.

— Vecmāmuļ, — Aļonkas balss iedrebējās, — un es arī

esmu no zemes?

— Ko tu, nemiera gars, te tincinies, vecmāmuļa Avdotja iesmējās. — Ja jau visi no turienes nākuši, vai gan tu lai būtu citāda? Cilvēks, vienalga, vai viņš cars vai gans — visi no tās pašas zemītes nākuši, dvēsele — tā gan ir dieva radīta, dvēsele aizlido uz debesīm, jo dvēseli cilvēkam iedod dievs, bet miesa nākusi no zemes. Tāpēc jau miesā visādas nešķīstības salasās, to sātans allažiņ velk uz savu pusi. — Vecā Avdotja apklusa un apsēdusies sāka mizot kartupeļus.

Lai gan pulkstenis rādīja tikko pāri četriem, logā jau bija krietna gaisma, un Aļonka izgāja laukā, ar baudu izskraidījās pa nakts rasā samirkušo un atžirgušo mauru, ielas vidū apstājās un paskatījās uz visām pusēm, nupat vajadzēja lēkt saulei, un tad arī gani sāks dzīt govis ganībās. Aļonkas pienākums bija uzmanīt ganus, un viņa to apzinīgi pildīja gan lietū, gan dubļos; viņai patika ar stibiņu paskubināt gauso Raibaļu, bet tā, lai nesāpētu, un, māti atdarinādama, viņa teica govij: «Ej, ej, krauj savas pļeckas ārpus vārtiem, citādi jāņemas un jāvāc prom!»

Vēl pavisam tālu, gandrīz ciema viņā galā atskanēja gana Miheja stieptais sauciens: «Ehe-he-ēei!» — un skaļi nopliukšķēja pātaga; tieši šajā mirklī uzausa saule; Aļonka izraudzījās vietiņu, kur nostāties, un, acis nemirkšķinā

dama, skatījās saulē, kamēr tā neatrāvās no apvāršņa; pakarājusies virs zemes malas kā blāvs, tukšs aplis un iesildīdamās, tā aizsvieda siltumu un gaismu pa visu plašumu un apžilbināja Aļonku.

— Māml — Aļonka iekliedzās un ar patiku cieši aizmiedza acis. — Mihejs jau ir laukā, saulīte gabalā. Slauc ašāk, laiks dzīt ganos.

8

Ciemā paklusām tenkoja, ka Zaharam veicoties ar dēliem, un gan tajā gadā, kad pašā siena laikā Poļivanovu ģimenē uzradās itin skaļš mazulis, ko nosauca par Iļju un kas nāca pasaulē pretēji visām mūžsen ciemā iedibinātajām paražām, gan arī nākamajā gadā, kamēr viņš auga, mācījās staigāt, runāt, kamēr apguva pirmās dzīves mācības, Gustiščos novāca varen labas ražas. Uzskatīja, ka labība devusi divdesmito graudu un pat vairāk, linu laukā sievietes pazuda līdz padusēm, bet apvērstajās vagās baltoja kartupeļi kāpostgalvas lielumā; ar vienu vārdu sakot, viss veicās labi, un Zaharu it bieži daudzināja gan rajonā, gan arī apgabalā. Pirmajos priekšsēdētāja amatā nostrādātajos gados viņš bija kļuvis krietni vien nopietnāks un pieņēmies vīra spēkā, lai gan ārēji pārvērties nebija: tās pašas svelošās, mazliet iešķībās acis, tas pats nepaklausīgo tumšo, sapinkāto matu ērkulis, aiz spēka pārpilnības zem krekla valstījās muskuļu kamoli, atgadījums ar Makašinu gan bija viņu drusku satriecis, taču arī daudz bija devis; tagad viņš ieskatījās cilvēkos vērīgāk un piesardzīgāk.

Pēdējā laikā gandrīz visi bija jau iestājušies kolhozā; no trīssimt saimniecībām viensētniekos vēl turējās astoņpadsmit saimnieku, turklāt trijus no viņiem kolhoznieki paši atteicās uzņemt. Zahara Derjugina dzīve bija ieguvusi vienmērīgu ritējumu, kas neļāva nedz apstāties, nedz ilgi domāt. Darba allaž bija papilnam, un viņš mīlēja to; viņam patika celties pirms gaismas, steigties uz staļļiem, lai sadalītu darbus, apbraukāt visu plašo saimniecību un visur paspēt tieši vajadzīgajā mirklī, par ko viņu visi cienīja; pašam sev neatlika brīvāka brīža, un tomēr viņš visu laiku nēsāja sevī no citiem dziļi paslēptu dzirksteli. Tas, ka nu jau gandrīz divus gadus nācās tikties ar Maņu tikai slepus pa pašu zvērīgāko nakts tumsu, neļāva viņam

л

dzīvot ar pilnu spēku; klusu gailošā dzirkstele reizēm ne no šā, ne no tā uzliesmoja un nežēlīgi apsvilināja dvēseli, un tad viņš centās mazāk rādīties cilvēkos, kas klusēs tikai līdz viņa pirmajai kļūmei jeb, kā parunā teikts, — kamēr nav pieķerts, nav kārts. Reiz pati Mana bija ieminējusies, ka labāk būtu šķirties, tiesa, viņas acīs bija degušas izsalkuša cilvēka alkas, un viņš mūžsenā vīrieša egoismā un nepiesātināmā lepnībā bija tikai strupi atsmējis; viņš citādi nespēja, neprata uzveikt savas kārtas iedabu. Viņam trūka spēka atsacīties, un, ja ilgāku laiku nebija varējis tikties ar Maņu, tad kļuva drūms, īgns uz cilvēkiem, sāka aizdomīgi vērot, vai tikai viņa nav atradusi kādu citu, un atkal bija gatavs pastrādāt jebkuru neprātību. Kaut kur dziļi viņā snauda un lāgiem pamodās akls zvēra spēks, un tad viņš pats nejutās laimīgs, un ne grāmatas, ne radio, kas bija ievilkts Gustiš-cos, sieviešiem ko brīnīties un čukstēties (vēlāk pamazām pierada), ne rajona kolhoza skola, kur Zahars nomācījās vienu no šīm ziemām, — nekas nespēja atbrīvot viņu no pieķeršanās Maņai, un kauns uzmācās tikai tajos brīžos, kad atkal bija slepus jālavās prom — un arī tad ne jau uz ilgu laiku. Zahars nedz pēc dabas, nedz pēc rakstura nebija nekāds jūtīgais, pat tieši otrādi, dzīvē viņš bija zemnieciski cietsirdīgs, kaut arī nekādi netika galā ar dažām savām vājībām, tāpat kā, piemēram, nevarēja neiet pie Maņas Poļivanovas, toties dusmojās vairāk uz viņu nekā pats uz sevi; Maņai vajadzēja atraidīt skarbāk, vajadzēja parādīt viņam durvis, taču viņa to nedarīja, un, kad Zahars reiz par to ieminējās, Maņa, brītiņu klusējusi, tumsā tikai pasmējās.

— Tad jau man no dzīves paliks pāri tikai plika piga, —-Maņa atzinās, un Zahars vēl ilgi pēc tam nespēja aizmirst viņas balsi, saprazdams, cik daudz skarbas patiesības bija šajos dusmās pateiktajos vārdos. Viņai, vientuļai sievietei, nebija kur patverties, pat sīks trumpītis viņai vairs netrāpīsies, vienīgi pārmetumi un dunkas, tik vien izredžu apprecēties kā uz cita nelaimes rēķina un iziet pie kāda atraitņa, bet arī tas pārmetīs, ka viņai ir dēls no cita. Zahars jutās vainīgs Maņas liktenī, viņš bija atbildīgs par to, lai gan zināja, ka grozīt nekā nespēj, var tikai aizvien tāpat slepus atskriet uz stundu vai divām; un šāda dzīve bija aplam grūta, it īpaši viņai.

Tagad Zahars pavisam apzinīgi ķērās pie grāmatām, viņš lasīja, kur vien pagadījās: mājās, kolhoza valdē, arī

tīrumā, ja bija kāds vaļīgāks brīdis, bet tādu brīžu bija gauži maz, un viņš aizsēdējās valdes istabā reizēm pāri pusnaktij; mājās, nelielajā istabā pa naktīm tagad vairs nevarēja lasīt, visi devās pie miera agri, un istaba no durvīm līdz pat svētbilžu kaktam bija aizņemta: bērni paaugās, un ar agrākajām vietām viņiem vairs nepietika. Jefrosiņja un māte jau ne vienu reizi vien bija ierunājušās, ka vajadzētu celt jaunu māju ar istabām abos galos, viņš pats arī saprata, ka jauna māja vajadzīga kā ēst, vecajā, kas bija maza, viņiem jau sāka pat aptrūkt gaisa, it īpaši ziemā, kad logi bija cieši aizdarīti. Taču pagaidām tā bija tikai runāšana, vienmēr pietrūka laika, lai uzsāktu būvēšanos, kaut gan ciemā neviens viņam to nepārmestu — viņa vecā mājele bija gandrīz vai pati sliktākā visos Gustiščos. Aņisimovs, kas pēdējos pusotra gados bija manāmi apvēlies, satikdamies allaž atgādināja, ka būtu jau laiks liela, rajonā un arī visā apgabalā pazīstama priekšzīmīga kolhoza priekšsēdētājam sākt cilvēcisku dzīvi, kā tas padomju cilvēkam pieklājas, citādi kauns no visādiem iebraukušiem korespondentiem, it īpaši no priekšniecības; kāda var būt runa par virzīšanos uz priekšu, ja pats priekšsēdētājs dzīvo tādā suņu būdā. Zahars klausījās Aņisimovā, smējās un atrunājās, sak, neskati meitu pēc smukuma, skati pēc tikuma. Viņi strādāja saskanīgi, un rajonā abus cienīja; Aņisimovs, protams, nezināja, ka kopš tās reizes, kad viņam ar Zaharu Derjuginu bija notikusi tā skarbā nakts saruna, Zahars bieži vien atcerējās to draudu sajūtu, kas toreiz bija radusies un pilnībā tā arī nekad neizzuda. Citreiz tā uzmācās visnepiemērotākajā brīdī, pašā karstākajā darba laikā, citreiz bezmiega naktīs gluži kā ar spēcīgu dūri iegrūda sānos.

Allaž nāca prātā arī tā šķietami nejaušā saruna ar Aņi-simovu; jā, visā atgadījumā ar Makašinu noteikti bija iejaukts kāds savējais, kas dzīvo tepat Gustiščos, taču noskaidrot nekā neizdevās. Kāpēc viņš pats toreiz neaizbrauca uz rajonu kaut vai pie tā paša Brjuhanova un nepieprasīja, lai atsūta prātīgāku izmeklētāju? Atkal nobijās no svešiem cilvēkiem, no tenkām par viņa attiecībām ar Maņu, kas varētu nonākt izmeklētāja ausīs; tieši no tā tu arī nobijies, Zahars teica pats sev, bet tagad tas viss karājas kā ķieģelis kaklā un velk atvarā. Nepagadījās tobrīd blakus gudra cilvēka, toreiz viņš apvainojās uz Aņisi-rnovu, lai gan, ja tā prātīgi apdomā, ko viņš varētu ieteikt? Tieši kopš tās reizes arī sākās viņa un Anisimova

vārdos neizpaustās nesaskaņas; ārēji viss izskatās, kā nākas, tomēr viens no otra vairās, visu laiku šķiet, ka Rodions tikai gaida izdevīgu brīdi, lai aizliktu kāju priekšā, jo sevišķi šis Aņisimova naidīgums pastiprinājās pēc diezgan atklātas sarunas, kas notika pirms kāda mēneša, kad Aņisimovs bez aplinkiem pateica, ka Zaharam jāpārtrauc jebkādās attiecības ar Maņu, ka tā vairs tālāk iet nevar, bet viņš, Zahars, brīdi klusējis, rupji nolamāja Aņisimovu, palūdza nebāzt savu degunu citu darīšanās un aizcirta durvis. Mazliet attapies, viņš noprata, ka šoreiz Aņisimovs laikam pirmo reizi atklāti parādījis viņam savus nagus un ka tas nav noticis nejauši; tagad viņš centās pēc iespējas retāk tikties ar Aņisimovu; pēc sava rakstura Zahars bija atklāts un dzīvespriecīgs, pieradis runāt klaju valodu — vienalga, labs tas vai slikts, un nu viņu nomāca vainas apziņa, līdz pēdējam sarežģījušās attiecības, un viņš jau kuro reizi bija nolicis sev konkrētu termiņu, kad aizbraukt pie Brjuhanova un atklāti izrunāties, taču vienmēr atlika, pēc tam pats Brjuhanovs aizbrauca uz Maskavu mācīties un rajonā pārradās tikai uz īsu laiku pa vasaru, kad darbu bija līdz acīm. Zahars pie Brjuhanova tā arī neaizbrauca, lai gan tas jau sen bija beidzis savus kursus, atgriezies un atkal strādāja Zežskā. Attiecībās ar Aņisimovu viņiem bija iedibinājusies zināma robeža, ko gan viens, gan otrs vairījās pārkāpt; un tomēr Zahars gandrīz vai fiziski juta, ka Aņisimovs visu laiku viņu cieši uzmana un izseko. Aņisimovam Zahars nez kādēļ bija vajadzīgs tieši šāds: ar samulsušu dvēseli, ne-izkārtotu dzīvi, taču tie visi bija tikai minējumi un aizdomas; bet ārēji, pēc visu vienprātīga uzskata, Aņisimovs un Zahars dzīvoja, tā sacīt, mierā un saticībā, un Aņisimovs tikmēr neatkāpās un uzstāja, kamēr Zahars galu galā piekrita, ka cels jaunu māju; Aņisimovs tūdaļ pat izrakstīja viņam mežu baļķu ciršanai, pats atnesa vajadzīgos papīrus un, nolikdams tos Zahara priekšā uz galda, jautri pateica:

— Maksā, Zahar, magaričas, — un pameta ar aci Mart-janovičam; viņa vārdos Zahars, sensenu slimīgu aizdomu mākts, saklausīja citu jēgu, un proti — redzi nu, arī šajā ziņā es tevi piespiedu pie sienas.

—_ Tas viss ir gauži nereizē, — Zahars drūmi nomurmināja, bet Aņisimovs no tā tikai kļuva it kā priecīgāks, ar visu savu izskatu rādīdams, ka neņem Zahara sapīkumu nopietni; viņš arī paliešām tam neticēja, Varen veikli iemanījies paslēpt, kas tev ir iekšā, viņš domāja, pastaigādamies pa mazo istabiņu gar priekšsēdētāja galdu un izlikdamies, ka klausās Zahara skaidrojumos. Tu redzējies, par sevi un par savu labumu šis vairs ir nedomājot, šis tikai rūpējoties par citiem, kolhoza mārciņa šim nozīmējot vairāk nekā paša labklājība. Vai tu re, cik veikls vīrelis, kādu leģendu viņš par sevi jau radījis ir ciemā, ir rajonā; tikai mani gan tu ap stūri neapvedīsi, es redzu visu, kas tev aiz ādas, un tādēļ jau tu nīsti mani, ka zinu visu, pašu slepenāko, kas tev ir iekšā, ka spiežu tevi būt tādam, kāds esi, un tas ir pats galvenais, kāpēc mēs viens otru slepeni neieredzam. Tā, protams, ir tikai tāda sīka parotaļāšanās, tomēr mazdrusciņ atsvaidzina.

Pārtraukdams Zaharu, Aņisimovs strauji apstājas pie galda.

— Vai tavā graustā vēl var dzīvot? Nevari Kāpēc tad tu tēlo vientiesīti?

Pamanījis, ka Zahara sejai pārslīd ēna, Aņisimovs pieklusināja balsi un sarauca pieri.

— Paklau, jocīgais cilvēk, — viņš teica. — Ko tu tiepies? Tu taču dzīvo visu acu priekšā, tu atbildi ne jau par sevi vien, un tā vairs nav tikai tava, bet visu mūsu — kopīga darīšana.

— Liecies, Rodion, mierā, ne jau es vien dzīvoju tādā saspiestībā. Paskaties uz Boboku, Zuravļovi veseli seši, cits sēž citam uz kakla.

— Tu esi Zahars Tarasovičs Derjugins, ievērojama kolhoza priekšsēdētājs, pie tevis braukā cilvēki. Un tas ir pavisam cits jautājums, bet par Zuravļoviem — pienāks arī viņu kārta ...

Aņisimovs vērīgi sekoja Zahara sejai, viņam bija bail no jauniem sarežģījumiem, bet te varēja viegli pāršaut pār strīpu. Viņš strupi atvadījās un aizgāja no valdes, taču ciema padomē un arī mājās nespēja tikt vaļā no domām par Zaharu un vēlreiz pamēģināja izsekot visai Zahara plaša vēriena izrīcībai, kas nepakļāvās nekādai loģikai, kaut vai tie paši sakari ar Poļivanova meitu, kuri joprojām turpinājās un par kuriem zināja un runāja viss ciems. Varēja saprast un izskaidrot pirmo kļūmīgo soli — jauns, spēcīgs vīrietis, arī meita kā nobriedis ābols, nu un tā sagadījās, to Aņfsimovs nemaz nedomāja nosodīt. Taču Zahars, būdams ģimenes cilvēks, vēl aizvien vazājas pie Poļivanova meitas, un tas jau nu ir par daudz, tas iet

pāri pieļaujamajām robežām, bet vīrieša mīlestībai Anisimovs neticēja vispār.

Pēdējā laikā Zahara paradums klausīties un savā nodabā smīnēt, nenovēršot acu no sarunu biedra, sāka Aņi-simovu nopietni kaitināt, un viņš ne vienu reizi vien domās pārcilāja savas attiecības ar Zaharu. Atskaitot to reizi, kad aizbēga Makašins, viņš nekad nebija sarunās uzdrošinājies pārkāpt pieļaujamo robežu, bet arī tajā sarunā, kaut arī tā iznāca diezgan paskarba, viņš nekā neatļauta nepateica. Bija vien godīgi jāatzīstas, ka viņa cerības uz Zaharu nebija attaisnojušās, tas bija pavisam cita tipa un cita rakstura cilvēks. Aņisimovs rauca pieri, pūlēdamies atcerēties, kas īsti Zaharā bija tāds, kas viņu pašā sākumā bija pievilcis un kāpēc viņš bija tik dedzīgi atbalstījis Zahara kandidatūru kolhoza priekšsēdētāja amatam. Viņš toreiz šķita kā tāda pakļāvīga māla pika, karstas vīrieša miesas gabals, ko gribi, to veido no tāda, pirmatnējs mežonis, kas neprot ne divus vārdus kopā sasaistīt, katru uzrunā tikai vārdā un tēva vārdā, vaļsirdīgi un pazemīgi, sak, saprotam jau, cik esam aprobežoti, kaut arī mūs ievēlē un ieceļ, vadīsiet taču tik un tā jūs, tie, kas tur, augšā, bet mēs te tikai paklausīsim, citādi nemaz nevar būt.

Starp cilu, vai nu viņš toreiz atbalstītu vai neatbalstītu, Zahars tik un tā kļūtu par priekšsēdētāju, jo to gribēja Brjuhanovs, un, godīgi runājot, viņš, Aņisimovs, ar Za-hara starpniecību cīnījās tieši pret viņu, Brjuhanovu. Cik jau reižu nav vajadzējis un cik vēl nevajadzēs pakļausit viņam; atradies gudrais, tēlo sazin kādu jaunās dzīves stratēģi, viens pats uzvārds jau ir ko vērts — Brjuhanovs!

Aņisimovs sakoda zobus, visus jūs vajadzētu sabāzt vienā cilpā! Pacietīsimies, pagaidām esmu mazs cilvēciņš, nekā liela nevaru, taču Zaharam no šiem tīkliem vairs laukā netikt, ir jau sapinies.

Aņisimovs pārlaida acis sievai, kas sēdēja, noliekusies pār burtnīcām; tuvojās vakars, vajadzēja aizdegt lampu. Aņisimovs jau sakustējās, taču palika guļam; pēdējā laikā arī sieva attālinās no viņa aizvien vairāk, un laikam tas ir galvenais iemesls, kāpēc viņš kļuvis tik nervozs. Ļiza prot piemēroties jebkuriem apstākļiem, sievietēm ir pārdabiski izkopts pašsaglabāšanās instinkts, viņas ir labāk aizsargātas. Redziet, viņa ir nogurusi, viņai apnicis klimst apkart pa pasauli, un viņa šeit pieradusi, redziet, viņu šeit cienī, un viņa ir ar mieru palikt uz dzīvi pat šajā

mēslu kaudzē. Bet ja nu viņai labi tāpēc, ka tepat blakus dzīvo tas tēvainis Zahars Derjugins?

— Atpūties, Ļiza, — viņš negaidīti maigi sacīja un, pamanījis, ka čieva uz mirkli saspringst, vairs nenovaldījās.

— Šodien atkal ar Derjuginu... Negrib būvēties, iecirties kā āzis, bet man šā dēļ pie priekšniekiem jāsarkst.

— Liec nu, Rodion, Derjuginu mierā. Lai dzīvo, kā pats vēlas. — Jeļizaveta Andrejevna kaut kā pārāk steidzīgi, it kā to vien būtu gaidījusi, pagriezās pret vīru, taču viņš nenoticēja nedz sievas vaļsirdībai, nedz ciešanām viņas sejā. Viņš gulēja un klausījās. Pēkšņi sieva ar tādu kā sasāpējušu rūgtumu sāka runāt par to pašu, kas mocīja arī viņu, un viņš pat samulsa. Izrādās, ka Ļizai ir pašai sava viņu dzīves teorija, viņš nodomāja, viņa jau visu salikusi pa plauktiņiem un nu tikai gaida vīra piekrišanu. Izrādās, ka tieši viņam, Aņisimovam, reizi par visām reizēm jāļauj miers Zaharam Derjuginam, jāpakļaujas apstākļiem (ko lai dara, ja viņi par vēlu piedzimuši) un beidzot jāsāk dzīvot cilvēciski, lai nebūtu pēc katra troksnīša jālec stāvus gaisā.

— Itin nekad! — Pēc sena paraduma valdīdamies un neizrādīdams niknumu, Aņisimovs pieklusināja balsi līdz čukstam. — Es tik un tā tikšu galā ar šo nebaudāmo kurnošu, tik un tā salauzīšu viņu, vai tu dzirdi! — Viņš vienā rāvienā pielēca kājās un sāka šaudīties pa istabu.

— Viņš ir mans, tu dzirdi? Iegaumē uz laiku laikiem — mans!

Aņisimova seja sāpīgi novaikstījās, un Jeļizaveta Andrejevna strauji, kopā ar krēslu, atvirzījās nost.

— Pēc kādiem, tu man piedod, noteikumiem viņam, mēslu bambalam, jābūt augšā! Tikai pirms nedēļas iemācījies uz pirkstiem rēķināt! Kādas viņam tiesības? — Aņisimovs jautāja, skraidīdams pa istabu riņķī un reizēm apstādamies sievas priekšā. — Kas tās ir — pirmdzimtā tiesības? Pati zini, ka blēņas, ka nav nekādu pirmdzimtības tiesību, ir tikai spēks! Rakstura, prāta, intelekta spēks, galu galā — vienkārši muskuļu spēks!

— Un vēl apstākļu spēks, Rodion! — Jeļizaveta Andrejevna nenovaldījās, taču centās runāt mierīgi. — Galu galā iemācies turēt sevi grožos. Ir taču arī tādi apstākļi, kad pretošanās ir bezjēdzīga, kad tai nav nozīmes!

— Tā ir, — Aņisimovs gurdi piekrita, — tev taisnība. Dažkārt vajag arī atkāpties. Tikai ne Derjugina priekšā. Tas, līdzko pamanīs, ka esi vājāks, salieks ragā un samī-

dīs. Mums abiem ir savi rēķini, savi pinekļi, gribi vai negribi, bet jautājums ir tikai tāds — kurš kuru.

Nepatīkamā saruna apklusa pati par sevi, taču katrs palika pie sava, un Aņisimovs to juta. Viņš sameklēja sērkociņus, iededza lampu un aizvilka logiem priekšā aizkarus. Attālināmies, norobežojamies viens no otra, un neviens mēģinājums tuvināties nekā nav devis, Jeļizaveta Andrejevna bezcerīgi nodomāja, pavilkdama tuvāk burtnīcas un tādējādi it kā nošķirdama sevi no vīra. Aņisimovs greizi paskatījās viņā; galu galā katram ir sava uzmācīga ideja, un lai domā vien, ka viņa veicina cilvēces uzplaukumu, lai piņķējas ar savām burtnīcām.

Aņisimovs aizgāja uz virtuvi, iekūra plīti un ilgi sēdēja pie uguns; protams, viņš saprata, ka taisnība sievai, ja viņš liktu mieru Zaharam, arī pašu dzīve kļūtu daudz vienkāršāka un mierīgāka, taču viņš nevarēja tā darīt, tas nozīmētu, ka viņš ir kapitulējis pats savā priekšā. Viņš bija piedalījies lielā cīņā, un, lai gan jau vairāk nekā desmit gadus ilga smacējošs klusums, viņš uzskatīja, ka tā ir tikai atelpa, pietura ceļā un ka nedrīkst ļauties atslābumam, galīgi samierināties, rokām jāsajūt kaut niecīgs, taču dzīvs, dzīvs pavediens; Jeļizaveta nespēja saprast, ka liktenis lēmis tieši Zaharam Derjuginam kļūt par šo galveno pavedienu, un viņš, Aņisimovs, nevienam neļaus to pārraut, šis pavediens taču uztur dzīvības instinktu, un tas ir galvenais.

Sausās bērza pagales dega spožām, jautrām liesmām; tāpat sadeg arī cilvēka dzīve, Aņisimovs prātoja, no uguns nenovērsdamies, nepagūsi ne atskatīties, kad jau pāri palikuši tikai pelni un pīšļi. Viņa acu priekšā gluži kā ēnas te uzradās, te sabruka, izgaisa pagātnes ainas; viņš labi atcerējās tēvu un māti, mūra māju ar bareljefiem gar co-kolstāva sienu, atcerējās arī vectēvu armēni, kam Pīterā bija aptieka un trīs mācekļi. Vectēvs bieži ņēma līdzi uz aptieku arī mazdēlu, lai gan tas visur bāza savu degunu un traucēja. Vectēvs mīlēja savu vienīgo mazdēlu — vienīgās meitas dēlu, un šī mīlestība bija pilnīgi līdzvērtīga gandrīz klajajam ienaidam pret znotu — neievērojamu kalnrūpniecības departamenta ierēdni. Vectēvs nez kādēļ bija pārliecināts, ka šis plikadīda sagrozījis galvu viņa meitai tikai tādēļ, lai tiktu pie viņa — aptiekāra naudas; ne jau tādu partneri viņš bija iecerējis savai skaistajai meitai — kaut kāds panīcis muižnieķelis Burganovs! Ierēdnis, lai viņš nodeldētu kaut tūkstoti bikšu, nekā ģi«

rnenes dzīvei un tās labklājībai nevar dot un bagātību nepavairos; pats Aņisimovs, toreiz vēl paklausīgs puišelis ar lielām acīm un samta bikšelēm kājās, nekādi nesaprata, kāpēc vectēvs neieredz viņa tēvu, un gauži no tā cieta. Aņisimovs atcerējās tēvu kā slaidu, jaunu cilvēku ar melnu, švītīgi apcirptu bārdiņu un ūsām; viņš atcerējās, ka tēva acis vienmēr bija skumjas, pat tad, kad viņš smējās. Un vēl viņš atcerējās kādu briesmīgu ķildu starp tēvu un māti (Aņisimovs tā ari nekad neuzzināja, kāpēc šī ķilda izcēlusies), kad viņš pirmo un vienīgo reizi redzēja savu tēvu skurbi piedzērušos un glītu. Tagad viņš saprata, kāpēc māte dzīvoja kopā ar viņu, nerēķinādamās ar vectēva gribu, bet toreiz, paslēpies kaktā aiz augsta krēsla ar izliektu atzveltni, viņš uzskatīja, ka vectēvam taisnība, ka nevar dzīvot kopā ar tādu pļēguru un ne-krietneli, kurš mantojumā no kādreiz bagātajām Burga-novu muižām nav dabūjis ne tik, cik melns aiz naga. Viņš, cik spēka, aizspieda ar pirkstiem ausis, lai nedzirdētu tēva Jaunos, nežēlīgos vārdus, kas apvainoja māti, lai nedzirdētu, kā tēvs kaut ko kliedz par naudu un to, ka tagad visa dzīve tik un tā pagalam. Un tad māte atteica, ka viņš esot zemisks cilvēks, ka viņš nekad nespēšot sagādāt ģimenei laimi un ka viņas tēvam taisnība, tūkstoškārt taisnība, un ka viņa labāk tūlīt noslīcināšoties Ņevā nekā dzīvošot šādā preteklībā un melos.

Un tad dēls, izdzirdis svešādi pārvērtušos tēva balsi, kas reizē bija gan nikna, gan arī skumja, sāka drebēt; pacēlis galvu, viņš ieraudzīja, kā satraukti notrīs kroņluktura kristāla karulīši.

«Es tevi nogalināšu, Vera!» tēvs sacīja tajā baigajā balsī, un dēls nešaubīdamies zināja, ka tā arī būs, un viņš ar izmisīgu kliedzienu metās pie viņiem. Burganovs, vecākais, ieraudzīja dēlu un acis vien iepleta.

«Kāpēc tu esi te?» viņš strupi un nicinoši noprasīja, raustīdams vienu mutes pusi. «Ej uz savu istabu, tev jau sen laiks gulēt.»

Aņisimovs vēl šodien nespēja saprast, kas ar viņu tobrīd notika. Tēva balsī skanēja riebums, viņam arī paša dēls saistījās ar viņiem, ar sievas ģimeni, kas viņu ienīda, viņš laikam domāja, ka dēls noklausās, nekrietni mēļo tālāk un ir nostājies pret viņu. Aņisimovs neatcerējās, kā viņš toreiz izskrēja no sava kakta, kā saķēra tēva sausās, karstās rokas un sāka histēriski raudāt, visu laiku atkāp todams vienu vienīgu ar mokām izdabūtu vārdu: «Papu,,.

papucīt... papu...» Viņš smaka aiz elsām, aiz mīlestības pret šo vientuļo, nelaimīgo cilvēku, pret viņa šobrīd nespēcīgajām rokām, pret dārgās tabakas smaržu un vispār pret visu, ko viņš nozīmēja šai mazajai būtnei, un tēvs, šķiet, saprata dēlu.

«Būs jau labi, Aleksandr, gan būs labi,» tēvs dobji sacīja, uzlicis viņam uz pakauša savu šauro, karsto plaukstu. «Ej vien, puisi, gan viss būs labi. Tevi jāaudzina citādi, lai izaugtu gan zobi, gan nagi. Diemžēl tas dzīvē nepieciešams, cilvēkam jāprot aizstāvēties.»

Pagāja laiks, un viņš, Rodions Aņisimovs, iemācījās ne tikai aizstāvēties, bet arī uzbrukt, sist, ja nepieciešams, līdz nāvei, bez kādas žēlastības. Dzīve šim kādreiz klusajam, slimīgajam zēnam iemācīja daudz ko.

Pagale plītī izšāva zilgu dzirksteli, Aņisimovs neviļus satrukas, viņš pat domās baidījās nosaukt sevi īstajā vārdā._ Kam tagad vajadzīgi visi šie sentimenti? Kāda var būt runa par žēlumu, ja jautājums ir tikai tāds — kurš kuru? Vai gan viņš nebija meklējis kompromisu ar Zaharu Derjuginu, būtu vien tas palēnītēm gājis savu ceļu, abiem pietiktu vietas zem saules, bet šis, raugi, iedomājies, ka patiesi kļuvis par dzīves saimnieku, ka ir kādam vajadzīgs, ka viņam gar visu daļa; nē, puis, laiks tev sajēgt, ka pasaulē ir arī vēl kaut kas cits, ne tikai sirpja un āmura brālība. Ar vārdu sakot, spēlītei jādara gals, Aņisimovs pats sev teica, citādi sazin jods kas viņam var iešauties galvā. Nemaz nav par ļaunu sevi lieku reizi nodrošināt, viņam, Aņisimovam, ir savi iemesli būt modram, stāvēt mīļās padomju varas interešu sardzē. Pat tad, ja viņš pasteidzas, ja Zaharam Derjuginam nav ne prātā nācis kas ļauns pret viņu, Aņisimovu, šādos gadījumos labāk pasteigties nekā nokavēt. Bija arī kas cits, kas steidzināja: vakar no Pītera, no sena drauģeļa bija pienākusi vēstule, un no šīs vēstules Aņisimovs tūdaļ noprata,_ ka ož pēc sviluma — un vēl kāda sviluma! Smarža kutināt kutināja nāsis, tātad pienācis laiks iemest sārtā dažas pagales arī no savas puses; lai sieva dzīvo neziņā un ņemas ar savām burtnīcām, Aņisimovs iesmējās; protams, viņš savu nozīmi nepārspīlē un saprot, ka nekādas virsotnes vairs neaizsniegs un ka viņš nebūt nav varonīga personība, no mirdzoša lidojuma nekas nebija iznācis; taču piesviest ugunij vienu otru pagalīti — tas ir viņa spēkos, arī tas ir aizrautīgi un interesanti un kutina nervus.

Aņisimovs pielika malku; laiks vakariņot, viņš atcerējās

un devās uz durvju pusi, lai pasauktu sievu; tieši šajā mirklī viņa pati atvēra durvis.

— Jāēd vakariņas, Ļiza, — Aņisimovs teica, ar ziņkārīgu un labsirdīgu smaidu meklēdams sievas sejā samierināšanās pazīmes.

Jeļizaveta Andrejevna uz mirklīti atspiedās pret stenderi. «Vai dieniņ, Rodion, kā tu esi nolaidies, mati arī jau sāk krist laukā un ne vēsts vairs no kādreizējā brašuma, abi sākam braukt uz leju,» viņa pie sevis nodomāja bez kāda rūgtuma, tikai ar ierastu nožēlu.

— Jāēd gan, jau pāri deviņiem, — viņa sacīja, iedama pie skapīša pēc traukiem.

Ar skubu steidzās deviņi simti trīsdesmit ceturtā gada vasara.

9

Zaharu Derjuginu uz Zežsku, uz rajona komitejas biroju izsauca jūlija beigās; viņš to labi atcerējās, jo tieši pirms tam viņi valdē bija apsprieduši vēlo vasaraju pļaujas kārtību. It īpaši labi bija paauguši griķi un prosa, un vecie vīri sprieda, ka sanākšot savi simt pudi no desetīnas. Gustišču zemē tāda raža reti kad izauga, īpaši reii tas atgadījās ar untumainajiem griķiem, un, to padzirdējis, vectēvs Makars pats aizgāja uz tīrumu pārliecināties, jo nevienam no šitiem kolhoza bezdievjiem viņš vairs neticēja, arī savam dēlam ne. Viņš paņēma ķeģi un aizgāja klaiņot pa tīrumiem, kādā ērtākā vietiņā apsēdās, atpūtās un atkal soļoja tālāk, kāri tverdams senaizmirstās karstā vēja smaržas. Vectēvs Makars pamazām pārliecinājās, ka šoreiz cilvēki nebūs vis melsuši, kā no prosas, tā arī griķiem, ja labi saimnieciski izrīkotos, varētu iekult varbūt pat vairāk. Vecais vīrs nostājās griķu lauka vidū, tas jau sāka mesties brūns un saules piekarsētajā vējā laiski vēla tumši sarkanīgus viļņus, un viņš iedomāja savu dzīvi, dievu un tuvo galu, jo virs zemes nekas nav mūžīgs un laiks doties uz viņsauli. Viņš atkal sajuta klusu aicinājumu, kas atplūda no nezināmas vēsas tāles un aizgāja līdz sirdij, satverdams to saltiem skāvieniem; jā, pienācis laiks doties prom, vectēvs Makars sev teica un vēl nodomāja, ka pārāk ilgi viņš aizkavējies šajā pasaulē un vairs nesaprot jauno dzīvi, lai tagad Zaharka Derjugins un tas bļauris Jurka Ļevša saimnieko, eku, viņiem pat mašīnas uz riteņiem staigā un zemi rušina. Ak dievs, cik gan cilvēks kļuvis vārgs un tizls, tizls un vārgs, ja pats vairs netiek ar zemi galā un laiž tai šitādu smirdīgu mašīnu virsū.

Un tieši tajā brīdī, kad vectēvs Makars stāvēja lauka vidū un silti vēji plucināja viņa bārdu, Zežskā, Brjuhanova plašajā kabinetā pilnā sastāvā sapulcējās partijas rajona komitejas birojs, lai apspriestu komunista Zahara Tarasoviča Derjugina (dzimuša tūkstoš deviņi simti otrajā gadā), Gustišču ciema kolhoza «Sarkanā ieleja» priekšsēdētāja, lietu un pieņemtu savu lēmumu; starp citu, kolhozs bija viens no labākajiem ne tikai rajonā, bet visā apgabalā. Līdz ar rajona komitejas sekretāru birojā klāt bija arī rajona izpildkomitejas priekšsēdētājs, prokurors, kara komisārs, bija arī biedrs no apgabala, apgabala avīzes redaktors un partijas apgabala komitejas biroja loceklis Semjons Jemeļjanovičs Pekarevs, cilvēks ar jau skaidri saredzamu platu plikumu no pieres līdz pat pakausim, šķiet, tieši viņam arī bija uzdots kontrolēt šo lietu, jo tā jau bija izgājusi caur daudzu un dažādu cilvēku rokām. Pirmkārt, no Zežskas rajona uz apgabalu, uz Iekšlietu tautas komisariāta daļu bija atsūtīta anonīma vēstule, gramatiski samērā pareizi un pārliecinoši uzrakstīta, un tajā apgabala varas iestādes un tie «komunisti, kam jaseko sociālistiskajai kārtībai», tika aicināti pievērst uzmanību vadošajiem kadriem Zežskas rajonā. Kā fakts tika minēts Gustišču kolhoza priekšsēdētājs, morāli netīrs un politiski nenobriedis cilvēks; pārsteidzoši sīki bija aprakstīti viņa sakari ar Mariju Poļivanovu, «budža meitu, kas šitās nešķīstības dēļ tika atbrīvota no likumīgas izsūtīšanas, jo Zaharam Derjuginam izrādījās drauģeļi arī rajonā». Sie drauģeļi gan netika saukti vārdā, bet ar to vien jau pietika, lai Iekšlietu tautas komisariāta daļas komisārs pilnīgi pamatoti paziņotu par savām bažām tālāk apgabala priekšniecībai, bet tā par visu paziņoja apgabala komitejai un ierosināja uzsākt izmeklēšanu pa diviem kanāliem reizē. Tajā pašā laikā arī rajona komitejā uz Brjuhanova vārda pienāca vēstule no Gustišču ciema padomes priekšsēdētāja Anisimova R. G., kurā tas lūdza vest pie prāta Gustišču kolhoza priekšsēdētāju Derjuginu Z. T. sakarā ar to, ka «... viņš turpina kopdzīvi ar Mariju Poļivanovu, lai gan pašam ir likumīga sieva, ar kuru dzīvo zem viena jumta. Un, cik redzams, šāds nepatīkams fakts ļauni ietekmē arī visu pārējo kolhoznieku

masu.» Izlasījis vēstuli, Brjuhanovs vai sastinga; otra rītā viņam šajā pašā lietā piezvanīja no Holmskas un izteica, maigi runājot, savu izbrīnu. Laika ziņā tas sakrita ar Brjuhanova pārcelšanu uz apgabalu; apgabala komitejas pirmais sekretārs Petrovs ļoti cienīja Brjuhanovu un kādā nesenā sarunā bija izteicis viņam savu vēlēšanos strādāt kopā; Brjuhanovs saprata, ka tas nozīmē drīzu pārcelšanu uz apgabala centru. Darbam apgabalā bija jāatdodas ar visu sirdi un dvēseli, jāiejūdzas un jāvelk, un Brjuhanovs steidza nodarīt visus pasāktos darbus, tā ka viņam nebija neviena brīva mirkļa, turklāt pirms nedēļas Brjuhanovs bija gandrīz vai apprecējies — un tikai nejaušība visu izjauca.

Viss bija banāli, vienkārši izskaidrojams, un, kas pats galvenais, viņš nekur prom nebija braucis, visu nedēļu nosēdējis Zežskā, cenzdamies sagatavot visu tā, lai viņa aiziešana citā darbā noritētu bez kādām sāpēm. Viņai bija divdesmit pieci gadi, un viņa strādāja bankā; tikai pirms gada beigusi Holmskā finanšu un kredīta tehnikumu, izcēlās ar uzkrītošu, gandrīz vai izaicinošu ārieni. Banka nebija īstā vieta, kur viņai jāstrādā, Brjuhanovs to nojauta un, godīgi runājot, mazliet baidījās no viņas neparastā skaistuma. Viņu sauca par Soņu, un Brjuhanovs bija ļoti aizrāvies, viņš laikam nepazaudēja galvu tikai tādēļ, ka bija drausmīgi aizņemts, un arī iedzimtā kautrība attiecībās ar sievietēm nebija ļāvusi viņam pārkāpt pēdējo robežu. Viņam šķita, ka it īpaši ar Soņu jābūt ļoti smalkjūtīgam. Ar vārdu sakot, viņš atnāca nevis sestdienā, kā parasti, bet ceturtdienā, divas dienas agrāk, viņš bija nolēmis pateikt visu un lūgt, lai Soņa kļūst viņa sieva; Brjuhanovam šķita, ka Soņai ir kaut kāda līdzība ar Natašu.

Viņa dzīvoja gandrīz vai pašā Zežskas nomalē, pati savā mājelē, ko bija mantojusi no tēva, kas bija miris pirms diviem gadiem. Viņas dēļ Brjuhanovs iemīlēja arī šo mājeli un kluso ielu, kas izbeidzās pie zaļas kraujas un bija visā platumā apaugusi ar zāli, tikai pie pašām mājām līkumoja iemītas šauras taciņas. Brjuhanovs iegāja pa vārtiņiem, aizvēra tos un laimīgā apņēmībā iegāja mājā; viņš nesa meičai pašu dāsnāko dāvanu, uz kādu vien bija spējīgs, un sastinga gaitenī pie atvērtajām istabas durvīm... Vajadzētu novērsties un tūlīt pat klusītēm aiziet, taču Brjuhanovs to nespēja, viņš bija pārlieku pārsteigts. Soņa sēdēja, atlaidusies puszviļus

krēslā, ar atpakaļ atmestu galvu kāda jauna, zilās galifē biksēs ģērbta, izvirtuša subjekta apskāvienos. Brjuhanovs ieraudzīja no sāniem viņa seju ar sašķiebto vaigu un kā apburts skatījās uz subjekta uzstājīgajām, prasmīgajām rokām, kas itin labi zināja savu darbu. Brjuhanovs jutās ļoti neērti, viņš jau gribēja pagriezties un aiziet, kad pēkšņi Soņa atvēra acis un ieraudzīja viņu; meiča strauji un apņēmīgi atbrīvojās no skāvieniem, sakārtoja apģērbu, un Brjuhanovu visvairāk pārsteidza viņas seja, tā bija pavisam mierīga, uz mazu mirklīti tajā gan pazibēja nožēla, taču tūlīt tā kļuva atkal karaliski salta un nepieejama.

— Ak tas esat jūs, Tihon lvanovič, — Soņa nevērīgi izmeta un pagriezās pret jauno cilvēku; tas kaut ko cītīgi pētīja caur logu un vienaldzīgi svilpoja, ar rokām pret palodzi izvaļīgi atbalstījies. — Mihail, nesvilpo istabā, — Soņa stingrā balsī aizrādīja. — Tā ir ļauna pazīme, ej, lūdzu, dārzā un svilpo, cik uziet, man, starp citu, ar Tihonu Ivanoviču jāparunājas divatā. Tas nebūs ilgi, — viņa piebilda, laikam nojautusi, ka viņas lūgums nav bijis pa prātam ne vienam, ne otram.

— Var arī iziet pastaigāt, — atteica galifē biksēs ģērbtais Mihails un ar to pašu neatkarīgo un bravūrīgo izskatu izgāja pa otrām durvīm dārzā, pa ceļam vēl nopētījis Brjuhanovu ar ziņkārīgi nekautru skatienu.

— Sēstieties, Tihon lvanovič, — Soņa uzaicināja, sakārtodama izšūto salvetīti uz apaļā galda. — Jau sen gribēju aprunāties ar jums, un nu, šķiet, pienākusi tā reize. Labi, ka tas sagadījās tā, pats no sevis, man gara skaidrošanās nepatīk.

— Viss, Soņa, ir labi, nekāda skaidrošanās nav vajadzīga, — Brjuhanovs teica, sāji pasmaidīdams, vajadzēja gan pagriezties un ne vārda neteikušam aiziet, taču viņš bija palaidis garām īsto mirkli. — Tas, protams, bija jūsu brālis?

— Nē, tas nepavisam nebija brālis. — Soņa uzrauca augšup rūpīgi iekrāsotās uzacis. — Redziet, Tihon Ivano* vič, būšu ar jums atklāta, jūs man patīkat, bet man ir divdesmit pieci gadi, jums — pāri par trīsdesmit... dzīvi es vēl neesmu redzējusi un kopā ar jums, piedodiet, arī neieraudzīšu, jūs esat pārāk nopietns, cienījams cilvēks, es jums nederu, un jūs jau pats redzat. — Viņa nevarīgi noplātīja tuklās rokas ar bedrītēm.

— Redzu, Soņa. Paldies par atklātību. Ardievu, Soņa.

— Ak, kaut jūs būtu bijis uzstājīgāks! — viņa ar pēkšņu satraukumu jutekliski pastiepās viņam pretim ar visu augumu. — Būtu jūs bijis kaut drusciņ uzstājīgāks, Tihon lvanovič! Jūs vēl esat pašos spēka gados... bet sieviete ... ko sieviete pati var? Sieviete taču sastāv no vienām vienīgām iegribām... Nepieminiet ar ļaunu.

— Nevajag, nevajag, Soņa, — Brjuhanovs samierinoši, gluži kā brālis sacīja.

— Kāda nu esmu, tāda esmu. — Soņa noplivināja biezo matu vilni un pasmaidīja ar visām savām bedrītēm.

— Atļaujiet, Tihon lvanovič, es jūs uz atvadām noskūpstīšu, būs man Sibīrijā ko atcerēties. Nepieminiet ar ļaunu.

Viņš nepaguva ne atjēgties, kad Soņa ar visiem saviem volāniem, kruzuļiem un matu viļņotajām pīnēm jau bija apķērusies ap kaklu un ar neparastu spēku piespiedusies pie viņa lūpām.

— Ardievu, ardievu, Brjuhanov, — viņa dusmīgi novērsās, it kā viņš būtu pie visa vainīgs. — Nenobiedējiet tur, dārzā, manu līgavaini un dzīvojiet sveiks. Lai dievs dod, ka jūs sastaptu nopietnu, labu, jums piemērotu sievieti, bet man jūs nekad nesasniegt. Mihails ir mans sens pielūdzējs, viņš tikko atbraucis no Sibīrijas, no lielas jaunceltnes. Atbraucis man pakaļ, un es galu galā izšķīros, man taču nav viss mūžs jānodirn Zežskā.

— Ardievu, Soņa. Sibīrija jums patiks, tur tādas trakules tieši vajadzīgas. Ardievu, — viņš smaidīdams teica, šajā brīdī patiešām nemaz vairs neturēdams uz viņu ļaunu prātu, uz viņu taču nemaz nevarēja būt dusmīgs, mazliet aizvainots gan.

Iedams pa pazīstamajām ielām mājup, Brjuhanovs smaidīja pats par sevi un par to, kā viss pēkšņi pavērsies. Mājās viņš krietnu brīdi bez kāda mērķa staigāja pa istabu no viena kakta otrā un, iegājis pie mātes, izstāstīja visu arī viņai.

— Neredzu te nekā smieklīga, — Poļina Sergejevna, raudzīdamās smaidošajā dēlā, dusmīgi sacīja. — Piesargies, Tihon, tev vairs nav divdesmit gadu.

— Kāpēc tad, māt, viss jāņem tik nopietni? Palikšu vecpuišos, tas nav pats trakākais, kas var notikt.

— Kas tevi lai sazin, vecpuišos vai kā citādi... Nepatīk man tas viss, Tiša, — viņa vecīgi pasūrojās dēlam.

— Es tevi nesaprotu, Tiša. Nu labi, pagaidām vēl esmu blakus, bet es taču nedzīvošu mūžīgi, pienāks laiks, un es

aiziešu. Tukšā mājā kļūst pārāk vientuļi, visādi velni sāk rādīties. Kas pagājis, tas pagājis.

Brjuhanovs iesmējās, lai gan zināja, ka viņš ar to nodara mātei pāri, noskūpstīja viņai galvvidu, bez vārdiem lūgdams piedošanu par saviem smiekliem, un aizgāja uz savu istabu, kur, gaismu neiededzis, ilgi nosēdēja uz dīvāna. Tagad, kad satraukums bija pārgājis, viņš varēja nopietni pārdomāt visu notikušo; uzmācās kauns, ka šajā, pēc izskata glītajā meičā bija saskatījis kaut kādu, lai arī attālu līdzību ar Natašu, tas taču bija pat apvainojums viņas piemiņai. Patiešām, kaislība aizmiglo prātu. Nataša atausa atmiņā neparasti spilgti un arī tas, kā viņa nomira dzemdībās viņa prombūtnē: viņš braukāja apkārt pa apriņķi, jo toreiz vēl bija apriņķis. Viņu sadabūja rokā ziņnesis, pēc tam viņš redzēja Natašas baismīgi balo seju, bez neviena sārtumiņa, un ārsts, smailo ķīļ-bārdiņu plucinādams, kaut ko stāstīja un stāstīja, sevi attaisnodams. Brjuhanovam tik vien iespiedās atmiņā, ka bērns (tas bijis zēns) esot bijis milzīgi liels un tāpēc māte aizgājusi bojā; Brjuhanovs nelikās par bērnu ne dzirdam, tas bija miris, viņš tikai redzēja sievas balto, nedzīvo seju, ko apņēma svešāds, pret visu dzīvo vienaldzīgs miers; ārsts teica, ka viņa mirusi ciešā pārliecībā, ka bērns, mīļotā cilvēka dēls, paliks dzīvs.

Vēlāk viņš nekad nebija atļāvies daudz domāt par to bridi, kad palika vienatnē ar mirušo Natašu, ārstu viņam bija izdevies izraidīt laukā; un ari patlaban, it kā viņā būtu iedarbojusies slepena, dziļi apslēpta atspere, Brjuhanovs, necenzdamies vairs apsvērt savu lēmumu, galīgi izšķīrās, ka pārcelsies uz Holmsku; viņam pēkšņi kļuva neciešama klusā dzimtā pilsētiņa ar savām mietpilsoniski tirgoniskajām paražām; pūlies, cik gribi, to pārveidot — tā tikai mazlietiņ mainīs nokrāsu, bet savā būtībā paliks tāda pati.

Tieši šādā noskaņojumā Brjuhanovs uzzināja par Zahara Derjugina lietu; viņš sīki iepazinās ar materiāliem, kas bija atsūtīti no apgabala komitejas, un pirmajā mirklī gribēja tūlīt pat izsaukt Derjuginu un izrunāties ar viņu aci pret aci, viņš jau nocēla klausuli, lai izsauktu Derjuginu no Gustiščiem, bet tad nosvieda klausuli atpakaļ. Tomēr nē, pietiek, viņš nolēma, vajag viņu vienreiz tā nopietni pārmācīt, no mūsu sarunas nekāda lielā labuma nebūs. Viņš taču pieradis, ka mums abiem ir īpašas attiecības, allaž paļaujas uz to, un tas ari ir saprotams.

Lai paskatās arī citiem acīs, izteiksim rājienu, gan tad atjēgsies. Vai tu redzējies, kāds, šis nespējot sevi savaldīt, visparastākā izlaidība. Tiku jau reiz ar viņu runājis — un pavisam nopietni, ari laiks patlaban, ja tā padomā, ir tāds, ka joki nevar būt ne prātā. Tāpat vien, ar aprunāšanos, cilvēkam nepalīdzēsi, ja viņš pats negrib uzklausīt; tātad nekā nav sapratis, nav gribējis saprast vai arī ir pagalam samaitāts, un tu ar savu runāšanu vairs nekā nevari panākt. Šis gan ir tāds īpašs gadījums: draugs, kopā izkarojušies pa frontēm, taču dzīve virzās uz priekšu, mainās, viens aug, otrs atpaliek, un Brjuhanovs atkal piespieda sevi atgriezties pie nepatīkamās domas, aizvien vairāk pārliecinādamies, ka pareizi vien būs, ja Zaharu birojā kārtīgi paņems priekšā.

Brjuhanovs raudzījās kaut kur tālumā, pierādījumu ķēdes posmi virknējās cits pie cita skarbi un nepielūdzami, neatstādami nevienu spraudziņu, kur pakāpties sāņus; viņš nodomāja, ka vēlas tieši tādu pavērsienu, tad uznāca šaubu mirklis, viņš atkal pacēla klausuli un tūlīt pat klusītēm nolika to atpakaļ; lai -veltīgi nemocītos, nepakļautos vājuma uzplūdam, viņš izgāja no kabineta, pateica, ka aizbrauc uz cietes fabriku un atgriezīsies tikai vakarā.

Nekādas vajadzības viņam fabrikā nebija, tikai viss notikušais bija izsitis no līdzsvara, no pašām dzīlēm uzvirda senas atmiņas, un viņš gribēja galīgi nomierināties, vēlreiz visu stingri izsvērt un savā prātā izvērtēt. Nokļuvis ārpus pilsētas, viņš sāka soļot pa pirmo pagadījušos mīkstu zāli aizaugušu taciņu, kurp acis rāda; vēl nekad nebija gadījies nostādīt kādreiz tuvu cilvēku tik nepatīkamas tiesas priekšā, un viņš bija apmulsis. Jā, viņš bija brīdinājis Zaharu, brīdinājis draudzīgā sarunā, un viņa sirdsapziņa ir tīra. Un tajā pašā laikā Zahars Derjugins bija viņa draugs (garda, vai, cik garda bija no viena katliņa ēstā mazliet piecepusī biezputra!), un Brjuhanovs nespēja lūkoties uz viņu no vispārpieņemtajām, kaut ari vispareizākajām partijas pozīcijām; Zaharam Derjuginam bija tiesības prasīt, lai viņš izturētos citādi, to noteica ne jau statūti un paragrāfi, ne jau dažādais stāvoklis sabiedrībā, bet kaut kas cits, iespējams, šis cits bija tāls, sens, taču izturīgs gan.

Zāle maigi sitās pret kājām, un viņš brida aizvien dziļāk un dziļāk āboliņa laukā; Brjuhanovs jau saprata, ka viņš neaicinās Zaharu Derjuginu, lai izrunātos, bet ļaus, lai viss iet savu gaitu; viņš nosprieda, ka tā būs labāk,

jo Zahars Derjugins, tāpat kā iepriekš, atkal no viņu sarunas nepieņemsies prātā; lai tad viņam aizrāda citi, tos viņš drīzāk uzklausīs, bet tā vēl var galīgi nolaisties un aiziet pazudībā.

Pieņēmis šādu lēmumu, Brjuhanovs atgriezās pie ikdienas darbiem; viņš taču vēl nezināja, ka viss iegūs pavisam negaidītu pavērsienu un ka pat vēlēdamies vairs nekādi nevarēs palīdzēt ne sev, ne arī Zaharam Derju-ginain.

Birojs sanāca pēcpusdienā, pirms trim, pēdējie ieradās prokurors un apgabala komitejas pārstāvis Pekarevs, kas bija pusdienojuši kopā; viņi bija seni paziņas, brauca viens pie otra pavadīt atvaļinājumu, abi gāja vilku medībās, un visi jautri saskatījās, ieraudzīdami viņu apmierinātās, atmaigušās sejas; vienīgi Brjuhanovs, sēdēdams pie sava galda un šķirstīdams papīrus, cieta klusu un rauca pieri. Acu no galda nepaceldams, Brjuhanovs ne mirkli neaizmirsa, ka birojā ir klāt arī Zahars Derjugins; Zahars sēdēja kaktiņā, ģērbies vienkāršos svārkos ar lielām svītrām, zābakiem kājās, cepuri viņš turēja uz ceļiem; lai gan viņa lieta vel nebija izskatīta, tomēr ap viņu jau bija izveidojusies tāda kā tukšuma josla.

Zahars labi pazina visus šos cilvēkus, daudzkārt bija ticies un runājies ar viņiem, un patlaban notiekošais šķita kaut kas nedabisks; sākumā viņš skatījās uz Brjuhanovu, pūlēdamies pārtvert tā skatienu, bet Brjuhanovs stūrgalvīgi centās uz Zahara pusi nelūkoties, un Zahara Derjugina lūpas savilkās smīnā, tātad nekas labs nebija gaidāms. Zahars domās pārcilāja iespējamos grēkus, taču nekā nopietna nevarēja atrast, tieši Tihons taču zina par viņu visu. Šodien arī Aņisimovs tika izsaukts uz rajona komiteju, tikai nez kādēļ viņu nekur neredzēja, Zahars neuzskatīja, ka viņa lieta būtu saistīta ar Aņisimovu, un tāpēc par to vairs nedomāja; pārcilādams prātā pēdējā gada notikumus, viņš joprojām nevarēja nekā slikta atcerēties, taču klātesošo svešādā izturēšanās nekā laba nesolīja; tiesa, varēja jau arī pieiet pie paša Brjuhanova un pajautāt, kas tad īsti noticis, taču traucēja svešo cilvēku klātbūtne, un viņš nolēma paciesties un nogaidīt; nepārprotami naidīgais noskaņojums lika valdīties un gaidīt, bija gan brīži, kad gribējās ar troksni piecelties, uzsist Brju-hanovam tā krietnāk uz pleca un galu galā piespiest viņu atraut acis no papīriem, taču Zahars to neizdarīja, viņš

tikai paņēma papirosu, atļauju neprasīdams, aizsmēķēja un, kāju pār kāju pārmetis, apsēdās ērtāk.

Zahars smēķēja, nemaz neklausīdamies, ko Pekarevs tik dzīvi pārspriež ar Brjuhanovu, nepievērsa uzmanību ari viņu sejas vaibstiem; Brjuhanovs ierosināja sākt sēdi un ātri, saprotami iepazīstināja sanākušos ar lietas būtību. Zahars izbrīnēti paskatījās viņā, taču nekā neiebilda; viņš klausījās ar aizvien lielāku interesi, it kā runātu nevis par viņu pašu, bet par kādu viņa senu paziņu un tas, par kuru stāstīja Brjuhanovs, patiešām nav viņš, Zahars Derjugins, bet kāds cits. Tagad Zahars skatījās Brjuhanovā ar skarbu neuzticību, viņam šķita, ka arī Brjuhanovs nav tas Brjuhanovs, kuru viņš labi'pazina un cienīja; tagad viss saprotams, Zahars nodomāja, Aņisimovs nav nocieties, uzskribelējis ziņojumu, bet kā Brjuhanovs varēja to ņemt nopietni, viņš taču pazīst Zaharu tik daudzus gadus? Kāpēc viņi visi ar gudru sejas izteiksmi klausās un vienaldzīgi lūkojas kaut kur prom, jau uzskatīdami, ka viņš nosēdināts uz apsūdzēto sola, un, kas pats galvenais, attaisno šādu situāciju? Labi, labi, tiesājiet ar, viņš domāja ar sūra aizvainojuma sajūtu sirdī; pilnībā viņš nekā nevar noliegt, katru taču var izķidāt, kā vien vēlies.

Brjuhanovs beidza lasīt gan Aņisimova ziņojumu, gan anonīmo vēstuli, kas bija atsūtīta uz Zežsku no apgabala centra; klusumā, kas bija iestājies, pēkšņi nokremšļojās prokurors un, izvilcis lielu, rūtainu kabatas lakatu, sāka skaļi klepot.

— Varbūt, biedri, mums vispirms vajadzētu uzklausīt, ko saka pats Zahars Tarasovičs? — viņš teica, cītīgi pētīdams savu lakatu, tad rūpīgi salocīja to un noslēpa svārku kabatā. — Un vēl viens jautājums... Vai arī Aņisimovs ir uzaicināts uz biroju, viņš taču nav tikai Gus-tišču ciema padomes priekšsēdētājs vien, bet arī komunists.

— Ir aicināts, Aleksandr Paramonovič, — tāpat strupi, galvu nepacēlis, atsaucās Brjuhanovs un kaut ko steidzīgi atzīmēja savos papīros. — Biedru Aņisimovu aicinājām, un viņam vajadzēja atbraukt. Pirms stundas noskaidrojās, ka viņš guļ ar asu radikulīta lēkmi un šodien nevar ierasties, bet mēs nevaram atlikt šīs lietas izskatīšanu uz ilgāku laiku, apgabals steidzina. Galu galā Aņisimovs savā vēstulē ir pateicis visu, ko viņš šajā sakarā domā.

Prokurors kaut ko norūca un pašķielēja uz Pekarevu; tas nekustēdamies sēdēja saspringtiem vaigiem un pievērtām acīm; taisīdamies uz ilgāku sēdēšanu, prokurors krietnu brīdi grozījās savā krēslā, it kā netīšām iebikstīdams Pekarevam sānos, un tas, acu neatvēris, pieklājīgi pavirzījās tālāk.

— Ierosinu izskatīt šo lietu tūlīt, — Brjuhanovs vienaldzīgā balsī sacīja. — Jo vairāk tāpēc, ka Derjugins atrodas šeit.

— Manuprāt, tas ir pareizi, — beidzot ierunājās arī Pekarevs. — Jebkurā gadījumā sasāpējušu jautājumu labāk izskatīt pēc iespējas ātrāk. Tas nāks visiem par labu, es atbalstu Tihonu Ivanoviču. Lai biedrs Derjugins pats mums paskaidro šeit lasītos dokumentus... bet varbūt būtu lietderīgāk vispirms uzklausīt biedru domas, kā jūs, Tihon lvanovič, uzskatāt?

— Lai runā Derjugins, — prokurors neapmierināti noducināja. — Kā var spriest par kaut ko, pamatojoties uz anonīmu papīru ... uz vienu vēstuli, ej nu sazini, kas aiz visa tā slēpjas! Es ierosinu uzklausīt Zaharu Tarasoviču, gan tad redzēsim, ko darīt tālāk.

Viņš palūkojās uz Zahara pusi, nepārprotami labvēlīgi pamāja viņam ar galvu, ar visu savu izskatu likdams saprast, ka viņš netic un arī negrib ticēt nekādām ļaunām runām par Zaharu un ka būtu labāk, ja varētu nodarboties ar patiešām vajadzīgām lietām.

Zahars klausījās klusēdams, un viņā auga augumā kaut kāds mulss niknums par savu nevarību, uzmācās sajūta, ka viņš ir pavisam bezspēcīgs šo desmit cilvēku priekšā; viņš patlaban nedomāja par šo cilvēku tiesībām ķidāt visu viņa dzīvi (šīs tiesības Zahars atzina, ne mirkli par to nedomādams un nešaubīdamies), tikai nekādi nespēja atzīt, ka šeit sēdošo rīcība pret viņu ir taisnīga. Viņš nekā slikta nebija izdarījis, viņam ienāca prātā laiks, kad Brjuhanovs centās pierunāt, lai viņš kļūst par kolhoza priekšsēdētāju, un pēc tam arī pavēlēja kļūt, ka kopš tiem laikiem tā arī nav izdevies ne reizi kārtīgi izgulēties, ka vēl nesen Makašins tikko neaizraidīja viņu uz viņpasauli, un vēl ienāca prātā mazā istabele, kurā pilns ar bērniem. Ņemies ar kolhoza darbiem no tumsas līdz tumsai, ne no viena ne paldies negaidi, cits pat paklusām zobojas par viņa būdu; gandrīz jau noticēja Aņisimovam — piedziedāja par jauno māju pilnas ausis, ne jau velti sirds bija tāda nemierīga, jau tad visam cauri matījās odzes dzē-

liens. Te prasa no viņa paskaidrojumus, bet ko viņš var šiem cilvēkiem pateikt, par Maņu viņš tik un tā neteiks ne vārda, var būt, ka Maņa ir vienīgais prieka stariņš viņa dzīvē. Maņu viņš šiem cilvēkiem neatdos, lai nemaz negaida. Kāda viņiem darīšana par viņa attiecībām ar Maņu, viņš taču strādā labi, darba ziņā nekādu parādu, ne lielu, ne mazu nav, ko viņiem vēl vajag?

Plaukstas nosvīda slapjas un kļuva lipīgas, viņam šķita, ka starp viņu un cilvēku sejām atrodas siets un sejas atbīdītas tālāk, viņš pēkšņi sajuta, ka turas uz kaut kāda nokaitēta iesma, strauji noreiba galva, un viņš neatturami svērās uz vienu pusi; pēc gulēšanas slimnīcā ar viņu reizēm tā gadījās, pat ļoti smagā formā; acu priekšā viss sāka plūst un šķīst un pārvērtās kaut kādā pelēkā masā. Būdams viens pats, kad apkārt nebija citu cilvēku, viņš tad vienkārši apgūlās uz zemes, uz grīdas, tur kur tas viņam uznāca, te viņš baidījās nokrist un apdauzīties, viņš apzinājās, ka šobrīd nedrīkst parādīt savu vājumu, ka jāiegūst vēl kaut vai divas trīs minūtes, un tāpēc palika sēžam, tik tikko sadzirdēdams balsis, it kā tās skanētu viņpus sienas.

— Kā tad būs, biedri Derjugin, — šajā brīdī sacīja Brjuhanovs, vērīgi aplūkodams savas rokas. — Paskaidro birojam situāciju. Neko darīt, savā laikā mēs par to runājām divatā, tagad lieta aizgājusi jau par tālu. Lūdzu, mums šodien vēl darba papilnam.

— gs nekādus paskaidrojumus nedošu, biedri Brjuha- . nov, — Zahars ar pūlēm izdabūja, ar muguru pret krēsla atzveltni atspiezdamies, un šo kustību katrs iztulkoja viņam par ļaunu; Brjuhanovs pacēla galvu un pirmo reizi atklāti un cieši ielūkojās Zaharam sejā.

— Vai tņ, Derjugjņ, nejūties vesels? — viņš klusām un nogaidoši apvaicājās, un Zahars, nīzdams viņu šobrīd vairāk nekā citus, kas atradās šajā istabā, atkal neviļus sakustējās, it kā cenzdamies iespiesties atzveltnē.

— Neuztraucieties, — Zahars jau gandrīz skaidrā balsī atteica. — Paldies par uzmanību, bet man stipras iekšas, gan jau sagremošu.

—r Mēs esam te sanākuši sakarā ar pavisam konkrētu jautājumu, tt- Brjuhanovs dzedrā balsī sacīja, un visi pamanīja, kā ap viņa lūpām ieguļas skarbas rievas. — Darba kārtībā apspriežama komunista Derjugina dzīve un uzvedība. Partija viņam uzticējusi lielu un atbildīgu darbu,

un partijai ir tiesības zināt, kā šis darbs tiek pildīts un kādās rokās tas nonācis.

— šķiet, Derjugins sadomājis, ka mēs te atkal auklēsimies ar viņu kā ar bērnu un turpināsim tā līdz sirmam vecumam, — nopukojās rajona izpildkomitejas priekšsēdētājs, gara auguma vīrietis ar gludi noskūtu galvu un pelēkām acīm. — Mūždien viņš ampelējās un, jo tālāk, jo trakāk.

Zahars pameta aci uz viņa pusi un saviebās, viņš necieta Koševu, kas prata sacelt brēku par katru nieku, un arī Koševs tikpat atklāti necieta Zaharu; Zahars bez kju-dīšanās varēja pateikt, kā kurš no klātesošajiem pret viņu izturas, un neviļus izraudzījās divus — prokuroru un viņa draugu no apgabala, Pekarevu, no viņu puses Zahars juta atbalstu un centās uz viņiem neskatīties; tas viss notika tādā kā pusnemaņā, kaut arī melnā tumsa jau bija sākusi atkāpties un viņš tagad varētu pat piecelties un runāt, kājās stāvēdams. Taču viņš to neizdarīja, iekšēji viņš jau bija pārkāpis pāri kaut kādai barjerai; neglābjami tuvojās bezdibenis, un viņš vairs nespēja, taču — pats galvenais — nemaz negribēja saņemties un apstāties, nogriezties sāņus, strauja, bezgalīga kritiena sajūta bija tikpat kā sastindzinājusi viņu; tā tam jābūt, tā tam jābūt, viņš domāja, tuvojas izšķirošais brīdis, un vajag izlemt, vienalga, kas notiks pēc dienas vai pat pēc stundas, lai notiek kas notikdams. Lai runā vien, ja tā tas ir, viņš nav saistīts ar viņiem, viņi te godprātīgi sanākuši un zaudē viņa dēļ laiku, — taču kas viņus lūdz to darīt? Viņš nevienu nav nogalinājis, nav aplaupījis, viņš godīgi pelna savu maizi, uztur bērnus, — ko viņiem vēl vajag? Noticējuši kaut kādiem papīrīšiem, lai tic vien veseli, bet izģērbt sevi pliku un ņirgāties viņš neatļaus.

— Ko tad lai es jums stāstu? — viņš uzprasīja, nemaz nemanīdams, kā pašam raustās lūpas. — Jūs man nekā nejautājāt, kad es, septiņpadsmit gadus vecs puika, ar zobenu rokās izauļoju cauri pusei Krievijas... Kad uz mani šāva no apgriezeņa, ari tad jūs nekā nejautājāt, bet es visu laiku gādāju padomju varai maizīti. Protams, kāpēc gan lai jūs tobrīd man ko jautātu?

— Derjugin, atgādinu, ka par to nav runa, par tavu pagātni neviens nešaubās. — Brjuhanovs runāja rāmi, vārdus atdalīdams, pie mutes aizvien vēl bija saglabājušās tās pašas skarbās rievās. — Galu galā saproti taču, ka partijas priekšā tu būsi atbildīgs par savu dzīvi un

rīcību līdz pat kapa malai. Ko tu plāties ar revolūcijas laikiem? Tas taču ir velns zin kas... Mēs tādu milzu darbu esam uzsākuši, patiesību sakot, taisām vēl vienu revolūciju, bet tu nevari tikt galā ar saviem instinktiem, nespēj tikt pāri vājuma brīdim. Partija tevi vienmēr ir atbalstījusi un palīdzējusi, sūtījusi mācīties, biji Maskavā kongresā . ..

— Tu, Tihon, itin nekā nesajēdz no dzīves. Citam varbūt tas ir brīdis, bet man viss mūžs. — Zahars redzēja Brjuhanova uzrautos plecus, taču apstāties vairs nespēja.

— Un tomēr mums vajadzēs izskatīt jautājumu par Mariju Poļivanovu, — Brjuhanovs gandrīz vai mierīgi atteica, — vienalga, vai tu to gribi vai negribi. Pārāk tālu viss aizgājis, Derjugin. Tev ir īpašs stāvoklis, un partija nevar paiet garām tādam faktam. Vai patiešām biedrs Derjugins, dzīvodams ar Mariju Poļivanovu, ir aizmirsis par komunista vārda tīrību? Tu, biedri Derjugin, esi rīkojies un turpini rīkoties pavisam bezatbildīgi, ienaidnieks taču to vien gaida, lai komunists kaut kur pakluptu. Rajona komiteja apsprieda jautājumu par Poļivanovu ģimeni, viņi nav uzskatāmi par kulakiem, bet tu esi ievārījis pamatīgu putru, tās varēja arī nebūt, tā nebija vajadzīga. Mums tāpat citu grūtību papilnam. Turklāt gribas uzdot tev vēl vienu jautājumu. Tev vajadzētu pašam daudz rūpīgāk papētīt jautājumu par kulakiem. Vai biedra Staļina runu agrāriešu konferencē esi lasījis? Ko viņš tur saka par kulaku? Tur skaidri pateikts, ka kulaku nedrīkst uzņemt kolhozā, ka viņš ir negants padomju varas ienaidnieks, bet tev šajā jautājumā vēl nav īstas skaidrības. — Brjuhanovs pabungoja ar pirkstiem pa galdu, pats pie sevis nodomādams, ka aiz saērcināšanās sācis runāt gari un puķaini un ka Zahara izaicinošā toņa dēļ aizmetusies un aug augumā nelabvēlība pret viņu. Kuģis atsacījās paklausīt, un Brjuhanovs gluži fiziski juta, ka nezināms spēks rauj viņam no rokām nepaklausīgo stūri, lai gan vēl nebija par vēlu visu glābt, vajadzīga tikai necilvēciska piepūle to noturēt. Un galvenais pretspēks bija pats Zahars. Brjuhanovs nezināja un arī nevarēja zināt, ka tieši šajā mirklī, no kura bija atkarīgs viss, Zahars pusnemaņā veltīgi pūlējās novaldīt melno mirgošanu acīs; uz visiem Brjuhanova jautājumiem viņš tikai saknieba lūpas, ar smagu skatienu ielūkojās Brjuhanovam acīs un klusu-ciešot it kā sacīja, ka viņš kļuvis pamatīgs nelietis, ka Brjuhanovs taču zina par Maņu visu, ka viņš pats visu

izstāstījis, toreiz taču neviens augšā vēl nezināja par to, bet nu viņš visu pagriezis tā, it kā no viņa, Zahara, un no tā, pie kā viņš pa naktīm skraida, būtu atkarīga pasaules revolūcija.

Acis no Zahara nenovērsis un sajutis, ka tas raugās viņā ar pretīgu nievīguinu, Brjuhanovs nobālēja; ja viņi būtu divi vien, saruna varētu šajā mirklī strauji pagriezties citā virzienā un iznākums būtu citāds, taču cilvēku priekšā Brjuhanovs nespēja uzveikt sevi un, vēl vairāk nobālēdams, aiz vārdos neizteikta pazemojuma, kura iemeslu zināja tikai viņi divi vien, sāka uzstāt, lai Zahars izstāsta visu pats; viņš palaida vaļā rokas, un bez uzraudzības palikušais kuģis tūlīt sāka svaidīties.

— Es tev, biedri Brjuhanov, šo jautājumu kā trijotnes priekšsēdētājam jau tiku skaidrojis, un tas tev zināms labāk nekā citiem, — Zahars, sajuzdams savu uzvaru, uz mirkli nomierinājās, — nekā vairāk man nav, ko piebilst. To biedra Staļina runu tiku lasījis jau trīsdesmitajā gadā un labi atceros. Uz Poļivanovu ģimeni tas nekādi nav attiecināms. Varat vēlreiz sūtīt komisiju un pārbaudīt. Bet es esmu teicis un pie sava palikšu — viņi ir labi, strādīgi cilvēki, un laiks manus vārdus ir apstiprinājis. Akims Poļivanovs ir kolhozam vajadzīgs cilvēks, labs saimnieks, strādā par trim, arī dēli pie Budjonnija dienējuši. Tieši tas un nevis meita bija par pamatu tam, ka toreiz apsveicu rajona trijotnes lēmumu. Bet ļaunas mēles, un varbūt pat ienaidnieku mēles, var samelst ne jau to vien.

— Protams, protams, Derjugin, tev jau viss ir pavisam vienkārši, — ar neslēptu dzēlību novilka rajona izpildkomitejas priekšsēdētājs, nosvīdušo galvvidu slaucīdams. — To tu vari iestāstīt tikai muļķiem, bet mēs te visi tādi neesam. Būtu agrākie laiki, tevi par visu šito jucekli vajadzētu pašu no kolhoza izmest un ekspropriēt un tavus Po-ļivanovus kopā ar tevi, tūlīt kļūtu mierīgāk. Un prom uz tālajiem novadiem — gan tad nāktu pie prāta.

— Lai nu kurš, bet tu nu, Košev, šito mantu aizlienēt nevarētu, pašam par maz ...

— Jūs redzat! Jūs redzat! — Koševs pielēca kājās, atkal apsēdās, nolēmis, ka viņam Zahara priekšā stāvēt nepiedienas. — Es jau sen teicu, ka Derjugins kļuvis augstprātīgs! Vairs negrib partijas kritiku uzklausīt!

«— Kas tad tā par kritiku? Tā taču ir slepkavošana. Un ko tu te šļupsti? — Zahars noprasīja, ar visu savu izsķatu

radīdams, ka viņš šo cilvēku neciena un ka nav ari par ko cienīt.

— Stāvi klusu! — Koševs uzbrēca tā, ka gan Pekarevs, gan Brjuhanovs neveikli saviebās. — Smurgulis! Stulbenis! Tev vajadzētu labi padomāt par visu, nevis ālēties kā tirgus placī.

— Plāj vien talak, Pal Semjonovič, — Zahars gandrīz vai miermīlīgi paskubināja. — Tikai skaties, ka no bļaušanas bruku nedabū, tad tik būs joki, un vēl sieva padzīs, bet tas nu nav tā vērts. Jūs jautājat, es atbildu, neticat — tur es nekā nevaru padarīt. Strādīgs cilvēks jau pa gabalu redzams, to pat mazs bērns saskata. Bet mani tu ne uz kurieni neizsūtīsi, nav tāda panta, meklē cik meklēdams.

— Vai tev no Marijas Poļivanovas ir dēls? — aiz sašutuma gluži sarkans, noprasīja Koševs, skaizdamies, ka izlēcis pirms citiem, ka aizmirsis savu zelta likumu turēties malā.

— Puika aug dūšīgi, — Zahars atteica, pirms tam norijis sūru kamolu.

— Ne jau to no tevis prasa. Vai viņš ir tavs dēls vai nav?

— Dēls, Iļja vārdā, varbūt vajag vēl kādu ziņu? — Zahars naidīgi paskatījās Koševam acīs, un tas tajā paša vērša ietiepībā nemaz nenovērsās, tikai viņa resnais un īsais kakls kļuva vēl sarkanāks.

— Tu, Derjugin, neskaties uz mani kā vilks, — viņš lēnām un nikni pateica. — Es to neprasu savas patikšanas pēc. Vai tu vēl joprojām piestaigā pie viņas? — Koševs pasvērās uz Zahara pusi, stūrgalvīgā un ietiepīgā zemnieka apkaunošanas gaidās mokoši trīsēja katrs viņa muskulis.

Zahars, galīgi nobālējis, ar rupjām sviedru lāsēm uz pieres, mazliet piecēlās; visi saspringti vēroja viņu, aiz durvīm, kas bija apsistas ar tūbu, drebelīgi un gausi klak-stēja rakstāmmašīna; Koševs savilka lūpas smaidā, rādīdams, ķa jau iepriekš netic nevienam Zahara. Derjugina vārdam.

— Bet to nu es tev neteikšu. — Zahars tagad varētu vienā lēcienā pārvarēt pāris asu lielo attālumu un ar vienu vienīgu triecienu pārlauzt resno, sarkano kaklu. — Vai tu redzējies, arī to viņam vajag zināt, siekalas tek, vai, Pal Semjonovič? — viņš negaidīti spalgā balsī noprasīja un, labi saprazdams, ka runā aplamības, vairs nespēja no-

rimties. — Nekautrējies, saki klaji, sameklēšu ari tev kādu... Neesmu gauneris, meitu ari tev pietiks... Uzklausiet manu padomu — izsauciet šurp rūniķi, izkastrējiet mani tepat visu ļaužu priekšā, jums būs sava uzjautrināšanās un arī partijai savs labums!

Pirmais nenovaldījās prokurors, apjucis samirkšķināja acis un dobji iesmējās dūrē, pēc tam sāka smieties Peka-revs; Zahars bija pateicis no grāmatām patapinātu vārdu «kastrēt», un tas izskanēja sevišķi rupji un izaicinoši. Aiz pārcilvēciskā saspringuma Zahars uz brīdi pazaudēja valodas spējas, Brjuhanova sejas vietā viņš redzēja tikai sastingušu baltu plankumu; smacīgajā, piesmēķētajā istabā pēkšņi ielauzās kaut kas savāds un tāls. Sienas šķita sabrūkam un pārvēršamies pīšļos; Zahars ieraudzīja pašā sausās stepes malā no ugunsgrēkiem sasarkušo sauli; pavēli pildīdams, eskadrons muka no baltajiem, vilinādams tos slazdā. Un, nejaušas lodes ķerts, aizvien vairāk un vairāk svērās uz sāniem Tihons Brjuhanovs, ar nepaklausīgajiem pirkstiem kokaini ķerdamies zirgam kaklā; zirgs negantos auļos joņoja sāņup no eskadrona. Zahars, joprojām auļodams, pagrieza zirgu apkārt. Kāds mežonīgi iekliedzās: «Atpakaļ, atpakaļ, stāt, muļķi nolādētais!» — bet kur nu atpakaļ, kad visu viņa būtni bija pārņēmusi nāvējoša skurba, cauri sarkanīgajiem, spīdošajiem putekļiem viņš redzēja tikai Tihonu, savu labāko draugu un novadnieku. Pretim drāzās ienaidnieka lavas aurojošais vilnis; garām aizkvieca vairākas lodes, kaut kas svelošs pieskārās plecam; kaut tik nepagadītos murkšķa ala, pazibēja doma, tad ir beigas. Viņš paguva pieau-ļot laikā; spalgi kliegdams, Zahars kā velna apsēsts joņoja apkārt uz zirga kakla nevarīgi sakņupušajam Tiho-nam un ar zobenu atgainījās no kliedzošajiem kazakiem, kas, zobus atiezuši un zirgus pieturēdami, klaji ņirdza un uzjautrinājās; viņam visapkārt šaudījās nosvīdušas, svešas sejas.

«Ir gan velns!» kazaki skaļi jūsmoja. «Brālis viņam, vai?»

«Neaiztiec! Neaiztiec!» spalgi kliedza Zahars. «Sa-ka-pā-ā-šu-u!»

Ar kaut kādu sesto prātu, kas bija pamodies beidzamajā mirklī, Zahars noprata, ka šis ir pēdējais bridis viņa mūžā, kazakiem apniks, un tie tūdaļ kā smiedamies vai nu sakapās, vai nošaus viņu; tieši šo mirkli viņš nespēja aizmirst itin nekad. Arī tagad viņš nespēja jēdzīgi un

šiki atcerēties visu, kas notika tai brīdi; viņa priekšā lēkāja seja ar melnām ūsām un ieplestu muti; nākošajā mirkli iesvilpdamies gaisā kā sudraba čūska nozibēja zobens ...

Un tieši tad arī aizspindza karteča, vienreiz, tad otrreiz, triekdama no kājām cilvēkus un zirgus; pēc mirkļa Zahara tuvumā vairs nebija neviena, tikai daži kritušie vēl raustījās pēdējās konvulsijās un starp viņiem, vaidēdams gluži kā cilvēks un neveikli mēģinādams iekost sev saārdītajos, asiņainajos krustos, grozījās zirgs ar baltiem zābakiem ...

— Derjugin! — gluži kā no biezas miglas iznira Brjuhanova balss. — Tūlīt pārtrauc * ālēšanos! Es pieprasu!

— Ko tur ar tādu vēl runāt! — pikti piebilda Koševs, viņa tuklie, drebošie vaigi bija kā nosēti tumšiem plankumiem. — Atņemt viņam biedra karti — un lai vāķas prom. Viņš taču nevienu negrib klausīt!

— Sēsties, Košev, — smagi izmeta Brjuhanovs, pagriezdamies pret Zaharu.

— Ak tad tā, Tiška! — Zahars priecīgi iesaucās, pielēca kājās un, trakā naidā acis no Brjuhanova nenovērsdams, devās pie galda. — Tad, lūk, kurp tu stūrē, sakūdīji ķēdes suni? Tātad jums vajadzīga mana partijas biedra karte? Te tā ir, še, ja tev ir tiesības, ņem, bet ņirgāties par sevi neļaušu. Iegaumē, biedri Brjuhanov, tu manu biedra karti ilgi pieminēsi. Kungos esi iekūlies, Tiška, no revolūcijas uz citu pusi purnu pagriezi. Uz pretējo. Ja jau tu runā svētu patiesību, tad atļauj to darīt arī man. Bez Maņas man nav dzīves, es nevaru bez viņas, un domā, ko tu gribi. Ar manu nelaimi tu padomju varu nenostiprināsi un maizes kalnus nesarausīsi! Ņem, Tihon,tava vara.

Zahars paspēra vēl soli uz galda pusi un pēkšņajā klusumā saudzīgi nolika satrauktā Brjuhanova priekšā sarkanu, laika ritumā mazliet nomelnējušu grāmatiņu; neviens nekā nepaguva ne pateikt.

— Tā nedrīkst, biedri! — roku pastiepis, iesaucās Pe-karevs un piecēlās no savas vietas. — Tūlīt paņemiet atpakaļ. Tas nav kolhoza inventārs, kā jums nav kauna!

Zahars nedzirdēja viņa vārdus, aiz sasprindzinājuma viņš atkal bija gandrīz vai zaudējis redzi, taču atcerējās, kur atrodas durvis; nogriezies no galda un roku uz priekšu pastiepis, Zahars nedrošiem soļiem devās uz izeju; viņam kaut ko teica, šķiet, Brjuhanovs uzkliedza, lai nāk atpa-

kaļ, bet viņš tikai nodrebinājās; pa gaiteni jau aizsoļoja veiklāk, bet, iznācis laukā, steidzīgi sakārtoja aizjūgu, pievilka sedulkas siksnu, aklās, nesaprātīgās dusmās iesita ar elkoni pa purnu Sainim, kas mīlīgi pastiepās pretim ar mīkstajām lūpām, steigdamies atpiņķēja grožus un, ielēcis līnijdroškā, nikni uzsauca: «Aiziet! Aiziet!» Viņš zināja, ka caur rajona komitejas logiem skatās, zināja, ka viņu vairāk neviens neapsauks un neaicinās, un viņu pārņēma atvieglinājuma brāzma. Viņš vēlējās vienīgi ātrāk tikt laukā no pilsētas, galvā bez mitas apnicīgi zvanīja; acu priekšā visu laiku rēgojās Brjuhanova nekustīgā seja ar skarbām, piesmagnējušām rievām ap muti. Viss bija galā, viņš vairs nekad neatgriezīsies un nelūgsies. «Nelieši, visu pieminēja,» viņš niknumā murmināja. «Visu atgādināja, Maskavu un mācīšanos... uzskaitīja...»

Zem riteņiem dimdēja putekļainais ceļš, saule bija noslīdējusi līdz pašam apvārsnim. No rietumiem pūta spēcīgs vējš, saules iesārtinātā putekļu aste aizstiepās sāņus prom uz lauku; Zežskas nomaļu pēdējās mājeles jau bija palikušas aiz muguras, garām pazibēja zemie, lubiņām klātie ķieģeļu fabrikas žāvētavu jumti; sākās ieplakas līdzenums, gar ceļa malām slējās simtgadīgie, dīvaini izlocītie vītoli ar caur un cauri iztrupējušiem stumbriem; pirms daudziem gadu simteņiem pa šo līdzenumu laikam bija pludusi varena upe, atstādama aiz sevis kraujus iz-skalojumus, tagad šeit tecēja sīks strautelis, ko sauca par Sosņicu; karstā vasaras laikā tas izžuva, tikai atvariņos, biezos, lipīgos dubļos kaut kā izmanījās patverties lokanie, čūskām līdzīgie vecie pīkstuļi, un bērni gāja ar groziem tos zvejot; puika būdams, to labprāt darīja arī Zahars.

Droškas riteņi dobji nobūkšķināja pa Sosņicas tilta baļķu klājumu, Zahars noīdējās aiz sāpēm. Dūra deniņos, un, kaut arī viņš bija pieradis uzveikt sāpi, uznāca vēlēšanās apstāties; apturējis zirgu, Zahars līgodamies izkāpa no ratiem un ilgi nosēdēja zem vītola, muguru pret to atbalstījis. Tagad visam beigas, viņš to apzinājās vēlreiz, lūkodamies uz vakara saules vāji apspīdētajām lapām, bet viņš citādi nevarēja, un arī to viņš apzinājās, kā nu ir, tā ir, bija jau arī īstais laiks, līdz nāvei bija apriebies grūtais, zemniekam nepiedienīgais darbs: parakstīt papīrus un izrīkot citus cilvēkus, un, iespējams, pirmo reizi viņā sarosījās dziļas skumjas; bet viss taču ir alošanās, viss maldi,

viņš domāja, nav pasaulē nekā varenāka par grauda spēku, tā vārgais, nevarīgais dziets izrādās stiprāks par viscietāko akmeni. Viņš pacēla acis, biezi saaugušie rudzi stāvēja un jau sāka liekt pret zemi briestošās vārpas; gribējās kaut ko izdarīt, tāpēc, piegājis pie droškas, viņš ielēca tajā un, grožus satvēris, iecirta Sainim ar pātagu, pagriezdams viņu uz lauka pusi, rudzos iekšā; ērzelis mežonīgā lēcienā gandrīz vai izrāvās no ilksīm, Zahara seja iesitās blīvs, silts vējš, un pretim steidzās mēmā, acīm nepārskatāmā druva. Zahars piecēlās uz ceļiem un, zvārodamies un ērtāku stāvokli meklēdams, velreiz uzšāva zirgam.

— Ā-aiz-iet! — No vaidam līdzīgā mežonīgā kliedziena Sainis pieglauda ausis un aizjoņoja vienos auļos.

Sāka tumst, visgarām apvārsnim, druvu plašumus šķeldami, slējās meži ar savu vēsumu un krēslainību.

10

Pametis vienā rāvienā miesās izkritušos zirgu naktssargam Rudajam Volodjam un neatbildējis uz viņ^ kluso nosodījumu, Zahars aizslāja pa ciemu, lāgu lāgiem no-plīkšķinādams ar pātagas kātu pa zābaku stulmu; viņam bija pretīgi atgriezties mājās, gribējās aiziet pie Maņas, bet kājas pašas aiznesa uz ciema padomes pusi; gabaliņu no Anisimova dzīvokļa spoži apgaismotajiem logiem viņš apstājās. Liktenis bija samudžinājis viņu dzīves dīvainos mezglos, vai dieniņ, kā samudžinājis, ka ne gala, ne malas rokā nedabūt. Aiz vēlēšanās pasēdēt un parunāties ar Aņisimovu, patiešām parunāties, viss Zahara augums nodrebēja dziļās, sāpīgās trīsās; ieraudzījis savā priekšā tīro, gluži kā no pirts nākušo Aņisimovu tīrā veļā, ar mikliem, retiem matiem, Zahars atviegloti nopūtās — varēja taču gadīties, ka neviena nav mājās, un ne jau katrs arī atvērs durvis tik vēlā stundā.

— Svfeicināts, sveicināts, Tarasič, ko tad tu tik vēlu? — Aņisimovs apvaicājās, ar rokas mājienu aicinādams nākt iekšā un piesēsties, un tūlīt pat pagaudās: — Saproti, Jeļizaveta Andrejevna smagi sasirgusi, angīna pašā vasaras vidū. Teica, sagribējies padzerties saltu ūdeni tieši no akas. Atvaino, lūdzu, bet saimniece nevar iznākt. Ari pašam krustos tāda sāpe iemetusies, ka ne paiet...

Viņš runāja un skatījās Zaharā mierīgi un nogaidoši; Zahars smagnēji apsēdās un pasmējās Aņisimovam sejā.

— Nu, Rodion, vai tagad esi apmierināts? — Zahars noprasīja, kā allaž manīdams šī cilvēka zobgalīgi laipno piesardzību, dzirdēdams sirsnīgo un iejūtīgo balsi un atkal, nu jau kuro reizi, sajuzdams savā priekšā aklu sienu, kurai nekādi nevar izlauzties cauri; Aņisimovs vērīgi paskatījās Zaharā.

— Tarasič, runā atklāti, necilpo aplinkiem. — Tikko ieraudzījis Zaharu, Aņisimovs tūlīt saprata viņa vēlā nācienā iemeslu; viņš tika gaidījis šo mirkli un sen nebija sajutis tādu gandarījuma prieku. Ļiza, protams, būtu uzsākusi veco dziesmu par apsīkšanu, protams, viņš tam piekrīt, par cilvēka nozīmi spriež pēc viņa ienaidnieku mērogiem; taču šajā gadījumā ir pavisam kas cits, te galvenais nav politika, te, dārgo sieviņ, ja tā vēlies, ir bauda sajust uzvaru pār šo sadumpojušos protoplazmu. Apslēptajām, noslāpētajām šķiriskās nesamierināmības jūtām te jaucās klāt kas cits, un, ja sīkāk papētītu, ja ieskatītos dziļāk, pamanītu, ka viņš, Rodions Aņisimovs, mīl Zaharu Derjuginu ar vismaigāko mīlestību, jo ko viņš būtu darījis šajā purvā bez Zahara Derjugina? Būtu dzīvs sapuvis, Zahars taču ir viņa otrā puse, viņa sākotnējais «es», un tukša un bezcerīga būtu viņa dzīve bez šī pretspēka.

Nepalaizdams garām pat vissīkāko kustību Zahara sejā, Aņisimovs, pārbaudīdams savu minējumu, nesteidzās svinēt uzvaru, viņš tagad mīlēja Zaharu kā savu īpašumu un bija gatavs no sirds apvainoties viņa dēj.

— Kāpēc tu, Tarasič, ar tādu sašutumu? — viņš atkārtoja, mīlīgi nolūkodamies Zaharā. — Sēsties, sēsties, tūlīt kaut ko sarūpēšu, parunāsimies pēc tam, paldies dievam, nav vairs tā karstuma, nudien, domāju, viss sviedros iztecēšu.

To visu teikdams, viņš izņēma no skapīša degvīna pudeli — skapīša iekšpuse bija izklāta ar bieza, gar malām glīti izrobota papīra loksnēm —, divas glāzes, nolika uz galda šķīvi ar maizi un vārītu gaļu, svaigi skābētus gurķus.

— Dzīve, Zahar, ir patiesība ar daudziem nezināmajiem, neviens tur nekā nevar padarīt. Es jūtu tev līdzi, re, kā pa šīm dienām esi sakrities. Tikai vienu ņem vērā: tu to uzskati par citu cilvēku ļaunprātību, bet es — par objektīvu likumsakarību, — Aņisimovs sacīja, slaucīdams

dvielī nosvīdušo kaklu un seju. — Nesarūgtinies, uzņem visu ar filozofisku mieru. — Viņš palūkojās uz durvīm un sāka runāt vēl klusāk. — Re, cilvēks dzīvo, dzīvo, kaut ko meklē, cīnās, spirinās, bet, līdzko uznāk nelaime, tā pagalam ir. Bet tas nu tā. — Viņš saķēra ar roku jostasvietu un saviebās. — Kā gāja pa biroju? Pamatīgi nosvētīja?

Zahars paņēma gandrīz vai līdz malām ar šņabi piepildīto glāzi un nopūtās; Anisimova klusā, iemidzinošā balss apņēma viņu gluži kā mikls palags, gribējās aizvērt acis un pasnaust; Zahars sapurināja galvu, tumšie mati noslīdēja uz pieres, acis iedzirkstījās, viņš paskatījās Aņisi-movā, sekodams katrai viņa kustībai,'ievērodams un iegaumēdams katru jaunu intonāciju; arī viņš jūsmoja par Aņisimovu. Atbildi nesagaidījis, Aņisimovs pārtrauca rosīšanos, rūpīgi izgludināja un pakāra atpakaļ vietā dvieli, apsēdās pie galda un pacēla glāzi.

— Uz tavu veselību, Tarasič, esmu pieradis pie tevis, mums vienam bez otra būs garlaicīgi. Iedzersim uz Ļizas veselību, — Aņisimovs pamāja uz durvju pusi, kas veda uz otru istabu. — Starp citu, viņa, Ļiza, tev ļoti simpatizē, kā skatos, tev gan dzīvē veicas. Par tevi raksta avīzēs, sūta uz Maskavu, slavina visos aktīvos... bet galva, tā sacīt, vēl par vieglu, apskurba ... Lepnības velns ieperinājās, bet tas komunistam nepiedien. Es tevi, Zahar, ne reizi vien tiku brīdinājis. Nu, lai iet uz tavu veselibu!

Abi iedzēra. Zahars iekoda gurķī, ka noskraukšķēja vien, gurķi bija garšīgi, svaigi skābēti, pavei, kā Jeļizaveta Andrejevna, kaut arī pilsētniece, iemācījusies saimniekot.

— Rodion, tu esi pārāk valodīgs, tu taču runā nopietni, ne pa jokam, kāpēc tad tā svaidies? — Krampjainais kamols, kas gluži kā ledus gabals saldēja Zaharu visu ceļu no Zežskas līdz pat Gustiščiem, no svilinošā degvīna atmiekšķējās un sāka kust.

Aņisimovs cītīgi piedāvāja uzkodas, neaizmirsdams arī pats sevi, ga|a bija garšīga, sagriezta pa pilsētnieku modei plānās šķēlēs. Aņisimovs ēda klusēdams, viņš varēja arī pagaidīt, lai tur, Zcžskā, būtu' noticis kā notikdams, tas tik un tā bija interesanti; kļūdīties viņš nevarēja, Zahars Derjugins pamet skrejceļu tieši vajadzīgajā brīdī, tad, kad to vēlējies viņš, Rodions Aņisimovs, un tur nekā nevar darīt, tā ir objektīva patiesība; protams, žēl Zahara, prātīgs vīrs, bet ko viņš viens var nozīmēt vēstures kolosālajos sociālajos virpuļos? Arī viņš pats, Rodions Aņisi-rnovs, ir tajos tikai smilšu graudiņš, taču viņš prot domāt un baudīt, bet baudu jāprot organizēt, sagādāt; ar to intelekts atšķiras no rupjiem, primitīviem spēkiem. Aņisimovs salēja degvīna atliekas glāzēs un aizsmēķējis apsēdās omulīgāk, iesānis pret galdu. Bet vispār Aņisimovs klusībā atzinīgi novērtēja Zahara mieru, pēdējo divu trīs gadu laikā šitais zemnieķelis ir šo to iemācījies, prot savaldīt savas miesas kaislīgās iekāres un ari, šķiet, tīksminās par savu noturību, vēro, un starp viņiem pati no sevis aizsākās tāda bērnišķīga cīkstēšanās, kurš ilgāk izturēs, nepamirkšķinājis acu.

— Jā, runāšana nav tavā dabā, Tarasič, tādus klusētājus kā tu ne ar uguni neatrast. — Aņisimovs dziji ievilka dūmu, tīksminādamies par tabaku, par degvīna radīto siltumu, par Zahara klātbūtni, — tas viss bija kā pikantuma graudiņš — pārkod tādu, un pa muti izplūdīs uguns.

— Nenocieties vis, — Zahars apmierināti iesmējās.

— Kas tad tur liels ko stāstīt? Es tikai gribēju, Rodion, uzzināt, vai tev kļuva vieglāk. Tagad pats redzu —■ ir kļuvis, tu esi priecīgs.

— Ir vieglāk, Tarasič, — Aņisimovs labprāt piekrita, atmetis jebkādu izlikšanos un vairs neuzskatīdams par vajadzīgu runāt aplinkus. — Arī tev, Zahar, kļuva vieglāk. Vienam taču vajadzēja šo augoni uzšķērst, ja tev pašam nepietika dūšas.

— Labi, var arī pieiet šai lietai no tās puses, — uz Zahara pieres pietūka divas lielas vīles un sabīdījās viena otrai virsū,_ — tikai vienu gan, Rodion, nesaprotu — kāds labums atlēca tev.

Aņisimovam gandrīz vai paspruka, ka to ari viņš pats nezina, taču laikus paguva aprauties; risinājās atklāta saruna, un tātad jāspēlē godīgi, ar atklātām kārtīm, kritiskās situācijās viņam patika godīga spēle.

— Tu, Tarasič, to nesapratīsi, — viņš atteica ar laipnu nožēlu, it kā novilkdams robežu starp sevi un Zaharu,

— lai gan pa šiem gadiem esi krietni izaudzis un nokratījis no sevis zemes māmuļas putekļus. Bet man gribētos, lai tu to saprastu līdz pašiem pamatiem.

— Tāpēc ņem un izskaidro, — Zahars jautrā balsī savaldīgi palūdza. — Iespējams, sapratīšu, tad tavi pūliņi nebūs bijuši velti.

•— Ko nu par to, Tarasič, — Aņisimovs mundri atmeta ar roku. — Redzi, tu tagad skaties uz mani kā nikns zvērs, bet es taču galu galā tikai izpildīju savu pienā-kurnu, žēl, ka to izdarīju tik vēlu. Vajadzēja agrāk tevi apstādināt, tad mums šodien par to nemaz nebūtu jārunā. Ja tu esi gudrs cilvēks, sapratīsi mani un kaut kad vēlāk vēl paldies pateiksi.

— Saprotu, Rodion, kāpēc lai es nesaprastu. Pagrūti, bet saprotu, ka tevi velns dīda, tikai nesaprotu, kāds tev no tā labums, Rodion!

— Nē, Tarasič, nekā tu neesi sapratis, es taču vēlēju tev tikai labu, — Aņisimovs sacīja, draudzīgi pieskardamies Zahara asi uzrautajam plecam. — Gan būs labi, viņā saulē norēķināsimies ...

— Ko nu, ko nu, Rodion, par agru tu mani apbedī — es taču vēl esmu dzīvs, — Zahars teica ar tādu kā izmisīgu, saspringtu jautrību un atvirzījās nostāk. — Veltīgi tu mani centies aprakt, Rodion, piesargies, ka neaizrijies ar šitādu kaulu.

— Pagaidīšu, Tarasič, pagaidīšu, — Aņisimovs labprāt miermīlīgi piekrita, — jau sen gaidu, kad tu attapsies, tu taču varētu kalnus gāzt, ja vien gribētu. Bet tagad tu sevi dzīvu aproc sieviešu brunčos... Ek, kas tik tev tajā galvā nav sadzīts iekšā! — Aņisimovs ar sirsnīgu sarūgtinājumu nopūtās.

— Labi, Rodion, esam nopietni izrunājušies, — Zahars pēc brīža atsaucā-s. — Tu uzveici... Var būt, ka šodien tā arī ir vajadzīgs, bet paskatīsimies, kā mana dzīve iegrozīsies. Tu, Rodion, notrieci mani no kājām, taču ne jau tas cīkstonis uzvar, kurš nogāž zemē, bet gan tas, kurš prot pēc tam piecelties.

— Tu atkal sāc to pašu! Iegrozīsies! Tā taču ir mazdūšība, tu esi komunists, vīrietis, tev pašam jāvada sava dzīve, jācīnās, — Aņisimovs pārtrauca, un acis viņam bija tumšas, iekritušas. — Saproti, jacīnas, rezultāts te nav tik svarīgs. Izdzersim līdz galam, vai?

— Izdzersim, — Zahars piekrita; vieglāk viņam nekļuva, veltīgi vien bija nācis un nu sēž kopā ar Aņisimovu nakts vidū, dzer un it kā grimst līganā, staignā dumbrājā, vēl mazdrusciņ — un atkal uzplūdīs smacējošais melnums; iekšā urda kaut kāda mērdē, velk iekšā akacī, bet piecelties nav spēka. — Izdzersim ar, — Zahars pie sevis atkārtoja, tūdaļ viņš sliesies kājās un atgainīs uznākušo aptumsumu. — Labi, Rodion, esam izrunājušies. Paaugsies mani dēli, viņi manā vietā norēķināsies. Viņiem arī uzticēšu visu, ko pats nepaveicu. Negribētos

gan viņiem atstāt mantojumā tik daudz draņķu, bet citas izejas pagaidam neredzu, droši vien vēl nav pienācis īstais laiks. Runā, Rodion, ko runādams, bet dievs ir, tikai ne tas, ko sludina mācītāji.,, bet tas, kurš katram sirdī...

Neklausīdamies vairāk Aņisimovā, kas steidza aizgūtnēm kaut ko skaidrot, it kā viņā kas vaidētu un burbuļotu, Zahars izgāja laukā, tā arī nemanījis, ka šajā mājā dzīvotu arī Jeļizaveta Andrejevna; atmiņā tik vien iegūla kā Anisimova acu tumšie dobuļi un viņa smīns. Zahars salīgojās, nāsīs iesitās nakts svaigais dzestrums; ko nu vairāk gudrot un prātot, dzīve viņu uzveikusi. Tātad viņš iemaldījies kādā greizā sānceļā, par kuru runāja šodien birojā. Bet Aņisimovu — Aņisimovā rīcību viņš saprata gluži labi. Ierēdņa dvēsele... Un nemaz nav vērts ar viņu strīdēties, te viss kā uz delnas. Var, protams, pārvarēt sevi, aiziet pie tā paša Brjuhanova, pateikt viņam, ka Aņisimovs vairāk rūpējies par savu ādu, taču Brjuhanovs prasīs pierādījumus, bet tieši to viņam nav; Brjuhanovs pateiks, ka tas viss ir tikai personiskas dabas aizvainojums, un viņam nebūs pretim ko likt.

Gabaliņu pagājis, Zahars atkal apstājās, jo sagrīļojās zeme zem kājām; viņš paskatījās uz augšu, zvaigznes pie debesīm sagriezās straujā virpulī, saplūzdamas nepārtrauktā maigā spožumā; viņš ievilka elpu un, juzdams, ka sāk ļodzīties ceļi, atlaidās uz zemes; nu šī glābjošā kustība un stingrā pamata sajūta sagādāja klusu baudījumu.

No vieglā ģīboņa viņš drīz vien atguvās, pusnomodā, pusnemaņā aizvilkās līdz mājām, bet trijos jau atkal bija kājās un pēc paraduma, kas bija izveidojies pa šiem gadiem, devās uz zirgu novietni, kur pulcējās cilvēki, lai saņemtu norīkojumu darbā. Teju, teju taisījās lēkt saule, visā ciemā kurējās krāsnis, ielas viņā galā pūta savā stabulē gans, steidzinādams aizkavējušās saimnieces, no pagalmiem dzina laukā govis. Zaharu sveicināja no visām pusēm, bet viņš neapstādamies tikai vienaldzīgi pamāja ar galvu.

Rudā Volodjas mājas priekšā Zahars apstājās, lai papriecātos par skaisto gaili ar garo asti; tūlīt pat uzradās arī Varečka ar silīti rokās, iznesa barību — ar klijām sajauktus vārītus kartupeļus. Varečka sasveicinājās ar Zaharu, nolika silīti zemē un sāka spalgā balsī saukt vistas. Pirmais atskrēja garastis gailis, viscaur zeltains ar melniem ieraibinājumiem, un arī sāka aicināt vistas; tās,

kāda nu kurā pēc krāsas, kaklus izstiepušas, nadzīgi metās pi& gaiļa.

— Tev gan, Varvara, ir varens gailis, — Zahars uzlielīja, gribēdams pateikt saimniecei ko tīkamu, — viss vienā zeltā kā turku sultāns. Paskat, kā šo, velnu tādu, viss bābiešu pulks klausa.

Varečka neuzkrītoši nospļāvās, lai ļauna acs nenoskaustu.

— Tas jau nav gailis, bet nekam nederīgs draņķis! Ko nu tev šo apskaust! — viņa neapmierināti noteica. — Tik vien ir kā tā aste, uz vistām nemaz neskatās, un šās nedēj.

— Negrēko, Varvara, nevajag nopelt savus mājkusto-ņus...

— Tikai paretam, paretam, Tarasič, — Varečka viņu pārtrauca. — Pēc tam pa visu dienu ne reizītes, dzen tādam kviešus kauču pa abiem galiem iekšā. Tā vien šķiet, ka tā aste vainīga, būs gandrīz vai jāapgriež.

— Ko vēl nesadomāsi, kas tad, Varečka, tas vairs būs par gaili! — Zahars pasmējās, nopratis, kurp Varečka velk. — Pateikšu mātei, lai paņem no tevis kādu duci oliņu un paliek zem vistas, dikti brašs gailis, gatavais sātans.

— Kur tad es ņemšu olas, Tarasič? — Varečka jau pagalam nobijās. — Tikai barību tērē, rij kā negausas, bet dēt nedēj, taisni vai jāraud. Pati labprāt kādu oliņu apēstu.

Zahars aizsoļoja tālāk; šķita, ka bija kļuvis vieglāk, tomēr visu rīta cēlienu un arī visu dienu viņu vajāja bezcerība, nomāktība. Cilvēki to juta un centās kārtot savas darīšanas pie kāda cita.

...Kolhoza sapulce notika pēc nedēļām divām, augusta pirmajā piektdienā, cilvēku sanāca milzum daudz, un tā noritēja ar garu un niknu lamāšanos un nepavisam ne gludi. No Zežskas atbrauca pārstāvis — rajona izpildkomitejas priekšsēdētājs Pāvels Semjonovičs Koševs un pēc noskaņojuma kolhoza valdē un tā, kā cilvēki ar viņu sasveicinājās, aptvēra, ka viņu gaida grūts un, galvenais, nepateicīgs darbs. Sirds dziļumos viņš tomēr cienīja Zaharu Derjuginu un viņam bija tā žēl, toreiz gribēja tikai,

kā nākas, nostrostēt, bet viss apsviedās citādi. Traks vīrs, Koševs nodomāja pavisam nelāgā omā; protams, varēja jau izlocīties, lai Brjuhanovs atsūta kādu citu vai arī lai brauc pats, taču Koševam bija tāds raksturs, ka viņš nekad necentās uzvelt savu nastu cita pleciem...

Valdes slēgtajā sēdē, ņemdams vērsi tūlīt aiz ragiem, Koševs tādā tonī, kas nepieļāva nekādus iebildumus, pieprasīja atbrīvot Zaharu Derjuginu no kolhoza priekšsēdētāja amata ne tikai saskaņā ar partijas rajona komitejas un izpildu komitejas ieteikumu, bet arī pēc Derjugina paša lūguma; pa visu valdes sēdes un pēc tam arī kopsapulces laiku Zahars sēdēja kluss un šķietami vienaldzīgs; viņa priekšā baloja pazīstamu seju nelīdzenās rindas, bet viņš tās neatšķīra. Kaut kur telpas dziļumā, pie pašām durvīm, pazibēja pazīstama seja, un, tikai ieskatījies, viņš ar izbrīnu atskārta, ka tā ir sieva — agrāk Frosja nekad uz sapulcēm nebija nākusi. Zahars sāka domāt par viņu; sievas ierašanās aizvirzīja domas sāņus, viņš vairs nekā ne redzēja, ne dzirdēja sev apkārt, atmiņā atausa līgavaiņa dienas pēc pilsoņu kara, garais šinelis, kas kulstījās gar kājām ...

Viņš izraudzījās par sievu ne jau kādu citu, bet tieši viņu, sešpadsmit gadus vecu bārenīti, kas bija uzaugusi pie krustmātes, pirmos gadus nodzīvoja laimīgi un labā saskaņā, arī vēlāk viņi nekad nebārās; sen aizmirsti sīkumi pēkšņi saviļņoja prātu un tagad šķita sevišķi svarīgi un nepieciešami. Sieva vienmēr izturējās savaldīgi, un viņš dažkārt mierināja sevi, ka, aizņemta ar savām rūpēm, viņa nekā nemana; viņš vēlējās, lai tas tā būtu, un tvērās pie šīs domas, bet viņa izturējās mierīgi tikai tādēļ, ka nebija taču kur dēties, un novecoja acīm redzami; piepeša kauna sajūta gandrīz vai sariesa acīs asaras, un Zahars sajuta, kā seja sāk svilt; viņam uznāca vēlēšanās pieiet pie sievas un aizvest viņu prom, viņai nav jāklausās, kā te kauninās vīru, jau tā viņa diezgan izcietusies; viss notiekošais šķita nevajadzīgs, tā vien likās, ka bērni uzsākuši kādu rotaļu un jau pašā sākumā tā viņiem apnikusi. Zahars skumīgi palūkojās apkārt. Tieši šajā mirklī atskanēja krusttēva skaļā balss, un Zahars satrūkās; krusttēvs, stāvēdams pie patumšās sienas un roku ar tajā iežmiegtu cepuri pacēlis, ne visai skaļi, bet tā, lai dzirdētu visi, noprasīja rajona izpildkomitejas priekšsēdētājam:

— Sakarā ar kādu vajadzību, biedri priekšniek, mums

jāmet Zahars Derjugins prom no priekšsēdētāja amata? Varbūt mēs, iekams nebūsit sīki paskaidrojuši, nemaz negribam to darīt?

— Ne-gri-bam! — kāds pie pašām durvīm dobji noducināja, un Zahars tā ir nesaprata, kurš tas ir, šķiet, ka Mikita Boboks; tūlīt pēc šī dusmīgā «Ne-gri-bam!» klubs — pietiekami plašā telpa, kas bija uzcelta no divām kopā sabūvētām kulaku mājām, — piepildījās ar balsu dunu; pielēkuši kājās, cilvēki vicināja rokas un kliedza, un šajā aizvien pieaugošajā neskaidrajā troksnī, kas pārsviedās arī laukā uz ielu, kur stāvēja tie, kam iekšā pietrūka vietas, bija saklausāma ļaužu neapmierinātība un neizpratne. Koševs, cik spēka dauzīdams ar dūri pa galdu, noprata, ka iesācis sapulci no aplamās puses, un nu, zobus sakodis, izslējās stāvus un gaidīja, kad noplaks uzbangojušais cilvēku balsu vilnis.

— Ne-gri-bam!

— Kāpēc tad mūsu priekšsēdētājs priekšniecībai nav pa prātam?

— Ei tu, izpildkomiteja! Ko tā aizsvilies, nepatīk, vai?

— Mēs esam pret Zahara noņemšanu!

— Mēs nepiekrītam! Vai tā ir padomju vara — tautai pretim runāt? Nepiekrītam!

— Ejam, vīri, uz mājām, ko te kuļam tukšus salmus! Mūsu zeme pieder artelim, un visu griba ir viena — neesam ar mieru, ka nomaina priekšnieku!

— Paga, paga, tu runā tikai par sevi, par visiem tev nav tiesību! — uz sava sola palēcās Foma Kudeļins, izsliedams retiem rugājiem apaugušo zodu un ar visu savu gailīgo, izspūrušo izskatu rādīdams, ka nupat situsi viņa stunda un ka tagad viņš pastāstīs par Zaharu tikai viņam vien zināmo patiesību. — Bet man sakāms pavisam kas cits... dārgais rajona biedri. Zaharu vajag ne tikai no priekšsēdētāja amata nomest, bet arī no kolhoza izsviest un kopā ar visu ģimeni aiztrenkt pa etapu tā patālāk uz Siberiju. Tas būtu pa manai saprašanai. Taču, ja jūs viņu noņemsiet pavisam, tad varētuīn pasacīt arī ko vairāk.

Uz brīdi pieklususī sapulce nodārdēja sašutušu kliedzienu un auru sprādzienā, Kudeļinu bikstīja un raustīja no visām pusēm, lai taču sēž un tur muti; iekaisis, baltas acis bolīdams, tas turējās pretī un arī bļāva; Koševs, apzinādamies, ka dara slikti, tomēr nolēma pieķerties kaut vai šim pašā reizē pasviestajam salmiņam; pacēlis roku,

viņš tikai ar pūlēm ar savu spēcīgo, pērkondimdošo bāls! pārkliedza neganto troksni:

— Klusu! Klusu! Katram brīv izteikt savas domas, tāpēc jau tā ir kopsapulce. Turpiniet, lūdzu, biedri... kā jūsu uzvārds?

— Mēs esam Kudejins, — Foma kautrīgi paskaidroja, sapluinītos svārkus kārtodams un mirk|a svarīgumu paildzinādams. — Mēs, biedri priekšniek, runājam patiesību. Kas viņš par priekšsēdētāju — šitais Zahars Derjugins? Viņš ir gatavais bandīts, sarunājis ar manējo sievasbrāli Jurku Ļevšu, piedzirdīja mūs un, kamēr mēs gulējām, visu mūsu māju no viensētas uz ciemu atveda. Kopš tās reizes mēs esam tāds kā jucis, pa naktīm gulēt bīstamies, lai atkal kur neaizved, un tāpēc vairs nevaram nekā strādāt, pagalam spēka nav. Un arī viņa rokaspuisi no kulaku slakas — Akimu Poļivanovu vajag kopā ar Zaharu tūlīti-ņās uz vietas no kolhoza izsviest, citādi... — Pabeigt Kudeļinam neļāva — sāka kliegt, dauzīt kājas, svilpt.

— Tu esi slaists! — sapulce auroja.

— Guļava, sānos caurumus izgulējis! Trenkt tādu ratā!

— Pats uz Sibīriju jāsūta, var būt, ka tur ar varu piespiež strādāt! Paskaties, kāds atradies: mēs, mums! Pinkainais sātans! Slīmests!

— Ačka! — Foma Kudeļins pūlējās atgainīties, taču, ieraudzījis, kā no otra kakta pie viņa laužas klāt paša sieva ar nelabi sasārtuŠiem vaigiem, uz ašāko apsēdās, ierāva galvu plecos un centās palikt nemanāms.

Uzvilnīja maigums, un Zaharam sirds sažņaudzās grūtā sāpē, viņš juta, ka tūdaļ apkaunos sevi visu cilvēku priekšā un sāks raudāt; acīs jau sūrstēja un seju apņēma sausa migla; šajā mirklī viņš ieraudzīja Aņisimovu, kas nolūkojās ar mākslotu līdzjūtību, un kopš šī brīža Zaharu pārņēma savā varā nemaldīga, sakāpināta intuīcija un sāka vadīt pāri atvariem un kritalām; Aņisimovam vajadzēja nosvinēt uzvaru visu cilvēku priekšā, tik vien viņam vēl trūka, lai viņa bauda būtu pilnīga. Lai paciešas vien, Zahars ar niknumu izlēma, pietiks viņam ar to, kas ir. Zahars nedz sašutīs, nedz sitīs sev pie krūtīm, viņš nekliegs un nemēģinās pielāgoties cilvēku neapmierinātībai. Varētu jau uzspļaut tādam Aņisimovam un arī viņa priecīgajām gaidām, taču galvenais ir pavisam kas cits, nelaime vairs nav novēršama. Aņisimovs to zināja un gaidīja tikai vienu: pazemojot Zaharu Derjuginu visu cilvēku priekšā, izjust vēl lielāku uzvaru pār viņu.

Saņēmis spēkus un iekšēji sagatavojies, Zahars gausi piecēlās, nostājās blakus galdam, un tūlīt arī pagaisa iekšējais stingums un neērtības sajūta; it kā nokratīdams no sevis lieko smagumu, viņš palūkojās uz pazīstamo seju rindām; cilvēki apklusa no viņa skatiena.

— Pagaidi, krusttēv, — Zahars pārtrauca Sviridovu, kas gribēja sākt runāt pa otram lāgam. — Ļaujiet taču pateikt kādu vārdu arī man pašam. Uzklausiet, novadnieki un novadnieces. Vai tad jūs mani apbedāt, vai? Nevajag, esmu dzīvs un ceru vēl ilgi dzīvot. Aplam jūs te klaigājat uz biedru Koševu no rajona, viņš dara pareizi, ne jau viņš ir vainīgs, bet es pats. Viņš tikai pilda savu godīga boļševika pienākumu, un tas viņam jāizpilda lidz galam.

— Tātad iznāk, ka tu esi negodīgs boļševiks? — pēkšņi kā svece citiem pāri izslējies, iesaucās Jurka Ļevša. — Paskaidro mums, ja jau mēs esam tādi nesaprašas. No ap-linkām runām jēgas maz, klāj vaļā visu, gan izturēsim, neesam nekādi jēlmieši.

Zahars noklausījās līdz galam, mierīgi nolūkodamies viņā, un tad iesmējās.

— Nomierinies, Ļevašov, nomierinies, tūlīt paskaidrošu. Esmu bijis boļševiks, boļševiks arī palikšu un par padomju varu dzīvību atdošu, ja tas būs vajadzīgs, tāpēc ka tā ir mūsu vara, mūsu pašu radīta un lolota. Par pārējiem sīkumiem nav laika pļāpāt, gan paši atskārtīsiet. Bet no priekšsēdētāja amata, dārgie biedri, lūdzu mani atbrīvot, lūdzu atbalstīt manu lūgumu un atbrīvot mani no priekšsēdētāja pienākumiem. Esmu noguris, tik daudz gadu bez atpūtas. Protu art un pļaut un katru zemnieka darbu strādāt, man taču nav jums tas jāstāsta, un apsolu, ka jebkuru darbu darīšu godam. Te pieminēja Akima Poļivanova vārdu, cik noprotu, to darīja tādēļ, lai man sāpīgāk iekostu. Cilvēks veltīgi cieš. Poļivanovi ir laba, strādīga ģimene, un ļaunums vien iznāktu, ja atšķirtu viņus no kolhoza. Bet es... pasaimniekoju — un gana, jā-ļauj arī citiem izmēģināt roku, varbūt kalpos sabiedrībai vēl labāk par mani.

Zahars bija aizmirsis par Aņisimovu, viņš uzrunāja visus, runāšana sagādāja prieku, un viņš viss it kā skanēja; ar to pašu šobrīd līdz galējai robežai sakāpināto iekšējo spēku viņš nieka piecās minūtēs atkal pacēlās pāri Rodionam Aņisimovam, viņu abu iekšējām nesaskaņām vairs nebija nozīmes un jēgas; Zahars palūkojās Aņisi-movā ar plašu un skaidru smaidu.

— Lūk, tā, Rodion, ceru, ka tu atbalstīsi, jo pūlējies vairāk par citiem, turklāt atrodies amatā, tavs pienākums mani atbalstīt, visu manu dzīvi sīki jo sīki ne vienu reizi vien esi pārcilājis, tāpēc arī tev visi trumpji rokā.

Viņš runāja un smaidīja, un Aņisimovs, kas sēdēja pirmajā solā pa labi, piecēlās un sakārtoja savu karavīra piegriezuma blūzi.

— Nevajag atrunāt cilvēku, ja viņš pats tā cieši izlēmis, — viņš taču nav nekāds mazais bērns. Es nesamelošos, pateikdams, visai sapulcei dzirdot, savas domas. Zahars Tarasičs bija labs priekšsēdētājs, teicami vadīja saimniecību. Katram var pagadīties kāds misēklis, šajā politiski svarīgajā momentā Zaharam Derjuginam iedzēlusi kaut kāda nelaba, pretpadomju muša. Tautā saka: desmitreiz apdomā, vienreiz dari, un ne jau velti tā saka. Vajadzētu arī Zaharam Tarasovičam nopietni padomāt, kam gan negadās paklupt, taču svarīgi ir laikus izrauties no grāvja un nostāties uz līdzena ceļa.

— Nepiekrītam! — norēcās Mikita Boboks un samulsis apklusa, sablisināja acis un sāka lūkoties apkārt, gaidīdams atbalstu; Aņisimovs pagriezās pret viņu un laipni pārjautāja:

— Kam jūs nepiekrītat, biedri Bobok?

— Atstāt Zaharu par priekšsēdētāju! — viss sasprindzis, no pēdējām rindām apdullinoši nokliedza Boboks. — Viņš sabiedrībai akurāt pa prātam.

— Kurš vēlas izteikties, lūdzu uz šejieni, pie galda, — Koševs nikni aprāva, jo bija jau vēls, bet nekas nebija panākts.

Mikita Boboks apvainojās un apsēdās atpakaļ vietā, visi jau bija pārguruši; Koševs, gluži vai zaļš no kodīgajiem pašaudzētās tabakas dūmiem, slaucīja nosvīdušo kaklu vienā slaucīšanā un nezināja, ko iesākt ar sapulci un kā sadabūt galus kopā. Lai gan viņš uzstāja, ka viss jāizlemj tūlīt, tomēr sapulci nācās pārcelt; cilvēki izklīda neapmierināti, pa ceļam vēl šķendēdamies; siltā vasaras nakts gāja uz beigām, spoži, pilnā spēkā mirdzēja zvaigznes, gaisā jautās pirmsausmas miklums, un pa visu ciemu klaigāja pirmie gaiļi. Otrā dienā pēc rajona instanču ieteikuma kolhoznieku sapulce ievēlēja par priekšsēdētāju vienu no valdes locekļiem — bijušo sarkan-gvardu Timofeju Vasiļjeviču Kuļikovu, kas bija gadus piecus vecāks par Zaharu Derjuginu un izdaudzināts par strādīgu un nerunīgu vīru. Izdzirduši nosaucam viņa

vardu, daudzi cieminieki sākumā prašņāja cits citam, kas tas tāds, taču nobalsoja par viņu diezgan vienprātīgi, un Koševs atvilka elpu. Viņš ar cieņu noraudzījās uz Zaharu; galu galā ticis vaļā no visu uzmanības, no varbūtējām tenkām un nevalodām, Zahars ar neslēptu fizisku atvieglojumu turpat uz vietas, visiem redzot, atdeva kolhoza zīmogu jaunajam priekšsēdētājam; brītiņu pastāvējis, viņš pagriezās pret Aņisimovu, kas kaut ko dzīvi pārrunāja ar rajona izpildkomitejas priekšsēdētāju; tie abi apklusa.

— Kā tad būs? — Zahars ierunājās. — Rodion un Pāvel Semjonovič, varbūt nosvinēsim? Lai notiek, uz tiem priekiem likšu galdā pāris pudeļu, paķersim līdzi arī jauno priekšnieku. Vai nāksi, Timofej?

Zahara balsī skanēja kaut kāds bezbēdīgs prieks, Aņisimovs ar Koševu jutās neomulīgi, viņi klusēdami klausījās, domādami, ka Zahars var nenovaldīties un sagādāt kādu negaidītu pārsteigumu, bet Kuļikovs, redzēdams neveiklo situāciju, samierinoši noteica:

— Kāpēc jāsteidzas, patlaban nav īstā reize, Zahar, paliec nu mierā. Mēs šito lietu nokārtosim kaut kā cilvēciskāk, nevajag savu kraupi bāzt citiem acīs. Ek, Zahar, lēnāk brauksi, tālāk tiksi.

— Tev, Derjugin, ir nešpetns raksturs, — arī Koševs pagriezās pret viņu. — Aplam viens pret visu pasauli meties. Viens — tas arī ir viens. Aplam gan, — viņš nobeidza ar savādu nožēlu balsī.

Zahars pašķobīja lūpas, klusēdams pagriezās un izgāja laukā; viņš bija uzvarējis, taču šobrīd uzvaras apzināšanās gūlās uz sirdi kā smags akmens, un viņš soļoja pa ielu, kūkumu uzmetis, sajuzdams ikviena pa ceļam sastaptā cieminieka skatienu. Katrs lūkoja apstāties, aprunāties. «Tagad jau jūs visi esat labiņie,» Zahars labsirdīgi un vienaldzīgi nodomāja. «Plātīties ar rokām pa tukšo nav liela māksla.» Viņš bija mierīgs, nomāca vienīgi doma, ka pats izgāzis lielus podus un veltīgi vēl uz kaut ko cer. Cilvēks piedzimis laukos, tēvs bijis zemnieks, viņš prātoja, tātad arī viņam lemts līdz mūža galam nešķirties no zemes, tīruma un pļavas, un viņa tiesa ir ganīklas un namdara cirvis, kamēr vien virs zemes jābūt maizei, neviens nevar viņam to atņemt, un tur slēpjas arāja un sējēja spēks.

Pretim izskrēja vienaudži dēli: tuklais melnmatis Je-goruška un kā rīkstīte smalkais Koļa ar gaišo galviņu;

Jegoruška gāja valstīdamies, resnās kājeles nedroši cilādams un sausos putekļus uz visām pusēm kuldams, Koļa centās viņu apsteigt, taču nevarēja un smagi šņākuļoja; Zahars apstājās un smaidīdams paņēma rokās šņākuļojošo Koļu.

11

Tās pašas dienas vakarā, kad Zahars Derjugins bija nolicis uz galda savu partijas biedra karti, Pekarevs ilgi iztaujāja Brjuhanovu par Zaharu, ne vienu reizi vien viņš bija dzirdējis apgabala komitejas plēnumos pieminam Derjugina vārdu, arī avīzē viņu itin bieži pieminēja un cildināja; iekšēji apjucis par Gustišču kolhoza priekšsēdētāja rīcību, Pekarevs arī sarunā ar Brjuhanovu jutās kā sasaistīts, turklāt arī pašu Brjuhanovu nomāca šis atgadījums, un viņš nebija sevišķi runīgs, Zahara Derjugina nodarījumā viņš klusuciezdains vainoja arī pats sevi, un tam bija savs pamats. Sirds dziļumos Tihons pat atzinīgi novērtēja Zahara drosmi, viņš pats uz tādu rīcību vairs nebija spējīgs, un tomēr Zahara — viņa frontes drauga (šitā iegāzt, un tas esot draugs!) pārkāpumu nevarēja attaisnot un noklusēt, tagad vairs ne, kad viss jau kļuvis zināms atklātībā; jāatzīst vien ir, ka pārvērtējis savas iespējas, šitādi izlēcieni no Zahara puses — tie bija pilnīgi negaidīti. Brjuhanovs jutās Pekareva priekšā neērti; kādu iespaidu viņš paņems sev līdzi uz apgabalu, vajadzēja ar tieši tā sagadīties, tepat deguna galā pārcelšanās uz Holmsku, viņš tomēr ir apgabala avīzes redaktors, partijas apgabala komitejas biroja loceklis un vispār cilvēks, kas nostrādājis apgabalā gandrīz visu mūžu. Brjuhanovs bija paradis vērtēt cilvēkus no pirmās tikšanās (starp citu, šo viņa īpašību bija ievērojuši arī citi) un ticēja sev un patlaban, par spīti sev neizdevīgajai situācijai, mēģināja radīt konkrētu priekšstatu par Pekarevu.

Pekarevs Brjuhanovam patika, lai gan viņš jau kopš pirmajiem tikšanās mirkļiem sajuta, ka tuvi draugi viņi nekļūs; Pekarevs bija tikai trīs gadus vecāks, taču Brjuhanovs izskatījās krietni veselīgāks par savu viesi, arī sejas krāsa viņam bija vienmērīgāka un svaigāka un balss dziļākā un skanīgāka; turpretim Pekarevam jau rādījās prāvs plikums, gaišie salmu krāsas mati bija pakāpušies

aipaka) un atklāja augstu pieri, arī acis bija gaišas, pat tadas kā ūdeņainas, lāgiem tās ilgi vērās kādā priekšmetā, un tad viņa lielās, rudām spalviņām apaugušās rokas šķita visu laiku kaut ko knibinām.

— Varen spurīgs vīrs pagadījies, — Pekarevs līdzjūtīgi noteica, ar to domādams Zaharu Derjuginu, kurš viņam katrā ziņā bija iepaticies. — Vai te, pie jums, viņi visi tādi? "

— Pa reizei gadās, — Brjuhanovs, cenzdamies apslēpt satraukumu, izvairīgi atteica. — Taču šis gadījums, protams, ir īpašs, atzīstos, to es nekādi nebiju gaidījis. Un tieši no Zahara Derjugina. Kopā pie Kotovska dienējām, vienā eskadronā, blakus gulējām, abiem zirgi stāvēja blakus. Šķita, ka pazīstam viens otru. — Brjuhanovs ieskatījās Pekarevarn acīs. — Te, Semjon Jemeļjanovič, ir cita vaina, attiecībās ar Derjuginu es allaž esmu bijis vecākā lomā. Ne jau gadu ziņā, toreiz abiem vēl ūsas nedīga, un viņš ir tikai gadu vecāks par mani, bet izglītības, dzīves pieredzes ziņā, vai, bet vēlāk arī sabiedriskā stāvok|a ziņā. Tā tas bija no paša sākuma. Ļoti nepatīkama lieta, mani moka sirdsapziņa, ka viss tā iegrozījās, viņš ir uzticams biedrs, tikai raksturs viņu dažreiz iegāž.

— Mjā-ā, patlaban nav īstais laiks nodoties jūtelībai, — Pekarevs, apsvērdams kaut kādu savu domu, pēc brīža atsaucās it kā no tālienes. — Kam tagad kāda daļa gar mūsu raksturiem?

Brjuhanovs gribēja pateikt, ka tas viss — jūtelības, raksturi un visi pārējie vārdu vizuļi — ir blēņas, bet tas, ka viņam šobrīd ir riebīgi ap dūšu, —- tā ir realitāte; vēlāk viņš nekādi nespēja izprast, kāpēc tā uzticējies Pekarevam; šķiet, ne no šā, ne no tā sāka stāstīt viņam par sevi un Zaharu Derjuginu, sāka iztālēm, no agrākajiem laikiem, it kā ar baudu rakņādams laukā sen aizmirstus atgadījumus; laikam tā tas arī bija, un viņš, nepaļaudamies uz paša objektivitāti, gribēja, lai kāds trešais vēlreiz iztiesā visu, kas noticis starp viņu un Zaharu Derjuginu, tādā veidā atvieglinot sev sirdi. Pekarevs klausījās uzmanīgi, viņš patiešām vēlējās izprast; taču, klausoties Brjuhanova juceklīgajā stāstījumā, viņam radās divējāda sajūta: no vienas puses, viņam gribējās piekļūt Brjuhanovam pēc iespējas tuvāk, lai izprastu viņu līdz galam, bet, no otras, — viņš netika vaļā no sajūtas, ka Brjuhanovs nez kādēļ nedrīkst un negrib pats galīgi izlemt Derjugina

likteni un viņš meklē kādu, kam varētu uzvelt šo izlemšanu, un šis trešais izrādījies viņš, Pekarevs, kas vajadzīgajā mirklī pagadījies pa rokai. Bet šis trešais taču varēja kļūdīties savos secinājumos, viņam patiesi bija grūti izlemt pilnīgi sveša cilvēka likteni, un, ja vien viņš nemaldās un ir pareizi izpratis Brjuhanova būtību, tad tas patlaban cieš vairāk tieši kā partijas darbinieks, kas nav spējis tikt galā ar cilvēka raksturu, nav padomājis, kā viss var izvērsties. Brjuhanovam tā ir tikai epizode, kaut arī nepatīkama epizode, ar sarežģījumiem, bet tomēr epizode, tas viss drīz vien izbālēs un aizmirsīsies, jauni darbi notikušo aizbīdīs sāņus un nostāsies priekšā, taču Dcrjugi-nam tā ir katastrofa, gals, viņš var arī vairs nepiecelties. Zēl tāda vīra.

Pekarevs aizvien vairāk domāja par Zaharu Derjuginu, patiesībā viņam svešu cilvēku; droši vien tas bija tāpēc, ka Pekarevs jau sen mēģināja rakstīt un viņu interesēja spilgti, savdabīgi raksturi, tikai rakstīšanai neatlika vaļas. Avīze paņēma visus spēkus, arī ģimenei vajadzēja atlicināt laiku, mājās auga meita, sievai smags raksturs, un tomēr pa vakariem Pekarevs kaut kā saskrabināja pāris stundu, tīkamo brīžu gaidās nolika uz galda papīru paciņu un pirms šī svētā rituāla aiz uzbudinājuma uzsmēķēja, nervozi staigādams pa istabu.

Viņiem bija liels četristabu dzīvoklis, un viņš nevienam netraucēja, taču tieši pulksten divpadsmitos ienāca sieva, uzvilkusi rīta kleitu un uz nakti sapinusi matus kuplā bizē, un sauca viņu gulēt; viņš steidzīgi piesedza aprakstītās lapas ar šādām tādām slejām, ko turēja gatavībā tieši tādai vajadzībai; viņa nodarbošanos ar literatūru sieva uzskatīja par tukšu spēku šķiešanu un, cik vien spēdama, centās novērst viņu no tās un atgriezt atpakaļ uz zemes, turklāt ar gluži teicamiem panākumiem. Viņas sievišķīgā fantāzija par vīra vakara nodarbībām bija neizsīkstoša, un viņš bieži vien nevarēja atrast vienotru aprakstītu lapu, lai gan Klaudija kopā ar viņu rakņājās pa plauktiem, nesekmīgi pūlēdamās sameklēt nozudušās lappuses; galu galā viņš sāka glabāt manuskriptus darbavietā, seifā ieslēgtus, bet seifa atslēgu vienmēr turēja pie sevis. Šī klusā cīņa prasīja daudz spēku un nomocīja abus. Tikai tad, kad sieva aizbrauca pasērst pie mātes uz Novosibirsku, viņš izrakstījās tiku tikām. Pekarevu pievilka spēcīgi, pretrunīgi raksturi, taču viņš rakstīja bērniem un par bērniem — droši vien tāpēc, ka bija maigas

dabas cilvēks, redakcijā viņu mīlīgi dēvēja par «Mūsu veco».

Beidzis stāstīt, Brjuhanovs iekšēji apdzisa, it kā viss sakritās, viņš jutās nelāgi, lai gan centās to neizrādīt. Pekarevs šajā brīdī lūkojās kaut kur tālumā, klausīdamies Brjuhanova grēksūdzē, viņš domāja par to, otro cilvēku ar kuplo, nepaklausīgo matu cekulu, redzēja viņa roku, kas nedrošām kustībām taustījās pēc grožiem, nesamanīgo lēkšošanu pa bruģa akmeņiem; viņš mēģināja iztēloties, ko tas, otrs, un nevis šis, ar varu apveltītais, tagad dara un ko darītu viņš, Pekarevs, nokļuvis tādā pašā situācijā.

— Tātad, jūs sakāt, Derjugins adoptējis mirušās ubadzes bērniņu? — Pekareva balss bija sapņaini domīga un izbrīnēta. — Viņam taču pašam trīs bērni, tas nu ir kaut kas ārkārtējs, lai nu kā, bet vīrišķības gan jūsu Derjugi-nam netrūkst.

— Jā, dvēseles dāsnums un tādi izlēcieni kā šodien birojā. Un tas notiek sveša cilvēka klātbūtnē, kad sanācis kvorums. Bet tagad iedomājieties viņu savvaļā, bez iemauktiem, kādus brīnumus viņš tad var pastrādāt! Starp citu, te ari mana vaina nav nekāda mazā, — Brjuhano-vam pēkšņi paspruka nožēla. — Vajadzēja jau pašā sākumā saņemt viņu stingrāk, bet es pakļāvos senajām atmiņām, — Brjuhanovs stāstīja, un viņa sejā bija tā pati nožēla, kas liecināja par neapmierinātību ar sevi. — Tagad nezinu, kā to visti saglābt. Ciems paliek ciems, tur katrs sīkums duras acīs, bet tas nav nekāds sīkums.

— Nekā nepadarīsi, anarhisms mūsu zemniecībā nav nemaz tik reta parādība. — Pekarevs pamēģināja ievadīt sarunu citā gultnē. — Un tomēr jums jāpiekrīt, ka tas ir ļoti interesants raksturs, spēcīgs raksturs, spēcīga, viengabalaina personība. Protams, iznācis nesmukums, kaut kas ir jādara, tādi cilvēki partijai vajadzīgi. Cilvēks nav māla pika, jūs tam piekritīsiet, ne jau visi cilvēki pakļaujas vieglai apstrādei, vajadzīga pacietība un laiks. Un tieši tā mums pietrūka, vai zināt, man jūsu izpildkomitejas priekšsēdētājs nepatika, viņš šajā jautājumā izrīkojās kā apmāts.

— Es, Semjon Jemeļjanovič, izdarīju visu, ko varēju,— brīdi padomājis, sacīja Brjuhanovs. — Manuprāt, viņš ar to sievišķi nojūdzies, es pats gribēju visu izdibināt, varat iedomāties, aizbraucu uz Gustiščiem, redzēju arī Maņu.

— Nu un? — Pekarevs ziņkārīgi apvaicājās.

— Glīta sieviete, acis kā spoles, ugunis vien šķiļ, tādu mantu nekur nenoslēpsi, rn-jā, ļoti izskatīga, — Brjuhanovs noteica un viegli pasmīnēja. — Ziniet, teikšu kā vīrietis vīrietim, viņu var saprast.

Pa visu sarunas laiku Pekarevs, iedomājies savu sievu, pirmo reizi sirsnīgi un kaut kā bērnišķīgi iesmējās.

— Katrā ziņā var, Tihon lvanovič, jums, neprecētam cilvēkam, šis jautājums vēl nav pilnīgi skaidrs. Bet es gan to ar šito vietu esmu pārbaudījis. — Un Pekarevs padauzīja sev pa skaustu.

— Tāpēc jau arī nesteidzos, Semjon Jemeļjanovič, — Brjuhanovs pasmaidīja. — Zahars pieradis pie vieglām uzvarām, viņš bija vēl pavisam zaļš puika, kad meitas jau kārās kaklā, tāpēc arī viņam šajā jautājumā nav stingras nostājas.

Kaut arī Brjuhanovs runāja labvēlīgi un kā jokodamies, taču Pekarevs ar nervoziem raksturiem piemītošo jutīgumu uztvēra viņa balsī apslēptu īgnumu. Lai kā viņi abi izturētos pret Zaharu, viņa liktenis jau bija izlemts, un abi par to nešaubījās, taču turpināja runāties par Derjuginu, piedodami sev šo nelielo divkosību. Godīgi sakot, šis gadījums nevarēja paiet bez nopietnām sekām, un pat tad, ja viņi ļoti gribētu palīdzēt Zaharam Derjuginam, vajadzēja vispirms tikt skaidrībā par to, kā to darīt.

— Tiku dzirdējis, ka jūs pārceļot uz apgabala komiteju, — Pekarevs pēkšņi mainīja sarunas tematu. — Konstantins Ļeontjevičs par jums labi atsaucās.

— Pārceļ uz lauksaimniecības nodaļu.

— Jācer, ka nodaļā ilgi nepaliksiet, apgabalā izvērsīsies plaši būvdarbi, paredzēts uzcelt pāris lielu objektu.

— Piedodiet, Semjon Jemeļjanovič, vai nebūtu laiks kaut ko iekost, kā jums šķiet? — Brjuhanovs pavaicāja, izvairīdamies no šobrīd nevajadzīgās konkrētības sarunā. — Ziniet, es kopš paša rīta nesmu ēdis.

— Es, Tihon lvanovič, nekā neiebilstu. — Arī Pekarevs bija izsalcis, tikai kautrējās pārtraukt Brjuhanova uzsākto grēksūdzi; viņš mundri sarosījās, sastūķēja portfelī papīrus, saņurcītus piezīmju blokus, veselu lēveni zīmuļu, ko vadāja līdzi, jo bieži tos zaudēja, un noklikstināja slēdzi. Iespējams arī, viņš nodomāja, ka Brjuhanovs ir lāga vīrs, tikai mazliet paskarbs, bet mīkstsiržus jau šis laiks samaļ. Tāpēc, ja jau tikpat kā skaidrs, ka vajadzēs kopā strādāt, nemaz nenāks par ļaunu, ja būšu ar Brjuhanovu sapazinies tuvāk un kaut ko par viņu uzzinājis.

— Saprotiet, Semjon Jemeļjanovič, mana māte jau otro nedēļu guļ slimnīcā, stenokardija, jāpārtiek no tā, ko dabū .irpusē. Bet pie mums gatavo gluži labi, iztikt var, nav arī necik tālu.

Atvadījušies no kalsnās un garās apkopējas krustmātes Stešas, kas jau sen neapmierināti grabināja spaiņus — viņi traucēja uzpost telpas, — abi kopā izgāja no partijas rajona komitejas; pret vakaru pilsētiņa bija no tveices galīgi sadugusi, žogmalēs sačokurojušās un ļenganas karājās diždadžu lapas; uz ielām neredzēja gandrīz neviena cilvēka; tie sēdēja mājās vai dārzos vai arī pavadīja laiku pie upes. Pekarevam patika šādas klusas, pusaizsnaudušās pilsētiņas ar to apbrīnojami vienmērīgo dzīves ritumu un vienkāršajiem ikdienas notikumiem. Šīs mazās, senās pilsētiņas, kas bija kļuvušas par rajonu centriem, klusībā lepojās ar savām kūkumainajām akmens bruģa ielām, sendienās celto muižnieku un tirgoņu savrupmāju biezajiem mūriem, veco klosteru robotajām sienām un lēto dzīvi. Retie pretimnācēji godbijīgi sveicināja Brjuhanovu, un Pekarevarn pamazām uzmācās kaut kāda maigi labsirdīga apcerēšanas noskaņa; jā, tā tas patiešām ir, visi galvenie dzīvības procesi tiek pārbaudīti tieši šeit un tikai šeit, šajos nomaļajos, pēc pirmā acu uzmetiena šķietami nemainīgajos nostūros; šeit uzvird vēsie avoti un sākas varenās upes.

12

Pirmajās dienās Zaharam likās, ka sāpe par notikušo jau pieklususi un ka tagad viņš ir pats par sevi noteicējs, vairs nevajadzēs nakts vai dienas laikā lēkt augšā un skriet katra nieka dēļ; cilvēku vidū viņš bija jautrs, ar pastāvīgu zobgalīgu smīnu acīs, taču mājās ne ar vienu nerunāja un centās paēst viens pats, atsevišķi no visas ģimenes. Viņā rūga kaut kas tumšs un mežonīgs, un viņš nomierinājās, tikai atrazdamies kopā ar Maņu; tagad viņš jau dzīvoja ar Maņu atklāti, ne no sievas, ne kaimiņiem neslēpdamies, gāja pie viņas gandrīz vai ik nakti un atgriezās mājās tikai gaismiņā; Jefrosiņja pāris reižu mēģināja aizsākt sarunu, viņš nobāla aiz dusmām, acīs sāka dzalkstīt mežonīgs niknums, un viņa likās mierā; kaut kur sirds dziļumos Jefrosiņjai bija Zahara žēl, viņa juta, ka

cilvēks nogājis lidz galējai robežai. Visvairāk Jefrosiņjai sāpēja viņa vienaldzība, nevēlēšanās kaut cik noslēpt savu un viņas kaunu no cilvēkiem; saimniecībā viss bruka kopā, un, ja nebūtu vecās Avdotjas stūrgalvīgās izturības, te būtu sairuši jau pēdējie pamati.

Zahars gāja, kur viņu norīkoja, tikai centās pēc iespējas mazāk tikties ar cilvēkiem, bet, ja gadījās būt ļaužu bara, lielākoties klusēja, un cilvēki viņu, šķiet, saprazdami, neaiztika un neizprašņāja. Uz augusta beigām labība bija nopļauta, laukos dūca kuļmašīnas, cita pēc citas pacēlās stirpas; Zaharam patika pievest labību vai arī stāvēt stirpas galā un laist caur rokām zeltaino, graudu pie-smagnēto kūļu nepārtrūkstošo straumi; ar garajām dakšām no lejas pasviestie kūļi sausās, tveicīgās dienās pa-šķieda sakarsušu graudu spietus; Zahars pārtvēra kūļus jau lidojumā un klāja līdzenās rindās sev zem kājām; kaut gan viņš vēl bija samērā jauns, stirpas krāva un ierāva tām galus varen meistarīgi, ar resgaļiem piesegtās kores iznāca līdzenas kā izlietas, un par Zahara māku brīnījās pat pieredzējuši veči; Zahara krautās stirpas stāvēja tīrumos kā dievnami, pilnas apslēptas un varenas dzīvības, un nekādas lietavas nesūcās tām cauri; tās varēja tā stāvēt, pasargātas no mitruma, gadu, divus un pat trīs, un tikai peles zem šī lieliskā, pret slapjumu izturīgā jumta uzsāka savu iznīcināšanas darbu, siltumā un pārticībā vairodamās bez mēra.

Retajos atelpas mirkļos Zaharam patika atpūšoties no augstuma vērot tālos, zilā dūmakā tītos apvāršņus; šādos brīžos, sargādams savu vientulību, viņš pat nekāpa lejā uzsmēķēt, viņā dzima un dzīvoja kaut kādas beziemesla ilgas, cietsirdīgas un prieka pilnas sirds mokas padarīja viņu redzīgāku pret citiem un nežēlīgāku pret sevi pašu, taču viņš vēl aizvien nespētu skaidri apjaust un izsacīt savas domas un jūtas. Viņa vienīgais glābiņš no dzīves un sevis paša bija Maņa; atrazdamies viņai blakus, Zahars aizmirsa savas nedienas un bēdas, viņš dzīvoja, nekā neredzēdams un ne par ko nedomādams.

Reiz, kad stirpošana vēl bija pilnā sparā (darbu pabeidza vēlu, jau pēc vakara rasas), Zahars, atgriezdamies pāri tīrumiem mājup, steidzās, aizvien pielikdams-soli, viņam nedeva miera asa, smeldzoša vēlēšanās pabūt šodien kopā ar Maņu, redzēt lijušu un noglāstīt viņa zīdainos matus; pa garo darba dienu piepūlētās plaukstas bija pilnas ierasta smaguma, un viņš juta to gurdo, dunošo spēku.

Bija jāsojo savas četras verstis, gandrīz no pašas Lakstīgalu gravas. Siltā, tveicīgā, neganti tumšā nakts vēl nebija atdzisusi pēc vasarīgās svelmes; blīvā augusta vēja brāzmas vēdīja kaut kādu neizprotamu vai nu apžuvušas rugaines, vai arī pēc pļaujas zemē sabirušo graudu jaunā zelmeņa smaržas. Zahars soļoja viens pats, smagi šļūkādams pa rugājiem, pāris reižu viņam turpat pie kājām, spārnus plikšķinādamas, uzšāvās gaisā paipalas; Zahars tad satrūkās, pagausināja soli un pūlējās saskatīt tumsā aizspurgušos putnus; ātrais gājiens viņu neatskurbināja, un, ciemam tuvojoties, vēlēšanās redzēt Maņu tikai pieauga. Zahars redzēja Maņu šorīt sievu barā, viņa bija meitenīgi apsējusies košu, puķotu lakatiņu, viņš tūlīt novērsās un, neviļus iekāsējies, sāka skatīties uz ratiem, kas bija piesēduši pilni vīru. Zahars domāja par viņu visu dienu, un neparasts, nogurdinošs žēlums par Maņas sagandēto dzīvi visu laiku traucēja viņam; pēdējā laikā Zahars jau vairākkārt bija aicinājis pamest visu un braukt prom, un Maņas vārdos neizteiktā pretestība raisīja viņā nožēlu un neizpratni; Maņa tad sāka runāt par bērniem, teica, ka uz cita nelaimes savu laimi vēl neviens nav uzcēlis; cauri sievietes padevībai un pakļāvībai stūrgalvīgi spraucās laukā griba palikt pie sava, Zahars jutās pārsteigts par viņas stingrību un tādās reizēs dusmodamies apsēdās uz gultas malas un smēķēja; ar vienu vienīgu pieskārienu Maņa atkal atgrieza viņu pie sevis.

— Neviens sātans nevēlas mani saprast, — viņš teica Maņai, juzdams, ka tikai šeit var atmaigt un atpūsties. — Tu, Maņa, esi bābietis, man taču visa dvēsele brūču brūcēs sakapāta, katrs muļķis vaikstās par mani. Un kāds tev te labums? Vai maz esi izkaukusies pa kaktiem? Tur būs sveši cilvēki, gar mums viņiem nebūs nekādas daļas, sāksim jaunu dzīvi.

— Bēgt no dzīviem bērniem, Zahar. — Viņa vārgi sakustējās blakus.

— Naudu sūtīšu, kas tad es viņiem te esmu? Svešs kas svešs, es, Maņa, vairāk tā nespēju, drīz cilvēka izskatu pazaudēšu.

— Ak tu, manu bēduli, — viņa pažēloja Zaharu un sāka skaļi prātot, atklādama savas slepenākās, mulsuma brīžos izlolotās domas: — Labam cilvēkam vienmēr atsijas vien tiek. Jāpacieš... Cilvēka liktenis dieva^1 rokā.

— Tā, Maņa, var spriest tikai sievišķis. — Viņš apslāpēja nopūtu, atkal sagribējās uzsmēķēt. — Liktenis [1] varbūt ari ir dieva rokās, tikai velns to loka pēc sava prāta.

Patlaban viņš soļoja pa nakts klusuma apņemto lauku ar tā neredzamo dzīvi un izlēma tieši šonakt par katru cenu pavērst likteni uz citu pusi, piespiest Maņu, lai viņa piekrīt braukt prom no ciema; viņš sāks strādāt kaut vai par zemes racēju, pēc tam arī Maņa varēs iekārtoties darba, lai kaut Iļjuša izaug pilsētā par cilvēku, varbūt izmācās par inženieri.

Zahars satraukumā nemaz nemanīja, kā bija nonācis līdz sakņu dārziem; iebridis irdenajās kartupeļu vagās, viņš apstājās, pakāpās atpakaļ un, sataustījis ar kājām rugaini, gurdi devās tālāk, mēģinādams noskārst, kam pieder šis sakņu dārzs. Trieciens no mugurpuses pa galvu izsita zemi no kāju apakšas; viņš vēl paguva sadzirdēt smagu, apslāpētu sēcienu «k-hē!», it kā kāds būtu ietriecis nepakļāvīgā, zarainā bluķī smagu cirvi; šajā īsajā mirklī ar vēl patvērušos skaidras samaņas drupatiņu viņš, šķiet, uztvēra, kam pieder šis gārdzošais, apslāpētais «k-hē!», un, gāzdamies tumsā, pretim zemei, atrada sevī spēku, lai paraustos prom no jauna tuvīnajā žogā izlauztā mieta vēziena, un ar to izglāba sevi; nākošais trieciens, kas bija domāts pa galvu, pa pakausi, neizdevās, sitamais aizsvilpa garām, un Zahars no visa spēka, savainodams pirkstus pret zobiem, iezvēla .pa atiezto muti un palēca sāņus; pēc plecos ierautās galvas viņš sazīmēja Maņas vecāko brāli — Kirjanu Poļivanovu; Kirjans nebija viens, bet kopā ar jaunāko brāli Mitreju, un Zahars no viņiem nekā laba nevarēja gaidīt. Tikai kādi pāris simti metru bija līdz tuvākajām mājām, taču nekas nepie spiestu Zaharu kliegt un saukt palīgā; zobus sakodis, viņš izrāva Kirjanam no rokām mietu un, vicinādams to, no uzbrūkošajiem brāļiem atkaudamies, pamazām kāpās dziļāk dārzos, tuvāk pie mājām.

— Maita tāds! — viņš izdzirdēja akla naida apslāpēto Kirjana balsi. No mums tu neizspruksi, vari kliegt, cik uziet, neviens palīgā neskries. Te nav priekšsēdētāja krēsls, dzirdi tu, bendesmaiss!

Izmanījies Zahars iegrūda viņam ar kārts galu sānos, Kirjans dobji iebļāvās un sarāvās čokurā, bet Zahars pagriezās pret Mitreju; tas stāvēja, kājas iepletis un dūrēs sažņaugstās rokas uz priekšu pastiepis; visā viņa stājā jautās pārliecība un saspriegts spēks, gatavība kurā katrā mirklī mesties virsū. Negaidītais trieciens pa galvu bija

Zaharu apdullinājis, un tagad viņu vadīja tikai svelošs, nevaldāms niknums, tas, likdams sirdij vai pamirt, taja pašā laikā piešķīra Zaharam it kā otru redzi, tagad viņš skaidri saskatīja tumsā savus pretiniekus; viņš nedrīkstēja pamest acis apkārt, kaut uz mirklīti novērst uzmanību, viņš nevarēja paskatīties uz bālo pusmēnesi, kas bija uzlēcis debesīs, un pamanīt, cik ļoti visa apkārtne bija pēkšņi pārvērtusies. Viņš gāja virsū Mitrejam, zinādams, ka Kirjans vēl nav atguvies no sparīgā zvēliena pa sāniem un kādu brītiņu pavalstīsies; mietu pacēlis, viņš uzmanīja katru Mitreja kustību un lēnītēm virzījās tam tuvāk, tagad Zahars jau skaidri redzēja viņa seju un zvērojošās acis. Mitrejs kliegdams metās viņam virsū; Zahars paguva uzgāzt ar mietu pa Mitreja sitienam atvēzēto roku. Negribēdams zvelt vēlreiz, tagad jau tieši pa galvu, Zahars nosvieda mietu zemē, strauji sagrāba sāpēs saliekušos Mitreju, ar strupu grūdienu uzrāva viņu stāvus un ietrieca dūri tieši sejā; kaut kas nokrakstēja, un Zahars sajuta sāpi pirkstos. Uz mirkli viņš bija aizmirsis par Kirjanu, taču, kā viņam šķita, tūlīt arī atcerējās un palēcās sāņus, bet bija par vēlu. Otrs sitiens no mugurpuses pa galvu ar kaut ko smagu nogāza viņu no kājām, un krizdams Zahars saprata, ka vairs nepiecelsies; viņš sarāvās kamolā, sargādams vēderu un galvu, un tikai dobji vaidēja no spērieniem; viņam spēra pa sāniem un vēderu, spārdīja ilgi un nežēlīgi, un viņš, tikpat kā zaudējis samaņu, dobji stenēja; vēl viņš sadzirdēja kādu balsi, kas teica, lai pārstājot vazāties pie Maņas, un pēc tam vairs nekā nedz dzirdēja, nedz juta.

— Rimsties, rimsties, Mitrej! — pārsistās un pietūkušās lūpas tikko kustinādams, Kirjans pūlējās savaldīt par zvēru pārvērtušos brāli. — Mierā, sātans gatavais, Sibīriju nopelnīsi!

Grūzdams prom brāli, kas gribēja vēlreiz iezvelt bez samaņas guļošajam Zaharam, Kirjans neķītri lamājās, tad ar stipru sitienu pa ausi nogāza Mitreju zemē. Tas ar pārlauzto roku neveikli atsitās pret zemi un ievaidējās.

— Tagad laižamies, — Kirjans pusbalsī izdvesa, — un lai līdz rītam no tevis ciemā ne smakas nebūtu. Pūcē prom uz Brodņiem, pie Kaļika, un guli tur. Bet šitarn pietiks, tagad viņam, riebeklim, sievieši vairs ne prātā nenāks. Ejam veicīgāk! — viņš uzsauca, un abi pieliekušies, kā zaglīgas ēnas metās katrs uz savu pusi.

Zahars palika guļam ar sakropļotu seju, apakšlūpa bija pārsista, acis aizpampušas, no mutes un ausim sūcās asinis, pamazām pierimdamas; asins smakas pievilināts, nez no kurienes uzradās Fomas Kudeļina suns, sacēla uz skausta spalvu, soļus piecus no Zahara apstājās, rūkdams pietupās uz pakaļkājām un piesardzīgi pastiepa uz priekšu smailo purnu; tuvāk pieiet suns neuzdrīkstējās, un tas nozīmēja, ka Zahars reizēm sakustas; suns staigāja apkārt no vienas vietas uz otru, te sēdēja nekustīgi, te apgūlās, it kā būtu nolēmis apsargāt Zaharu, te atkal aizskrēja paslapināties pie tuvējā žoga, no kura bija izlauzts miets, kas gulēja tepat, Zaharam gandrīz blakus. Suns sagaidīja gaismu; mēness pusīte, pamazām izbalēdama, vēl karājās pie apvāršņa, kad pretējā debess malā sāka aust sārtena gaisma; naktī izkrita pamatīga rasa, un tas nāca Zaharam par labu, viņš pamazām atguva samaņu. Pa šauru acu šķirbiņu viņš ieraudzīja blāvot sākušās debesis; nevarēdams itin nekā atcerēties, viņš mēģināja pakustināt galvu, bet tajā uzliesmoja asa sāpe, iegrūzdama atpakaļ nemaņā, un tomēr pēc kādas stundas, kad jau bija uzaususi saule, viņš piecēlās sēdus, ar mokām grozīdams gluži kā ar čugunu pielieto galvu un ar mēli pamazām stumdams laukā no mutes sarecējušo asiņu pinkuļus. Visa apkārtējā pasaule likās sveša un biedinoša, šķita, ka viņš palicis zemes virsū pilnīgi viens, un viņam uznāca bailes no nakts rasā atvilgušajiem tīrumiem, no ugunīgās austošās saules, no ciema, kura mitrie jumti melnēja turpat blakus. No visām pusēm gluži kā salts caurvējš vēdīja naids, un, kad viņš pagrieza aizpampušās acis pret sauli, viņu sāka dedzināt neiedomājama spoži sarkana uguns un viņš juta, kā sprēgā āda. Zahars zināja, ka viņš nevar piecelties un iet, saukt pēc palīdzības negribējās, patlaban viņš taču cīnījās ne tikai ar savu nevarību un pazemojumu; viņam par ļaunu dega arī šī indīgi spožā, sarkanā uguns, vairs nebija ne tēva, ne mātes, ne bērnu; viņam vajadzēja tikt augšā, un galu galā ar Lielām mokām, īdēdams aiz sāpēm, viņš piecēlās uz savām vārgajām, ļodzīgajām kājām. Zaharam bija kaut kam jāpierāda savas tiesības iet un pateikt visiem, ka spļauj viņiem virsū, viņiem bija jāredz viss nodarītais, un viņš piecēlās un, galvu neveikli paslējis un ar kājām pa zemi pīdamies, paspēra vienu soli. Viņš bija piecēlies kājās, un tūdaļ sirdi pārņēma ļauns uzvaras prieks; tikai tā viņš varēja atmaksāt, uzveikt pats sevi un arī visus

pārējos. Ar katru soli Zahars kļuva drošāks, un sāpes it kā atkāpās no viņa, brūkošās, salauzītās aprises iztaisnojās un nostājās savās vietās un vairs nelēkāja acu priekšā; viņš pārkūlās pāri sakņu dārziem, sasniedza ciema nomali un, izgājis tai cauri un vēl vairāk atžirdzis, aizsteberēja pa Gustišču galveno ielu, turēdamies iesāņus pret sauli, kas spīdēja pāri jumtiem un rīta kāruma dūmiem; sirds viņa krūtīs kliedza un vai plīsa no uzvaras prieka. Zaharam šķita, ka viņš iet brīvi un viegliem soļiem, taču patiesībā tikko kustināja kājas, vilkdams tās un ceļa putekļus ar tām grābstīdams, pirmā sieviete, kas pagadījās pretim ar pilniem ūdens nēšiem, klusu novaidējās un pakāpās nost ielas maliņā; viņas izbīlis tikai palielināja Zahara atriebības prieku; viņš gāja, izplatīdams visgarām, pa visu ciemu tādus kā smagus viļņus, un drīz vien gar puķu dārziņu žogiem sāka rēgoties cilvēku stāvi, tie klusu un bailīgi sasaucās, snaikstīja viņam pakaļ kaklus, bet daži arī paskrējās līdzi, tikai neviens neuzdrošinājās pienākt tuvāk vai uzrunāt; vecenes sačukstējās un meta krustus, vīri saskatīdamies novērsās cits no cita, sievas slaucīja priekšautos asaras, un vienīgi ciema muļķīte Fekluša, nez no kurienes uzkūlusies, soļoja mazu gabaliņu aiz viņa, gluži kā bērns steidzīgi tipinādama ar savām basajām, dubļainajām kājām. Notika tas, ko neviens nespēja ne saprast, ne apjēgt; pēc tam vai pusi gada Gustiščos par to vien runāja, večas staigāja no mājas uz māju spriezdamas un tenkodamas; Rudā Volodjas sieva — Varečka, to atcerēdamās, allaž ņēmās gausties par diviem gluži jauniem čuguna podiem, kas tajā rītā palikuši krāsnī neuzmanīti un pārsprāguši, ik reizi piebilzdama, ka tas viss uz ļaunu, un bez mitas sūrodamās par tikumu pagrimšanu. Kautrīgi lūpas savilkusi, viņa gan piebilda, ka grēko jau citi ar, tikai neizliek savu kaunu visai pasaulei apskatīšanai, bet te taču pat mēle atsakās klausīt.

Pa ielu soļoja Zahars Derjugins, viss sakropļots, neizskatīdamies vairs pats pēc sevis, kaut kas milzonīgs un tumšs bija pārņēmis viņu un — to sajuta katrs — pārvērta labi pazīstamo Zaharu Derjuginu par kaut ko nesaprotamu un atbaidošu. Viņam klājās ļauni, to saprata visi, taču īpašs, neizskaidrojams viņa gaitas spēks lika turēties atstatus; šobrīd neviens neuzdrošinātos pieiet viņam klāt, apturēt, kaut kā palīdzēt. Un vēl: visi bija pārsteigti par šo neparasto notikumu. Arī agrāk ciemā nežēlīgi, zvēriski izkāvās meitu vai kāda cita ienaida dēļ,

taču neviens pēc tam neuzdrošinājās iet gaišā dienas laikā, rau, tā pa ielas vidu ar sakropļotu, aizpampušu, pāršķiebtu seju. Piekauts — tas nozīmēja, ka vainīgs, apkaunots, — šī mūžsenā laucinieku patiesība bija samanāma ik cilvēkā, kas patlaban blenza uz Zaharu, un tas, ka viņš gāja pa ielu, nelikdamies ne par vienu ne zinis, apgāza visus ierastos priekšstatus; pašlaik notiekošais atgādināja apbedīšanu, kaut arī pa ielas vidu soļoja dzīvs cilvēks, soļoja, atšķīris sevi no pārējiem ar neredzamu un tajā pašā laikā nepārvaramu sienu.

Pirmais atguvās Zahara krusttēvs Ignats Kuzmičs, piestāja blakus un sāka kaut ko runāt; Zahars tajā pašā nedrošajā, gausajā solī pagāja viņam garām, pat uz to pusi nepaskatījies; Ignats Kuzmičs samulsis palika stāvam, ar visu savu izskatu pauzdams rūgtu neizpratni. Un tad, vistrakāk sakāpinātās ziņkārības brīdī, kad daži jau bija satricināti līdz pēdējam vai sastinguši kā sālsstabi, Zaharam pretī iznāca Maņa. Sākumā viņa devās pie Zahara kā apburta, tad ar visu savu uz pleciem noslīdējušo lakatu, kam stūri kulstījās aiz muguras, metās skriešus un, satvērusi viņu aiz pleciem, no izbīļa drebēdama, visu pasauli aizmirsusi, piespiedās ar seju pie Zahara un turpat, palaidusi viņu vaļa, ar visu savu sasāpējušo un nepiepildīto ilgu spēku, neko neatjēgdama un ne par ko nedomādama kā vienīgi par viņu, ar kaut kādu neizdibināmu mīlestības apskaidrību uztverdama īsto mirkli, kad var apstādināt viņu un atmodināt, nekustīgi nostājās Zaharam ceļā un bija ar mieru drīzāk mirt nekā atkāpties. Viņš neredzēja Maņu, tikai nojauta, ka priekšā aizstājusies kāda asarām applūdusi seja; viņš tikai sajuta spēku, kas aizšķērsoja ceļu, un šis spēks nebija mazāks par to, kas plosījās viņā pašā; viņš bija pārsteigts un, sajutis tuvumā kādu pazīstamu, saviļņojošu smaržu, it kā iznira no blīvas miglas, līdz ar ceļu sev priekšā pamanīja arī cilvēkus pie žogiem un puķu dārziņiem; viņa uzmanība tagad pievērsās Maņai, viņas sejai, kurā, dzīves alkas izstarodamas, mirdzēja mīlas, sāpju un baiļu pārpilnas lielas, zilas acis; Zahars it kā saguma, atgriezās no kaut kādas nebūtības un atkal pārvērtās parastajā Zaharā Der-juginā. Viņš sajuta sāpes un nelabumu visā miesā; Maņa saudzīgi apskāva viņu, ar tām pašām zilajām ugunīm acīs noslīga viņa priekšā uz ceļiem un sāka skūpstīt pietūkušās, savainotās rokas un vieniem asiņu recekļiem noklātos pirkstus.

— Zahar, mīļais, — viņa, asarās smakdama, izdabūja pār lūpām. — Kas tie bija par zvēriem... ak kungs!

— Tavi brāļi, Maņa, — Zahars tikko saprotami kaut kur augšā izdvesa (sadauzītās, piepampušās lūpas nemaz nekustējās); neviens to nemaz nedzirdētu un ari nesaprastu, taču Maņa saprata; viņas seja uz mirkli nobālēja, un viņa, joprojām uz ceļiem nokritusi, vēl dedzīgāk un spēcīgāk, nodarīdama sāpes, sāka skūpstīt Zahara rokas, bet viss ciems mēmā ziņkārībā kā pamiris nolūkojās viņos.

— Tomēr uzglūnēja, vilki tādi, — Maņa čukstēja, ne mirkli nešaubīdamās, ka Zahars tagad jutīs aizvainojumu arī pret viņu. — Atrada īsto brīdi, nolādētie... Mans mīļais, mans mīļais ... Gan arī viņus sava bēda piemeklēs, gan!

— Cilvēki skatās. — Zahars gribēja piecelt Maņu, taču nebija spēka, un pirksti tikai nevarīgi slīdēja pa viņas pleciem. — Celies, Maņa, celies, — viņš dusmīgi sacīja. — Viss ciems saskrējis ... Kauns!

— Lai tevi, Zahar, kā būtu sakropļojuši, es tevi mīlu.— Viņš ieraudzīja Maņas acīs klusu apņēmību un neapslāpējamu mīlestību un jau pavisam citādā veidā nekā līdz Šim izprata viņu; tas, ko viņš bija izcietis Maņas dēļ, bija gatavais nieks salīdzinājumā ar viņas mokām un laimi, un tas apskaidroja Zaharu.

— Man tagad viss vienalga, — Maņa nesakarīgi murmināja. — Lai skatās visa pasaule: tu man esi viss, bet, ja pametīsi, aizmirsīsi, — nesacīšu ne vārda. Tikai to gan zini, Zahar: tiklīdz vairs nemīlēsi, pienāks arī mana nāves stunda, staigāšu gan un smiešos, bet iekšā būs tikai trūdi un tārpi.

— Celies, Maņa, augšā, — viņš klusām palūdza, un viņa, paklausīdama šim klusumam Zahara balsī, piecēlās, un tajā pašā mirklī abi ieraudzīja, kā pie viņiem iešķērsām pāri ielai skrien divi sīki cilvēciņi; Maņa tūlīt saskatīja, ka tie ir Zahara vecākie bērni Ivans un Aļonka, viņi pieskrēja pie Zahara un Maņas, un Maņa aiz pārsteiguma atkāpās atpakaļ. Nevis pamanījusi, bet drīzāk gan nojautusi pūlī Jefrosiņjas sastingušo seju, Maņa klusām, ne vārda neteikusi, ar nobālējušu, apņēmības pilnu seju, kurā plaiksnījās tie paši tikko pārdzīvotās sevis noliegšanas neprātīgās laimes atspulgi (viņa šo laimi neapzinājās un nedomāja par to, viņa tikai izjuta savādu prieku par savu rīcību, tas atņēma spēkus, un viņai gribējās raudāt), atkāpās no Zahara un aizgāja prom; cilvēki klusēdami pašķira viņai ceļu, un ari Jefrosiņja, pavadīdama Maņu ar acīm un redzēdama tikai viņu, saprata Maņas iū-tas un saprata arī to, ka ir zaudējusi. Viņai uznāca vēlēšanās mesties Maņai paka], ieķerties tai matos un kaut reizi atmaksāt par visām sāpēm, un lai tad saskrien cilvēki, lai pūlas viņas izšķirt; viņa vēlējās sāpēs locīties svešās, spēcīgās rokās un, tāpat kā pirms brīža to darīja Maņa, visu cilvēku, visa ciema priekšā zvērēt un atzīties savā nolādētajā aklajā sievietes mīlestībā pret Zaharu, kaut ko kliegt un kaut kam draudēt, taču blakus stāvēja bērni. Arī Zahars ar tādu kā otro redzi pamanīja Aļonkas, savas meitas, seju, kuras pusbērnišķīgajā grimasē bija saplūdušas vienkop bailes, kauns, riebums un alkaina ziņkārība; un tieši tas bija pēdējais piliens, viņš atviegloti nopūtās un iegāzās tumsā, kas pakļāvīgi un labprātīgi pašķīrās viņa priekšā.

Galīgi satriekta pēc visa notikušā, Maņa nekur laukā nerādījās un visu dienu nogulēja savā pusē pusnemaņā, seju spilvenā iespiedusi. Lāgiem ienāfca Lukerja, pašaudījās no viena kakta otrā, bikli pabāza galvu durvju spraugā Iļjuša; viņai nebija spēka paskatīties dēlā un nomierināt; gulēdama nekustīgi, Maņa nemaz nemanīja, kā viņā nobriest vienīgais iespējamais un pareizais lēmums, un, kad šī atziņa tika skaidri apzināta un izprasta, viņa nodomāja, ka turpmāk vairs nebūs dzīvei mērķa un ka viņa jau tagad ir mirusi, bez siltuma un prieka sirdī.

Pret vakaru Lukerja vairs neizturēja, izgrozījusies un izpukstējusies pie lielās, vara kalumiem glīti izrotātās lādes, kurā glabājās Maņas pūrs, kas nu gulēja nevienam nevajadzīgs, viņa apstājās pie meitas un apraudājās.

— Ak kungs, bezgode, — viņa sāka izmisumā vaimanāt. — Par kādiem grēkiem tu man esi uzsūtīta. Kauns, cilvēkos vairs nevar rādīties... pie sveša vīra izskrēji, lai viss ciems redz un brīnās... Tūlīt augšā, — Lukerja pavēlēja, mainīdama gan balss, gan sejas izteiksmi. — Nāc paēst, gribi sevi kapā iedzīt? Kas par bērnu gādās, kam viņš, apaļš bārenis, būs vajadzīgs? Vectēvs ar vecomāti otru mūžu nedzīvos ...

Maņa klausījās mātē, bet nebija jaudas pat pakustēties; ilgi savaldītais, apslēptais spēks šodien izlauzās ārā bez viņas gribas un vēlēšanās; ieraudzījusi Zaharu, ar kādu īpašu spēku atšķirtu no visas pasaules, vientuļi velkamies pa ciema ielu, viņa aizmirsa visu — kaunu, cilvēku valodas; viņas mīļotais, vienīgais tuvais cilvēks gāja prom

viņas acu priekšā, ja neapturēsi, viņš vairs nekad atpa-kaļ neatgriezīsies; un viņa metās tam pretim, lai izglābtu savu vienīgo sūro laimi. Viņa nedomāja neko, viņa glāba šo laimi un ar vienu izmisīgu soli sadragāja visus ciemā iedibinātos likumus un paražas. Māte teica par cilvēkiem — bet viņa taču vairs no tiem nebaidījās, viņa varēja piecelties un iziet cauri ciemam tikpat izaicinoši, kā to šorīt darīja Zahars, viņa to jau bija izdarījusi, un tagad vajadzēja pabūt vienai, un viņa tikai vēl ciešāk sakoda zobus un klusēja, neatbildēdama mātei.

Vakarā, jau krēslā, pie tēva atnāca Kirjans un zaglīgi ielavījās istabā; Lukerja šajā brīdī klāja galdu, vectēvs Makars noņēmās ar Iļju, bet pats namatēvs, vakariņas gaidīdams, sēdēja pie loga viņam neierastā nomāktā bezdarbībā. Ieraudzījusi vecāko dēlu, Lukerja kļuva vēl rosīgāka.

— Sēsties, sēsties, Kirjan, — viņa teica dēlam. — Paēdīsim vakariņas, citādi tu esi galīgi aizmirsis ceļu uz tēva mājām.

— Darba tik daudz, ka ne elpu atvilkt, — Kirjans atbildēja, sasveicinādamies ar tēvu, pēc tam ar vectēvu Ma-karu, un piesardzīgi, gluži kā baidīdamies salauzt solu, apsēdās iešķībi pret galdu. — Re, kādi brīnumi, laikam par sen aizdotām dusmām kāds esot agrāko priekšsēdētāju nosvētījis.

Sastapies ar tēva vērīgo un nikno skatienu, Kirjans palūkojās uz vectēvu Makaru; tas jau grasījās kaut ko teikt, taču Poļivanovs pārtrauca.

— Kur Mitrejs? — viņš drūmi noprasīja, vērīgi noskatīdams dēla spēcīgo, drukno augumu, un Kirjans, nespēdams izturēt tēva skatienu, centās apsēsties ērtāk un izrieza plecus.

— Nezinu, — viņš mākslotā vienaldzībā atteica. — Mitrejs vakar teica, ka atprasījies brigadierim un gribot aizstaigāt līdz Brodņiem, pie Kaļika. Esot nezin kādas darīšanas ...

— Ak darīšanas, — it kā kaut ko pārdomādams, novilka Poļivanovs. — Tad jau labi, ja darīšanas. Kaļikam ir galva uz pleciem, viņa padoms ir allaž vietā.

Lukerja jau sāka piesardzīgi likt uz galda bļodiņas ar treknu, krāsnī pārtvīkušu kāpostu viru, un šajā mirklī, pārbiedējot vectēvu Makaru ar Iļjušu un Lukerju, Po)i-vanovs sparīgi uzblieza ar dūri pa smago galdu, bļodiņās vira nošļakstēja vien.

— Aunagalvas! — Po|ivanovs norēcās aizsmakušā balsī, sadauzīto roku tirinādams. — Cik reižu jums nav teikts: neaiztieciet Zaharu! Mūsu asinis sajaukušās ar viņa asinīm, tagad tās vairs nenodalīt nost! — Poļivanovs no-zibsnīja acis uz Iļjušu; tas, nobijies no skaļās baiss, pamuka vectēvam Makaram aiz muguras, bet Poļivanovs, gandrīz vai apgāzdams galdu, pielēca kājās un sāka šaudīties pa istabu, tad pagrāba kaktā no piestas stampu un iebelza ar to pa koka baļļiņu, kas pilna ar ūdeni stāvēja pie durvīm; baļļiņa izjuka, galdiņi pašķīda uz visām pusēm, un pa grīdu aizplūda liela peļķe.

— Vai dieniņ!... — žēlabaini iesaucās Lukerja, ka vilciņš griezdamās ap vīru un baidīdamās pieiet tuvāk.— Tētuk, tētuk! — viņa iztālēm pārmeta vīram krustu.

— Kungs, stāvi mums klāt! Tētuk! Māju sagāzīsi, ak dievs!

— Kā nu tā var, tēti! — galu galā iejaucās arī Kirjans.

— Vai tad mēs kādi mežoņi esam, vai? Vai tiešām tu domā, ka mēs?

— Turi muti, muļķi! — uzbļāva Poļivanovs, bakstīdams ar smago ozola stampu griestos, dēļi no triecieniem krak-stēja vien. — Ja pašam prāta aptrūcies, būtu kauču no citiem palienējis! Māsu pasaules priekšā apkaunoji, tēvu!

Vectēvs Makars bezbailīgi pārtipināja pāri visai istabai, piegāja pie dēla un satvēra stampu, un Poļivanovs nesaprātīgām acīm palūkojās no augšas vecā vīra sažuvušajā sejā, it kā redzētu viņu pirmo reizi mūžā.

— Tu, Akim, drusku lēnāk! — vectēvs Makars sacīja.

— Nespriņģē kā āzis. Dod šurp, nekriškānl — Viņš parāva stampu, un Poļivanovs negaidīti viegli palaida vaļā savu smago ieroci; vectēvs Makars aizgāja un nolika stampu atpakaļ piestā; Poļivanovs lēnām pagriezās, ieraudzīja durvīs Maņu, pareizāk sakot, pirmajā mirklī pamanīja meitas sejas balto plankumu ar nekustīgām acīm un, saprazdams, ka tagad sāksies pats nepatīkama-mākais un grūtākais, nolēma apslāpēt gaidāmo sprādzienu un pagriezās pret Lukerju.

— Ko stāvi kā izpūrusi vārna? Mūžu nodzīvojusi, bet viss no rokām krīt ārā. Vāc kopā savus koka gabalus, liec galdā ēdamo, nakts klāt!

— Ak kungs, ko tad es, — Lukerja aiz izbrīna iesaucās un metās iedibināt istabā kārtību. — Sēsties, tētuk, es tūlīt, tūlīt, — viņa atkārtoja, ar lupatu saslaucīdama ūdeni no grīdas, — Katram var tā gadīties, nokrita un pa-

galam... nojēgusies ar tiem darbiem, rokas vairs netur... nopirksim pilsētā jaunu, šitai jau sen sūcās cauri... Aizvien tā nevaļa, jau kad gribēju pasacīt...

Gausiem soļiem, uz māti nepaskatīdamās, Maņa pagāja garām tēvam un vectēvam Makaram; Kirjans no viņas skatiena it kā saguma, sarāvās mazāks, un, kad Maņa jau atradās pie paša galda, viņam blakus, Kirjans tikko novaldījās savā vietā, un arī viņa acīs iedegās naids.

— Tātad sagaidījāt gan, brāļuki, savu stundiņu, — Maņa lēnām noteica, tikko lūpas kustinādama. — Par ko tad jūs, nagu maucēji, viņu šitā, viņš taču jums tagad sanāk asinsradinieks ...

Nespēdams paciest māsas uzvilnījušo kluso un neremdināmo sāpi, Kirjans pielēca kājās un, uz priekšu saliecies, gandrīz vai ievaidējās aiz iesīkstējuša naida, melna kā deguts.

— Būtu labāk turējusi muti, paslēpusi savu negodu tālāk no ļaužu acīm, bet šī kā dievmāte lien pašā priekšā. Sak, skatieties! Re, kāda Poļivanoviem meita! Ja tavs ērzelis vēl te vazāsies, piebeigsim galīgi, zvēru kā dieva priekšā! — Kirjans nemākulīgi pārmeta savām platajām, muskuļotajām krūtīm krustu, pūlēdamies piešķirt šim mirklim atbilstošu izskatu arī sejai, kas raustījās vien aiz dusmām.

— Vai tad viņš tev, Kirjan, rīklē iesprūdis, vai? —-Maņa pavaicāja, pēdējiem spēkiem valdīdama sāpes, kas plosījās viņai iekšā un lauzās uz āru; viņa vēl atcerējās, ka tepat blakus var būt arī Iļjuša, ka viņš var dzirdēt un redzēt visu, kas te notiek, taču truls, melns ienaids, kas brāļa izskatā saslējās pret viņu, aši vien aizmēza arī šo pēdējo robežu. — Tātad piebeigsi, Kirja? Bet vai atceries, kā tu lieldienās dzērumā nogrābi mani? Tikai ar mokām izrāvos. Varbūt piebeigsi tieši par to? Varbūt tu toreiz tikai pajokoji? Tu paskaties acīs tēvam un mātei, neblenz manī! — viņa gandrīz vai kliedza, un viņas balss trīcēja aiz uzvilnījušā spēka pārpilnības. — Iegaumē, greizais pagān, — viņa ieraudzīja, kā brālis nobāl, izdzirdīs savu bērna dienu palamu «greizais pagāns», un viņu pārņēma atriebīgs prieks, — iegaumē, ka mana radniecība ar tevi un Mitreju izbeigusies. Pati uz soda bluķa nogulšos, bet arī jūsu galviņas noripos. Tiku jums teikusi: lieciet man un Zaharam mieru! Bet jūs lavījāties klāt! Sagaidījāt savu slepkavnieku stundu, nenocietāties! Kas tu man vairs par brāli? Kas tu man par radu? — viņa trieca Kir-janam acis sen sasāpējušos vārdus, kas tagad raisījās kaut kā paši no sevis. — Ja jau izlēmi galīgi sakropļot manu mūžu, tad tu man vairs neesi brālis. Liec aiz auss: ne tu ar pātagu, cirvi pārcirtisi, ne ar dūri ko liktenim padarīsi! Labi, Kirjan! Tu nolēmi izliet asinis, ari es neko iielu neskatīšos! — Maņa strauji pakāpās no valodu zaudējušā Kirjana nost, viegli paklanījās viņam līdz jostas vietai un metās laukā pa durvīm; tajās, rokas un kājas iepletusi, apņēmīgu un dusmīgu seju stāvēja Lukerja.

— Laid, māmiņ! — Maņa iešņācās, mēģinādama ar spēku izlauzties pa durvīm.

Lukerja stāvēja nepakustēdamās, viņai bija uznākusi tā retā dusmu lēkme, kad arī pats ģimenes galva pakļāvās un prātīgi atkāpās no viņas. Un tieši šajā mirklī kļuva jo sevišķi redzams, cik māte un meita ir tuvas parasti grūti pamanāmo rakstura iezīmju ziņā; Lukerja stāvēja kā lāču māte, sargādama apdraudēto ģimenes pavardu un aizsprostodama durvis; viņa vēl nezināja, ko darīs tālāk, taču nojauta, ka var notikt nelaime, kas vienā mirklī sagraus un iznīcinās ierasto pasauli un kārtību, tas piešķīra viņai neparastu apņēmību: viņa bija gatava kaut vai’ ar savām miesām noslāpēt uzliesmojušo ugunsgrēku.

— Uz kurieni tad tu, meitiņ, tā skriesi, nešķīstā padauza? — viņa noprasīja gandrīz bez elpas palikušajai Maņai un pastiepa pretim rokas, ar šo neveiklo žestu it kā aicinādama uz samierināšanos; Maņa nelikās mātes rokas ne redzam, ne arī viņas vārdus dzirdam.

— Uz pilsētu! Uz miliciju! — viņa kliedza. — Es jūs pa visu pasauli izdaudzināšu, bet šitos bandītus, — viņa pamāja ar galvu uz Kirjana pusi, — prom aiz restēm. Nav tāda likuma, kas ļautu cilvēku dusmās nogalināt! Lai valdīšana izšķir! Laid mani, vecā, nestājies vairs ceļā, tu savu tiesu esi izmīlējusi!

Šķita, ka istabā ir tikai Maņa viena pati, skanēja tikai viņas balss; vectēvs Makars nekā no visa nesaprata, arī pats Poļivanovs patiesi pārsteigts skatījās sievā un meitā, it kā redzētu viņas pirmo reizi mūžā, un, tā kā iejaukties viņu abu cīņā nebija nekādu iespēju, stāvēja un klusēja, taču juta, ka vecākā dēla nomācošā, nevajadzīgā klātbūtne pārvēršas aizvien lielākā ļaunumā; viņš cienīja Zaharu, mazdēla dēļ jau bija pieradis uzskatīt viņu par radinieku, un viss notiekošais, pēc viņa priekšstatiem, varēja nodarīt tikai ļaunu. Ja jau pats velns sapinis kopā, tad dievs vairs nekā nepadarīs; tieši šī zināmā mērā sadzīviski

prātīgā doma turēja viņu attiecībā pret meitu glābjoša līdzsvara stāvoklī, un dēlu, Kirjana un Mitreja, patvaļīgā iejaukšanās nenāca par labu ne saimniecībai, ne viņu mājai, ne ģimenes godam. Pēc jaunajiem likumiem viņš nekā vairs nevarēja dēlam padarīt, varbūt vienīgi mēģināt viņu iekaustīt; skaidrā prātā Kirjans no tēva to pieciestu, bet nu izaudzis tāds bullis, ka nemaz tik viegli vairs nepie-veikt.

Kamēr visas šīs un vēl neskaitāmas citas domas šaudījās un jaucās pa Poļivanova uzbudinātajām, iekarsušajām smadzenēm, Maņa pūlējās tikt mātei garām; Lukerja, ar savām īsajām, spēcīgajām rokām apkampusi viņu ap pleciem, nepadevās, un Poļivanovs, pavisam nereizē, pēkšņi ieraudzīja visu istabā verdošo jandāliņu gluži citādām acīm nekā līdz šim. Tu redzējies, kā viņus velni dīda, viņš domāja, pārlaizdams acis tuvinieku zvērojošajām, dusmu pārvērstajām sejām; ar saviem piecdesmit gadiem viņš zināja, ka neviena cilvēka iegriba un kaislība nav mūžīga, ka viss ir pārejošs — neapslāpējama dziņa pēc sievietes, bagātība, skaistums, spēks; ne no šā, ne no tā viņam iegribējās sapļaukāt sevi pa stilbiem, nevar taču būt, ka visi viņa mājinieki sajukuši prātā, pat vectēvs Makars lāgiem šķita uztraucies un sāka apsaukt vedeklu, skarbā un netīkamā balsī atkārtodams vienu un to pašu: «Lukerja! Lukerja! Nāc šurpu, aptaurētā!» Taču Lukerja, meitas rīcības pārbiedēta, nelikās zinis, viņa nemaz nedzirdēja, ko vīratēvs saka; Maņai acis drudžaini dega, balss aizsmaka; viņa pamēģināja izlauzties ar varu, taču pietrūka uzņēmības pagrūst māti nost.

— Galu sev padarīšu, nolādētie! — viņa gandrīz vai nemaņā kliedza. — Tik un tā ļaužu priekšā jūs apkaunošu! Man tagad tik vien atlicis kā galvu cilpā! Bet jūs dzīvojiet! Priecājieties!

— Akim! — Lukerja izbailēs iekliedzās, veltīgi pūlēdamās noturēt kājās meitu, kas sāka ļengani slīdēt gar sienu lejā. — Nestāvi kā sapuvis celms, skrej pēc feldšera. Ak kungs! Maņa, meitiņ! Meitiņ! — viņa kliedza, ar mokām saturēdama Maņu, kas pilnīgi kā nedzīva karājās viņas rokās.

— Es aizskriešu, — ieminējās Kirjans, kas visu Šo laiku bija stāvējis kluss un tagad ar novēlošanos un pusapzināM nožēloja, ka tā noticis; vairāk par visu viņš tagad vēlējās nemanot pazust; ieraudzījis dēlu un pēkšņi it kā atminējies par viņu, Poļivanovs atkal apskaitās, sāka ar kājām

dauzīt grīdu, un no malas šķita, ka viņš ar basām pēdām neviļus uzkāpis uz karstas dzelzs.

— Arā! Arā, bandīts tāds! Lai tu savu kāju te vairs nespertu! Lai tavas smakas te nebūtu! — viņš vienā dve-sienā izkliedza, balss kaut kā spalgi aprāvās, un vārdu beigas nebija saprotamas.

— Galīgi jucis. — Kirjans kāpās atpakaļ un, kad līdz durvīm bija vairs tikai kāds solis, iebļāvās: — Trakus jus padarījusi šitā ...

Nemaz vēl nesadzirdējis, taču aptvēris, ka Kirjans pateiks ko apkaunojošu un neķītru, Poļivanovs, viņu apklusinādams, pagrāba no krāsns priekšas aiz aptaukotās malas lielo čuguna podu, kas bija līdz pusei pilns ar karsto kāpostu viru, atvēzējās un laida ar to Kirjanam. Kirjans paguva izsprukt laukā, pods ar dobju krakšķi ietriecās stenderē un saplīsa; Poļivanovs bolīja acis un tirināja applaucēto roku; Lukerja nobijusies pašāva sejai priekšā plaukstu un instinktīvi pārliecās pāri pustupus sakņupušajai Maņai; istabā pēkšņi iegruva dziļš klusums, un tas likās pat sadzirdams. Poļivanovu mājai šķita uzdrāzies melns mākonis, satricinājis to līdz pamatiem un aizjoņojis bez pēdu, pamezdams aiz sevis apdullušus cilvēkus, jumta spārnu ribas, aplodu dobumus ar vienotru stikla šķēpeli — un klusumu.

No šī melnā, dziļā klusuma Maņa atguva samaņu, kaut kur viņai virs galvas skanēja pazīstama, aizkustinoša balss, un viņa, vēl pavisam neredzīga, ar sirdi pasniedzās pretim šai balsij; ar mokām pavērusi plakstus, Maņa ieraudzīja virs sevis Iļjušas pārbiedētās, asaru pilnās acis un viņa elsās trīcošās lūpas.

— Māmiņ! Māmiņ! — Iļjuša purināja māti, bērnišķīgā nevarībā ar dūrītēm izberzēdams asaras pa visu seju un neveikli atvairīdams Lukerjas rokas, kas pūlējās dabūt viņu prom; saspriegta ugunīga cilpa sažņaudza Maņas sirdi, tā gluži vai pamira aiz žilbinoši laimīgas sāpes par šo dzīvībiņu, kas lauzās pie viņas, varēja pastāvēt tikai kopā ar viņu un ko viņa bija iemantojusi ar tādām mokām. Maņu pārņēma kauns, viņa pacēla vēl vārgo, it kā no vates darināto roku, pūlēdamās piekārtot pajukušos matus, un nekādi nespēja novērsties no izbaiļu pilnajām, jautājošajām dēla acīm. Sīs drusku iešķībās, mežonīgi skaistās acis (reizēm viņa, sastapdamās ar tām, pat nodrebēja — no dēla acīm viņai pretim biedējošā tiešamībā Jūkojās pats Zahars) ne tikai piedeva, bet arī attaisnoja,

un Maņa, mazliet piecēlusies, saņēma dēla silto, pakļāvīgo galviņu un piespieda pie krūtīm; uzvilnīja un vairs neatkāpās pēkšņa priecīga atziņa, ka dzīvot vēl var, taču apziņā brieda un nostiprinājās nepielūdzama doma, kas bija gan vienīgi pareizā, taču dzēla sirdī ar savu nežēlīgo saltumu.

Zahars novalstījās gandrīz trīs mēnešus, ģimene izturējās pret viņu kā pret pilnīgi svešu, pat paši jaunākie, Koļa un Jegors, vairījās pienākt klāt, lai gan tad, kad viņš paretam lūdza pasniegt ūdeni, tūlīt pat un labprāt to pienesa; Aļonka un Ivans vispār nenāca tēvam ne tuvumā, tāpat ari Jefrosiņja, un no tā Zaharam kļuva nelabi un sāpīgi. Tikai māte, vecā Avdotja, vēl saistīja viņu ar ģimeni, bet arī šī saite sāka dēdēt un irt; Zahars aizvien mazāk un mazāk izjuta atkarību no Jefrosiņjas un bērniem un tagad bieži vien noraudzījās uz viņiem it kā no tālienes; viņi bija atteikušies no tēva, bet viņš nespēja dzīvot tā, kā vēlējās viņi, bija pienācis gals vienai dzīvei — un sākās cita, pilnīgi jauna, tikai vēl nezināma, taču tajā viņš cerēja atrast izeju un glābiņu. Jefrosiņja viņu vairāk neturēja, bērni bija par maziem, lai saprastu; izeja bija tepat, nemaz nevajadzēja visus šos ilgos gadus svaidīties un meklēt, vajadzēja tikai saņemt spēkus un spert pēdējo nepieciešamo soli. Būtu tas izdarīts agrāk, cik daudz lieku nepatikšanu atkristu; nebūtu arī bijis sadursmes ar Maņas brāļiem — Kirjanu un Mitreju.

Kā caur miglu, pavisam neskaidri Zahars atcerējās pēdējo mirkli, viņš atguva samaņu pats savā istabā un pats savā gultā, tātad kāds bija viņu atvedis un noguldījis; pirmo reizi mūžā viņš ar tādu tiešumu un atklātību bija nolēmis iet līdz galam, viņš vainoja tikai sevi vienu, tādējādi atbrīvodams Maņu no dzēlīgas aprunāšanas un zobgalībām; viņš bija apmierināts ar sevi un attaisnoja savu rīcību. Un tomēr domās nezin kādēļ allaž atgriezās pie tām divām nesamaņā pavadītajām dienām, kad Avdotjas ataicinātais vecais feldšeris, kas bija nostrādājis Gustiščos gandrīz divus gadu desmitus, viņu sīki izmeklēja un iztaustīja (pati Jefrosiņja izmisuma un kauna uzliesmojumā bija pateikusi, lai «viņš» kaut vai tepat uz vietas nosprāgst, viņa ne pirkstu nepakustināšot); Zaharam tagad visu laiku nāca prātā tieši šie viņas vārdi, kas brīnumainā kārtā bija iegūlušies atmiņā, un tie nostiprināja

pirmajā brīdī vēl biklo, bet tagad jau galīgi nobriedušo lēmumu, tagad gribot negribot bija jāiet līdz galam, un viņš bija priecīgs; tieši šī skaidrība par turpmāko dzīvi palīdzēja ātrāk nostāties uz kājām, nevis feldšera parakstītās kompreses un vecās Avdotjas zāļu un saknīšu tējas.

Pamazām pazuda, saruka milzīgie asinsizplūdumi uz sāniem, muguras un krūtīm; vecā Avdotja pirmā pamanīja dēla acīs neparastu, gandrīz vai bērnišķīgu (bezkaunīgu, kā viņa pati sev sacīja) apskaidrību un kļuva piesardzīga, neapzināti rūkdama un pukstēdama vēl vairāk, bet tas kaitināja Zaharu. Viņa vēl cerēja panākt savu un atjaunot ģimenē agrāko saticības šķietamību; likdama mieru Jefrosiņjai, viņa toties sūtīja pie Zahara jaunākos dēlus, sūdzējās par pašas neskaitāmajām kaitēm, tajā pašā laikā ar nemaldīgu nojautu, kas tik raksturīga ilgi nodzīvojušiem un daudz pārcietušiem cilvēkiem, apzinājās, ka nekas vairs nelīdzēs, ka ierastajai dzīvei tuvojas beigas, un nekādi nespēja tikt vaļā no pastāvīgā satraukuma. Reiz viņa pamēģināja pieaicināt palīgā Jefrosiņju, taču vedekla kategoriski atteicās pat rādīties vīram tuvumā, un vecā Avdotja, bezgala smagi nopūtusies, pakļāvās; Zahars jau sāka staigāt pa māju, reizēm ilgi sēdēja zem vecās, vēl vectēva stādītās paradīzes ābeles, kas vai ik gadus bija kā bērtin piebērta ar sīkiem, sarkaniem āboli -šiem; šī ābele bija gluži tāda pati jau viņa bērnībā; vēl bezbikšains puišelis būdams, viņš lodāja pa tās zariem, un, lai gan šobrīd ābele stāvēja kaila un tās smalkajos līčloču zaros svilpoja auksts vējš, Zahars bieži nāca šurpu ievilkt dūmu un vienaldzīgi vēroja vistas, kas sildījās pie kūpošās veco mēslu kaudzes blakus kūtiņai.

Novembra pēdējās dienās aizvien biežāk sāka snigt ass, dzeļošs sniegs, Zahars cietās vēl kādu nedēļu un tad kādu dienu, sagaidījis krēslu, saposās, klausīdamies pieaugošajā puteņa svelpoņā, nokasīja vaigus ar vecu, galīgi nodilušu bārdas nazi un, ne vārda neteicis un ne no viena neslēpdamies, aizgāja pie Poļivanoviem. Uz lievenēm viņš sastapa Iļjušu biezā vatētā vamzī un jauniem velte-nīšiem kājās; Zahars ar atmaigušu sirdi nolūkojās dēlā, taču nekā nepateica un iegāja tieši saimnieku galā. Apstājies pie sliekšņa, viņš sasveicinājās. Visa Poļivanovu ģimene bija mājās, trūka vienīgi Maņas, un, Zaharam ienākot, Lukerja, kas pie loga lobīja pupiņas, pat pavēra muti un aši pameta acis uz vīru; vectēvs Alakars pienāca tuvāk durvīm un sāka pētīt Zaharu,

— Vai tu tas esi, Zahar? — viņš neticīgi noprasīja, atskatīdamies uz klusējošo dēlu.

— Es pats, vectēv, — Zahars mierīgi atteica un paspēra soli uz Poļivanova pusi. — Akim Makarovič, — viņš sacīja, nomierinājies pēc pieņemtā negrozāmā lēmuma,

— man vajadzētu aprunāties ar Maņu, tu nedomā nekā ļauna, dzīvē tā sagadījies, un es nolēmu izbeigt šo nenoteiktību.

— Viņa ir savā istabā, tajā galā, ej vien, — Poļivanovs ar mokām pateica pēc smaga klusuma brīža un apklusa; trīsošu sirdi, juzdams sev pievērsto Lukerjas baiļu pilno skatienu, Zahars izgāja pa durvīm, priekšnamā brītiņu pavilcinājās, tad pagrūda durvis un ieraudzīja Maņu.

— Labvakar, — viņš pasveicināja ar priecīgu brīvības sajūtu, kas mita viņā nu jau vairākas dienas, jo bija pārliecināts, ka Maņa šo viņa soli sapratīs un atbalstīs.

— Labvakar, Maņa, atnācu pie tevis pavisam. Nedzīsi prom?

— Zahar, tu? — Viņa gandrīz vai neticēja savām acīm.

— Dzīt tevi prom? Zahar!...

Maņa lēnītiņām atliecās taisna, Zahars bija ienācis brīdī, kad viņa piegrieza tēvam apakškreklu; kopš pēdējās tikšanās Maņa bija ļoti novājējusi; redzot Zahara prieku, arī Maņas seja iesārtojās, acis, kas bija kļuvušas vēl lielākas un mirdzošākas, vilktin vilka pie sevis, glāstīja viņu, apžilbināja, tad Maņa pienāca klāt un gluži kā aizlauzta piespiedās viņam pie krūtīm. Visu savu līdzšinējo mūža daļu viņš bija gājis pretim šim mirklim un nu ar pēkšņi izkaltušo muti varēja dzert aizgūtnēm — varēja, bet neuzdrošinājās; viss notika pārāk vienkārši, un šī vienkāršība slēpa sevī jaunus, vēl nezināmus draudus.

Zahars saņēma Maņu aiz pleciem, saudzīgi atstūma viņu nost un apsēdās uz sola.

— Redzi nu, Maņa, es atnācu, nespēju vairs izturēt, — viņš rāmi sacīja. — Kā tev bez manis visu šo laiku ir

klājies?

— Tāpat vien, Zahar, esmu dzīvojusi. Kā tad man citādi varēja klāties? Eku, Iļjuša bija sasirdzis. Ar kakla kaiti, aizvedu uz pilsētu, tagad jau atžirdzis, nevar ne novaldīt istabā.

— Bet tu esi kļuvusi vājāka, Maņa, tāda kā agrāk...

Viņa uzmeta Zaharam ašu, dedzinošu skatienu. Tāpat

kā tajā rītā, ciema ielas vidū, šīs acis valdonīgi paņēma viņu savā varā, atlīdzinādamas par visu zaudēto. Un atkal viņus nesa karsta, nevaldāma straume, un visa pārējā dzīve, kam nebija sakara ar šo mirkli, zibēja garām kā bezveidīgi kankari.

Maņa no šī reiboņa atguvās pirmā, pavirzījās nost un piesedzās ar saņurcītu balināta linu audekla pārsegu, kam gar malām bija izšūtas puķes un gaiļi. Zahars gulēja uz muguras, un viņa sejā trīsuļoja atvildzis smaids. Bija jau vēla nakts, un aiz mājas sienām savvaļā plosījās vējš; ne viņš, ne viņa nevarētu pateikt, cik ilgs laiks bija pagājis.

_— Paskat, kā putenis pieņēmies. — Zahars ieklausījās vēja auros, un Maņa, it kā to būtu gaidījusi, paslējās uz elkoņa, tad pieliecās tuvu, tuvu Zaharam pie pašas sejas, un viņš sajuta Maņas kluso, silto elpu. Acis neatvērdams, viņš pavilka Maņu sev klāt; viņa neļāvās un atvirzījās tālāk nost.

— Mūsu dziesma, Zahar, ir nodziedāta, — viņa nenovaldījās, un viņas galva noslīga Zaharam uz pleca. — Mūsu abu dziesma ir beigusies. Cauri, Zahar. Mēs ar tevi atvadījāmies uz mūžiem, tā bija mana sadegšana... dievs mani par to nenosodīs, bet cilvēki...

Maņa izslīdēja Zaharam no rokām un, neļaudama viņam attapties, sāka steidzīgi ģērbties.

— Kas tev notika, Maņa? — Zahars labsirdīgā piekāpībā ievaicājās, mēģinādams viņu aizsniegt; Maņa atkal vieglītēm pavirzījās nostāk un pēc mirkļa jau stāvēja viņa priekšā apģērbusies, pat lakatu bija atradusi un apmetusi ap galvu; viņš, nelikdamies zinis par savu kailumu, sakumpušiem pleciem piegāja Maņai klāt.

— Beigas, Zahar, visam beigas, — viņa kā pusnemaņā, asaras valdīdama, atkārtoja; Zahars satvēra viņu aiz pleciem, cieši ieskatījās acīs un vairākas reizes spēcīgi sapurināja.

— Nemīli vairs? — viņš noprasīja piepeši aizsmakušā balsī, gatavs šajā brīdī Maņu vai nogalināt; viņa sirds, kas šajā neprāta stundā bija galīgi iztukšota, vai plīsa no jaunas nelaimes gaidām, viņš jau juta, kā aumaļām gažas bezdibenī, vēl mirklis — un viss būs pagalam; nodrebējis Zahars palaida Maņu vaļā, apsēdās uz gultas inalas un sataustīja tabakmaku ar mahorku. Pret slēģiem kā akls dauzījās vējš. Acu nepaceldama, Maņa klusi stāvēja pie sienas, pavisam nekustīga, lakatu līdz pat uzacīm apsējusies. — Vai sen tā izlēmi? — viņš svešā, gausā balsī no tālienes noprasīja.

— Sen, Zahar, — viņa klusām kā atbalss atsaucās, cenzdamās but mierīga. — Tūlīt, līdzko ar tevi atgadījās tas... Neļaunojies uz brāļiem, uz Kirjanu un Mitreju, viņi ir muļķi... Neaptēsti zemnieķeļi, gribēja izspriest tiesu pēc savas saprašanas ...

Aizrijies ar neganti stiprās pašaudzētās tabakas dū* miem, Zahars nekādi netika galā ar savu apjukumu.

— Par taviem brāļiem es nospļaujos, — vārdi krita lēnām, kā retas lāses, — ne jau ar viņiem mēs dzīvosim kopā... Vai par Iļjušu tu esi padomājusi? Par mums abiem, par mani esi padomājusi? Tādas lietas jāizlenij kopīgi.

— Tā būs labāk mums visiem, Zahar. Mezgls ir jāpār-cērt...

— Tikai vēlāk nenožēlo, Mana. Es vairāk nenākšu... citas tādas reizes vairs nebūs.

— Zahar, apžēlojies par mani, nemoki... ej prom.

Nebildis vairāk ne vārda, Zahars klusēdams apģērbās,

pie durvīm vēl apstājās, neatskatīdamies un nomākdams sevī patlaban, šajā brīdī nepiedienīgo vēlēšanos pieiet un apkampt Maņu, pirmo reizi skaidri un nepārprotami saprata, ka pārkāpj šo slieksni pēdējo reizi.

— Vēlāk nenožēlo, — viņš vēl smagi izmeta. — Dzīvo vesela, krāj mantu ...

Viņš ar muguru juta Maņas apņēmību; viņa aizvien vēl klusēja, un viņš, niknumā parāvis durvis, tumsā ilgi nevarēja dabūt vaļā bultu, bet, kad atdabūja, vējš ietrieca sejā sniegu, gluži kā gribēdams iestumt viņu atpakaļ; acis sargādams, Zahars novērsās, pamanīja sapluinītā mākoņu spraudziņā jaunu, ragainu mēnesi, kas tūdaļ paslēpās, un tikai īsu mirkli vēl notrīsuļoja acīs tāls, gaišs punktiņš. «Tagad puteņos ilgi,» viņš tīri mehāniski nodomāja, negribīgiem soļiem atiedams no rnajas un apstādamies ceļa vidū; tagad vairs nav kur steigties, pazibēja strupa un skarba doma, un, ceļu nevērodams, viņš aizso-ļoja, kurp acis rāda. Viņš nespēja saprast_ ne sevi, ne Maņu, un tomēr kaut kur dziļi, pašā slepenākajā kaktiņā plēnēja cerība, ka viss vēl vērsīsies par labu, ka Maņa pamocīsies, pamocīsies un atjēgsies un tieši tad dzīve atradīs sev citu gultni; viņš vēlējās, lai tiešām tā notiktu, kaut gan zināja, ka būs grūti visu to Maņai piedot. Pagriezdamies ar muguru pret vēju un auļojošajiem sniega vāliem, viņš laiku pa laikam atpūtās; vecajam nezin cik

reiz j lāpītajam puskažociņam pūta cauri, viņš soļoja pa kaut kādu baltu, joņojošu miglu, par ceļu nedomādams; ieredzēja nevienas uguntiņas, neviena koka, nevienas mājas; viņš apstājās, vairs nezinādams, uz kuru pusi iet, un nu pūlējās atcerēties, no kurienes pūta vējš, kad viņš atnāca pie Poļivanoviem; galvā pazibēja doma par cilvēkiem, kas šādā nelaikā nosaluši pāris desmit soļu no siltas pajumtes. Uzmaucis cepuri ciešāk, viņš, soļus skaitīdams, nogāja, kā viņam šķita, vienā virzienā asis piecdesmit, nekā neatrada, pagriezās atpakaļ un nu devās pretim vējam, galvu zemu pieliecis un plecu uz priekšu izvirzījis.

Atjoņoja sevišķi spēcīga vēja brāzma, sagrieza, savir-puļoja, raudama no zemes vēl nesagulējušos, vārgo sniega kārtu; Zahars, kājas iepletis, noturējās un, savā nodabā lādēdams visas sievietes un draņķa laiku, aizslāja tālāk, ik pa brīdim apstādamies un sastingušo seju ar plaukstām berzēdams. Šitādu apstulbumu, viņš nodomāja, kā es tā varēju noklīst no ceļa; pie debesīm atkal pazibēja izplūdis mēness gaismas plankums, taču migla to tūlīt pat noslaucīja. Zahars pielika plaukstas pie mutes un, cenzdamies savaldīt uztraukumu un neziņu, stiepti iesaucās:

- E-hēī!

Balss apslāpa, iestiga sniega jūklī, un Zahars aizbrida tālāk; cik tagad varētu būt pulkstenis, viņš iedomāja, pazaudējis jebkuru priekšstatu par laiku. Gailu nedzird, viņam ienāca prātā, un doma, ka viņš jau sen klaiņo pa lauku ārpus ciema, lika neticīgi pasmīnēt. Tas nevar būt, viņš nolēma, tad jau vajadzētu uzbrist virsū kādam žogam. Kaut gan — patlaban viss aizputināts, var arī akā iekulties, bet tās Gustiščos ir tādas, ka, iekams tiksi līdz ūdenim, pagūsi simt reizes nomirt aiz bailēm.

Lauzdamies cauri sniegam un vējam, viņš vairs ne par ko nedomāja, viņam tikai likās, ka viņu vadā apkārt kaut kāds visuvarens ņirga; ka pasaulē šobrīd palikuši tikai viņi divi vien, viņš, Zahars, un tas, neredzamais, kas ne soli_neatkāpjas no viņa, Zahara; iekams galīgi nogāzt no kājām un nogalēt, tas vēl nolēmis paņirgāties, panerrot viņu. Gan tevi, Zahar, dievs sodīs, viņam ienāca prātā vārdi, ko nesen bija teikusi māte; tomēr veča piesauca nelaimi, viņš ar grūtībām pasmaidīja, uz mirkli iegrimis sasprindzinātā klusumā; viņam šķita, ka tas ir tikai atelpas brīdis, ka tūdaļ viņam atkal uzgāzīsies puteņa auri.

Nē, es neesmu klajā laukā, Zahars nosprieda, klajumā vējš dun pavisam citādi.

— E-hēī! — viņš atkal iekliedzās, gluži neapzināti cenzdamies izlauzties cauri telpai, kas dārdēja un ārdījās viņam visapkārt; tajā pašā mirkli kāds it kā parāva un savilka ciešāk cilpu, un, par spīti aukstumam, viņš sajuta uz muguras karstus sviedrus. Viņam uznāca aklas dusmas tieši par savu vārgumu; ja ciemā dabūs zināt, ka viņš sievišķu dēj aizgājis putenī bojā, viņu, ari viņsaulē aizgājušu, tā zobos, ka pat kapā nevarēs mierīgs nogulēt.

Tagad aizvien skaidrāka kļuva doma, ka viņš cīnās ar to ņirgu, kas vadā viņu apkārt ar aizsietām acīm; viņš sāka steigties, metās tieši pretī sniegam un vējam un aizmiedza plakstus, lai neganti trauktais sniegs nesakapātu acis, un soļoja tikmēr, kamēr galīgi zaudēja spēkus. «Nosalšu,» pazibēja īsa un skaidra doma, un nākamajā mirklī viņš ar krūtīm sāpīgi atdūrās pret kaut ko cietu. Ar mokām pacēlis nepaklausīgās rokas, Zahars sāka aptaustīt negaidīto šķērsli: tas bija vai nu kādas mājas, vai klēts paksis; redzi nu, redzi nu, viņš drudžaini domāja un, ar visu augumu grimdams aizvējā saputinātajā irdenajā sniegā, sāka kulties gar sienu tālāk un drīz vien bija apgājis bezlogu ēkai pilnīgi apkārt; tā patiešām bija klēts, pie durvīm karājās vai pudu smaga auksta atslēga. «Es taču atrodos iepretim ciema padomei,» Zahars atjēdzās. «Un tā ir Vekšinu klēts. Kaut tevi nelabais!» Viņš brīnījās, ka visu laiku kūlies pa pašu ciema vidu. Brīdi viņš pastāvēja aizvējā, rokas azotē sabāzis, lai sasildītu; maz-pamazām atgūdamies, viņš jau smīnēdams un pat ar labpatiku ieklausījās sniega vētrā, kas plosījās apkārt; dunēja ne tikai debesis un visa apkārtne, šķita, ka dobja duna atplūst no pašām iztraucētās zemes dzīlēm.

Nu kā tad, tieši viņam pretim, soļus divdesmit tālāk, ir ciema padome; pa labi, tajā pašā ielas pusē, kur atradās klēts, kas bija devusi patvērumu, tikai desmit mājas no šejienes atrodas viņa paša māja. Prātā viņš vēlreiz pārskaitīja visus saimniekus un nopriecājās: patiešām, tikai desmit mājas starpā. Pa kreisi, aiz trim mājām, viņa mātesbrāļa Grigorija Kozeva māja; pie viņa arī pieklauvēs, palūgs, lai ļauj pārnakšņot. Viņam ienāca prātā, ka mājās patlaban ne māte, ne Jefrosiņja neguļ, vēl brītiņu pastāvēja, lai galīgi atjēgtos; nemaz negribējās iet prom no glābējas sienas. «Drusku uzgaidīšu,» Zahars nolēma un piepeši saausījās. Viņš sadzirdēja kādu dzīvu skaņu,

un pirmajā mirklī šķita, ka beidzot iedziedājies gailis, taču tūlīt arī uznaca smiekli. «Ir gan ļautiņi!» viņš nodomāja un, lauzdamies cauri kupenai, devās uz dziesmas skaņu pusi; kāds, laikam piedzēries, rupjā balsī pilnā rīklē auroja:

Mūs visus pulkos sauc Uz taisnu karu.

Bez baiju cīņā trauc Par padomjvaru!

Balss te pazuda, te atkal atlidoja līdz Zaharam pilna spara; ta skanēja kaut kur tepat blakus, un Zahars devās tai pretim, cenzdamies uzminēt, kurš tas ir, kas tādā naktī klimst apkārt. Neskaidrs cilvēka stāvs pēkšņi izauga viņa priekšā, Zahars to drīzāk nojauta nekā ieraudzīja un, roku pastiepis, pieskārās tam; dziesma tūdaļ aprāvās, cilvēks strauji apcirtās apkārt, un viņi pazina viens otru. Zaharam seja iesitas aiz nobīļa skaļā un nevienmērīgā Anisimova elpa.

— Va vella! — Zahars nobrīnījās. —* Tas esi tu, Rodion, kas te tā dzied?

— Bet no kurienes tu uzradies? — Aņisimovs atjautāja.

— Ir taču pāri pusnaktij, es tevi varēju nejauši nošaut, tikko paguvu atjēgties. — Viņš nevērīgi iebāza revolveri atpakaļ kabatā. — Domāju, ka vilks čuprā ieklupis, ir gan tev, Zahar, laimīgs liktenis. — Vētra lāgiem pieklusināja Aņisimovā balsi, taču Zahars saklausīja tajā tik pazīstamo zobgalīgo pieskaņu un tūlīt pat viss iekšēji saspringa.

— Pie tēvoča, pie Kozeva aizsēdējos, — viņš atbildēja.

— Pa nakti nepaliku un nu nezinu, kā lai aizkuļos līdz mājām.

— Gan jau kaut kā, — Aņisimovs tikpat kā kliegšus atbildēja, jo tieši šajā brīdī puteņa auri likās vēl vairāk pieņēmušies spēkā; Aņisimovā strupajā atbildē Zahars samanīja tikko apvaldītu satraukumu. — Vai dzirdi, Zahar, — Aņisimovs teica, — vakar Kirovu nogalinājuši. Es tikai nupat šovakar dabūju zināt, vēl nekādi nespēju attapties. Tu neticēsi, bet es raudāju taisni kā mazs bērns...

— Kā tā — Kirovu? — Zahars šajā brīdī mokoši vēlējās redzēt Aņisimovā acis, zem puskažoka pa visu ķermeni izskrēja salti drebuļi.

— Es taču tiku viņu redzējis, tāpat kā tagad redzu tevi, vairākkārt dzirdēju runājam mītiņos. Tautai tas ir

milzīgs zaudējums. — Aņisimovā balss pārtūka, un Zahars kādu brīdi to nedzirdēja; gar acīm atkal joņoja gari, balti lēveri; Aņisimovs runāja, uzbudināti vicinādams rokas Zaharam pie pašas sejas, un visu laiku domāja, ka aplam darījis, savaldīdamies un neietriekdams viņā, Zaharā, visu aptveri līdz pēdējai lodei. — Cik bargu trauksmi laikmets iezvanījis, — līdz Zaharam atkal atlidoja Aņisimovā satrauktā balss. — ienaidnieki atrada izdevīgu mirkli... Galva dun. Ek, Zahar! Kas tad mēs? Tāds ozols nogāzās, visa zeme novaidējās. Nezinu, kā kuram, bet man sirds dreb nojautās.

— Kirovu nogalinājuši. — Zahars jutās tā, it kā stāvētu viens pats kaut kādā saspringtā iekšējā klusumā; viņš tikai tagad pa īstam aptvēra teiktā jēgu.

— Ieiesim pie manis, — viņš iztālēm sadzirdēja Anisimova uzstājīgo balsi. — Nav labi tagad būt vienam, sieva nesapratīs. Sirds, sirds vai kāpj pa muti laukā, — viņš iesaucās, pārkliegdams vēju.

— Nē, Rodion, nedrīkst, — Zaharam paspruka. — Esmu galīgi nosalis, pat kauli sastinguši. Jāiet uz mājām, tur uztrauksies, negulēs.

— Ienāc, veltīgi tu uz mani skaisties, Zahar..*

— Kas bijis, sen izbijis.

Aņisimovs vējā sazvārojās un it kā izgaisa; paspēris dažus soļus, Zahars sadzirdēja viņa aicinošo balsi, taču neatsaucās, un otrā dienā, mītiņā pie ciema padomes, kad sniega vētra vēl nebija pierimusi, stāvēdams biezos lakatos satinušos sieviešu un ausaines līdz acīm uzmaukušu vīriešu vidū un klausīdamies Aņisimovā, kas, uz lievenēm pakāpies, uzrunāja cilvēkus, lāgu lāgiem roku ar tajā iežmiegto cepuri uz priekšu pasviezdams, Zahars ar smeldzošām sāpēm sajuta, ka viss — gan Maņas lēmums, gan Aņisimovā nodevība, gan paša ģimenes atsvešināšanās — ir jau kļuvis par pagājību un nokritis no sirds kā pārsāpējusi krevele ...

Drīz Zahars patiešām uzzināja, ka Maņa atlūgusies no kolhoza, aizgājusi strādāt Zežskas motoru rūpnīcas celtniecībā un Gustiščos iegriežas tikai paretam — nomazgāt dēlu, izmazgāt viņam drēbes un tikties ar vecākiem; nekur citur viņa nerādījās un gāja prom no ciema tum-siņā, līdz ar ausmu.

Pavisam nemanot, ikdienišķā vienmuļībā aizsteidzās ziema, un marta beigās saruka sniegi un aizjoņoja palu ūdeņi. Lakstīgalu gravā, netālu no Fornas Kudeļina bijušās mājas vietas, vecie vītoli saplauka vienos zeltainos pūpolos. Kad ausa saule un virs pašas zemes plājās viegla rnigla, ziedošie vītoli pacēlās tai pāri kā dzidri jumoli, tie brīvi un neskarti slējās pavasarīgo tāļu klaidā un ziedēja, tvīkdami mūžīgajās dzīvības turpināšanas alkās, kas nepakļaujas nekādiem citiem likumiem un rīkojumiem.

OTRĀ DAĻA 1

No pusmuižnieciskās, bet vairāk gan tirgoniskās Holm-skas pat visi vētrainie pēcrevolūcijas gadi nebija spējuši izmēzt veco, iesīkstējušo garu; tās pašas izturīgiem laukakmeņiem nobruģētās ielas, tās pašas zemās, it kā pie-gumušās viena vai divstāvu mājas, kas sendienās mūrētas no sarkaniem ķieģeļiem ar labi noraudzētiem kaļķiem, turējās, laika zoba neskartas, un pat dinamītam negribēja lāgā padoties. Pilsēta pletās abpus Oras upei, kādreiz tā bijusi ūdeņiem bagāta, bet tagad pasīkusi, un šur un tur no ūdens rēgojās laukā līdzenais upes dibens; Oras stāvajā krastā atradās pilsētas galvenā daļa, gandrīz viss dzīvojamais masīvs, un šo daļu dēvēja visai zīmīgi un daudzsološi — par Kalna pusi; bet uz daudzajām upes salām un kreisajā, lēzenajā krastā bija izmētātas rūpnīciņas un fabrikas, dažādas saimnieciskas noliktavas, tepat bija piemetušies steigā sabūvētie strādnieku ciematiņi, bet pilsētas vidū gluži kā kremlis pacēlās^ Vecais Pestītāja vīriešu klosteris ar visu plašo sētu un šur tur sabrukušo dzeltena kaļķakmens mūra iežogojumu. Pēč revolūcijas tā daudzie iemītnieki izklīda bez pēdu, pamezdami aiz sevis tumšas celles un dobju velvēto telpu miklumu.

Kādreiz Vecais Pestītāja klosteris un Krusta Pacelšanas baznīca, ko pievienoja klosterim vēlāk, bija Holmskas lepnums, Krusta Pacelšanas baznīcas sienu gleznojumu apraksti sastopami visos pazīstamajos katalogos; tagad senajā klosterī bija izvietojusies Dzeržinska bērnu darba kolonija, svētbildes un krusti noņemti un sanesti vienā no pagrabiem, sienu gleznojumi uz ašu roku apmesti un no-balsināti ar kaļķiem, mūku ēdamistabā atradās darbnīcas, bet pie klostera vārtiem arī pa dienu stāvēja sardzē zēni un meitenes, ģērbušies formas blūzēs ar apsēju uz piedurknes un šauteni pār plecu. Virs galveno vārtu arkas bija piestiprināts lozungs par laimīgu bērnību un gaidāmo vispasaules revolūcijas uzvaru, un vakaros, iedzīdami melanholijā dievticīgās večiņas un turīgos sīkpilso-

ņus, kas bija pārvērtušies vienkāršos padomju kalpotājos, kolonisti dziedāja revolucionāras dziesmas, mietpilsoņi meta krustus un, gulēt iedami, pārbaudīja, cik stingri turas logu slēģi un durvju bultas.

Guberņas, bet tagad apgabala pilsētas Holmskas dzīve ritēja savu gaitu: tika celtas rūpnīcas un bērnudārzi, apgabala teātrī notika labāko kolhoznieku salidojumi, un skolas ik gadus izlaida dzīvē spēcīgus, enerģiski noskaņotus jaunus cilvēkus, kas lauztin lauzās apgūt romantiskās lidotāju, polārpētnieku un ģeologu profesijas; meitenes labprāt nodarbojās aizsardzības pulciņos un aizrautīgi lēca ar izpletni no torņa, kas bija uzcelts bagātnieka un miljonārā Trjasogubova bijušajā hipodromā. Svētdienas tālīnajās, ar priedēm un liepām apaugušajās salās notika zaļumballes, ko rīkoja ar skaļiem kārtējās kampaņas lozungiem, reģistrēja laulības, dzimšanas un nāves gadījumus, citiem vārdiem sakot — risinājās parastais esības riņķojums, un Klaudijai, Pekareva sievai, tikās par to paspriedelēt ne vien sarunās ar vīru, bet arī darbā (viņa vadīja pilsētas mūzikas skolu).

Viņa bija karstas, nepiekāpīgas dabas cilvēks, īsta sibīriete; viegli iekaisdama, viņa aiz nevaldāmas vēlēšanās paturēt strīdā virsroku aši vien zaudēja mēra sajūtu, gluži kā apmāta sāka melst visādas muļķības, līdz, galīgi pagurusi, aiz dusmām apraudājās. Pekarevs viņu žēloja šādos brīžos un mierināja kā kuslu bērnu, viņš mīlēja Klaudiju tāpat kā pirmajās dienās, lai gan abi bija nodzīvojuši kopā jau vienpadsmit gadu un viņiem bija desmit gadus veca meita, turklāt viņš slepus bija arī greizsirdīgs. Visādi citādi Klaudija bija teicama namamāte, un viss viņai gāja no rokas.

Pekarevs sēdēja virtuvē savā iemīļotajā vietā pie podiņu krāsns un skatījās sievā, kas sakarsusi ņēmās pie plīts; ar ierastu labpatiku viņš vispirms lasīja korektūru un pienākušās vēstules un žurnālus, tad pavilka tuvāk avīžu gubu. Svētdienu vakari viņam bija samērā brīvi, un arī siltais vasaras vakars aiz atvērtajiem logiem vedināja tāpat vien pasēdēt un nekā nedomāt. Meita jau sen gulēja, pirms vakariņām viņiem beidzot bija izdevies palaist gaisā pūķi, un grūti pateikt, kurš par to priecājās vairāk — meita vai viņš pats; ar baudu iegrimdams meitas vienkāršo rūpju un prieku pasaulē, viņš uz laiku aizmirsa gan savu darbu, gan vecumu, un pēc tam viņā ilgi un tīkami urdījās paša bērnības izjūta.

Ar pusausi klausīdamies sievā, Pekarevs vēlreiz uzmanīgi, nevis steidzīgi kā no rītiem, pārskatīja centrālos laikrakstus, tad salocīja tos, nevērīgi uzmeta uz plaukta un žāvādamies pārlaida acis plašajai virtuvei. Skatiens aizkavējās pie karsti sakurinātās plīts, un tā vien gribējās pavērt vaļā durtiņas un pastiept pret uguni rokas, taču bija slinkums celties, lika sevi manīt nogurums. Sī nedēļa bija pagadījusies grūta. Paga, bet kas tad tajā tika darīts? Viņš bija piedalījies braucienā pa Oru ar aģitkuģi «Sarkanais arājs», par šo braucienu viņi sagatavoja speciālu avīzes numuru, Pekarevs tikko bija sniedzis par to pārskatu partijas apgabala komitejā; tad bija trieciennieku salidojums, tikšanās aktīvā ar celtniecības priekšnieku Cubarevu, šis cilvēks viņam iepatikās aizvien vairāk — ļoti zinīgs speciālists un arī domā visai oriģināli. Un kas vēl? Ak tā, tā pati saruna ar Petrovu, pēc kuras palika nepatīkama sajūta. Pēdējā laikā viņam ar Petrovu lāgā nesaskanēja, pirmais viņu cienīja kā pieredzējušu redaktoru un, par spīti savam valdonīgajam raksturam, tomēr piecieta Pekareva savvaļu, un Pekarevs biežāk par citiem atļāvās birojos atklāti kritizēt vadītājus, uri pie tā visi bija pieraduši. Petrovs, protams, ir ne tikai gudrs cilvēks, betNzināmā mērā arī valdonīgs, viņš necieš nepārdomātu rīcību, un viņa — Pekareva attiecības ar Petrovu, protams, saasinājās pavasarī pēc Cubareva raksta, kas sacēla lielu troksni, taču nerēķināties ar celtniecības priekšnieku bija grūti — pārlieku pievilcīgs un uzstājīgs bija šis cilvēks.

Pekarevs nemierīgi sagrozījās, aizlika rokas aiz galvas; viņš nemaz nevēlējās sanākt konfliktā ar pirmo, kaut gan, godīgi atzīstoties, viņam nebija ko nožēlot, Cubareva raksts bija principiāls un godīgs, Petrovs tam dažās vietās gan nepiekrita, bet viņš taču ir apgabala saimnieks, tāpēc viņam var būt savs īpašs viedoklis un dziļāka izpratne nekā citiem. Petrovu cienīja daudzi, cienīja ari viņš, Pekarevs; tādi gandrīz vai fanātiski cilvēki kā Petrovs, kas sāpīgi uztvēra pat visniecīgāko goddevības izpausmi, bija reti sastopami; ja Pekarevam liktu nosaukt kādu no apkārtējiem, kas būtu atdarināšanas cienīgs, viņš, nemaz negudrodams, nosauktu tieši viņu, Petrovu. Viņš bija savā rīcībā tik atklāts, ka reizēm ne jau tikai Pekarevam vien kļuva neomulīgi no šīs Petrova gandrīz bērnišķīgās atklātības, un tajā pašā laikā ikviens, pat no Petrovam vistuvāko cilvēku loka, vienmēr sajuta starp

sevi un viņu zināmu robežu. Pekarevs bieži domāja tieši par šo Petrova īpašību, un ik reizi viņam tad gribējās atrast sevī drosmi, uzņēmību, lai pārkāptu šo aizliegto robežu; vienīgais cilvēks, pret kuru viņš juta labdabīgu skaudību, bija tieši Petrovs. Gribējās nostāties uz viena pakāpiena ar viņu, un Pekarevs ne reizi vien bija mēģinājis nodibināt tuvību, taču allaž tika ievērojis, ka Petrovs gan saprot viņu, taču uzņemt tuvo un vienlīdzīgo biedru lokā negrib un laikam arī nevar, un tādēļ Pekarevā visu laiku kņudēja neapzināta vēlēšanās pievērst sev Petrova uzmanību, lai gan Pekarevs it labi apzinājās, ka viņš nespēj līdzināties cilvēkam, kas pats pazinis Ļeņinu, pavisam vienkārši, tā vismaz runāja, braucis pie Staļina; cilvēkam ar lielu iekšējo kultūru un kautrību, kas reizēm pat nomāca pārējos, cilvēkam, kurš prata kā līdzīgs ar > līdzīgu bez kādas piespiestības izrunāties ar visdažādākajiem cilvēkiem, pat ar franču rakstniekiem komunistiem, turklāt viņu dzimtajā valodā (pērn Pekarevs pats bija tam liecinieks).

Iespējams, ka Cubareva raksts sākumā arī bija zināmā mērā protests, vēlēšanās uzkāpt Petrovam uz varžacīm, pierādīt tieši viņam, ka ne tikai viņš, Petrovs, vien prot domāt vērienīgi un patstāvīgi, ne ar vienu nerēķinoties.

Toreiz Cubarevs ienāca redaktora kabinetā brīvi un nepiespiesti un ar savu dobjo balsi, ko nebija radis savaldīt, likās aizpildām visu telpu. Jau pirmajā mirklī, kad viņš vēl nāca no durvīm, izturīgiem teļādas zābakiem kājās un brezenta mēteli mugurā (tas notika pērnruden), Pekarevs neviļus sajuta pret šo cilvēku simpātijas, lai gan pirms tam nebija ar viņu ne ticies, ne runājis; jau no pirmā acu uzmetiena bija redzams, ka viņš ir nozīmīgs, liela vēriena cilvēks, — bet tās bija īpašības, ko Pekarevs klusībā cienīja cilvēkos vairāk par visām citām, — un Pekarevs laipni piecēlās viņam pretim.

— Paldies dievam, beidzot atradu gan! — Cubarevs pasmaidīja ar savām zilajām acīm. — Labdien. Esmu Cubarevs, Zežskas motoru rūpnīcas celtniecības priekšnieks.

— Semjons Jemeļjanovičs Pekarevs, — savukārt reprezentējās arī Pekarevs. — Sēstieties, — viņš parādīja uz ērto zemo krēslu, ieraudzījis, ka viesis ir vismaz galvas tiesu garāks par viņu un ka runāt, stāvot kājās, būtu neērti; apsēdies savā krēslā, viņš pavērās Cubarevā.

— Pilnīgs tituls man ir šāds: Oļegs Maksimovičs Cubarevs, — it kā nepamanījis īso neērtības mirkli, viņš labsirdīgi paskaidroja un tūlīt pat palūdza atļauju uzsmēķēt (pareizāk sakot, viņš izteica pārliecību, ka redakcijās bez papirosa nemaz nav iespējams runāt, uz ko Pekarevs apstiprinoši pamāja ar galvu, piecēlās un pabīdīja masīvo marmora pelnu trauku tuvāk viesim), piedāvāja papirosu arī Pekarevam, taču tas atteicās, tad pagrozījās milzīgajā krēslā, it kā arī tas būtu bijis viņam par šauru.

— Par mani arī šeit jau paguvuši pasaciņas sastāstīt,— viņš teica. — Jūs tām neticiet, Semjon Jemeļjanovič, tās ir manas dzīves lietuvēns, lai kur es parādos, tūdaļ apaugu ar visādiem nostāstiem.

— Es vēl nekā tāda neesmu dzirdējis. — Pekareva balss kļuva sirsnīgāka; viņš gan pūlējās turēties pretim pirmajam, iespējams, pārsteidzīgajam, iespaidam, taču katrā ziņā šis cilvēks viņam imponēja.

— Atnācu ļoti svarīgā, varētu teikt, valsts mēroga jautājumā. — Cubarevs nodzēsa papirosu. — Tikko biju apgabala komitejā — pie Petrova. Viņ-š, protams, jums pateiks, taču man gribētos šo lietu visnotaļ paātrināt. Vajadzētu avīzē publicēt veselu sēriju rakstu, tos varētu nosaukt par propagandas rakstiem. Rūpnīcas celtniecībā jāiesaista pēc iespējas vairāk cilvēku un — kas jo sevišķi svarīgi — tieši no apkārtējiem ciemiem un rajoniem. Man nav jums jāskaidro, jūs pats to saprotat, ka tieši šādā ceļā mēs varētu izvairīties no daudzām grūtībām ar pārtiku, ar dzīvokļiem un tātad — arī paātrināt celtniecības tempus.

Kamēr Cubarevs runāja, Pekarevs mēģināja noteikt šī cilvēka raksturu; kaut arī Cubarevs bija ieradies Holm-skas apgabalā tikai nesen un viņam te vēl nebija necik daudz paziņu, par viņu jau daudz kas bija dzirdēts. Klusībā Pekarevs uzskatīja sevi par labu psihologu un daudzveidīgās cilvēku sugas pazinēju un allaž, kad viņu kāds cilvēks ieinteresēja, centās radīt pats sev šī cilvēka iekšējo portretu; viņš nedomāja atkāpties no šī likuma arī šoreiz. «Sis vīrs,» viņš nosprieda, «ir godkārīgs, karstas dabas un pašpārliecināts, nav radis atkāpties no sava sprieduma, un ar viņu jābūt piesardzīgam,» — viņš secināja no saviem pirmajiem iespaidiem, tīšuprāt apraudams sevi, jo negribēja iet tālāk, lai neiekristu maldīgos spriedumos; ar labi ietrenētu intuīciju, kas bija izveidojusies, nepār-

traukti tiekoties ar cilvēkiem, viņš aiz Cubareva sausajiem un nodeldētajiem vārdiem saskatīja ko dziļāku un vērienīgāku.

— Tas ir vērtīgs un nepieciešams pasākums, — viņš sacīja, kad Cubarevs beidza runāt. — Jums, Oļeg Maksimo-vič, arī būtu šī saruna avīzē jāiesāk. Es saprotu, — viņš tūdaļ piebilda, pamanīdams Cubareva neapmierināto kustību, — jums darba līdz kaklam. Taču jādomā arī par efektu!

— Es nekā neiebilstu, taču gribētos, lai to uzraksta kāds no jūsu brālības, avīžnieks, iznāktu kodolīgāk.

— Tas pats par sevi saprotams, taču aizsākums jādod jums. — Pekarevs neapmierināti pagriezās pret durvīm, kuras tieši šajā mirklī atvērās un kurās iespraucās izspūrusi galva ar nepacietīgām, mazliet asimetriski izvietotām acīm. — Vēlāk, Fiļimonov, vēlāk, — viņš izmeta. — Patlaban esmu aizņemts, aizņemts!

— Labi, — Cubarevs aši noteica. — Visiem mums ir maz laika, tāpēc nezagsim to cits citam. Te būs mans raksts. — Viņš tikko manāmi pasmaidīja un pasniedza Pekarevam vairākas četrkārtīgi salocītas lapas.

— Tu re, kā, tad jau pavisam labi, — Pekarevs atsmaidīja, gribēdams jau ķerties pie lasīšanas, taču Cubarevs pateica, ka ieradīšoties Holmskā pēc nedēļas uz apgabala komitejas biroju un tad katrā ziņā iegriezīšoties, pēc tam atvadījās un aizgāja.

Pekarevs, acu nepacēlis, izlasīja visumā argumentēti sacerēto rakstu, tajā bija asi kritizēta partijas apgabala komiteja par to, ka tā pievēršot pārāk maz uzmanības piecgades svarīgākās celtnes vajadzībām; Pekarevam raksts iepatikās, jo tajā bija neatkarīgi spriedumi. Ar rakstu gan vispirms vajadzētu iepazīstināt pašu Petrovu, taču Pekarevā (tas ar viņu lāgiem atgadījās, un viņam patika šādi asi momenti) ieperinājās protesta gars, tāds kā palaidnīgs velniņš, un sagribējās būt patstāvīgam, likt manīt — un atkal vispirms tam pašam Petrovam—, ka arī viņam asinis vēl rit dzīslās un spēj dumpoties; divas dienas viņš nostaigāja iekšēji satraukts un domīgs, bet pēc tam Cubareva raksts ar visai skaļu virsrakstu «Uz priekšu!» parādījās avīzē, taču tipogrāfijas krāsa vēl nebija paguvusi ne apžūt, kad Pekarevs jau sēdēja Petrova kabinetā un, pūlēdamies nomierināt rokas, klausījās klusā, vienmērīgā balsī. Viņš zināja, ka bija rīkojies neapdo-

rnīgi, bet, kas izdarīts, izdarīts, un tagad vajadzēja nevis aizstāvēties, bet uzbrukt.

Petrovs, kā jau parasts, pastaigājās pa kabinetu, ik pa brīdim pagriezdams Pekarevam savu šauro muguru; tas nozīmēja, ka Petrovs ir dusmīgs uz viņu, Pekarevs to redzēja un k|udījās tikai tajā ziņā, ka izskaidroja to vienīgi ar avīzē iespiesto rakstu. Viss bija daudz vienkāršāk, Petrovam šorīt uznāca žultsakmeņu lēkme, un viņš centās pēc iespējas vairāk kustēties, lai pierimtu svilinošā sāpe zem ribām. Pekarevs nevarēja zināt arī vēl ko citu, kas bija par iemeslu šādam Petrova noskaņojumam, bet kas nebija mazāk būtisks un skāra jau tieši viņu pašu, Peka-revu; lai gan raksts nāca Petrovam pavisam negaidīti, viņš atzinīgi vērtēja Pekareva rīcību un sāka domāt par viņu labāk nekā līdz šim, kaut arī uzskatīja par nepieciešamu runāt citādi, nekā domāja. Katrā ziņā Pekarevam vajadzēja laikus informēt viņu par raksta saturu.

— Raksts ir vērtīgs, — viņš viebdamies jau otro reizi pārtrauca Pekarevu, kas mēģināja kaut ko iebilst. — To vajadzēja nodrukāt, taču es izanalizēju stāvokli un vēlreiz pārliecinājos, ka mana sirdsapziņa ir tīra. Apgabala komiteja ir izlietojusi visas savas iespējas un patlaban nekā vairāk motoru rūpnīcas celtniecībai piešķirt nevar. Cubarevs redz tikai savu celtniecību un prasa, lai rūpnīcai pakļautu visa apgabala dzīvi. Viņš te vēl rīkojas kā ienācējs, un viņa stāvoklī tas saprotams, raksts arī skaidri parāda, ka viņš nepazīst vietējos apstākļus. Apgabalā zemkopībai ir noteicošā loma, lauki pārkārtojas, tiek lauzti mūžsenie ieradumi, mēs nedrīkstam laukus galīgi noplicināt. Labi, Cubarevs te ir ienācējs, viņam var piedot. Bet mums?

— Konstantin Ļeontjevič, es domāju ...

— Man šķiet, ka jūs vispirms izdarījāt un tikai tad sākāt domāt. Cubarevu, es atkārtoju, var saprast, var pacildināt par patstāvību, principialitāti, bet jūsu amatā drosmei jābūt piesardzīgai.

Viņš strauji pagriezās pret Pekarevu, un tas nespēja noslēpt savu izbrīnu — Petrovs pienāca viņam pavisam klāt un kaut kā sirsnīgi un vienkārši, it kā atklādams kādu savu noslēpumu, sacīja:

— Aplam esat uzsākuši šo spēlīti — kurš kuru pārspēs stūrgalvībā. Mums jādara kopīgs darbs, un tā pietiks ne jau vienam mūsu mūžam vien, Semjon Jemeļjanovič.

— Tā nu gluži nav, — Pekarevs vārgi iebilda, jo Petrovs bija trāpījis naglai uz galvas. — Dieva vārds, tas jums, Konstantin Ļeontjevič, būs tā licies.

— Var būt arī, ka tā, var būt, ka licies.

Pekarevs aizgāja no Petrova samulsis un nomākts; bez kādas piepūles un pozēšanas Petrovs atkal bija parādījis savu pārākumu. Kādu nedēju Pekarevs tikpat kā nerādījās laukā no redakcijas; visus, ko vien varēja aizsūtīt uz rajoniem, aizkomandēja rakstīt par pavasara sēju, organizēja vairākus veiksmīgus materiālus par Zežskas motoru rūpnīcas celtniecību, pats pārlasīja visu avīzi no viena gala līdz otram, bet par Pirmā Maija svinību un Sarkanās Armijas daļu parādes apgaismošanu Pekarevu partijas apgabala komitejā uzlielīja, un arī pats kara apgabala karaspēka pavēlnieks pirmā ranga armijkomandieris Uborins atsūtīja redakcijai pateicības vēstuli; vārdu sakot, viss nokārtojās labi, un līdz pat vakardienai Pekarevs tikās ar Petrovu, nejuzdams agrāko iekšējo biklumu, taču vakar atkal viss piepeši sabruka.

Uzmanīgi pašķielējis uz sievas pusi, Pekarevs, viņu 1 saudzēdams, klusi nopūtās. Viņa nekā nezināja, bet rīt no rīta atkal var uzliesmot ugunsgrēks. Var jau gadīties, ka neuzliesmos, viņš tūdaļ pat nodomāja, juzdams, ka atkal pamostas tas pats pazīstamais velniņš; viņš gandrīz vai fiziski sajuta, kā cauri mašīnai slīd bezgalīgā papīra lente, uz kuras tai paredzētajā vietā tiek iespiests vēl viens tā paša Cubareva raksts. Agri no rīta pastnieki iznēsās avīzi pa visu Holmsku ...

Pekarevs joprojām sēdēja tāpat pie sienas, rokas aiz galvas aizlicis; Cubareva otro rakstu viņš izlaboja pats, izņēma visus asos formulējumus un, brītiņu pasvārstījies, aiznesa Petrovam. Tagad viņš skaidri apzinājās, ka tas bija nepareizs solis, tieši kopš šī mirkļa viņā atkal pamodās pretestības gars. Labi, domāja Pekarevs, pirmais rakstu neizlasīja, skaidri likdams saprast, ka viņš, Pekarevs, vada avīzi un viņam pašam arī jāizšķiras. Petrova šaudīgajās, spriganajās acīs Pekarevs manīja pavīdam neapmierinātību un pat tādu kā zobgalību, un to Pekarevs tūlīt uzņēma aplam un iekšēļi pat aizsvilās. Taču tagad, apdomājies un vēlreiz pārcilājis atmiņā visu līdz pēdējam sīkumam, Pekarevs saprata, ka viņa spriedums bijis kļūmīgs un priekšlaicīgs, taču nekā vairs nevarēja darīt, apturēt cauri mašīnai skrejošo papīra lenti nebija iespējams. Jā, viņš bija nepareizi iztulkojis Pet-

rova smīnu un viņa atsacīšanos izlasīt rakstu; sak, pietika ar vismazāko neapmierinātību — un cilvēks tūlīt pārvērtās un apsviedās otrādi par visiem simt astoņdesmit grādiem; tagad vairs parastu jautājumu pats nespēj izšķirt, tā jau biju domājis, ka nekādas jēgas no viņa nebūs.

Sevi nesaudzēdams, Pekarevs pārcilāja atmiņā visu savu vēlāko rīcību — kā viņš atgriezās kabinetā, kā nosēdēja stundas pusotras viens pats, nikns, uzbudināts, visādu iedomu uzkūdīts, kā pēc tam paņēma Cubareva rakstu un, atjaunojis tajā visu līdz pēdējam komatam, tūlīt parakstīja to iespiešanai nākamajā numurā un pat uzbrēca atbildīgajam sekretāram Fiļimonovam, kad tas grasījās kaut ko iebilst, un nu viņš sēž un gaida, bet papīra lente slīd neapstādamās ...

Klaudija visu laiku vēroja vīru no sāniem un nu, priecīga par labi izdevušos ievārījumu, piegāja viņam klāt.

— Kas tevi, Sena, nomāc? — viņa tāpat vien pajautāja, pieliecās, noskūpstīja galvvidu, kur jau sāka iezīmēties plikums, un iesmējās. — Vai dieniņ, Sena, sāk jau spīdēt, — viņa nobrīnījās, kā viņam šķita, pat ar zināmu labpatiku. — Mūsu gados — un jau tāds simpātisks mēnestiņš.

— Var nodomāt, ka tu par to priecājies, — viņš pikti atsaucās, un Klaudija atkal iesmējās, pagāja nost un jau no tālienes kaut ko atbildēja; Pekarevs, aizvien vēl aizņemts ar savām domām, nesaprata; viņš atcerējās, ka vēl nesen, pirms kāda mēneša, aktīvā avīze tika daudz kritizēta un droši vien līdz Petrovam būs nonākuši paši asākie izteicieni, bet viņš spļauj tiem virsū. Kas, nu, kas briesmīgs var notikt? Pats ļaunākais — var atņemt avīzi, taču dievs ar visu avīzi, gan jau viņam kādas sakas atradīsies. Protams, kādu brīdi sieva viņu grauzīs, daži vairs tik goddevīgi nesveicinās, bet toties kāda brīvība būs iemantota, arī pie stāsta varēs piesēsties, kā nākas. Atgriezies vakarā mājās — un esi brīvs, gribi — paraksti kādu stundiņu, negribi — ej ar sievu uz kino vai audzini meitu, viņš taču meitu tikpat kā neredz, tāda neatkarība ir apbrīnojama padarīšana, viņš mierināja sevi, taču nekad tā visa nebūs, tā ir tikai tāda parotaļāšanās, viegla mirāža.

Klaudija, uz plīts otrreiz pārvārīdama ķiršu ievārījumu, uzmanīgi garšoja to ar karotīti un ik pa brīdim uzmeta [2]

acis vīram; viņai bija augstas, meitenīgas krūtis, ko cieši apskāva gaiši zils katūna priekšauts, ap galvu apsiets spilgts tādas pašas krāsas lakats, tikai ar dzelteniem rim-bulīšiem, un Pekarevam uznāca vēlēšanās pieiet un noskūpstīt sievu; viņa bija atgriezusi vīru tajos laikos, kad pati vēl bija meitene un viņi abi bija tikko iepazinušies. Tomēr Pekarevs baidījās traucēt un priecājās, ka viņa tā aizrāvusies, ņemdamās ar saviem namamātes pienākumiem; ievārījums bija nez kādēļ sācis burkās rūgt, un nu vajadzēja to glābt; Klaudija iesmēla karotē putas un piesardzīgi sniedza vīram.

— Pagaršo, Sena, — viņa priecīgi sacīja. —- Liekas, nu būs tā, kā vajag, esmu tik daudz garšojusi, ka vairs neizšķiru.

Pekarevs lēnām apēda karoti biezā, sulīgā ievārījuma un labpatikā nočāpstināja lipīgās lūpas; sievas acis smējās, viņai patika noņemties ar šādiem mājas darbiem. Savās domās nogrimis, viņš tikai atsmaidīja.

— Tagad patiešām būs labi. Tikai sabiezēs gan, cukura par daudz, — viņš teica. — Toties varēs glabāties līdz pat Oļas kāzām.

— Es tā arī gribēju, apnicis ņemties, katru gadu viens un tas pats. — Klaudija pēkšņi noskūpstīja vīru ar saldajām lūpām un atgāja no plīts, lai paņemtu no skapīša jau pievakarē sagatavotās burkas un salietu tajās padzi-sušo ievārījumu. — Paklau, Sena, — viņa, pie skapīša stāvēdama, pajautāja, — vai tas tiesa, ka Brjuhanova sieva mirusi dzemdībās? — Klaudija no karotītes Jēnām nolaizīja karstās putas. — Viņš tik ilgi dzīvo atraitņos. Redzi nu, un vēl runā, ka mūsu laikos neprotot saglabāt uzticību...

— Jā, Brjuhanovs ir interesants cilvēks, — Pekarevs pēc brīža atsaucās, pie sevis nodomādams, ka sieva, kā jau allaž, dara vienu, bet domā pavisam ko citu. — Jums vajadzētu uzmaukt viņa sakas, tad jūs redzētu, viņam taču darba līdz acīm — ražas novākšana, skraida apkārt pa visu apgabalu, bet jums, protams, tikai viens prātā, nekādi nevarat viņu apprecināt...

— Un kas tur dīvains? — Klaudija sāka smieties. — Tas taču pavisam dabiski, viņš ir izskatīgs vīrietis, jau gados un dzīvo viens pats. Tik daudz nepiepildītu cerību, Sena.

Pekarevs uzmeta sievai ašu skatienu, viņa tik aizrautīgi ņēmās ar ievārījumu, un šis priekšauts un lakatiņš viņai ļoti piestāvēja.

— Brjuhanovs ir labs cilvēks, — Pekarevs domīgi un vienkārši noteica, bez jebkāda sakara ar iepriekšējo sarunu. — Viņam ir veselīga domāšana, turklāt viņš nāk no inteliģentas ģimenes. Vectēvs bijis apriņķa ārsts, tēvs — pasniedzējs kalnrūpniecības skolā. Pats saistījis savu dzīvi ar revolūciju jau četrpadsmit gadu vecumā, pēc izglītības — kalnrūpniecības inženieris, domnu meistars.

— Re nu! — Klaudija zobgalīgi sacīja. — Tu esi tikai drusku vecāks, bet tev meitai jau desmit. Kāpēc tad tu gan savējo, gan viņa dzīvi uzskati par pareizu, Sena? Kaut gan tev tomēr taisnība, katram sava tiesa, tagad vēl viens gads tuvojas beigām, man jau sāk uzmākties bailes... Kādurīt pamodīšos, pieiešu pie spoguļa un — b-r-r — ieraudzīšu veceni.

Pekarevs atkal nekā neatbildēja; viņš vēl aizvien nespēja pierast pie sievas svaidīgā domu gājiena un bieži šaubījās, vai viņa ir gudra; reizēm pārsteidza Klaudijas vitālā enerģija un spēja pielāgoties, un tad uzmācās mulsa vainas apziņa, ka nav attaisnojis sievas slepenās cerības, viņš zināja, ka sieva savā sirdī ir allaž ar kaut ko nemierā un mokās un cīnās pati ar sevi, un tādēļ mocījās arī pats, uzskatīdams, ka vainīgs pirmām kārtām ir vienīgi viņš. Tas, ka viņi satikās, un arī kāzas, kas tam sekoja, taču notika pēc viņa, vienīgi pēc viņa iniciatīvas; viņš bija spējis iedegt Klaudijā ticību sev, savai spožajai nākotnei, un viņa devās līdzi, taču, jo ilgāk abi dzīvoja kopā, jo skaidrāk viņš saskatīja, ka uzņēmies nastu, kas nav pa spēkam, — šai šķietami no gaismas un gaisa darinātajai trauslajai sievietei piemita neganti stūrgalvīgs raksturs, viņai bija viduvējas spējas un velnišķīga godkārība.

Klaudija ar mokām — un arī tad ar vīra piepalīdzību — kļuva par Holmskas mūzikas skolas pasniedzēju, bet tagad, līdz ar vecā direktora aiziešanu atpūtā, pat bija kļuvusi par tās direktori; taču Klaudijai piemita apskaužama īpašība — piedēvēt citu nopelnus tikai sev vienai, turklāt saglabājot tik cienīgu izskatu, it kā viņa būtu izdarījusi kaut ko labu. Savu viņa panāca ar izturību un sievietēm neraksturīgu precizitāti, lietišķības un organizatorisko spēju viņai netrūka, un darbs skolā ievērojami uzlabojās. Pekarevs gan lepojās ar Klaudiju, gan tajā pašā laikā arī saprata, ka aplam dara, ļaudams vērsties plašumā viņas nesamērīgajai godkārei. Bet, lai būtu kā būdams, viņš joprojām palika tikai apgabala mēroga žurnālists iesācējs, pieticīgi apmierinājās ar to pašu un jutās laimīgs, viņš vēlējās tikai vienu — lai viņam ļauj rakstīt stāstus; tad piedzima meita, un pārcelšanos uz Maskavu, uz konservatorijas Lielās zāles un slavenību žilbinošo pasauli, atkal vajadzēja atlikt uz nenoteiktu laiku. Viņš cerēja, ka Klaudija, kļuvusi par māti, nomierināsies, ka virsroku ņems iedzimtais mātes instinkts; pirmajos gados pēc Oļas piedzimšanas tā tas patiešām arī bija. Sieva tik neprātīgi pieķērās meitai, ka aizmirsa par sevi un visas savas cerības saistīja vienīgi ar bērnu; jau pirmajās nedēļās viņa iedibināja mājās savu diktatūru, punktuāli, ar minūšu precizitāti iedalīja laiku meitenes kopšanai, vadīdamās pēc grāmatām, gatavoja ēst un baroja, un viņa dzīvoklītī ar vienu istabu un mazītiņu virtuvīti, kurā nebija pat loga, Pekarevam galīgi nepalika vietas, kur patverties, toreiz viņš bija tikko pieņemts darbā apgabala avīzē par korespondentu. Taču, atgriezies no komandējuma, Pekarevs, juzdamies vainīgs sievas un meitas priekšā (komandējumi parasti bija ilgstoši, bet meitene daudz slimoja un činkstēja), bez kurnēšanas līdz vēlai pusnaktij mazgāja un gludināja krekliņus un autiņus, mazgāja grīdu, pēc tam šūpināja mazo un dziedāja viņai turpat uz vietas sacerētas dziesmiņas un stāstīja pasakas, bet nomocītā Klaudija aizmiga un pa miegam, kā allaž, bērnišķīgi čāpstināja lūpas.

Tie bija laimīgākie gadi viņu dzīvē. Vēlāk meitene paaugās un gluži nemanot pārmantoja visas mātes egoistiskās tieksmes, bet viņš tā arī palika ģimenē par izpalīgu dažādos saimnieciskos darbos. Kad Oļai palika pilni seši gadi un pie viņas pirmo reizi atnāca ciemiņi — tādas pašas knīpas, sieva apsēdās pie klavierēm un sāka spēlēt kaut ko svinīgi bravūrīgu, šķiet, «Rūķīšu gājienu», viņa spēlēja saraustīti, bieži kļūdījās un atsāka atkal no gala, bet viņš skatījās uz sievas pleciem, kas taktī līgojās līdzi roku kustībām, uz viņas skaistā mezglā sakārtotajām smagajām matu pīnēm un domāja par to, ka viņai nepieciešams, lai kaut vai ārēji, kaut vai pašas vīra un bērna acīs liktos nozīmīga, un tā labad viņa krāpa un arī turpmāk krāps pati sevi un citus, slēpsies aiz šķietama darbīguma, aiz šķietamas jaunrades mokām un aizbildināsies ar aizņemtību, ar bērnu, ar vīru, ar visu ko, tikai ne ar talanta trūkumu. Viņš, cik vien maigi prazdams, pateica viņai to un deva padomu strādāt par pasniedzēju, līdz tam Klaudija to vien runāja, ka sagatavošoties un iestāšoties konservatorijā. Viņi saķildojās, un nekad — ne pirms tam, ne arī vēlāk — Pekarevs nebija redzējis sievas acīs tādas notramdīta zvēriņa izbailes un izmisumu kā toreiz, viņa pat mēģināja pamest vīru, paņēma Oļu un aizbrauca pie mātes, taču viņš zināja, ka Klaudija cieš un gaida, lai viņš sper pirmo soli uz samierināšanos, un viņš, labi zinādams, ka to nedrīkst darīt, ka jāiztur līdz galam, lai reizi par visām reizēm nostādītu Klaudiju savā vietā, tomēr paspēra šo nevajadzīgo soli un pat palūdza piedošanu, un Klaudija, iekšēji svinēdama uzvaru, taču ārēji slēpdama savu triumfu aiz padevības un nelaimīga upura maskas, laimīgi atgriezās ģimenes klēpī. Tiesa, šī mācība bija nākusi viņai par labu, Klaudija sāka strādāt pilsētas centrālajā mūzikas skolā, arī viņš tajā gadā pakāpās savā dienesta stāvoklī augstāk, kļūdams vispirms par redaktora vietnieku, bet pēc tam arī par apgabala avīzes redaktoru.

Tagad viņa reti kad vairs runāja par savu aicinājumu, viņai uzradās cita ideja — viņš pats. Klaudija visu laiku baiļojās, ka viņš izdarīs kādu aplamību un pienāks gals ģimenes labklājībai, un, kad dabūja zināt, ka vīrs visā nopietnībā noņemas ar savām bērnu grāmatiņām un uzskata šīs bērnišķīgās fantāzijas gandrīz vai par savu galveno profesiju, aiz šausmām vai sastinga, tas likās tik nesolīdi, tā nesaistījās ar vispārpieņemtajām normām un varēja kļūt par kavēkli, lai pavirzītos vēl tālāk uz augšu, bet tas tagad bija pārvērties par viņas dzīves galveno mērķi, un atkal sākās smagas scēnas par visādiem sīkumiem un savstarpēji pārmetumi. Tikai Klaudija tagad bija grozījusi taktiku, viņa vairs nerīkoja skaļus tračus, taču dienām ilgi pūtās un nerunāja, spīdzinādama Pekarevu ar istabu spodrumu un salvešu žilbinošo baltumu pie pusdienu galda, ar visu savas brīvprātīgās mocekles izskatu, kas rādīja, ka viņa, lūk, savā laikā ir spējusi upurēt dabas doto aicinājumu ģimenes labā un ka nu pienākusi viņa kārta darīt to pašu, vēl jo vairāk tāpēc, ka tieši viņam nav ne mazāko rakstnieka dotību un tas, ko viņš raksta, ir pliekans, netalantīgs, pelēcīgs un nevienam nevajadzīgs. Viņš bija viegli aizvainojams un vairs nerādīja sievai to, ko uzrakstīja; Klaudija noslēdzās sevī vēl vairāk, jutās aizskarta un sāka slepus rakņāties pa vīra papīriem. Tad Pekarevs nesa visu uzrakstīto uz redakciju un glabāja tur, bet viņai pateica, ka atmetis visam ar roku. Viņa neteica nekā, laikam gan nenoticēja, taču mā-

jās uz laiku iedibinājās miers. Pekarevs jutās apmierināts, jo viņu abu nomācošajā cīņā pastāvīgi tika iejaukta arī meita, bet Oļu viņš mīlēja, kaut arī viņa bija iemantojusi visus mātes netikumus un viņas histērisko, nenosvērto raksturu.

Pekarevs vēroja sievu, — tas bija dīvaini, ka tieši šodien, tik mierīgā vakarā, nāk prātā viss nelāgais; viņš domās atkārtoja visus argumentus sarunā ar pirmo un nolēma, ka ies un izliks visu kā uz delnas; viņš nebaidījās no kaut kādām nepatikšanām, kas varētu viņam draudēt, gluži vienkārši būs nepatīkami, ja labu, noderīgu pasākumu novērtēs kā viņa personisku izlēcienu, kaut gan viņš neko nosodāmu nav izdarījis, un viņam nav jānolien malā un jācieš klusu.

— Sena, gana dzīvot pa mākoņiem, — viņš izdzirda sievas maigo, piesardzīgi uzstājīgo balsi. — Es tūlīt pabeigšu, novākšu burkas ar ievārījumu — un iesim pie miera.

— Burkas? — Pekarevs pārjautāja. — Ak tā, jā, protams, es tūlīt iešu, paķer, Klaša, tur kādu skābētu gurķīti, man no tava ievārījuma tāda pliekana dūša. Uzkodīšu ko stiprāku.

Uz galda zem zaļa abažūra dega lampa, un istabā šķita vēss no tikko izmazgātajām grīdām. Tagad, tālu prom no redakcijas burzmas un steigas, derētu pasēdēt pāris stundiņu klusumā pie rakstāmdarba, stāstiņš par kolonijas bērniem bija izkustējies no vietas un virzījās uz priekšu, šķiet, tīri raiti. Palīdzēja uz redakciju atsūtītā satrauktā vēstule no Dzeržinska bērnu kolonijas, tagad viņš tur bija savs cilvēks, — pavisam nesen viņu ievēlēja par konfliktu komisijas priekšsēdētāju. Protams, tas ir patīkami, kolonijā ir ļoti jauki bērni. Viņš gluži nemanot bija iesaistījies viņu nebūt ne vieglajā, taču straujajā un interesantajā dzīves ritumā.

Paskatījies uz tikko gludinātajiem palagiem, Pekarevs, cīnīdamies ar vēlēšanos tūlīt izģērbties un apgulties vēsajā gultā, aizgāja uz grāmatām pieblīvēto kabinetu un apstājās pie galda; skaidrs, ka Klaudija atkal sāks pukstēt, protams, negribējās sagraut ar tādām grūtībām iedibināto mājas mieru, bet neko darīt. Viņš sev piekodināja, ka tālāk šādu divās daļās sašķeltu dzīvi turpināt nevar, ka jāpamet vai nu avīze, vai arī, pēc sievas izteiciena, nekam nevajadzīgā ski ibelēšana, un jau kuro reizi ar rūgtumu sirdī nožēloja, ka neatliek laika, itin nemaz ncalli< laika rakstīšanai.

Durvīm garām tīšuprāt skaļi pagāja sieva — vienrei otrreiz; viņš pasmaidīja, cik tas jocīgi, ka viņš tikai v Ias uzrakstīt interesantu grāmatiņu bērniem, bet t< jādara slepus no sievas; avīze paņem viņu visu bez ali kūma; bet cik labi būtu, ja varētu ar mugursomu pār pl ciem izstaigāt dzimtās vietas, nosoļot savas trīssimt ve stis pa vistālākajiem nostūriem, viņš nule jau otro gad pošas aizbraukt uz Zežskas rajonu — satikties un no sir< izrunāties ar to zemnieku — Zaharu Derjuginu, kas I iespiedies viņam prātā, taču vēl līdz šim nebija izdevu to izdarīt.

Un tajā pašā laikā viņš vairs nevarēja iztikt bez n dakcijas steigas un kņadas, bez ikrīta apspriedēm, пера trauktajiem tālruņa zvaniem, bez kampaņām, kas vēli cita citai virsū un applūdināja avīzes lappuses ar mui driem, aicinošiem ievadiem, kliedzošiem virsrakstiem u kampaņu norises tabulām; viņam patika brīži, kad kartēj sējas vai ražas novākšanas kampaņā, sakarā ar paral stīšanos uz aizņēmumu vai šķiras ienaidnieku diversij vajadzēja turpat vai visu redakciju sūtīt komandējumc; uz rajoniem. Viņš labprāt dzīvoja un aktīvi darbojās šaj nervozajā organismā, kas zibenīgi reaģēja uz visniecīg* kājām izmaiņām un pārvērtībām, izjuta katru tā kustibt un tomēr pati avīzes klajā nākšana viņam vienmēr šķit kā brīnums, kā abstrakcija, kam nav nekāda sakara а viņu. Atvērdams kārtējo numuru, kas vēl oda pēc krāsār un mašīnas, viņš alkatīgi pārlasīja visu avīzi no sākum līdz beigām, lai gan visi šie raksti jau bija gājuši cau viņa rokām un ne vienu reizi vien... Daudz laika u spēku viņš atdeva darbam, no agra rīta līdz vēlai nākt sēdēja redakcijā, pazina apgabalu kā savus piecus pirt stus. Viņš mīlēja savu darbu, un viņam patika strādā tikai lāgiem ap sirdi sāka kņudēt tāds kā savvaļnieka nt miers: ek, ņemt un iespert avīzē ievadrakstu par komu nistu uzpūtību vai ko citu tādā pašā garā, lai pēc tam ai sauc pie atbildības, toties viņš varēs triumfēt un svinē uzvaru pats pār sevi. Bet arī tas jāatbīda malā, acumir klīgā godkāre nāk no kaut kādām pirmatnējām dzīlēm, ui to, šajā ziņā sievai taisnība, ir jāprot savaldīt, vilnis uz bangos un aizvelsies tālāk, pamatā jāliek pats galvenaii re, kāds darbs izvērsies visā zemē, un nav laika pētīt katri cini un grumbuli.

Acumirklīga godkāre un acumirklīgas uzvaras nav galvenais, tās nedod ne sirdsmieru, ne iekšēju līdzsvaru, Pekarevs aprāva sevi, nedrīkst aizvirzīties sāņus, un pašam jātiek skaidrībā, ar ko neesi apmierināts un kas tev traucē mierīgi dzīvot un strādāt. Kad tas viss ar Petrovu sākās? Kur radās pirmā plaisa? Kāpēc viņš netiek vaļā no nedrošības sajūtas, apziņas, ka viņam nav gluži taisnība?

Domu juceklī nebija nekādas konsekvences un loģikas, pats kodols joprojām bija aizslēpies aiz septiņām atslēgām; viņš staigāja šim kodolam apkārt, piekļūdams aizvien tuvāk un tuvāk, un vairs tikai bailes no apdedzināšanās neļāva pieiet cieši klāt; Pekarevs skatījās tumšajā logā. Un tomēr to apiet nevarēs, viņš saspringa un ieklausījās pats sevī.

Petjas Aktjubina sieva — ar Petju viņi bija draugi kopš skolas gadiem — ienāca kabinetā pēkšņi, un viņš tikko ieraudzījis viņu durvīs, laipni piecēlās pretim; Pekarevs cienīja šo slaido sievieti ar tumšām, iegarenām acīm un allaž priecājās par viņu; Pekareva sejā tā arī palika šis pussmaids, gluži kā pielipināta maska, un viņš vēl tagad, pēc vairākām dienām, reizēm juta to un neviļus novilka ar roku pār seju, it kā mēģinādams ko notraust.

— Semjon Jemeļjanovič, — viņa teica, pieiedama pie platā, ar papīriem apkrautā redaktora galda, — Pjotru apcietināja. Šodien, pulksten trijos naktī, — viņa piebilda, un tieši tad Pekarevs pamēģināja aizdabūt no sejas nevajadzīgo laipno smaidu, taču tas nekādi neizdevās, un tāpēc šķita, ka sejas ādu kaut kas dedzina.

—• Es nezinu, kāpēc atnācu, — viņa turpināja, apsēzdamās ozolkoka krēslā un nolikdama somiņu sev uz ceļiem. — Ienāca prātā, ka kaut kur ir jāiet, kaut kas jādara, jāpalīdz Pjotram, es vairs nevaru viena pati. Jums bija tik draudzīgas attiecības... Nu re, izstāstīju, un kļuva vieglāk... atvainojiet, es tūlīt iešu prom, es taču zinu, ka ne jus, ne arī kāds cits te nekā nevar līdzēt.

Savaldījies Pekarevs piecēlās no galda un apsēdās krēslā viņai pretim.

— Esi stipra, Kira, — viņš pateica pirmos uz mēles pagadījušos pliekanos, apvazātos un tāpēc nevajadzīgos vārdus. — Manuprāt, tā ir nejaušība, nepatīkama kļūda. Tici man, viss noskaidrosies, es pacentīšos uzzināt.

— Man! jau sen mocīja ļauna nojauta, — viņa sacīja, skatīdamās it kā no tālienes, no dziļumiem, kuriem Pekarevs nespēja piekļūt. — Institūtā viņam ienaidnieku nebija ... viņš taču, tu pats zini, ir talantīgs matemātiķis ar asu, izcilu prātu. Viņu cienīja!

— Nu tālab, Kira, viss katrā ziņā noskaidrosies, — Pekarevs no sirds sacīja; vēl viņš runāja kaut ko par taisnīgumu, tā ari nespēdams apslāpēt kādu citu, gluži pretēju domu, kas virda viņā; viņš tūlīt pat ar sev raksturīgo dedzību sāka zvanīt, taču ne pie kādas skaidrības netika; juzdams, ka tas viss pazemo viņu šīs patiesi cienījamās sievietes priekšā, Pekarevs bija gatavs uz vietas kaut kur iet, pierādīt, strīdēties pretī. Viņa pati apvaldīja Pekarevu.

— Uzgaidi, Seņa, neko nedrīkst darīt ar karstu galvu,— viņa teica. — Tu aizvien vēl esi tas pats donkihots, ne par matu neesi mainījies ...

— Es tur neredzu nekā slikta, — viņš iebilda, dusmodamies uz sevi par puicisko nesavaldību un steigu. Patiešām, rīkojoties bez apdoma, var tikai nodarīt ļaunu. Vajag taču izdibināt visu, bet tas nav darāms Kiras klātbūtnē. Pekarevs izvadīja viņu pa visiem gaiteņiem un izveda laukā; veselīgam saprātam te nebija nekādas nozīmes.

— Tu, Seņa, esi drosmīgs, — Kira atvadīdamās sacīja. — Kaimiņi gan mani vairs nepazīst.

Pekarevs paspieda viņai roku, visu laiku ar muguru sajuzdams darbinieku ziņkārīgos skatienus un dusmodamies uz sevi; tagad, stāvot pie loga un atceroties visu savu turpmāko neveiksmīgo rīcību Aktjubina lietā, kad viņam diezgan pieklājīgi, taču kategoriski lika saprast, lai nejaucas tur, kur nevajag, viņa labā oma bija pagalam un viņš ik pa brīdim dusmīgi nošņācās caur degunu, un skaņa bija enerģiska, pilna sašutuma. [3]

Klaudija, kā jau katra sieviete, bija pārliecināta, ka nesalīdzināmi labāk nekā vīrs saprotas ar cilvēkiem un izprot viņu raksturus, viņa uzskatīja, ka tikai viņas pūļu un taktiskuma dēļ ģimene galu galā tikusi pie zināmas pārticības un labklājības un ka bez viņas neuzkrītošās vadības vīrs nebūtu kļuvis par apgabala avīzes redaktoru un partijas apgabala komitejas biroja locekli, un ka vispār viņš nebūtu nekas un nodarbotos ar nenozīmīgu rakstiņu skribelēšanu avīzei. Klaudija instinktīvi sajuta briesmas, kad uzzināja, ka vīrs blakus savam tiešajam darbam, kas nodrošina gan iztiku, gan stāvokli sabiedrībā, vēl sapņo par sazin kādu literāro darbību; viņa nekādi nespēja saprast viņu pašreizējo nesaskaņu cēloņus un ar rūgtumu domāja, ka vīrs nesaprot viņu. Droši vien galvenais cēlonis ir tieši tas, ka viņš nespēja saprast viņas iekšējo būtību; viņai taču pašai nekā nevajag, viņa vienmēr vēlējusies labu tikai viņam, visa viņas godkāre tagad sakoncentrējusies ap viņu, un savās slimīgajās rūpēs par vīra turpmāko karjeru viņa nežēloja ne pati sevi, ne vīru, bet tā taču rīkojas jebkura gudra sieviete, kura ar skaidru prātu apzinās savu stāvokli un iespējas. Neko darīt, viņa mēģināja arī šajā ziņā uzveikt sevi, bet viņai ir jācienī cilvēks, ar kuru sasaistījusi savu dzīvi un meitas nākotni un kura labā viņa atteikusies no sava «es».

Pie durvīm kāds klauvēja, viņa neizpratnē paraustīja plecus un gāja atvērt, zinādama, ka vīrs, kas bija ieslēdzies savā kabinetā, ārā nenāks; viņai pakaļ, kā vienmēr, aizskrēja ģimenes mīlule — lielā Sibīrijas kaķene Zuža, tā, novicinājusi kuplo asti, aptupās pie durvīm. Klaudija ieraudzīja durvīs Brjuhanovu, viņa spēcīgo, vēju appūsto, izteiksmīgo seju; viņš līksmi sasveicinājās un apjautājās, kā viņai veicas pa skolu, un viņa zināja, ka tas netiek darīts aiz dīkdienīgas ziņkāres vai pieklājības, viņš vienmēr ar nopietnu interesi ilgi iztaujāja Klaudiju par darbu, ar uzsvērtu uzmanību izturējās pret viņu, sastapis citu cilvēku vidū. Arī tagad Brjuhanovs klausījās, acu no viņas nenovērsdams. Klaudija nojauta, ka viņa Brjuhanovam patīk, un šī apslēptā, dziļi noglabātā interese par viņu it kā iededza Klaudijā kaut kādu uguni. Viņa kļuva mīlīgi nevarīga, bet tas vīriešiem gauži patīk; jā, viņai vajadzēja tieši tādu dzīvesbiedru kā Brjuhanovs, tādam viņa uzticētos visā pilnībā, tādam būtu tīkami vienkārši pakļauties.

— Es, Klaudija Georgijevna, iegriezos uz mirklīti pie Semjona Jemeļjanoviča, — Brjuhanovs sacīja un tajā pašā brīdī ieraudzīja Pekarevu, kas bija iznācis gaitenī, un pasniedza viņam roku. — Kāpēc tu, Semjon, esi tik drūms? — viņš zobgalīgi nobrīnījās. — Ak, tev nepatīk viesis, bet es jau tikai uz mirklīti.

— Par viesi mēs vienmēr priecājamies, par negaidītu — divtik, esam taču krievu cilvēki. Nāc, Tihon, iekšā, mēs šodien tieši tevi pieminējām, lūk, — Pekarevs pamāja uz sievas pusi, — viņa visu laiku uztraucas, saka, cilvēks dzīvo, sieviešu roku neaprūpēts. Nāc vien dziļāk, — Pekarevs aicināja un palaida Brjuhanovu sev garām kabinetā.

Klaudija mirdzošām acīm ar jo sevišķu rūpību sāka gatavot tēju un uzkožamos, sīki jo sīki pārdomādama, kā klāt galdu; uz mirkli ieskatījusies spogulī, Klaudija nodomāja, ka viņa vēl aizvien ir glīta, kaut gan būtu jau par vēlu sākt dzīvi no jauna, ka viņas sejai labi piestāv ceriņu krāsa un žoržets tīkami vēsi kļaujas ap kaklu.

Viņa nekad nekoķetēja ar Brjuhanovu, apzinādamās, ka tādējādi var uz visiem laikiem zaudēt cieņu viņa acīs, un pavisam neapzināti, taču nekļūdīgi rādīja sevi no vislabākās puses, tajā pašā laikā palikdama dabiska un sirsnīgi vienkārša. Tieši šāda maniere viņai piedienēja visvairāk. To iedomājoties, viņu pārņēma viegls satraukums, taču viņa tūdaļ aprāva sevi un sāka vēl rūpīgāk griezt sieru.

Brjuhanovs pa to laiku Pekareva kabinetā rakņājās pa grāmatu plauktiem. Pekarevam bija viena no labākajām bibliotēkām visā pilsētā, tā bija mantota no tēva, nejauši te bija saglabājies viss Sillers vācu valodā, brīnišķīgā senā izdevumā. Brjuhanovs nu jau kuro gadu mācījās vācu valodu un draudēja pievākt Silleru apmaiņā pret kādām citām grāmatām. Tieši par to viņi tagad arī it skali sarunājās, un Klaudija, klādama ēdamistabā galdu, vērīgi ieklausījās šajā sarunā. Brjuhanovs bija viņu mājās rets viesis, un Klaudijai negribējās krist kaunā. Taču arī pie galda viņi vairāk runāja par darbu, dūšīgi ēda, nemaz nelikdamies zinis par glīto izkārtojumu, un skaļi smējās par kaut kādiem saviem jokiem; nevērīgi atvērtās notis uz klavierēm tā arī palika nepamanītas; Klaudijai neizdevās palepoties ar nesen iemācīto Baha fūgu, kas tā iederētos pie sarunas par Silleru. Padzēris tēju, Brjuhanovs saudzīgi apsēja grāmatas ar aukliņu un aizgāja, Klaudija drīz pēc viņa aiziešanas pasūrojās, ka rīt agri no rīta pedagoģiskās padomes sēde, un ielikās gultā, bet Pekarevs, palicis viens pats brīvībā, vēlreiz ar baudu padzēra tēju ar ķimeņmaizītēm un desu, ko pats uz pannas sacepa. Par spīti tuklumam, kas bija piezadzies pavisam nemanot, un sievas kategoriskiem aizliegumiem, viņam patika vienatnē nepiespiesti pavakariņot. Karstās ar pipariem un garšvielām gatavotās jēra gaļas desas smarža

atsauca atmiņā bērnību un tēva mājas, kur prata gatavot un labprāt to arī darīja.

Tas bija pirms divdesmit sešiem gadiem, kad viņam palika pilni desmit un viņš bija iemīlējies tēvā, nē, iemīlējies — tas būtu par maz teikts, — viņš bija pārpilns al-kainas sajūsmas un juta greizsirdību pret visiem, arī pret māti un vecāko brāli Anatoliju. Kādā sutīgā un karstā augusta dienā, viņa dzimšanas dienā, deviņpadsmitajā augustā tika uzklāts liels galds, jau bija sapulcējušies draugi un divas meitenes kuplās kleitiņās; tās bija tēva drauga — ārsta Kugurļicka meitas; bērni gramofona pavadījumā dejoja, bija jautri un trokšņaini. Anatolijs, kas gatavojās iestāties universitātē, ienāca uz mirklīti pie viņiem, noskūpstīja brālim kā pieaugušam cilvēkam galvu un aizgāja uz savu istabu; Seņa pietvīka gluži sarkans. Viņš visu laiku gaidīja tēvu un ieklausīdamies sniecās uz durvju pusi; māte saprotoši nolūkojās viņā, tad pienāca klāt un maigi un gandrīz nemanāmi ar savu silto, vieglo plaukstu noglāstīja dēlam galvu.

— Viņš atnāks, — māte ar saprotošu smaidu uz lūpām klusu sacīja. — Viņš katrā ziņā atnāks, Seņa, viņš tevi mīl.

Viņš nomierinājās un aizgāja kopā ar citiem bērniem dejot; vēlāk, pēc pieciem vakarā, sākās ļoti spēcīgs negaiss, un pēc tam stāstīja, ka pilsētā zibens nospēris divus cilvēkus: kādu tirgus sievu un Krusta Pacelšanas baznīcas zvaniķi, kurš esot bijis galīgi piedzēries, no pārdzeršanās šim sākušās rādīties baltās pelītes, pats nelabais uztriecis šo pērkona laikā augšā tornī, kur arī dabūjis galu. Taču, kad negaiss vēl tikko sākās, neviens to nezināja, un ārsta Pekareva mājās sanākušie bērni pārstāja dancot un čalodami saskrēja ap satumsušajiem logiem skatīties: ārā sametās pavisam tumšs, un šo tumsu ik pa brīdim pāršķēla zibens uzliesmojumi, caur logiem varēja redzēt, kā burbuļo milzīgas peļķes; meitenes savās kuplajās kleitiņās lāgu lāgiem bailīgi un klusi iepīkstējās; pieaugušie cieši aizvēra un aizbultēja logus un pavēlēja, lai bērni atgriežas pie galda un dejo; atkal uzgrieza gramofonu. Seņa, šaurajā apkaklītē iežņaugto kaklu staipīdams, slepus aizlavījās uz savu istabu un piespiedās ar seju pie vēsās rūts; aiz loga atradās neliels, labi kopts dārzs, un tagad, lietus kapāti, tur droši vien bira zemē āboli; Seņa sadūšojās un atvēra logu, un istabā kopā ar lietus vienmērīgo, smago šņākoņu ielauzās satraukta duna un svaigums, sejā iesitās sīkas ūdens pilītes. Seņa stāvēja un domāja, ka, līdzko beigsies lietus, katrā ziņā parādīsies tēvs un ratu kulbas ādas pārjume būs visa slapja un spīdīga; plata, spalgi zila zibens šautra pārlēja gaismu lietus pārplūdinātajam dārzam, un norībēja pavisam neparasts pērkona dārdiens, it kā zeme būtu pāršķēlusies uz pusēm un viss, kas uz tās bijis, sabrucis iekšā bezdibenī; Seņa parāvās nost no loga un nobālēja. Istabā no dārza ievēlās smaga atbalss, noplivinājās aizkari, un nodrebēja grīda, un arī sirds it kā noraustījās atbildes trīsās; Senam uznāca vēlēšanās izdrāzties laukā un kaut kur skriet, bet vēl vairāk — aizlidot turp, kur mita un šaudījās lieli, salti zibeņi; tā bija citas, vēl nepazīstamas, taču nenovēršamas nākotnes priekšnojauta, un viņam elpa aizrāvās. Viņš juta, ka nespēs noturēties pretī kārdinājumam un tomēr izskries laukā; viņš jau uzrāpās uz palodzes un, skaļi smiedamies, sāka tvarstīt ar rokām resnās ūdens strūklas, kas gāzās no jumta; tagad viņš spētu, visiem redzot, noskūpstīt jaunāko meitenīti, ar kuru tā gribējās būt visu laiku blakus, bet kautrība neļāva. Viņam katrā ziņā vajadzēja savā svētku uzvalciņā izskriet lietū, un viņš zināja, ka to noteikti izdarīs; tūlīt uzliesmos zarots zibens, viņš sev teica, un, līdzko tas parādīsies, tā es izlēkšu pa logu, un visi brīnīsies par manu drosmi, un arī jaunākā meitene, Taņa, būs pārsteigta, bet es nevienam nekā neteikšu, pat mātei ne, jo viņa nekā nesapratīs.

Ja būtu klāt tēvs, tas gan noteikti visu saprastu, viņš bez liekiem vārdiem visu izskaidrotu; Seņa gaidīja un, kad pāri dārzam uzliesmoja zarots zibens, aizmiedza acis un paliecās uz priekšu; nē, viņš sev tūlīt pateica, nevajag tā steigties, lai nozibsnī vēlreiz, tad izlēkšu laukā katrā ziņā. Viņš plati iepleta acis un gaidīja; kaut kas lika atskatīties, un viņš pa gabalu ieraudzīja mātes bālo seju; māte pienāca klāt, un viņš, iekritis mātei rokās, sāka laimīgi smieties. Viņš smējās un juta, ka nespēj mitēties.

— Kas tev noticis, Seņa? — māte nobijusies jautāja, taustīdama dēla pieri, un no mātes šaurās, vēsās plaukstas pieskāriena viņš atguvās.

— Nekas nav noticis, māmiņ, — viņš teica, un no acīm izsprāga lielas asaras, kas tur bija sariesušās aiz sasprindzinātās gaidīšanas.

— Ejam, Seņa, pie viesiem, — māte stingri sacīja, — Nav smuki, ja viesus ilgi pamet vienus.

— Iesim, — viņš piekrita un kopā ar māti atgriezās jautrajā un trokšņainajā pulciņā; negaiss bija pāri, un gandrīz tūlīt parādījās arī saule. Tā jau laidās uz rietu, taču no zemes, no jumtiem, no zaļās zāles sāka celties dzidra migliņa; drīz pēc tam atnāca no slimnīcas un pateica, ka dakteris Jemeļjans Rostislavovičs aizbraucis uz trīsdesmit verstis attālu ciemu, kur divi zemnieki viens otru ar dakšām sadūruši, un ka viņš lūdzis pateikt, lai mājās neuztraucas; atsūtītais cilvēks priekšnamā runāja pilnā balsī, tā ka bija dzirdams visā mājā, un Seņa nemaz vairs nejutās sarūgtināts, ka tēvs tā arī neieradīsies uz viņa svinībām; viņš juta, ka māte ir nobažījusies par viņu un neuzkrītoši uzmana, un tādēļ sirds līksmi kņudēja.

Kad visi jau bija izklīduši un viņš nolikās gulēt, māte vēl kādu brītiņu pasēdēja pie viņa un kaut ko stāstīja; Seņa klausījās maigajā, aijājošajā balsī un domāja, nezin kāpēc viņš šodien jūtas tik neparasti un visu laiku tā vien šķiet, ka viņš kaut ko vēlētos; viņš aizvēra acis un izlikās aizmidzis; māte vēl pasēdēja un, pataustījusi ar silto plaukstu dēla pieri, aizgāja. Iestājās tumsa, un tikai logu stiklos kaut kas_līgojās; Seņa sāka saspringti klausīties, viņu atkal pārņēma tīkams uzbudinājums, un miegs nemaz nenāca; atkal viņš ilgi nostāvēja pie loga vienā kreklā, aukstā grīda patīkami vēsināja kājas. Viņš aizmiga tikai rīta pusē un jau pa miegam nojauta, ka atgriezies tēvs, gribēja pamosties, bet vairs nespēja; viņš dzirdēja, kā tēvs uz pirkstgaliem smagā gaitā pienāca pie gultas, pieliecās un noskūpstīja viņu; māte kaut ko laimīgi pačukstēja, un Seņa miegā pasmaidīja, viņam bija tik labi; māte kopā ar tēvu aizgāja, un viņš zināja, ka māte bija viegla, it kā gaistoša, ģērbusies garā zīda rīta kleitā. Kas, kas, kas tāds īpaši labs un svarīgs bija noticis ar viņu? Viņš gribēja pajautāt to tēvam, taču nepajautajā, tikai vēl ciešāk aizmiedza acis, pagriezās uz sāniem un iegrima laimīgā miegā. [4]

Otrā dienā agri no rīta Pekarevu pamodināja tālruņa zvans, viņš pa miegam nopukojās un, nespēdams vēl atvērt acis, sataustīja klausuli un pielika pie auss,

— Pekarevs. Pekarevs klausās, — viņš aizsmakušā balsī pateica, un tūlīt pat viņu pārņēma neizprotamas bailes; viņš aši apsēdās un pamodās galīgi.

— Mēs te esam saputrojuši, galīgi saputrojuši, — ausī no klausules iesitās kāda pazīstama balss, un tomēr viņš nevarēja īsti pateikt, kam tā pieder, un tāpēc apjukumā pārjautāja:

— Ko saputrojuši?

— Cubareva rakstā, kaut to nelabais parautu. Saprotiet, Semjon Jemeļjanovič, taisni kā par spīti divas rindkopas iebāztas citā vietā, un nu iznāk galīgas aplamības ... Te ir vārds «imperiālisms», un nu tadeļ, ka sajauktas rindkopas, var saprast tā, ka Cubarevs izturas pret šo imperiālismu zināmā mērā lojāli, bet redakcija viņam zināmā mērā piekrīt... Pat domādams neizdomāsi.

— Kas saputrots, kas iebāzts? No kurienes jūs runājat?

— No redakcijas, tiklīdz man šorīt atnesa avīzi, tā es tūlīt šurp.

Tagad Pekarevs saprata, ka tas ir atbildīgais sekretārs Andrejs Sidorovičs, un brīdi klusēja, lai varētu atjēgties.

— Es tūlīt būšu redakcijā, pagaidām nekā briesmīga neredzu, — viņš pateica klausulē un nosvieda to uz dakšiņas; pie sevis purpinādams un Fiļimonovu bārdams, viņš sāka ģērbties; laikam kāds nieks vien ir, viņš domāja, bet šis jau krīt panikā, ir gan bailīgs cilvēks, kur gan tāds radies. Taču ar katru brīdi viņš posās aizvien steidzīgāk, jo Fiļimonovs gan bija bailīgs un piesardzīgs, tomēr nieku dēļ nebūtu rāvis viņu tādā agrumā no gultas un arī pats nebūtu skrējis uz redakciju; tātad noticis kaut kas ārkārtīgi svarīgs, vēl jo vairāk tāpēc, ka tas saistīts ar Cubareva rakstu. Sieva ar meitu, protams, vēl gulēja; viņš izgāja laukā, klusītēm aizvēris aiz sevis durvis, modināt viņas negribējās, un, līdzko ieraudzīja redakcijas gaitenī steidzamies pretim Fiļimonova galīgi apjukušo seju ar lielajām raga brillēm (vājiņais Fiļimonovs savā vaļīgajā uzsvārcī ar asimetrisko, pusaklo seju šobrīd izraisīja gan īgnumu, gan arī dziļu nožēlu), Pekarevs klusēdams izņēma avīzi Fiļimonovam no rokām. Sākumā viņš nekādi nespēja aptvert, kur slēpjas vaina; gausi un smagi ritēja minūte pēc minūtes, bet viņš vēl aizvien nevarīgi lasīja un lasīja vienu un to pašu rindiņu, tad viņa seja satumsa un viņš neizpratnē pacēla galvu.

— Pa kuru laiku to paguvusi? — viņš neviltotā izbrīnā noteica. — Tā taču ir galīga nejēdzība un bezatbildība... To taču vajag prast, šitā savārīt!

— Savārījuši pamatīgi, Semjon Jemeļjanovič. — Fiļimonovs mēģināja līdzjūtīgi iesmieties. — Tā var arī galvu pazaudēt.

Aizmirsies Pekarevs kādu brīdi skatījās Fiļimonovam garām, prom telpā, taču sekretāra brilles visu laiku rēgojās acu priekšā, un Pekarevs pirmo reizi apzināti aptvēra Fiļimonova apbrīnojamās spējas būt vienlaikus vairākās vietās. To pārbaudīdams, Pekarevs iegāja tukšajā pieņemšanas istabā, pacēla acis un apmierināti nokremšļojās — Fiļimonova brilles atradās viņa priekšā. Pekarevs devās uz gaiteni un ieraudzīja tur aizejošā Fiļimonova muguru; cenzdamies par savu atklājumu nedomāt, Pekarevs uzmanīgi pārskatīja nedēļas labāko materiālu goda dēli un atgriezās kabinetā; Fiļimonovs, piemeties uz dīvāna, salīdzināja slejas ar avīzi un centās visādi parādīt savu līdzjūtību un to, cik ļoti viņš ir norūpējies. Pekarevs īgni novērsās. «Tomēr ļoti nelāgs gadījums,» smadzenēs pazibēja īsa doma; tagad brilles uz Fiļimonova sejas bija sašķiebtas vēl vairāk un viņa seja kļuva aizvien pelēcīgāka.

— Neiedomājama metamorfoze, Semjon Jemeļjanovič, — Fiļimonovs nevarīgi nomurmināja un novicināja ar roku, it kā mēģinādams atveidot sev priekšā gaisā kādu pašam vien zināmu figūru.

— Metamorfoze ir vēl vairāk neiedomājama tāpēc, ka iekļuvusi tieši šajā rakstā.

— Varbūt viss beigsies labi? — Fiļimonovs nedroši noteica, aizvien vēl ar rokām kaut ko zīmēdams. — Kāpēc gan visiem to vajadzētu pamanīt? Kaut gan, ko es te runāju, politiska divdomība jēdziena «imperiālisms» traktējumā tomēr nav noliedzama. Mēs zaudējam laiku, Semjon Jemeļjanovič, kaut kas ir jādara.

— Par vēlu, brāl, negaiss jau ir klāt, — Pekarevs strupi sarauca uzacis. — Pagaidi drusku, gan sāksies zvanīšana.

Viņi abi pašķielēja uz tālruņiem, kas stāvēja uz galda, un, lai gan plašajā, labi izvēdinātajā redaktora kabinetā bjj a vēss, Fiļimonovs izvilka kabatas lakatiņu un, saņurcījis to, noslaucīja kaklu un pieri; Pekarevs pašķirstīja ka-lendāru, noklikstināja seifa slēdzi, rokām vajadzēja kaut ko darīt.

— Cik tas viss nelāgi, gauži nelāgi! — Pekarevam paspruka, lai gan pats saprata, ka Fiļimonovam to nevajadzētu sacīt, viņš jau tā drebēja kā apšu lapa: cik daudz viņiem bijis sadursmju un nesaprašanās, bet cik ļoti viņš ņēmis pie sirds, cilvēku jau iepazīst nelaimē, še tev nu bija Fiļimonovs.

Pulksteņa rādītāji pamazām tuvojās deviņiem, drīz visās iestādēs kalpotāji ieņems savas vietas un sāksies darbs; taču pirms tam visi vai gandrīz visi ieskatīsies savā iecienītajā avīzē «Holmskij rabočij», un divi trīs cilvēki katrā ziņā ievēros aplamību, un sāks velties lavīna; Pekarevs nopūtās, gribēja jau apsēsties, taču atkal sāka staigāt pa kabinetu. Fiļimonovs, vēl drusciņ pamīņājies pie durvīm un kaut ko nomurminājis, izgāja laukā, un Pekarevs uz kādu brīdi palika viens pats pilnīgā klusumā, neko nedomādams un nekā nedarīdams; nošķindēja tālrunis, un sievas neapmierinātā balss pikti noprasīja, kas noticis un kāpēc viņš, ne vārda neteicis, tik agri skrien prom no mājām. Pekarevs atrunājās ar aizņemtību un nolika klausuli, taču tālrunis iezvanījās no jauna, un sievas balss skarbi noprasīja, kad viņš pārstāšot runāt rupjības un sviest nost klausuli. Tajā pašā mirklī notrinkšķēja iekšējais tālrunis, un Pekarevs saprata, ka zvana no apgabala komitejas. Uz mirkli apstājies, Pekarevs nolika vienu klausuli un pacēla otru, un tajā tūdaļ atskanēja dusmīga un prasīga balss.

— Tas esi tu, Pekarev? — vada viņā galā kāds skaļi pajautāja. — Esi tik laipns, atnāc pie manis, norunāts? Kāpēc tu klusē, kāpēc klusē? Pekarev, hallo, Pekarev? Tūlīt uzkāp pie manis, uz ašāko, velns zina kas jums visiem prātā!

— Tu paņem un paskaties, rindkopas vietām sajauktas, noliec tās savā vietā ...

— Kāda kuram darīšana par to, kas tev tur sajaukts?! Kāp tūlīt augšā pie manis!

— Labi, eju, tikai, Pjotr, kāpēc tā jākliedz?

Pekarevs nolika klausuli, rūpīgi sasukāja matus un

pārbaudīja papīrus uz galda, tad noklikstināja seifa atslēgu un izgāja laukā; redakcijā visi jau zināja, vainīgi nodūra acis un sasveicinājās klusāk nekā parasti. Viņš soļoja pa gaiteņiem, sejas tikpat kā neredzēdams; pēc tam kaut kā gļēvi un vienaldzīgi uzklausīja apgabala komitejas propagandas sekretāra Pjotra Ņefedoviča Sergejeva bārienu, un Sergejevu pārsteidza šī Pekareva akmens-saltā vienaldzība, turēdams nelaimīgo avīzes numuru pie pašām_ tuvredzīgajām, biezo un izliekto briļļu stiklu piesegtajām acīm, viņš pūlējās izdibināt, kā tas viss gadījies. Un Pekarevs, redzēdams viņa uztrauktās un labsirdīgās acis, sajuzdams viņa nemierīgo elpu, nekādi nespēja sapurināt sevi un nomest savādo stingumu, viņš apzinajas: ka ir iegāzis arī Sergejevu un viņam atbilstoši savam stāvoklim ir jāsaka viss, ko viņš teica, un jābaras un arī viņš pats, ja ieņemtu šādu amatu, darītu visu to pašu, tikai kur pēkšņi bija pagaisusi tā daudzos gados izveidojusies savstarpējo simpātiju un atbalsta sajūta, kas saistīja viņus. It kā būtu izlasījis šīs domas, Sergejevs, atlaizdams Pekarevu, jau citā, parastā balsī sacīja:

— Labi, Semjon, tagad ej. Varbūt kaut kā paies secen, skumji, tas taču ir stulbums, galīga glupība...

— Es iešu, Pjotr, — Pekarevs teica, skatīdamies Ser-gejevain kaut kur garām. — Iešu, pamēģināšu kaut kā atjēgties, apdomāties, dzīvo vesels, Pjotr.

Drīz vien pašu Sergejevu izsauca pie p i r m ā: pavisam negaidīti tas bija gluži mierīgs un, liekas, pat neapmierināts par klajo apjukumu, kas bija pārņēmis pārējos darbiniekus, gaidot viņa lēmumu; ieraudzījis Sergejevu, pirmais sasveicinājās un uzaicināja apsēsties.

— Nesaprotu, ar ko jūsu cilvēki nodarbojas...

— Konstantin Ļeontjevič, es runāju ar Pekarevu, viņš ir galīgi satriekts, mēs jau mēģinājām apsvērt, atrast izeju.

— Izeja ir tikai viena — vajag nopietnāk izturēties pret savu darbu, tā arī būs tā izeja.

Petrova kabinetā sāka pulcēties cilvēki, pēc desmit minūtēm vajadzēja sākties birojam. Atnāca Brjuhanovs līdz pašai augšai aizpogātā svārkā; Petrovs paaicināja viņu pie sevis un sāka kaut ko ātri un enerģiski stāstīt; bija redzams, ka viņi labi pazīst viens otru un labi viens pret otru izturas, neviens nemēģināja iejaukties viņu sarunā un izlikās, ka ir aizņemti ar savām darīšanām. Atnāca Pekarevs, klusēdams, tikai ar galvas mājienu vien, sasveicinājās ar visiem, piegaja pie lielā sēžu galda un apsēdās, tieši ar to pārkāpdams distanci, ko visi pārējie bez kādas norunas stingri ievēroja; tūlīt arī apklusa balsu kņada.

— Te nu viņš ir, mūsu varonis, — klusumā atskanēja Petrova šķietami bezkaislīgā balss. — Manuprāt, ar viņu nav daudz ko ņemties. Izteiksim viņam rājienu, labāk pat stingro rājienu, nopublicējot to rītdienas avīzes numurā, un ar to aprobežosimies. Lai tauta zina, tauta ir gudrāka par mums visiem, viņa sapratīs visu tā, ka vajag, un izdarīs savus secinājumus. Neviens no biedriem neiebilst? Objektivitātes labad jāpiemetina, ka biedra Cubareva rakstā, ja nebūtu sitās nešpetnības, ir pareiza informācija par celtniecības gaitu, kaut arī šoreiz tāpat tā ir priekšlaicīga. Ar viena apgabala spēkiem vien nevar uzcelt Vissavienības nozīmes uzņēmumu. Arī šoreiz autors savā rakstā nav izticis bez pārliekiem asumiem un kategorisma. — Petrovs brīdi klusēja un sadrūvējies nolūkojās stāvošajā Peka-revā. — Sēstieties taču, Pekarev, no stāvēšanas labāk nekļūs. Tātad Pekarevs nav ņēmis vērā viņam adresēto kritiku. Partijas apgabala komitejas laikraksts nav nekāda ilkss, kurp pagriezīs, turp vilks. Gribu jums, Pekarev, uzdot vēl vienu jautājumu. — Petrovs aši pameta acis uz Brjuhanova pusi un apslāpēja pavīdējušo smaidu. — Pa visu pilsētu klīst neglītas valodas. Runā, ka mūsu biedri, kas brauc komandējumos uz kolhoziem, vedot mājas visādus produktus, pat sivēnus un citādu dzīvu radību. Vai tu, Pekarev, nevarētu palīdzēt mums šo lietu noskaidrot?

— Tā jau biju domājis, ka Goršeņins ir pļāpa un _ten-kotājs, — Pekarevs nomurmināja un nosarka kā vēzis, — un tas ir tam pierādījums. Es nepaguvu ne pajokot, bet viņš jau sacerējis veselu apsūdzības rakstu.

— Tie ir slikti joki, biedri Pekarev, — Petrovs viņu strupi aprāva. — Par tādiem jokiem var arī no partijas izslēgt. Labi jociņi, ko stāsta partijas biedri. Domāju, ka jūs no tikko teiktā šo to iemācīsieties un ņemsiet vērā. Jūsu bērnišķīgais draiskums, piedodiet, jūsu vecumā nav saprotams un piedodams. — Viņš vēlreiz pārlaida redaktoram vērīgu skatienu un pārgāja pie darba kārtības jautājumiem. — Tagad runāsim par galveno — par stāvokli mašīnbūves rūpnīcā un par cementa rūpnīcas rekonstrukciju. It īpaši man gribētos pakavēties pie cementa rūpnīcas, — Petrova balss skanēja tik rāmi un bezkaislīgi, it kā nekas nebūtu noticis, — tā patlaban ir pats galvenais, tās dēļ rodas daudzi sarežģījumi arī motoru rūpnīcas celtniecībā. Cik vien iespējams operatīvi jāatrisina visas ar cementa rūpnīcu saistītās problēmas.

Pekarevs nedzirdēja, ko runāja, viņu pašu vairāk neaiztika, it kā būtu aizmirsuši par viņa klātbūtni; šķiet, viss beidzās laimīgi, viņš ar dzēlīgu zobgalību nodomāja, tik vien būs, ka rīt avīzē paziņos par rājienu, un viņš pēc tam staigās kā apspļaudīts un būs kauns pat apkopējai acīs paskatīties; tā ari vārguļos tālāk kā tāds diloņslimnieks. Ne, tagad ir beigas, Pekarevs domāja, balsu vienmuļās murdoņas apņemts, tik tālu nu esmu nodzīvojies, bet Gor-šeņins ir vēl viena mācība, ka jāprot savaldīties un nedrīkst vilkt uz zoba muļķus, muļķi to nepiedod, kaut gan gadījums ar Goršeņinu, protams, ir tīrais nieks; viss slēpjas pašā Cubareva raksta būtībā, tur meklējams Petrova neapmierinātības patiesais cēlonis. Vajadzēja laist avīzē izlaboto variantu, pats nelabais toreiz dīdīja, viņš taču labāk par citiem zina, ka Petrovam taisnība. Petrovs varēja ar viņu vairāk arī neauklēties, tas taču ir ārkārtējs gadījums, nē, tā cilvēka rīcība nav izdibināma.

Otrā dienā Pekarevs tīšuprāt aizkavējās mājās līdz pulksten desmitiem, lai sieva pagūtu izskatīt avīzi, kur pirmajā lappusē bija iespiesta informācija, ka partijas apgabala komitejas birojs izteicis viņam stingru rājienu par darbā pieļauto paviršību un neuzmanību, kuras rezultātā ieviesusies rupja kļūda; viņš tobrīd skuvās, kad ienāca sieva ar avīzi rokās un no mugurpuses saudzīgi, bikli pieskārās viņa plecam.

— Neraizējies, Seņa, varēja būt arī sliktāk, gan pārcietīsim.

Viņš aiz pārsteiguma vai sastinga, un kaklu aizžņaudza spazma, sasper jods, no šīs sievietes vienmēr var sagaidīt visādus brīnumus ...

— Es zinu, Seņa, ka bieži esmu vainīga, ka nodaru tev pāri, bet es taču vēlos tikai labu. Neraizējies, Seņa, — sieva ar varītēm apskāva viņa šauros plecus, — gan viss būs labi.

Naktī viņa vairākas reizes cēlās un nāca palūkoties, kā viņš guļ, bet gulēja viņš uz muguras, un elpa bija tīra un klusa — kā bērnam, kas ilgi sirdzis un beidzot atveseļojies, istabas pustumsā (aizkari bija aizvilkti logiem priekšā) viņa seju tikko varēja samanīt. Kaut būtu tā, ka viss ļaunais miegā pazustu bez pēdām, un vispār kaut varētu atmosties un iesākt dzīvi no jauna...

No rīta Klaudija ieskatījās meitas istabā, viņa patlaban posās uz skolu un gluži kā pieaugusi aplūkoja sevi spogulī, ar pirkstiem rūpīgi glaudīdama tumšās, slaidās uzacis, tādas pašas kā mātei.

— Vai tad tētis vēl nav piecēlies? — Oļa nobrīnījās, jo bija pieradusi sēsties pie galda kopā ar tēvu, līdz ar to tikdama vaļā no nepatīkamā pienākuma klāt galdu un sil-

dīt brokastis, ko māte jau vakarā sagatavojusi. — Vai tad viņš šodien uz darbu neies?

— Var būt, ka neies ar, — Klaudija sacīja. — Viņš nejūtas īsti vesels, Oļa. Paēd pati un pasteidzies, citādi nokavēsi.

Meita neizpratnē palūkojās mātē, taču, neuzdrošinādamās tielēties, klusēdama aizskrēja uz virtuvi; Klaudija piegāja pie loga un ieraudzīja, ka ārā līst, loga rūtis bija apraibinātas sīkām lāsītēm, un viņa krietnu brīdi nostāvēja, vērodama, kā ik mirkli mainās raksts uz stikla; ari tā bija dzīve, kur kaut kas savienojās, kaut kas izira. Meita, nomutējusi uz atvadām, drīz vien aizskrēja^ portfeli pa ceļam ciet sprādzēdama; protams, tagad lēks pa trim pakāpieniem reizē un katrā ziņā nokavēs. Klaudija sakārtoja Oļas izsvaidītās mantas, īgni viebdamās, uzklāja viņas gultu, tas nekur neder, gandrīz pieaugusi meita — un tāda sliņķe, nevīžo pat sevi apkopt, uzturēt savu istabu elementārā kārtībā, jau sen vajadzēja stingrāk uzstāt, ja neiznīdēs šo paviršību jau tagad, tā pāries raksturā, un tad viņai dzīvē grūti klāsies. Iegājusi vīra istabā, viņa acis vien iepleta; pirmajā mirklī uznāca smiekli, taču viņa apvaldījās. Pekarevs stāvēja četrrāpus pretim kūkumu uzmetušam kaķim un šņāca, kaķis kareivīgi šņāca pretī un gainījās ar ķepu.

’— Pietiek ākstīties, Semjonl — Klaudija teica un dusmīgi uzšāva kaķim ar slapju lupatu. — Galīgi bērna prātā esi, vai?

— Nē, Klaša, — Pekarevs atteica, palūkodamies sievā rūgtuma pilnām acīm. — Vai tu saproti, neviens no manis nebīstas, pat paša kaķis. Tu paskaties, cik nekrietns lopiņš, aste gaisā un purns uz otru pusi, gluži kā Gorše-ņinam.

— Seņa, Seņa, kad tu kļūsi pieaudzis cilvēks, kad pieņemsies prātā? — Klaudija nezināja, ko darīt — smieties vai raudāt. — Galu galā vajag taču ari sevi cienīt! Kamēr tu neiemācīsies cienīt pats sevi, neviens tevi neņems par pilnu, saproti taču!

— Liecies nu, Klaudij, mierā ar savu demagoģiju, tu esi gluži vienkārši aizšāvusi garām, jo es nebūt neesmu no stiprākajiem, kā tu biji vēlējusies.

— Ek, Seņa, Seņa, man vajag pavisam maz, tikai lai tu būtu tas, kas esi, un izturētos kā visi citi cilvēki, lai tu zinātu savu vietu, lai prastu arī aizstāvēties, kad tas ir vajadzīgs. Kāpēc, kāpēc tu nekādi nevari izbeigt kašķēšanos ar Petrovu? Jā, jā, es to atkārtoju un atkārtošu. Ko tu gribi viņam pierādīt? Lien vai no ādas ārā, cenzdamies pierādīt, ka vari stāvēt viņam blakus. Bet iznāk smieklīgi. Saproti taču — viņš nevar būt ar tevi draugos, negrib, viņam tas nav vajadzīgs.

— Kāpēc tad nevar? Tagad visi ir vienlīdzīgi.

— Esi gan tu man gatavā dieva sodība! — Klaudija noplātīja rokas, un Pekarevs, pēkšņi kaut kā sagumis, aizgāja pie skapja un sāka ģērbties; varēja jau atsākt senseno rotaļu, pateikt sievai kaut ko maigu, pārliecināt viņu, ka tā nemaz nav, Pekarevs pat apzinājās, ka tas vajadzīgs paša miera labad, taču nespēja uzveikt īgnumu pret sievu.

— Man, Klašiņ, nav tev ko atbildēt. — Viņš palūkojās sievā, un no tā, kā vīrs nosauca viņu tik mīļā vārdā, kādā mēdza saukt pirmajos laimīgās kopdzīves gados, viņa samulsa un cieši saknieba lūpas, lai apvaldītu asaras. — Laikam jau esmu neveiksminieks, gribu izdarīt kaut ko lielu, nebijušu, lai visi mutes vien ieplestu... Bet, kā redzi, viss iznāk otrādi.

— Tev, Semjon, trūkst stingra kodola, — viņa sacīja, kādu bridi klusējusi, un tūlīt pēc viņa uzrauktajām uzacīm saprata, ka runā aplam, taču vairs nespēja apstāties un sāka steigties, sariesušās asaras rīdama. — Tā ir galvenā vaina, Semjon. Cik mēs labi varētu dzīvot, ja tu kaut cik turētu sevi grožos. Bet tu vari, tu taču visu vari, es tevi pazīstu labāk nekā tu pats. Tu negribi, tu uzskati, ka avīze tevi saēd. Tas ari ir par iemeslu taviem izlēcieniem. Bet, ja vainīga esmu es, ņemsim un izšķirsimies, kāpēc sevi jāmoka?

— Var arī tā, — Pekarevs miermīlīgi sacīja, un viņa acīs pazibēja un apdzisa zobgalīgas dzirkstelītes. — Var visādi darīt, to tu pareizi pateici. Taču mēs jau vienreiz pamēģinājām, pati zini, kas no tā iznāca.

— Manai pacietībai ir robeža, Semjon, — Klaudija piedraudēja apņēmīgā balsī. — Pieraugi, ka nav par vēlu. [5]

Pēc šīs sarunas Klaudija visu laiku pūlējās atcerēties to brīdi, kad vīra dzīvē bija sākušās un notikušas tās pārmaiņas, ko viņa laikus nepamanīja; tur nekā nevar darīt, viņš ir liels bērns, viscaur viņa vainoja vienīgi sevi, un aizvien vairāk viņā nostiprinājās kāda konkrēta atziņa. Pati viņa, lai kā bija centusies, galā netika, tātad jāaicina palīgā cits spēks, kas būtu iedarbīgāks nekā viņas pašas, un Klaudija galu galā nolēma aiziet pie Konstan-tina Ļeontjeviča Petrova. Viņa apzinājās, cik nopietns ir šis solis; tas varēja galīgi sadedzināt visus tiltus, kas saistīja viņu ar vīru, toties, ja viss paveiktos, tas satuvinātu un, kas pats galvenais, apturētu to neizprotamo sabrukumu, kas sācies vīra dvēselē; viņa ticēja, ka viss beigsies labi. Galu galā vīram jāsaprot, ka tas viss tiek darīts viņa labā, ģimenes un meitas nākotnes labā; visbeidzot, viņa taču nedrīkstēja pieļaut, ka viss viņas mūžs pārvērstos aplamību virknē un izbeigtos ar krahu; to viņa nespētu pārciest.

Vairākas dienas Klaudija nostaigāja sevī noslēgusies un klusa, apsvērdama visus «par» un «pret»; viņa nešaubījās, ka viņai ir tiesības aprunāties ar Petrovu, ka viņš sapratīs un būs labvēlīgs, un tikai gribēja jo labāk sagatavoties. Viņa sarakstīja burtnīcā visu, ko bija nodomājusi pasacīt, noņēmās ar to gandrīz divas dienas un staigāja apkārt noslēgta, nepieejama un ar mājniekiem tikpat kā nerunāja. Mājās valdīja saspringts klusums; pat Oļa, kas allaž piepildīja dzīvokli ar troksni un draiskulībām, kļuva rātna, nojauzdama, ka starp tēvu un māti kaut kas atgadījies. Vairākas reizes Oļa pamanīja mātes acīs asaras, taču neuzdrošinājās neko jautāt. Otrdienas rītā Klaudija nolēma, ka pienācis īstais brīdis, un, nogaidījusi, kad vīrs aizies uz darbu, bet meita — uz skolu, iegāja vīra kabinetā un, it kā pirmo reizi to ieraudzījusi, palūkojās visapkārt. Istaba bija liela un gaiša, ar masīvu rakstāmgaldu uz virpotām ozolkoka kājām, tam apkārt stāvēja vairāki krēsli; pie vienas sienas plaukts, no grīdas līdz griestiem pilns ar grāmatām, pie otras — ar pārklāju apsegts plats dīvāns, uz grīdas — tepiķis ar lieliem, izplūdušiem rakstiem; par visu to viņa bija rūpējusies, un nu tas draudēja sabrukt. Viņa tikko novaldījās, lai neapraudātos; pagaidījusi, kamēr telefoniste savieno, un izdzirdusi stingru vīrieša balsi, palūdza:

— Aleksandr Mihailovič, man vajadzētu parunāt ar biedru Petrovu — kaut vai uz pāris minūtēm. Tā esmu es, Pekareva.

— Es jūs pazinu, Klaudija Georgijevna, — mirkli pavilcinājies, Petrova palīgs atsaucās. — Vai kaut kas atgadījies?

— Nekas sevišķs jau nav, — viņa teica, cenzdamās runāt pēc iespējas mierīgāk. — Man ir tīri personiskas dabas jautājums.

— Labi, savienošu. Runājiet, Klaudija Georgijevna.

Izdzirdusi klausulē pirmā kluso balsi, viņa pirmajā

mirklī nespēja ne parunāt; kaklā sprūda un sprūda kaut kādi lipīgi kamoli.

— Labdien, labdien, Klaudija Georgijevna, — Petrovs nāca palīgā ar savu tīkamo balss intonāciju, kas bija viņam raksturīga, it īpaši sarunājoties ar sievietēm. — Priecājos jūs dzirdēt.

— Biedri Petrov, man ir ļoti neērti, bet es gribētu ar jums tikties kaut vai uz pāris minūtēm.

— Kas tad noticis? — Klaudija sajuta, ka Petrovs vada viņā galā pasmaida. — Labi, atnāciet. Atnāciet šodien četros, Klaudija Georgijevna, — viņš vēl nopreci-zēja, — priecāšos jūs sastapt. Esam norunājuši?

— Paldies, Konstantin Ļeontjevič, katrā ziņā būšu. — Klaudija dzirdēja, kā Petrovs nolika klausuli, un vēl kādu brīdi nostāvēja nepakustēdamās; aiz loga sijāja sīks, naigs lietus, un māja pāri ielai šķita izplūstam acīs, krietnu brīdi viņa skatījās uz logiem, palūkodamās te vienā, te otrā; viņai šķita, ka tur, viņpus aizmiglotajām rūtīm, dzīve nav tik nelaimīga kā viņai un cilvēki tur ir brīvāki un skaistāki.

Klaudija ieradās pie Petrova tieši noliktajā laikā aizvien vēl tāda pati sevī iegrimusi un klusa; intuīcija pateica viņai priekšā, kā apģērbties, un viņa patiešām bija glīta savā cieši pieguļošajā, zaļajā vienkārša piegriezuma kostīmkleitā; uz pakauša ciešā, augstā mezglā sakārtotie mati mazliet atvilka galvu atpakaļ, divi sīki auskaru topāza pilieni šķita atzaigojamies iegarenajās, zaļganajās acīs, piešķirdami sejai mazliet vēsu un augstprātīgu izteiksmi.

Petrovs laipni un pieklājīgi piecēlās no galda un panācās pretim, Klaudija redzēja, ka viņas ierašanās nav izraisījusi viņā pat niecīgāko pārvērtību; ar tādu pašu mierīgu, laipnu seju un vēsām acīm viņš sagaidītu un arī sagaida kuru katru.

— Lūdzu, sēstieties, Klaudija Georgijevna, — Petrovs teica, norādīdams uz platu krēslu pie pašas sienas un ar savādu saudzīgu kustību saņemdams viņas roku un viegli to paspiezdams. — Jūs sēstieties, bet es pastaigāšu, visa diena nosēdēta pie galda.

Petrovs staigāja pa lielo, iegareno kabinetu, pie sienas karājās Ļeņina portrets ar apbrīnojami sakoncentrētu, sevī iegremdētu un tajā pašā laikā maigu sejas izteiksmi, portretā izcēlās lielā piere un skumjās acis; nekad agrāk Klaudija tādu nebija redzējusi.

— Konstantin Ļeontjevič, — Klaudija teica, mirkli nogaidījusi un nolēmusi, ka tagad laiks sākt runāt. — Jums varbūt liksies, ka tie ir sīkumi...

— Kāpēc tad tūlīt tā? — Petrovs parāva augšup uzacis, apstājās viņas priekšā un saņēma ar roku svārku atloku; Klaudija atkal gluži mehāniski ievēroja kā zīmuļi tievos un garos pirkstus.

— Es, Konstantin Ļeontjevič, nespēju glabāt visu to sevī, — viņa apņēmīgi iesāka un, lai gan tūlīt sajuta, ka uzņēmusi pārāk augstu toni, vairs nespēja apstāties un turpināja tālāk: — Manu acu priekšā iet bojā cilvēks, mans vīrs. Es lūdzu no jums ja ne palīdzību, tad vismaz padomu, mums aug meita, un es negribu, es nevaru pieļaut, lai visas šīs nesaprašanās ietekmētu viņas raksturu ...

Klaudija jutās kā aukstā ūdenī iemetusies, ne uz mirkli nepieklusdama, viņa klāja laukā visu, kas sasāpējis, un Petrovs, soļodams pa kabinetu, vērīgi klausījās, neteikdams ne vārda, tikai lāgiem uzmezdams savai sarunu biedrenei no parastā saltuma mazliet atmaigušās un jautrākas kļuvušās acis. Viņš ilgi klusēja arī pēc tam, kad Klaudija jau bija beigusi; šobrīd viņš laikam vismazāk domāja par Pekarevu, par to, ka viņš ir krietns komunists un ka viņam klājas grūti, domas pēkšņi aizklīda pavisam negaidītā virzienā; viņam ienāca prātā dēls, ko jau sen nebija redzējis, bet uz robežas visu laiku nemierīgi, pēdējo reizi viņi bija tikušies Maskavā sarkano komandieru sanāksmes laikā. Dēls bija iededzis, kļuvis vīrišķīgāks, viņam ļoti piestāvēja formas tērps. Galu galā visas upes sākas no maziem avotiņiem, no pilieniem; Pekarevas bažas ir pilnīgi saprotamas.

— Bērni — tas, Klaudija Georgijevna, ir ļoti jauki, — Petrovs beidzot sāka runāt, un viņai tūlīt kļuva ap sirdi mierīgāk, — labi, ka jūs atnācāt un visu izstāstījāt. Mēs izrīkojāmies ar Pekarevu bargi, bet viņš ir komunists, viņš vada ārkārtīgi svarīgu partijas darbu, un mēs nedrīkstam piedot ne mazāko kļūmi, partija jo sevišķi stingri prasa no tiem, kam viņa uzticas, Saprotiet mani,

Klaudija Georgijevna, — viņš pārtrauca Klaudiju, kas gribēja kaut ko iebilst, pat zināja, ko viņa gribēja sacīt.

— Saprotiet mani, ka atbildība par revolūcijas un valsts likteni visiem ir vienāda. Te nav svarīgi, kādā postenī kurš atrodas. Un, ja to nesaprot, tad draud milzīgas briesmas! Milzīgas! — Petrovs uzsvēra, jau vairāk runādams pats ar sevi nekā ar Klaudiju. — Manas paaudzes cilvēki ir pieraduši uzņemties atbildību par visu, viņiem tas ir tikpat dabiski un saprotami kā elpošana. Viņi ir pilnvaroti spēt visu, ja to prasa darba un tautas intereses. Pašos grūtākajos brīžos viņi nebaidījās uzņemties smagu nastu — būt patstāvīgiem un arī atbildēt par šo patstāvību. No komunista neviens šo atbildību nav noņēmis un arī nenoņems, uz tā ir balstījusies un arī turpmāk balstīsies partija. Tas attiecināms arī uz jūsu vīru un uz mūsu abu sarunu, Klaudija Georgijevna.

— Vai nu es, Konstantin Ļeontjevič, kāda spriedēja par tik augstām lietām. — Klaudija sažņaudza rokas, kurās visu laiku turēja somiņu. — Esmu tikai sieviete un varu runāt ar jums par vienu konkrētu, man tuvu cilvēku. Es viņu pazīstu, kaut arī galīgi nesaprotu, kas ar viņu patlaban notiek. Es ticu jums, Konstantin Ļeontjevič, un atnācu pie jums kā pie tēva vai vecākā brāļa. Kaut kas ir jādara, var būt, ka jāaprunājas ar viņu, jāaprunājas atklāti un bez aplinkiem. Iespējams, ka ar to pilnīgi pietiks, Konstantin Ļeontjevič.

— Labi, — Petrovs teica, apstādamies Klaudijas priekšā. — To es jums apsolu.

— Konstantin Ļeontjevič, man klājas pavisam slikti,

— bez kādas konsekvences un sakara ar tikko runāto viņa tīri sievišķīgi pasūdzējās, saspringti izslējusies un skatīdamās kaut kur Petrovam garām. — Teikt, ka esmu dulns un sturbulīgs sievišķis, nevar, tas būtu aplam. Taču reizēm man patiešām nolaižas rokas, es netieku ar viņu galā, viņam galva tik pilna visādu fantāziju, viņš taču raksta, Konstantin Ļeontjevič! Es paņēmu līdzi vīra dienasgrāmatu, tā saukto «Laikmeta dienasgrāmatu». Es lūdzu jūs — kaut vai pāršķirstiet to, un jūs sapratīsiet, ka viņš ir ļoti godīgs un šķīsts cilvēks ...

Klaudija noklikstināja somiņas slēdzi, izņēma no tās biezu burtnīcu apbružātos kalikona vākos un strauji pasniedza Petrovam, un tūdaļ arī ieraudzīja, cik nicīgi savelkas viņa lielās lūpas un kā noslīd lejup mutes kaktiņi.

— Lasīt svešu dienasgrāmatu bez tās autora ziņas es nevaru un man nav tādu tiesību, — Petrovs teica tai pašā rāmajā balsī un tikpat mierīgi.

— Jūs, Konstantin Ļeontjevič, pārpratāt mani! — Klaudija nostājās viņa priekšā gluži bāla un apņēmības pilna. — Komunistam nedrīkst būt slepenu domu!

— Es saprotu jūs, Klaudija Georgijevna, un tomēr vajag turēt sevi rokās un nezaudēt galvu. Cieniet savas jūtas, savu izturēšanos pret vīru. Tas jums abiem ir pats galvenais. Esmu uzskatījis un uzskatu jūsu vīru par cilvēku, kas spēj vadīt avīzi, par godīgu komunistu.

— Paldies, Konstantin Ļeontjevič. — Klaudija strauji piecēlās, biezā, apbružātā burtnīca, ko viņa turēja rokās un visu laiku pūlējās sarullēt, padarīt to mazāk redzamu, traucēja viņai; Klaudija nekādi nebija iedomājusies, ka viņas rīcību var iztulkot šādi, un tagad nezināja, kur likties aiz mokošā kauna. — Uz redzēšanos, Konstantin Ļeontjevič, atvainojiet par traucēšanu un nedusmojieties, esmu tikai sieviete... — viņa juceklīgi bēra vārdus, juzdama, ka tik efektīgi iecerētā saruna ar Petrovu piepeši aizgājusi viņai nevēlamā un pat pazemojošā virzienā. Klaudijai šķita, ka Petrovs tīšuprāt viņu apvaino, ka izturas pret viņu tāpat kā pret viņas vīru, Klaudija sarunāja vēl sazin ko, cenzdamās panākt, lai Petrovs saprastu, ka viņa nožēlo savu pārlieko vaļsirdību. Petrovs pieklājīgi klausījās, taču Klaudija nemaldīgi juta, ka viņam no sarunas radies savs priekšstats un tas nenāk par labu viņai, viņš jau ir pavilcis visam svītru un jau domā par kaut ko savu, kas stāv tālu no viņas bēdām un sāpēm; viņa bija palaidusi garām izdevīgo mirkli, un tagad pietrūka apņēmības aiziet.

— Vai zināt, Klaudija Georgijevna. — Petrovs apstājās iepretim un kādu laiku noraudzījās viņā ar savādu maigu un mulsinošu skatienu. — Jums nebija nekādas vajadzības tā mesties savam vīram palīgā, ticiet man, te neviens netaisās viņam pāri darīt. Taču par uzticēto darbu prasīsim jo stingru atbildību.

— Atvainojiet, esmu pavisam apjukusi, viss tik negaidīti ... Konstantin Ļeontjevič, tikai, lūdzu, nesakiet nekā vīram, — viņa palūdza, juzdama, kā svilst visa seja.

— Saprotu un cieši apsolu, Klaudija Georgijevna, uz redzēšanos. — Petrovs atvadījās ar vieglu galvas mājienu un kādu laiciņu nostāvēja kabineta vidū, uz pirkstgaliem šūpodamies; vēl ilgi viņš nespēja iejusties darba dienas ritmā un lāgu lāgiem atcerējās Klaudiju un viņas glītās rokas, kas nemierīgi ritina rullī burtnīcu kalikona vākos. Kas viņai devis tiesības tik nekrietni domāt par viņu, Petrovu? — viņš sev jautāja un neviļus sāka just Pekarevam līdzi; ar tādu sievu laikam necik augstu neuz-lidosi, pārāk enerģiska, un, ja tā apdomā, tā taču bija denunciācija.

Līdz pat vakaram Klaudija nogulēja ar stiprām galvassāpēm; atnāca vīrs, viņa dzirdēja to virtuvē klepojam; viņa piecēlās un izgāja laukā — vīrs gausi košļāja aukstu vārīto gaļu, aizsūtīja Klaudiju atpakaļ gulēt un aizgāja uz savu istabu. Klaudija nopūtās, tā tas ir vienmēr, gribi izdarīt ko labu, bet iznāk otrādi; viņa klusēja vēl vairākas dienas, sekodama vīram ar skumjām, padevīgām acīm, viņa nezināja, vai Petrovs ir runājis un ar ko tas viss beidzies. Klaudija nolēma nogaidīt, gan jau viss noskaidrosies pats par sevi; viņa tikai uztraucās, kad vīrs reiz neatnāca parastajā laikā mājās, ilgi nosēdēja pie tālruņa, arī redakcijā viņa nebija, un Klaudija, tāpat neizģērbusies, arī aizmiga. Tieši tajā dienā Pekarevam bija atklāta saruna ar Petrovu un iezīmējās lūzums uz labo pusi, un, sazvanījies ar savu vecāko brāli Anatoliju, Pekarevs aizbrauca pie viņa; tas notika visai reti, tikai ārkārtējos gadījumos, jo arī vēl tagad, brieduma gados, Pekarevs juta pret brāli godbijīgu cieņu, tāpat kā savā laikā pret tēvu.

Anatolijs Jemeļjanovičs Pekarevs, psihiatriskās slimnīcas galvenais ārsts, dzīvoja ārpus pilsētas, mājā, kas atradās blakus viņa iestādei, un trešajā, augšējā stāvā viņam bija dzīvoklis ar divām caurstaigājamām istabām. Pekarevs, jaunākais, uzkāpa pa pazīstamajām kāpnēm, kas neganti oda pēc kaķiem, kāpņu laukumi bija piekravāti ar koka lādēm, pie kurām karājās visdažādākā lieluma atslēgas, un piezvanīja; aiz ozolkoka durvīm atskanēja šļūcoši soļi un klusa murmināšana; tās atvēra Aglaja Mihejevna, viņu vecā auklīte, kas dzīvoja pie brāļa jau vairāk nekā divdesmit gadu. Ieraugot viņas labsirdīgo, apaļīgām krunciņām klāto seju, Pekarevs sajuta atvieglinājumu, it kā viņš būtu bez apstāšanās gājis un gājis, nespēkā klupdams, un nu beidzot sasniedzis pazīstamo slieksni, un viņu aizvien vairāk apņēma kopš bērnības ierastā sirsnība; piemiegtām acīm lūkodamās Pekareva un joprojām stāvēdama durvīs, vecā sieva, šķiet, bija stingri nolēmusi nelaist iekšā ne viņu, ne arī kādu citu, taču pazinusi savilka bezzobu muti platā smaidā.

— Ak tas esi tu, Seņa, — viņa sacīja un pagāja nost.

— Nāc iekšā, nāc iekšā, sen neesmu tevi redzējusi, varēju pa to laiku arī nomirt. Jemeļjaniča vēl nav, viņš jau visu mīļu dieniņu ar saviem dieva cilvēciņiem noņemas. Stāsti, kā klājas pa mājām, kā Klaudijai? Vai vesela?

— Vesela. — Pekarevs novilka mēteli un pakāra uz vecā, kopš bērnības pazīstamā apa|ā drēbju pakaramā.

— Kāpēc šai būtu jāslimo, vēl jauna, — viņš piebilda un pasmīnēja. — Arī meita, Aglaja Mihejevna, ir vesela, iet skolā.

— Tad jau paldies dievam. — Aglaja Mihejevna aizgāja līdzi Pekarevam pie galda, apsēdās un sakārtoja uz ceļiem priekšautu. — Ja turies pie veselības, tad esi vajadzīgs ir cilvēkiem, ir dievam, ja tās vairs nav — tad tikai visiem par pameslu. Tūlīt uzsildīšu vakariņas, uzlikšu patvāri, droši vien ēst būsi sagribējis? Kopā ar Je-meļjaniču pavakariņosi. Vai tu ar viņu norunāji?

— Kā tad, zvanīju, solījās pusastoņos būt mājās.

Aglaja Mihejevna sāka ņemties gar plīti, laiku pa laikam atkal kaut ko pajautādama; Pekarevs atbildēja ar «jā» vai «nē» un, sēdēdams pie galda, neatlaidīgi domāja kaut ko savu, bungoja ar pirkstiem pa linu galdautu un pētīja gar tā apmalēm izšūtos gaiļus, kas stāvēja pa pāriem, krūtis viens pret otru izriezuši, Pekarevs atpūtās, viņš guva fizisku baudu, vērodams omulīgo večiņu, kas salīkusi rosījās pie plīts, sajuzdams ceptas gaļas smaržu, gaidīdams mīļoto brāli, ar kuru tagad varēs pasēdēt un izrunāties par visu, kas sasāpējis.

— Būtu labāk gājis otrā istabā, tur stāv grāmatas, vari paskatīties. — Aglaja Mihejevna noņēma galdautu, rūpīgi salocīja un sāka klāt galdu. — Jemeļjaničs no rīta stāstīja, esot atveduši kādu nevaldāmu, esi, dievs, žēlīgs! Un vajadzēja viņam tādas sakas uzmaukt sev kaklā, es saku, met visu to, šo savu amatu, pie malas, iemācies ko citu. Viņš smejas. Tā jau kāds var arī nogalēt, ieķersies ar nagiem — un beigas. Esi, dievs, žēlīgs! — veča atkal sacīja, samulsdama pati no saviem vārdiem. — Kas man, vecajai muļķei, uznācis, ka vaimanāju kā ūpis?

Tikusi galā ar plīti, viņa apsēdās Pekarevam pretim un, zodu plaukstā atspiedusi, lūkojās, kā viņš laiski pāršķirsta «Ogoņoku»; viņa bija noilgojusies pēc sarunu biedra un nu runāja vienā laidā, klāstīdama visus jaunumus, kas, pēc viņas uzskatiem, bija pasi svarīgākie; Pekarevs ar pusausi klausījās viņā, beidzis lapot žurnālu, atlika to malā un, atlaidies pret dīvāna atzveltni, ar patiku snauda.

Pulkstenis jau bija pāri astoņiem, kad pārradās Jemeļ-janičs; Aglaja Mihejevna, tikko ielaidusi viņu pa durvīm, sāka skraidīt un šaudīties pa istabu kā tāds kamolītis, klusu pukodamās, ka viņš savu dieva doto dēļ esot gatavs pats sevi badā nomērdēt, ka pat ar savu vienīgo brāli neesot laika pasēdēt un cilvēciski parunāties, re, pa tik ilgiem laikiem reiz iegriezies pasērst...

— Labi, labi, Aglajuška, nerūc nu par velti, — Anatolijs Jemeļjanovičs atrunājās, novilkdams virsdrēbes un sukādams kādreiz biezo, kastaņbrūno matu atlikumus uz pakauša. — Atvaino, Seņa, saproti, jau biju saposies iet prom, atveda slimnieku, nupat kā saslimis, bet dežurants vēl jauniņš, beidz ordinatūru, apjuka.

— Saprotu, saprotu, — Pekarevs, jaunākais, iesmējās.

— Arī tēvs mātes priekšā vienmēr taisnojās, vai atceries?

Anatolijs Jemeļjanovičs neteica nekā, nomazgāja rokas,

tad pienāca pie brāļa un viegli apskāva viņu.

— Priecājos, ļoti priecājos, ka atnāci, Seņa, — viņš teica, cieši raudzīdamies caur biezajiem briļļu stikliem.

— Dzīvojam blakus, vienā pilsētā, bet redzamies reizi gadā. Nekādi nesaprotu, vai nu dzīve rit straujāk, vai art mēs kļūstam vecāki. Pareizāk sakot, es, — viņš pārlaboja, skatīdamies brāļa sejā. — Tev vēl par agru domāt par vecumu. Taču izskats tev nav diez kāds labais. Sēsties, sēsties ... Varbūt tu, vecmamm, mums šodien atļausi? — Anatolijs Jemeļjanovičs enerģiski saberzēja rokas, līdz ar gadiem viņš aizvien vairāk sāka izskatīties pēc tēva.

— Tev kaut kur vajadzēja būt noglabātai blašķei ar svēto ūdeni...

— Negrēko, Jemeļjanič, negrēko, — Aglaja Mihejevna viņu tūlīt aprāja. — Pasaulē katram dots savs vārds, un tāpēc negrēko.

Joprojām pukstēdama, ka viss atdzisis un neskaitāmas reizes jānoņemas ar sildīšanu, ka viņai kājas nav aizlie-nētas un viņa nevar visu dienu skraidīt apkārt, Aglaja Mihejevna atnesa pudeli ar degvīnu, mazītiņas krāsaina senlaiku stikla glāzītes, uzlika uzkodas: sālītas sēnes, tomātus, uz galda malas, lai vēlāk nebūtu lieki jācilājas, novietoja lielu pannu ar sēņu soļanku. Anatolijs Jemeļja-novičs, atbildēdams uz viņas ņurdēšanu, piekrītoši māja ar galvu; viņš saprata večiņas priecīgo uzbudinājumu, jo viņai ļoti patika savu reizīti iemest pa glāzītei un pēc tam no sirds izrunāties, atcerēties pagātni, uzdziedāt senu dziesmu, taču pēc brāļa nomāktās sejas redzēja, ka viņas cerības šodien nepiepildīsies; Anatolijs Jemeļjanovičs apvaicājās brālim par ģimeni, par darbu un salēja degvīnu glāzītēs; Aglaja Mihejevna tūlīt paņēma savējo un pārlaida brāļiem acis.

— Par jums, tikai par jums, jūs divas sēkliņas no viena āboltiņa vien esat visā pasaulē, — viņa raudulīgi noteica. — Un viena vēl bez kāda dzietiņa ... ek, Jerneļjanič, Je-meļjanič...

— Uz veselībām, Aglajuška, — Anatolijs Jemeļjanovičs pārtrauca viņas sūrošanos. — Uz tavu veselību. Nevaru ne iedomāties, ko es bez tevis iesāktu.

— Gan jau atrastu — ko! — Aglaja Mihejevna, lūpas savilkusi, atteica.

Viņa iedzēra, uzkoda maizes mīkstumu ar sāli, kļuva vēl labsirdīgāka un sāka likt brāļiem šķīvjos uzkodas un so-ļanku, garšīgi aizdarītu ar sēnēm, no otras un trešās glāzītes Aglaja Mihejevna atteicās; Anatolijs Jemeļjanovičs cienīja šo viņas īpašību: viņa parūca, parūca, vajadzīgajā mirklī apstājās, kļuva nemanāma, it kā nogāja ēnā. Bet šis mirklis pienāca tad, kad Pekarevs, jaunākais, skatīdamies glāzītē ar degvīna atliekām, ierosināja iedzert par tēva un mātes piemiņu.

— Labi, Seņa, iedzersim, — Anatolijs Jemeļjanovičs atsaucās, caur savām brillēm cieši lūkodamies Semjonam sejā, it kā cenzdamies izskatīt viņam cauri.

— Iedzersim par viņu piemiņu, Toļa, viņi devuši mums dzīvību, un mums viņi jāglabā piemiņā, — mundri noteica Pekarevs, jaunākais. — Nemaz negribas ticēt, ka reiz arī mēs bijām puišeļi un mums viss vēl bija priekšā.

Kas tev vainas, Seņa? Vai kaut kas noticis? — Anatolijs Jemeļjanovičs pajautāja.

— Nekas sevišķs, Toļa, es jau domāju, ka būs sliktāk,— Pekarevs, jaunākais, atbildēja. — Pats biju vainīgs. Izgāzu podu, kā mēdz teikt. Bet vai es nemīlēju savu avīzi?! Vai neatdevu tai sevi visu?! Šodien priekšniecība nolēmusi, ka sūtīšot mani uz Maskavu uz pāris gadiņiem pamācīties. Pēc dažām dienām atvadīšos no jums... Cauri ir, brāli, tagad sākšu dzīvi no gala.

Anatolijs Jemeļjanovičs uzmanīgi klausījās, ko stāsta brālis, tad viņa acīs iemirdzējās zobgalīgs smaids un viņš noplātīja rokas.

— Paga, paga, cik reižu no tevis paša netiku dzirdējis, ka tev tas avīžu karuselis apnicis kā rūgta nāve...

— Vai nu maz ko esmu sarunājis! — Pekarevs, jaunākais, skumīgi iebilda. — Katrs no mums reizēm tā izpumpējas, ka sarunā visu ko. Tu, piemēram, esi ārsts. Jauki! Bet kāda profesija ir man? Un manos gados tupināt mani uz skolas sola! — Pekarevs, jaunākais, sašutis nošņācās un apklusa.

— Sākt dzīvi no jauna — tas, Seņa, ir jauki. Un nav nekāda pamata nokārt degunu. Reti kāds var atļauties tādu greznību — sākt visu no gala.

— Tu, Toļa, esi gudrs cilvēks, pasaki — ko manā vecumā vēl var iemācīties? Absurds! Kaut gan — tā man arī vajag, pats vainīgs. Petrovs ir apbrīnojams cilvēks, tu saproti, viņam ir savas metodes darbā ar cilvēkiem, viņam patīk, ja strādā patstāvīgi, lai cilvēks patstāvīgās izaugsmes procesā norūdītos un pieņemtos spēkā. Bet man neizdevās, izrādījos patstāvībai par vārgu.

Anatolijs Jemeļjanovičs noplēsa sienas kalendāram kārtējo lapiņu, uzmanīgi nopētīja un nolika pa labi uz galda; pēdējā laikā viņš ļoti nogura, jo divi ārsti bija atvaļinājumā, pat lasīšanai neatlika laika; ar brāli viņi tikās reti un arī tad uz īsu mirkli; Klaudija savu dieveri diez kā necieta (Anatolijs Jemeļjanovičs brīdi paturēja lapiņu rokās, pūlēdamies aptvert, kāda nozīme ir jaunajiem atklājumiem astronomijā, par ko bija teikts rakstiņā), un viņš reti kad viesojās brāļa mājās. Tiesa, visas savas neiztērētās tēva jūtas viņš atdeva brāļameitai, un Oļa maksāja par to ar dedzīgu pieķeršanos, bet Aglaja — tā skraidīja ap meiteni kā izbiedēta cāļu māte, un, kad pie viņiem atkal ieradās šī stūrainā meitene ar lielo muti, viss dzīvoklis šķita gaismas pielijis.

Pašam pie saviem bērniem nebija izdevies tikt, un nu vajadzēja pasildīties pie citu uguntiņas, bet Oļeņka — pavisam jauka meitene, tikai raksturs pagaidām vēl nenosvērts — viņu mājās gan, kā par brīnumu, nekad neni-ķojās, klausīja Aglajai uz vārda, bet večiņa pamazītēm radināja meiteni pie mājas soļa, mācīja adīt, un bija jocīgi noskatīties, kā viens vecs un otrs mazs cienīgi sēž uz dīvāna, ņirbina adāmadatas un čukstus skaita acis. M-jā, laiks drāžas aulekšiem, veselu pusgadu makšķere nav ņemta rokās; šodien atveda uz ekspertīzi divus_apcietinātos. Abi bija simulanti, lai to saprastu, pieredzējušam ārstam pietiktu ar desmit minūtēm, taču kārtība paliek kārtība, un komisija ar Anatoliju Jeineļjanoviču priekšgalā noņēmās ar viņiem pusi dienas. Anatolijs Jemeļjanovičs nekādi nespēja aizmirst vienu no viņiem; jau kuro reizi viņš ielūkojās vienā no dzīves bezdibeņiem un aiznesa sev līdzi tā nelāgo dvaku; apcietinātā naida pilnais skatiens šķita atstājis uz viņa sejas neredzamu plēku, taču viņš nespēja rīkoties pret savu ārsta sirdsapziņu un, klausīdamies brālī, visu laiku domāja par to.

— Nevajag, Toļa, visu vienkāršot, tu taču esi gudrs, tikai...

— Paklau, Seņa, — Anatolijs Jemeļjanovičs viņu pārtrauca tīšuprāt garlaikotā, ikdienišķā balsī. — Kad būsi Maskavā, pirmām kārtām aizej uz Lielo teātri. Manā vietā arī. Mūzikai piemīt brīnumaina īpašība — spēja izraut cilvēku no viņa paša dumbrāja un pavērt esības neaptveramo skaistumu un traģisko prieku.

Pekarevs, jaunākais, ironiski paklanījās brālim, ielēja degvīnu, un viņi vēlreiz iedzēra; Anatolijs Jemeļjanovičs sāka iztaujāt par Oļu un apsolīja jau pirmajā brīvajā svētdienā aizvest brāļameitu uz teātri noskatīties «Tilu Pūcesspieģeli».

Aglaja Mihejevna, kas visu laiku ar savām krunkainajām lūpām no apakštasītes trokšņaini strēba tēju un priecādamās mīlīgi nolūkojās brāļos, kas beidzot sastapušies pie viena galda, pēkšņi pastūma tasīti prom, savilka ciešāk katūna lakatiņa stūrus un, galvu atmetusi, stingri un nogaidoši paskatījās brāļos. «Sataisījusies uz dziedāšanu,» Anatolijs Jemeļjanovičs pameta brālim ar aci. Un patiešām, krunciņas Aglajas Mihejevnas sejā izlīdzinājās, acīs iemirdzējās bērnišķīgs zilums, visa viņa it kā atmaiga un kļuva vēl sirsnīgāka.

— «Kālab pļavai saziedēt», — viņa uzņēma augstā balsī tīru, skanīgu toni.

Ai, ziediem saziedēti,

Plaukt un noziedēti, plaukt un noziedēti,

Noziedēti...

— «Kālab puisēniņam mīlēt», — klusi pievienojās Anatolija Jemeļjanoviča piesmakušais bass, un Pekarevam, jaunākajam, maigi sažņaudzās sirds un pateicīgs karsts vilnis saplūda krūtīs.

Ai, zeltenīti milēt,

Mīlēt aizmirsdamis, mīlēt aizmirsdamis,

Aizrnirsdamis,—

vnii jau dziedāja trijatā, un Semjona Jemeļjanoviča pavārgais tenors vai pamira, kāpdams pašos augstākajos toņos un tur cieši savīdamies ar Aglajas Mihejevnas falsetu, tos pabalstīja vecākā Pekareva pieklusinātais dobjais bass.

Bez ausmiņas saulīte-i,

Bez ausmas neuzlēkti,

Bez ausmas neuzlēkti, bez ausmas neuzlēkti,

Ai, neuzlēkti.

Nesaukts, nelūgts puisēniņis

Pie meitiņas neatnāks,

Pie meitiņas neatnāks, pie meitiņas neatnāks,

Ai, neatnāks.

Pekarevs, jaunākais, aizgāja no brāļa neparasti klusā noskaņā; viņa mīļākā dziesma bija gluži kā apskalojusi, nošķīstījusi, tāds pats noskaņojums saglabājās arī visu pēdējo nedēļu līdz aizbraukšanai — kamēr nodeva lietas jaunajam redaktoram un saposās ceļam. [6]

No triju nedēļu ilgās braukāšanas pa apgabala rajoniem Brjuhanovs atgriezās visjaukākajā noskaņojumā; slapjdraņķis bija beidzies un ceļus pēdējās dienās jau ķēris sals, stāvoklis apgabalā visumā bija labs, raža novākta itin prāva, ar kartupeļiem arī tikuši galā, pamazām paaugās jaunieši un tīri labprāt devās uz piecgades jaunceltnēm Urālos, Sibīrijā, Tālajos Austrumos, daudzus no tiem viņš tika izvadījis ceļā ar laba vēlējumiem. Pamazām auga lielā aizsardzības nozīmes rūpnīca netālu no Holmskas, apgabaia nozīmi pacēla arī jaunā, spēcīgā elektrostacija, kas darbojās ar kūdru; drīzumā vajadzēja stāties ierindā vairākiem citiem rūpniecības objektiem; Brjuhanovs šobrīd bija priecīgs par visu. Jau otrā dienā pēc atgriešanās viņš iegāja pie Petrova un sāka stāstīt, cik aktīvi parakstās uz aizņēmumu un ka par visiem rajoniem, atskaitot Dobrižskas rajonu, viņam palicis vislabākais iespaids. Bet Dobrižskas rajonā partijas rajona komiteja nav pratusi šajā jautājumā pārņemt iniciatīvu savās rokās.

— Ar spriedumiem vēl nav ko steigties, taču man šķiet, ka Iioldonovs ir pārāk liberāls, — Brjuhanovs mundrā balsī stāstīja. — Izskats viņam tāds kā izmocīts. Apjautājos, nē, saka, jūtoties vesels. Arī ģērbjas nevīžīgi, ta kā būtu par agru tā uzvesties, bet izskats patiešām noplucis. Tas ietekmē cilvēkus. Kāpēc viņa vecumā būtu tā jāpagurst? Tads laikmets, tāds laikmets! — Brjuhanovs runāja, lieliem soļiem kabinetu mērodams, un Petrovs, acis piemiedzis, sekoja viņam, ar labpatiku nodomādams, cik viņš vēl jauns un spēcīgs, veselīgs, cik dūšīgs augumā, pašos vīra brieduma gados, un cik viņš cieši pārliecināts, ka viss rit tā, kā tam jābūt, ka viņš visur ir vajadzīgs un visās lietās viņam taisnība. Petrovam patika Brjuhanova uzstājība, pārliecība, nesatricināmā ticība sava «es» nepieciešamībai, tieši tas, kā reizēm pietrūka viņam pašam; par spīti šķietamajai nepiekāpībai un pat skarbumam, viņu nomāca paša trūkumi, tiklīdz viņš iedomāja to milzīgo cilvēku un darbu kvantumu, ko viņam vajadzēja vadīt. Ik reizi viņš ar piepūli uzveica savu mirklīgo vājumu, sasprindzināja gribu, un tieši šajos brīžos viņš likās sevišķi skarbs un nepierunājams.

Ne jau vienmēr Petrovam bija pa prātam Brjuhanova kategoriskie un asie spriedumi par cilvēkiem, tas, kā viņš ar vienu vēzienu pārvilka cilvēkam svītru; bieži vien Petrovam vajadzēja Brjuhanovu pat norāt. Brjuhanovs tādās reizēs neapvainojās, un viņa melnajās, dedzīgajās acīs Petrovs tad redzēja patiesu nožēlu un vēlēšanos būt viņa — Petrova uzticības un biedriskas tuvības cienīgam. Pēc kārtējā bāriena Brjuhanovs kādu laiku īpaši uzmanīgi ieskatījās un ieklausījās, kā Petrovs sarunājas ar cilvēkiem, kā vada birojus un sēdes; to redzēdams, Petrovs lāgiem savā nodabā nosmējās, taču, Brjuhanova dedzīgo un gudro acu uzmanīts, arī pats iekšēji koncentrējās, cenzdamies būt dāsnāks un vienkāršāks ar cilvēkiem, kas atradās ap viņu, un reizēm bija tā, ka tieši šajās dienās viņa galvā dzima visprātīgākie un vienkāršākie lēmumi.

Nekas, nekas, lai izlādējas, kaut kur taču liekais spēks ir jāliek; starp citu, ja jau tik atklāti izsakās, tātad ir pārliecināts, kaut arī tas būtu maldīgi. Nekas, novirzīt uz pareiza ceļa var vienmēr, lai tikai būtu viscaur patiess, lai nemēģinātu krāpt pats sevi, lai nepielāgotos. Gadās taču arī tādi, kas lokās kā zuši, cenšas nolasīt visu no acīm, lai tikai uzminētu tavu spriedumu, tāds gatavs vai no ādas izlīst, lai tikai viņa domas neatšķirtos no priekšniecības viedok|a. Tādus cilvēkus Petrovs bez žēlastības trieca prom no sava aparāta, nevēlēdamies pat uzklausīt viņu taisnošanos, taču, Petrovam par izbrīnu, šādi cilvēki klusi un nemanāmi auga tikpat kā sēnes, neprasīdami, nedz lai viņus laista, nedz lai kopj, un sagandēja veselīgo audzi. Arī Maskavā Petrovs bija novērojis to pašu.

Var jau būt, ka konkrētajā gadījumā ar Holdonovu Brjuhanovam ir taisnība, būs jā pavēro, viņam patiešām ir tāds izskats, it kā viņš nestu kādu srnagu slogu; arī aizbraukt lieku reizīti uz Dobrižskas rajonu nebūs par ļaunu un tur tad jāpaņem Holdonovs priekšā (Petrovs atzīmēja to savā bloknotā). Taču vispār, vai nu tas patīk vai nepatīk, bet jaunā paaudze aug, un tad rodas arī visādi pārspīlējumi, jaunais bieži vien negaida, sevišķi neiedziļinās lietas būtībā, bet tur nu nekā nevar darīt, tas ir pilnīgi likumsakarīgs, dabisks process; kaut kur apslēptos dziļumos vēl tikai kaut kas briest, veidojas, bet virspusē jau brāžas viļņu vāli, pamēģini tos laikā neizprast — apgāzīs, samīs un aizvelsies tālāk.

Petrovam ienāca prātā, ka viņš neklausās Brjuhanova vārdos, un tajā pašā mirklī sajuta labajā pusē zem ribām nepatīkamu, velkošu sāpi, nemanot viņš pacēla roku un piespieda ar plaukstu sāpošo vietu, šī kustība bija tik dabiska un vienkārša, ka Brjuhanovs nekā nepamanīja un turpināja aizrautīgi stāstīt par saviem iespaidiem; no otras puses, lai gan Petrovs sprieda par Brjuhanovu visumā pareizi, taču šajā gadījumā viņam nenāca ne prātā, ka Brjuhanovs nepavisam nav savā parastajā apskaužamajā līdzsvara stāvoklī. Ziņodams pirmajam par aizņēmuma realizācijas gaitu, par sekmīgo celtniecību apgabalā, par protesta mītiņiem, kas asi nosodīja trockistus, par brīvprātīgajiem, kas gatavi veselām brigādēm doties uz piecgades jaunceltnēm, Brjuhanovs nekādi nevarēja izšķirties un uzsākt sarunu par to, par ko viņš šajā brīdī domāja. Nebija labi likt, lai otrs izšķir tavas paša šaubas, taču doma par Pekarevu bija gluži vai ieēdusies smadzenēs, kaut arī, no otras puses, viņš pazina dažus saimnieciskos darbiniekus, kas nesen tika izslēgti no partijas un atbrīvoti no amatiem.

— Ko tad galu galā nolēmāt darīt ar Pekarevu, Konstantin Ļeontjevič? — viņš pavaicāja ar tādu kā maigu pussmaidu sejā, un Petrovs, noņēmis roku no sāpošās vietas, neapmierināti sarauca pieri.

— Lai pamācās, nobriest politiski pa īstam, pārāk liels karstgalvis, bet visapkārt arī bez viņa viss pārlieku saspīlēts, — Petrovs, uz brīdi iegrimis domās, atbildēja.

— Viņš ir impulsīvs cilvēks, atklāts, šķiet, ar nosliecēm uz mākslu, uz rakstniecību, bet šim darbam viņam, kā rādās, neatliek laika. Viņam pašam ar sevi vēl jātiek galā. Arī ar sievu īstas saskaņas nav, tā pretstatā viņam ir pilnīga reāliste. Tāpēc arī nolēmām sūtīt viņu uz Maskavu, uz Sverdlova universitāti. Lai, kā pienākas, sagatavojas turpmākajai dzīvei. — Petrovs piemiedza acis, skatīdamies Brjuhanovam garām, it kā apdomādams savus vārdus. — Nekas, viss ir pareizi, apbružāsies, sataustīs pamatus zem kājām.

— Bet vai tā nav izšķērdība, Konstantin Ļeontjevič? Mācīt var arī tepat. Vai tas neizmaksās pārāk dārgi?

— Izšķērdība ir tad, kad tērē laiku nekam nevajadzīgai pļāpāšanai, — Petrovs strupi aprāva Brjuhanovu, spiezdams plaukstu pie sāpošās vietas. — Jābūvē rūpnīcas, rūpnīcas — tas ir pats galvenais! Revolūcijas idejas jāietērpj materiālā miesā, dzelzī, tēraudā. Labiņas revolūcijas, Tihon, nav iespējamas. Cik tas izmaksās dārgi, to redzēsim. — Petrova kalsnajai sejai pārskrēja smaids.

— Kā skatos, jūs šodien esat kaujinieciskā noskaņojumā, tas ir labi, tāpēc arī ķersimies pie konkrētiem darbiem. Paskatieties, mūsu priekšā uz galda vēl astoņdesmit trīs likteņi; apelācijas partijas apgabala komitejai pēc tīrīšanas. Nolēmu izskatīt pirms partijas komisijas, bet jūs, starp citu, kad būsiet pie Vaļcova, aprunājieties ar viņu šajā sakarā. Lai skatās rūpīgāk, no Zežskas rajona kāds desmits iesniegumu. Ieskatieties arī jūs. — Petrovs pamāja uz krēslu sev blakus.

Brjuhanovs lasīja apelācijas, reizēm pamezdams uz Petrovu acis, bet viņš nelikās ne par ko citu zinis un nodarbojās ar savām lietām, un Brjuhanovs drīz vien aizmirsa par Petrovu, iegrimdams sarežģītajā cilvēku likteņu mutulī: trijus no Zežskas rajona, kas rakstīja tieši uz apgabala komiteju Petrovam, viņš labi pazina, un, pēc viņa visciešākās pārliecības, partijas biedra karte tiem bija atņemta nelikumīgi; jo sevišķi skaidri tas bija redzams no kādas vecas skolotājas iesnieguma, un Brjuhanovs sašutis pārlasīja to vēlreiz no sākuma līdz galam. Viņš sajuta sev pievērstu smagu skatienu un, galvu pagriezis, ieraudzīja, ka Petrovs pārsēdies ar loga aizkaru aizēnotajā krēslā un sēž, smagi sagumis un elkoni pie labā sāna piespiedis; Brjuhanovs metās pie Petrova un tūlīt arī ieraudzīja, kā, viņu apstādinādama, uz priekšu pastiepjas dzeltena, šaura plauksta.

— Brjuhanov, tagad ej, — viņš izdzirda apslāpētu, klusu balsi, — nogurums, bezmiegs, jau otro nedēļu guļu tikai ar miega zālēm. Man katru rudeni tāda ķibele ar aknām. Ej, šai dienai pietiek.

— Es vairāk jums neesmu vajadzīgs?

—■ Ej, ej, — Petrova balsī ieskanējās nepacietība. — Pa ņem sarakstus sev līdzi. Iepazīsties, padomā. Partijas komisijā pateiksi savas domas. Ej, Brjuhanov, ej, man vel šodien darba līdz kaklam. Gan pienāks arī tavs laiks, iedos grožus rokās — un brauc, vienalga, vai tu to vēlies vai nevēlies.

— Konstantin Ļeontjevič, man tikai gribētos vēl... vai drīkst?

— Klāj laukā, — Petrovs neapmierināti saviebās.

— Kas tev vēl aiz ādas, ir gan nelāga diena pagadījusies.

— Konstantin Ļeontjevič, — Brjuhanovs, neveikli smaidīdams, bikli iesāka; Petrovs iesānis paskatījās viņā.

— Jau sen gribēju ar jums parunāt, vai neesat kļūdījies, izraudzīdamies tieši mani? Nekā izcila, nekā ievērības cienīga manī nav, visparastākais ierindnieks. Pat vairāk, ja jau esmu sācis par to runāt, atzīšos, ka jums blakus ir grūti strādāt, ļoti grūti, visu laiku stiepies uz augšu, slienies uz pirkstgaliem, lai tikai paceltos mazlietiņ augstāk, bet uz pirkstgaliem ilgi nenostāvēsi... Un ja nu pierodu, ja neko vairāk arī nespēju? Visu laiku dzīvoju gaidās, kad jūs ieraudzīsiet tieši šo neatbilstību. Gribot negribot jāsāk domāt, vai tikai tas ir īstais ceļš.

Kādu laiciņu Petrovs klusēja, kaut arī Brjuhanova vārdi nebija viņam nekas negaidīts; arī pats viņš bija par to ne vienu reizi vien domājis. Atbildēt vajadzēja pilnīgi godīgi, Brjuhanovs tagad uztvertu katru neīstu skaņu.

— Jebkura cilvēka rakstura izpausme — jau ir raksturs, — Petrovs it kā skaļi aizdomāja līdz galam sen dzimušu domu. — Tavs pēdējais jautājums — jauna summa un vēl kaut kas klāt, tas nemaz nav slikti. Paskatīsimies. Attiecībā uz tevi man ir viens neskaidrs jautājums — nekādi nespēju apjēgt, kas jums toreiz ar Derjuginu atgadījās? Vai tu šoreiz pie viņa neiegriezies?

— Nē, — Brjuhanovs atteica, un sarunas negaidītā pavērsiena dēļ šis «nē» izskanēja strupi un asi. — Derju-gina lietu apstiprināja partijas apgabala komitejā, biju pārliecināts, ka jūs zināt...

— Protams, — Petrovs nenoteikti novilka, un Brjuhanovs saprata, ka Petrovs bija cerējis saņemt citādu atbildi. — Labi, tagad ej, Tihon.

— Uz redzēšanos, Konstantin Ļeontjevič, — Brjuhanovs aši pateica, pat sakoda zobus aiz sasprindzinājuma, tā bija noguris no sarunas, šis cilvēks patlaban sagādāja viņam gandrīz vai fiziskas ciešanas, un, kaut arī tā bija tikai acumirklīga sajūta, Brjuhanovs, aizvēris aiz sevis augstās, masīvās durvis, atviegloti uzelpoja. Iet tūlīt uz mājām viņam negribējās, un viņš devās kājām cauri visai pilsētai; pieturējās viegls, dzidrs sals, un debesis bija apvējotas salti zilas, ielās priecīgi čaloja cilvēki. Domās nogrimis, Brjuhanovs, apmetis līkumu, knaši soļoja cauri visai pilsētai, pēc tam brauca vecā, šķindošā tramvajā; ar vērīgu aci viņš pamanīja katru sīkumu: kliedzošu strādnieku jaunatnes teātra afišu (tā vēstīja par jaunu pirmizrādi), nelaikā aizvērto laikrakstu kiosku, nemierīgo pūli pie pilsētas dārza — te slepus tirgojās ar deficīta precēm —, milici ar svilpi zobos un kādu sievieti ar platu seju — tā, zaglīgi apkārt lūkodamās, izgāza uz ielas samazgu spaini.

Pūta vējš, bāli dzeltenīgais riets bija iekrāsojis Pekarevu dzīvokļa vieglos, caurspīdīgos aizkarus citrondzeltenā krāsā, un Brjuhanovs, tuvodamies savai mājai, nejauši paskatījās uz tiem un piepeši nolēma iegriezties uz pusstundiņu pie Pekareva sievas, apvaicāties par veselību, pašķirstīt vecos izdevumus; Brjuhanovs vēl tikko sāka veidot pats savu bibliotēku, agrāk allaž pietrūka tam laika.

Brjuhanovs piezvanīja, un, kad durvis atvērās, viņš Klaudiju nevarēja ne pazīt; viņa priekšā stāvēja sieviete ar satraukti starojošu seju, ieraugot Brjuhanovu, tā iekvēlojās vēl vairāk un pārvērtās; zaļajās, mazliet pret deniņiem pašķiebtajās acīs trīsuļoja apvaldīta nepacietība, vaigi sasarka, spilgtāk izcēlās ādas samtainais tumšums. Brjuhanovs neviļus apstājās uz sliekšņa, un Klaudija Georgijevna pakāpās nost no durvīm.

— Nāciet taču iekšā, nāciet iekšā, Tihon lvanovič, — viņa, izbrīnu neslēpdama, apvaldītā balsī aicināja. — To nu gan nebiju ne cerējusi, ne gaidījusi! Nāciet taču tālāk, citādi aukstums nāk iekšā, veriet ciet durvis. Novelciet mēteli, lūdzu, šeit. Te jums būs ērtāk.

— Jā, reti jau tiekamies, tas tiesa. — Brjuhanovs tīkam! pasmaidīja un, pakļaudamies viņas bezvārdu pavēlei, apsēdās dzijā, ērtā krēslā. — Es nopriecājos par Semjonu — tikt vajā no visām rūpēm, tas jau tikpat kā otrreiz atgriezties jaunībai Maskava nāks viņam par labu. No sirds apskaužu.

— Protams, protams! Esmu gatava vai dievam paldies pasacīt, ka viss pavērsās tā... Mani, Tihon lvanovič, nomāc kas cits. Jūtos viņa priekšā vainīga, laikus nepamanīju, nenosargāju kaut ko ne viņā, ne pati sevī, — Klaudija Georgijevna pēkšņi aizlūzušā balsī vaļsirdīgi atzinās, nesavaldījās un ar drebošām lūpām novērsās.

Brjuhanovs klusēdams raudzījās uz viņas pakausi ar augsti uzsprausto smago matu mezglu, kas lāgiem šķita zeltaini ievizamies, un nesaprata, ko sacīt un kā izturēties pēc šādas pēkšņas vaļsirdības.

— Atvainojiet, Brjuhanov, uznāca sievišķīgs vājums, sāku pinkšķēt, — Klaudija Georgijevna saņēmās un pagriezās pret viņu. — Es neesmu viņa cienīga, jūs jau neviens Sēņu nepazīstat, viņš ir liels bērns, galīgi nevarīgs, tāds jau piedzimis. Un cik bieži es viņu mocīju. Viņš jau nekā neteica un nekad arī nekā nebūtu teicis, tikai klusēja, klusēja, bet es taču zinu, es esmu slikta sieva, par vēlu izpratu viņu, nemācēju pabalstīt... Viņš ir talantīgs, viņā snauž nomākta patmīlība, es visu laiku gaidīju, ka nāks sprādziens, un nepratu nosargāt.

— Nomierinieties, Klaudija Georgijevna, — Brjuhanovs teica, baidīdamies no jauna jūtu uzplūduma. — Vai tad noticis kas briesmīgs? Nekur jūsu Semjons nepaliks. Atgriezīsies, viss jums ieies normālās sliedēs, gan pati redzēsit!

— Jūs gribējāt sacīt, ka vēl var visu vērst par labu? — Klaudija Georgijevna noprasīja, un viņas seja negaidīti satumsa un kļuva vecāka. — Jūs domājat, ka var cerēt? Kaut dievs dotu ... — Viņa, sevī koncentrējusies, dedzīgi turpināja, gluži kā pati sev dodama zvērestu. — Mums jau par vēlu meklēt citu laimes putnu, mēs taču esam kā viens vesels, un katra skrambiņa traucē. Piedodiet, tas man tā uznāca, runāju, runāju un nevaru novaldīties. Nedusmojiet, Tihon lvanovič. — Viņa lūdzoši pasmaidīja, un Brjuhanovs, atbildēdams uz šo smaidu, mulsi atmeta ar roku.

— Runājiet vien, kas nu tur sevišķs, klājiet laukā, kas sakrājies uz sirds, un es tad ar vienu rāvienu atlaidīšu visus gan jūsu, gan ari Semjona grēkus, — Brjuhanovs atjokoja, neņemdams par pilnu viņas moceklīgo balsi un gribēdams ar parupju joku aizvilināt sarunu sāņup. Klaudija viņam patika, un, pretodamies tieši šīm jūtām, viņš centās noskaņoties uz pamācoši ironisku toni. Tajā pašā laikā viņu aizkustināja Klaudijas satraukums un vaļsirdīgie vārdi, tikai viņš nekādi nespēja neskatīties uz Klaudiju kā vīrietis uz sievieti un tāpēc iekšķīgi kaunējās un lādēja sevi; ar saviem trīsdesmit gadiem viņa bija ļoti jauka un izskatīga, it īpaši patlaban, dvēseles atklātības un nevarības brīdī; Klaudija nepamanīja ironiju, viņu bija pārņēmusi uzmācīga vēlēšanās pateikt visu līdz galam, uz vaigiem parādījās drudžains sārtums, tas padarīja seju vēl jaunāku un arī cilvēciski sirsnīgāku un tuvāku.

— Tihon lvanovič, jūs taču nekā nezināt, Tihon Iva-novič. — Klaudija Georgijevna novilka ar pirkstu galiņiem pa seju, it kā gribēdama notraust no tās nepiedienīgo satraukumu, un īsi, sausi iesmējās. — Sievietei vienmēr ir grūti runāt ar vīrieti atklāti, taču jūs esat Semjona draugs un godīgs cilvēks, es zinu, es neuzskatu jūs par cilvēku no malas, tā taču var būt, var taču tā būt? — viņa steidzīgi turpināja, negaidīdama, kamēr Brjuhanovs apstiprinoši pamās ar galvu, un, pamanījusi, ka pašas rokas ir pārāk nemierīgas, cieši sakrampēja pirkstus. — Nepievērsiet tam uzmanību, esmu jau nomierinājusies. Var būt, ka tikai tagad es aptvēru savas dzīves galveno uzdevumu, — bet vai Semjons tam noticēs? Es ar viņu sastapos, vēl būdama meitene, bet viņš jau bija cilvēks ar izveidojušos raksturu. Mums cenšas ieskaidrot: likumsakarības, likumsakarības, bet dzīvē visu nosaka gadījums. Manam tētim... Droši vien būsiet dzirdējis, es taču esmu sibīriete, Krasnojarskā dzimusi un uzaugusi... Bet vecākais brāļuks dzīvoja Holmskā, un mēs atbraucām pie viņa ciemos. Ilgi posāmies, bet tad tētis reiz pateica: braucam, Klaudija, nav vairs ko tūļāties. Māte gan negrib, bet lai jau, mēs tomēr abi brauksim, es taču jūtu, ka ilgs dzīvotājs vairs neesmu. Gribu vēl uz dzimtajām vietām paskatīties, tikt pirms pēdējās stundiņas vaļā no ilgām, nespēju vairāk tās paciest. Un tā es nokļuvu Holmskā, kūlāmies līdz šejienei ar milzīgām grūtībām, viss vēl sagrauts, vēl pamests un neuzkopts pēc pilsoņu kara, neps pašā plaukumā. Tas, protams, nav galvenais, galvenais ir tas, kā es iedomājos savu turpmāko dzīvi. Es taču toreiz nekā no tās nesajēdzu, es sapņoju par kaut ko neparastu, romantisku, iztēlojos sevi par visas valsts varoni, līdzīgu Žaunai d’Arkai, un man no šīrn domām bija ir tīkami, ir baisi. Reizēm gulēju naktī un visa vai degu priekšnojautās. Jūs jau to, protams, zināt, jaunībā tas notiek ar katru.

Klaudija Georgijevna tagad runāja it kā mazliet aizelsusies, un Brjuhanovs, uztverdams ik noskaņas maiņu, skaidri sajuta, cik Pekarevam ar viņu grūti, taču nez kādēļ nespēja noskaņot sevi pret Klaudiju un nosodīt viņu.

— Es biju iedomājusies, ka vīram jābūt stiprākam par visiem, — Klaudija, skaļi domādama, turpināja. — Tas laikam man mantots no tēva rakstura, mūsu tētis bija ciets rieksts, es toreiz nespēju iedomāties, kas tā ir par smagu nastu — būt ģimenē pašam stiprākajam. Jo stiprāks cilvēks, jo lielāka atbildība, bet sievietei nekādi nenākas ņemt virsroku pār vīrieti, to es sapratu tikai tagad. Tas ir pretdabiski, sievietei jāvada vīrietis, nemanāmi, tā, lai viņš to nenojaustu... Tik daudz saklaigāts par dzimumu vienlīdzībul Kas tās par kaitīgām blēņāml Ģimenē nevar būt vienlīdzības, ja vīrietis un sieviete nebūs garīgi sagatavoti, bet tā arī nav vajadzīga, saprotiet, nav vajadzīga. Daba to nav paredzējusi. Tihon lvanovič, te vienlīdzība jāsver pavisam ar citiem svariem. Pašā sākumā, kad iepazināmies, starp mums no visa tā nebija ne jausmas, mēs viens otru ļoti mīlējām, no visas sirds. Arī iepazināmies pavisam jocīgi, es kopš bērnības baidos no suņiem, bet man piesējās kāds klaidoņa suns, piestāja un vairs neatkāpās. Es to pamanīju un visu laiku metu acis atpakaļ, vēl tagad atceros — suns bija ruds, galīgi noplucis, es soļoju, cik jaudas, suns man teciņus pakaļ, es apstājos, arī suns pietupjas un gaida. Un gadās taču tā, ka es uzdrāžos savam Pekarevam tieši virsū, šis skatās uz mani, pats jauns, acis pilnas sajūsmas. «Piedodiet man,» es saku, «to es netīšām.» — «Tur nav ko piedot,» šis atteic, «tas sagādāja man prieku.» Tā, lūk, notiek dzīvē, Tihon lvanovič, vēlāk mēs sagājām kopā, kaut arī tētis spārdīja ar kājām grīdu, lamāja rnani, reiz karstumā pat iekaustīja; tik un tā vajadzēja vien braukt atpakaļ uz savu Krasnojarsku vienam pašam. Kopš tā laika arī paliku uz dzīvi Holmskā, tiesa, pirms trim gadiem aizbraucu pie mātes pasērst, meitiņu viņai parādīju. Aicināju māti sev līdzi, nebrauca, teica, tur atrodoties tēva kaps, turpat jāatdusoties arī viņai. Tētis nomiris klusi, teica, bijis pavisam vesels, pēkšņi nokritis kā aizcirsts ozols un pēc trim dienām nomiris. — Klaudija Georgijevna palūkojās Brjuhanova, noknikšķināja sakrampētos pirkstus. — Vai dieniņ, nu gan aizrunājos! — viņa iesaucās. — Ak tā, vai zināt, Tihon lvanovič, pati neapjēdzu, ko daru. Reiz man pat sāka likties, ka manu Pekarevu cenšas nostumt malā, es sāku viņu bikstīt, bet šis tikai smejas un zirgojas! Jūs jau zināt, mēs pat izšķīrāmies, gadu nodzīvojām atsevišķi.

It kā aizmirsusi Brjuhanovu, viņa iegrima domās un stumdīja uz pirksta topāza gredzenu, cenzdamās apgriezt to ar akmeni uz otru pusi.

— Nevajag, nevajag tā uztraukties, — Brjuhanovs piesardzīgi iebilda, — kāpēc vainojat tikai sevi vienu. Ne jau katrreiz, Klaudija Georgijevna, cilvēks var izrīkoties tā, kā pats vēlas.

— Nemieriniet mani, Tihon lvanovič. Patiesībā ne jau likums, ne jau cilvēku spriedums nosaka vainas un soda mēru, bet katrs pats sev to nomērī.

— Protams, es par to nestrīdos, un tomēr, Klaudija Georgijevna, reizēm pārlieka grēku nožēlošana traucē cilvēkam pareizi spriest. Laikam arī Semjons ir ne mazāk vainīgs. Nav taču dūmu bez uguns.

— Ja nu varētu noteikt, no kurienes nākusi uguns un no kurienes — dūmi. Saprotiet, Tihon lvanovič, manī kaut kas ir aizlūzis. Nekas ļauns nav noticis, un tomēr kaut kādas cerības izirušas. —Klaudijas acis apstājās pie Brjuhanova, domas pajuka, un viņa sāka steigties: — Ko jūs man ieteiktu, Tihon lvanovič? Varbūt man aizbraukt uz Aiaskavu, izrunāties ar viņu, palīdziet man, Tihon Ivano-vič, vai dieniņ, ko es atkal sarunāju, es taču gribēju pavisam ko citu.

— Nomierinieties, nomierinieties, Klaudija Georgijevna, kā nu tā var, — Brjuhanovs steidzīgi sacīja, juzdams, ka viņa tūdaļ sāks raudāt. — Te ir tikai viens līdzeklis: laiks un pacietība, gan tad viss pats nokārtosies. Esmu pārliecināts, ka viss būs labi, pieminiet manus vārdus.

Viņa neatbildēja, tikai, baidīdamās, ka Brjuhanovs var tūlīt piecelties un aiziet, atkal steidzīgi ierunājās:

— Gandrīz vai aizmirsu, — viņa pārtrauca, — nemaz nepajautāju, kā labi izbraukājāt. Ko labu un jaunu redzējāt?

— Laba ir daudz, Klaudija Georgijevna. Vecais viscaur grūst, lauki pārkārtojas, interesanti. Galvenais ir tas, ka mūsu idejas ir tautai tuvas, nepieciešamas, un tagad šī ierauga spēks parādās visā pilnībā. Es nesaprotu cilvēkus ar saskābušiem ģīmjiem... kaut gan, piedodiet, es arī aiz* runājos, — Brjuhanovs attapās.

— Pati esmu vainīga, Tihon lvanovič, tikai par sevi vien, par sevi vien, jums taču ar mani garlaicīgi. Visapkārt tik daudz svarīga, dižena ...

— Tas nu ir tiesa, Klaudija Georgijevna, — Brjuhanovs atkal atdzīvojās. — Patiešām dižena. Vajadzētu arī jums izlauzties no savām četrām sienām, jums aug meita, dzīvei tik plašs vēriens, grēks ieslēgties pašai savā čaulā. — Viņš runāja no sirds ar negaidītu sarūgtinājumu balsī; Brjuhanovs bija enerģijas pārpilns, šķita, ka viņam istabā kļuvis par šauru, un Klaudija neviļus sāka tīksmināties par viņa spēcīgo augumu.

— Kur tad meitiņa, Klaudija Georgijevna? — Brjuhanovs pajautāja, apstādamies pie plaukta un šķirstīdams kaut kādu grāmatu.

— Aizgāja pie Semjona brāļa... Aglaja pievāca uz dažām dienām pie sevis. Viņu vecā auklīte nu jau nezin kuro gadu desmitu dzīvo pie Anatolija Jemeļjanoviča. Tagad lutina Olgu, nav nekāda glābiņa no viņas. Vai tad jūs Pekarevu, vecāko, nepazīstat, viņš ir psihiatriskās slimnīcas galvenais ārsts, — viņa teica. — Ļoti interesants cilvēks, meitene viņam ļoti pieķērusies.

— Kā nu ne, pirms kāda mēneša bija atnācis pie manis, uzstājīgs biedrs, — Brjuhanovs pasmaidīja. — Dari, kā gribi, bet gādā viņam jaunu korpusu.

— Tad jau laikam vajag, esiet pret viņu iejūtīgs, viņš reti kad ko prasa, viņš taču strādā tajā slimnīcā kopš dibināšanas. Tur viss uz viņu vien balstās. — Klaudijai vieglāk bija runāt par citiem, un viņas balsī ieskanējās pārliecinoši toņi. — Tikai nekādi negrib precēties... Jau sen gribēju pavaicāt. Kāpēc jūs dzīvojat viens pats? Atvainojiet, vīriešiem jau netīkas atbildēt uz tik klajiem jautājumiem.

— Laikam jau uz šādu jautājumu pat grūti klaji atbildēt, — Brjuhanovs atsaucās, norobežodamies no viņas uzstājīgās ziņkārības un tajā pašā laikā iekšēji aizsvilda-mies, nevajadzēja šurp nākt, viņu velk pie Klaudijas, un Pekarevam nav ar to nekāda sakara.

Klaudija ar nenotveramu, maigu zobgalību nolūkojās viņā, it kā uzmundrinādama, sak, nu taču drošāk, drošāk, Brjuhanov, viņš lasīja Klaudijas neizsacītās domas, atklātību pret atklātību, kā tad jūs tā? Viņa gaidīja atzīša-nos, Brjuhanovu pārsteidza sievietes iekšējās smalkjūtības trūkums un tas, cik viegli viņā mainījās noskaņojums; piepeši viņam atkal gluži nereizē ienāca prātā Pekarevs, m-jā, ar šitādu sievieti diez cik plati spārnus neizpletīsi. Taču glīta gan — un pati to apzinās.

Gluži kā uzminējusi Brjuhanova domas, Klaudija iesmējās, ciešos, līdzenos zobus valgi nomirdzinādama.

— Zinu, zinu, Brjuhanov, tūlīt sāksiet nosodīt. Vai, kā mēs bīstamies paši no sevis, no savas dabiskās būtības, staigājam kā bruņām apkārušies, pamēģini nu aizklauvē-ties tādam līdz sirdij. Jūs, Brjuhanov, baidāties paklupt, bet iemeslus savstarpējai spīdzināšanai — tos cilvēki paši izdomājuši.

Sasper jods, patiešām, atrodoties viņai blakus, izzuda visi nosacījumi, to viņš nojauta kopš paša sākuma, kad pirmo reizi Klaudiju ieraudzīja; toreiz viņā sarosījās vēl neapzināts satraukums, saltas tirpas; ir taču tik jauki apzināties, ka tu patīc glītai sievietei un zini, ka šī sieviete ilgi nepretosies... Šī doma gluži kā trūdēšanas aizdīgi is ieperinājās viņā un gruzdēja, te uzgailēdama, te pārklādamās plēnēm, un nu ... sev gandrīz pie pašas sejas viņš ieraudzīja viņas acis. «Nevajag, nevajag, tikai neesi rupjš, neatstum, neapvaino, nekā cita man nevajag,» kaunīgi un sāpīgi lūdza šīs acis. «Patiešām, nekā vairāk man nevajag. Es jau sensenis alkstu atbalstīties pret kaut ko stipru, spēcīgu, ne par ko nedomāt un ne no kā nebaidīties, tu mani neatstumsi, neapkaunosi, es zinu, es tik sen esmu tevi gaidījusi,» šīs acis sacīja Brjuhanovam, un arī viņam nekādu citu domu vairs nebija; un Klaudija nepretodamās un ar visu sirdi |āvās straumei, kas satvēra viņu un aizvirpuļoja; nesakarīgās, drudžainās domas trūka un neturējās kopā, tas taču tikai viens vājuma brīdis, un nebūs nekā vairāk, nebūs domu, viss prom, prom — vēlāk, pēc tam, tagad kaut uz mirkli jāļaujas šai straumes mutuļa varai...

Vairākas dienas Klaudija nodzīvoja gluži kā drudža pārņemta, nemanīdama nedz meitas prombūtni, nedz nekārtību dzīvoklī, un klusībā gan gaidīja Brjuhanova atnākšanu, gan arī baidījās no tās. Bez kāda mērķa viņa klīda pa istabām, apstādamās un ieklausīdamās katrā skaņā, katrā troksnītī uz kāpnēm, taču Brjuhanovs joprojām nenāca. Un tas ir labi, labi, Klaudija domāja, viņas dzīvē pēkšņi kaut kas bija nogruvis, kaut kāda draudīga lavīna bija gadiem krājusies un tad piepeši aizbrā-zusies, aiznesdama sev līdzi netīrumus un ļaunumu, un Šķita, ka no sirds noņemts smagums, ka viss attīrījies; tajā pašā laikā paspraucās un sāka augt augumā sajūta, ka noticis kaut kas neizlabojams, ka zaudēts kas ļoti dārgs un nepieciešams, un Klaudija apzinājās, ka viņa nekā vairs nespēs atgriezt. Un tomēr viņa nekā nenožēloja, un, ja nāktos šos mirkļus pārdzīvot vēlreiz, viņa nesvārstītos; tiklīdz viņa aizvēra acis, tūdaļ smago, valdonīgo un nepazīstamo roku pieskārieni lika viņai nodrebēt un iedegt gaismu; smagi elpodama, viņa grūtu sirdi ieklausījās klusumā; vientulīgi, kā dziļā pagrabā, no krāna plikšķināja ūdens piles.

Ceturtdienas rītā Klaudija piecēlās, kā parasts, agri, nomazgājās, rūpīgi sakārtoja matus augstā mezglā un sāka uzkopt dzīvokli (vakarā vajadzēja atgriezties meitai), rūpīgi posdama istabu pēc istabas, neatstādama neizslaucītu nevienu vietiņu; vīra kabinetā pagadījās kaķis, viņa uzšāva tam ar slapjo lupatu, kaķis aiz pārsteiguma pazuda vienā stiepienā, bet Klaudija, asaras valdīdama, atkal sāka rīkoties ar lupatu.

Brjuhanovs šajā laikā atradās tālu no Holmskas; kra-tīdarnies uz vecās mašīnas aizmugures sēdekļa, viņš pārcilāja atmiņā pēdējo dienu notikumus. Dornāt par Klaudiju viņš bija sev aizliedzis, pārāk negaidīti tas viss bija atgadījies, un tagad viņš vērtēja notikušo ar malā stāvoša cilvēka nežēlīgajām acīm. Viņš izjuta neremdināmu vēlēšanos nesaudzīgi pārrevidēt visu arī vēl kādā citā, sev gauži smagā notikumā.

Atlikt to uz vēlāku laiku vairs nevar, un šodien pat viņš iegriezīsies pie Zahara Derjugina; iedomājoties Zaharu, vienmēr uzmācās trula sāpe un miesai pārskrēja karstuma vilnis, it kā viņam kāds būtu iesviedis sejā riekšavu dubļu. Mašīnu spēcīgi pasvieda gaisā, Brjuhanovs ar galvu pret kaut ko atsitās un saviebās. Liktenis bija sasaistījis viņu kopā ar Zaharu, tā nu tas ir, varēja jau arī agrāk atbraukt, taču laikam vēl nebija pienākusi īstā reize. Labi, viņš pats sev teica, mēģināsim izsekot loģiski, iespējams, ka man arī nebija taisnība. Bet kurš un kad ir noteicis, ka vienam cilvēkam visu mūžu jāatbild par otra — jau pieauguša, četru bērnu tēva izdarībām? Kur tas rakstīts, ka viņam, rajona komitejas sekretāram, kam tāpat rūpju un darba bez gala, vajag skaidrot un pierādīt Zaharam, ka tas rīkojas nelabi, tā, kā nepieklājas, un, pats būdams kolhoza priekšsēdētājs, sievai dzīvai esot, visiem redzot, saietas ar citu? Un vēl tas izlēciens ar partijas biedra karti!

Viņš paskatījās uz šofera pakausi, atmeta vajā rnētela malas, jo mašīnā bija karsts; prātā ienāca Klaudija, viņš sadrūma vēl vairāk, iešāva roku kabatā pēc papirosiem un ilgi švirkstināja sērkociņus, pūlēdamies aizsmēķēt, vajadzēs no Zežskas piezvanīt viņai. «Muļķīgi, ļoti muļķīgi,» viņš nodomāja, «pietrūka man toreiz, ņemoties ar Zaharu, visparastākās dzīves gudrības, iecietības pietrūka.» Bet kādēļ gan viņam būtu jāuzņemas viss uz sevi? Kā viņš varētu atturēt Zaharu no pārsteidzīgā soļa ar partijas biedra karti? Kā viņam varēja ienākt prātā, ka Zaharam groži patrāpījušies zem astes; protams, katram ir nervi un katrs var nenovaldīties, bet kāpēc par to jāatbild kādam citam? Tikai tādēļ, ka abi ar Zaharu Derjuginu jaunībā kopā kratījušies seglos un abi blakus, ar pretim traucošu vēju aizrīdamies, metušies triecienos? «Arī tādēļ, tādēļ,» Brjuhanovs pats sevi aprāva, «un ne tikai tādēļ vien. Tu taču pats zini, ka vajadzēja pievērst Zaharam Derjuginarn tikai mazlietiņ vairāk uzmanības (un tas bija tavā varā) — un Zahars nebūtu tā izdarījies, nebūtu arī šīs sāpīgās plaisas tavā dvēselē. Tu varēji, un tev tas bija jādara,» viņš, dusmodamies pats uz sevi, veireiz pikti atkārtoja, «tev nebija iespēju izsekot kuram katram rajonā, bet Zahars Derjugins taču nebija kurš katrs.»

Viņš ar sāpošu sirdi spilgti jo spilgti atcerējās, kā Zahars bija pēdējo reizi izgājis no viņa kabineta, atcerējās, kā sastapās viņu acis un viņš neizturēja, novērsa savējās, atcerējās — un sejai atkal pārvēlās karstuma vilnis; vai tikai tas nebija tas iemesls, kura dēļ viņš kopš tās reizes bija vairījies sastapties ar Zaharu? Arī rīkot sapulci uz Gustiščiem aizbrauca rajona izpildkomitejas priekšsēdētājs, un arī vēlāk viņš nekad nebija rādījies Gustiščos, bet metis tiem līkumu... Vai tā tas būtu, ja viņš viscaur justos nevainīgs? Un vai tad Zahars viens pats tāds? Gana, apstājies, viņš ar rnokām nomāca sevī domu par Klaudiju. Viņa ir sieviete, turklāt kāda sieviete, viņu vainot nedrīkst, padevās mirkļa vājumam, savai vientulībai, izmisumam, jūtu uzliesmojumam, un, velns parāvis, arī viņš taču nav no akmens galu galā?!

Lēmums aizbraukt uz Zežsku un tikties ar Zaharu uzradās pēkšņi, tas bija ciešs un nelokāms, un viņš, izraudzījies attiecīgu brīdi, iegāja pie Petrova; Petrovs tikko bija beidzis sarunu ar šūšanas fabrikas strādnieču dele-

gāciju, Brjuhanovam šķita, ka Petrovs vispār neiziet no sava kabineta; pavisam savārdzis, Brjuhanovā pazibēja satraukta doma, un viņš atlaidās krēslā.

— Smēķē, Tihon lvanovič, tie ir no Maskavas, dēls atsūtīja, viņš caurbraucot bijis Maskavā; izrauties šurp neizdevās, sabijuši galvaspilsētā tikai trīs dienas, viņu lidotāju daļa komplektēta, — Petrovs skumīgi atmeta ar roku.

— Un uz kurieni viņu tagad? Un uz ilgu laiku?

— Komandējums uz ārzemēm. Pa tālruni nekā daudz neizstāstīsi. Solīja atrakstīt, bet tā gribējās saredzēties.

Pūlēdamies pievārēt satraukumu, Petrovs sāka pētīt papīru, kas atradās priekšā uz galda; Brjuhanovs redzēja Petrova dzeltenās, izdilušās plaukstas, un viņu mocīja vēlēšanās izteikt to, ko patlaban izjūt pats, ka viņi visi saprot, ko viņiem nozīmē Petrovs, un ka ir gatavi... Taču Petrovs necieta nekādu līdzjūtības izrādīšanu vai salkanību un nu, it kā uzminējis Brjuhanova domas, pacēla galvu no papīriem un cieši ieskatījās viņam acīs.

— Ko tu gribēji, Tihon lvanovič? Klāj laukā, es gaidu biedrus no Smoļenskas.

— Gribu, Konstantin Ļeontjevič, aizbraukt uz Zežskas motoru rūpnīcu. Sabūšu tur kādu nedēļu, paskatīšos, var būt, ka izdosies ko izdibināt, celtniecība neveicas tā, kā vajadzētu.

— Kādas ir tavas domas par Čubarevu?

— Te jau nav daudz ko domāt, viņš ir Maskavas pārziņā, un mums tur nav nekāda teikšana. — Pakļaudamies Petrova neapmierinātajam žestam, Brjuhanovs apklusa.

— Ir vai nav mūsu darīšana, taču no atbildības mūs neviens nav atbrīvojis. Nāk signāls pēc signāla, te viena ķibele, te otra. Ar celtniecību kā neveicas, tā neveicas, par Čubarevu sūdzas, uzskata, ka vainīgs vienīgi viņš. Ari mums viss jāpapētī cik vien iespējams sīki un nopietni.

— Es klausos, Konstantin Ļeontjevič.

— Ņem un aizbrauc ar. Tikai iegaumē: sevišķi tajos čukstētājos neklausies, pavēro pats un nesteidzies ar secinājumiem. Cubarevs ir liela mēroga speciālists, tādu mums pagaidām diemžēl vēl ir maz, viņš ir apsēsts cilvēks ar savdabīgu raksturu. Ik reizi, kad tiekamies, ar patiku vēroju viņu. Tāds vēriens, neizmērojama enerģija, erudīcija. Viņa zinātniskie darbi plaši pazīstami ārzemēs. Vecs speciālists, sācis strādāt jau pirms revolūcijas. Gan partijas, gan citas instances jau saņēmušas par viņu pāri

par divdesmit sūdzību. Raksta gan mums,_ gan uz Maskavu. Turklāt vēl tā muļķīgā kļūda raksta ... Pekarevs laikam tā ari pilnībā neaptvēra, kādu lāča pakalpojumu viņš Cubarevam izdarījis. Esmu ar tevi atklāts, mani uztrauc Cubareva liktenis un visa tā jezga, kas sacelta ap viņu. Šķiet, ka spiediens jau sasniedzis kritisko robežu, taču par sprādzienu mēs abi uzzināsim paši pēdējie. Tas ir labi, ka tu pats to pamanīji, Cubarevs jāpabalsta, viņam jāpalīdz, jāuztausta vājākie posmi un jāatrisina

darba kārtībā. Viņam jāpalīdz ar visu, kas vien no mums

atkarīgs.

— Tā ir viena no svarīgākajām piecgades jaunceltnēm, — Brjuhanovs aizsmēķēdams dusmīgi norūca, viņš jutās gandarīts, ka viņa domas par celtniecības priekšnieku sakrīt ar Petrova viedokli, ka Cubarevs viņam patīk. Tagad arī atgadījums ar Pekarevu kļuva daudz saprotamāks, un Brjuhanovs tikai nobrīnījās, kā viņš to netika pamanījis agrāk.

— Sapratu, Konstantin Ļeontjevič; vēl uz kādu dieniņu ieskriešu arī Zežskā, tā tomēr mana dzimtene. Sen

neesmu tur bijis.

— Brauc arī. Tikai biežāk ziņo, kas tur un kā. Laimīgu ceļu.

Sēdēdams mašīnā, Brjuhanovs sākumā vēroja kovārņus, kas te vienā, te otrā vietā pacēlās no ceļa. Sie trokšņainie, nemierīgie putni necieta vientulību, saplūcās, izbrē-cās — un pēc brītiņa atkal visi barā. Protams, tās ir primitīvas patiesības, tomēr sarunā ar Petrovu viņš tā arī nespēja pateikt par Zaharu Derjuginu visu, ko domāja, un tagad to nožēloja, bet nu jau par vēlu. Katrā ziņā vajadzēja tikties ar Zaharu, jo vairāk tādēļ, ka dažas brīvas stundas vienmēr var atrast, un viņš, Zežskā īsumā aprunājies ar partijas rajona komitejas sekretāru Vaļcevu, kas tagad ieņēma viņa vietu, un atteicies no pusdienām, tūlīt pat aizbrauca uz Gustiščiem, vēl piekodinājis rajona komitejas sekretāram, ka atceļā pakavēsies rajona centrā un tad brauks uz motoru rūpnīcu. Viņš pamanīja Vaļceva acīs saspringumu un sāka steigties; vēl pavisam nesen apgabala priekšniecība bija purinājusi viņu pašu, un sirdī pamazām zuda vēsums, un šobrīd negribējās, ka saglabātos kas netīkams ne pašā, ne Vaļcevā.

Ārā pieturējās neliels, bet dzēlīgs sals, un kailos tīrumus varēja pārskatīt tālu jo tālu. Jautās ziemas tuvums, ceļš un lauki visapkārt bija klaji un tukši, un tikai divās vietās pavīdēja ganāmpulki — tur noganīja pēdējo, jau izkaltušo un nodzeltējušo zāli. Apgabala komitejas šoferis — nerunīgais Veseļeičikovs ierasti un vērīgi lūkojas uz priekšu; Brjuhanovs juta, ka šoferis viņu ne sevišķi ieredz, un nemaz nemēģināja izaicināt uz runāšanu. Kad viņi iebrauca Gustiščos un, izmanīgās vistas un gausās, klaigājošās zosis no ceļa trenkdami, apstājās pie Zahara Derjugina mājas, Brjuhanovs atkal, un jau kuro reizi, neciešami asi sajuta, cik viņam grūti bija spert šo soli; uz kādu mirkli viņam pat uzmācās vēlēšanās likt, lai Veseļeičikovs griež apkārt un brauc atpakaļ, tomēr viņš izkāpa no mašīnas un ziņkārīgi palūkojās apkārt.

Blakus Zahara vecajai mājai, kas kaut kā dīvaini bija sašķiebusies uz visām pusēm, savas žilbinoši baltās sienas slēja līdz sijām uzceltais prāvas divu galu mājas stāvs; divi vīri tēsa baļķus un, par spīti salam, bija izmetušies vienos kreklos; kad Brjuhanovs izkāpa no mašīnas, viņi gan paskatījās uz šo pusi, taču darbu nepārtrauca; pie stāva Brjuhanovs ieraudzīja Zaharu, viņš bija bez cepures, garām rokām, garā, virs biksēm izlaistā kreklā; Zahars, acis piemiedzis, it kā nepazīdams, lūkojās Brju-hanovā, un Brjuhanovs, pārkāpis pāri vienam, tad vēl vienam šķērsu nogāztajam baļķim, piegāja viņam klāt; rūgti un vareni smaržoja skaidas. Brjuhanovs uzsita ar plaukstu pa stāva paksi, ne uz mirkli nenovērsdamies no Zahara šauri samiegtajām acīm; viņam aizžņaudzās kakls. Viņš redzēja, ka Zahars vienā mirklī aptvēris, kāpēc viņš šurp braucis, un atvilka elpu gluži kā pēc ilga un nogurdinoša pārgājiena.

— Tātad būvējies? — Brjuhanovs pajautāja, atkal nez kādēļ paplikšķināja pa stāva paksi, savā nodabā priecādamies, ka sienām izraudzīti vareni baļķi.

— Būvējos, — Zahars atbildēja, kalsno, vēju appūsto seju viebdams un nemaz neslēpdams savu nepatiku par negaidītā viesa ierašanos.

— Nu, tad labdien, — Brjuhanovs sniedza roku; Zahars vilcinājās, un Brjuhanovs to skaidri redzēja, viņa vaigos iesitās tumšs sārtums; tomēr Zahars īsi un negribīgi paspieda pasniegto roku un tūlīt arī palaida vaļā.

— Labdien, biedri Brjuhanov, ja jau tu tā vēlies.

— Patiesību sakot, es pa ceļam iegriezos pie tevis, braucu uz šo pusi darīšanās un iegriezos...

— Nu labi — par viesiem allaž priecājamies, — Zahars teica, pieliecās, paņēma pašaustos svārkus un apmeta ap pleciem. — Kad strādā, tad ir karsti, lidzko apstājies —

tūlīt sāk drebināt____Krusttēv! — viņš uzsauca vienam no

vīriem. — Met mieru, šeku biedrs no pašas Holinskas atbraucis... Pastāstīs, kas jauns lielajā pasaulē noticies, kā klājas pa Spāniju, var būt, ka vēl kur citur arī karš aizsācies vai kas cits ...

Vīri pārstāja tēst, veikli iecirta cirvjus baļķī, tāpat kā Zahars, uzmeta plecos svārkus un pienāca tuvāk. Brjuhanovs sasveicinājās ar viņiem un pa kārtai paspieda cietās, kā no zaraina koka darinātās plaukstas.

— Mans krusttēvs, Ignats Kuzmičs Sviridovs, — Zahars pamāja ar galvu uz kādu vīru ar gudrām acīrn, kas pēc izskata bija līdzīgs pašam Zaharam, — bet šis te — Rudais Volodja... Rudais — tā ir mūsu iesauka, patiesībā Grigorjevs. — Palūkojies caur pieri Brjuhanova, Zahars sadabūja tabakas maku, taču Brjuhanovs noklik-stināja etviju.

— Varbūt pamēģināsim manējos? — viņš piedāvāja; papirosu paņēma vienīgi Rudais Volodja, Zahars satina smēķi pats, bet Sviridovs, kas nesmēķēja un necieta tabakas dūmus, teica, ka aiziešot padzert kvasu; Brjuhanovs noskatījās viņam pakaļ.

— Pareizi dara, — Zahars iesmējās, — veselība jāsaudzē, saļuļķējies šito makorķi, pēc tam melns vien nāk laukā. Bet papirosi — tie nāk par labu, smēķē vesels, Vladimir Parfjonovič, ievelc priekšnieku dūmu. — Viņš runāja un jautrām acīm skatījās uz Rudo Volodju, taču Brjuhanovs saprata, ka šie vārdi domāti tieši viņam un, par spīti jautrajam tonim, tajos skanēja rūgtums, un Brjuhanovs juta šo rūgtumu.

— Es jau patiesībā braucu tikai pie tevis, Zahar, — viņš sacīja. — Vajadzētu izrunāties.

— To jau sen vajadzēja, Tihon Ivanič... Varen ilgi gan tu gudroji. — Zahars uzrauca uzaci, un viņa zili melniem rugājiem noaugušajā sejā pavīdēja mežonīgs skaistums. — Ej, Volodja, tu arī, — viņš pagriezās pret Rudo Volodju, — padzeries kvasu, šoreiz tas sievai lieliski padevies, miestiņš kas miestiņš.

Viņš pagaidīja, kamēr Rudais Volodja aiziet, un tad pagriezās pret Brjuhanovu.

— Veltīgi centies, Tihon, mums taču, cik es saprotu, abiem nav par ko runāt. Viss tāpat skaidrs. Kā redzi, neesmu pagalam, pat jaunu māju sāku celt. Zemnieku tu ar darbu nepieveiksi, tas viņam jau asinīs ..,

> — Rimsties, rimsties, Zahar, kāpēc uzreiz tā? Nerunāsim par agrākajām aplamībām. Saproti mani, es nevarēju neatbraukt, mums abiem šī nesaprašanās vienreiz jāizbeidz. Vai tu to saproti?

— Nē, nesaprotu. Neesmu jūsu gudrībās apmācīts, un man tās nav arī vajadzīgas. Kāda velna pēc?

— Nu labi, es esmu tavā priekšā vainīgs — vai tev no tā kļuva vieglāk? — Brjuhanovu sāka kaitināt Zahara klajā nevēlēšanās runāt nopietni, lai nu ko, bet tēlot vien-tiesīti — to Zahars prata. — Vai tad mēs tagad vairs nedrīkstam ne cilvēciski aprunāties? Lūdzu, nekašķējies, tas viss ir pārāk nopietni. Es ...

— Jā, jā, Tihon! Pamēģini kādreiz ieklausīties, kā tu pats runā. «Es!». «Es!». Tu jau tādēļ vien atbrauci, tas tev tikpat kā iedūrusies skabarga, neļauj pa naktīm krietni izgulēties. Bet man ir citas rūpes, redz, jābūvējas, man ir četri bērni, bet, ja paskaita nopietni, tad visi pieci, — Zahars novicināja gaisā izplestu plaukstu. — Redzi? Tie paši no sevis neaug, viņiem maizīte jāliek galdā. Kaut vai rupuci, bet papilnam, lai vēderi nekurkst. Tu jau, re, kādos priekšniekos esi izkūlies, iztiksi arī bez manis, šitāda vīžaiņa. Katram šai saulītē sava eža nosprausta — un tai pāri netikt. Kaut kas tur un nelaiž vaļā.

— Labi, Zahar, es tevi saprotu. Bet vai tad tu rīkojies pareizi, nosviezdams uz galda partijas biedra karti? Pieņemsim, ka es esmu slikts, slikts vēl otrs, trešais, bet vai tad tur vainīga partija?

— To tev vajadzēja pajautāt toreiz, kāpēc tad sēdēji kā ūdeni mutē ieņēmis, tagad jau par vēlu tā prasīt. Kas darīts — padarīts. Vai tu redzējies, kontrrevolūciju atraduši: spēcīgs vīrietis ap meitieti knakstās, guļ abi kopā. Kāds milzīgs noziegums! Bet to, ka jūs gribējāt piešūt man kulaku atbalstīšanu, to es neatzīstu un nekad neatzīšu. Poļivanovs nekad nav bijis padomju varas ienaidnieks un tāds arī nebūs, bet par cilvēku, ja viņam tici, jāprot arī galvu likt ķīlā. Tāpēc jau es arī iestājos partijā un tās dēļ asinis lēju.

— Neviens tev kontru klāt nešuva, nepiesienies sīkumiem.

— Ja jau cilvēks, pēc jūsu, pēc zinātniskas izpratnes, ir sīkums, Tihon lvanovič, tad kāpēc tu šurp brauci, uzņēmies tādu klapatu?

— Ar tevi, Zahar, nav iespējams runāt, tu taču par vari gribi ķildoties! Ari toreiz birojā tāpat cirti pa labi un pa kreisi kā eskadrona mācībās. Tev ir neciešams raksturs! — Brjuhanovs tomēr nenovaldījās. — Es taču pats pie tevis atnācu, tas man sen neliek mieru, kāpēc tad tu brūc man virsū, kāpēc tīšuprāt meklē kašķi? Zinu, — viņš neļāva Zaharam runāt, — tā nav nekāda varonība, tikai vienu gan teikšu, Zahar: ja tas notiktu tagad, viss būtu citādi. To es arī gribēju tev pateikt, bet tagad braukšu. Dod roku, Zahar, kā labajos senajos laikos. Vai tev nevajag kādu palīdzību? No tīras sirds saku. Pats zini, man bērnu nav, nav par ko rūpēties, es te atvedu mazajiem ciemkukuli.

— Nevajag, paldies par uzmanību. Pliki jau nestaigā. Maizes pietiek, ko vēl citu vajag? Paldies, Tihon. Būtu laiks arī tev iegādāties kādu brēkuli. Pāri trīsdesmitiem taču?

— Mums abiem vēl ir par agru gadus skaitīt, neesam taču meitieši, — Brjuhanovs tādā pašā tonī atjokoja. — Ar to brēkuli pagaidām nekas nesanāk, vari iedomāties, nekādi negadās pa ceļam nevienas piemērotas, bet pašam meklēt pietrūkst laika.

— Nudien, muļķis, piedod par rupjību. Vīrs kā ozols, nekādu vainu nav. Ieņēmis prātā sazin ko, esi bezkaunīgāks, šitā suga nekaunīgu uzstājību liek pirmajā vietā, saprot, maitasgabali, ka ar tādu dzīvē nepazudīs.

— Stiep tevi kaut pie kāķa, bet tu paliec pie sava, — Brjuhanovs iesmējās, ar agrākajām siltajām jūtām noraudzīdamies Zahara mežonīgi glītajā sejā. — Sieviete taču arī ir cilvēks, bet tu runā par viņu kā par kādu krāmu.

— Tūlīt redzams, ka tu no bābiešiem nekā nesajēdz. Viņai taču dzīvošanai vīrietis vairāk vajadzīgs nekā viņa pati vīrietim, re, kur tas āķis. Sievišķis bez vīrieša aiziet galīgi pazušanā. Tāpēc tu viņu no šitās pozīcijas nemaz nedomā žēlot, šitā tava žēlošana viņai rūgtāka par nāvi, to viņa tev nemūžam nespēs piedot. Nāc, iesim uz istabu, nav labi tā, bez pusdienām braukt prom. Dzīvojam tāpat kā visi citi, sameklēsim pie pusdienām arī kaut ko klāt.

Brjuhanovs ieraudzīja Zahara atmaigušās un tai pašā laikā arī piesardzīgi nogaidošās acis un piekrītoši pamāja ar galvu; tūlīt aiz namatēva viņš, galvu zemajās durvīs pieliecis, iegāja priekšnamā un ziņkārīgi palūkojās apkārt; viņš bija iegriezies pie Zahara ne vienu reizi vien ari agrāk un tagad ievēroja katru sīkumu. Viņš zināja, ka Zahars Derjugins ir gudrs, un saprata, ka ar pirmo reizi viņu attiecībās maz kas grozīsies, pārāk liels bija aizvainojums, taču pamats bija likts, un vecā krevele nokrita; viņš priecājās, ka beidzot bija izdevies uzveikt sevī šo šķērsli.

6

Priekšnamā viņš ieraudzīja gar sienām sakarinātas kaut kādu zāļu slotiņas un veselu lēveni blāvi dzeltenīgu kukurūzas vālīšu saišķu; gailis — viss sarkans ar melnām spalvu sīpam un pār vienu aci pārkritušu košu seksti — dusmīgi nopurpināja un nelabprāt paskrējās nost pie divām tādas pašas krāsas vistām, īgni sakladzinā-damies ar tām. Istabas durvīs Brjuhanovam paklanījās kalsna, gara veča — Zahara māte, kas jau sen bija ieraudzījusi viņu pa logu un iztaujājusi pēc kvasa ienākušos namdarus un nu zināja, ar ko viņas dēls tur tik ilgi sarunājas; Brjuhanovu viņa bija pazinusi arī agrākajos gados, tikai nezināja, kā lai viņu tagad sauc, tāpat kā senāk par Tihonu vai arī kopā ar tēva vārdu un ar visiem pagodinājumiem.

— Sveicināti, sveicināti, Tihon lvanovič, — viņa atbildēja, sveicienu atņemdama. — Sen, sen netiki pie титч rādījies. Velc nost mēteli, nāc iekšā, sēsties.

Viņa iegāja istabā pirmā un ar tīru dvieli noslaucīja solu pie galda zem pašām svētbildēm. Namdari, kas sēdēja uz tāda paša sola tuvāk pie durvīm un ar ziņkāri vēroja Brjuhanovu, piecēlās.

— Ziniet ko, vīri, metīsim šodien mieru, — Zahars teica viņiem. — Man te ar biedru Brjuhanovu jāparu-najas.

— Tu vari sēdēt un runāt, — Sviridovs rāmi iebilda, — bet kāpēc tad mums būtu jāmet miers? Laiks taču nestāv uz vietas, tas iet un iet. Ejam, Volodja, ejam, pietiek slinkot.

Viņi izgāja laukā, un Brjuhanovs, novilcis mēteli, ko vecā Avdotja tūlīt pievāca un aiznesa pakārt tīrā vietā, apsēdās uz sola; viņš pamanīja, ka no krāsns augšas uz viņu raugās divi pāri ziņkārīgu acu, melnas un gaišas, un noprata, ka tie ir Zahara jaunākie dēli; viņš atdeva atnesto ciemkukuli večai, ek, kā vajadzēja atvest kādu drēbes gabalu, dažus metrus katūna, Brjuhanovs norāja sevi; patiešām, jau tiktāl iesūnojis, ka vairs neatceras, ka pats reiz bijis mazs un cik visa kā nevajaga, bet viņi taču ir četri, palūk, kā skatās. Brjuhanovs tūdaļ noprata, kurš no viņiem ir audžudēls; puišelī ar gaišajām acīm varēja skaidri samanīt paša Zahara vaibstus, bet melnacainais krasi atšķīrās no visas Zaharu ģimenes, viņam gan uzacis bija saaugušas ciešāk, gan vaigu kauli krasāk izcēlās un bija savādāki nekā Zahara paša bērniem. Istabā ienāca slaidā, nerunīgā Aļonka, viņa palūkojās Brjuha-novā caur pieri, bikli pateica «labdien» un tūlīt pat izgāja ar lielu krūku laukā, un Brjuhanovam uz ilgiem laikiem iespiedās atmiņā viņas pelēkās, lielās acis, tādas pašas kā brāļiem; pēc pāris trim gadiem šis skuķēns izvērtīsies skaistulē un izskries pie vīra, šitādas ilgi meitās nenostaigā.

Kamēr Brjuhanovs vēroja istabu un bērnus, pats namatēvs nomazgāja rokas virs kubla (Zahara jaunākais dēlēns, melnacainais Jegorka, norāpās no krāsns, lai uzlietu tēvam uz rokām ūdeni, un nu stāvēja mīņādamies, jo uz klona neganti vilka aukstums). Uz galda gluži nemanot parādījās aprasojusi, tikko no aukstuma ienesta degvīna pudele un sātīgas laucinieku uzkodas: biezās šķēlēs sagriezts speķis, skābēta kāpostu galviņa, svaigi, pēc aromātiska siena smaržojoši āboli un vārītas olas; Zahars pats sagrieza maizi, kā ratu ritenis milzīgo klaipu pret krūtīm atspiedis.

— Vai nevajadzētu arī tavu kučieri paaicināt uzēst? — Zahars apjautājās, pamādams uz durvju pusi. — Droši vien būs izsalcis.

— Nevajag, gan pagūs, — Brjuhanovs iebilda. — Pasēdēsim, parunāsimies divatā.

Vecā Avdotja pasniedza Brjuhanovam tīru dvieli ar lieliem izšūtiem sarkaniem gaiļiem abos galos.

— Uzklāj uz ceļiem, — viņa sacīja ar parasto labvēlību pret viesi. — Citādi vēl kas uzpilēs, būs žēl, tik laba vadmala.

Brjuhanovs paņēma dvieli un uzklāja sev uz ceļiem.

— Un kur tad pati saimniece? — viņš pajautāja Zaharam, neviļus pielāgodamies apkārtnei un juzdamies šeit apbrīnojami omulīgi un patīkami.

— Strādā, kur gan šī citur, — Zahars atteica, ar nazi laku no pudeles kakla dauzīdams. — Darbā, ved mēslus, pelnī izstrādes dienas.

— Kā aizskrien laiks, — Brjuhanovs klusi noteica, šķetinādams kaut kādu savu domu un nez kādēļ atcerēdamies Zahara meitas pelēkās acis. — Pa kuru laiku, Zahar, tava Aļonka tā paguvusi izstiepties?

— Aug savā vaļā kā sēnes, kas tām var ko kavēt, mums nav laika lieku prātot, tāpēc arī pagūstam, — Zahars pasmaidīja un salēja glāzēs degvīnu; ar šo skarbo «mums» viņšne tikai atdalīja sevi no Brjuhanova, bet arī pielīdzināja sevi kaut kādam vairumam citu, Brjuhanovam nezināmu ļaužu, kuri dara cilvēka dzīvē pašu galveno — audzē maizi un ceļ, dzemdē bērnus un audzina viņus; Zahara balsī ieskanējās vecākā pārākums, Brjuhanovs to pamanīja, un sirdī iegūlās sarūgtinājums. Viņš labprāt paņēma sev piestumto glāzi, izdzēra un uzkoda smaržīgo, mazsālīto speķi; arī maize bija garšīga, svaiga. Vecā Avdotja iekurināja krāsns kuldā uguni un ņēmās cept olas lielā, melnā pannā. Brjuhanovs ieminējās Zaharam, lai taču viņa dēļ nenopūlas, taču Zahars nelikās zinis, viņa sejā atkal parādījās Brjuhanovam nepazīstams smīns.

— Kālab tad tikai tevis dēļ? — viņš noprasīja, no jauna saliedams glāzēs degvīnu. — Viesis ir viesis, bet mēs sevi arī tukšā neturam. Kas ir, varbūt iedzersim par pagātni, ko? Mums senāk ir bijuši arī labāki laiki, ņemsim un iedzersim par tiem.

— Iedzersim ar, Zahar, — Brjuhanovs piekrītoši pamāja ar galvu un pacēla glāzi.

Zahars pagaidīja, kamēr Brjuhanovs izdzer, tad izdzēra pats, tikai nekā neuzēda, bet satina smēķi un viss pazuda zilos dūmos; parasti māte dzina viņu smēķēt laukā, taču šoreiz neteica nekā. Zahars iesānis palūkojās viņas kā akmens nekustīgajā sejā un savā nodabā uzslavēja: prot, vecā sieva, kad vajadzīgs, arī pieciest.

— Gribi, Tihon, lai runāju atklāti? — Zahars pēkšņi noprasīja, ielūkodamies Brjuhanovam cieši acīs. — Vajadzēja sarauties kamoliņā, uzveikt pašam sevi, pārkāpt sev pāri. Ja tajā brīdī būtu noturējies, neviens mani nepie-veiktu. — Viņam runājot, acīs zibēja tas pats draiskums, un grūti bija saprast, vai viņš atceras sevī izauklētās domas tāpat vien, sakarā ar gadījumu vai arī saka to visu joprojām vēl nepieklusušā aizvainojuma skubināts. — Zinu, ka tu neesi man ienaidnieks, un tāpēc jo sūrāk. Es saprotu, tev vienkārši aptrūkās priekš manis laika.

No ienaidnieka to būtu daudz vieglāk pieciest, tas ņemtu un piežmiegtu bez liekas runāšanas.

Brjuhanova sejā pēkšņi iegūla kaut kāds smagums, taču acis viņš nenolaida, tikai izvilka savu Zaharam labi pazīstamo smago, ar rakstainu ādu apdarināto etviju un aizsmēķēja.

— Neuztraucies, es jau to saku tāpat, bez kāda Jaunuma. Taču toreiz gan apskaitos uz visu pasauli un visvairāk uz tevi, Tihon, biju nikns kā zvērs. Tevis dēļ ari nosviedu biedra karti, it kā mani kāda apmātība būtu pārņēmusi. Nevajadzēja tā darīt, bet izdarīju, izdarīju! Un pēc tam jau vairs nebija nekādas savaldas... Bet kam no tā radās kāds labums? Ne jau tev un man. Var būt, ka tikai Rodionam Aņisimovam un tādiem kā viņš.

Brjuhanovs tīri mehāniski uztvēra Zahara pieminēto vārdu; jā, bija tikai viens vienīgs ceļš: izrunāties pilnīgi atklāti — un ne jau par šī jautājuma formālo pusi, formālā puse jau sen bija nošķīrusi viņus, katram vajadzēja dot sev pašam vienkāršu un godīgu vērtējumu, tāpat kā seno neganto triecienu uzbrukumu brīžos, kad gāja krūti pret krūti, un šobrīd nekas nevarēja to aizkavēt. Jā, daudz ūdeņu aiztecējis kopš tiem senajiem laikiem; no tā, ka viņi atkal sēž kā sendienās kopā pie viena galda un stāsta viens otram dziji glabāto vissūrāko patiesību, kaklā iesprūda kaut kāds sīvs prieka kamols. No degvīna un Zahara istabeles smacīguma Brjuhanovam uzmācās gurdums, un viņš ar atvilgušu maigumu raudzījās Zaharā, juzdams, ka jaunības gadi, par spīti visam, tomēr saista viņus, kaut arī vairs nav agrākās dvēseliskās tuvības, kāda bija kādreiz, pilsoņu kara gados, jo abi taču kjuvuši vecāki un arī atšķirība stāvokja un interešu ziņā ir pārāk liela. Un tomēr viņš jutās labi šajā tumšajā, nabadzīgajā istabelē; šķita, ka uztrūcis sen milzis trums un nu pēc ilgās, smeldzošās sāpes beidzot iestājies gurds miers; pat runāt vairs negribējās. Viņš ar rūgtumu sirdī domāja par trūcīgo iekārtu un šaurību, kas durtin dūrās acīs no katra sīkuma, un brīnījās, kā šajā saspiestībā varēja dzīvot četri bērni un trīs pieaugušie; gulta aiz tīrā katūna aizkara bija piebīdīta cieši pie lāviņas, zem kuras ziemā tika turēts teļš, un tik vien vēl palika vietas kā galdam un so* liem, uz kuriem dienā sēdēja, bet naktīs gulēja. Bērni, abi puišeļi, joprojām gulēja uz krāsns, un divi acu pāri nekautrīgi pētīja Brjuhanovu, un viņa krūtis atkal sažņaudza sērīgas ilgas. Sājā saspiestībā un trūcībā bija kaut kas tāds dzīvei nepieciešams, kā tik |oti pietrūka viņam pašam. Zahars sēdēja un smēķēja, kratīdams pelnus skārda bundžā un prātodams: likt galdā pudeli kandžas vai nelikt, degvīna vairāk mājās nebija; Brjuhanova ierašanos viņš bija uzņēmis klaji naidīgi, taču tagad šis naidīgums bija izgaisis, galu galā, ja tā labi apdomā, arī Tihons ir cilvēks, viņš pie sevis parlika, un viņa rīcību var saprast.

Zahars tomēr nolēma uzlikt kandžas pudeli, un Brjuhanovs, ieraudzījis to uz galda, nedroši saminstinājās, piebUda, ka vairāk gan nevajadzētu, taču Zahars tikai

iesmejas un salēja glāzēs.

— Ko nu, — viņš teica, — sazin kad mums vēl cita tāda reize pienāks? Pat iedomāties grūti, ka arī mums kādreiz ūsas nemaz neauga, bet nu, pavei, pašam sava gvarde izaugusi, manam Ivanam, vecākajam, drīz jau divpadsmit.

— Par viņiem, Zahar, arī iedzersim, viņiem būs citāda dzīve, skaidrāka. — Brjuhanovs vairs nejuta pašteķa garšu un iztukšoja glāzi līdz dibenam gluži kā ūdeni. — Tu saki — divpadsmit? Ne apgriezties nepagūsi, kad vajadzēs meklēt, kur iekārtot.

— Kad izaugs, lai iekārtojas paši.

— Izaugt jau izaugs, bet tālab jau tu esi tēvs, lai dotu padomu, piepalīdzētu. Vai zini, Zahar, līdzko pabeigs skolu, sūti viņu uz Holmsku. Mēs atveram mašīnbūves filiāli. Kļūs par inženieri. Tu vari to iedomāties, Zahar?

— Līdz tam vēl, Tihon, jānodzīvo. Tad jau redzēsim, tas nu tiesa, ka viņiem visi ceļi pavērti, kaut tikai būtu galva uz pleciem. Un ko tad pats— tā arī neesi saņēmies un apsievojies? Vai arī ir kāda, kas sirdi savaldzinājusi? — smēķi tīdams, Zahars nelikās mierā.

— Vēl līgavai jāpaaugas, — Brjuhanovs atteica, nekā nopietna nedomādams.

— Ar tavu augsto amatu laikam jau nekur pāri žogam aci mest nedrīkst, vai tā ir, Tihon? Bet tu, Tihon, tomēr ņem un apprecies. Viss pagaisīs — nauda, amati, bet, lūk, viņi, — Zahars pamāja uz krāsns pusi, uz dēliem, — viņi paliks.

— Labi jau, labi, ko tu man tik daudz borē, gan apprecēšos. — Brjuhanovs piespiesti iesmējās un, sākdams runāt par citu, pajautāja: — Kāpēc tu pirmīt pieminēji Aņisimovu? Kāda sakarā? Kāpēc viņam par mūsu muļķīgo aplamību butu jāpriecājas?

— Nekā skaidra es tev, Tihon, pateikt nevaru, — Za* bars aši atteica, gluži kā būtu šo jautājumu gaidījis. — Es nezinu, bet viņš nav tīrs cilvēks, tik ilgi nostrādājām kopā, bet tā arī nevarēju izdibināt, kas viņam aiz ādas.

— Tas nu nav nekāds arguments. — Brjuhanovs pastūma prom pusizdzerto glāzi. — Cik atceros viņa anketas datus... viss šķiet kārtībā, strādnieks, no Pitera.

— Tas jau viss tā ir, Tihon, laikam mana daba vainīga, mēs necietām viens otru. Raksturi nesaskanēja. Kad katrs pa sevi, tas vēl nekas, taču, līdzko saskārāmies, — ar mokām valdījos, mums abiem katram pavisam cits iekšā, nu un viņam izdevās uzķert rnani uz āķa. Vēlāk es daudzkārt tiku domājis, kāpēc mēs tā nevarējām saprasties. To tev saku kā draugam, kam var uzticēties. Tā liekas prātīgs cilvēks: patīk vara, ieradis visur ņemt virsroku. Nu, un nevarējām sastrādāties. Bet ko nu vairs par to, viņš tagad mūsu rajonā visu tirdzniecību vada, nesen par viņu pat avīzē bija rakstīts; tur nav ko runāt, galva viņam strādā. Varbūt vēl cejakāju?

—- Nē, paldies, pietiks. Jau tā esarn iekampuši pāri par mēru. Ir jau vēls, gribu Zežskā pārnakšņot. Uz dzimto pusi aizvien velk, — Brjuhanovs mazliet paskurnji noteica.

— Paliec tepat, naktsmājas atradīsies, ar visiem pējiem, aiziesim medībās, ko, Tihon? Droši vien sen neesi bisi rokās ņēmis?

— Citu reizi, Zahar, katrā ziņā, bet patlaban nevaru, tici man, ar laiku, lūk, šitā! — Brjuhanovs novilka ar roku pa gaisu, šajā mirklī neparasti skaidri ieraudzīdams savu acu priekšā Klaudijas atpakaļ atmesto seju.

— Kā nu pats zini, vēlāk nožēlosi, ir gan tev liela note viesnīcā blaktis barot.

Viņi skatījās viens otrā smejošām acīm, uzvilnīja kaut kas tāls, pusaizmirsts; ek, ņemt un nospļauties uz visiem darbiem, atlaist šoferi mājās, palikt pašam pārnakšņot pie kāda dūšīga, jauna sievišķa un nodzīvot reiboņa pilnu nakti, kā tajās sendienās, divdesmitajā gadā, Ukrainā. Toreiz viņš bija jauns, bet tagad viņš to, toreizējo nakti, izmantotu gan saudzīgāk, gan arī pilnīgāk.

Zahars noraudzījās viņā ar labsirdīgu smīnu.

— Esi gan tu, Tihon, savāds cilvēks, turi sevi kā spīlēs iežmiegtu, bet dzīve taču tikai viena, otras vairs nebūs.

— Gana tev, filozof, atstāj savus pierādījumus citai reizei. Labāk atbrauc uz Holmsku kopā ar bērniem un saimnieci. Aizvedīsi viņus uz teātri. Māte priecāsies, vietas pie manis pietiks visiem. Nu, dzīvo vesels! — Brjuhanovs aizpogāja ar kažokādu izoderēto ādas mēteli. — Bet kur tad Avdotja Vasiļjevna? Vajadzētu atvadīties, man laiks doties ceļā. — Pēdējā mirklī viņš pēkšņi satvēra Zaharu aiz pleciem, lai pamērotos spēkiem kā tajos tālajos laikos, taču saviebās un tūdaļ palaida viņu vaļā.

— Paklau, vai tu no dzelzs esi, vai? — viņš ar agrāko atklātību noprasīja, pamāja ar roku Zahara dēliem, lika, lai Veseļeičikovs atnes pārējos sainīšus ar pārtiku (tur bija desas, konservi, žāvētas zivis), apsolīja nākošreiz atvest mazajiem kaut ko no drēbēm un krāsu zīmuļus; vecās Avdotjas un Jefrosiņjas vēl aizvien nebija, un viņš, uzmaucis cepuri, izgāja laukā, viņam pakaļ iznāca arī Zahars.

Aši, kā jau rudeņos mēdz būt, tuvojās vakars, debesis kļuva aizvien blāvākas; abi namdari — Rudais Volodja un Zahara krusttēvs Ignats Kuzmičs — vēl strādāja; viņu cirvji klaudzēja arī vēl tad, kad mašīna jau bija sākusi ripot un, ceļa grumbuļos lēkādama un vistas biedēdama, pazudusi tālumā. Zahars, nemierīgās acis piemiedzis, noskatījās tai pakaļ un, izraudzījis aiz baļķu grēdas vietu, kur viņu neviens nevarēja redzēt, apsēdās; Brjuhanova piepešā atbraukšana bija uzvandījusi sen aizsnaudušos aizvainojumu, un tomēr tagad bija kļuvis vieglāk ap sirdi. Agrāk skumīgajos, vientuļajos vakaros, pārcilādams prātā visu, kas atgadījies starp viņu un Brjuhanovu, viņš nekādi nespēja apslāpēt aizvainojumu; tagad, ieklausīdamies raitajos cirvju klaudzienos, viņš ar negaidītu rūgtumu iedomāja savu neveiksmīgo dzīvi, Brjuhanovu, Maņas brāļus, kuri gandrīz vai aizraidīja viņu uz viņpasauli, arī to, ka tagad pazaudējis arī Maņu un aizvien vēl skumst pēc viņas, lai gan jau sācis aprast ar domu, ka Maņa aizgājusi uz visiem laikiem, un arī pats sācis sevi uz to vedināt, eku, pat jaunu māju sev būvē. Patlaban viņš to visu atceras jau rāmu prātu, bet bija taču brīdis, kad ienīda Manu, uzskatīja, ka tieši viņa devusi pēdējo triecienu un ka nav vērts vairāk dzīvot. Taču bērni auga un prasīja savu, galu galā arī Maņa bija tikai sievišķis un vajadzēja parādīt, ka var iztikt arī bez viņas, lai neiedomājas sazin ko.

Ar katru jaunu dienu Zahars, cīnīdamies ar savu aizvainoto lepnumu, arvien ciešāk apņēmās pierādīt cilvēkiem, ka dzīves rati vēl nav viņu sabraukuši galīgi un pavisam, viņš tikai kļuva arvien mazrunīgāks un vēl vairāk noslēdzās sevī.

7

Brjuhanovs nolēma nevienu Zežskā netraucēt un pārnakšņoja kolhoznieku namā; dežurante tūdaļ pazina viņu, aiz priecīgā izbrīna, ka tas atgadījies tieši viņas dežūras laikā, palika gandrīz vai vaļā muti, aši pārlaidusi Brjuhanova spēcīgajam augumam savas nekautrās un jautrās acis, tūlīt pat saņēma dūšu un piezvanīja pārzinim, bet drīz pēc tarn par Brjuhanova ierašanos jau uzzināja arī viņa amata pārmantotājs Zežskā un vēl daudzi citi. Sarunājis naktsmītni šoferim un uzklausījis dežurantes vārdu birumu par to, ka māja bāztin piebāzta ar cilvēkiem, kas sabraukuši uz būvdarbiem, bet ka viņiem allaž stāv rezervē brīva istabiņa šādiem cilvēkiem, Brjuhanovs patencināja dežuranti un palūdza, lai viņa parāda, kur atrodas tā istabiņa «šādiem cilvēkiem» ar tīru, šauru gultu un naktsgaldiņu, un, kad dežurante aizveda turp, viņš noģērbās, apgūlās un gandrīz tajā pašā mirklī arī cieši aizmiga, taču, kā viņam pašam šķita, nogulēja pavisam maz.

Viņš ieklausījās klusumā un palika gultā, juzdams, ka līdz rītam vēl tālu. Gandrīz vai vārds vārdā viņš atcerējās visu sarunu ar Zaharu Derjuginu, tikai daži sīkumi bija izgaisuši no atmiņas, un tagad viņš gulēja un klausījās miegainajā, apslāpētiem troksnīšiem piebārstītajā klusumā. Jā, dzīve rit, Zaharam jau četri bērni, un kādi lieliski puikas, bet meita — skaistule kas skaistule; tikai kādēļ viņš pats, Brjuhanovs, nekādi netiek vaļā no dīvainas sajūtas, it kā būtu no Zahara atkarīgs? Un kas viņš pats, Brjuhanovs, tāds ir, bērnu viņam nav, nekā sirdij tuva ari. Kam viņš tāds vajadzīgs? Taču pietiks noņemties ar šo pašnosodīšanu, rīt gaida grūta diena, sešus kilometrus no šī klusuma un apsūnojušās vecmodības atrodas varena jaunceltne, viena no pašām lielākajām visā zemē; Maskava neliek mieru vienā laidā, tur nav apmierināti ar tempiem, kalendāra grafiki tiek pārkāpti; tas viss jāizpētī, jāpadzīvo te, cik būs nepieciešams, jāpavēro.

Pie Zahara kaut kādā drudžainā satrauktā noskaņojumā viņš par daudz iedzēra, taču reibums pa ceļam bija pārgājis, un gulēt negribējās. Bija krietni pāri pusnaktij, pilsētiņa gulēja, un Brjuhanovam visu nakti rādījās atpakaļ atmestā, biezo, zeltaini brūno matu viļņa ieskautā sievietes seja, galu galā viņš apsēdās uz gultas malas un pusbalsī nošķendējās. Tā bija viņa, Klaudija, kas mocīja visu šo nakti; aplam viņš atkal, nu jau kuro reizi, bija iežrriie-dzis sevi spīlēs, kā Zahars izteicās, būtu kauču piezvanījis viņai pirms braukšanas. Iedomājies tikai, kāds pārcilvēks atradies, uzdrīkstējies ar savu neuzmanību un cietsirdību apvainot sievieti. Viesnīcas istabā tālruņa, protams, nav, citādi tūlīt ņemtu un piezvanītu. Viņš atkal nošķendējās un, saprazdams, ka nu vairs neaizmigs, steidzīgi apģērbās un izgāja gaitenī. Viņš gribēja nemanīti iziet laukā, taču dežurante izdzirdēja un tūlīt samiegojusies un neapmierināta iznāca no sava kambara; ieraudzījusi Brjuhanovu, viņa izberzēja acis un pasmaidīja.

— Šitādā agrumā, biedri Brjuhanov! — viņa ar savu izbrīnu paglaimoja un aši aizpogāja blūzīti pie kakla.

— Varbūt jūs kaut kas traucēja? — viņa piepeši bailīgi noprasīja. — Šķiet, neviena kaitīga kukaiņa pie mums nav, pirms kāda mēneša balsināja, visus nelabos kukaiņus ar kaļķiem izkodināja.

— Ko nu, ko nu, Galina Ņikitična. — Brjuhanovs smaidīdams pieskārās viņas rokai augšpus elkoņa. — Kā tu runā ar mani, savu vecu paziņu!

— Jūs jau tagad, vai dieniņ, kāds augsts priekšnieks, pat galva jāatliec, lai saskatītu. — Dežurante atmeta galvu, sāka lūkoties kaut kur griestos, it kā patiešām mēģinātu tur ko ieraudzīt, un nopūtās. — Un bail arī, Tihon lvanovič, nav jau ko slēpt.

— Amats tev kā ģenerālim, tādu patiešām žēl būtu pazaudēt, — Brjuhanovs pasmējās. — Pastāsti labāk, kā jums te bez manis klājas. — Brjuhanovs palūkojās apkārt, apsēdās uz koka sola ar augstu atzveltni, izņēma no kabatas papirosus, pagrozīja un tad iebāza atpakaļ.

— Sēsties, Ņikitična, — viņš parādīja uz vietu sev blakus, — kur tu pēkšņi esi kļuvusi tik bikla?

Dežurantei bija apaļa, labsirdīga seja ar pirmajām, tikko samanāmajām krunciņām; Brjuhanovs atcerējās, ka vēl pirms gadiem pieciem viņa bija komjauniešu aktīviste un, piedalīdamās kolektivizācijas pasākumos, tikpat kā nerādījās mājās; tāpēc ari ar vīru izšķīrās, un viņam pašam vel bija ar šo lietu jānodarbojas.

— Ar veselību vairs nav labi, Tihon lvanovič, — dežurante nopūtās un piesardzīgi apsēdās viņam blakus. — Bet citādi — citādi jau nekas. Cilvēku tagad, kad tā celtniecība sākās, sabraucis pie mums, ka ne apgriezties. Barakas jau lidz pašai upei sabūvētas, stāsta, ka drīz sākšot mūra namus celt, viesnīcu ar četriem stāviem. Tirgū pat par lielu naudu nekā nevar nopirkt, visu ar ķeršanu izķer. Nedarbu saradies vairāk, bet citādi ir pat jautrāk, jaunatnei jautrāk, katru sestdienu pilsētas dārzā dejas ar ragu mūziku: mūsu Zežskā šajā ziņā rūpnīcai par šefu piestiprināta.

Brjuhanovs, noklausījies dežurantes stāstu par visiem Zežskas jaunākajiem notikumiem, kādi nu tie varēja būt, un pasmējies kopā ar viņu, izgāja laukā svaigā gaisā un ilgi klaiņoja pa tumšajām un vēl tukšajām ielām, neganti pārkaitinādams suņus; suņu Zežskā, tāpat kā agrāk, bija papilnam, gandrīz vai katrā mājā; jā, laiks nevienu nav pasaudzējis, arī Ņikitična ir krietni vien novecojusi, pat kaut kā ļoti pārvērtusies un sakritusies kopš viņu pirmās pazīšanās, gluži kā zemei pieplakusi, bet kas par komjaunieti bija — ne paša velna nebijās! — vistrakākajos bandītu midzeņos gāja iekšā. Neko darīt, Brjuhanovs nodomāja, laikam jau visam ir sava robeža; viņš devās uz pastu, bet tas, kā jau tam vajadzēja būt, bija slēgts, un Brjuhanova nepacietība auga augumā.

Pilsētiņa pamazām raisījās no miega, no ziemeļiem pūta stindzinošs vējš, un Brjuhanovs nosala. Līdzko atvēra pastu, viņš aizsūtīja Klaudijai telegrammu bez paraksta un tikai ar dažiem vārdiem: «Esmu Zežskā, brauc tūlīt šurp.» Meitene zemu pār pieri uzsietā lakatā vienaldzīgi izsniedza viņam pārpalikumu no trīsdesmit rubļiem, un viņš nomierinājās. Tas nu būtu viss, ko vajadzēja izdarīt, viņš nodomāja un aizsoļoja uz rajona komiteju; viņš bija pārliecināts, ka Klaudija vakarā būs Zežskā; tā vajag, viņš centās sev iegalvot, un kāda kuram daļa par viņa attiecībām tieši ar šo sievieti?

Pagrūdis durvis, viņš platiem soļiem iegāja savā kādreizējā kabinetā un cieši paspieda roku Vaļcevam, kas piecēlās viņam pretim; Vaļcevam bija paskarba, vēja appūsta seja, taču viņš izskatījās neizgulējies, zem acīm tumši maisiņi; Brjuhanovs apsēdās un pārlaida acis kabinetam, kur itin nekas nebija mainījies.

— Vai nejūties vesels, Genadij Mihailovič? — viņš pajautāja Vaļcevam. — Kāpēc tāda skāba seja?

— Esmu nomocījies ar šo celtniecību, gluži kā mēris uzbrucis, notīra visu līdz pēdējam, pamet aiz sevis kailu tuksnesi. Paēdināt šitādu lēveni, izvietot... Un tad vēl partijas dokumentu apmaiņa, katru dienu no diviem līdz sešiem ar visiem aprunājos... Pats velns neizdibinās, no kurienes vēl tik daudz draņķu sarodas... — Vaļcevs skatījās savās uz galda noguldītajās rokās, strauji un enerģiski salieca un atlieca pirkstus un cerēja, ka izdosies uzzināt, kā Brjuhanovs uzņēmis viņa vārdus, taču Brjuhanovs, līdzjūtīgi smaidīdams, cieta klusu.

— Arī celtniecības priekšnieku uzsēdinājuši man uz kakla, bet tas ir ļaunāks par mēri, — Vaļcevs piebilda, cenzdamies saglabāt mundru sejas izteiksmi. — Pliku apskrubinājis... tas jau nav cilvēks, bet dīriķis, dzīvam ādu mauc nost. Par viņu te jau kupleju sacerējuši: «Cu-bari, mans Cubari, samaini man rubali...» — vai kaut kā tamlīdzīgi.

— Viņam ir brašs uzvārds, kas tiesa, tas tiesa, — Brju-hanovs apstiprināja. — Bet sakara ar biedru karšu apmaiņu mums būs īpaša saruna. Pienāk signāli, ka tu, Vaļ-cev, šauj pāri strīpai. — Vaļcevs vaicājoši paskatījās Brjuhanovā, taču pēc kaut kādas kustības viņa sejā uzreiz noprata, ka strīdēties veltīgi, tāpēc neteica nekā un atkal sāka runāt par Čubarevu.

— Ja jau būtu tikai uzvārds vien, bet kur tad vēl raksturs!... — viņš teica. — Vai tikāt dzirdējis, kā viņš te pērnruden pirmo reizi uzradās? Nolaidās ar visu lidmašīnu ieplakā pašā būvobjekta vidū un tūdaļ prom uz barakām. Bet ap tām tādi dubļi, ka garstulinu zābakos uz darbu brida. Barakās segas nozagtas. Tūdaļ padzina komandantu un apgādes priekšnieku. Pēcpusdienā paņēma mašīnu — un šurp, uz rajona komiteju. Mašīna iestiga, to ar traktoru vilka laukā, bet viņš atnāca kājām, iedrāzās kabinetā ar vienu vien galošu, otru bija dubļos pazaudējis. Vai ziniet, Tihon lvanovič, daudz abi esam pieredzējuši, bet kaut kas tāds vēl nebija pagadījies, kā viņš šeit ārdījās. — Vaļcevs, to atcerēdamies, satraukti noraustīja plecus un iesmējās: — Divās nedēļās ceļu uzbēra. Vēl pavisam nesen bija tāds gadījums: izmantodams savu varu, atņēma tautas komisariāta karogu, mehāniskā ceha būviecirknī atrada divus piedzērušos, šie bija gulējuši.

Gatavais zvērs! Kas tad es esmu pret viņu? Knislis, ods, ar viņu pat apgabala komiteja laikam netiktu galā.

— Netēlo nu vārguli, Genadij Mihailovič, tev varen patīk izlikties par tādu nelaimīgu ubadziņu. Tu taču vari viņu kurā katrā brīdī saukt pie atbildības.

— Viņš taču pakļauts tieši Maskavai, — Vaļcevs noplātīja rokas.

— Bet tu esi rajona saimnieks, — pamanījis Vaļceva acīs neticību, Brjuhanovs nogrozīja galvu. — Tu neesi vienisprātis, nekas, gan paskatīsimies. Galveno tu pateici. Kas jums ko dalīt, jūs taču darāt kopīgu darbu.

— Es jau nemaz nedalu, — Vaļcevs atteica un, pacēlis roku, sāka citu pēc cita pieliekt pirkstus. — Manā pārziņā arī rajons — tas ir viens, pāri par trīssimt kolhozu — divi, sovhozi — trīs, mežsaimniecība... Jūs taču pazīstat rajonu labāk par mani... Šitā motoru rūpnīca man apgriezusi visu ar kājām gaisā, kā kauls kaklā iesprūdusi. Bet Cubarevs, bezpartejiskais velns, visiem pa galvām staigā, rauj kaut no zemes laukā, bet dod. Esmu pagalam ar viņu nomocījies, nezinu, kur būtu no viņa aizmucis, ir gan varens cilvēks, ar tādu tikai mūrus graut. Varat papriecāties, re, kur viņš jau klāt, vēl vakar pa telefonu piedraudēja, ka ieradīšoties.

Patiešām, Brjuhanovs izdzirdēja ducinošu basu, kas šķita laužamies cauri sienām un logiem; Brjuhanovs pamanīja, kā Vaļcevs veicīgi pārlaiž galdam acis, žigli noliek maliņā kaut kādus papīrus un uzliek tiem virsū masīvo susināmo.

— Tu re, kā ārdās, — Vaļcevs neapmierināti, tomēr ar zināmu cieņu noteica. — Kas tur viņam atkal tāds lēcies, to pats velns nevar iepriekš uzminēt.

Brjuhanovs nogāja malā un apsēdās uz dīvāna; Čubarevu, kas bija ieradies jaunceltnē tikai pirms kāda gada, viņš lāgā nepazina, darbā ar viņu vēl nebija saskāries; viņš gan zināja, ka Cubarevs ir milzīga auguma, par pus-galvas tiesu garāks nekā viņš, Brjuhanovs, taču, ieraudzījis Čubarevu, no sirds nopriecājās par šo milzīgo, glīto un kā dzīvsudrabs kustīgo cilvēku. Cubarevs tūdaļ pazina viņu un, atstājis Vaļcevu mierā, devās tieši uz dīvāna pusi.

— Re, kā paveicās! — viņš noducināja, ar plašu vēzienu pasniegdams Brjuhanovam plato, silto plaukstu. — Strādnieka sveiciens apgabala komitejas priekšniecībai!

— Sveicināti, Oļeg Maksimovič. — Brjuhanovs gandrīz vai fiziski sajuta to nevaldāmo enerģiju, kas nemierīgi kūsāja un virda šajā cilvēkā, kurš stāvēja viņa priekšā. — Kā tad labi veicas? Dzīve iet uz priekšu?

— Kur nu šī iet, biedri Brjuhanov, tā rāpo, pretīgā kārtā lien uz vēdera, — Cubarevs tūlīt izaicinoši atsaucās, un Brjuhanovs, sajutis cienīgu sarunu biedru, kas turklāt ir spējīgs uz negaidītiem izlēcieniem, kaut kā iekšēji saspringa.

— Bet jums, Oļeg Maksimovič, gribētos, lai tūlīt iedod spārnus?

— Spārnus ne spārnus, bet, cik nu tas manos spēkos, es nepieļaušu, ka visai valstij tik svarīgu celtniecību pamazām ... salaiž dēlī.

— Kaut arī jūs, Oļeg Maksimovič, uzskatāt sevi par jaunceltnes vienīgo patriotu, — Brjuhanovs, izaicinājumu pieņemdams, atteica tādā pašā toni, — taču līdz jūsu izputēšanai vēl tālu, pareizāk sakot, tā nemaz nav iespējama. Un tomēr gribētos zināt, kāpēc jūs esat tik ļoti sašutis?

— Atvainojiet, dārgais Tihon lvanovič, — Cubarevs labprāt uzņēma to pašu Brjuhanova uzsākto mazliet ironisko toni, taču, kā jau vecāks gados un arī vairāk pieredzējis, viņš runāja ar vieglu pārākuma pieskaņu, ar to īpašo, vecajiem inteliģentiem raksturīgo tikpat kā nenotveramo intonāciju smalkumu. — Man šķiet, ka jums ir mazliet abstrakts priekšstats par visu mūsu kopējā būvobjekta vērienu. Man patlaban strādā astoņi tūkstoši strādnieku, bet vajag, lai būtu divreiz vairāk, mums jāiekļaujas termiņos. No tiem puse ir sezonas strādnieki. Bet atvēlēts tikai pusotra gada, pusotra! Pat Amerikā nav tādu termiņu, vismaz pēdējos pusotra simta gados nav tādi manīti, Tihon lvanovič. — Viņš viegli pielieca galvu pa labi, it kā ar labpatiku ieklausītos pats savā balsī, un brīdi klusēja. — Man trūkst darbaroku, var teikt, ka nav ekskavatoru, nav traktoru... Kauns pat atzīties, arī ratu nepietiek! Pēc šķūtnieku sadales sarakstiem un pēc līgumiem ar kolhoziem šurp sabrauc simtiem pajūgu, taču nostrādā tikai mēnesi, pēc tam brauc citi, un, kamēr viņi nomainās, iet veltīgi zudumā dārgais laiks, bet mums taču jāpārved uz citu vietu veseli kalni zemes. Līdz pirmo cehu palaišanai jāuzber aizsprosts: vajadzīgi ūdens krājumi, bez tiem rūpnīca nevar strādāt. Jadabū gatavs uzbērums, jāpabeidz dzelzceļa atzarojums, jābūvē barakas, jā-

I'.чссПпа, jāapģērbj, jāsagādā izpriecas un, kas pats galvenais, jāiemāca strādāt. Zemniekam — bet galvenais spēks celtniecībā ir viņš, tieši viņš — jāiemāca neparasts darbs. Jāorganizē mūrnieku, namdaru, urbēju, spridzinātāju, betonētāju kursi. Mums gan ir kvalifikācijas celšanas kursi, bet tas taču tikpat kā piliens jūrā! Jaunieši jau tagad jāapmāca galvenajām profesijām, kas būs vajadzīgas pēc gada, mums sūta pašu jaunāko tehniku. Jānoregulē sakari ar piegādātājiem... Smagās rūpniecības komisariāts aizkavē kredītus un iekārtas piegādi. Līdz pat šai dienai nav apstiprināts drošības tehnikas inženieris, nav ar ko nokomplektēt darba ekonomikas nodaļu. Taču apgabala komiteja nevēlas vai, maigāk izsakoties, neprot izkārtot apgabala rīcībā esošos reālos spēkus. Es jau divas reizes rakstīju par to apgabala avīzē. Un arī partijas aktīvā runāšu. Nu, kā tad ir, vai laba runa?

— Runa, Oļeg Maksimovič, ir laba. — Brjuhanovs aizgāja pie galda, apsēdās, ar rokas mājienu aicinādams piesēst arī Čubarevu, taču viņš vai nu nepamanīja, vai arī nevēlējās un turpināja staigāt pa kabinetu, gandrīz vai skardams ar dzidriem karulīšiem apkabināto kroņlukturi, kas karājās pie griestiem, un ik reizi īgni pieliekdams galvu. — Un tomēr man gribētos noskaidrot konkrēto stāvokli patlaban, šodien, Oļeg Maksimovič, pašus galvenos momentus. Kāpēc jūs jau kopš agra rīta esat šeit, pie Vaļceva?

— Pirms Vaļceva nav iespējams atnākt, viņš jau tum-siņā ir kājās. — Cubarevs viegli paklanījās uz Vaļceva pusi, it kā aicinādams viņu piedalīties sarunā, bet Valeevs tikai pikti sarauca uzacis. — Nepietiek pajūgu zemes darbiem, tāpēc arī ierados kā lūdzējs, tas ir vienīgais, kas mūs var paglābt. Bet kur tos ņemt? Tikai Holm-skas apgabalā, kur ciems ciemam uz kakla tup. Ar tiem, ko sūta pēc norīkojumiem, man nepietiek, to ir par maz, saprotiet, par maz! Es nemīlu šķērdēt tautas naudu, taču nācās vien paziņot, ka par vienu zirdzinieka dienu, protams, ja tiks izpildīta nosacītā norma, maksās piecus rubļus, kas, ticiet man, ir gauži, gauži pieticīgs atlīdzinājums. Un tomēr tas tūlīt kļuva zināms kaimiņu rajonos, bet tas, ņemiet vērā, tika domāts viensētniekiem, galvenokārt apgabala mežainajiem ziemeļu rajoniem, kur šo viensētnieku procents ir liels vēl šobaltdien. Un kas iznāca? Zirgu transporta netrūka nedēļu, netrūka divas, bet vakar uzzinu, ka uzlikts aizliegums. Kur nu ir saikne ar laukiem? Ciemu padomju un kolhozu priekšsēdētāji un pārējā vietējā vara neļauj gribētājiem braukt! Tā arī būtu konkrētā vajadzība pašreizējā momentā. — It kā pasvītrodams šo savu lūgumu, Cubarevs apstājās pie Brjuhanova; Brjuhanovs viegli pamāja ar galvu, rādīdams, ka viņš sapratis gan to, ko Cubarevs pateicis, gan arī to, kas palicis nepateikts.

— Nepieciešams, lai viensētnieki visi līdz pēdējam iestātos kolhozā, — Vaļcevs dusmīgi iebilda. — Bet šis jūsu gājiens, biedri Cubarev, aizvilks viņus prom.

— Uz kurieni tad? Kas par niekiem. Krievija ir tradicionāla agrāra valsts, bet, ja mēs gribam pa īstam uzcelt rūpniecību, un bez tās, ņemiet vērā, biedri Vaļcev, bez tās mēs vienkārši būsim pagalam, tad, nepārvietojot ievērojamu darbaspēku daļu no lauksaimniecības uz rūpniecību, mēs no vietas neizkustēsimies. Un kāda tam nozīme, vai šis viensētnieks tūlīt kļūs par strādnieku vai pēc tam, kad būs pabijis arī kolhozā?

Klausīdamies Cubarevā un apsvērdams, no kuras puses būtu ērtāk risināt šo kutelīgo jautājumu, Brjuhanovs mēģināja iedomāties, kā būtu rīkojies Petrovs; mierīgais, allaž nesteidzīgais Petrovs, kuram darbā viss bija pārdomāts un kurš prata citus ieraut neiedomājamā, nogurdinošā darba ritmā, bet kādēļ gan Petrovs, Brjuhanovs turpat aprāvās, pati dzīve taču prasīja tādu ritmu. Kopš viņš bija pārcēlies uz Holmsku jaunā darbā, viņam vēl nav bijis nevienas brīvas dienas; te viņš braukāja pa rūpnīcām un jaunceltnēm, kur pūlējās noskaidrot, kas un kāpēc aizķēries, un palīdzēja tikt pāri šīm grūtībām, sameklēt neizmantotās rezerves, te risināja citas, taču ne mazāk svarīgas problēmas. Strādnieku dzīvokļi, pārtikas sagāde, ēdnīcu un klubu organizēšana, skolas, slimnīcas; dzīve nepielūdzami rāva iekšā savā riņķojumā, nemaz neņemdama vērā, ka pastāv diena un nakts, ka mainās gadalaiki, ka var būt lietavas vai var uznākt tveice. Pat no īsajām atpūtas stundām viņš tagad bieži vien atmodās ar kāda svarīga, sasāpējuša jautājuma atrisinājumu, kas bija radies pēkšņi miegā.

— Ko? — Brjuhanovs nesaprata, pareizāk sakot, lāgā nesadzirdēja.

— Es jautāju, ko mēs iesāksim, Tihon lvanovič?

— Manuprāt, šis jautājums jāatrisina parastā darba kārtībā, bez lieka trokšņa. Kā tev šķiet, Genadij Mihailo-vič? — Brjuhanovs pavaicāja, bet Vaļcevs nenoteikti paraustīja plecus. — Un tomēr attiecībā uz viensētnieku zirgu transportu jums, Oļeg Maksimovič, taisnība. Jau šodien pat jāizsūta ciemu padomēm attiecīgi norādījumi. Pareizi, Vaļcev? — viņš pārjautāja un iesmējās. — Jūs, Cubarev, esat nežēlīgs un nepiekāpīgs cilvēks, un rajona komitejas sekretāram ar jums grūti tikt galā, redzat, kā viņš novājējis, kauli un āda vien palikuši.

— Tā nu nesakiet vis, pie Genadija Mihailoviča kāds ienāksi, tāds arī aiziesi, viņš nav ko pakļāvīgajiem. Jāsaprot viena neapgāžama patiesība: vai nu mēs iejūgsim zirģeļa vietā motoru, vai arī valsts nosmaks. Tātad nolemts? To es saprotu, tas ir lietišķi. Vai ilgi sabūsiet mūsu pusē, ja nav noslēpums?

— Nedējas divas un tieši pie jums, Oļeg Maksimovič.— Brjuhanovs aizsmēķēja, piedāvāja arī Cubarevam un Vaļcevam, bet tie abi atteicās; Cubarevs tukšā dūšā nesmēķēja, bet Vaļcevu mocīja klepus, un viņš tikko valdīja to. — Drusku pamatīgāk jāiepazīstas ar jūsu darbu, apgabala resursi celtniecības tempa paātrināšanai ir tikpat kā izbeigušies, tagad meklēsim rezerves tepat uz vietas... Atbraucu, Oļeg Maksimovič, šo to parēķināt.,.

— Labu veiksmi, — Cubarevs noducināja. — Priecājos, no sirds priecājos, laipni lūdzu, ķerieties jau šodien pat klāt. Brauksiet kopā ar mani vai atsevišķi?

— Pats savā gaitā, tā ir drošāk.

Sākumā, pirms tikšanās ar Čubarevu, Brjuhanovs bija nolēmis vispirms rūpīgi iepazīties ar celtniecību, aprunāties ar cilvēkiem un tikai pēc tam vaļsirdīgi izrunāties ar pašu Čubarevu; taču tagad, sajutis šī cilvēka personības pievilcību, nolēma, ka būs labāk, ja izdarīs otrādi. Galu galā pēc atgadījuma ar Zaharu Derjuginu viņš taču bija noteicis sev likumu — būt visās lietās atklātam un sākt no grūtā gala, pat sīkumos nedrīkst iet aplinkus ceļus.

— Uzgaidiet, Oļeg Maksimovič, — viņš klusām sacīja. — Mums vajadzētu abiem aprunāties. Vai atradīsiet kādu stundiņu laika?

— Protams, — Cubarevs tūlīt atsaucās un cieši noskatījās Brjuhanovā, it kā būtu viņu pirmo ^eizi ieraudzījis. — Ir stundu, ir divas, cik vien vajadzīgs, esmu jūsu rīcībā, tikai vispirms es piezvanīšu.

Pagaidījis, kamēr Cubarevs piezvana un izrīko tūlīt pat aizsūtīt trīssimt cilvēku cementa izkraušanai, Brjuhanovs piedāvāja Cubarevam mazu pastaigu pa pilsētu.

— Bet tu, Genadij Mihailovič, dari savu darbu, — viņš sacīja Vaļcevam, — mēs tevi nekavēsim. Transporta jautājumā vajadzēs tomēr pagriezt ilksis tieši uz celtniecības pusi. Es pie tevis vēlāk ienākšu.

Diena bija saulaina, un pa nakti apsarmojušie jumti tagad valgi spīdēja, mazā pilsētiņa bija neparasti pilna cilvēku, vecās sīkpilsoniskās ieražas ira pa visām vīlēm, tās bija pēdējās nedēļas, ko pilsētiņa vēl pavadīja savā agrākajā mierā un nomalnieciskajā snaudulībā, un šķita, ka pat gaisā jau jūtams pirms lēciena saspringtu muskuļu spēks.

— Cik zinu, tad jūs, Tihon lvanovič, esat šejienietis?

— Jā, šeit esmu dzimis un uzaudzis, beidzis ģimnāziju, — Brjuhanovs klusi atteica, — mani šeit vienmēr pārņem tāda sajūta, it kā dzīve tikai sāktos, it kā viss vēl būtu priekšā. Taču reti kad izdodas šeit pabūt.

— Pēc pāris gadiem jūs savu Zežsku vairs nepazīsiet.— Cubarevs aizmirsdamies sāka spert platākus soļus un allaž neviļus aizsteidzās Brjuhanovam priekšā. — Izaugs rūpniecisks centrs ar divsimt trīssimt tūkstošiem iedzīvotāju, sola, ka pēc pāris mēnešiem jau atsūtīšot ģenerālplānu. Ir gan jauka dieniņa, vai ne? Tik viegli elpot. Vai zināt, kad darbs labi sokas, tad arī garastāvoklis labs un pats jūties laimīgs.

Kādu brīdi viņi soļoja klusēdami un apstājās tirgus laukumā netālu no vecās katedrāles, tās logi bija aiznagloti ar dēļiem un finiera gabaliem.

— Un tas ir atkal viens manu un Vaļceva nopietno domstarpību iemesls, — Cubarevs pamāja uz katedrāles pusi. — Lūdzu, lai atdod to tehniskās skolas vajadzībām, kamēr uzcelsim paši savu, pagūsim trīsreiz nosirmot... Taču rajona komiteja kategoriski pret — nē, un lec kaut gaisā, tas esot piemineklis, piecpadsmitais gadsimts. Bet kas tam piemineklim notiks? Zirgus taču tur neturēsim...

— Oļeg Maksimovič, es šajā jautājumā neesmu kompetents, te jāgriežas pie speciālistiem. Nerunāsim par visu reizē, ņemsim pēc kārtas. — Brjuhanovs ievēroja, ka viņa sarunu biedra domu gaita lēkā no viena jautājuma pie otra. — Teikšu jums godīgi, ka šajā jautājumā es jūs neatbalstīšu, Troicas katedrāle patiešām ir ļoti vērtīgs piemineklis ... Nevar taču, pat ārkārtējas nepieciešamības gadījumā, cirst ozolu, lai tiktu pie zīlēm. Bet tas nu tā. Mani patlaban interesē pavisam kas cits. Tas skar galvenokārt jūs, un tāpēc būšu ar jums līdz galam atklāts,

Oļeg Maksimovič. Nezinu, kāpēc un kā, bet par jums ienācis daudz sūdzību. — Brjuhanovs apstājās un, ar plaukstām sērkociņa uguntiņu piesedzis, aizsmēķēja, domādams, kā iegrozīt turpmāko sarunu; Cubarevs bija viņam iepaticies, un tāpēc viņš, pats to nevēlēdamies, bija sācis runāt pārāk klaji un tieši. Viņš palūkojās Cuba-revā, bet tas jau bija paguvis savaldīties; smagos plakstus pievēris, viņš uzmanīgi klausījās un ne reizi nepārtrauca. — Patlaban ir ļoti saspīlēts laiks, Oļeg Maksimovič, man šķiet, ka jums pašam vajadzētu visu nopietni izanalizēt, atbildība taču visā pilnībā gulstas uz jums. Ceru, ka jūs sapratāt, ko es domāju. Laiks ir pārāk saspīlēts.

Cubarevs, tāpat acu nepacēlis, klausījās, neizrādīdams, ko viņš domā par sarunu biedra vārdiem. Seja viņam bija mierīga, lai gan patlaban pēkšņi kļuva redzams, ka viņam jau daudz gadu, zem acīm savilkās asas krunkas.

— Esmu vecāks par jums, Tihon lvanovič, daudz esmu cēlis, visās mūsu zemes malās var sastapt manu roku darbu, un ne jau naudas dēļ esmu pūlējies, Brjuhanov, ne jau godkārības dēļ, tam visam nav nekādas nozīmes. Darīju to Krievijas labad. Kad sapratu, ka boļševiki ir varena svira, kas ļaus izdarīt Krievijai jaunu izrāvienu uz priekšu, es bez ierunām nolēmu strādāt jaunās varas labā. Krievijas labā. Nē, jūs esat jaunāks par mani — un jurns to nesaprast... Pasakiet — cik tad ilgi var klanīties ārzemnieku priekšā? Mūsu tauta taču ir neparasti talantīga. Bet jūs es patlaban saprotu ļoti labi. Paldies par atklātību, es taču zinu, ko jūs nepateicāt un ko nekad arī neteiksiet. Protams, nav jau grūti piesēsties un uzrakstīt papīru — iemeslus aiziešanai pie miera, atpūtā vienmēr var atrast... M-jā! Un tomēr nespēju tā izdarīt. Nespēju. Neprotu kā zaķis iemukt krūmos un arī negribu. Es tādiem gājieniem nederu. Mana sirdsapziņa ir tīra, cik nu man spēka bijis, allaž esmu darījis tautai nepieciešamu, vajadzīgu darbu. Un neesmu to darījis slikti, tā tas ir. Man nav par ko kaunēties. Nē, nē, Tihon lvanovič, es ticu tīru roku taisnībai, bet manas rokas ir tīras, — labāk aizmirsīsim šo sarunu. Paldies par atklātību.

— Saprotiet mani pareizi, Oļeg Maksimovič, jūs mums esat vajadzīgs, jūs esat ievērojams speciālists, un tādu mums nav daudz ...

— Tas tikai līdz savai reizei, esam taču pieraduši visu pa vecam, ar kapli un lāpstu, bet, kad ūdens sāks smel-ties mutē, tūlīt atradīsies arī speciālisti. Dzīve — tā ir gudra izrīkotāja, un aplam mēs viņai par maz uzticamies. Cik zinu, arī jūs pēc izglītības esat inženieris, un es nedomāju, ka jūs manā situācijā būtu rīkojies citādi. Turklāt, saprotiet, — Brjuhanovs sajuta, kā garām aizslīd iesilušo acu zēniskais, sapņainais skatiens, — man galvenais ir padarīt darbu. Izbaudīt lidojuma sajūtu, bet pēc tam... vai nu nolauzt sprandu, vai kā citādi — tarn vairs nav nozīmes. Neticat? Līdzko esmu pārliecinājies, ka man šis darbs ir pa spēkam, es uzgriežu tam muguru. Tas vairs neaizrauj, nudien!

— Priecājos, ka beidzot esmu iepazinies ar jums tuvāk, — Brjuhanovs atzinās. — Novēlu jums atkal augstu lidojumu un laimīgu atgriešanos uz zemes. Bet es... kas nu es vairs par inženieri, — viņš aizvirzīja sarunu sāņus. — Beidzu kalnrūpniecības institūtu, bet tagad... Arī mūsu darbā ir vajadzīgi speciālisti. Jūs jau paverat tādus apvāršņus, ka pat līdzi grūti tikt. Sis tas ir jāizlasa, jāpaseko literatūrai, lai varētu orientēties, zinātu pasaules standartu līmeni. Bet citādi... Laikam jau liktenis nav lēmis. Kad nokļūstu pie metalurgiem, jūtos kā svētkos.

Cubarevs joprojām vērīgi klausījās, nepalaizdams garām nevienu vārdu, nevienu intonāciju; Brjuhanovs bija viņam patiešām iepaticies.

— Pasakiet, Oļeg Maksimovič, — vai jums pašam nav gadījušās kādas kļūmes, ne jau nozīmīgas, bet otršķirīgas?

— Klaju kļūmju, Tihon lvanovič, neesmu ievērojis, vienīgi tas saputrojums manā rakstā. Protams, tam jau vajadzīgs objektīvs skatījums no malas, un es priecājos par jūsu ierašanos, jums tad arī visas kārtis rokās. Vai esat jau brokastojis?

— Vēl ne.

— Es arī. Tikai kafiju iedzēru. Darbs ir darbs, tomēr vēderam arī sava tiesa vajadzīga. Braucam uz būvobjektu, tur arī pabrokastosim un pusdienas paēdīsim, nav jau tālu — tikai seši kilometri. Turklāt mums šodien triecien-talka, komjaunieši nolēmuši nostrādāt virsstundas montēšanas ceha būvbedrē un pie uzbēruma: paredzēts padziļināt par diviem metriem būvbedri un pacelt par metra tiesu aizsprostu. Es teiktu: tā tik būs naksniņa! Neko darīt, jāturas līdzi. Jaunatne jau allaž visur pirmā.

— Ja tā, tad braucam, netērēsim velti laiku, — Brju-hanovs piekrita, un pēc maza brītiņa viņi jau kratījās Cubareva mašīnā pa ceļa grambām, jo Veseļeičikovam bija sabojājusies aizdedze, un apjukušais Veseļeičikovs, vainīgi rokas plātīdams un solīdams tūlīt pat panākt, palika rakņāties pa motoru, bet Cubarevs ar Brjuhanovu, nobraukuši kādu kilometru, sastapa vairākas iestigušas mašīnas ar ķieģeļiem; šoferi bija gribējuši apbraukt sadan-gāto ceļu pa lauku, un nu riteņi, izbrukdami cauri sasalušajai virskārtai, bija samaluši zemi vienos dubļos. Cubarevs tūlīt pavēlēja savam šoferim apstāties, izkapa laukā un piedauzīja ar plaukstu pa pēdējās mašīnas kabīni.

— Kāda velna pēc dzināties nost no ceļa? — viņš noprasīja jauniņajam gaišacainajam šoferim, kas,_ nošķie-dies ar dubļiem līdz pat matu galiem, pienāca klāt.

— Gribējām atrast līdzenāku vietu, Oļeg Maksimovič, — šoferis vainīgi paskaidroja. — Bet re, ka iznaca, vēl nav pienācīgi sasalis. Volobuiko jau bija aizbraucis ar citu mašīnu pie celtniekiem lūgt palīgā traktoru, šie nedod, taču paši laukā netiksim, esam iestiguši līdz kulbai.

— Jums vajadzētu uzlikt sodu, septiņas mašīnas stāv! Cik ilgi jau tā dirnat?

— Stundas pusotras, Oļeg Maksimovič.

— Pusotras stundas! Pa šo laiku varēja divas reizes izbraukt turp un atpakaļ. Redziet, jums ar zirgiem brauc garām, jūs taču tehnikai kaunu darāt! Cūcība — un nekas vairāk!

Pa ceļu, apmezdami mašīnai līkumu, brauca vezumnieki ar ķieģeļiem, vismaz pajūgu četrdesmit; braucēji zobojās par šoferiem, taču, pamanījuši Čubarevu, apklusa, norāva cepures un paklanījās, un Brjuhanovs neviļus iegaumēja, ka celtniecības priekšnieku te visi pazīst vaigā.

— E-ū, puiši, pieturiet! — Cubarevs sāka māt ar roku, apturēdams vezumniekus. — Sanāk, sanāk visi šurp, šitādā barā var lokomotīvi uz sliedēm uzdabūt, ne tikai tādu draņķa pusotrtonnīgu automašīnu!

Viņš pagaidīja, kamēr vezumnieki, smiedamies un zobgalības bārstīdami, sanāca ap pirmo mašīnu, pats atspiedās ar plecu pret netīro bortu un uzsauca šoferim, kas lūkojās no kabīnes:

Ņemam reizē! Reizē! Aiz-ietl A-aiz-ietl

Brjuhanovam bija neērti stāvēt malā, taču cilvēku bija tik daudz, ka mašīnai piekļūt vairs nebija iespējams, un viņš, tāpat kā vēl vairāki citi, kas arī netika klāt, ņēmās stumt kādu aitādas kažokā iespīlētu platu muguru; pēc minūtēm piecpadsmit mašīna sakustējās, lēnām izrāpās uz ceļa, un, lai gan vajadzēja nomīcīties vēl kādu stundu, taču viss paveicās labi, un, kad pēdējā mašīna bija izdabūta uz stingra pamata un zemnieki, cepurēm slapjās pieres slaucīdami, izklīda pa saviem ratiem, arī Brjuhanovs pamanīja, ka viņš tāpat ir vienos sviedros; Cubarevs, ar skaidu dubļus no zābakiem skrāpēdams, pukojās, ka aizvien vēl negals ar ceļiem, ka šoferiem nav pieredzes, tie pavisam zaļi puišeļi, tikko no kursiem, pat sava darba ābeci vēl nav kārtīgi apguvuši.

— Vai tie arī ir viensētnieki? — Brjuhanovs pamāja ar galvu uz zemnieku vezumnieku pusi; Cubarevs kaut ko norūca, pašķielēja uz Brjuhanova zābakiem, kas tāpat līdz ceļiem bija nomālēti ar dubļiem; Brjuhanovs iesmējās, sadabūja^skaidu un sāka kasīt no zābakiem un mēteļa treknā māla lēkšķes.

— Nav nekāda pamata izturēties pret šiem cilvēkiem ironiski, Tihon lvanovič. Pie manis vezumniekos patlaban ir apmēram seši simti pajūgu un nāk aizvien klāt. Ir taču rudens. Zemnieki ap šo laiku visus galvenos darbus ir padarījuši, un kāpēc gan nepiepelnīties? Vai varat iedomāties, cik viņi pa dienu zemes un akmeņu pārvadā, cik kokmateriālu pieved? Arī šonakt dabūs norauties, tikai grūti viņus iekustināt, tas nu gan tiesa.

Abi atgriezās savā mašīnā; Brjuhanovs, pret sēdekļa atzveltni atbalstījies, vērīgi ielūkojās visā, kas aiz logiem slīdēja garām: jaunajos telegrāfa stabos gar ceļmalām, segumam savestajās oļu un akmeņu kaudzēs, garajās baraku rindās, kas pēkšņi parādījās viņpus paugura, un milzīgajā celtniecības būvlaukumā, kas atgādināja saārdīta skudru pūžņa kustīgo ņudzekli; jā, nevar būt divu domu, ka šāds milzenis pārvērtīs ne tikai viena rajona izskatu, tas iesaistīs savā orbītā arī visu apgabalu un visur uzspiedīs savu zīmogu.

— Pienāks laiks, un uz mūsu dienām atskatīsies ar izbrīnu, — Cubarevs skaļi teica; pastāvīgi atrazdamies troksnī, viņš bija pieradis runāt skaļi. — Kopš divdesmit otrā gada strādāju jau ceturtajā šādā objektā, tāpēc domāju, ka esmu šajā ziņā ieguvis kaut kādu pieredzi, tā bus skaistule, ne rūpnīca. Man patīk tāda burzma, kad tfis nav — staigāju pavisam saskābis, nevaru rimties savā Skarjatinas ielā, sieva jau atmetusi man ar roku, tup Maskavā, projektēšanas institūtā, audzina bērnus. Man viņu divi. Meitai piecpadsmit gadu. Gudra, Joti labi mācās. Bet dēls slīmests. Jau septiņpadsmitais gads, bet vēl pie mātes brunčiem turas. Reiz paņēmu līdzi uz Sibīriju, bet kur nu! Jau pēc mēneša aizmuka. Un tā nu paša bērniem nekad laika nepietiek.

Mašīna apstājās, kā Brjuhanovam šķita, pašā elles burzmas, trokšņu un dzelzs žvadzoņas vidū, un Cubarevs, vēl neizkāpis no mašīnas, nesteigdamies, kā vērīgs saimnieks palūkojās visapkārt.

— Simfonija! Nudien, man patīk! — viņš ar labpatiku izkliedza, uz Brjuhanovu pašķielēdams, un tūlīt pat steidzīgi aizveda viesi paēst; pie ieejas garajā, zemajā ēdnīcas barakā Brjuhanovs ieraudzīja lielu finiera plāksni un apstājās. Acīs iekrita milzīgi melni cipari — 159783, un tikai pēc tam viņš pamanīja, ka tas taču ir VACP rēķins, uz kuru jāpārskaita ziedojumi palīdzības sniegšanai republikāniskajai Spānijai; Cubarevs pārlaida nekā neredzošas acis sen no galvas iemācītajam plakātam.

— Nu, kā?

Ciparu vienkāršajam virknējumam, kas bija redzams pašā būvlaukuma vidū, bija sava īpaša jēga, tas sasaistīja vienkop ne ar kādu uzskaiti neaptveramo notiekošā daudzveidību.

— Neizdibināms laiks, —• Cubarevs pavisam īsi sacīja. — Pats redzēju sievietes no zemes racēju brigādes, iedomājieties, sievietes! Nemaz nevajag būt diezin kādam gudriniekam, lai saprastu, ko viņām nozīmē katrs rublis, ja uz visu brigādi ir tikai viens vilnas bruncītis un katrai pa katūna blūzītei. Un tomēr viņu brigāde nolēma atdot Spānijas fondā desmit procentus savas izpeļņas, pats biju klāt, kad viņas iemaksāja... Neaizmirsīsim, ka ir vēl arī piecgades trešā gada aizņēmums... Bet viņām taču ir ģimenes, bērni. Nezinu, vai ir dvēsele katram atsevišķam cilvēkam, bet tautai — tautai tā noteikti ir.

Inženiertehnisko darbinieku ēdnīcā viņi ēda biezu prosas putraimu zupu un kotletes ar saldeniem, jau mazliet apsalušiem kartupeļiem, pēc tam Cubarevs aizveda Brjuhanovu iepazīstināt ar celtniecību; Cubarevam tā bija tikai vēl viena parasta darba diena, viņš apstaigāja objektu pēc objekta, ieskatījās divu cehu būvbedrēs, pabija pie aizsprosta, pa ceļam dodams rīkojumus, parakstīdams do-

kumentus un rezolūcijas, kaut ko izlemdams ar desmitniekiem, inženieriem un brigadieriem, vienus uzlielīdams un citus turpat norādams, un no visas šīs nerimtības Brjuhanovam pret vakaru galva jau bija kļuvusi smaga; viņš jutās noguris, taču Cubarevs vēl tikpat viegli un strauji joņoja pa objektiem, bet vakarā, tajā pašā ēdnīcā ēzdams irdeno griķu biezputru, pēkšņi paskatījās Brjuhanovā ar savām gaišajām, rāmajām acīm.

— Vai zināt, Tihon lvanovič, — viņš teica ar sirsnīgu uzticēšanos, kā runā ar tuvu cilvēku. — Cilvēce tūkstošiem gadu ir meklējusi pielietojumu savām kaislībām, savam spēkam, ko tik tā nav mēģinājusi izdibināt! Ugas pēc nemirstības! Nemirstība kam un kāpēc? Vienam cilvēkam? Gauži negribas aiziet... Viss tikai vēl sākas. Tik daudz plašuma drosmīgai domai, darbam, kustībai!

—• Jums jau nu vēl būtu par agru sērot pēc nemirstības, Oļeg Maksimovič, — Brjuhanovs sāka no sirds smieties, atcerēdamies aizvadīto dienu, — visu laiku tikai uz kājām un gandrīz nepārtrauktā skriešanā. — Es pēc šodienas pastaigas vēl ne atjēgties nevaru.

— Ne jau suka matus retina, bet gadi, — Cubarevs atteica un, sākdams runāt par citu, pajautāja, kur Brjuhanovs domā pārnakšņot, atgriezīsies Zežskā, viesnīcā, vai paliks tepat.

— Negribētos sagādāt jums neērtības, — Brjuhanovs sacīja, — taču derētu paskatīties uz jūsu komjauniešiem.

— Kas nu par neērtībām, pie manis taču bieži pārnakšņo, — Cubarevs teica, un bija redzams, ka viņš priecājas par Brjuhanovu. — Tīšuprāt turu šim nolūkam savos apartamentos mīkstu dīvānu.

— Paldies, bet dīvāns, Oļeg Maksimovič, šonakt diez vai būs vajadzīgs.

Ieraudzījis jaunceltni, Brjuhanovs saprata, ka vienā rāvienā te nekā neiepazīs, tieši pašam galvenajam arī paskries garām; viņi devās tālāk, Cubarevam vēl vajadzēja iegriezties pie mūrniekiem, mehāniskā ceha būvlaukumā, kur pavisam negaidīti bija iebrucis prāvs sienas posms, vietas pētnieki te nebija pamanījuši plūstošās smiltis. Vajadzēja nokārtot jautājumu ar sevišķās nodaļas darbiniekiem, kas tūdaļ iejaucās šajā lietā un neļāva nojaukt mūri, iekams nebūs visu līdz galam izmeklējuši; Cubarevs aizveda Brjuhanovu uz šo iecirkni ar savu zināmu nolūku un pa ceļam izskaidroja visu notikušo. Pēc viņa vārdiem, katra dīkā nostāvēta stunda draudēja ar smagām sekām

visai celtniecībai; apstājies pie metrus desmit garā iebrukušās sienas posma, Cubarevs pagaidīja, karnēr pienāks darbu vadītājs — pavecāks, miesās izļumis vīrs ar šaudīgām acīm.

— Kas noticis, Streļņikov, ko jūs vēl gaidāt? — Cubarevs, pēkšņi sadrūmis, noprasīja, un Brjuhanovs no sāniem ziņkārīgi nopētīja viņa seju, kas bija pārvērtusies un kļuvusi skarbāka. — Es taču jau vakar pavēlēju nojaukt, — viņš pamāja uz nosēdušos mūra daļu, — padziļināt pamatus un nostiprināt tos zemāk par agresīvo slāni. Cik laika jau pagājis?

Darbu vadītājs izvilka no kabatas garā siksniņā iesietu pulksteni.

— Tieši viena diennakts, Oļeg Maksimovič. Taču es nekā nevaru darīt. Biedrs Larionovs aizliedza...

— Nu, tad klausieties, Streļņikov, — klusi, bet skaidri, tā, lai katrs vārds izskanētu atsevišķi, Cubarevs, darbu vadītāju pārtraukdams, pateica: — Tūlīt pat nojaukt nosēdušos sienu un sākt pamatu padziļināšanu. Vai arī vari uzskatīt, ka kopš šī mirkļa un ne sekundi vēlāk esi no darba atlaists.

— Es pat nezinu, no kuras puses man draud lielākas briesmas, — darbu vadītājs noraustīja plecus. — Arī Larionovs garumā nevilks. Bet kas tad man, es kaut šo pašu brīdi norīkošu šurp pāris brigāžu. E-ū, Kuzmič, — viņš, palūkojies augšup, tūdaļ uzsauca kādam, kas atradās augšā uz sastatnēm, — panāc šurp. Paaicini arī kaimiņu Voroņinu.

Brjuhanovs, kuru, visi, šķiet, bija galīgi aizmirsuši, jau pēc dažām minūtēm ieraudzīja, kā ap nosēdušos sienas daļu salipa cilvēki un tā zem viņu rokām it kā kustin nokusa; vēl nesacietējusī java padevās viegli, un ķieģeļus noņēma pa kārtai; sievietes palīgstrādnieces padeva tos no rokas rokā tālāk, atsita ar āmuriņiem vai ķellēm pielipušās javas pikas un sakrāva ķieģeļus turpat blakus grēdās. Metrus piecus no Brjuhanova strādāja Maņa Poļiva-nova, ģērbusies ar javu apšķiestā brezenta jakā un biksēs; viņš tikai reizi bija viņu redzējis un tagad darba tērpā nemaz nepazina, lai gan kādu brīdi ar labpatiku vēroja viņas drošās kustības, kas izcēlās ar kaut kādu netveramu saskaņu un noteiktību; viņa ņēma ķieģeļus, kuri bija sasviesti kaudzē pie viņas kājām, nodauzīja tiem nost javu un pieliekdamās lika jaunajā vietā. Taču pati Maņa, kas bija padevusi mūrniekiem javu un ķieģeļus, nejauši pirmīt

paskatījusies lejup no sastatnēm, tūdaļ bija pazinusi Brjuhanovu un nu, nokļuvusi viņam gandrīz blakus, vairāk par visu uztraucas, ka tas ieraudzīs viņu; viņa strādāja, seju novērsusi, taču sajūta, ka blakus’stāv cilvēks, kas zina par viņas un Zahara attiecībām, visu laiku satrauca un turēja viņu saspringumā.

Kamēr Brjuhanovs stāvēja, skatīdamies un pārdomādams, kā šādā situācijā būtu rīkojies viņš pats, darbs jau ritēja pilnā sparā; lauzdami nederīgo sienu, mūrnieki zobojās, ka nu reiz pienākuši labi laiki, mūrē — un tev par to maksā, jauc nost — tāpat tukšā nepaliksi; bet Cubarevs, pārliecinājies, ka viņa pavēle tagad tiks izpildīta, jau runāja ar darbu vadītāju pavisam citādā, labsirdīgā un lietišķā balsī.

Todien, kad Maņa ieraudzīja Brjuhanovu, viņa vēl ilgi nespēja nomierināties, viņa jau bija pieradusi pie sava jaunā stāvokļa, darba Maņa nebijās; kad Cubarevs ar Brjuhanovu aizgāja, viņa tāpat ņēma no kaudzes ķieģeļus, dauzīja no tiem javas pinkuļus un rūpīgi krāva ķieģeļus grēdā. Tātad Brjuhanovs viņu nebija atcerējies, toties viņa itin labi atcerējās, kāda nozīme savā laikā šim cilvēkam bijusi Zahara dzīvē (Zahars bija viņai stāstījis par Brjuhanovu) un tātad arī viņas pašas dzīvē. Taču viņa domāja par to tikai īsu brīdi; ne jau viņa bija kāda spriedēja par Brjuhanova un Zahara attiecībām; Brjuhanova uzrašanās bija tikai netiešs iemesls, kas lika viņai velties kaut kur atpakaļ, prom savā pagātnē. Ar Zaharu viss izbeigts, par to viņa bija cieši pārliecināta, kaut arī nespēja viņu aizmirst, un reizēm uznāca tādi brīži, kad gribējās visu pamest, uzmeklēt Zaharu un teikt viņam, ka vairs nespēj būt viena, ka ir gatava iet kopā ar viņu kaut vai līdz pasaules galam; viņa taču atnāca šurp strādāt tikai tādēļ, ka, būdama blakus Zaharam, tik un tā neizturētu, un nu vēl pats velns uzsūtījis šito Brjuhanovu; viņai tik ļoti sagribējās tikt uz mājām, uz Gustiščiem, pieglaust sev klāt Iļjušu un kaut vai iztālēm palūkoties uz Zahara slaido augumu.

Maņa ar ierastu kustību nolika notīrīto ķieģeļi grēdā un paņēma nākošo; pusbrukusī siena jau bija tikpat kā nojaukta; viņa dzirdēja, kā darbu vadītājs Streļņikovs, kas pēc sarunas ar Čubarevu neatkāpās no sienas ne soli, teica Kuziničam, brigadierim, ka tagad būs noņemšanās ar

pamatiem, un jau laikus aizsūtīja divas palīgstrādnieces uz instrumentu noliktavu pēc laužņiem. «Kaut nu drīzāk pienāktu vakars,» Maņa domāja, iegrimdama savā vienmuļajā un vienveidīgajā darbā un ieklausīdamās mūrnieku valodās un Kuzmiča purpināšanā; tas jau trešo reizi pārmetoši skaidroja Stre|ņikovam, ka nav ar mieru sacensties ar Budanovu šādā veidā, kad vispirms uzmūrē un tad dažādu nemākuļu stulbuma vai vēl kāda cita Jaunāka iemesla dēļ atkal jauc nost, un ka viņš jau rit pat ņems un uzrakstīs, kam nākas, ziņojumus par visu šito.

Kad sienu nojauca un pamatus izlauza, arī Maņa kopā ar citiem piegāja paskatīties uz plato un dziļo bedri, kur dibenā jau bija sasūcies ūdens; mūrnieki savā starpā runāja, ka vajadzēšot rakties vismaz pusotra metra vai pat visus divus dziļāk; kāds šajā sakarā atkal pieminēja nevalodas par kaitniekiem un ka vispār visu rūpnīcu ceļot purvā. Maņa, notīrījusi apģērbu, kopā ar savu pārinieci — vasaras raibumiem nosēto Taņu Koviļinu — aizgāja uz baraku; Taņa bija apaļa kā arbūzs, un neviens vīrietis nespēja paiet viņai vienaldzīgi garām: vai nu palaida kādu zobgalību, vai arī pacentās katrā ziņā iekniebt; vajadzēja steigties uz ēdnīcu, kamēr nav palikušas vienīgi padibenes, bet vakarā abas bija nolēmušas aiziet uz klubu, vēl viņdien bija apsolīts, ka rādīšot kinofilmu.

Līdz sieviešu barakai nebija diez cik tālu, un Taņa visu ceļu sūdzējās Maņai, cik grūti viņai klājas, jo visu laiku jāatkaujas no vīriešu uzmācības; Maņa soļoja, domās nogrimusi. Viņa bija pieradusi gan pie jaunā darba, gan pie šejienes cilvēkiem; viņi šķita daudz laipnāki un izpalīdzīgāki par cieminiekiem, klusībā Maņa aizvien nopietnāk sāka domāt par virpotāju kursiem turpat rūpnīcā; arī draudzenes brigādē runāja to pašu, stāstīja, ka nekāds grūtais amats tas neesot. Maņas domas aizklīda arī tālāk — varbūt pienāks laiks, kad viņai piešķirs dzīvokli, tad paņems Iļjušu pie sevis un pati viņu audzinās, kaut arī tur ir vectēvs un vecāmāte, tomēr īstā māte paliek īstā māte. Vēl pāris gadiņu — un būs jāsūta skolā; ar vārdu sakot, Maņai jau bija gatavs savs slepens turpmākās dzīves plāns, un dvēseles dziļumos viņa bija pārliecināta, ka šis plāns katrā ziņā piepildīsies, tāpat kā pirms tam piepildījās viņas sūrā apņemšanās aiziet no Gustiščiem, lai būtu tālāk no Zahara.

Garā dēļu baraka, kas ar finiera šķērssienām bija sadalīta kopmītnēs pa trīsdesmit cilvēku katrā, dūca kā iz-

traucēts bišu strops, sievietes atgriezās no darba, gāja mazgāties, sačukstējās ar kaimiņienēm, pārsprieda dienas notikumus; lāgiem šajā sieviešu valstībā ieskanējās arī vīrieša balss — kāds bija atnācis aicināt meičas uz klubu padejot vai noskatīties filmu. Pēc nerakstīta likuma, kas bija iedibināts pašā sākumā, nevienam vīrietim nebija tiesību pārkāpt sieviešu barakas slieksni; ja kāds pārdrošnieks arī mēģināja apiet šo likumu un, pamirkšķinājis ar aci smīnošajiem drauģeļiem un cepuri uz pieres ciešāk uzmaucis, iespruka pa durvīm, ilgāk par minūti viņš iekšā nenoturējās un izmetās laukā viss sarkans un sa-pluinīts; viņam pakaļ lidoja arī cepure vai kāds cits sieviešu roku konfiscēts apģērba gabals; pat tad, ja viss ievirzījās nopietnā gultnē un aizgāja līdz kāzām, vīrietim tik un tā nebija atļauts ieiet kopmītnē; viņš varēja paaicināt savu Nastju vai Māšu, tikai stāvot pie durvīm. Tādu likumu kopš paša sākuma bija noteikusi sieviešu baraku komandante Matrjona Timofejevna, pilsoņu kara komisāre, un ne par matu no tā neatkāpās.

Maņa baidījās no Matrjonas Timofejevnas vairāk kā no uguns, kad viņa kalsnu, vēju appūstu seju, ar siksnu cieši apjoztā formas blūzē un zābakiem kājās ieradās barakā un apstaigāja istabu pēc istabas, iedibinādama kārtību. Starp citu, vienotra pukojās par komandantes stingrību, taču Maņa izturējās pret to vienaldzīgi; pēc darba viņa nekur negāja, vienīgi uz ēdnīcu, kaut arī ne vienu reizi vien tika aicināta uz klubu; Maņa jau sen bija pamanījusi, ka viņu paslepus novēro jauniņais gaišmatis mūrnieks Fedots Tregubovs, pēc rakstura, šķiet, gluži lādzīgs puisietis; arī Taņa, kas visur bāza savu degunu, stāstīja to pašu: esot aplinkus iztaujājis. Darbā Taņa ne vienu reizi vien iebikstīja ar elkoni Maņai sānos, pačukstēdama, ka Tregubovs atkal lūr uz viņu, un nevarēja ne nobrīnīties par draudzenes vienaldzību.

— Vai tu esi no akmens, vai? — viņa tādās reizēs vientiesīgi apvaicājās. — Es nu gan šitik lādzīgu vīrieti nebūtu laidusi garām ...

Maņa tikai klusēja un centās apmest Fedotam Tregu-bovam lielu līkumu apkārt. Toties šodien, pēc sastapšanās ar Brjuhanovu, viņā kaut kas pārvērtās; kā jau allaž, viņa aizgāja un nomazgājās, pārģērbās un nu, vērodama, kā meičas, uz klubu posdamās, pa kārtai grozās pie nelielā sienas spoguļa, aizvien ciešāk sāka domāt, ka jāpiesakās kursos, ka atceļa uz Gustiščiein viņai vairs nav, bet

te, re, kāda celtniecība izvēršas; stāsta, ka ar laiku te izaugšot vesela pilsēta.

Taņa, gluži kā uzminējusi draudzenes noskaņojumu, jau ēdnīcā, kur viņas ēda ķīselī savārītu prosas biezputru ar rūgtenu eļļu, sāka aicināt uz klubu; Maņa izskata pēc pastīvējās pretim; Taņa pierunāja viņai pilnu galvu visādu brīnumu, un pēc brīža abas jau spraucās cauri vīriešu baram, kuri, sastājušies ap durvīm, smēķēja; ar viņām mēģināja uzsākt valodas, jokoja, Taņa, kā parasts, atgaiņājās no uzmācīgajiem, bet Maņa gāja klusēdama, acis nodūrusi, taču pie pašām durvīm viņu kāds spēcīgi, gluži kā labu paziņu, satvēra aiz rokas; viņa dusmīgi parāvās nost, palūkojās atpakaļ un tūlīt atplauka priecīgā smaidā: viņas priekšā, īso plikādas kažoķeli ar resnu virves galu apjozis, stāvēja Foma Kudeļins.

— Foma Aleksejevič! — Maņa izbrīnā iesaucās. — Kā tu šeit gadījies?

— Sveika, novadniec, pareizi vien man bija teikuši, kur tevi var notvert. — Foma cienīgi pakratīja Maņas roku. — Mēs, eku, šodien pusdienlaikā atbraucām no kolhoza divdesmit pajūgu pēc līguma uz veselu mēnesi, paklau, Lukerja tev ēdamo atsūtīja, tikai es nekādi nevarēju ši-tajā murdeklī sadabūt tevi rokā. Tagadiņ man nav laika, mūs no šodienas pat uz visu nakti liek darbā, bet rīt tu meklē mani rietumu puses barakās, pašā malējā, pie zirgu staļļiem, tur mūsējie apmetušies. Tur jau visi tev pazīstamie vien ir, tiesa, Zahara gan nav — viņš, saproties, māju sev būvē, — Foma vientiesīgi piebilda, pamanījis, ka Maņas seja pēkšņi pārakmeņojas. — Es nu tagadiņ skriešu, dzīvo vesela. Dzi, priekšniecība pašam labākajam par nakts darbu solījusies pataponu iedot, un tad es gribu par katru cenu šito pataponu savai Ņurai iešķiebt. Tie tik būs kumēdiņi! Visi mutes vien iepletīs! Se tev nu bija, Foma!

Pēdējos vārdus viņš pateica, jau skriedams prom un smaidīdams pa visu ģīmi, bet Maņa ar Taņu, kas visu laiku nepacietīgi raustīja draudzeni aiz piedurknes, iespraucās klubā. Uz kāda sola pazīstamas meičas saspiedās ciešāk, un te piemetās ari viņas; Maņa tūlīt sajuta sev pievērstu ciešu, jau pazīstamu skatienu un, pat neredzēdama, saprata, ka arī Tregubovs atrodas tepat, sēž kaut kur tuvumā un skatās viņā. Taņa pavēstīja, ka vispirms būšot lekcija un pēc tam kino, Taču lekcija nez kā* dēj aizkavējās, un paziņoja, ka būšot dejas. Visi tūlīt sāka trokšņot, pielēca kājās un metās kraut solus gar sienām; Maņu stumdīja no visām pusēm, Tregubovs, barā kaklu staipīdams, lūkoja tikt viņai tuvāk; sākumā Maņa jau nožēloja, ka nākusi uz klubu, taču sastapšanās ar Brjuhanovu un nu vēl ar Fomu Kudeļinu bija viņu satraukusi; kāda nu vairs nozīme Zaharam, viņa domāja, dusmīgi vērodama, kā Tregubovs spraucas cauri pūlim aizvien tuvāk un tuvāk. Taisnība vien ir meičām, arī tai pašai Taņai, kam gan es sevi vēl taupu? Gatavā muļķe, jau divdesmit ceturtais gads, bet sievietes mūžs taču tikai četrdesmit gadu vien ir. Ko gan viņa vēl gaida, cilvēkam tikai viena dzīve dota, aizskries, ka ne redzēt nedabūsi; Zahars jau sen viņu aizmirsis, pat būvēties sācis, viņi, vīrieši, jau nenieka nebēdā. Nudien, muļķe, viņa sunīja pati sevi, vai tad tik vien pasaulē vīriešu kā Zahars? Re, vesels bars apkārt, tikai pamet ar aci. Un, jo vairāk Maņa prātoja, jo drosmīgāk un brīvāk lidoja domas, toties jo sērīgāk kļuva ap sirdi. Ermoņikas uzrāva «kama-rinskieti», zāles vidū iznāca kāds paris un pazīstama meiča ar batista lakatiņu rokās (šaudās kā uguntiņa, Maņa iedomāja, ar savu sievietes aci gluži neviļus ievērodama, ka šis pāris jau sen aizrāvies mīlas rota|ā un ka abi nevar viens bez otra ne iztikt); meičas vārdu Maņa nekādi nevarēja atcerēties, lai gan bija vairākkārt tikusies un pat runājusies ar viņu. Tregubovs jau stāvēja blakus, un Maņa, sajuzdama viņu sev aiz muguras, joprojām vēroja dejot izgājušo meiču, bet tad, apskaitusies par pēkšņi uznākušajām bailēm, strauji pagrieza galvu, droši ieskatījās Tregubovarn acīs un, pamanījusi puiša piepešo samulsumu, zobgalīgi un izaicinoši iesmējās.

Taņa, kas allaž visu redzēja un ievēroja, atzinīgi iebuk-stīja viņai ar elkoni sānos un sāka skatīties pavisam uz citu pusi.

— Ko tu visu laiku staigā man pakaļ? — saltā nesa-mierināmībā Maņa noprasīja Tregubovarn, taču viņš ar savu vīrieša instinktu tūdaļ uztvēra Maņas balsī pamudinājumu, mūžseno sievietes rotaļu ar viņai tīkamo vīrieti un, nelikdamies manām, ka visu sapratis, kļuva iekšēji drošāks.

— Kāpēc tad uzreiz tik bargi? — viņš pajautāja, paspēra vēl pussolīti un nu jau nostājās Maņai blakus un arī sāka skatīties uz dejojošo meiču, kas Maņai bija tā iepatikusies un nez kādēļ satrauca viņu ar savu skais-

tumu un izaicinošo rīcību. — Es tev nekā ļauna nenodarīšu.

It kā nedzirdēdama, ar to pašu saltumu sejā Maņa joprojām vēroja dejotājus, taču viņa redzēja nevis dejotājus, bet gan pie griestiem viegli drebošo blāvo spuldzīti. Vai dieniņ, kā viņš muks, asti ierāvis, līdzko uzzinās par Iļjušu, Maņa nodomāja, visi jūs sākumā dziedat lakstīgalu mēlēs; Maņa jau gribēja pateikt, ka viņai ir dēls un lai viņš pameklē sev citu, taču nespēja izdabūt pār lūpām šos grūtos vārdus.

— Nekas tev ar mani xiesanāks, — Maņa negaidīti asi atteica. — Nevazājies man pakaļ, noskraidīsies par baltu velti.

— Tā nu, Maņa, nav tava bēda! — Tregubovs maigi pasmaidīja, un viņa seja no tā kļuva nopietnāka un nosvērtāka. — To nu es pats labāk zinu, kam man pakaļ staigāt, kam nestaigāt.

— Apniks, pats metīsi mieru ...

— To nu mēs vēl redzēsim, — viņš noteica bez smaida un tādā balsī, ka Maņai tīkami sažņaudzās sirds; taisni pats nelabais viņu uzsūtījis, Maņa apskaitās uz sevi un nopriecājās, kad skaļa balss pavēlēja pārtraukt dejas un salikt solus atpakaļ vietās; Tregubovs kopā ar pūli pavirzījās nost, un viņa pamanīja puiša apaļo, īsi apcirpto pakausi rindas trīs tālāk, kad pēkšņi uz pazemās skatuves uzkāpa celtniecības priekšnieks Cubarevs un, virsjaku atpogājis, sāka nogaidoši lūkoties zālē, kur pamazām iestājās klusums.

— Sveicināti, biedri, — Cubarevs teica. — Šodien pēc plāna paredzēts mans ziņojums par piecgades izpildes gaitu mūsu zemē, taču no manis un arī no jums maz atkarīgi apstākļi piespieda mani aizkavēties. Mums šodien ir īpaša diena, šodien mūsu jaunceltnes komjaunieši nolēmuši nostrādāt naktī otru maiņu, un es neaizkavēšu ne jūs, ne pats sevi. īsumā pateikšu tikai vienu. Pēdējās divās dienās strādnieku vidū sākušas klīst baumas par kaitniekiem, kas it kā esot ielavījušies mūsu jaunceltnē. Arī negadījumu ar mehāniskā ceha sienu piedēvē kaitniekiem un runā, it kā pati būvēšana notiekot uz staignāja un ar laiku visa rūpnīca iegrimšot purvā. Jūs paši saprotat, ka tieši šīs baumas ir padomju varas un darba tautas nelabvēļu darbs. Vietas izpētītāji un projektētāji varēja kādā sīkumā kļūdīties, taču visumā vieta rūpnīcai izraudzīta labu labā, un es no savas puses paziņoju, ka nesaudzīgi.

vērsīšos pret katru budžu provokatorisku izdomājumu. Mūsu rūpnīca ir valstiski svarīga, mēs vairs nedrīkstam būt atkarīgi no kapitālistu iegribām, un mums jāiemācās pašiem izgatavot visu dzīvei un valsts attīstībai nepieciešamo — tas ir gan lētāk, gan galu galā arī daudz saprātīgāk. Ja zini, kā labā centies, arī darbs sokas raitāk, un jūs nepieļausiet, ka slepenais ienaidnieks nolaupa kaut vai daļiņu jūsu pārliecības un spēka, kas līdz pēdējai pilītei tik nepieciešams celtniecībai un tātad — tautai, mums visiem, biedri.

Cubarevs nerunāja skaļi, taču klusumā, kas valdīja zālē, viņa vārdus varēja sadzirdēt pat vistālākajā kaktā; arī Maņa ieplestām acīm klausījās runātājā; pirms tam viņa bija redzējusi Čubarevu tikai pa gabalu, un nu tas stāvēja tepat viņai blakus, tikai piecus soļus atstatu; viņai pat šķita, ka Cubarevs atnācis tāpat, tikai aprunāties ar strādniekiem un arī ar viņu, un tāpēc atbīdīja lakatu no galvas uz pleciem, lai nepalaistu garām ne vārda.

— Tas priekšniekam nepatīk vis, — viņa sadzirdēja sev aiz muguras apslāpētu čukstu. — Tā pati kungu slaka vien ir, tie jau savējos neizdos. Re, cik daudz darba par baltu velti, un ej nu izdibini, kurš pie tā vainīgs, ja jau pati priekšniecība cenšas noslēpt tautai patiesību.

— Visi mēs zinām par mūsu grūtībām un trūkumiem, un visus mūs var sadalīt divās kategorijās: vieni, viņu nav daudz, bet viņi ir, ļauni priecājas, bet otri, viss vairākums, godīgi un pašaizliedzīgi iegulda visus savus spēkus grūtību pārvarēšanā. Starpība ir skaidri saredzama. Mēs neesam pret uzskatu cīņu, taču plūkšanās var būt da-žada. Ja plūcas lauvas, tie plūcas kā lauvas — rēkdami, bet, ja kaķi, — tad jau pavisam cits paskats, pa tumsu un ar pretīgu vēkšķēšanu, — Cubarevs runāja, stāvēdams aizvien turpat pie pašas no neēvelētiem dēļiem sanaglotās skatuves maliņas.

Maņai šķita, ka šis lielais vīrietis ar augsto pieri, par kuru viņa bija dzirdējusi visādi runājam, no kura visi bijās, bet kuru tomēr cienīja, it kā visu laiku ar kādu cīnās un šis viņa pretinieks atrodas tepat zālē; Maņai tā vien gribējās pagriezt galvu un paskatīties uz to. Kaut arī Maņa nekā no šīs apslēptās cīņas nesaprata, viņa bija Cubareva pusē; viņa aizstāvēja Čubarevu ar visu sirdi, jo sirds nezin kādēļ visu laiku atgādināja, ka šis cilvēks ir labs pret citiem, viņam nav nekas ļauns padomā, ja jau viņš tā cenšas ļaudīs gūt atsaucību, tātad viņam ir

vajadzīga šī atsaucība. Viņa sieva gan laikam ir laimīga, Maņai nez kādēļ iešāvās prātā.

Līdzko Cubarevs bija atbildējis uz jautājumiem un uzaicinājis visus, kas vēlas, piedalīties komjauniešu pasākumā, piekodinādams, ka mūrniekiem, betonētājiem, namdariem un elektrometinātājiem piedalīties nakts darbā kategoriski aizliegts, Maņa tūlīt pat devās prom. Kā jau zemniece, viņa agri gāja gulēt, taču šoreiz vēl ilgi nostāvēja turpat pie kluba aiz baļķu grēdas, ieklausīdamās jaunceltnes daudzbalsīgajos nakts trokšņos un lūkodamās ugunskuru jūrā; viņa redzēja, kā Tregubovs, ar acīm izmeklējies viņu, aizgāja pieteikties nakts maiņā.

Tonakt viņai sapņos rādījās Zahars. Viņš nāca gluži kā īstenībā pa Gustišču ielu ar sadauzītu seju, smagi un gausi cilādams bezspēcīgās kājas, un katrs viņa solis kā akla sāpe iedūrās sirdī, un, jo tuvāk Zahars nāca, jo sāpe kļuva nepanesamāka; Maņa sāka svaidīties, miegā ievaidējās un pamodās.

— Ak kungs, — viņa noteica, atkal aizvērdama acis. — Pagalam nomocījis, no kurienes tu, nolādētais, esi uzkūlies man par sirdēstiem ...

Maņa nodrebēja un nu jau pamodās galīgi; atkal atausa atmiņā viss vakar notikušais, un viņa, gluži kā nožēlodama savu atvieglojumu, gulēja klusītēm un elpu aizturējusi; tieši tā cilvēks nespēj aprast un samierināties, kad ir zaudējis kaut ko lielu un dārgu, viņš klusībā cer, pat zinādams, ka nekas vairs nevar mainīties, gaida un tiecas novilcināt izšķirošo soli.

Brjuhanovs tika ierauts celtniecības ikdienā pavisam citādi, nekā viņš to sākumā bija iedomājies; viņš ilgi norunāja ar celtniecības partijas organizācijas sekretāru — kalsnu un, par spīti savam vecumam (viņam bija piecdesmit astoņi gadi), itin kustīgo Vahromeiko; Brjuhanovs tikko spēja izsoļot viņam līdzi, zibēja aizvien jaunas un jaunas sejas; ar vieniem Vahromeiko ar apslēptu labpatiku un lepnumu iepazīstināja ari Brjuhanovu, ar citiem pārmija tikai pāris vārdu un aizsoļoja tālāk. Vērodams viņu, Brjuhanovs redzēja, ka viss Vahromeiko šodienas darbs ir saistīts ar gaidāmo komjauniešu nakts triecien-talku; jau pašā pievakarē partijas komitejā sapulcējās kādi trīsdesmit partijas biedri un komjaunieši, tepat ari nolēma izdot «zibeņus», plaši ziņot par brigāžu, atsevišķu šoferu, zemes vedēju un racēju sacensības rezultātiem. Kāds ieminējās, ka derētu, lai visu nakti ermoņikas spēlētu revolucionāras un darba dziesmas, taču Vahromeiko, brīdi pārlicis, tam nepiekrita.

— Tas nu ne pēc kā neizskatīsies! — viņš smaidīdams noteica. — Ermoņikām atradīsim citu laiku, un kur lai sadabū tik daudz spēlētāju? Tātad, puiši, darām tā: pirmām kārtām jāpaziņo cilvēkiem par prēmijām, uzvarētājai brigādei tiek pasniegts sarkanais vimpelis, labākajam zemes vedējam kolhozniekam — patafons ar krievu tautasdziesmu plašu komplektu, uzvarētājam viensētniekam — desmit metru satīna, zemes racējam — celtniecības priekšnieks pasniedz pulksteni ar iegravētu vārdu. Obligāti jā-norīko cilvēki, kas regulētu kustību pa ceļiem, lai mašīnas un pajūgi cits citam net/aucētu. Ēdnīcās norīkot pārbaudes posteņus, lai visi dalībnieki saņemtu papilduzturu; Stukalov, izseko, lai nebūtu nekādu mahināciju! Poļuš-kin, — Vahromeiko pagriezās pret neliela auguma puisi ar uzrautu degunu, — neaizmirsti par tecīlām, lai racēji varētu kurā katrā brīdī uzasināt lāpstas. Šonakt lāpsta ir galvenais ierocis, ekskavatori diez vai pagūs sarakt tik daudz zemes, cik vajadzēs automašīnām.

— Labi, Vasil Sidorič, — puisis atsaucās. — Tecīlas jau aizvestas no darbnīcām tieši uz darbavietām.

— Jauki, — Vahromeiko uzlielīja, un pēc skatiena, ko viņš pameta uz puiša pusi, Brjuhanovs noprata, ka Vahromeiko sevišķi cienī šo strupdeguni Poļuškinu ar draiskulīgo rudo cekulu, tic viņam un atbalsta viņu. Steigā paēdis vakariņas kopā ar Vahromeiko, Čubarevu un vēl kādu desmitu inženieru un darbu vadītāju, kas bija norīkoti nakts darbam, Brjuhanovs vispār pazaudēja sajēgu par laiku. Apģērbis darba drēbes un brezenta virsjaku un uzāvis savai kājai krietni vien palielos zābakus, viņš jau pēc pusstundas kopā ar citiem soļoja blakus Vahro-rneiko pa sala sastindzināto zemi uz montēšanas ceha pusi.

Tālumā liesmoja ugunskuri, gluži kā divi degoši ezeri, ap tiem kā tikko samanāmas ēnas šaudījās cilvēki; blāvās laternas pie garajām stabu rindām nespēja uzveikt uznākušās nakts tumsu, tomēr deva pietiekami daudz gaismas, lai saredzētu, pareizāk sakot, nojaustu nepārtraukto kustību pa visu savandīto celtniecības teritoriju. No barakām, kas no divām pusēm ieskāva būvlaukumu, no telšu pilsētiņas uz būvbedri un uzbērumu cita pēc citas devas komjauniešu brigādes, daudzas soļoja ar dziesmām un uz ašu roku zīmētiem sarkana audekla plakātiem — «Uzcelsim montāžas cehu!»; kaut kur netālu zviedza zirgi, čīkstēja ratu riteņi, rūcināja mašīnas, pieklusināti dobji dūca elektrostacija. Brjuhanova atmiņā atausa pusaiz-rnirstie vērmeļu rūgtuma piesūkušies vēji, un šķita, ka atkal pārņem jātnieku trieciena auļu skurbums; patlaban, gluži tāpat kā šeit, simt un simt dažādās mūsu zemes malās — gan dziļā taigā un mežonīgu upju krastos, gan tuksnesī un pie Polārā loka mūžīgajā sasalumā — bija izvērsies uzbrukums, auga pilsētas un slējās rūpnīcas, un visu to darīja, lūk, šādu neapturamu cilvēku straumju rokas.

No ugunskuru gaismas debesis šķita vēl melnākas un zemākas, mākoņu spraugās tik tikko varēja samanīt pa zvaigžņu dzirkstij, no ziemeļaustrumiem pūta salts un ass vējš.

Vahromeiko un Brjuhanovam garām aizsoļoja cilvēku trīsdesmit liela grupa ar lāpstām un laužņiem un ar sarkanu, vējā plandošu transparentu; kāds, skaļi smiedamies, laikam draugu uz zoba vilkdams, iesaucās, ka šitādā naktī Ņuru aizvedīs kā likts. Brjuhanovs pasmaidīja, cenzdamies neizlaist no acīm Vahromeiko. Partorgs ne mirkli neapstājās, un Brjuhanovs nespēja aptvert, kā aizvien jauni un jauni cilvēki izmanījās viņu notvert šajā nepārtrauktajā skraidīšanā pa visu teritoriju. Viņu visu laiku raustīja no vienas vietas uz otru, iztaujāja, kaut ko ziņoja, kaut ko centās no viņa izdabūt, un jau pēc kādas pusstundas, līdzko noskanēja elektrostacijas aizsmakušais, paklusais svilpiens un daži dobji sitieni pa sliedes gabalu, būvbedrē un pie uzbēruma sākās darbs. Brjuhanovs juta, ka viņš ir Vahromeiko tikai par nastu, ka Vahromeiko, ik pa brīžam atcerēdamies savu pavadoni, atkal un atkal kaut ko skaidroja un rādīja un netika klāt pie saviem daudzajiem darbiem un pienākumiem; Brjuhanovs jau nožēloja, ka nācis viņam līdzi. Tad Vahromeiko un Brjuhanovs apstājās pie ugunskuru iezīmētās montāžas ceha nākamās būvbedres. Darbs te jau ritēja pilnā sparā, zemi veda prom ar pajūgiem; divās nepārtrauktās straumēs tie iebrauca bedrē un, veicīgi sadalījušies pie bedres vienas sienas starp racēju brigādēm, jau ar pilniem ratiem gar otru malu izbrauca laukā; troksnis te bija negants — braucēji kliedza uz zirgiem, zirgi zviedza, bet visa nākamās būvbedres vieta bija izrakņāta dobju dobēs; cilvēkiem rokās laužņi un lāpstas, paši izmetušies kreklos, un Brjuhanovs pirmajā mirklī tik vien saskatīja ka muguras un pinkainus pakaušus.

— Pēc trim dienām mums jāsāk mūrēt montāžas ceha pamati, — Vahromeiko stāstīja, ar acīm kādu meklēdams. — Labi sākts, te mums strādā divpadsmit profesionālu zemes racēju brigādes. Ejam, Tihon lvanovič, jāpiekodina, lai atved mucas ar ūdeni, te ies karsti.

Kāds iemeta blakus sārtā resnas, asi garas pagales, un pret debesīm sprakstēdams uzvijās karsts dzirksteļu stabs; Brjuhanovs, seju ar plaukstu piesedzis, pakāpās sāņus un ieraudzīja sev priekšā gara auguma vīru ar mazliet pakumpu muguru un muskuļotām krūtīm; melnās, atstatu novietotās acis garāmslīdot cieši ielūkojās Brjuhanovam sejā.

— Paklau, Vasil Sidorič, — cilvēks teica, uzrunādams Vahromeiko^ — man viena trūkst. Vakar saslima Ļuškins, bet mēs bijām sadalījušies pa četriem. Četri uz katru pajūgu. Nekādi nevaru sadabūt rokā darbu vadītāju... palīdzi, Sidorič, liec, lai kādu atsūta.

Atsūtīšu, Terentjev, tūlīt atsūtīšu. — Vahromeiko sāka steigties, taču Brjuhanovs, par pārsteigumu Vahromeiko un vēl vairāk sev pašam, piegāja pie Terentjeva un noprasīja:

— Vai lāpsta ir?

Lāpstu atradīsim, — Terentjevs noteica un grasījās kāpt bedrē, kas te nezin kad un kāpēc jau bija izrakta kāda pusmetra dziļumā.

— Tad es stāšos ceturtā vietā, — Brjuhanovs sacīja un, apsteigdams Vahromeiko, kas varēja iejaukties un visu samaitāt, pagriezās pret viņu, un sejā iesitās ugunskura šaudīgā atblāzma. — Vasilij Sidorovič, ej vien savās darīšanās, — viņš teica, — es tev tikai traucēju. Ej vien, ej, es tevi vēlāk uzmeklēšu.

Atbildi negaidīdams, Brjuhanovs ielēca bedrē un kopā ar Terentjevu devās uz darbavietu, valdīdams nepacietību un mulsdams par savu apņēmību; prāta vīrs tas Vahromeiko, visu saprata un neiejaucās.

— Kā tevi sauc? — Terentjevs atskatījies pavaicāja.

— Par Tihonu esmu kristīts, — Brjuhanovs jautri atsaucās, kopā ar Terentjevu apiedams piekrautos ratus; zirgs nekādi nespēja tos izkustināt no vietas, un puska-žokā ģērbies nelielais zemnieks raustīja grožus, šmaukstināja, kliedza un, ritenī ieķēries, mēģināja piepalīdzēt.

— Mūsējais! Ko tad tu, Kudeļin, sausā vietā iestigi? — Terentjevs noprasīja un, aizgājis ratu otrā pusē, pieķērās pie kulbas. — Piespied! — viņš negaidīti skarbi uzsauca Brjuhanovam, un tas neveikli un skubīgi sāka stumt ratus no mugurpuses; Foma Kudeļins tūlīt uzšāva zirgam ar pātagu, nelielais, labi barotais bēris sametās līkumā, parāva, un Brjuhanovs tikko noturējās kājās.

— Neatpaliec! — Terentjevs atkal uzsauca viņam jau pa gabalu, un Brjuhanovs aizsteidzās pakaļ, veikli līkumodams starp cilvēkiem un pajūgiem, panāca viņu un tad ari saprata, ka te viss ir precīzi sadalīts un samērīts; viņš pat ievēroja īpašu, nosvērtu darba ritmu, vēl jo vairāk — šo ritmu izjuta, kad rokās nokļuva lāpsta un viņš kopā ar trim pārējiem racējiem, kuru vidū bija arī Terentjevs, sāka rakt un bērt zemi ratu kulbā. Drīz vien mugura bija slapja. Viņš atliecās, novilka brezenta jaku un palūkojās apkārt, kur to nolikt.

— Ei, Sučok, aiznes, noliec pie mūsējām! — Terentjevs pavēlēja; slaids, plecīgs puisis paņēma Brjuhanova jaku, ienira kaut kur tumsā un pēc mirkļa bija atpakaļ. Brjuhanovs pēc paraduma pateikdamies pamāja ar galvu un atkal bez apstājas ritmiski svieda un svieda zemi ratos, cenzdamies neatpalikt no pārējiem un grābt pilnu lāpstu, un drīz vien viņam vajadzēja novilkt arī svārkus. Būvbedrē, kas nu jau izskatījās pēc skaidri iezīmēta milzīga četrstūra, turējās saskanīga, saspriegta darba duna, kurā pagaisa atsevišķas pat skarbas balsis un uzklie-dzieni; Brjuhanovs šajā troksnī aizvien vairāk un vairāk sāka atšķirt, kā čirkst paša lāpsta; ar klusu, strauju skrapstoņu tā iedūrās zemē, un tad pēc visa ķermeņa brīva, spēcīga vēziena zeme, viegli grabēdama, sabira ratu kulbā. Sajās kustībās bija savs īpašs, aizraujošs ritms, sava mūzika, un, ieklausīdamies tajā, Brjuhanovs centās neizlaist no redzesloka arī visu milzīgās celtniecības vērienu. 2ņirkstēdami grauza sasalušo zemi divi mazjaudīgi ekskavatori, rūca mašīnas, un tas viss kopā, ieskaitot atsevišķa zemes racēja lāpstu un ekskavatoru, kas ar sulīgu metālisku žvarkstoņu turpat netālu cilāja zemes slāņus, veidoja lielā darba vienoto spriegumu.

Kopš paša sākuma Brjuhanovs pilnīgi neapzināti izraudzījās par savu sāncensi Terentjevu, un, lai gan tas, iedevis Brjuhanovam lāpstu, vairs nelikās par viņu ne zinis, Brjuhanovam tomēr negribējās atpalikt tieši no šī slaidā, šķiet, ļoti stiprā un nosvērtā cilvēka, bet tas, ka

Terentjevs likās galīgi neredzam Brjuhanova cenšanos, kaitināja un vēl vairāk uzkurināja viņu. Sākumā viņš tikai pasmīnēja par šo negaidīto sajūtu, taču ritēja laiks, rokas un mugura kļuva kā nedzīvas, pie katras kustības sāka sāpēt pleci, un kāja aizvien biežāk nevarīgi noslīdēja no lāpstas. Tā kā pajūgi piebrauca bez pārtraukuma, Brjuhanovam jau sāka likties, ka viņam priekšā kopš paša sākuma stāv viena un tā pati iegarenā kulba bez dibena, ko nemaz nav iespējams piepildīt, pūlies, cik gribi; un pie šīs sātana kulbas laiku pa laikam uzrodas neliels šaudīgs vīrelis īsā, ar resnu virves galu sajoztā puskažociņā, pagrābj sazin no kurienes lāpstu un sāk kopā ar visiem bērt zemi kastē uz riteņiem. Tas bija Forna Kudeļins, un, tā kā viņš piebrauca biežāk par citiem zemes vedējiem, Brjuhanovs ievēroja un atcerējās tikai viņu vieniL vēl jo vairāk tāpēc, ka viņš vienīgais no visiem vedējiem, tikko uzradies, tūdaļ ķērās pie lāpstas, un laikam arī tāpēc, ka racēji ik reizi sagaidīja viņu ar draudzīgiem saucieniem un paskubinājumiem.

— Sarauj, sarauj, Foma! — viņi steidzināja. — Patafons būs tavs kā likts!

— Kas to lai sazin, — Foma Kudeļins steigdamies atsaucās. — Tur jau stāv šitā, ar apsēju ap roku, skribelē uz papīra, bet, ko tur saskribelē, to jau neredz. Varbūt cits būs šai pa prātam, var arī gadīties, ka garām vien skrīpā. Brālīši, mīļie, — Foma Kudeļins lūdzās, — jūs tā nadzīgāk, nadzīgāk!

— Neuztraucies, Foma, pie mums tā nedara, viss būs pēc likuma. Komjaunieši, viņi ir varen godīgi cilvēki, kur vajadzēs, tur tev arī ieskrīpās!

Foma Kudeļins uz brīdi nomierinājās, veikli un raiti ņēmās ar lāpstu, tad atkal dzina savu zirģeli, kas aiz neparastā nakts darba krāca un sprauslāja vien, un jau pēc neliela laiciņa bija atkal klāt ar savām šaubām. Viņam piekrāva pilnu kasti, un viņš, nepaguvis izrunāt savu sakāmo līdz galam, grāba grožus, pie reizes neaizmirsdams paķert līdzi arī lāpstu.

Ap pusnakti, kad darba spriegums, šķiet, bija sasniedzis augstāko kāpumu, Brjuhanovs sajuta, ka vairs nespēj ne muguru atliekt, uz plaukstām bija uzberztas lielas ūdeņainas čulgas, un lāpsta tā vien grasījās izkrist no sūrstošajām plaukstām; un tieši šajā mirklī viņš pamanīja, ka Terentjevs skatās; pats viņš, tāpat kā agrāk, bez īpašas piepūles un ritmu nepalēninādams grāba zemi itn brr a ratu kulbās. Caur plūstošo, drebelīgo miglu, ko lāgiem sapluinīja sārtu uzliesmojumi, Brjuhanovs neredzēja Terentjeva acis, taču juta, ka puiša sejā vīd labsirdīgs, taču mazliet zobgalīgs smīns un ka šis smīns atliecas tieši uz viņu, Brjuhanovu. Viņš pacentās noslāpēt uzvirmojušo aizvainojuma sajūtu; ne jau Terentjevs vainīgs, neesi taču no dzelzs, un vainīgs esi pats, re, ka neizturēji, tūlīt pakritīsi, un ne pa četriem tevi vairs taisnu neatlieks. Tagad zināsi, ko tas nozīmē, neviens taču tev nelika ... tāda nu reiz ir dialektika.

Par spīti aukstajam vējam, kas brīvi klaiņoja pa visu būvbedri, pa seju straumītēm plūda sviedri, saltām lāsēm satecēdami aiz apkakles; priekšā ugunskura atblāzmā pazibēja Terentjeva acis, un tūlīt arī atskanēja viņa balss;

— Tagad, Tihon, sapīpēsim!

— Negribu, — Brjuhanovs ar slikti slēptu sapīkumu atteicās, lai gan viņam vairāk par visu gribējās nosviest lāpstu un atlaisties garšļaukus, taču viņš, pārvarēdams pats sevi, turpināja rāvieniem mest zemi atkal piebraukušā Fomas Kudeļina ratos; tagad Brjuhanovs aizvien vairāk un vairāk turējās ar tādu kā draisku niknumu, kas bija iesvilies viņā, un ķermenis atkal atguva agrāko paklausību un vingrumu; viņš vairs neatcerējās, cik ilgs laiks pagājis, viņš redzēja tikai zobgalīgi mirdzošās Terentjeva acis un atbildēja ar tādu pašu pusapzinātu zobgalīgu izaicinājumu, visu laiku pats sev atkārtodams: še tev, nepriecājies, nepadošos, dari, ko gribi, bet nepadošos; un, kad kaut kur tepat blakus spalgi un bieži sitieni pa sliedi paziņoja darba beigas, viņš pirmajā mirklī nekā nesaprata; ar mokām atliecis muguru, truli atspiedās pret lāpstu un raudzījās ēnās, kas aizvien straujāk zvārojās turpat priekšā, un tikai pēc tam aptvēra, ka līgojas taču pats; viņš noskurināja galvu, un tūdaļ no tumsas iznira ari Terentjeva seja.

— Nu, puis, tev ir pulveris iekšā! — Brjuhanovs sadzirdēja gluži kā no pagraba nākošu dobju balsi. — Uz goda! To nu gan nebiju domājis! Pats no kurienes būdams?

— No Zežskas, — Brjuhanovs atteica, pieskaņodamies Terentjeva tonim, pēkšņi nopriecādamies par uzslavu un savilkdams kokainās lūpas nepaklausīgā smaidā.

— Ejam uz mītiņu, dod šurp lāpstu. Tur, pie kantora, tūlīt izsniegs prēmijas... Ejarn, velc mugurā jaku, citādi uz vietas izraus cauri.

— Ejiet vien, es tūlīt, — Brjuhanovs teica, ar grūtībām uzdabūdams mugurā jaku, un kopā ar cilvēku straumi, kas plūda laukā no būvbedres, līgodamies un klupdams uzrāpās kraujā. Viens pats viņš kantori neatrastu, taču tā pati nogurušo, nosvīdušo un sakarsušo cilvēku straume aizveda viņu turp; stāvēdams kopīgajā masā, viņš drīz vien pāri galvām ieraudzīja paaugstinājumu, ko apgaismoja divas spuldzes, un Čubarevu, Vahromeiko un vēl kādus trīs cilvēkus uz tā; viens no viņiem pacēla roku, lai iedibinātu klusumu, tad iekliedza skaļrunī, ka mītiņš tiek uzskatīts par atklātu.

Pateicies visiem nakts darba dalībniekiem, Vahromeiko tūlīt arī nosauca brigādes, kas uzvarējušas, un arī labākos zemes racējus un vedējus. Cauri apvaldītajam troksnim, ar kādu uzņēma katru jaunu uzvārdu, Brjuhanovs sadzirdēja nosaucam Fomas Aleksejeviča Kudeļina vārdu, paceļas pirkstgalos, lai labāk sadzirdētu, taču veltīgi, viņš tikai ieraudzīja Fomu Kudeļinu uz paaugstinājuma blakus Cubarevam; Foma spieda pie krūtīm kaut kādu kasti un apjucis klanījās uz visām pusēm, bet cilvēki kliedza «urā», sita plaukstas un smējās. «Tas taču patafons, kas viņam rokās!» Brjuhanovs nopriecājās un sāka lauzties laukā no pūļa, pirms tikšanās ar Čubarevu un Vahromeiko vajadzēja pārģērbties un sakārtoties; šķiet, ka viņš bija pat apsolījis Cubarevam rīt no rīta atnākt uz plānošanu, taču tagad no tā nekas neiznāks, vispirms ir kaut vai jāizguļas.

Neviena nemanīts, Brjuhanovs iegāja Cubareva kabinetā un pārģērbās, patiesību sakot, patlaban viņam negribējās ne ar vienu ne tikties, ne runāt, tomēr viņš sagaidīja Čubarevu un Vahromeiko, pārmija dažus vārdus, drusku pajokoja un apsveica ar veiksmīgu darbu.

— Starp citu, Tihon lvanovič, jūsu mašīna ir tepat. — Vahromeiko tagad runāja ar viņu citādi un arī skatījās citādām acīm; Brjuhanovs noskaitās gan uz viņu, gan pats uz sevi. — Tūlīt parādīšu, kur šoferis guļ, es jau tur biju.

— Paldies, gan atradīšu, Vasilij Sidorovič. Es neatvados, jo pēcpusdienā atkal būšu pie jums.

— Priecājos, ja Jums te iepatikās, laipni lūdzam, — Cubarevs noducināja savā basā, plaši un viesmīlīgi iepleta rokas, it kā gribēdams tūlīt pat ieskaut visus savos apkampienos; Brjuhanovs pamāja ar galvu viņam un Vahromeiko un, izgājis laukā, ievilka pilnu krūti skurba, salta vēja. Nakts gāja uz beigām, un tumšajās debesīs jau ieaudās palsi toņi; tepat blakus kantorim vairāki cilvēki nikni strīdējās, kāda spalga balss, citas pārmākdama, tiepīgi uzstāja, ka pulkstenis Terentjevam piešķirts nevis likumīgi, bet tikai tādēļ, ka priekšniecība viņu īpaši ieredz un ka Terentjeva brigādē nolēmuši nēsāt šo pulksteni katrs pa kārtai. Brjuhanovs brīdi paklausījās, pasmaidīja, mēģināja uzpīpēt, taču satūkušie pirksti negribēja klausīt — viņš nekādi nevarēja izdabūt papirosu no kārbiņas un aizgāja meklēt savu mašīnu.

Arī Cubarevs šajā naktī nebija gulējis, un, kad galu galā viņš aizdabūja visus prom no kabineta un palūkojās pulkstenī, viņam atlika vairs tikai noraustīt plecus. Bija jau septiņi, un pēc stundas vajadzēja sākties plānošanai. Viņš aizgāja aiz šķērssienas, nomazgājās līdz jostas vietai ar aukstu ūdeni, pasprausloja, papliķēja sevi ar plaukstām un atgriezās pie galda. Tagad varēja tāpat vien pasēdēt uz dīvāna, uzsmēķēt un mazliet atpūsties; drīz atnāks nosvērtā un izpildīgā Varvara Andrejevna un, kā jau allaž, uzvārīs kafiju.

Kādu pusstundu Cubarevs nosēdēja, atspiedies pret dīvāna cieto atzveltni un pussnaudā roku ar nodzisušo papirosu pārkāris pāri balstenim, pa galvu šaudījās juceklīgas, saraustītas domas; uz mirkli atmiņā atausa Brjuhanovs un saruna ar viņu; interesants cilvēks, viņš nodomāja, vajadzēs iepazīties tuvāk. Ienāca prātā sieva, bērni, sagribējās tikties ar viņiem, pabūt Maskavā, savā ērtajā, gaumīgi iekārtotajā dzīvoklī Skarjatinas ielā. Ir gan velna padarīšana, patlaban nemaz negribējās ticēt, ka viņš vienmēr ir tā plēsies laukā no Maskavas, kaut gan tā tas patiešām ir bijis, — bez sava ierastā jūga viņš jau pēc pāris nedēļām sāka garlaikoties, sūdzējās par sirdi, bet vēl pēc nedēļas kādā no stacijām mierināja sievu, solīdams, ka šī būs pati pēdējā reize, un lūdza viņu vēl kādu gadiņu paciesties; viņa mīlošām un piedodošām acīm skatījās vīrā un vārgi kaut ko pa jokam atbildēja.

«Pēc mēneša gaidu tevi, Veriņ!» viņš sauca, jau stāvēdams uz vagona kāpnēm; viņa gāja kopā ar pūli, māja ar roku nopakaļ, pēc tam atbrauca, nodzīvoja pie viņa pāris nedēļu, taču viņai bija citāda daba, un, tāpat kā viņš nespēja iztikt bez plašumiem, jaunceltņu stingrā ritma un bezmiega naktīm, tā viņa nespēja dzīvot bez Maskavas, bez savas sieviešu nodaļas, bez sensenis ierasta paziņu loka un paražām un arī bērnus nevarēja atstāt uz ilgāku laiku slimīgās vīramātes uzraudzībā; taču ik reizi tieši viņš uzstāja, ka sievai jābrauc atpakaļ. Tā tas bija iegājies. Cubarevs maigi pasmaidīja; sieva pretojās viņa argumentiem aizvien vārgāk un vārgāk, galu galā bija ar mieru un aizbrauca ar patiesām pateicības asarām acīs, solīdamās drīz atgriezties pavisam.

«Taisni jābrīnās, kas mūs tur vienu pie otra?» Cubarevs atklātības brīžos sacīja. «Tas nav ar prātu aptverams, no divdesmit laulībā pavadītajiem gadiem mums diez vai salasīsies divi trīs, ko esam nodzīvojuši patiešām kopā, blakus viens otram.»

«Tu, Oļedziņ, esi apbrīnojams cilvēks,» viņa teica. «Ja tevi palūgs paņemt uz pleciem zemeslodi, tu arī no tā neatteiksies. Tu proti visnepiemērotākā reizē ierasties tautas komisariātā, nolikt komisāra priekšā somu ar šito draņķi, ar cementu, un sarunāt sazin ko... Es būtu nomirusi aiz bailēm. Tu, Oļedziņ, nomāc cilvēkus, to es zinu pēc sevis, ja esmu ilgāk kopā ar tevi, man tūdaļ sākas krīze, es pārstāju ticēt pati sev un arī savam darbam. Tu neapvainojies?» viņa jautāja pieglauzdamās. «Kur tu tagad atrodies, pie izkraušanas darbiem vai savās būvbedres?»

«Pie tevis, pie tevis,» Cubarevs smējās. «Taču tu, kā jau tas vienmēr bijis, atkal uzminēji, man jāceļas un jāiet, atkal kaut kas salaists dēlī, cementu piegādā galīgi draņķīgu, kā pelnus, ar tādu cementu pie mūsu tempiem necik tālu neaizlēkšosim. Tas ir tik sāpīgs jautājums, ka pat tautas komisārs nespēj to tik viegli atrisināt.»

Iegrimis vieglā, tīkamā pussnaudā, viņš tūlīt pat pielēca kājās, līdzko pieņemšanas istabā jeb «pirtspriekšiņā», kā to bija iedēvējuši, noklaudzēja durvis un atskanēja Varvaras Andrejevnas piesardzīgie soļi; viņš palūkojās laukā, sasveicinājās, palūdza uzvārīt kafiju (viņš tā arī nespēja atteikties no šī sava sensenā ieraduma), ar baudu, steidzīgiem malkiem izdzēra pamatīgu krūzi smaržīgā, karstā šķidruma bez cukura un jau pēc dažām minūtēm sēdēja pie sava platā galda, iegaumēdams tos, kas nosebojās.

Iesniegtās ziņas viņš bija izskatījis jau agrāk un nu pārlaida sanākušajiem prasīgas acis: darbu vadītāji, inženieri, sagādnieki — cilvēku trīsdesmit, celtniecības smadzenes, kam jādarbojas ciešā un precīzā saskaņā.

— Tātad, biedri, stāvoklis uz šodienu jums visiem zināms, — viņš teica, noklausījies celtniecības iecirkņu priekšnieku īsos, lakoniskos ziņojumus; tikai lāgiem viņš kādu pārtrauca, pārjautādams, precizēdams un tūdaļ atzīmēdams uz galda izklātajos pārskatos. — No trešās būvbedres visi, es uzsveru, visi, tiek pārcelti uz ceturto un pie uzbēruma darbiem. Pavēle ir parakstīta. Otrs jautājums: pirmā un trešā vezumnieku vienība kopš šīs dienas tiek norīkota tikai kokmateriālu izvešanai, to es pārņemu savā uzraudzībā. Brigādēs un iecirkņos divu dienu laikā jāsastāda trieciennieku saraksti, Oktobra gadadienā plaši atzīmēsim un apbalvosim labākos. Nedrīkst aizmirst nevienu cilvēku, kas godam strādājis. Šodien pulksten sešos sanāks celtniecības partijas komitejas un arodkomitejas kopīgā sēde. Celtniecības iecirkņu priekšniekiem jābūt klāt obligāti. Man šodien nekas vairāk nav sakāms, biedri, bet jūs, Gaļijev, es vēlreiz ļoti lūdzu pievērst uzmanību cementa konsistencei. Pārņemiet to pilnīgi savā ziņā, jūs atbildat par cementa kvalitāti, bet no visiem pārējiem pienākumiem es jūs atbrīvoju. Ieguldiet pamatos stiprāku devu, velns parāvis visus pārtēriņus, un, lūdzu, itin nekādus «bet».

Palicis viens, Cubarevs vēlreiz, tagad jau rūpīgāk, pārskatīja ziņas par vakar piegādātajiem un izkrautajiem materiāliem, turpat arī apsvērdams, kas un kādam objektam jāsūta, visu laiku bija jūtams nervozais satraukums pēc negulētās nakts. Viņš pieaicināja dispečeru, pateica nepieciešamos rīkojumus par būvmateriālu sadali; Cubarevs nemaz neskatījās sarakstos un gandrīz vai mehāniski nosauca iecirkņus un attiecīgo tonnu un kubikmetru skaitu. Nogurums traucēja iekļauties aizsāktās dienas parastajā ritmā.

Kad dispečers aizgāja, viņš pateica Varvarai Andrejev-nai, lai nelaiž pie viņa nevienu, vajadzēja koncentrēties, atvirzīt malā domas par gaidāmajiem darbiem un rūpēm. Viņš vēlreiz pārcilāja atmiņā sarunu ar Brjuhanovu, visu līdz pēdējam vārdam, un noskaitās uz sevi: vai tad tā ir pirmā reize, kad par viņu raksta sūdzības? Kāpēc pēkšņi šitādi nieki nāk prātā? Kad ir darīšana ar tādu ātri svilstošu un neaprēķināmu materiālu kā cilvēku raksturi, bez uzskatu sadursmes, dažādiem sarežģījumiem un cīņas nemaz nav iespējams iztikt, bet, ja ir runa par viņa dzīvi, tad tā visa redzama kā uz delnas — rūpnīcas, jaunceltnes, aizsardzības objekti; tajā tīri fiziski nebija laika

/

muldēšanai un kazuistikai, viņš pēc savas dabas bija dzimis praktiķis, racionālists, varētu teikt, viņš vienmēr ir uzskatījis un joprojām uzskata, ka uzvaru gūst ne jau vārdiska demagoģija, bet ideju iemiesošana materiālās kategorijās, tajās pašās rūpnīcās un darbgaldos. Iespējams, ka tieši tas ir viņa «es» pārspīlējums; dzīve, protams, ir agresīva, un tās formas mainās visnegaidītākajā veidā. Jebkuru horizontālu telpu var sadalīt un iekļaut zināmā tilpumā, galvenais ir tas, vai šāda operācija ir lietderīga, — tā šajā sakarā būtu teicis viņa mīļākais skolotājs profesors Štokolovs. Un vēl būtu piebildis, ka daba paredzējusi cilvēku neaptveramam plašumam un līdz ar to predestinējusi neatrisināmu pretrunu starp telpu un cilvēku, kuram piemīt iedzimta tieksme koncentrēties pašam sevī; vecajam vīram patika pārsmalcināti izteicieni, ielaiž vārdu ezi smadzeņu podā, pēc tam sēdi un risini šitādu vārdu rēbusu.

«Kas noticis, ka šodien neviens nenāk?» Cubarevs nodomāja, ar gribas piepūli apturēdams juceklīgo domu gājienu un juzdamies gluži kā zem cieši noslēgta vāka. «Kāpēc tā? Ak tā, es taču pats pavēlēju, lai nevienu nelaiž...» Un Cubarevs atvēra durvis uz sekretāres istabu.

— Kas labs, Varvara Andrejevna? — viņš jautrā balsi uzprasīja, pamanījis sievietes jautājošo skatienu. — Neviens nav bijis? Ļoti labi. Ja kādam ievājadzēsies, lai meklē ceturtajā būvbedrē, bet pēc stundas būšu pie uzbēruma. Kāpēc jūs šodien esat tik bāla, vai tikai vīrs nebūs kļuvis uz mani greizsirdīgs? Pasakiet viņam, ka Cubarevam par maz laika, citādi katrā ziņā nokantētu.

Jau pavecā sekretāre ar apaļīgo seju un bedrītēm vaigos, kā parasts, ģērbusies krietni iecietinātā sniegbaltā piķē blūzītē, draiski atjokoja, ka viņas vīru sen vajadzētu padarīt greizsirdīgāku; Cubarevs skaļi iesmējās, kažokādas jaku jau pa ceļam mugurā vilkdams.

Laiks bija rāms, pie debesīm pa retam, zemam mākonim; Cubarevs tūdaļ tika pamanīts, un uz ceturto objektu viņš soļoja jau vairāku cilvēku pavadībā, uzklausīdams te vienu, te otru; pusceļā viņu notvēra aizelsies kadru daļas darbinieks ar tautas komisariāta telegrammu, ka drīz celtniecībā ieradīšoties trīs simti piecdesmit komjauniešu no Ļeņingradas un Kijevas.

— Nu un tad? — Cubarevs, saīdzis par aizkavējumu, noprasīja. — Kad atbrauks, sagaidīsim, aizsūtīsim orķestri uz staciju, delegāciju.

— Bet kur viņi dzīvos, kur dzīvos, Oļeg Maksimovič? ...

— Es jau pateicu * Vereščapinam, lai sadabū ziemas teltis. Tas jautājums ir izlemts, komisariāts apsolīja palīdzēt. Vai tā ir, Vereščapin? — viņš pagriezās pret sagādnieku, un tas veicīgi paspraucās uz priekšu un, Cubareva vārdus apstiprinādams, blāvi nomirdzināja zelta priekšzobus.

— Izdarīju, Oļeg Maksimovič, tiesa, velnu jau nu dabūju redzēt. Nosēdēju tautas komisariātā veselu nedēļu, laukā neizgājis, apniku visiem kā rūgta nāve, taču man jūsu pavēle ir likums ...

— Labi jau, labi, — Cubarevs negribīgi sacīja. — Kam šī iztapīgā daudzvārdība vajadzīga?

— Ziema jau deguna galā, teltīs ilgi nevarēs tverties, Oļeg Maksimovič, — kadrinieks atkal satraukti iejaucās.

— Līdz lielajiem saliem pagūsim uzcelt barakas, tagad pats galvenais — savest kokmateriālus. Lai brauc. Komjauniešus ar aukstumu nevar nobiedēt. Viņus pašus arī norīkosim pie baraku celšanas.

Parastā straume satvēra Čubarevu un aiznesa sev līdzi; gaisā lidinājās retas, durstīgas sniega pārslas, taču visumā diena solījās būt tāda pati kā desmitiem citu — vakar, pirms nedēļas vai mēneša; tā gluži kā ķieģelis blīvi iegulsies savā vietā, un to vairs nekāds spēks no turienes laukā neizdabūs.

Par spīti nogurumam, Brjuhanovs tomēr nolēma atgriezties Zežskā un paieties kājām, viņš atlaida Veseļei-čikovu, kas patiešām bija atbraucis viņam paka] un visu nakti mierīgi nogulējis mašīnā. Brjuhanovs gribēja palikt viens pats, viņš bija pārpilns dažādu iespaidu, un vajadzēja izlādēties.

No atstatuma būvobjekta izskats pārsteidza viņu vēl vairāk, rīta krēslā blāvi mirgoja pa visu teritoriju izmētātie ugunskuri, vējš šūpoja retās laternas; mainīgā gaisma izrāva no pustumsas te kokmateriālu un ķieģeļu grēdas, te cilvēku augumus, kas rosījās milzīgajās būv-bedru rīklēs ap balstiem vai pildīja pamatu dēļu formas ar betonu; visās malās, vējainās debesis ar starmešiem graizīdamas, rāpoja mašīnas ar kravu, un gaiss drebēja nepārtrauktā dunā. Brjuhanovs pakāpās uz uzbēruma gabaliņu tālāk no dziļi iebrauktajām un tagad kā akmens

sasalušajām ceļa grambām un ar baudu ieelpoja salto gaisu.

Debesis tagad bija pilnīgi noskaidrojušās, bez neviena mākonīša, zvaigznes pamazām bālēja, un asais vējš nesa šurp ugunskuru dūmaino smārdu. Brjuhanovs šajā brīdī, sirdij gandrīz vai iesmeldzoties, sajuta visu neaptveramo plašumu, kas nepakļaujas nekam, neapturamo laika ritumu un šos vārgos, cilvēka iedegtos sārtus, viņa nepārtrauktos mēģinājumus ietriekties debesīs pretim skarbajā vējā tik spalgi mirdzošajām zvaigznēm, — par visu to vajadzēja un bija vērts cīnīties, un Cubarevam taisnība. Šodien Brjuhanovs pirmo reizi sajuta padarītā konkrētību, taustāmību, bet tieši tā viņam bija pietrūcis visās viņa neskaitāmajās dienesta rūpēs un pienākumos. Varbūt tieši tādēļ viņš tā ilgojās pēc metāla skābenās dvakas, kas dvesa no martenkrāsnīm. Cubarevam taisnība, visa būtība ir kustībā, galvenais — pagūt izdarīt, viņš domāja, izjuzdams sava «es» nepieciešamību un nozīmīgumu.

Pēkšņi viņš atcerējās Klaudiju un aiz pārsteiguma apstājās. Un ja, nu viņa patiešām atbraukusi? Nu kā tad, ka ir atbraukusi un gaida, viņš ar bailēm iedomāja un sāka steigties. Viņš pat nepamanīja, kā aizkļuva līdz nomales ieliņām, arī šeit jau bija manāmas pārmaiņas: kaut arī vēl bija agra rīta stunda, pretim nāca daudz cilvēku, laikam steidzās uz rīta maiņu, jā, ar transportu vēl pagrūti; Brjuhanovs paātrināja soļus, šoreiz pie galda sēdēja nepazīstama dežurante, taču viņa jau bija brīdināta un tādēļ piecēlās, viņam ienākot.

— Biedrs Brjuhanovs? — dežurante pajautāja, nedaudz uzsvērdama «o» skaņu. — Labrīt, pie jums te vakar divas reizes bija no rajona komitejas — Genadija Mihailoviča uzdevumā.

— Paldies. Vai neviens cits pēc manis nav taujājis?

— Nē, es visu dienu atrados šeit, neviens nav bijis.

— Tad ir labi, — viņš atviegloti nopūtās. — Es visu nakti neesmu gulējis, lūdzu, stundas trīs nemodiniet mani un nevienu nelaidiet pie manis.

— Labi, biedri Brjuhanov, — dežurante apsolīja, pasniegdama atslēgu; viņš tūlīt aizgāja uz savu istabiņu; visā augumā bija tāds svina smags nogurums, ka, novilcis svārkus un noāvis zābakus, viņš ar labpatiku izstiepās gultā un uz vietas aizmiga; ap pusdienlaiku gluži kā no kāda grūdiena viņš pamodās un ilgi nogulēja, ieklausīdamies skaļajās balsīs, kas nāca no gaiteņa. Visu miesu

bija pārņēmis patīkams gurdums, tā šķit*a smagāka, rokas tin kājas likās no čuguna, Klaudiju viņš tagad atcerējās kā kaut ko otršķirīgu, tas bija tikai tāds nevajadzīgs jūtu uzliesmojums no viņa puses, tukša emociju izpausme. Turklāt mātei taisnība, jāsāk nopietni domāt, citādi ir nepamanīsi, kā pienāks vecums, matos sabirs sarma — un beigas, nedrīkst visu mūžu nodzīvot viens, tā jau var iznākt, ka ar orķestri un runām aizvedīs uz kapsētu un tūlīt arī aizmirsīs, it kā tāda Brjuhanova nemaz nebūtu bijis pasaulē. Ja Nataša toreiz nenomirtu, viņam tagad būtu gandrīz pieaudzis dēls... Pats taču esi nogalinājis un karā redzējis, kā cilvēki mirst, un labi zini, ka līdz ar nāvi izbeidzas viss. Nē, viņš nemaz nevēlas, lai līdz ar viņu izbeigtos viss un visas viņa domas un darbi tā arī paliktu nepiepildīti. Viņam katrā ziņā vēl būs dēls, tāds dūšīgs puišelis ar augstu pieri, trīsdesmit triju gadu vecumā dzīve vēl nebūt nav beigusies. Ja cilvēks ko vēlas, viņš savu panāk, arī tu vēl vari pārliecināt Petrovu un atgriezties rūpnīcā pie domnas, atkal sajust verdoša metāla smaržu. Vēl pirms gadiem trim četriem šī tava vēlēšanās patiešām atdūrās pret augstu, neuzveicamu sienu, taču tagad viss ir atkarīgs tikai no tevis paša, tagad tu pats uzdrošinies aiziet tikai līdz zināmam punktam, līdz noteiktai robežai — un tikai tādēļ, ka esi pieradis pie sava stāvokļa un dvēseles dziļumos nemaz nevēlies pārmaiņu, pareizāk sakot, baidies no pārmaiņām. Turklāt tevi jau aizrāvis tavs darbs, cilvēcisko attiecību daudzveidība.

Katrs atsevišķs gadījums — tas ir vesels liktenis, piemēram, kaut vai Cubarevs, pamēģini nu viņu izprast. Petrovs viņam nekā noteikta neuzdeva, nelika darīt, arī viņš pats, Brjuhanovs, varbūt izteicās pārāk atklāti, taču nekad to nenožēlos. Arī vakardiena, kad nekas nozīmīgs, šķiet, netika izdarīts, viņam daudz ko iemācīja. Viņš iepazina Čubarevu tuvāk un ir pārliecināts, ka tādam cilvēkam ir tiesības pašam lemt par savu dzīvi, lūk, ko viņš pateiks Petrovam. Protams, viņš nodzīvos šeit, cik vien būs vajadzīgs, visu jaunceltni pa ķieģelītim izpētīs un izdarīs visu, kas no viņa tiek prasīts, tā jau viņš bija darījies arī agrāk; viņš bija-sapratis, kas šajā darbā šobrīd ir pats galvenais, un pret savu sirdsapziņu neko neuzsāks. Nevar taču galu galā atsacīties no savas iekšējās būtības, no tā, kas, patiesību sakot, veido dzīves pamatu un jēgu, bez kuras vispār zūd personība kā tāda. Viņš atcerējās Terentjevu un Fomu ar patafonu un atkal sajuta, ka ir kaut

ko taustāmu ieguvis un padarījis; pārvarēdams smagumu un sāpes visā miesā, viņš pielēca kājās, pamēģināja izdarīt dažus vingrinājumus, ievaidējās, bet, palūkojies asiņainajās čulgās uz savām plaukstām, tomēr pāris reižu pietupēs, izslējās un sāka ģērbties.

Viņš noskuvās, nomazgājās, pārlika prātā, kas šodien jāizdara, un aizgāja uz rajona komiteju. Tais dienās, ko viņš pavadīja Zežskā, ierauts skarbajā celtniecības ritmā, viņš nemaz nemanīja, kā paiet laiks; viņš bija apstaigājis visus celtniecības galvenos objektus, bijis ēdnīcās un barakās, ikrīta plānošanās un zemes darbos, celtniecības arodkomitejas sēdēs un pie komjauniešiem, divas reizes stāsti-jis strādniekiem par starptautisko stāvokli, tajā pašā reizē arī paskaidrodams par jaunceltnes nozīmi valsts dzīvē un tās aizsardzībā. No dēļiem sanaglotajā aukstajā šķūnī, kas pagaidām aizstāja klubu, siltums no abām vienā laidā kurinātajām čuguna krāsniņām tūdaļ pat izvējoja pa šķirbām un jumtu laukā un zem griestiem, aizsedzot jau tā vārgo gaismu, lidinājās garaiņu mākonis. Ieskatīdamies jaunajās, nobriedušajās un pavisam vēl zēniskajās, paļāvīgi atklātajās un arī noslēgtajās sejās, Brjuhanovs kā nekad agrāk izjuta, ka ir saaudzis ar viņiem visiem šajā straujajā, neaptveramajā valsts izrāvienā uz priekšu un ka šī jaunceltne un vēl desmitiem citu tai līdzīgu ir pašā tautā notiekošo dziļo procesu materializēta izpausme. Ļeņins to nosauca par masu atbrīvoto enerģiju, un viņam tūkstoškārt bija taisnība. Bez kardinālas pārveidošanas, bet to darīt prasīja visas tautas stāvoklis, nebūtu iespējams nostādīt tipisku zemkopības zemi uz industrializācijas ceļa. Par to Brjuhanovs runāja mītiņā ar strādniekiem, apmēram par to pašu viņš dalījās pārdomās ar Cu-barevu pirms savas atgriešanās Holmskā; Cubarevs toreiz iegrima domās un ziņkārīgi palūkojās Brjuhanovā.

— Redziet, šajā ziņā es neesmu ar jums pilnīgi vienisprātis. Protams, svarīgākos procesus diktē objektīvie, neapstrīdamie nosacījumi, bet ne jau vienmēr tāda milzīga» mūždien mainīga substance kā tauta. Nezinu, var būt, ka maldos, taču tauta man allaž šķitusi nevaldāma stihija, Tihon lvanovič. Procesi, kas dzimst un nobriest tās dzīlēs, patiešām dzīlēs, ir grūti vadāmi.

— Paskat, kādi jums smadzenēs akači, cienījamais Oļeg Maksimovič. Zēl, ka tik vēlu esam sākuši nodarboties ar dialektiku. Marksisms māca pavisam ko citu. Bet gan jau pirmajā izdevīgajā brīdī pabeigsim savu strīdu,

uz mani nekad nav ilgi jagaida. Un arī jūs neļausiet man ilgi nosēdēt mierā.

— Neļaušu vis, Tihon lvanovič, es nedrīkstu to darīt. Tuvākajās dienās lidoju uz Maskavu, izsauc. Jāpatur prātā viena patiesība. Mēs te visi rīkojamies pēc gataviem likumiem, bet tur, augšā, šos likumus arī rada.

— Tad atliek tikai novēlēt labu veiksmi, Oļeg Maksimovič, šad tad atcerieties arī mūs, — tādā pašā tonī atsaucās Brjuhanovs.

— To nu es varu apsolīt, — Cubarevs mazliet skumīgi iesmējās. Patiesību sakot, viņš jau bija saradis_ ar Brjuhanovu; viņam patika šādi nosvērti, spēcīgi cilvēki, ar noturīgu psihi un prasmi uzklausīt un iedziļināties būtībā; gauži sāpētu, ja viņš šoreiz būtu alojie^. Atcerējies neseno nakts trieciendarbu būvbedrē un pie uzbēruma, Cubarevs pasmaidīja un cieši paspieda pasniegto roku.

8

Zahara vārdi par Aņisimovu bija cieši iespiedušies Brjuhanovam atmiņā; ar Rodionu Gustavoviču viņš tikās pēcpusdienā, pēc tam kad bija beidzis apspriedi ar propagandistiem. Sākumā viņš gribēja izsaukt Aņisimovu uz rajona komiteju, bet tad nolēma, ka labāk pats iegriezīsies rajona tirdzniecības pārvaldes kantorī; viņš pārlaida ziņkārīgu skatienu plašajai pieņemšanas istabai, solīdajiem melnajiem krēsliem gar sienām, Staļina krūšutēlam, kas bija uzstādīts uz augsta, ar sarkanu audumu apvilkta postamenta. Blakus Aņisimovā kabineta durvīm pie zema, izturīga galda sēdēja gadus divdesmit veca strupdegune ar burvīgu zeltainu matu pīni un kaut ko klabināja uz vecas rakstāmmašīnas. Brjuhanovam ienākot, meitene jautājoši pacēla galvu, Brjuhanovs padeva labdienu un ar patiku nolūkojās viņas svaigajā sejā, līdzenajos, baltajos zobos un draiskulīgi uzrautajā deguntelī (šodien kopš paša rīta viņam bija labs garastāvoklis).

— Labdien, biedri, — meitene atņēma sveicienu, pamanīdama viņa ādas mēteli, slaido augumu un labo garastāvokli. — Ko jūs gribējāt?

— Man vajadzētu sastapt Aņisimovu, — Brjuhanovs teica, pasmaidīdams par viņas nopietnību un atcerēdamies senu apgalvojumu, ka pēc sekretāra var spriest par priekšnieka raksturu. — Vai viņš ir šeit? — Brjuhanovs pa-

jautāja, āķēdams vaļā mēteli un tādējādi likdams saprast, ka katrā ziņā nolēmis tikties ar Aņisimovu- meitene neatbildēja.

— Rodions Gustavovičs ir ļoti aizņemts, — viņa, pieklājīgi smaidīdama un it kā šaubīdamās, pateica.

— Bet jūs tomēr piesakiet mani, piebilstiet, ka Brjuhanovs vēlas ar viņu tikties.

Meitene, glītos, spēcīgos gurnus šūpodama, iegāja Anisimova kabinetā; tikai tagad Brjuhanovs pievērsa uzmanību durvīm, kas pieņemšanas istabu savienoja ar kabinetu; virs biezās tūbas kārtas tās bija apsistas ar labu teļādu, un Brjuhanovs nobrīnījās par cilvēka godkārību. No šīs ādas varētu pašūt duci lielisku zābaku, varbūt pat vairāk, un arī naglas tādiem līčločiem iesistas, gluži kā senslāvu raksti. Aņisimovs, pavisam jauneklīgs, ģērbies aizsargkrāsas frencī, enerģiskiem soļiem iznāca pretim. Viņam pakaļ ar klusu, vainīgu smaidu uz savu vietu aizslīdēja sekretāre. Aņisimovā acīs pirmajā mirklī, kā Brjuhanovam šķita, pazibēja īgnums, taču ar visu savu izskatu un vārdiem viņš pauda tikai prieku. Rodions Gustavovičs ar steidzīgu domu gluži kā ar slotu izbrauca pa saviem dvēseles kambariem, visu pārbaudīdams, pietīrīdams un pūlēdamies atcerēties, vai nav kur pasprucis kāds misēklis; viņš zināja, ka tik augsti viesi kā Brjuhanovs ne no šā, ne no tā pie tik parastiem rajona mēroga andelma-ņiem nemaz nerādās, bet nāk tikai tad, ja ir kāds īpašs iemesls vai ienācis kāds signāls. Un šī slota, ar kuru viņš vienā mirklī un rūpīgi pārslaucīja savu iekšieni, neatrada nevienu krislīti, pie kā aizķerties, un tas zināmā mērā nomierināja viņu un padarīja vēl laipnāku; ar apvaldītu prieku viņš paspieda Brjuhanovam pasniegto roku un, aicinādams viesi iekšā, pakāpās maliņā.

— To nu gan nebiju cerējis, kaut gan, protams, zināju, ka esat šeit, — viņš sacīja. — Priecājos, priecājos, nāciet vien, Tihon lvanovič, tālāk, noģērbsiet mēteli pie manis.

— Paldies, paldies. — Brjuhanovs novilka savu ādas mēteli un pakāra turpat, kur jau karājās Aņisimovā smagais mētelis ar karakulādas apkakli un tāda pati karakula cepure; Brjuhanovs ievēroja karakula blīvo, zīdaino rakstu un pagriezās pret namatēvu, kas gaidīja kabineta vidū.

— Esmu ļoti priecīgs, Rodion Gustavovič, ka galu galā jzdevās atkulties arī līdz Zežskai, vai zināt, velk uz dzimto pusi. — Brjuhanovs sasukāja atpakaļ savus kastaņbrūnos,

biezos matus un vērīgi ieskatījās Aņisimovam sejā. — Tu taču, Rodion Gustavovič, esi tā atplaucis, ka izskaties par desmit gadiem jaunāks, nekā biji tad, kad pēdējo reizi tikāmies.

— Tas jau tikai tāds rudens tukšziedis, Tihon lvanovič, kaut gan, starp mums runājot, nav jau laika novecot, un tas nav arī vajadzīgs, — Aņisimovs atbildēja, mirklī pārslēgdamies uz tādu pašu vajsirdīgu un draudzīgu toni. — Negribētos jau padoties... Sēstieties, Tihon lvanovič.

Brjuhanovs pamāja ar galvu un turpināja so|ot pa kabinetu, ari Aņisimovs palika stāvam; Brjuhanovs, viegli pasmaidījis, ierunājās:

— Paklau, Rodion Gustavovič, iztiksim bez ceremonijām. Jau tā izsēžamies bez gala, tāpēc jutīsimies brīvi. Pa tavu logu gauži glīts paskats. Cik gadu mēs jau esam pazīstami?

— Kopš divdesmit devītā, nu jau vairāk nekā septiņi gadi, — Aņisimovs sacīja ar smaidu un ar tādu kā iekšēju piesardzību pret negaidīto viesi. — Norīkoja mani uz šejieni, kad man bija trīsdesmit divi gadi, bet tagad jau iekāpu četrdesmit pirmajā, četrdesmit tā aizlingoja, ka ir nepamanīju, Tihon lvanovič. Bet ko nu šos skaitīt, — viņš iesmējās, vingri izsliedamies taisns un priecādamies par savu mundrumu un spēku. — Kā man rādās, tad rnūsu paaudzei vēl daudz kas stāv priekšā, vai tā nav, ko, Tihon lvanovič?

— Kā tad labi sokas jaunajā vietā, Rodion Gustavo-/ vic? — Brjuhanovs neatbildējis apvaicājās. — Atzīstos,

biju pārsteigts, uzzinājis par izmaiņām jūsu dzīvē.

— Es pats arī biju pārsteigts, Tihon lvanovič, — Aņisimovs atbildēja tādā balsī, it kā viņam būtu no kāda jā-sargās. — Pēc tam pieradu, ja jau vajag, tad vajag. Mans priekšgājējs te bija apzadzies līdz nesajēgai, to konstatēja, kad jūsu vairs nebija, iztrūkums septiņdesmit trīs tūkstoši...

— Provzorovs? Tu re, kāds nelietis! — Brjuhanovs dusmīgi iesaucās, atcerēdamies Provzorovu, viņa smailo putna degunu un mūždien sejai it kā pielipināto pakalpīgi dzīvespriecīgo izteiksmi. — Kā mēs to nepamanījām? Arī mums vajadzēja kopā ar viņu sadot, kā nākas.

Brjuhanova balsī ieskanējās nožēla, un Aņisimovs, viņam nepiekrizdams, iesmējās.

— Mēs abi varam runāt bez aplinkiem. Tirdzniecība — tā ir valstiska lieta, cilvēkiem, kas ar to saskaras, ir da-

rīšana ar deficītām precēm, kuru bieži vien nepietiek, ar naudu, kas lielākai daļai cilvēku joprojām ir pats galvenais spēks. Un Šeit tad arī savairojas visādi blēži gluži kā sēnes pēc lietus. Tirdzniecībā ir pārāk liels kārdinājums! — Aņisimovs noplātīja rokas un, redzēdams, ka Brjuhanovs uzmanīgi klausās viņā, turpināja: — Varat iedomāties, Tihon lvanovič, ka te kārdinājumu ir vairāk nekā jebkur citur, pastiep tikai roku — un dabūsi ir gardāku kumosu, ir mīkstāku pēli. Ne jau katrs spēj sevi savaldīt. Sākumā, Tihon lvanovič, es no visa tā nekā nezināju, tikai jutu, ka tas ir netīrs darbs. Pēc tam pieradu, cilvēks jau pie visa kā pierod, un kādam tas tāpat jādara! Līdz ar celtniecību te kļuvis daudz trokšņaināk, reizes trīs vairāk ļaužu saradies, drīz izaugs tāda pilsēta, ka prieks skatīties. Tad sāksim dzīvot ar citu vērienu.

— Vai dzīvokli dabūji?

— Tā nav problēma; jūs jau droši vien nezināt, mēs taču esam tikai divatā ar sievu, cik tad mums daudz vajag. Viņa ir skolotāja, un viņai šāds pavērsiens bija gauži pa prātam. Tagad māca vidusskolā. Bet dzīvokli dabūjam, protams, Oiradnajas ielā. Varbūt atceraties desinieka Nosova īpašumus? Iedeva vienu no viņa mājelēm ar divām istabām. Atsevišķs pagalms lai, tikai žurku bez gala, viņnedēļ runci apēda.

Brjuhanovs, jautri smīnēdams, lūkojās Aņisimovā; viņš lieliski pazina Otradnajas ielu pašā Zežskas nomalē, ko iejoza pret vasaras beigām gandrīz pilnīgi izžūstošā Seļ-jas upele, kas ietecēja Orā, pazina arī desu fabrikanta Nosova īpašumus, jo pats bija tos savā laikā rekvizējis, viņš pat kā pa miglu atcerējās šo mājeli ar atsevišķo pagalmu, cilvēki melsa, ka tieši tajā desinieks esot mitinājis savas neskaitāmās piegulētājas, laiku pa laikam tās nomainīdams; arī Soņa Prohorova dzīvoja tajā pašā Otradnajas ielā, tikai otrā galā. Brjuhanovs mazliet sarauca uzacis, un šī tikko manāmā pārmaiņa Brjuhanova sejā kā dzeltin iedzēla Aņisimovā sirdī, taču Brjuhanova acīs atkal iezibējās jautrs smīns; Soņa viņam iešāvās prātā pavisam nejauši, neviļus. Viņu sasmīdināja Aņisimovā stāsts par žurkām, grūti bija iedomāties, kā šis veselīgais, spēcīgais vīrietis ar pieklājīgo amatu un solīdo kabinetu karo ar žurkām.

—* Vakar kāds paziņa ieteica, kā tikt ar tām galā, — Aņisimovs stāstīja, — Teica, ka vajagot vienu noķert,

apliet ar petroleju, pielikt uguni un palaist zem grīdas, pēc stundas, teica, vairs nevienas žurkas nebūšot.

— Cietsirdīga recepte. — Brjuhanovs beidzot apsēdās krēslā, un nu arī Aņisimovs varēja apsēsties, taču pieklājības pēc vēl mirklīti pakavējās.

— Bet ko ar šām lai citu dara? Sieva pagalam nomocījusies, gulēt nevar.

— Rodion Gustavovič, es viņnedēļ biju pie Zahara Derjugina, — Brjuhanovs teica un paskatījās Aņisimovā. — Būvē jaunu māju, mazliet pasēdējām, parunājām.

Aņisimovs, kas mierīgi klausījās Brjuhanova stāstā, jautājoši paskatījās un vairs nenolaida acu, kaut gan viņā kaut kas nemanāmi nodrebēja, viņš aptvēra, kādēļ Brjuhanovs atnācis, un arī Brjuhanovs pamanīja, ka sarunu biedrs to nojauš, un, pret krēsla atzveltni atlaidies, nemaz nevairīdamies, cieši noskatījās Aņisimovā, un Aņisimovs, uzņēmis Brjuhanova pētošo skatienu šķietami atklāti un vientiesīgi, tagad nogaidīja, vai Brjuhanovs nepateiks ko vairāk.

— Daudz tiku ar viņu noņēmies, — Aņisimovs domīgi noteica. — Tas ir neizprotams vīrs, tikpat kā ar atslēgu aizslēgts — un ne jau ar šādu vai tādu, bet ar pudu smagu, turklāt bez atveres un slēdzenes. Tādai tikai ar kalēja lielo veseri vien var klāt rādīties.

— Jā, raksturs viņam ir, — Brjuhanovs piekrita. — Es tikai nesaprotu, kāds velns jūs abus salaida ragos.

— Kāpēc tikai mūs abus, Tihon lvanovič? — Aņisimovs pavaicāja, likdams saprast, ka ir gatavs runāt par savām attiecībām ar Zaharu, nekā neslēpjot. — Esmu ar jums atklāts un tāds, starp citu, esmu vienmēr bijis, — viņš tūdaļ piebilda. — Jūs droši vien tieši šīs sarunas dēļ arī iegriezāties pie manis, vai ne?

Brjuhanovs neatbildēja, viņš izvilka papirosus un aizsmēķēja; Aņisimovs piebīdīja tuvāk pelnu trauku, paņēma papirosu no pasniegtās etvijas un sāka staigāt pa kabinetu.

— Mēs nevarējām atrast kopīgu valodu kopš paša sākuma, tas jau zemniekiem raksturīgi, zemnieks taču vispār necieš savā vidū svešiniekus. Zahars Derjugins nav nekāds izņēmums, gluži otrādi. Jau viņa tēvi un tēvu tēvi ar zemi saauguši, un tā viņā brēkdama brēc: ja tu esi no malas — tātad kaklakungs, kas tik vien zina kā cita maizi ēst. Zemniekam ar zemi ir savi īpaši, iekšēji sakari, kas nevienam pilsētniekam nav pieejami, un te nu neviens nav vainojams.

— Tas jau nu, protams, tā, Rodion Gustavovič, taču, vispār ņemot, mēs visi nākam no turienes, no tā paša šūpuļa — no gana un arāja, — bet ja runātu konkrētāk?

— Jūs varbūt uzskatāt, ka neesmu domājis par savām attiecībām ar Zaharu Derjuginu? Esmu un vēl tagad iedomāju, man pašam gribas tikt skaidrībā, es taču vēlēju viņam tikai labu. Bet kāpēc tāds naidīgums no viņa puses? Un, ņemiet vērā, kopš paša sākuma — es to nespēju uzveikt.

— Vai tad tikāt mēģinājis, Rodion Gustavovič?

— Ne jau vienu reizi vien! Labi, pieņemsim, ka viņš sapinās ar to meiču, es to viņam aizrādīju, brīdināju, bet pirms tam, agrāk? Viņš taču necieš, ja kāds ko aizrāda. Bet jūs jau, Tihon lvanovič, pazīstat Zaharu labāk nekā citi, kopā karojāt, jums visi trumpji rokā. Bet ar mani viņš bija kā aizslēgts seifs, ej klāt, no kuras puses iedams, visur priekšā dzelzs siena. Pa ausu galam dzirdēju, ka arī ar Poļivanova meitu viņam viss esot pajucis. Vai ziniet, Tihon lvanovič, — Aņisimovs atkal iegrima domās un palūkojās aizsarmojušajā logā, — man pat žēl, vai patiešām viss sadeg un nav nekā mūžīga, viņiem taču bija tik kvēla mīlestība. Var jau patiešām tā būt, ka rnums visiem, arī man, toreiz nosodot Derjuginu, nebija taisnība... Tas tomēr bija kaut kas liels, īpašs, atšķirīgs no visa cita... Kaut gan Zahars tik un tā ir laimes bērns, — Aņisimovam pēkšņi paspruka, — jo viņam ir dēli, Tihon lvanovič. — Un Brjuhanovs pamāja ar galvu. — Ja man būtu kaut viens, es pat neprotu pateikt, cik laimīgs es būtu, darītu visu, kas manos spēkos, pat pāri spēkiem, taču pavērtu viņam ceļu uz laimīgu likteni. Mūsu laikā tas ir iespējams.

— Un kas tad traucē? — beidzot saklausījis namatēva balsī sirsnīgu ieinteresētību, Brjuhanovs it kā atdzīvojās. — Bet to es tikai tā, starp citu. Tā jau ir, katram ir sava laimes izpratne, un svešu prātu otram ar varu neuztiepsi. — Brjuhanovu ieinteresēja namatēva zibenīgā reakcija un viņa neparastais runas veids; agrāk viņš bija pievērsis Aņisimovam maz uzmanības, taču atmiņā bija saglabājies, ka toreiz viņš bija vienkāršāks, bet nu pilsētā šo to sagrābstījies; Zahara aizdomas laikam tomēr radušās no pastāvīgajām ķibelēm viņa nenokārtotajā dzīvē. Gadās taču tā, ka saskaras divi pilnīgi sveši cilvēki un tūlīt sajūt viens pret otru klaju nepatiku, cilvēku attiecībās šāda nesaderība ir sastopama, ari Zahars to nenoliedz, un viņš iegriezās te tikai tāpat, aiz ziņkārības. Aņisimovā sacītie vārdi bija prātīgi, saprotami un loģiski, tikai pārāk gludi; parunājies ar Aņisimovu vēl par šo un to, Brjuhanovs, starp citu, pajautāja par viņa tēvu: Aņisimovā acis nošķīla zibeni, bet tūlīt pat viņa sejai pārslīdēja labsirdīgs smaids.

— Jūs, Tihon lvanovič, mulsina mans tēva vārds, — viņš teica. — Tas ir vācisks un daudzus mulsina. Mans tēvs ir no strādnieku dzimtas, visu mūžu nostrādājis par kalēju, uz vecuma galu bija galīgi kurls kļuvis. Pirms nāves vēl ļoti gribēja dzirdēt mūsu balsis, nomira pirms pašas revolūcijas. Bet vectēvs bija strādājis Pīterā pie vācieša desinieka un, iztapdams viņam, ņērnis un nosaucis savu pirmdzimto par Gustavu, saimnieka vārdā. Redziet, kā tas iznācis cauri veselai paaudzei... tā sacīt, tīri sociālas dabas fakts.

Brjuhanovs aizgāja no Aņisimovā vēl ar gaismu un stundas pusotras nostaigāja pa pazīstamajām ieliņām un pat aizklīda līdz govju un zosu baru nomīdītai nelielai pļaviņai, prāvu bridi nostāvēja Seļjas krastā kopš bērnības labi pazīstamā vietā, uz kurieni mūždien puikas skrēja peldēties. Krasta krauja, kā jau lielākajai daļai upīšu šajā apvidū, nebija nekāda augstā, metri divi, bet pretējais lēzenais krasts pavisam nemanāmi pārgāja līdzenumā; pirmo reizi pēdējo mēnešu laikā Brjuhanovs sajuta, ka viņu nemāc ne darbi, ne rūpes, viņš izraudzījās kādu vietiņu, apsēdās un uzsmēķēja; patlaban Seļja bija pilna ūdens, gar krastu šur tur jau bija uzsalusi plāna ledus kārtiņa, ūdens tecēja rāmi, tikko samanāmi, vienīgi vējš lāgu lāgiem saviļņoja un atdzīvināja ūdens tumšo, rāmi plūstošo pasauli.

Neko darīt, viss ir loģiski, Zahars Derjugins redz un sajūt dzīvē vienu, Aņisimovs — ko citu, bet viņš pats, Brjuhanovs, — atkal citu, un katram savā ziņā taisnība; jā, brauciens uz Gustiščiem atbrīvoja viņu no nepanesami smaga sloga, laikam taču pārāk ilgi viņš bija nesis šo smagumu un nebija spējis nomest, lai gan gauži vēlējās izdarīt to pēc iespējas drīzāk.

Sāka tumst, vajadzēja doties atpakaļ, Brjuhanovs, nekā nedomādams, vēl bridi noskatījās, kā kūp Seļjas melnie ūdeņi; pēc pāris nedēļām tā aizsals, plānais, skanīgais ledus pamazām kļūs aizvien izturīgāks, un viņam galīgi

nepazīstami puišeļi, jautri klaigādami, atkal joņos te ar slidām. Paskatījies atpakaļ, Brjuhanovs ieraudzīja lielu, brūnu govi ar īsiem, strupiem ragiem; gluži nemanot tā bija pienākusi pavisam klāt un, ausis uz priekšu paslējusi, nolūkojās viņā ar lielām, valgām acīm. Brjuhanovam uznāca smiekli.

— Muļķīte, — viņš mīlīgi sacīja, — nu, ko tu tā blenz?

Govs aizvainoti nopurināja galvu, bet Brjuhanovs naski

aizsoļoja uz pilsētu; vēl pēc dažām stundām viņš jau bija Holmskā, un, kad mašīna, viegli piebremzēdama, sāka ripot pa nokalni, viņš cieši ielūkojās tumšajās ielās; pilsēta gulēja, pretim pagadījās tikai rets gājējs, namu logos cita aiz citas dzisa ugunis. Nebija neviena, kas iespīdētos ar priecīgu gaismu viņam pretim. Ko lai dara, neatbrauca — tātad viss cauri, gan jau kaut kad pateiksi, Tihon lvanovič, liktenim par to paldies, Brjuhanovs pats sev sacīja. Tagad — tieši uz mājām, karstā vannā un tad gulēt, gulēt; rīt no rīta jābūt ar ziņojumu pie Petrova. Gribi vai negribi, bet vajadzēs vien lūgt valdībai palīdzību, apgabals vairs nevar celtniecībai palīdzēt, un šis jautājums jāizvirza apspriešanai birojā.

Nomazgājies, noskuvies, labi izgludinātā uzvalkā, domādams par celtniecību un sarunu ar Petrovu, Brjuhanovs no rīta izgāja no mājas; diezgan spēcīgais rīta sals bija uzsedzis kokiem un vadiem trauslu, baltu rotu, un Brjuhanovs sajuta mundru vieglumu; kāds centās viņu panākt, un viņš, palūkojies atpakaļ, ieraudzīja Klaudiju.

— Cik laimīga sastapšanās, Brjuhanov, — viņa sacīja, visa sasarkusi un aizelsusies no straujā gājiena un sala, kažokādas cepurīte bija uzmaukta līdz pat uzacīm. — Izrādās, ka jūs jau esat atgriezies. Kāpēc tad neatnācāt?

— Tikai naktī pārbraucu ... Sveicināta, Klaudija Georgijevna, — Brjuhanovs mazliet paklanījās, nemaz nepaskatījies viņas žirgtajā sejā. — Šķiet, ka šodien solīja salu? Jūs laika ziņas neklausījāties?

Viņi soļoja blakus, viens otram nepieskardamies; Brjuhanova savādie vārdi lika Klaudijai apstāties, un viņš ieraudzīja Klaudijas zaļās acis, kurās slēpās viegla ironija.

— Jūs, Brjuhanov, esat noskaities, ka es pēc pirmā aicinājuma nemetos pa galvu pa kaklu iekšā atvarā? Ka nenodedzināju aiz sevis visus tiltus?

— Nesaprotu, par ko jūs, Klaudija Georgijevna, runājat? Tas manai ausij par sarežģītu un skaistu. — Brjuhanovs viegli pieskārās cepurei, Atvainojiet, Klaudija

Georgijevna, es ]oli steidzos, pēc stundas ceturkšņa man sākas apspriede.

— Kā jūs ar mani runājat, Tihon lvanovič! — No kažokādas cepures apmales Brjuhanovā lūkojās maigas, saprotošas acis. — Es jūs neturu. Kāpēc jūs stāvat? Ejiet taču! — Viņa strauji apsviedās un aizsoļoja uz pretējo pusi; Brjuhanovs visu laiku sev piekodināja, ka nedrīkst atskatīties, ka viņam jānoturas, un viņš ari neatskatījās, lai gan nekādi nesaprata, kāpēc sarīkojis pats sev šādu eksekūciju.

Partijas apgabala komitejā viņš, cenzdamies nepalaist garām nevienu detaļu, sīki jo sīki pastāstīja par savu braucienu uz Zežsku; Petrovs uzmanīgi klausījās. Atsevišķi viņš pakavējās pie Cubareva, īsi un koncentrēti noraksturodams viņa enerģiju un darba spējas, uzsvērdams, ka celtniecībā viss zināmā mērā balstās tikai uz paša Cubareva pūlēm un gribasspēka; Petrovs vel ilgi nelaida viņu prom. Pārējo dienas daļu Brjuhanovs pētīja papīrus, kas bija uzkrājušies pa viņa prombūtnes laiku. Darba diena beidzās, un, palicis viens pats, Brjuhanovs atcerējās Klaudiju; pie velna, viņš pats uz sevi apskaitās, pietiek, jānolūko krietna meitene un jānoprecē bez garas prātošanas. Darbs — tāds jau tas tagad būs līdz mūža galam, jāpadomā arī pašam par sevi, galu galā arī mātei vienreiz vajadzīgs miers.

^ī doma viņam iepatikās, viņš sāka rūpīgāk un glītāk ģērbties, ik ritu skuvas un skatījās spogulī ilgāk, nekā bija parasti darījis, bet uz ielas nemanot ielūkojās pretimnākošo sieviešu sejās; ar vārdu sakot, doma par katru cenu un pēc iespējas ātrāk apprecēties vairs neatkāpās no viņa ne soli.

Petrovs izsauca Brjuhanovu pie sevis pēc kādām divām nedēļām, strupi izmetis «sēsties», pieri raukdams, sašutis meklēja kaut ko uz sava galda, pēc tam atvilktnēs, ar troksni raudams tās citu pēc citas laukā un atkal stumdams atpakaļ; Brjuhanovs pacietīgi gaidīja.

— Redziet, Brjuhanov, — Petrovs beidzot pateica, iz-slējies taisns, ar nogurušu un pēkšņi novecojušu seju, — vakar apcietināts Cubarevs. Jūsu secinājumi nesaskan ar lietu reālo stāvokli.

Brjuhanovs bija gaidījis visu ko, taču šāds trieciens viņu pārsteidza galīgi, un viņš parāva vaļā krekla ap-

30 i

kakiiti; ūdens karafē, protams, ir silts, tagad derētu le-dusauksts kvass, tāds kā Zahara mātei.

— Tā tas, Konstantin Ļeontjevič, ir, kas pirmais iet, tam arī pirmajam trāpa. Taču savus secinājumus esmu gatavs aizstāvēt vienalga kur.

_ — Protams, varen labi darbnieciņi man salasījušies, aizsūti Mārtiņu, pēc Mārtiņa Dārtiņu, pēc Dārtiņas kādu ar pārgudru prātiņu, un viņš tev tādus brīnumus nostrādās ... Arī es neesmu labāks, dzīvoju vienā mierā ... Kopā ar Čubarevu pievākuši vēl trīs speciālistus, — Petrovs svešādā balsī noteica. — Jūs vēl esat samērā jauns cilvēks, jā, jauns, un nupat lieku reizi to apliecinājāt...

— Konstantin Ļeontjevič, kāpēc jūs runājat aplinkiem? — Brjuhanovs piepeši aizsvilās par pārsteigumu sev pašam un arī Petrovam. — Te nav vainojama mana jaunība, kurš katrs cilvēks, būdams manā vietā, izdarītu to pašu, es tur neredzēju nekā slikta, — kāpēc jācej tracis? Cubarevs ir godīgs cilvēks, viņš ir lielisks cilvēks! Jūs taču pats esat par to pārliecināts, citādi nebūtu mani turp sūtījuši. Es... — Noskaities par viņam nodarīto šķietamo pārestību, Brjuhanovs, sastapies ar Petrova satumsušo, ciešo skatienu, aprāvās pusvārdā. — Es nekad neesmu baidījies no atbildības, — Brjuhanovs pārtrauca smago klusumu. — Ja jūs uzskatāt par vajadzīgu, ja uzskatāt, ka netikšu galā ...

— Tātad jau prom, krūmos, Brjuhanov? Nē, tu strādāsi. Ir grūti? Jā, ir grūti. Bet kura pleciem tu gribi uzvelt šo smagumu? Maniem? Sergejeva? Trešā sekretāra? Vai arī ļaut, lai tavā vietā iesēstas tas pats Goršeņins vai Holdonovs? — Petrovs nosauca pazīstamos uzvārdus viņam neparastā skarbā un niknā balsī, tik nesaudzīgu Brjuhanovs vēl nebija viņu redzējis un, mēģinādams kaut ko iebilst, ik reizi pusvārdā apklusa no kalsnās rokas asā, skaldošā vēziena. — Tu domā, ka Petrovs nobijies un meklē, kam uzkraut vainu. Es gribu tikai vienu, lai tu reizi par visām reizēm izprastu savas vietas īsto nozīmi. Mūsu darbā standartu nav un nekad nebūs. Desmitiem un simtiem tūkstošu cilvēku saskata tevī partiju, un, esi tik laipns, atbilsti šai prasībai... Bet lai nu paliek, — Petrovs aprāva sevi pusvārdā. — Domāju, ka viss drīz vien noskaidrosies. Taču tev vajadzēja nevis rakt zemi, bet nodarboties ar savu tiešo, konkrēto darbu!

— Kādu zemi? — Brjuhanovs pārjautāja, juzdams, ka pats neglābjami nosarkst.

— Visparastāko, būvbedrē, un ar lāpstu!

— Bet es uzskatu to par viskonkrētāko un visvajadzīgāko darbu. Mums, Konstantin Ļeontjevič, derētu biežāk atrauties no papīriem, — Brjuhanovs izaicinoši un skarbi sacīja, — lai redzētu cilvēkus sev apkart, nevis viņu anketu ailes. Šoreiz, Konstantin Ļeontjevič, es neesmu vainīgs, masu darba entuziasms aizrāva, — Brjuhanovs jau mierīgāk piebilda, redzēdams, ka ari Petrova acis samie-dzas labsirdīgā sinaidā. — Kā tad jūs domājat, tik tiešām entuziasms, — Brjuhanovs stūrgalvīgi piebilda. — Turklāt jūs taču zināt, Konstantin Ļeontjevič, ka es kopš jaunības esmy pieradis martenu cehā būt kopā ar cilvēkiem, verdošs metāls nav nekāds joks; bet šeit, šajos apartamentos, man reizēm pietrūkst gaisa. Reizēm tā sažņaudzas sirds, tā gribas ienirt pašās dzīlēs. Jau divus gadus lūdzos, lai jūs laižat mani atpakaļ pie marteniern, tieši jums taču to vajadzētu saprast.

Petrovs neatbildēja, un, lai gan viņš stāvēja ar muguru pret Brjuhanovu, Brjuhanovs skaidri zināja, ko pauž viņa seja; paskaidrojums bija Petrovam pa prātam, un viņi atkal ilgāku laiku klusēja.

— Ko tagad iesākt, Konstantin Ļeontjevič? — Brjuhanovs pajautāja, taču Petrovs neatbildēja, un, kad Brjuhanovs atkal ieraudzīja Petrova seju, viņa priekšā stāvēja tas pats agrākais, līdz pēdējai krunciņai pazīstamais Petrovs, bet viņa acis bija rāmas un mierīgas.

— Viņu tūlīt pat aizveduši uz Maskavu, — Petrovs teica, atgriezdamies pie galda. — Es jau zvanīju uz Centrālkomiteju, atļauju izbraukt uz Maskavu vēl neesmu saņēmis. Te ir vēl viens āķis... mani informēja, ka daudz no tā, kas saistīts ar mūsu motoru rūpnīcas celtniecību, līdz pat dažiem, pilnīgi slepeniem datiem, kļuvis zināms Vācijā ... bet Cubarevs laikam patiešām ir pārāk lētticīgs, nepiesardzīgs cilvēks, viņš vairākkārt bija te, pie manis, pazinu viņu arī agrāk, tikāmies smagās rūpniecības komisariātā, nekādi nevaru sev piedot...

— Jūs gribat tikt pie paša, pie biedra Staļina? — Brjuhanovs pavaicāja un aptvēra, ka izdarījis muļķību.

— Diemžēl kļūdas, kā redzams, nav novēršamas. — Petrovs smagi atlaidās savā krēslā.

— Konstantin Ļeontjevič, — Brjuhanovs gandrīz vai lūdzās, — es nespēju saskatīt notiekošajā likumsakarību, loģiku. Jūtos vainīgs, neesmu ticis galā ar jusu uzticēto,

acīmredzot ļoti svarīgo uzdevumu un esmu to izgāzis. Atļaujiet, es pats braukšu uz Centrālkomiteju...

— Nekur tu nebrauksi, Brjuhanov, sēsties un negaidi no manis pārāk daudz. Katram ir savi apvāršņi, un izlauzties aiz tiem nav nemaz tik viegli. Sēsties, sēsties, mums derīgāk būs pabūt kopā, Tihon lvanovič.

Apritēja stunda, tad vēl viena, Petrova saruna ar Brjuhanovu jau sen bija izgājusi ārpus konkrētām robežām, taču abi juta, ka šī saruna bijusi nepieciešama, ja viņi vēlējās arī turpmāk strādāt kopā. Petrova pārspriedumi vairāk gan atgādināja jautājumus pašam sev un Brjuhanovam.

— Kas ir absolūta brīvība? Ņemsim, piemēram, Dostojevska Lielinkvizitoru un viņa brīvības izpratni. Vai viņam ir taisnība, spriežot par absolūto brīvību? Nē, nav, jo absolūtas brīvības cilvēka dabā vispār nav. Cilvēkam brīvību piešķirs vienīgi zināšanas, tikai tās palīdzēs tikt pāri bezdibeņiem pašam sevī, no kuriem ar šaušalām vairījušies un vēl joprojām vairās. — Petrova šaurā plauksta piespieda viņa priekšā guļošos papīrus. — Jebkura patiesība ir mainīga laika plūdumā, pat visģeniālākais cilvēks nespēj ietvert sevī visu. Par vienu gan esmu pārliecināts: zināšanas tagad padarītas pieejamas tautai, un iespējams, ka tieši tas ir mūsu revolūcijas galvenais rezultāts. Un nu,,, nolaidīsimies tuvāk pie zemes, Tihon lvanovič.

— Tuvāk pie zemes, tātad es esmu vienkārši izpildītājs, — Brjuhanovs palika pie sava, nespēdams uzveikt pretī runāšanas garu, kas bija ieperinājies viņā. — Cik vienkārši! Ticu — un nekā vairāk! Ticu! Bet ja nu es ar visu sirdi un dvēseli jūtu, ka Cubarevs nav ienaidnieks, ja es to nekļūdīgi zinu?

— Darbā ar cilvēkiem, mūsu abu darbā, Tihon, blakus sirdij jāliek arī galva. — Petrovs paraustīja plecus, it kā brīnīdamies, cik Brjuhanovs var vieglprātīgi runāt. — Es patlaban nedomāju Čubarevu, tas taču smieklīgi, man tev kā skolas puikam jāskaidro vispārzināmas lietas. Vācijā plosās fašisms, Spānija deg vienās liesmās, atkal tas pats fašisms... Trockisms, piektā kolonna. Mūs gaida ne viena vien sadursme ar pasaules kapitālu, varbūt pat karš... Vai tu esi pārliecināts, ka mūsu zemes iekšienē viss ir sterili tīrs? Nu, re, neesi, es arī neesmu. Tas runātu pretim jebkurai loģikai... Kāpēc nevarētu pieļaut, ka tā ir likumsakarīga saasināta reakcija uz visu, kas noliek apkārt, uz tumšo spēku trakošanu visā pasaulē? Ka tas ir mūsu pašu drošības pasākums visas valsts mērogā? Tādas, Brjuhanov, ir manas domas, ja tas tev tik ļoti svarīgi.

Pat ļoti. — Brjuhanovs bija noguris, un domas bija kaut kā saraustītas gabalos, neturējās kopā, — Spānija... fašistu dumpis... reihstāga dedzināšana... Dimitrova runa... Trockis.

— Cubarevs ir bezpartejiskais, — Petrovs pārtrauca Brjuhanova drudžaino domu gaitu, — tas sarežģī visu vēl vairāk. Velns parāvis, kā tu, Tihon lvanovič, visu to palaidi garām, kā tev neradās ne mazākās aizdomas. Pazaudēt tik lielu speciālistu.

Brjuhanovam gribējās padzerties, taču iet pāri visam kabinetam pie galdiņa ar ūdens karafi patlaban, viņš to juta, nekādi nedrīkstēja, tas visu samaitātu.

Kabinetā iestājās klusums, un cauri tam varēja skaidri sadzirdēt pilsētas trokšņus: tramvaja šķindēšanu, automašīnu taurēšanu; galvenajā ielā un laukumā pie partijas komitejas ēkas iedegās spuldzes.

— Vajag pēc iespējas vairāk staigāt kājām, Tihon Iva-novič, — Petrovs teica, ieskatījies Brjuhanovā, kas bija pa šo dienu galīgi sakrities. — Sagatavojies, otrdien ziņosi birojam par stāvokli motoru rūpnīcā. Bet tagad — svaigā gaisā, kaut kur ārpus pilsētas, uz mežu.

— Bet jūs, Konstantin Ļeontjevič?

— Es arī, tikai ieskatīšos vēl TĀSS ziņojumos. — Viņš nikni atstūma malā kaut kādus papīrus. — Lasi un priecājies. Koncentrāts, pati būtība un nekāda ūdentina. Bet mūsējie •— saraksta veselus traktātus, lai gan vajadzīgas tikai diagrammas un pārskati. — Un viņš noplivināja biezu papīra žūksni. — Nudien, Dimā, tēvs ar dēlu abi kopā. Un kas visu to raksta? Inženieri, kaut viņus nelabais!

— Kas nu tiesa, tas tiesa, epitetus mūsu rakstos var grābt kauču saujām ... Vai atceraties, Konstantin Ļeontjevič, man kopā ar mūsu speciālistu grupu bija izdevība pabūt ārzemju komandējumā pie Krupa... Tur nu gan ir precizitāte, kas jau novesta līdz automātismam, mehānis-kumam. Ir arī ko pamācīties. Mani, kā jau metalurgu, tur visvairāk interesēja maiņas meistara stāvoklis rnartenu

cehā. Saprotiet, pie Krupa inženieris, teiksim, maiņas priekšnieks, katrā ziņā strādā arī ieplānotu zinātnisku darbu. Tas ietilpināts gan viņa atalgojumā, gan ari pienākumos attiecībā pret firmu. Rezultātus, protams, izmanto rūpnīca, precīzāk sakot, tās īpašnieks, bet tādēļ vien tas nekļūst par mazāk svarīgu faktu. Bet pie mums, tiklīdz inženieris ir izsities līdz maiņas meistaram, tā arī sasniegti augstākie griesti un sākas dekvalifikācija. Rausta viņu uz visām pusēm, līdz pat mazmājiņu podu uzstādīšanai, bet par apstākļu sagādāšanu tālākai izaugsmei neviens nedomā. Vajadzētu arī mums par to pagudrot un iespēju robežās šo to aizgūt, Konstantin Ļeontjevič. Vācieši ir disciplinēta tauta, es pēc tā brauciena pat sāku vācu valodu mācīties. Labi, es tagad iešu, Konstantin Ļeontjevič.

Petrovs pamāja ar galvu, ka Brjuhanovs var iet, kaut ko iešņāpa savā piezīmju blokā, tramvaju zvanīšana skanēja aizvien klusāk; plašajā laukumā pie apgabala komitejas neredzēja neviena cilvēka; precīzā taisnstūrī melnēja mazas eglītes, tās iestādīja tikai nesen, dienā, kad atklāja pieminekli revolūcijas upuriem.

Petrovs nolaida loga aizkaru un, rāmi smaidīdams, kā jau cilvēks, kas palicis vienatnē ar sevi, atlocīja šorīt saņemto dēla vēstuli un ar to pašu rāmo smaidu sejā sāka vēlreiz pārlasīt. Re, kā, viņš domāja ar siltu smeldzi sirdī, dēls jau izaudzis liels, kļuvis par kara lidotāju, apprecējies, lido kaut kur zemes vistālākajā malā. Petrovs nekad nebija redzējis Tālos Austrumus, taču no dēla garajām vēstulēm ar visādiem sīkiem aprakstiem viņš spēja iztēloties gan drūmo, bezgalīgo taigu, neskaitāmās mežonīgās sopkas un upju palus vasaras vidū, kas Krievzemes vidus-joslā nemaz nav iedomājami, gan arī dīvainos zivju barus, kas atgriežas no okeāna, lai nārstotu savā dzimtajā upē; un tomēr cik dāsna un daudzveidīga ir dzīvība, cik daudz tajā rezervju.

Nebūtu šīs nepārtrauktās slodzes, kas neļāva ne uz mirkli atrauties, varētu kopā ar sievu aizbraukt pie dēla. Veselas deviņas diennaktis divatā pāri visai zemei mīkstā kupejā bez kādiem tālruņu zvaniem, bez nakts izsaukumiem, kaut varētu vismaz uz pāris nedēļām nomest šo slogu un aizbraukt, tad nu gan sievai būtu prieks, viņa tā skumst pēc dēla.

Salocījis vēstuli, Petrovs saudzīgi noglabāja to svārku iekškabatā, īsais atelpas mirklis bija beidzies, taču tieši

I šajā brīdi viņš bija pieņēmis lēmumu sev vissvarīgākajā

jautājumā, un nu vajadzēja rīkoties, nezaudējot nevienu minūti.

Nodzīvojis vairākas dienas Zežskas motoru rūpnīcā, kur vadīja paša izveidotu partijas komisiju, savācis nepieciešamos materiālus un argumentāciju un vēlreiz pārliecinājies par savu patiesību, Petrovs aizbrauca uz Maskavu, sabija tur nedēļas divas un, atgriezies mājās, uz visiem J Brjuhanova mēģinājumiem ievirzīt sarunas par noteikto

jautājumu atbildēja pavisam īsi:

— Ko nu tu, Tihon lvanovič, grozies kā kaķis ap karstu putru, dabūju, kā saka, izbaudīt to, ko nevienam citam nenovēlu. Pēc dienām sešām septiņām tavs Cubarevs bus atpakaļ savā vietā, tagad sieva vairs viņu vienu nekur nelaiž, iesniegusi atlūgumu darbā, izproti nu sievietes pēc visa tā, pat mēbeles izpārdod.

Ne jau šie vārdi, bet pati Petrova balss, kaut kā tīšuprāt izlīdzināta, bezkaislīga, visa sejas ikdienišķā izteiksme atturēja Brjuhanovu no tālākas iztaujāšanas un savu jūtu izpaudumiem; kaut kas, karn Brjuhanovs nevarēja atrast vārda, bet ko viņš it skaidri sajuta, šķīra viņus vienu no otra; viņš jau pamāja ar galvu un gribēja aiziet, taču Petrovs labsirdīgi un saprotoši iesmējās.

— Reiz, astoņpadsmitajā gadā, toreiz klājās ļoti grūti, man iznāca saruna ar Vladimiru Iļjiču. Mani toreiz norīkoja uz dienvidiem, es atceros, kā viņš tad teica, ka kritiskā situācijā jāprot rīkoties zibenīgi... M-jā, zibenīgi, un tomēr šīs te dienas es nemūžam neaizmirsīšu. Ļaudis pareizi saka: nebīsties cirvja, bīsties uguns. Būs jau labi, Brjuhanov, vari iet. [7]

Sēdēdama pie galda un laiku pa laikam pieskardamās deniņiem, Jeļizaveta Andrejevna pārlasīja savu skolēnu sacerējumus; viņai gauži gribējās izberzēt acis, taču bija bailes, ka neuzrodas jaunas krunciņas, tās jau tā bija nodevīgi savilkušās tieši ap acīm. Tikko uzmetusi skatienu burtnīcas vākam un ieraudzījusi vienu vai otru uzvārdu, viņa jau zināja, par ko un kā būs uzrakstīts sacerējums, un priecājās, ja bija uzminējusi; viņa tā aizrāvās, ka pat nepamanīja vīra pārnākšanu; izdzirdusi sev aiz muguras viņa skaļo balsi, Jeļizaveta Andrejevna pat satrūkās un atskatījās.

— Atkal tu tā, Rodion, — viņa neapmierināti sacīja, — kāpēc tu kultivē sevī šo niķi? Gluži kā tāds puišelis ~~ piezogas, nobiedē...

Aņisimovs apskāva sievas plecus un noskūpstīja uz galvas.

— Nu un tad? — viņš smiedamies sacīja. — Katrs vīrietis ir tikai pieaudzis puišelis. Vai tu, Ļiza, vari iedomāties, kāds viesis bija pie manis šodien iegriezies? Neparko neuzminēsi. Pats Brjuhanovs, Tihons Ivanovičs!

— Ja jau bija, tad bija. — Jeļizaveta Andrejevna ar ziņkāri palūkojās vīrā. — Vai ēst gribi, Rodion? Es arī vēl neesmu vakariņojusi, iešu uzsildīšu.

— Est vakariņas vienmēr ir patīkami, it īpaši kopā ar mīlamu sievieti. — Aņisimovs noklikstināja liela ādas portfeļa slēdzi, izņēma no tā vairākus tīstokļus ar desu, sieru, maizi, tad, mazliet pasvārstījies, izņēma pudeli degvīna un pašķielēja uz sievas pusi. — Šodien tāds gadījums, un to nevar neatzīmēt, — viņš teica, aizsteigdamies priekšā sievas iebildumiem. — Ne jau katru dienu tik augsta priekšniecība pagodina mūs ar savām vizītēm.

— Nu kā tad, galvenais ir vēlēšanās, iemeslu vienmēr var atrast. — Jeļizaveta Andrejevna paskatījās vīram garām ar nekā neredzošām, svešām acīm, viebdamās no viņa nedabiski pacilātās balss.

Aņisimovs aizgāja viņai līdzi uz virtuvi, iekūra plīti un, kad liesmas apņēma sausās pagales, tā arī palika pie-tupies, seju un rokas pie uguns sildīdams.

— Ko tad jūs ar Brjuhanovu izrunājāt? — Jeļizaveta Andrejevna, galdu klādama un traukus likdama, pavaicāja; viņai derdzās sēsties pie nevīžīgi klāta galda un tāpēc allaž pukojās, ja vīrs pa viņas prombūtnes laiku bija ko atstājis nepiekoptu. Tikai pēc pašai vien zināmām pazīmēm viņa redzēja, ka Brjuhanova piepešais apciemojums satraucis vīru un viņš ir nobažījies, tāpēc klāja galdu ar sevišķu rūpību, dodama vīram iespēju atgūtie*, sakārtot domas un drusku nomierināties. Viņa pat atnesa smalka auduma salvetes, ko lietoja tikai svētkos.

— Saproti, Ļiza, runājām par Zaharu Derjuginu un par manām attiecībām ar viņu. — Aņisimovs beidzot atgāja nost no uguns, noņēma pulksteni un nolika uz eta-žeres. — Brjuhanovs, protams, ir slīpēts vīrs, izrunāja-.

mies gan par šo, gan par to, taču mērķis, kādēj viņš bija atnācis, ir skaidrāks par skaidru. Sis, redzējies, gribējis uzzināt, kāpēc man ar Derjuginu bijušas sliktas attiecības. Un ko es varēju viņam pateikt? Es taču nezinu vairāk kā kurš katrs cits, — Aņisimovs pasmaidīja, vēlēdamies sievu paķircināt. — Tiesa, tu Zaharam patiki, tikai viņš, protams, ne uz kādiem panākumiem necerēja, nu un tāpēc dusmojās un bija nikns arī uz mani. Var taču būt ari šāda versija.

-— Un tu tā arī paskaidroji Brjuhanovam?

— Ej nu ej, Ļiza, par ko tu mani turi? Es tikai pieļauju šādu iespēju. Nemaz neesmu tāds vientiesis, kā tev rādās.

— Nomazgā rokas un sēdies pie galda, — Jeļizaveta Andrejevna apvaldīti sacīja, un viņas balsī ieskanējās tāds kā atvieglinājums.

Aņisimovs aizgāja aiz šķērssienas, un Jeļizaveta Andrejevna, klausīdamās, kā vīrs tur šļakstās un sprauslo, domās pārlika katru dzirdēto vārdu, nepārstādama darīt savu darāmo: uzlika uz uguns trumuli, uzlēja svaigu tēju, uzsildīja jēra gaļu, no stikla burkas ielika salātu traukā sārtus sālītus tomātus. Tas, ko viņai vīrs pateica, bija, kā jau vienmēr, meli, un abi zināja, ka tie ir meli, taču visa viņu pagātne bija meli, un tam visam vairs nebija nekādas nozīmes, nekam viņas dzīvē vairs nebija nozīmes; viņa vēlējās tikai vienu — lai liek viņai pilnīgu mieru; viņai bija sava vieta dzīvē, sirdij tuva profesija, par pārējo viņa nelikās zinis. Vīra pagātne bija cieši saistīta ar viņas pagātni, un viņa nevarēja to ņemt un nokratīt un aiziet no tās uz visiem laikiem, viņas liktenis bija neatšķetināmi savērpies ar cita cilvēka likteni; lai šīs saites pārrautu ar reizi un uz visiem laikiem, viņai nepietika ne gribasspēka, ne apņēmības. Jeļizaveta Andrejevna jau sen dzīvoja tikai tajā, viņu starpā bez vārdiem sadalītajā un atļautajā telpas daļā, un ļoti pārdzīvoja, ja vīrs pārkāpa šo visai nedrošo robežu. Abi bija saauguši viens ar otru, un vīrs (viņa to labi zināja) nevarēja iztikt bez viņas, viņa bija daļiņa no vīra agrākās dzīves un pat ar savu vājību un nevarību bija viņam vienīgais balsts, kas neļāva pagrimt galīgi. Viņš aizvien vēl dzīvoja pārmaiņu gaidās, viņa nekādām pārmaiņām vairs neticēja un arī nevēlējās, lai tās notiktu, viņa bija pārstājusi tām ticēt tieši pēc gadījuma ar Zaharu Derjuginu; izskaidrot to viņa neprata, taču ik reizi, kad vīrs mēģināja

pārkāpt līgano robežu viņu dzīvē, kļuva neiecietīga un patlaban, tikko vīrs apsēdās pie galda, satvēra viņa roku, kas jau pasniedzās pēc pudeles, un atbīdīja nost.

— Uzgaidi, lūdzu, Rodion. Es tevi ļoti lūdzu.

— Bet kāpēc, Ļiza? Es gribu ēst, un vai darba cilvēks, vienkāršs padomju kalpotājs, nemaz nedrīkst iedzert?

— Kāpēc tu, Rodion, visu laiku āksties? — Jeļizaveta Andrejevna skatījās, kā viņš ielēja glāzē, izdzēra un uzkoda, uz šķīvja rūpīgi sagriezis tomātu četrās daļiņās. — Kāpēc tu melo, Rodion, melo pats sev, neviens taču nedzird. Tu dzīvo vienos melos, bet tev ir apskaužama atmiņa. Kāpēc tu to dari, Rodion? Ne jau es esmu cēlonis tavām nesaskaņām ar Zaharu Derjuginu. Ja liktenis būtu mūs aizvedis uz citu pasaules malu, arī tur atrastos kāds Zahars. Tu nevēlies saprast to, ka viņi ir masa. Zaharam Derjuginam te nav nekādas nozīmes, viņš viens nav itin nekas. Tavs mēģinājums nav izdevies, Rodion.

Aņisimovs vēlreiz klusēdams izdzēra un ar baudu turpināja ēšanu, labi zinādams, ka viņa miers kaitina sievu un ka viņa vairs tikko valdās.

— Ļiza, Ļiza, rimsties, — viņš miermīlīgi pieskārās sievas rokai, viņam negribējās ķildoties. — Tev nav taisnība. Paskaties, kas notiek apkārt: mēs taču nedrīkstam krāpt sevi ar šito patriotisko ampelēšanos! Viņnedēļ, kā stāsta, rūpnīcā, ko ceļ tepat pie Zežskas, daži jau esot saņemti ciet. Sapulcē pasludināti par tautas ienaidniekiem — un ne ziņas, ne miņas. It kā esot pagrābts līdzi pat celtniecības priekšnieks, taču šodien dabūju zināt, ka viņš tikai aizbraucis uz Maskavu darīšanās... Pats velns te nekā nesapratīs. Viņiem pietrūkst laika, re, kur tas āķis, bet gotiņa taču jāslauc rāmi, nevar raut nost visu tesmeni. Padomā pati, tagad katrs, kas likvidējis savu analfabētismu, — starp citu, arī tu te esi pielikusi savu roku, — viņš piemiedza acis, — pa savam prātam gudro visādus projektus, kā ātrāk tikt pie vispārēja uzplaukuma. Taču līdz ar uzplaukumu un vienlīdzību katram vajag arī, ko likt uz zoba. Turklāt kaut ko treknāku, garšīgāku. Tāpēc viens otrs savā pārcentībā uzraksta arī pa denunciācijai.

— Tajā skaitā arī tu ...

— Ļiza! — Aņisimovs pārmetošā balsī apsauca. — Kaut gan — kāpēc tad neieliet eļļu uguntiņā? Tas taču interesanti ...

— No tā, ka es klusēšu, īstenība neizmainīsies, bet dzīves loģika novedīs tevi, Rodion, pie viņu patiesības. Man

taču sāp, ka tava prāta spēks, tavs intelekts izput veltīgi. Cik ilgi tad tā var, kā akls... Es taču bieži redzu: tu kaut ko slēp un slēp... Līdzko ienāku iekšā, tu tūlīt slēp.

— Tās var būt arī mīlestības vēstules, — Aņisimovs mēģināja atjokoties, cenzdamies neskatīties sievā un aiz muguras žņaugdams drebošos pirkstus. — Un ja arī rakstītu? — viņš tikko valdījās, lai nesāktu kliegt. — Tagad ir tāds laiks, ja neuzrakstīsi tu, uzrakstīs par tevi, nepagūsi ne nožagoties, kad jau — kliktl — un aiz restēm... Kāpēc tad tā? Nevajag taču, — ieraudzījis, ka Jeļizaveta Andrejevna ar sastingušu seju raud, batista lakatiņu pirkstos ņurcīdama, viņš pēkšņi it kā saguma. — Es tikai gribu piesaistīt tevi sev, Ļiza, — viņš klusi sacīja, neuzdrošinādamies sievai pieskarties. — Es negribu, es nevaru palikt viens pats. Tu visu laiku attālinies no manis, bet es nespēju ar to samierināties, un vai tad tie ir kādi meli? Meli, lai glābtu to, kam tici? Tu lasi avīzes un zini, kas notiek pasaulē, kādas bangas kāpj aizvien augstāk un augstāk, reizēm naktī pamostos un jūtu: tās jau ceļas pāri galvai un kuru katru mirkli gāzīsies virsū. Tu, Ļiza, padomā par to, tad arī tev viss kļūs skaidrs. Visi šie pārlidojumi bez nosēšanās un visādi trockisti, tie tikai aiz bailēm sadomāti. Cīņa paliek cīņa.

— Viņi cīnās, bet tu esi divkosis un nekas vairāk. Nē, Rodion, tās ir tukšas cerības. — Jeļizaveta Andrejevna aizstūma prom šķīvi, kam pat nebija pieskārusies. — Kāds tur nu vilnis... Man vairāk par visu pasaulē gribas miera, vai tiešām tev nav jau apnicis? Līdzko atceros visas tās šausmas, asinis uz bruģa, nogalinātos, holeras karantīnas, — vai tad tu, Rodion, nemaz nesaproti, ka tā vairs nedrīkst būt! Katrai paaudzei piešķirts savs ciešanu mērs, bet mums abiem tas jau sen pārsniedzis pieļaujamo normu. Turklāt tā ir mūsu zeme, mēs esam no tās izauguši, un, lai mūsu liktenis būtu kāds būdams, mums tas jāizcieš kopā ar visu Krieviju, citas Krievijas taču nav un arī nebūs. Man šodien, Rodion, bija grūta diena, tu man piedod, bet es iešu gulēt laikāk... Lūdzu, nokop galdu pats.

Jeļizaveta Andrejevna pieskārās ar lūpām viņa pakausim un aizvēra savas istabas durvis, viņš arī nemēģināja aizturēt un palika sēžam, rokas uz galda smagi noguldījis; viņš saprata sievu, piedeva un, kā prata, mīlēja viņu; viņš guva slepenu baudu, izstāstot sievai visu, kas bija jāslēpj no citiem, un šajās vaļsirdīgajās sarunās

iemantoja īslaicīgu mierinājumu. Taču šoreiz tas tā nebija; viņš iedzēra vēl, tagad Ļiza izģērbjas, liekas gulēt un nakts spuldzītes gaismā sukā savus garos, biezos matus, bet cik patīkami būtu ieiet, apgulties viņai blakus un aizmirsties, ne par ko nedomājot, taču laiks ritēja, bet viņš aizvien vēl sēdēja nepakustēdamies. Satraukums pēc sarunas ar Brjuhanovu vēl aizvien nebija pagaisis, un no degvīna apskurbušajā galvā visu laiku turējās viegls troksnis; pirmo reizi viņš šo troksni pamanīja pirms gadiem trim, protams, tas ir drusku par agru, bet vai tad nav viena alga, viņš jau bija pie tā pieradis un vairs nepievērsa uzmanību.

Klusums kļuva aizvien dziļāks, mājele atradās tālu iekšā pagalmā, kura žogrnalās vasarā saauga diždadži, ziemā ik pēc snigšanas vajadzēja attīrīt celiņus līdz vārtiņiem un malkas šķūnītim, un viņam patika šis līksmais darbs, kad varēja nekā nedomāt. Drīz pienāks īsta ziema, sāks putināt, stāsta, ka šī ziema būšot ļoti sniegota, veci vīri pēc kaut kādām savām pazīmēm to noteikuši.

Blakus, nelielajā piebūvītē, kur tika glabāti visādi pārtikas krājumi, kaut kas skaļi nodārdēja, un Aņisimovs no tā satrūkās un izlamājās. Viņš atcerējās par žurkām un, pagrūdis vaļā durvis, iededza gaismu; kaktos pazibēja un mirklī pazuda vairākas neskaidras ēnas, taču viņš pamanīja, ka pašā tālākajā kaktā, piesietajā slazdā ir medījums. Pretīgs zvēriņš ar smailu purnu un garu kailu asti nikni grauza dzelzs stieples un sitās pret tām, žurka tikko kā bija iekritusi un vēl niknumā ārdījās pa slazdu. Aņisimovs, aizvēris uz virtuvi durvis, piegāja tai klāt, pietupās un sāka skatīties. Tas bija liels, nobarojies dzīvnieks; vairākkārt tas aklā naidā metās Aņisimovam virsū tā, ka nodrebēja viss smagais slazds, un no žurkas bezspēcīgā niknuma Aņisimovam uzmācās dīvaini sāpīga sajūta; tā bija tikai žurka, bet arī tā plēsās neganti un nikni, viss purns asinīs, viens asais zobs, gluži kā kurpnieka nagla, bija nolauzts. Aņisimovs atnesa skārda kanniņu ar petroleju, no augšas nolēja žurku gluži slapju, cenzdamies neuzliet tai uz galvas, un, uzrāvis sērkociņu, uzmanīgi pielaida uguni petrolejas peļķītei uz slazda grīdas, vispirms palūkodamies apkārt un aizvākdams visu, kas varēja viegli aizdegties. Uguns vienā rāvienā apņēma zvēriņu, Aņisimovs aši parāva vaļā slazda durvis, žurka spiegdama metās viņam tieši zem kājām, un viņš neviļus sarāvās, kad uguns kamols atsitās pret viņa šņorzābakiem, pēc mirkļa tas, dzirksteles šķiezdams, jau pazibēja tālākajā kaktā, tad pazuda kādā alā, un tikai caur dēļu grīdas spraugām te vienā, te otrā vietā paspīdēja nedroša gaisma, līdz galīgi pazuda zem mājas.

Aņisimovs, cenzdamies nekam nepieskarties, izgāja virtuvē, tad ēdamistabā, ielūkojās grīdas šķirbās, taču sadzirdēja zem tās vienīgi kādu skraidām, bet drīz arī šis šaudīgais troksnis apklusa.

Jeļizaveta Andrejevna gulēja; Aņisimovs atgriezās virtuvē un ilgi, nepatikā viebdamies, mazgāja rokas, berza tās ar ziepēm un suku, aplēja ar odekolonu un atkal ņēmās berzt, un vēl vairākas dienas pēc tam viņam šķita, ka uz rokām palicis kaut kas pretīgs un netīrs, taču žurkas kopš tā vakara patiešām pazuda no mājas un vairāk Jeļizavetu Andrejevnu nebiedēja. Viņa priecīga par to pastāstīja vīram, tikai mājās, par spīti atvērtajiem vēdlodziņiem, vairākas dienas turējās pretīga smaka; Jeļizaveta Andrejevna slimīgi rauca degunu un biežāk nekā parasti mazgāja grīdu; nolūkodamies viņā, Aņisimovs smaidīja,— un tomēr viņš mīlēja šo maigo, neapņēmīgo sievieti, un viņam bija labi kopā ar viņu.

10

Zahars Derjugins būvēja jaunu māju, un visi gustiš-čieši, sīki jo sīki pārsprieduši pavērsienu viņa attiecībās ar Maņu un pieraduši pie tā, un tātad arī zaudējuši par visu to jebkādu interesi, sāka runāt, ka viņš, paldies dievam, būšot iztrakojies un beidzot nācis pie prāta, bet tas, ka Zahars sāka būvēties, vairs nebūdams kolhoza priekšsēdētājs, tikai rosināja visā ciemā labu attieksmi pret viņu un viņa pasākumu, un nekur nedzirdēja nedz skaudēju, nedz nelabvēļu tenkas. Kad viņu atcēla no kolhoza priekšsēdētāja amata, pēkšņi noskaidrojās, ka, par spīti savai jaunībai, viņš bija paguvis iemantot ciemā daudzu cilvēku cieņu, un gandrīz vai visi Gustiščos uzskatīja, ka viņš atcelts nelikumīgi, lāgu lāgiem, sēžot uz baļķiem, kas bija sagāzti pie ciema padomes, atkal iedegās sarunas par to, un laikam vienīgi pats Zahars tagad retu reizi atcerējās, ka viņš kādreiz bijis priekšsēdētājs. Viņš pavisam dabiski, lai gan nebūt ne vienkārši, it īpaši pēc tam, kad pārtrūka sakari ar Maņu, atsāka to, ar ko no laika gala bija nodarbojušies viņa vectēvs, tēvs un arī viņš pats.

Kopā ar citiem viņš izgāja art vai sēt, pļaut, kraut sienu kaudzēs vai stirpot labību, taču vairāk par visu viņam patika strādāt pie kuļmašīnas, laist tās dārdošajā dzelzs rīklē kūļus, ko viņam, ar sirpjiem grīstes pārgriezušas, no abām pusēm piestūma divas palīdzes, tas bija smags un līksms darbs pašā tveicē, izkaltušos rudzus vai kviešus bija vieglāk izkult. Pa visu miesu tecēja sviedru strūkliņas, Zahars bieži kāpa zemē, uzdevis darbu savām palīdzēm, un kāri un ilgi dzēra no visa spaiņa, pēc tam ar labpatiku izgāzdams pārējo ūdeni sev uz sakarsušajām krūtīm; sievas nespēja vienas tikt galā, un pustukšā kuļmašīna drīz sāka skaļi gaudot; Zahars tad steidzīgi kāpa atpakaļ, un viņa garais, kūkumā saliektais augums atkal rēgojās pie rēcošā trumuļa, un zem slapjā krekla vienmērīga ritmā bez kādas apstājas kustējās tikai viņa lāpstiņas.

Viņš strādāja veikli, ar tādu kā līksmu niknumu uz sevi un citiem, vienādi labi viņam veicās visur, lai norīkoja kur norīkodami, taču kopš atbrīvošanas no priekšsēdētāja amata viņš tikpat kā negāja uz sapulcēm un, ja arī aizgāja, tad tikai tādēļ, lai kopā ar vīriem patriektos par dažādiem dzīves sīkumiem; viņš pilnīgi pārstāja interesēties par visām kolhoza lietām, it kā nekad nebūtu ar tām nodarbojies. Pirmajā laikā, it īpaši tad, kad Kuļikovs, padomu prasīdams, aicināja uz valdi un par kaut ko apjautājās, Zahars tikai noplātīja rokas, visādi atrunājās vai aizbildinājās ar nevaļu, reizēm atkratījās ar kādu joku, pēc tam pamazām sāka likt viņam mieru.

Nevarētu teikt, ka visas šīs pārvērtības Zahars viegli un gludi laistu pār galvu; viņa sieva Jefrosiņja, kas arī sāka pamazām pierast pie pārmaiņām vīra dabā, ievēroja, ka Zaharam reizēm uznāk nesaprotamas pēkšņas dusmas un uzbudinājuma lēkmes, kas ātri vien pāriet, viņš kliedza uz bērniem vai arī nedēļām ilgi nelikās viņus ne redzam, bērni to juta un vairījās no tēva, vienīgi audžudēlu Je-gorku šī Zahara smeldze neskāra. Tieši šajos brīžos Zahars sēdināja Jegorku sev uz ceļiem un mīlīgi klausījās draiskulīgā melnmatainā puišeļa pļeperēšanā. Laikam jau vienīgi Jefrosiņja ar savu sievietes sirdi izprata Zahara stāvokli, taču cieta klusu, kaut gan reizēm ļoti gribējās pieiet klāt un ar vaimanām un kliegšanu atvieglināt savu sen iesīkstējušo sāpi, tikai vecā Avdotja ar savām mātes tiesībām tādos brīžos neko lielu no Zahara nebijās un klāja laukā, ko domāja.

Viņa lika dēlam iet un apkopt saimniecību, atvest malku vai izmēzt kūti; vecā Avdotja bija greizsirdīga uz Jegorku viņa paša bērnu dēļ, kas tēva smeldzīgo skumju brīžos baidījās rādīties tam tuvumā un lasījās prom no mājas, ja ārā bija silts, vai ari spiedās kaktos, kad ai* durvīm sprēgāja sals, jo apģērbu un apavu visiem nepietika — un gribot negribot vajadzēja sēdēt mājās. Ik reizi, ieraudzījusi Zaharu ar Jegorku uz ceļiem, vecā Avdotja izgudroja kaut kādas neesošas darīšanas, sāka skaļi un ēr-cīgi runāt, un tūlīt pat viņai uzradās lēvenis nepadarītu darbu, viņa aicināja vecākos mazbērnus Ivanu un Aļonku, lika Ivanam turpat istabas vidū plēst skalus iekuriem, bet Aļonkai — sukāt linus, nelika mieru nerunīgajai Jefrosiņ-jai, pārmezdama, ka, raugi, viņai vienai jānoņemas ar spaini lielajiem podiem, ko nespējot vairs ne izcilāt, ne izstumdīt pa krāsni, un tad sāka grauzt dēlu, kas sēdēja kaut kur uz sola ar Jegorku klēpī.

— Un ko tu, dēliņ, tā sēdi? — viņa klusi un laipni apvaicājās. — Vai nejūties vesels, es varu kadas tējiņas uzvārīt, tikai pasaki — kas tev sasāpējies, dēliņ?

— Liecies taču, vecā, mierā, ko tu no manis gribi? Man nekas nekaiš, — Zahars drūmi atmeta un skumji palūkojās uz durvīm, pārlaizdams acis savai lielajai ģimenei. — Neļauj ne minūti mierā pasēdēt, ko tu ārdies, māt...

Vecā Avdotja uz brīdi pierimās, taču tikai tādēļ, lai piekļūtu no citas puses un atrastu vēl ko dzēlīgāku.

— Eku, vectēvs Makars, mūsu pašu kaimiņš, — viņa iesāka, — šorīt kopš paša rīta ragutiņām slieces sutina un loka. Puišelis, nu, tas Iļjuša, visu laiku ap viņu tinas. Lukerja man tāpatās pāri žogam pakliedzās, teica, braukšot uz tirgu andelēties, ragutiņas labi ejot no rokas. Būtu arī tu, Zahar, iemanījies, citādi, pavei, Aļonkai mētelītis pavisam izdilis, kauns ar tādu skolā rādīties, bet skuķim taču jau trīspadsmit gadu. Esi gan tu neveiklis, ne tēvs! Ivanam tāpat kāds nekāds apavs vajadzīgs, citi sen vairs vīzēs nestaigā, bet viņš tikai vīzēs vien, vīzēs vien. Laikam tāpatās kauns no citiem.

Zahars nomākts klusēja, un vecā Avdotja liekulīgi nopūtās.

— Negribēji turēties pie labas dzīves priekšsēdētāja amatā, dēliņ, tagadiņ vajag būt rāmākam ļaužu priekšā un arī pašam pret sevi, var ari kā zālīte pieliekties, mugura no tā nepārlūzīs. — Jo tālāk, jo vecā Avdotja kļuva nežēlīgāka. — Paklanīties citu priekšā nav nekāds grēka darbs, eku, māja brūk kopā, pavei, paksis pie krāsns pavisam nosēdies, bet bēniņos pat bail rāpties, tā vien skaties, ka neiebrūk un kādu nenospiež. Būtu aizgājis uz ciema padomi, pie Miheja, palūdzis kokus — viņš taču tavs kūms, var būt, ka neatsaka, paldies dievam, nu tas pilsētas velns vairs tur netup (vecā atcerējās Aņisimovu), pats zemnieks bijis, gan jau sapratīs mūsu plikumu un vajadzību. Kuļiks, priekšsēdētājs, lai viņnedēļ satika, pats sāka runāt — jauna māja jums, vecmamm Avdotja, saka, jāceļ, lai Zahars iegriežas, aprunāsimies.

Zahars klusēdams nolaida Jegorku no klēpja zemē, vieglītēm pastūma nost un, paķēris cirvi, izgāja laukā; no mātes vārdiem viņam sametās pavisam nelabi, jo vairāk tādēļ, ka nebija ko iebilst, viņai viscaur taisnība: bērni bija apģērbti sliktāk par citiem, ielāps ielāpa galā, bikses pārgāja no viena pie otra, no paša Zahara pie Ivana, pēc tam tās saīsināja mazākajiem, līdz uz tām vairs dzīvas vietas pāri nepalika, un arī māja bija jāceļ. Katru ziemu, lai gan Zahars aplika iztrupējušās sienas ar salmu kūļiem, vējš pastaigājās pa istabu un bērni kāsēja vienā kāsēšanā, ik pa brīdim atkal bija jāstaipa pie feldšera, it īpaši vārgulīgais Nikolajs; Zahars kā dieva nepieņemts klīda pa pagalmu, sev darbu meklēdams, un viņam uzmācās pagalam neciešamas skumjas.

Pirms kāda pusgada, jau martā, kad ap pusdienlaiku durvju priekšā satecēja peļķes un vistas saskrēja ap tām padzerties, pēc kārtējās, sevišķi dzēlīgās sarunas ar māti, jo pagrabā bija izbeigušies kartupeļi — ģimenes galvenais uzturs —, bet viņš aizvien vēl negribēja iet pie Kuļikova un lūgt palīdzību, Zahars izskrēja pagalmā un aklā niknumā pāris reižu iebelza ar savu smago dūri pa pakšķi, baļķa gals pēkšņi turpat acu priekšā sadrupa ķirmju izēstos praulu gabalos; viņš neizpratnē paskatījās uz tiem, iemina netīrajā sniegā un ieskrēja šķūnītī, kur aiz šķērssienas šņākuļodama gremoja Raibaļa ar nokārušos’ vēderu, viņa jau divpadsmit reizes atnesusies, un nule gatavojas atskriet trīspadsmitais teliņš. Tā bija pirmā reize, kad Zaharam uzbruka bezgalīgs izmisums, smagas un drūmas domas sarosījās viņa sakarsušajā galvā un satrūka gabalu gabalos. «Kāpēc tas viss tā, vai tad es esmu pie visa vainīgs?» viņš domāja, ar pieri atspiedies pret zarainu režģi. «Varēja jau toreiz rajona komitejā novaldīties, tagad es zinu, ka vajadzēja novaldīties, kaut mēlē caurumu izkost, taču pieciest; kāda jēga pašam no sevis slēpties, toreiz nenovaldījos — nn nu vairs nav kur savus spēkus izvērst, un nav arī neviens cits pie tā vainojams. Ko tagad darīt? Nav vairs paciešama paša sievas klusēšana, un arī Maņu izmest no galvas trūkst spēka, Iļjuša mīļāks par visiem citiem bērniem, pie sirds pieaudzis, bet par dēlu saukt nevar, tik vien ir prieka kā iztālēm palūkoties.» Viņš atcerējās, kā pirms mēneša, atgriezdamies svētdienā no kristībām pie Mikitas Boboka (Jefrosiņja bija savārgusi, un viņš aizgāja pie Boboka viens pats), nebija noturējies, nakts vidū ielavījies Poļivanovu dārzā un ilgi, pats no sevis kaunēdamies, nodirnējis zem logiem tajā galā, kur dzīvoja Maņa, un galu galā kā agrāk pieklauvējis pie loga, kas izgāja uz dārza pusi; ilgu laiku toreiz nogaidījās asajā vējā pie otrām durvīm, un, kad aiz tām atskanēja dzīva čaboņa un tās atvērās, viņš ienira priekšnama tumsā, un rokas tūdaļ sataustīja ar lakatu apsegtos Maņas siltos plecus.

Viņa klusēdama pakāpās atpakaļ, bet tad izstūma viņu no priekšnama.

— Ej, Zahar, prom, — viņa trīsošā, svešā balsī sacīja. — Vai tad es tevis dēļ vairs no rūpnīcas mājās nedrīkstēšu rādīties? Ko tu velcies man pakaļ, ko izseko? Esmu tikai vārga sieviete, varu arī padoties... Bet tu? Tu? Ko tu gribi, nolādētais? Gribi, lai es cilpu kaklā uzmetu?

— Maņa, nerunā niekus, kā nu tā? ķ

— Ej prom, es tevi paciest nevaru, pretīgs esi kļuvis, man gaismiņā jābūt atpakaļ rūpnīcā. Kauj taču atpūsties.

Viņš pakāpās atpakaļ tumsā, dzirdēdams, cik dobji un stipri dauzās sirds; pirksti niezēt niezēja pamatīgi samizot sievišķi. Līdz šim viņš bija vairāk nekā pusi gada turējies, taču tagad labi vien bija darījis, ka atnācis, tieši tagad arī pienācis gals visam, kas bijis starp viņiem.

Bija laiks, kad viņi abi noguruši un laimīgi stāvēja pie guļošā dēla gultiņas un Maņa nebeidza runāt, ka ir pati laimīgākā visā pasaulē, viņa runāja un raudāja aiz prieka, ka pie viņas dēla gultiņas stāv dēla tēvs, kuram ka vīrietim ir neierobežota vara pār viņu, pār viņas dzīvību, un ka nekā vairāk viņai nevajag, bet bez tā visa dzīve sabruks un sajuks. Un nu tas ir noticis, viņš nodomāja, un ej nu tagad uzmini, kāpēc viss tā pajuka un kur kam sākums un kur gals. Ne pie kā viņš nav vairs vainīgs, bet dzīvot kļuvis aizvien grūtāk un grūtāk; atgriezies tonakt mājās, viņš noģērbās un pirmo reizi pa visu šo gadu apgūlās blakus sievai, ar mokām izdabūdams ierasto «pavirzies tālāk».

— Ko ta nu, ko ta nu? — viņa izbijusies noprasīja, mēģinādama pirmajā brīdī atbrīvoties no viņa rokām, pēc tam abi klusēdami gulēja blakus, viens otram joprojām tāli un sveši.

Zahars palaida režģi va|ā un, atbrīvodamies no atmiņām, ar apskaidrotām acīm paskatījās uz govi, kas, izklīdusi no iekšā nobriedušās jaunās dzīvības, smagi pūta, tad, juzdams sevī mierīgu, skanošu tukšumu, sameklēja šķūnīša kaktā kaņepāju grožus un, tos va|ā ritinādams, apsvēra attālumu no sijas līdz zemei; brītiņu pastāvēja, domādams, pietiks vai nepietiks, tad drošības labad nomērīja atstatumu ar kārts gabalu, kas pagadījās pa rokai, un vēlreiz pārliecinājās, ka pietiks! Visu to viņš izdarīja lēnām un vienā mierā. Tad atnesa no pagalma bln-ķēnu, uz kura pats un Ivans cirta malku, nolika to gale-niski zem sijas un rūpīgi pārbaudīja grožus. Tie bija veci, taču, ritinādams vaļā un lāgu lāgiem spēcīgi paraudams, viņš pārliecinājās, ka groži izturēs. Viņš jau grasījās pārsviest galu sijai un apsiet, kad sadzirdēja aiz muguras klusi un piesardzīgi nočīkstam durvis; Zahars nodomāja, ka vējš tās virina, bet tajā pašā mirklī strauji pameta atpakaļ acis — durvju spraugā stāvēja viņa vecākais dēls Ivans, garš, izstīdzējis, tēvam gandrīz jau līdz pleciem (Ivans toreiz bija iekāpis divpadsmitajā gadā), un Zahars vispirms ieraudzīja viņa kājas, vīzes, lupatu autus, zēna garos stilbus un tikai pēc tam seju, tumšās, garās uzacis, tuklās lūpas, un tieši šajās lūpās un ap acīm jau brieda un spraucās laukā vīra skarbums un spēks.

— Ko tev vajag? — Zahars nikni uzkliedza, juzdams, ka pakausī iemetas mokoša, neciešama nieze.

— Es gribēju parunāt ar tevi, tēti, — Ivans sacīja, raudzīdamies skaidru skatienu tēvā; viņš ienāca šķūnītī, pamezdams durvis pusvirus, un pa šo šauro spraudziņu lauzās iekšā marta saule, raugoties uz to pusi, Zaharam iesāpējās acis.

— Runā ar, ja vairs citādi nevari, — Zahars negribīgi piekrita, apsēzdamies uz bluķēna un nenovērsdams no dēla meklējošu skatienu, taču acis viņam bija neparastas un tukšas. — Ko tad tu gribi man tādu teikt? Varbūt māte tevi sūtīja? — Zahars noprasīja ar to pieaugušajiem reizēm raksturīgo cietsirdību balsī, kas uzrodas grūtos brīžos, kad cilvēks atskārst, ka dzīve, kas nodzīvota veltīgi, piepeši liek sevi manīt, gluži kā pirmo reizi ieraudzījis, Zahars skatījās dēla piesarkušajā sejā, sajuta, ka viņš bikli, it kā piespiesti tiecas būt viņam tuvāks, un samulsa; Zaharam iešāvās prātā, ka viņš taču nemaz nepazīst šo puisi, nezina, kā viņš aug un par ko domā, ko dara un par ko grib aprunāties, un tad viņam uzvēlās jauns vilnis, izkausēdams to ledus sienu, kas pirmīt bija nostājusies starp viņu un dēlu.

— Nē, māte man nekā nelika, — Ivans klusi un mierīgi, gluži kā pieaudzis atbildēja un nez kādēļ joprojām skatījās uz grožiem, ko tēvs tīri mehāniski žņaudzīja rokās. — Es, tēti, gribēju, lūk, par ko... Petja Boboks svētdien bijis pilsētā, tēvs paņēmis līdzi, viņš sacīja, ka esot izlasījis pie žoga uzlīmētu sludinājumu, Holmskā uzņemot zēnus četrās karaskolās. Man vairs daudz nav jāgaida...

— Paga, paga, kā tā — nav daudz? Nu tad aprunāsimies ar, — Zahars teica, ar mulsu saviļņojumu un interesi nolūkodamies dēlā un saskatīdams viņā aizvien kaut ko jaunu un jaunu, sev nezināmu, un pūlēdamies atcerēties kaut drusciņ no agrākā, kas kaut kā saistītu viņus, taču nekā tāda nespēja iedomāt. Viņam iešāvās prātā, ka dēls, protams, zina visu ir par viņu, ir par viņa attiecībām ar Maņu. Ivana vecumā arī viņš par tādām lietām zināja visu, beidzot nodūra acis, sāka tīt kopā grožus, apmeta ritulim cilpu un iesvieda to kaktā. — Gribēju kaut ko te pielabot, — viņš nomurmināja, — bet lai paliek, pielabos citureiz... Pavasarī sāksim būvēties, — viņš pēkšņi aiz satraukuma piesmakušā balsī pateica, — rīt aiziešu uz ciema padomi, aprunāšos ar Miheju par kokmateriāliem ... Bet par to karaskolu... tā, vai zini, nav nemaz tik slikta doma, audz vesels, Vaņa, audz... Paklau, tas taču lieliski, uz karaskolu, bet vai pieņems?

— Pieņems, Boboks saka, teikts, ka pēc nepilnās vidusskolas, — Ivans paskaidroja, savukārt skatīdamies tēvā ar ieplestām acīm un pusapjausti žēlodams viņu par vājumu un nedrošību. — Tu, tēti, nekā tāda nedomā, es to tikai tāpat, es jau nekā, — Ivanam pēkšņi paspruka, un viņš mokoši nosarka, jo ieraudzīja tēva necerēti pateicīgās, savādi mirdzošās acis, kas dziļā mulsumā nolūkojās viņā.

— Par ko tu runā, par ko? — Zahars murmināja un

piecēlās, mazliet sakumpis, taču spēcīgs, un sāka neveikli mīņāties. — Ko tu gribēji sacīt, Ivan?

— Neko tādu, tēti, to es tāpat, saproti, man izlikās... it kā tu skatītos tādām kā vainīgām acīm, bet es jau neko.

— To tu, Ivan, vēlāk sapratīsi, — Zahars sacīja gluži kā pieaugušam un sev līdzīgam, pateicīgās acis no dēla nenolaizdams un visu laiku baidīdamies, ka viņš novērsīsies, taču Ivans skatījās droši un atklāti, un pienāca mirklis, kad viss sabruka un sajuka kopā; Zahars kaut kā iešķībi, it kā viņu kas žņaugtu, nogrozīja galvu, apspieda sevī negantās elsas un apraudājās, un tad, vairs nekautrēdamies karsto asaru, kas pret paša gribu sāka plūst pa rugājiem noaugušajiem vaigiem, paspēra soli pretim dēlam, ar visu spēku piespieda viņu sev klāt, un arī Ivans, pacēlis pret tēvu pārsteigto, savu rūpju sagrauzto seju, aiz kaut kādas pēkšņas laimes sajūtas, kas izplūda pa visu augumu, sāka raudāt un, savu asaru kaunēdamies, nespēja atrauties no tēva; kopš vien viņš atcerējās, tā bija pirmā reize, kad viņš sajuta tēva roku apskāvienus.

— Gan uz pavasara pusi mēģināsim kaut kā tikt tev pie zābakiem, — Zahars teica, uzlicis plaukstu uz dēla pinkainā pakauša un sāpīgi piespiezdams viņa vaigu pie sava pleca, tēvs negribēja, ka dēls šajā brīdī ieraudzītu viņa seju. — Tādus kā brūtgānam, ar sakrunkotiem stulmiem, ej ar tādiem pa ielu — čīkst vien ...

— Labāk jau kaut ko mātei, — Ivans dobji, ar pieauguša cilvēka apdomu atteica. — Aļonkai arī vajag, viņa taču meitietis... Bet kam tad man, līdz karaskolai izstaigāšu tāpat, bet tur iedos kroņa zābakus ...

— Būs viss, Ivan, pietiks arī viņām, šogad saņemsim bagātīgi par izstrādes dienām, — Zahars Derjugins aizsmakušā balsī noteica; viņā bija pamodies savāds niknums un prieks, gaidot kaut ko nebijušu un vēl ne visaī skaidri apjaustu. — Tu tagad uz mani neskaties, katram var uznākt vājuma brīdis. Mūsu dzimta, Ivan, ir no ozolu sugas, ar saknēm versti dziļi zemē ieaugusi, un nav no svara, ja galvenā sakne arī nobeidzas, citas sāks sazarot un pieņemties spēkā. Un tā tas, Ivan, būs, kamēr pastāvēs zeme, un tas viss notiek klusumā, bez liekas kņadas un brēkšanas. Zemei, Ivan, ir liels spēks. Savu lepnumu nekad nenoliec citiem pie kājām, cilvēki arī ir dažādi, cits tā vien alkst to samīdīt un ar saviem zābakiem pa pasauli izvandīt, to tu, Ivan, iegaumē uz visu mūžul

Mums nav no kā bīties. — Zahars runāja, un viņā paši no sevis dzima kaut kādi dārgi un saturīgi vārdi, viņš saprata tos ar sirdi, un bija gan labi, gan sāpīgi, ka blakus atrodas dēls, kas stāv, klausās; lai arī viņš pagaidām vēl visu nesaprot, ne jau tas ir galvenais. — Tavam mūžam, dēls, vēl visa kā pietiks, tavs dzīves ceļš tikai pāžā sākumā. Nāks arī mīlestība, un tu mīlēsi viņu vairāk nekā pats sevi, tikai neļauj nevienam svešam bāzt savu degunu tavās sirdslietās... Būs, dēls, arī draugi, tu viņu priekšā sirdi un dvēseli izplāsi, bet viņi jau pirmajā grūtākajā brīdī tevi ne manot, ne jaušot pastums uz nepareiza ceļa... dubļos un purvā. Izvēloties sev draugus, Ivan, neesi savtīgs, meklē tādus, kas tuvi sirdij! Radīsies arī ienaidnieki, nevairies, sit tūlīt, negaidi, neiesitīsi pirmais — pats, dēls, ielidosi bezdibenī...

Zahars pastūma dēlu nostāk, jo nu jau varēja mierīgi un atklāti ieskatīties viņam sejā; tēva caururbjošais skatiens samulsināja Ivanu, un viņš stāvēja kluss.

Viņi izgāja no šķūnīša, rudā marta saule pamazām grauza veco, sagulējušo sniegu, liedama acīs blīvu, zaigojošu gaismu, un abi viņi, tēvs un dēls, sajuta tuvā pavasara pirmo, vēl smago dvesmu.

11

Tajā pašā pavasarī, kad lielās rūpnīcas celtniecība blakus Zežskai pieņēmās spēkā un turēja saspringumā visu novadu, Akirns Poļivanovs kādā sarunā ar savu sievu Lu-kerju dusmās pārmeta viņai, ka ļāvusi meitai noklīst neceļos, bet to nu Lukerja, vispār pakļāvīga, taču karstas dabas sieva (Gustiščos par tādām teica, ka viņām «velns aiz ādas»), nekādi nevarēja paciest.

— Kāpēc tad tu to pārmet man? — viņa noprasīja tādā balsī, kas tūlīt varēja pāriet kliegšanā. — Nu, kāpēc, kāpēc, tētuk? Esi tu viņai tēvs vai neesi? Varbūt vējš viņu manī iepūta? Kādu tu mani apņēmi, jebšu aiz vecuma būsi jau aizmirsis? Es tevi tikai pēc baznīcas klāt pielaidu, nedomā, ka man jau pirms tam no tevis, pinkainais sātan, galvā dullums nemetās! Atceries vien, kā pats mocījies, kā nogrābi savās ķetnās, kā sažmiedzi, likās, visa pasaulīte tūdaļ ar kājām gaisā apsviedīsies. Taču nekā, viss pa tukšo, nekā tu no manis nedabūji, kāpēc tad tagad pārmet man? Un ja nu tas viss nāk no tavas sugas?

— Kā tā — no manas? — Poļivanovs apstulba. — Var jau muldēt, bet ari mēram jābūt. Tu esi māte, vajadzēja pieskatīt, nevis pa žogmalēm mēli kulstīt!

— Tā jau tu nosargāsi meitu, ja viņa pati nesargājas, — Lukerja saviebās un, drošs paliek drošs, sāka raudat, ar plaukstu asaras slaucīdama. Laikam jau viņai tads nelaimīgs liktenis no paša dieva lemts. Kā viņš nolicis, tā arī notiek.

— Dievs! Dievs! — Poļivanovs pārskaitās un izbolīja acis. — Jūs jau, nolādētais dzimums, varat ar dievu katru caurumu aizbāzt. Pasaki tu man — kāpēc viņa nevarētu iziet pie Volkova? Kas no tā, ka_ viņš atraitnis, ka divi bērni, ko tad šī grib sagaidīt? Vīrs pašā briedumā, trīsdesmit septiņi gadi, ar sirdi un dvēseli nāk pretī, tas taču redzams, neviens jau nav akls. Un ko viņa tev saka?

— Nesaprašā meitietī klausīties, tētuk, tas tikpat kā ar cauru trauku ūdeni smelt, — Lukerja, žēlabaini šņaukādamās, atsaucās. — Vēkš, ka neiešot pie šā — un cauri, bet, saka, ja mēs gribēšot ar varu, paņemšot Iļjušu un aiziešot pavisam uz rūpnīcu, pasaulē, saka, labu cilvēku gana, iztikšot pati.

— Iļju gan viņa, maukas meita, nedabūs, lai kaut vai pakaras! — Poļivanovs iebļāvās, jo tieši šo mazdēlu viņš bija iemīlējis ar dīvaini sāpīgu un dziļu mīlestību. — Lai notiek kas notikdams, bet Iļjuša paliks pie manis, viņa pati ar savu netiklību var iet uz visām četrām debespusēm!

— Rāmāk, rāmāk, tētuk, — Lukerja pārmeta krustu. — Kā nu tā! Paša asins taču vien ir! Ja nebīsties grēka, tad pažēlo kauču mani, es taču ar tevi kopā mūžu esmu nomocījusi no piecpadsmit gadu vecuma. — Viņa atkal apraudājās, nu jau no visas sirds, bet Poļivanovs sāka šaudīties pa istabu no krāsns līdz svētbilžu kaktam, meklēdams, uz ko varētu izgāzt savas dusmas.

1 — Nu, pietiek, pietiek! — viņš dusmīgi uzsauca. — Ko

nu pludini to ūdeni, grīdu sapūdēsi. Es pats ar viņu izrunāšos.

— Man bail, Akim, ka tu sāksi aurot, runā ar viņu rāmi un tā mīlīgāk, viņai jau tāpat bēdu pietiek, dvēsele kā akmens sastingusi. Kas gan cits viņu žēlos, ja mēs nepažēlosim?

— Es viņu pažēlošu, -— Poļivanovs norūca, un Lukerja,

redzēdama, ka dusmas ir pāri, atviegloti nopūtās, klusībā noskaitīja pateicības lūgsnu un atkal iegrima sava nekad nepadarāmajā sieviešu darbā, bet Poļivanovs, apsēdies uz sola un pieri saraucis, sāka apdomāt gaidāmo sarunu ar meitu.

Viņš bija mierīgs un saprātīgs virs, taču patlaban nekā jēdzīga nevarēja izgudrot un tāpēc skaitās; kad no āra ieskrēja Iļjuša un, aiz dusmām viss sasarcis, sāka sūdzēties vecmāmiņai, ka Zahara dēli Jegorka un Nikolajs viņam nez ko nodarījuši, Poļivanovs uzbrēca puikam, Lukerja pagrāba mazo un veicīgi aizveda viņu uz otru istabu. Poļivanovu tas nokaitināja vēl vairāk; viņš atnesa no priekšnama pāri saku, piķi, drāti un īlenu, apsēja nātno priekšautu un sāka lāpīt sakas; strādādams viņš pamazām nomierinājās un jau sāka nožēlot, ka uzbrēcis mazdēlam un to apvainojis, ka vajadzēs nopirkt viņam tirgū konfektes un kādu svilpaunieku, bērns jau nav vai-nīgs, tēvu un māti viņš pats taču nav ne izvēlējies, ne kārtīs iespēlējis, bet, ja nu nācis pasaulē no paša meitas, tātad arī viņš, Akirns Poļivanovs, ir atbildīgs par viņa dzīvību, un ne dievs, ja vien tāds pastāv, ne cilvēki neatsvabinās viņu no šīs nastas. Turklāt jviņam tāda atsvabināšana nemaz nav vajadzīga. Un šajā brīdī viņā kā no miglas, kā no tāluma uzpeldēja doma, ka arī pats taču ir vainojams meitas liktenī, un pat nosēcās aiz dusmām; jau kuro reizi viņš pārcilāja prātā, kā tas viss sākās (bet domāt viņš domāja par to bieži, lai gan nevienam visā pakaulē ne sitams neatzītos); tad atlika sakas sāņus un, nekā neredzēdams, blenza uz sola saliktajos sedlinieka darbarīkos; ja tā godīgi apdomā, tad jau viņš pats vien pie šīs sodības vainīgs. Viņš taču redzēja, uz kuru pusi viss iet, un nav jau arī viņš nekāds dzelzs gabals, nobijās tajos nedrošības laikos un sāka skatīties caur pirkstiem uz meitu un Zaharu, kad tas vēl priekšsēdētāja godā bija. Neviens jau to nezina, cik neganti sāpēja sirds,-viņš taču bija gatavs to pašu Zaharu kādā tumšākā kakta ar cirvi sakapāt, ne acu nepamirkšķinājis. Tomēr pietika spēka novaldīties, bet nu aizvainojums kā kauls iesprūdis rīklē, lai gan citi kaut kur Solovkos dzīvi pūst kopā.

No āra, kur piekopās, ienāca vectēvs Makars, pārmeta krustu pret svētbildēm un, dēlu nepamanījis un kaut ko savā bārdā rūkdams, sāka pukstēdams un stenēdams vilkt nost puskažoku, tad pienāca klāt un apsēdās uz sola blakus; Poļivanovs īgni pavirzījās tālāk.

— Sogadbūs agrs pavasaris, — vectēvs Makars sacīja.

— Sniegs sācis smaržot, un zosis satupušas ligzdās. Skatos, zostēviņš vecpuišos pamests, pavisam dusmīgs staigā apkārt un klaigā kā nelabais. Iļjušam tāpat ģīmis ar raibumiem kā ogām apmeties, kauč vai ņem grozu un palasies. Un ko tu, Akim, tupi kā ūpis, vai kas nelabs atgadījies?

— Nē, tēv, nekas tāds nav, — Poļivanovs, tāpat acis nodūris, skaļi atteica, lai tēvs sadzirdētu; laikam tāpēc, ka blakus sēdēja vecs, gandrīz vai mūžsens cilvēks, kas savā laikā devis viņam dzīvību, taču tas bija noticis tik sen, ka grūti pat iedomāties, Poļivanovs atkal sāka erroties. — Dzīve kaut kādos dulnos ceļos aizmaldījusies, ik uz soļa liek kāju priekšā, lai tikai dabūtu tevi gar zemi. Un visi tikai būvē un ceļ, ceļ un būvē, bet dzīvošanai vairs laika neatliek.

— Tu tik tā runā ... Ja kāds tevi aiztiks, laimīgs nejutīsies, — vectēvs Makars savā vaļsirdībā iebilda. —Visa tev ir gana, viss sokas, bērniem bērneļu kā zirņu pākstīs, visi aug, stiepjas saulītē garumā, ka ne novaldīt. Nelec dievam acīs, Akim, ņems vēl un sadzirdēs.

— Bet Maņa? Ko lai iesāk ar Maņu? — Poļivanovs noprasīja un pašķielēja uz tēvu ar drūmu, mežonīgu aci.

— Kā tāds kupris uzaugusi man uz kakla, spiež uz leju, kauns cilvēkiem acīs paskatīties. Ko tad viņa domā, vai tiešām grib visu mūžu tajā rūpnīcā nodirnēt? Skraida turp un atpakaļ, šodien, eku, atnāca, paskatījos, kauli spiežas adai cauri, miesas nemaz vairs... Nu, kur tas der?

— Maņa, tas nu, protams tā, — vectēvs Makars nenoteikti piekrita. — Maņa — viņa ir dūšīgs sievišķis, darbā var vīrišķim blakus stāties. Nu, atgadījās viņai šitāds grēks, tas nu... Pielipa sirds pie šitā plikadīdas, kā nekā ... sievišķis vien ir ... Es Zaharu tāpatās reiz kaunināju, bet arī pats taču reiz biju jauns, un arī tu, Akim, esi vīra darbus cauri izgājis... tad nu... Kad pats spēks iekšā, tad ar savaldu tā pagrūtāk. Neganta padarīšana... vesela miesa prasa savu, ej nu un tagad iztiesā...

Būdams jau nošķirts no visādām cilvēciskām kaislībām un izpriecām un nāvi gaidīdams (par to vectēvs Makars tagad runāja labprāt un itin daudz), vecais vīrs tīri neviļus sprieda par visu it kā no malas, bez kādiem aplinkiem, un bija grūti viņam nepiekrist. Poļivanovs pats itin labi zināja, cik nevaldāmi, neprātīgi velk pie patīkamas sievietes, taču šoreiz tēva vārdi viņam nemaz negāja pie sirds; viņš viebās un klusēja, un atkal ķērās pie sakām, kas ierasti oda pēc sīviem zirga sviedriem, nāsis viņam kustējās, atceroties neviļus prātā ienākušās jaunības dienas un klusībā piekrītot tēva teiktajiemvārdiem; milzum daudz domu šaudījās Poļivanova galva, un viņš tikpat kā nedzirdēja tēva balsi, kas vel aizvien viņam kaut ko skaidroja.

Meitas istabā viņš iegāja, kad jau metās krēsla un dega lampa, un tūlīt pat aizsūtīja Iļjušu pie vecmāmiņas; Maņa no smalka linu audekla šuva dēlam kreklu, uz galda stāvēja veca šujmašīna, ko Poļivanovs pirms gadiem desrnit bija nopircis meitai pūrā. Poļivanovs piegāja pie iekurtās apaļās krāsns, kas te bija uzmūrēta apsildīšanai, pašķielēja uz apklāto plato gultu, un meitas galva vēl zemāk nolīka pār šuvekli. Poļivanovs pagrozīja pie galda stāvošo ķebli un apsēdās.

— Paklau, meitiņ, — viņš iekāsēdamies teica. — Atnācu ar tevi aprunāties.

— Par ko tad, tēti? — Maņa klusām pajautāja, un Poļivanovs gluži neviļus nopriecājās par viņas tīro, svaigo seju; Maņa bija glīta, platiem kauliem, un Poļivanovs lepojās ar to.

— Mums, meitiņ, par daudz ko vajadzētu parunāties,— Poļivaņpvs teica, — kaut vai par to, kā tu domā turpmāk iekārtot savu dzīvi, tēvs un māte taču mūžīgi nedzīvos, bet tev vēl nav pat divdesmit četri gadi. Tāpēc arī pasaki man — uz kādiem dieviem tu vēl ceri un kā esi nolēmusi nodzīvot savu mūžu līdz galam?

— Kaut kā jau, tētuk, dzīvoju un arī turpmāk dzīvošu, dēlēns aug dūšīgi, — Maņa tikko dzirdami atteica un palūkojās viņā ar savām aizēnotajām, rēnas gaismas piepildītajām acīm. — Labāk nevajag, tēti, mums var iznākt ļoti nepatīkama saruna, bet man jau tāpat nav nekāds priecīgais prāts. Ne jau no laba bēgdama, aizskrēju uz rūpnīcu, bet tagad esmu puslīdz pieradusi, cilvēki tur ir krietni.«,

— Tāpēc jau arī atnācu. — Poļivanovs pasniedzās noglāstīt meitai galvu, bet piepeši parāva roku atpakaļ. — Tāpēc jau atnācu, vajag taču kaut kā tavu likteni izlemt, tu, Maņa, psi jauna, glīta sieviete, vai_patiešam gribi mūžu bez vīra nodzīvot? Vai arī ceri vel Zaharu dabūt? Es tevi saprotu, tev ir smagi, bet tēvam un mātei tačņ divtik,,, Kaut vai tas pats Pjotrs Volkovs, kāpēc tu

vairies no viņa? Vai arī tai pašā rūpnīcā, vai tad tur neviena laba cilvēka nav?

— Cilvēku jau var atrast, un pat ir viens tāds, tikai, tēti, sirds neņem pretim... kaut arī būtu, cik labs būdams. Un sāks arī pārmest, tagad vēl, tēti, staigā kā pa diedziņu, acīs vien skatās, bet, tiklīdz dabūs savos nagos, grauzīs vienā graušanā... Neviena man nevajag, labāk jau nodzīvoju mūžu viena pati, bet, ja vēlies, lai eju prom no mājām, pasaki, un es aiziešu. Bet Zahars — par Zaharu nav ko runāt, ar viņu viss cauri.

Pēc pēdējiem vārdiem Poļivanovs it kā sarāvās mazāks, tik vienkārši un atklāti tie izskanēja.

— Labi jau, labi, — viņš steidzīgi un bez agrākās apņēmības sacīja. — Nevienam nenāk ne prātā dzīt tevi no pašas mājām. Kaut arī tu tā saki, taču es, meitiņ, redzu ko citu — to, ka tu nekādi netiec vaļā no Zahara, un tas nav labi. Vai tad tev lepnuma nemaz nav? Te pats nelabais visu mezglu mezglos sapiņķējis, un tas, Maņa, ir jā-pārcērt. Lai tek asinis, bet tu cērt, man visa šitā saruna tikpat kā rīklē iesprūdis kauls.

— Es Zaharu nevainoju, pati, tēti, esmu vainīga... Tas man par kaut kādiem grēkiem uzsūtīts. Es viņu nīstu, bet, tiklīdz iedomāju, melns vien gar acīm nogriežas...

Pusvārdā aprāvusi, viņa aizgāja uz kaktu, krēslā, arī Poļivanovs sajuta, ka viņam krūtīs pamazām briest un sabiezē smags kamols.

— Aplam laikam darīju toreiz, savaldīdams, meitiņ, tavus brāļus, — viņš teica. — Sen jau viņa kauliņi būtu satrūdējuši kapsētas mālos.

— Par ko tad, par ko? — Maņa dobji noprasīja. — To nu gan nesaprotu, kādā veidā Zahars jums ceļā nostājies.

— Par tevi pašu, par mūsu ģimenes kaunu, lūk, par ko, — Poļivanovs pikti atcirta, noprazdams meitas vārdu apslēpto jēgu un nodurdams acis no viņas ciešā, dedzīgā skatiena. — Arī brāļiem sirds sāp, meitiņ, viena pati māsa, un ar to pašu viss sagājis šķērsām. Aplam tu tā domā, Maņa, ja jau liktenis būtu mums kādu nelaimi nolēmis, nekāds Zahars nespētu paglābt.

— Nespētu paglābt! Neizliecies nu, tēti, vismaz pats savā priekšā, var jau būt, ka mani vilka pie Zahara, kad vēl biju meitene, taču, ja nebūtu tevis, nekas tāds nenotiktu ... Tu man devi klusu svētību tam! Bez vārdiem, bet devi svētību, tētuk! Es neesmu uz tevi apvainojusies un arī tagad varu tev līdz zemei paklanīties, esmu viņam ar visu sirdi pieķērusies, nespēju viņu, nolādēto, aizmirst, uz visu mūžu kā liptin pielipusi! Viņš ir Iļjušas tēvs! Man pietiktu ar vienu vārdu, un viņš tūlīt būtu klāt un neatkāptos ne soļa. Jau sen mani kūda pamest šejieni un aizbraukt kaut kur prom, bet es to negribu. Viņam te paliks četri bērni un vēl vecā māte, un Jefrosiņja — viņa taču atdevusi Zaharam vairāk nekā es, novecojusi, ar bērniem ņemdamās, — kā viņš varēs pēc tam pasaulei acīs skatīties? Neviena priekšā es vainīga nejūtos, un Jaujiet man dzīvot tā, kā pati gribu, lieciet man mieru, dieva dēļ! Un būtu vēl labāk, ja tu atlaistu mani kopā ar Iļjušu, tagad jau vervē uz visām malām, uz visādām Sibīrijām, tad arī izbeigtos visa šī jezga, bet sirds — tā pasāpēs un pārstās. Nedusmojies, tāda nu esmu piedzimusi, tētuk. Un negrauz sevi kā tārps, ko lai dara, ka mana laime bija tik īsa kā zvirbuļa aste, toties laimīgāka cilvēka par mani nav bijis. Un arī tagad man mierīgs prāts: esmu pati par sevi noteicēja!

Poļivanovam kļuva vieglāk ap sirdi, viņš neskaidri juta kaut ko paša dzīvē neizbaudītu un garām palaistu, vārdos viņš to neprastu izsacīt, taču miglaini aptvēra, ka nespēj izprast meitas sūro laimi, toties tagad zināja, ka tāda ir, ir un tieši tā paceļ meitu augstu pāri viņam un viņa bailēm; pēc viņa saprašanas, Zaharam jau sen vajadzēja būt izkūpējušam no viņas sirds.

Viņš baidījās sastapties ar meitas acīm, jau gribēja pateikt: dievs ar tevi, Maņa, dzīvo, kā pati vēlies, pats sātans jūs sasējis kopā ar Zaharu un savilcis mezglu, lai tad ari tā paliek, cilvēkiem tādu mezglu atraisīt nav pa spēkam. Taču ar savu zemnieka veselīgo saprātu Poļivanovs nespēja to izdabūt pār lūpām, no savas pieredzes viņš zināja, ka ar laiku pieklust vistrakākās kaislības un paliek pāri, ja vien viss bijis pa labam, kopīgas rūpes par bērniem un dienišķo maizi, saglabājas laba un rāma saskaņa.

— Es tev, Maņa, lūk, ko gribēju sacīt. — Poļivanovs smagi sagrozījās uz ķebļa un paskatījās uz savām plaukstām, kas bija platas kā lāpstas. — Uzklausi mani, meit. Es jau sen pazīstu Pjotru Volkovu un viņa ģimeni, strādīgs, gudrs vīrs. Es tev nekā neuzspiežu, apdomā pati, gadi taču aizskrien, un, cik es noprotu, jums abiem ar Zaharu viss ir cauri. Tici man, meit, dzīvē viss paiet. Iļjuša izaugs, aizies pasaulē, bet nodzīvot mūžu vienai pa-

šai — vai, cik grūti. Un padomā, Maņa, ari par to, ka rūpnīca nav sievietei īstā vieta, kur strādāt.

— Labi, tētuk, — Maņa atteica, un no viņas sejas un balss Poļivanovs saprata, ka viņa par kaut ko tādu ir nedomās un ka nav jēgas sarunu turpināt; bija jau vēls, pirms došanās pie miera Poļivanovs vēl pasēdēja uz lievenēm, vecu puskažoku ap pleciem apmetis; vakarā sametās auksts, un pa dienu atkusušais sniegs atkal bija sasalis, pa visu ciemu vankšķēja suņi un skanēja jauneklīgas balsis — kaut kur lasījās kopā uz ballīti. Tikai retā logā spīdēja blāva gaisma, un pāri ciemam klusi nogūlās pavasara nakts.

Lukerja paaicināja vīru vakariņās; Poļivanovs iegāja istabā, kad pie galda jau bija sanākusi visa ģimene; Iļjuša sēdēja blakus vectēvam Makaram un, juzdams mājinieku noskaņojumu, negribīgi bakstījās ar karoti pa biezputru un aizvainoti šņākuļoja.

12

Zahars sāka vest baļķus jau pirms šķīdoņa, kamēr vēl turējās ceļš un sniegs mežā, bet vīri bija brīvi no lielajiem pavasara darbiem. Palīgā atnāca gandrīz vai viss ciems, kad Zahars sāka aicināt talkā nogāzt un izvest ciema padomes piešķirtos četrdesmit piecus kubikmetrus baļķu, sanāca kādi četrdesmit vīri ar zāģiem un cirvjiem, kolhozs iedeva piecpadsmit pajūgus, un koki pēc trim dienām jau bija sakrauti kārtīgās grēdās pie Derjugina mājas: apses un priedes vienuviet, ozoli — cituviet; palīgā ieradās gan Mikita Boboks, gan krusttēvs Ignats Kuzmičs Sviridovs, gan Grigorijs Kozevs — tēvocis no mātes puses, gan arī Rudais Volodja un Jurka Ļevša. Kad tas viss bija padarīts, trešās dienas vakarā Zahars sarīkoja vīriem cienastu, tika izdzerts daudz šņabja, un visi skaļi apsprieda, kā Zaharam vajadzētu māju celt, ar garo sānsienu pret ielu vai ar īsāko, gala sienu, cik vainagu guldīt stāvā un kā salaist pakšus — krusta paksī vai «pa vācu modei», un cik lielu kapitālu tam visam vajadzēs.

— Gan jau pa visiem radiem salasīsim, — rāmi, taču ar to nosvērto svarīgumu, kad pat klusu pateikts vārds sadzirdams visā barā, lai cik skaļš tas būtu, noteica Sviridovs, redzēdams, kā saspringti Zahars pūlas visu sarēķināt, un īgni palūkojās uz Jurku Ļevšu, kas jau bija

k]uvis itin skaļš; Mikita* Boboks, iežņaudzis glāzi milzīgajā plaukstā, pēc Sviridova vārdiem pievirzījās viņam tuvāk.

— Kāpēc tad tikai radi vien, Kuzmič? Var jau citi ar, kas nemaz radinieki nav. Kapitāls ir kapitāls, bet, kad jābūvējas, tad, redzi, darbs ari ir galvenais kapitāls. Un Zaharam neviens neatsacīsies palīdzēt. Mēs taču viņam pāris mēnešos gatavu pili uzcelsim, — Mikita Boboks iesaucās ar to pamatīgi iemetuša krievu cilvēka pārliecību, kad viss viņam rādās iespējams un pa niekam izdarāms un kad visi plāni viņa galvā atrisinās apbrīnojami viegli, it kā paši no sevis. — Rīt pat arī sāksim, — Mikita Boboks piebilda. — Man tikai vēl cirvis jāuzasina.

Viņš izdzēra degvīna atliekas; Sviridovs, kas nekad ne dzēra, ne pīpēja, par nopietnām lietām ar piedzērušu nekādās runās neielaidās, savas apdomības dēļ viņš arī nespēja spriest tāpat kā Mikita Boboks; uzcelt māju tas bija grūts un ilgs darbs, un tā tas bija arī šoreiz, lai gan Zaharam nāca palīgā daudzi un mīļu prātu.

Pavasarī viņam izdevās vienīgi ierakt apdedzinātos pāļus un uzguldīt ozola pamatvainagu, un tikai rudenī, kad bija apdarīti visi lielie darbi tīrumos, sāka būvēt stāvu; un tieši tad, kad šis darbs gāja pilnā sparā, Gustiščos pie Zahara Derjugina atbrauca Brjuhanovs; pēc vaļsirdīgas sarunas ar Zaharu viņš aizbrauca krietni vien nomierinājies un atbrīvojies no senā smaguma, un arī Zaharu šī saruna nomierināja un uzmundrināja.

Brjuhanovs aizbrauca no Gustiščiem krietni vēlu; aizvadījis viesi, Zahars vēl ilgi staigāja pa tumsu ap mājas stāvu, kas jau bija gatavs līdz pēdējam vainagam, un kāri ieelpoja vieglā sala pieklusināto svaigo skaidu un mizu smaržu; rīt vajadzēs sapulcināt vīrus, uzvilkt augšā sijas un pie tās pašas reizes arī nospārot un sasist latas, bet nākamnedēļ, ja vien noturēsies laiks, var sasaukt talku, uzklāt jumtu, piebērt pagrīdē zemi un nodrīvēt baļķu starpas; sūnas un salmi jau sagādāti, pa dienu var savest kādus desmit vezumus zemes, un ar to pietiks; pēc tam, ja viss labi veiksies, ap Miķeļiem varēs pārcelties uz jauno māju.

Uz lievenēm iznāca Jefrosiņja un, tumsā vīru nesaskatīdama, pasauca viņu; sākumā Zahars negribēja nemaz atsaukties, bet tad, laipodams pa skaidu un baļķu galu čupām, devās pie viņas, pa ceļam nospriezdams, ka rīt vajadzēs likt bērniem, lai kārtīgi salasa visu vienā gubā.

— Nāc, Zahar, vakariņās, — Jefrosiņja sacīja, kad viņš pienāca tuvāk, — visi jau pie galda, gaida tevi.

— Es jau tikko ēdu, Zahars teica, pūlēdamies tumsā saskatīt sievas seju. — Ēdiet vien, es te nupat domāju, ka pēc nedēļas varēs saukt talkā. Rīt pat aprunāšos ar krusttēvu, ari tēvocim Grišam pateikšu, ka būtu laiks gatavoties. Vieniem pašiem te galā netikt, jāpaaicina cilvēku piecdesmit, lai ar reizi viss būtu cauri. Ja katram pa glāzei — jau desmit litru, bet vēl pa otrai un trešai — skaties, sanāks visi trīsdesmit. Krusttēvs apsolīja šitam nolūkam vepri nokaut, teicās, ka pudi astoņi būšot.

Jefrosiņja bija ģērbusies tikai blūzītē un, no aukstuma plecus sarāvusi, drebinājās; viņa bija platu kaulu, no pastāvīgā smagā darba augums gan kļuvis tāds kā druknāks, taču joprojām vēl stalts, un seja ar biezajām, zīdainajam uzacīm vēl arvien pievilka vīriešu acis.

Pēc sarunas ar Brjuhanovu un izdzertā degvīna Zahars bija kļuvis jautrs, uzbudināts un runīgs, un Jefrosiņja ne jau velti izgāja saukt viņu vakariņās; laikam tikai bērni un nepārtrauktais darbs, kas neatstāja spēka nekam citam, vēl turēja viņus kopā, un, lai Zahars izlikās kā izlikdamies, viņa vienmēr pamanīja, kad viņš sāka ilgoties pēc citas, tā bija nemaldīga sievietes nojauta, un tādās dienās viņa centās ar Zaharu nerunāt un gulēt likās uz krāsns blakus vecajai Avdotjai. Viņa apzinājās, ka Zaharu var noturēt ģimenē tikai ar tādu uzvešanos, izliekoties, ka viņa nekā neredz vai arī redz, bet izturas pret to vienaldzīgi vai pat nievīgi; viņa nelikās zinis arī par sievu tenkām, tomēr kaut kur sirds dziļumos, ne mirkli neapdzisdama, gruzdēja kaut kāda sātaniska uguns; Jefrosiņja paklusām vairākas reizes skrēja uz Avdeja viensētu pie vecās Iļutas, nesa viņai te naudu, te vistu, te gabalu speķa, aizstiepa arī desmit aršīnas balināta smalka linu audekla, un mūžsenā veča ar iekritušo muti tad laipnā balsī uz šo laiku padzina no mājas savu mazdēlu Mitju, kas nu jau bija izaudzis līdz puiša kārtai; vecā Iļuta tad ņēmās smalki izklaušināt Jefrosiņju, deva dažādus padomus un visādas mīlestības dziras, kuras viņa pēc tam jauca Zaharam pie ēdiena, un lāgiem viņai pat šķita, ka viss sāk iet uz labo pusi, pēkšņi vīrā pamodās agrākās jūtas pret viņu, un tad Jefrosiņja baidījās pati no sevis, atklādama, ka viņā vēl saglabājies tik daudz mīlestības un sievietes aklas kaisles; viņa pārvērtās izskatā, kļuva it kā jaunāka, un skumīgajās, pelēkajās acīs

tad atkal sāka rotāties apslēpta gaisma. Pagāja laiks, Jefrosiņja atkal juta, ka Zahars ar sirdi atrodas kur citur, un atkal viņā sagūla čuguna smagums; kādā no šādiem brīžiem viņa cieši apņēmās vairāk nemocīties un pateikt, lai Zahars iet projām pavisam, bet viņai nepietika dūšas.

Kad Zahars Derjugins nolēma celt jaunu māju, Zahara un Jefrosiņjas attiecībās viss it kā galīgi noskaidrojās un ģimenē atgriezās saskaņa; pat mazais Jegoruška ar Nikolaju redzēja, ka vecajā graustā vairs nav iespējams dzīvot; vecā Avdotja taupīja ēdienu un bez mitēšanās gaudās, ka viņu ģimenē jau nav cilvēki, bet rīmas, kartupeļu vien katru dienu pa pudu lielam grozam notiesā un vēl divus klaipus maizes; ja vēl pierēķina, cik aizies talkai, tad jau būs galīgi jākar ubagu tarba kaklā.

Pārnākusi no darba un no vīramātes uzzinājusi, ka pie viņiem bijis atbraucis Brjuhanovs un ka Zahars kopā ar viņu dzēris, Jefrosiņja gan Avdotjai nekā nepateica, taču pati it kā saguma un sadrūma; viņa jau bija ievērojusi, ka Zahars iedzēris sāk skumt, un zināja arī, kādēļ skumst; viņa tad neganti nīda Zaharu, kā vien sieviete spēj nīst, un viņā tūdaļ pamodās un sāka urdīties viss sen pagājušais; tik un tā taču neizturēs, varbūt novaldīsies gadu, nu, divus, viņa ar rūgtumu sirdī domāja, palīdzēdama vīramātei saridāt galdu; viņa pati izgāja aicināt vīru vakariņās, jo kaunējās sūtīt kādu no bērniem; Jefrosiņja bija pārliecināta, ka no vīra vairs nav ne ziņas, ne miņas, tāpēc, izdzirdusi Zaharu atsaucamies, pēkšņi visa pagura. Viņš pienāca klāt, kaut ko teica, bet viņa nedzirdēja, mirklī viss bija kļuvis vienaldzīgs: gan jaunā māja, gan Zahara vārdi, gan arī viņš pats.

— Mums, Zahar, vajadzētu izrunāties, — viņa negaidīti stingri pateica. — Ivans drīz iekāps brūtgāna kārtā, Aļonkai tuvojas līgavas gadi, vajadzētu aprunāties arī mums.

— Tad ta atradusi laiku — pašā nakts vidū, — Zahars tikai pēc brīža atsaucās.

— Ir tāda vajadzība. — Jefrosiņja nepierasti uzstājīgi skatījās Zaharā, un viņš, ar pārsteigumu ieklausīdamies sievas balsī, saprata, ka izrunāties tomēr vajadzēs.

— Ej un paēd, — viņš piekrita, — paēd un iznāc ārā, es tepat pagaidīšu. Tikmēr uzsmēķēšu.

Neko neatbildējusi, Jefrosiņja pagriezās un aizgāja; Zahars apsēdās turpat uz pakāpiena, izvilka tabakmaku un ilgi ņēmās, smēķi tīdams, zemu, gandrīz vai pie pašas

zemes spīdēja pa retam logam, pie kluba meičas klaigāja dziesmas un strinkšķēja balalaika; reibums pamazām pārgāja, un Zahars nevarēja ne nobrīnīties par pēkšņo pavērsienu un par savu stāvokli. Sieva bija viņu pārsteigusi, tik daudzus gadus klusēja, klusēja — un nu pēkšņi iedomājusi izrunātiesl «Par ko tad mēs — pašā nakts melnumā — tā runāsim?» viņš prātoja. «Aplam darīji, ka piekriti.» Viņš mēģināja atcerēties kaut ko līdzīgu agrākajos laikos, bet nekas neiznāca, taču labā oma bija pagalam, sirdi sažņaudza smeldzīgas skumjas. Ja tā godīgi apdomā, dzīve taču jau ir pagājusi, bet ko viņš laba redzējis? Un viņai tāpat, Zahars iedomāja par sievu, tik vien bijis kā bērni un darbs un vairāk nekā; pirmajos divos trīs gados vēl jautās kāds gaišāks brīdis, bet vēlāko pat atcerēties negribas. Sastapās vienīgi pa naktīm, kad pat acīs nevarēja ieskatīties, bet, kad vēl ievēlēja par priekšsēdētāju, tad jau viss sāka galīgi griezties kā vāveres ritenī; un nu šķita, it kā būtu sācis runāt akmens vai tā ozola sieksta, kas guļ pie paviļas kopš aizseniem laikiem, un Zahars pat nodrebinājās. Viņš saprata, ka baidās no gaidāmās sarunas, un, sevi uzmundrinādams, satina jaunu smēķi, taču aizdegt nepaguva, noklaudzēja durvis, un uz sliekšņa parādījās Jefrosiņja, uzģērbusi savu ikdienas īso pārjaku un apsējusi lakatu; Zahars piecēlās un klusuciezdams gaidīja.

— Iesim, pasēdēsim tepat uz baļķiem, —> Jefrosiņja teica tajā pašā paskarbajā balsī, kas viņu pirmīt bija tā pārsteigusi.

Mazliet sagumusi, viņa devās pa priekšu un ne reizi neatskatījās, pati izraudzījās vietu uz nemizota priedes baļķa, kas gulēja pie jaunās mājas sienas un bija domāts sijai, un pirmā apsēdās; Zahars piemetās blakus.

— Ziedēja, ziedēja ieviņa, Zahar, bet nu vējš visus ziedus notriecis, — viņa sacīja un nopūtās. — Pienākusi arī mums tā reize, kad jāizšķiras, kā būt. Arī es neesmu no akmens, gaidīju, cerēju un pārstāju cerēt, tu jau pirmais tam pāri nepārkāpsi, kaut arī esi vīrietis. Var jau būt, ka tev tā ir izdevīgāk, var būt, ka tu esi izlēmis dzīvot visu laiku tā — pa divām mājām ...

— Pagaidi, pagaidi, Frosja, kāpēc tad pēkšņi tā? — viņš sāka protestēt. — Jā, biju kritis grēkā .,.

— Ak biji, tu saki? Labi, Zahar, lamāties ar tevi pilnā rīklē man nenāk ne prātā, laikam jau tāda esmu piedzimusi. Es pati varbūt arī dalītu tevi uz pusēm, cik nu man

vairs ilgi atlicis. Taču bērni paaugušies, kamēr tu dauzījies apkārt, viņi ņēma un izauga. Nezinu, kā tev, bet man kauns viņiem acīs skatīties, viņi taču lieli, visu saprot. Ivans jau drīz būs puisis, par Ajonku nemaz nerunājot... Tev pašam jāizšķiras, nolemsi iet prom — lai dievs tevi sargā... Arī tavs mūžs nav nekāds vieglais, kāpēc tad mums būtu jāmokās vienam pie otra? Ej ari tu prom uz celtniecību. Par to jau tagad viss ciems runā. Tur nāk nauda, tur vieglāka dzīve. Bet mēs kaut kā iztiksim, ja pašam dievs sirdsapziņu būs devis, kādreiz piepalīdzēsi, ja ne — nevajag arī, nav jau vecie laiki, cilvēki nejaus nomirt badā. Brauc, tev jābrauc prom no šejienes, citādi nav labi. Nu jau kādu laiku tu gan turies pie mājas, taču jūties te kā svešinieks. Tevī vairs nav agrākās saimnieka sirds, tikai tāds ledus pikucis palicis. Es tā, Zahar, tālāk vairs nespēju, — viņa atzinās. — Esmu veca palikusi, nolietojusies, bet viņa — vēl jauna, tēvs un māte lolodami lolojuši, man viņai līdzi netikt. Un negribu arī to darīt, esmu pārgurusi no šitādas dzīves, Zahar.

— Tātad tev bērni ir mī|i, bet man, Frosja, nav mīļi,— Zahars aizvainotā balsī noteica, lai gan labi saprata, ka viņam nav par ko apvainoties un viņš arī nedrīkstētu to darīt. — Tad, lūk, kā tu visu to pagriezi, Frosja. Pat nezinu, ko tev lai tagad saku. Norunāsim tā: pirmām kārtām ir jāuzceļ māja, vecajā graustā bērni vairs dzīvot nevar. Vienā jaukā dienā sabruks un nositīs visus mūsu pēcnācējus. Mēs, Frosja, neesam vairs maziņie, un te strēbt karstu putru nedrīkst. Esmu tavā priekšā vainīgs, tas tiesa, un netaisos to noliegt. — Zahars runāja un juta aizvien lielāku žēlumu pret sievu un pats pret sevi, taču šis žēlums nenozīmēja savas vainas apzināšanos; viņš nemaz nejutās vainīgs un arī nevarēja justies, viņš aizvien vēl mīlēja Maņu, lai gan šobrīd vairs īsti neatskārta, kā viņā ir vairāk — mīlas vai naida, taču viņš nevarēja pamest savu veco ģimeni tieši tagad, jo tad kļūtu -uz pusi nabagāks; viņš reizēm nolūkojās uz dēliem, kas, it kā cenzdamies cits citu apsteigt, stiepās garumā, un viņu pārņēma ne ar ko nesalīdzināma lepnuma sajūta un arī skumjas; kaut arī viņš nav paguvis paveikt zemes virsū nekādus lielus darbus, toties paveiksies viņiem, šiem te, skaļajiem un kauslīgajiem, kas jau prot aizstāvēt paši sevi, nevar taču tā būt, ka kaut vai vienam no viņiem nekritīs trumpja dūzis, un tā tad arī būs atbilde uz viņa paša neizdevušos, šķībi un greizi samezgloto dzīvi. Frosja

nespēja viņu saprast, un viņai ari nevajag saprast, sievišķis ir un paliek sievišķis, bet viņam reizēm gribējās aizpildīt visu pasauli, šķita, ka viņa pietiktu ne tikai di-. vām, bet visām un nevienai nekā nepietrūktu.

Zahars pievirzījās sievai tuvāk un viegli apskāva viņas plecus; Jefrosiņja sēdēja nepakustēdamās, viņa bija gribējusi pateikt vīram kaut ko lielu, kas būtu svarīgs viņiem abiem un arī bērniem, bet nekas no visa tā nebija iznācis, un no šī sava nespēka jutās nogurusi daudz vairāk nekā no smagā ikdienas darba; viņa saprata, ka viss paliks tāpat, kā bijis, ka dzīvē ir kaut kas neizdibināms, ka sava daļa taisnības ir arī Zaharam un nav viņa spēkos kaut ko grozīt vai pārkāpt tam pāri.

— Ejam, Frosja, gulēt, — Zahars teica un piecēlās. —* Tu tagad neko tādu nedomā. Mums visa kā ir gana. Bet par tālāko — nāks laiks, nāks padoms.

— Ejam ar, — Jefrosiņja nopūtās, — tikai neaizmirsti, ko tev sacīju. Es arī neesmu no akmens, varu aizlūzt. Atzīstos tev kā dieva priekšā, reizēm nelabais mācas virsū, un tad esmu gatava tevi nodurt vai kā citādi nogalēt...

— Tad nu tiktāl esmu ticis! — Zahars apturēja sievu ar strupu smiekliņu, un smadzenēs kā zibens izšāvās doma, ka viņš taču līdz pat šim brīdim nav savu sievu pa īstam pazinis.

— Tas nekas, nekas, Zahar, — piecēlās arī Jefrosiņja un piegāja viņam klāt. — Vai atceries, kā tu Makašina Fedju vedi uz pilsētu, atceries? Toreiz kāds tev pa galvu iezvēla. Dievs, piedod, es lūdzos, paņem tu viņu pie sevis. Laikam jau mana niknuma dēļ viņš mani neuzklausīja, bet varēja taču, ja vien pašai dvēsele nebūtu sašķēlusies divi daļās. Bet tad viena puse brēca vienu, otra — pavisam pretējo: glāb viņu, ak kungs, glāb taču, lai nu viņš ir kāds būdams, tomēr manu bērnu tēvs, paliks bārenīši. Lūk, tā, Zahar, — Jefrosiņja pabeidza savādā, no apslēpta spēka spalgi skanīgā balsī. — Vairāk es tevi uz pusēm nedalīšu. Tam visam pienācis gals, Zahar, es vairs neesmu tā, kas biju agrāk, man iekšā uzmilzis kaut kāds spēks, un es nenovaldīšos, nav manā varā šo spēku saturēt.

Apslāpējusi uznākušās raudas, viņa aizgāja uz mājas pusi; ciemam bija uzgūlusies pilnīga tumsa un klusums, ko retumis pārtrauca neskaidras balsis un čaboņa: jauni pārīši bija nolīduši pa slepeniem kaktiem, un no turienes lāgu lāgiem nodevīgi atskanēja klusi, piesardzīgi smiekli;

Zahars stāvēja, no Jefrosiņjas pēdējiem vārdiem galīgi apstulbis; sievišķis, viņš nodomāja, ir tikpat kā kaķis, uzliesmo kā sausi žagari — un tūlīt nagi laukā. Bet, līdzko paglaudīsi pa spalvai, — sāk murrāt un glausties klāt.

Un tomēr vēl un vēlreiz miesai pārskrēja tādi kā šermuļi, un viņš salti nodrebinājās, iedomājoties sievas vārdus, tie izskanēja pārāk atklāti un nāca no kaut kādiem biedējošiem dziļumiem.

Diena bija pagadījusies laba, ar vieglu salu rīta pusē un spožu sauli, kas ap pusdienlaiku sāka sildīt, cik jaudas; vēl ap septiņiem no rīta, kad tikko sāka aust gaisma, pie Zahara atnāca krusttēvs un otrs tēvocis Grigorijs Vasiļjevičs Kozevs; tad arī aši izlēma, ka visu talku un cilvēku izrīkošanu pa vietām vadīs krusttēvs; Grigorijs Vasiļjevičs, kuram bija liela māja ar istabām abos galos un pie kura bija nodomāts sapulcēties pēc talkas, uzņēmās cienasta gatavošanu, pašam Zaharam arī bija jāuzmana, lai darbā būtu kārtība un cilvēki nestāvētu dīkā, taču nekādu noteiktu darbu viņam neuzdeva. Līdzko viņi bija paguvuši visu izrunāt, tā Zahars tūlīt aizsūtīja Ivanu uz stalli uzzināt, vai vīri jau jūdz zirgus; vēl viņš nebija paspējis ar krusttēvu ne lāgā vārdu pārmīt par darāmo, kad jau atskanēja jautra klaigāšana un skaļa ratu rīboņa pa sasalušo zemi; pirmais, ratos uz puspieliektām kājām balansēdams un grožu galu ap galvu griezdams, atdrāzās Jurka Ļevša. Viņš rāvienā apturēja zirgu, tas pat pietupās uz pakaļkājām, un sakas aizšļūca līdz pašām ausīm. Jurka izlēca no ratiem, sakārtoja aizjūgu un devās pie Zahara.

— Sveiks, saimniek! — viņš jau pa gabalu uzsauca.

— Ko dīdi zirgu? — Zahars neapmierināts noprasīja. — Arī mašīna grib, lai to cienītu, bet zirgs taču ir dzīva radība.

— Pamēģini tu viņu, velnu, novaldīt, nostāvējies stalli un nu joņo kā plēsts. Bet ta nu būs gan šodien lērums, re, kā drāž.

Pie Derjuginu jaunās mājas piebrauca vairāki pajūgi reizē, sāka nākt cilvēki ar spaiņiem, lāpstām un cirvjiem, un kopš šī brīža Zahars sāka šaudīties kā atspole, visur vajadzēja pagūt, visur izrīkot, lai cilvēki lieki_ negaidītu, bet darītu, kas kuram darāms. Te bija sapulcējies turpat vai viss ciems, un ap jauno māju bija pilns cilvēku un pajūgu, ka ne apgriezties. Četras sievietes Zahars norī-

koja pie sienu drīvēšanas, tad aizsūtīja palīgā vēl divas, pārējās nesa no akas ūdeni, sildīja to skārda mucā un posās mīcīt mālus; pirmie pajūgi ar dzelteniem, trekniem māliem bija jau klāt, un tos sagāza kaudzē līdzenā, speciāli šim nolūkam notīrītā vietā; ap desmitiem no rīta darbi jau ritēja pilnā sparā; vieni veda klāt zemi, citi pa tukšajiem logiem sameta to mājā iekšā; tai bija neparasti augsti pamati un tāpēc vajadzēja daudz zemes; turpat blakus sievas, ar ko nu kurai pagadījās, smēla no mucas ūdeni māla jaukšanai, bet jaunākās, par spīti salam apavus noāvušas un plato brunču malas augšpus ceļiem saspraudījušas, basām kājām mīcīja mālus, sakapātus salmus ik pa brīdim klāt piejaukdamas. Mikita Boboks un Rudais Volodja, kas Gustiščos tika uzskatīti par labākajiem jumiķiem, klāja jumtu, vispirms līdz pašai korei ieklāja aizmeti, un no tā jau abi ņēmās katrs uz savu pusi, veiklībā un meistarībā sacenzdamies; klāja ar rūpīgi atlasītiem un ar spriguli kultiem salmiem, un divas sievas ar garām dakšām padeva kūļus augšā.

Stāvs pārvērtās acīm redzami, tas apauga ar jumtu, pie logiem ik pa brīdim piebrauca pajūgi ar zemi, un vīri ar lāpstām veikli un ātri sameta to iekšā, lai uzbērtu grīdu; pa to pašu laiku sievas ar spaiņiem nesa mālus uz istabas augšu, lai noziestu griestus; kad grīda bija gatava, Akirns Poļivanovs sāka pielāgot aplodas; sievas, jaukdamas nākamo mālu tiesu, zibināja savus kailos, baltos stilbus; mālus aplaistīja ar siltu ūdeni, un Aņuta Malkina, glīta, savam vecumam neatbilstoši spēcīga meiča, darbā iekaisusi, pamēģināja uzdejot, ar kājām pa staignajiem māliem mīcīdamās; sievas vicināja rokas un brē-kāja uz viņu, uz Akima Poļivanova pusi šķielēdamas, viņas savā starpā zvaigāja un sačukstējās. Pienāca vectēvs Makars un paskatījās, kā viņas mīca mālus; sievas apklusa, bet tad Nastasja Pļuščihina, pēc gustiščiešu uzskatiem, itin dzēlīgs sievišķis, uzsauca:

— Labdien, vectēv! Ko stāvi bez darba? Auj nost tupeles un uzrotī ūzas.

— Es savu, balamute tāda, esmu nostrādājis — gan ar ūzām, gan bešā, — vectēvs Makars miermīlīgi atsaucās. — Es tā skatos, ka vajadzētu pavairāk salmu piejaukt, vai ne? Salmi, tie pēc tam labāk tur kopā.

— Kāda tev, vectēv, par to darīšana? — Nastasja piemiedza acis, ne uz mirkli neapstādamās un cilādama savus apaļos, tuklos ceļgalus; kādu brīdi vectēvs Makars

klusēdams noskatījās uz viņas kājām, un visi ar nepacietību gaidīja, kas notiks tālāk, no malas skatoties, tā vien šķita, ka Nastasja dejo vectēva priekšā.

Ek tu, Nastjuha, Nastjuha, ko nu, sievišķis ir un paliek sievišķis, prātā nav iedzīvojies ne par tik, — vectēvs Makars noteica un palūkojās viņā aiz vecuma blāvām, bet gudrām acīm. — Nomiršu es, pienāks sava reize, arī tu pierimsi, bet darbs ir darbs, tas jādara tā, lai arī pēc tevis paliktu kas pāri. Padomā kaut vai šitā, tu būsi slikti samīcījusi mālus, bet pirmais lietus ņems un tos noskalos. Kāpēc tad bija vajadzīgs šitin tā savus plikumus zibināt, aplam sviedrēties? Darbs allažiņ jātur pirmajā vietā.

Sievas, klausīdamās vecā vīra spriedelējumos, nezin kāpēc sāka smieties, un vectēvs Makars apskaitās, aizgāja apskatīt, kā apziež sienas un apmet pavijas. Visās malās klaudzēja cirvji, zibēja lāpstas, skanēja jautri smiekli un vīriešu piparotās zobgalības, darbs ritēja jautri, raiti un bez aizķeršanās. Vectēvs Makars pabakstījās vienā vietā, pabakstījās otrā un ieraudzīja, ka skaidu gubas galā sēž Zahara dēli Jegors un Nikolajs, viņi vāca kopā vienā kaudzē skaidas un nu bija apsēdušies atpūsties, visu pārējo darbs bija aizrāvis arī viņus, un puikas visur centās atdarināt pieaugušos; ieraudzījuši pienākušo vectēvu Makaru, abi reizē pasmaidīja, mazie mīlēja veco vīru, jo viņš vienmēr aprunājās ar viņiem nopietni, kā ar pieaugušiem cilvēkiem.

— Labdien, — viņš sacīja un apstājās. — Ko tad jūs te tā sasēduši?

— Atpūšamies, Makara vectēv, — Jegors tūlīt atsaucās ir par sevi, ir par brāli. — Strādājam, re, kādu kaudzi esam sanesuši.

— Kaudze patiešām liela, — vectēvs Makars piekrita, aplūkojis skaidu gubu. — Laikam gribas gan padzīvot jaunā mājā? Būs gan brīvāk, un arī gaiss pavisam citāds.

— Gribam, gribam! — Jegors atkal pasteidzās. — Tētis teica, ka iztaisīšot mums gultas. Vaņam un Aļonkai pašiem savas, bet mums ar Kolu, kamēr paaugsimies, pa abiem vienu,

— Labi, sēdiet vien, — vectēvs Makars piekrita, — bet es vēl apstaigāšu, paskatīšos. Pēc tam gan ķerieties atkal pie skaidām, pavei, cik daudz te mētājas, iemīs zemē — un pagalam būs laba manta.

Saule jau bija pakāpusies līdz pusdebesīm, ap Derjuginu jauno māju sanāca arī večas, ielas otrā pusē sasēdās uz gara, nomelnējuša bluķa vienā rindā un vēroja, kā sokas darbs, pie reizes paklaigādamas uz bērniem, kas šaudījās turpat apkārt, un sīki apspriezdamas, kurš klāj jumtu labak — Boboks vai Rudais Volodja; tad viena no viņām, sīciņā un gauži ticīgā Saltičiene, plānās lūpas savilkusi, pamāja uz Akimu Po|ivanovu, kas patlaban pie-tēsa aplodas gropi.

— Pavei, kā Akimuška cenšas, itin kā pie savējā. Ir gan labi, tik daudz radu visapkārt, kā tatāram. Tiem arī, saka, esot pa septiņām sievām katram, un visi radi nākot palīgos.

— Kāpēc nu, kūma, uzreiz tā, — viņas draudzene — kārnā un garā Certičiene tūlīt pasviedās pretim. — Bez grēka pasaulē vēl nekad nav bijis, un Zahars ir tik izskatīgs vīrietis, ka ne katra meita tādam pretim noturēsies. Paskaties vien, gatavais velns, nudien, vīrs kā briedis, netiesājiet, teikts svētos rakstos, un jūs netapsit tiesāti. Mums abām vairāk dieva vārds jātur mutē, drīz jāgulstas zemītē.

— Man jau nav ko pārmest, vari skatīt kaut pret gaismu cauri, neviena plankumiņa, — Saltičiene kautrīgi saknieba lūpas. — Tā savu mūžu nodzīvoju, kā pa tīru celiņu nostaigāju.

— Gana, gana, kūma, neplāties nu, katrai, ja tā dziļāk paurķējas, var kaut ko saskrabināt.

— Pasarg dievs, — Saltičiene izbīlī pārmeta krustu.

*— Nevajag jau tīši aizdot dievam dusmas, — Certičiene iesmējās, savu bezzobu muti kā putna knābi atiez-dama. — Bet manu nelaiķi Aņikeju? Vai esi jau aizmirsusi? ...

Saltičiene pēkšņi pārvērtās, sarāvās vēl mazāka un it kā izlika sev visapkārt sīkas adatiņas, bet jau pēc mirkļa viņas seja atkal savilkās dievbijīgā nevainībā.

— Un ko tad tavs Aņikejs tādu izdarīja? — viņa dziedoši novilka, ar pirkstiem gar savas svētku jakas pogām knibinādamās.

— Gana, kūma, gana, ko nu vairs uz vecuma dienām... Man jau Aņikejs pats atzinās, kad redzēja, ka nupat mirīs, tad arī atzinās, nogrēkojos, teica, vecenīt, ļaudis pareizi vien runā: tā jau nav kūma, kas nav devusi kūmam.

— Meli, salti meli! — Saltičiene, pagriezusi galvu pret baznīcas torņa galu un it kā to lieciniekos aicinādama,

vairākkārt steidzīgi pārkrustījās. — Laikam jau mirējam būs sapnī parādījies, dievs ar viņu, lai viņam vieglas smiltis, gan visi tur nonāksim.

Večas bariņā nosmējās un apklusa; viena mīlīgā bal-stiņā atgādināja, ka klusos akačos allaž velnu papilnam, tikai ne jau katram tie rādoties; Saltičiene jau grasījās apvainoties, taču nepaguva — pāri ielai tieši šurpu soļoja vecā Avdotja, apmetusi ap pleciem biezu, siltu lakatu ar lielām rūtīm un apģērbusi jaunu jaku.

— Tu tik paskaties, kā vecā Avdjuha uzcirtusies, — Saltičiene nievīgi noteica, — gluži kā uz lieldienām. Deguns pa mākoņiem vien iet, bet kas tad šai nekait šitā ar citu rokām sev pilis būvēt, viss taču par velti!

— Tu nu gan, kūma, esi indeve kas indeve, — Certi-čiene viņai sacīja. — Būtu kauču arī papriecājusies par cita laimi. Avdotjai taču nekā nevajag, Zaharam — tam gan ir četri bērni, un tiem arī vajag. Labdien, Avdotja! — viņa pagriezās pret veco Avdotju, kas patiešām bija lepna un mazliet vīzīga par visu notiekošo. — Ir gan tev laimīga diena, taisni nenopriecāties. Un tā jau nu iznāk: no katra pa dzītiņai, un, pavei, plikiņam krekls mugurā kā likts, — Čertičiene nenovaldījās, nepiemetusi saviem me-dussaldajiem vārdiem šķipsniņu sinepju, taču vecā Avdotja, būdama pavisam citādā noskaņojumā, nekā nepamanīja un sāka kopā ar savām sendienu draudzenēm nolūkoties jautrajā un saskanīgajā darbā un priecāties, kā tikko būvētais stāvs acu priekšā iegūst apdzīvotas, turīgas mājas izskatu.

— Paskat, eku, Pļuščihinu Nastjuha, šitā izblīdusi, nudien, ķēve kas ķēve, vēl aizpērn bija kā dēlis, ne kas priekšā, ne pakaļā, — Saltičiene skaudīgi noteica. — Apņēmusi sev galīgi sīku vīreli, kā gan viņš, Mitjoks, tiek ar šitādu galā? Tiku viņam teikusi, radagabals taču, bet vai tad šis klausīs.. * Bet tagadiņ satieku šo, pat lūpas melnas sametušās, pa tiem diviem gadiem līdz ģībonim nojājusi.

— Mitjais taču vēl pavisam jauns, vīrietim deviņpadsmit gadu — tikpat kā nekas. Pagaidi, kad nobriedīs, tad viņam ar desmit šitādām Nastjuhām būs par maz. Un tad vēl sāks bērneļi rasties, — ko nu, kūma, runā, sievietei mūžs tikpat kā magonei — tā arī trīs dienas vien zied.

Pie večām kā nepamanīta ēna pienāca muļķa Fekluša, basās kājas ieāvusi vecās galošās, vieglītēm pietupās

bluķa galā, skatījās, kā strādā, un kaut ko murmināja. Viņai parādoties, večas apklusa un visas reizē sāka līdzjūtīgi un pat ar zināmu cieņu skatīties uz muļķīti; Fekluša līdz šim laikam dzīvoja, kur pagadās, dienu vienā vietā, nakti — citā, bet pa silto laiku vispār pazuda no ciema sazin kur.

Fekluša parakņājās savā pauniņā, ko vienmēr nēsāja līdzi, izņēma kaut kādu lupatiņu un, pielēkusi no bluķa gala, iespieda lupatiņu vecajai Avdotjai rokās.

— Uz laimi... uz laimi... — viņa sacīja ar bērnišķīgu prieku acīs. — Tu esi svēta, vecmāmiņ, uz laimi... iestādi, iestādi — izaugs zelta bumbiere ...

Pēkšņi pieliekusies, Fekluša noskūpstīja vecās Avdotjas plecu un aizskrēja prom, tā ka vecajās galošās ieautās tievās, vieglās kājas vien nozibēja; Avdotja ar novēlošanos pārmeta krustu. Pārējās ziņkārīgi, neatjēgdamas, ko sacīt, ko nesacīt, pētīja Feklušas atstāto lupatiņu.

_— Parādi, kas tur ir, — Saltičiene galu galā nenocietās, un, kad vecā Avdotja attina vīstoklīti, visas ieraudzīja sakaltušu maizes garoziņu un šķipsnu arbūza sēkliņu un saskatījās.

— Dievs, ap_žēlojies_1 — vecā Avdotja noteica, nogrimdama pati savās domās un neklausīdamās, ko spriež pārējās večas. — Ko nu par tādu runāt, ko spriest — dieva piemeklēts cilvēks vien ir.

— Maize, tā vienmēr uz labu. — Saltičiene atkal satina vīstoklīti. — Noslēp to jaunajā mājā aiz dievmātes svētbildes, tā ir laba zīme no Feklušas.

— Es tad nu skriešu. — Vecā Avdotja sāka steigties, neviļus uzsvērdama, ka šodien viņa ir pārāka par savām draudzenēm, ka šās ir tikai dīkdienīgas skatītājas, bet viņa — saimniece un neatņemama līdzdalībniece visā, kas patlaban notiek. — Jāpiekodina vīriem, lai neuzber paviļas par zemu, tad visa grīda būs auksta.

Viņai nekā neatbildēja, un vecā Avdotja aizsoļoja, savu garo muguru neparasti taisni atslējusi.

— Ir nu gan dieniņa, dzidra kā stikla gabaliņš, taisni jabrīnas, — Saltičiene nopūtas, it kā šī jaukā diena un saule, kas jau_ bija nosliekusies uz vakarpusi, būtu sagādājusi viņai kādas nepatikšanas.

Pa to laiku, kamēr talcinieki rāvās, tā sacīt, vaiga sviedros, pa Kozeva lielās istabas durvīm vēlās laukā kairinošas smaržas, sasarkušās un iztvīkušās sievas gatavoja talciniekiem pamatīgas pusdienas, arī divās kaimiņu mājās augu dienu kurējās krāsnis, cepās pīrāgi ar zirņiem un āboliem, divspaiņu čuguna podos, kas tikko līda cauri krāsns mutei, sutinājās trekni kāposti un visādas biezputras. Kozevs ar puišeļu palīdzību jau tūlīt pēc divpadsmitiem sāka vākt no kaimiņiem uz savu istabu galdus un solus un meklēt traukus, rēķināja, ka sanāks cilvēku piecdesmit, un Kozeva sieva Pelageja Jevstafjevna visu laiku skraidīja un vaimanāja, ka visiem nepietiks ne vietas, ne ēdiena, un Kozevs, vispār kluss un nerunīgs cilvēks, tikai māja ar galvu un atrūca, ka pietiks un vēl pāri paliks, un laidās prom savās darīšanās. Bet ap pulksten trim, kad Pelageja Jevstafjevna pateica, ka Jefrosiņja nejūtas labi un ka viņam derētu aiziet aplūkot, Kozevs apstājās.

— Kas tad noticis? — viņš noprasīja.

— Es pametu acis, bet šī sagumusi pār galdu, pleci raustās. Es baidījos iet klāt, Griša ..,

«— Nu tad ņem un pieej.

—- Aizej tu, man bail par viņu — kopš paša rīta tāda kā nepilnā prātā. Te sāk smieties, te ne vārda nevar izdabūt, lēju galertu bļodās, sirds sāp skatoties. Raustās visa kā krampjos.

r— Raustās! Raustās! Kas vairs tagad par sieviešiem, mīkstpēdiņi! — Kozevs neapmierināti noteica un iegāja otrā istabā, kur Jefrosiņja patlaban, iegāzusi vārīto gaļu koka silītē, sadalīja to pa pannām, lai mazliet apceptu ar sīpoliem. No silītes cēlās garaiņi, un Kozevs, piegājis klāt, noknieba gabaliņu gaļas, ielika mutē un sāka ēst; pēkšņi viņš atcerējās, ka kopš paša rīta nav taču paņēmis ne miltuma mutē. Jefrosiņja klusēdama turpināja savu darbu, un Kozevs, pagrozījies viņai apkārt, sakārtoja rindā saliktos galdus un solus un ieskatījās krāsnī, kur kvēloja ogļu kaudze. Jefrosiņja, juzdama, ka viņš ne jau velti mīcās apkārt, sāka kustēties lēnāk, piesardzīgāk; viņa pirmīt raudāja, pār galdu pārlīkusi, taču paguva pamanīt, ka istabā ielūkojas Pelageja Jevstafjevna, un nu, klausīdamās Kozeva gausajos, smagajos soļos, atkal uztraucās un tikko valdīja krampjainās elsas, kas bija sasprū-

dušas kaklā; no visiem saviem radiniekiem viņa visvairāk cienīja Kozevu un izturējās pret viņu ar mīlestību un sirsnību. Viņiem bija nodibinājušās savas īpašas attiecības, un satikdamies viņi allaž parunājās, turklāt starp viņiem tūdaļ nodibinājās svešai acij nemanāma, bet viņiem pašiem labi saprotama laba un sirsnīga saprašanās; viņi saprata un sajuta viens otru kā vienāda likteņa un vienāda rakstura cilvēki, un Kozevs bieži iedomāja, ka Jefrosiņja būtu bijusi viņam vispiedienīgākā sieva, ja vien pats būtu jaunāks un būtu viņu īstajā reizē sastapis; tagad viņš bija pieķēries Jefrosiņjai tikai kā tēvs meitai, kuru piemeklējis ne visai lāga liktenis. Tāpēc, kad Kozevs ienāca istabā un sāka staigāt apkārt, Jefrosiņja tūlīt visu saprata; un tikai tāpēc viņa, uz gaļas gabaliem smalki sagrieztos sīpolus kaisīdama, atkal nenovaldījās un apraudājās, bet tūdaļ pat arī izslējās taisna.

— Sīpoli... kož acīs kā nelabie, — Jefrosiņja sacīja, tad, pūlēdamās novaldīties, sāka skatīties sāņus, un Kozevs saprata.

—- Toties tagad tev ir jauna māja, — viņš teica.

— Aļonka, nez kurp skriedama, pakliedza, ka gandrīz viss jau esot gatavs, pēc pāris stundām pabeigšot. Vairs nebūs tik saspiesti, kļūs priecīgāks prāts.

— Ak kungs, kam man tagad vairs tāda pils vajadzīga! — Jefrosiņjai paspruka, un viņas seja it kā sastinga. — Ja nav lemta laime, tad nekā cita arī nevajag.

— Bet tu pacieties! — Kozeva balss ieskanējās bargāk.

— Tev aug bērni, viņiem jākļūst par cilvēkiem. Un neskaisties neko daudz arī uz Zaharu, tāds nu viņš reiz ir piedzimis. It kā nemaz nebūtu no Derjuginu sugas, viss viņam jādara ar troksni un traci, bet nevar taču teikt, ka dievs būtu prātu noskaudis. Viņu visu laiku grauž kāda iekšēja sāpe, tā ir galvenā vaina.

— Kāda sāpe, kas tā par sāpi?! Ērzelis — un tā ir visa viņa sāpe. Nekaunas ne no mātes, ne no bērniem. Akirns Poļivanovs atnācis logus ielikt — jebkurš cits Zahara vietā taču paklusītēm aizdabūtu viņu prom, vai tad ciemā citu cilvēku trūkst? Un šim, vecajam budzim, arī dieva sirdī aptrūcies, ņēma un atvilkās, bet kāpēc?

— Rimsties, rimsties, Frosja, — Kozevs pārtrauca.

— Dzīvē allaž viss sanāk juku jukām. Akirns ir apbrīnojams namdaris, pa visu ciemu pats pirmais, vismaz logus ieliks uz mūžu, Tev pašai tagad meita jau pusaudze, pa*

mēģini uzminēt, kādus stiķus viņa var savā reizē pastrādāt.

Jefrosiņja ar kruķi pikti izkliedēja krāsnī ogles, iestūma tajā cepešpannas ar gaļu un piegrūda priekšā aizvaru.

— Es tai nekauņai visas bizes izplucināšu, ja kas tāds atgadīsies, — viņa ļaunā nesamierinātībā noteica. — Pa visu ciemu aiz matiem izvazāšu, lai ļaudis skatās...

— Ek, Frosja, Frosja, to tu aiz savām sievietes sāpēm domā un runā. Ne nu vazāsi, ne kā, un arī bizes paliks veselas. Labāk uzklausi, ko tev teikšu, man nav nekādas vajadzības aplinkiem runāt, esmu jau sestajā gadu desmitā iekāpis, daudz savā mūžā pārdomājis un visādas gudrības izlasījies. Es tev, Frosja, teikšu tikai vienu: katrā cilvēkā visu laiku tup noslēpums, viņam neciešami gribas to izdibināt, un tāpēc arī dzīve ir interesanta, tāpat tas ir arī ar Zaharu... Vīrietis, Frosja, ir un būs vīrietis, un tā nu sagadījās, ka tavs Zahars paklupa. Un tomēr viņš ir labāks par daudziem no mums, no viņa, no tava Zahara, aumaļām plūst gaisma. Tu mani saprati?

Viņa uzmanīgi uzklausīja, taču nekā neatbildēja; istabā sanāca sievas klāt galdus, Jefrosiņja ieraudzīja Aļonku un pārlaida viņai negaidīti svešu, saltu skatienu.

— Kas tev, mamm, kaiš? — meita noprasīja, un māte ieraudzīja savas nepilnus trīspadsmit gadus vecās meitas krūšu smailos izciļņus, vēl samērā neveiklo augumu, kurā tomēr jautās tas pirmais uzkrītošais skaistums, kad dzīvība, kaut gan slepus, bet jau aumaļām tiecas pretim gaismai un aizraujas elpa; Jefrosiņju pārņēma izbailes, viņa pirmo reizi pamanīja, ka meita jau tikpat kā panākusi māti augumā.

— Aizej, Aļonka, pameklē vēl karotes un dakšiņas, aiz-skrej pie Prokošiniem, pie Samohiniem, — Jefrosiņja sacīja svešādā balsī; krūtīs iedzēla kaut kāda negaidīta sāpe par sevi un par savu likteni, taču šai sajūtai nāca līdzi arī kaut kāds sātanisks lepnums: kāpēc gan man jāpaciešas, viņa iedomāja, atcerēdamās Kozeva vārdus, esmu gana izcietusies, pietiek. Tagad dzīvošu pavisam citādi, viņa nolēma, lai gan citādu dzīvi nevarēja pat iedomāties; gluži vienkārši nolēma — un cauri, vairāk nebija laika par to domāt — atskrēja bērni ar ziņu, ka talka beigusies un tūlīt sāks nākt cilvēki; abās Kozeva mājas istabās sākās vēl jautrāka un trokšņaināka rosība, uz galdiem salika sagrieztu maizi un galertu, lielās trīslitru katrīnas ar degvīnu, vārītas olas un gaļu, visādus sālīju-*mus un skābējumus, sasarkusī Aļonka skraidīja ap galdiem, sadalīdama karotes un dakšiņas, tad viņai pavēlēja salikt bļodiņas kāpostiem pa vienai uz diviem trim ‘cilvēkiem? ārā jau krēsloja, kad pie lievenēm sāka pulcēties darbā sakarsušie vīri un priecīgā uzbudinājumā skaļi smējās, zobojās, atcerējās dažādus senus notikumus, kas bija atgadījušies te ar vienu, te ar otru. Sāka pulcēties arī sievietes, tās sastājās ap Aņutu Malkinu, kas jau bija paguvusi uzposties un nu kaitināja sievas ar saviem augstpapēžu kazādas zābaciņiem un lielu, puķotu zīda lakatu. Kaut arī sievas jau bija redzējušas viņai šo lakatu, tomēr allaž paņurcīja pirkstos smagās, vēsās bārkstis un aiz sajūsmas klakstināja mēles.

Atnāca Mikita Boboks ar savām apdilušajām trijrindu ermoņikām un, apsēdies pie žoga uz resna ozola resgaļa, sāka spēlēt; Aņuta Malkina tūdaļ nogrozīja acis, palūdza sievas paiet nostāk un, vienu roku sānos iespiedusi, bet otru atšāvusi, metās pa apli, apstājās pie Jurkas Ļevšas, aicinādama viņu loka vidū, piecirta kāju un, augumu līgodama, nodziedāja:

Mīļais Juri, zirgi tavi Pie avota naski dzer.

Mīļais Juri, acis tavas Mani augām naktīm tver.

Jurka samirkšķināja iegarenās, zaļās acis, pasmējās, tad aizmeta līdz galam nenopīpēto smēķi, gluži kā tāds čigāns mežonīgi iebļāvās, uzmauca cepuri uz acīm un metās pietupus Aņutai apkārt; visi saspiedās ciešākā lokā un noskatījās abu dejā, Melnā Varečka, Rudā Volodjas sieva, izspraucās pašā priekšā un centās par katru cenu ieraudzīt Aņutas un Jurkas dejā kaut ko aizdomīgu, bet, nekā īpaša nepamanījusi, skaitās un dusmās grozīja galvu uz visām pusēm, it kā aicinādama blakus stāvošos just viņas uztraukumam līdzi un sašust līdz ar viņu. Nu, paskatieties, paskatieties, ko viņi dara, ne kauna, ne goda, viena vēl meitas kārtā, otram sieva tepat blakus, bet šiem kājas pa gaisu gaisiem vien iet, nebīstas ne ļaužu, ne dieva.

Vakar pirku jaunas spices,

Tagad varu blūzi šūt.

Vai patiešām nebūs lemts man Brigadiera sievai kļūt?

Aņutas kupleja noskanēja drastiski un zobgalīgi un tajā pašā laikā ar cēlu un šķīstu meitenes kaismi, kam nebija

nekāda sakara nedz ar Jurku Ļevšu, nedz kādu citu no klātesošajiem, meitenes brīvās un gaišās ilgas uzšāvās pāri pūlim un nopūzdamās izgaisa kaut kur debess un zemes bezgalīgajos plašumos, un visi it labi sajuta šo apvaldīto, tikko pamodinātā spēka pārpilno saucienu; vectēvs Makars, ar kūjas galu sieviešus sāņus pastumdams, piespraucās tuvāk paskatīties, un tajā pašā mirklī Aņuta jau bija viņam klāt; papēži klaudzināja kaut kādu strauju ritmu, bet viņas lokanais, spēcīgais augums šķita virmojam kā liesma vienā nepārtrauktā, neapturamā kustībā.

Vectēvs Makars viens pats var Radio sev uzsliet:

Skaļruni pie biksēm kar Savā pakaļpusē!

Vectēvs Makars padraudēja meičai ar kūju, taču Aņuta jau aizspurdza tālāk, veikli, it kā pa niekam izvairīdamās no Jurkas mestajiem lokiem.

Pavisam nemanot bija atnācis kolhoza priekšsēdētājs Timofejs Kuļikovs jeb Kuļiks, kā viņu aiz muguras sauca, palūkojās pāri galvām uz dejotājiem un atzinīgi pamāja; Kozevs pa logu ieraudzīja un pienāca sasveicināties.

— Labvakar, labvakar, Grigorij, — Kuļikovs teica. — Labi dejo, velni tādi!

— Kas šiem ko nelēkāt, asinis jaunas, karstas. Nekāds darbs nespēj nokausēt, arī paši kādreiz bijām tādi.

Kuļikovs atlieca brezenta mēteļa malu, izvilka no kabatas pilsētā pirktus papirosus un uzsmēķēja, Kozevs to iegaumēja; ieraudzījis uz lievenēm iznākušo Zaharu, Kuļikovs devās pie viņa.

— Nu, vai esi apmierināts? — viņš noprasīja, pārlaizdams acis Zahara kalsnajam, mazliet kumpajam stāvam.

— Viss ir sagatavots, vajadzētu sākt... Tu, Timofej, varētu pateikt cilvēkiem kādu vārdu.

— Tu domā, ka vajadzētu? Var jau arī. — Kuļikovs pakāpās uz lievenēm, mirkli vēl pagaidīja, jūsmodams par Aņutu un Jurku, kuri nekādi negribēja viens otram padoties un bija vēl vairāk aizrāvušies dejā, un tad pacēla roku.

— Mikita, met nu mieru!

Mikita Boboks nopurināja galvu, rāvienā saspieda ermoņiku plēšas un, nometis no pleca siksnu, piecēlās; cilvēki sadrūzmējās ap lievenēm un pamazām apklusa.

— Dārgie biedri! — Kuļikovs iesāka un, sapīcis par pēkšņi sacelto troksni, sarauca pieri. — Mums šodien gan nav nekādi svētki, tomēr šī ir zīmīga diena. Esam padarījuši labu darbu. Pa visiem kopā paveicām vienā dienā, bet vienam vajadzētu ar to vai gadu noņemties, redziet, ko nozīmē kolhozs. Klusāk taču! Klusāk! — viņš pacēla balsi, jo atkal sākās trokšņošana. — Zinu, ka arī agrāk nācām kopā talkās, tas ir labs tikums — kopīgiem spēkiem palīdzēt. Taču tie trokšņotāji vienu gan nepamanīja, to, ka valsts pārdeva Zaharam Derjuginam mežu par daudz zemāku cenu, un arī to, ka kolhozs šo mežu izveda. Cilvēki strādāja no sirds, nedomādami par to, kāds labums viņiem no šī darba atlēks. Vai tā nav, ko?

— Tā jau ir, priekšsēdētāj, — atsaucās jautras balsis. —* Taču no valodām vēders pilns netiek.

— Tāpēc jau gribu, lai tagad savu vārdu pasaka pats Zahars, — Kuļikovs attapās. — Es savu pateicu!

Zahars, ģērbies jaunā satīna kreklā, panāca uz priekšu un, vai nu aiz satraukuma, vai aukstuma noraustījis plecus, pateica:

— Mans sakāmais ir pavisam īss: paldies visiem, — Zahars teica, pārlaizdams acis pazīstamajiem cilvēkiem, kas vērīgi, taču katrs dažādi klausījās viņā. — Lūdzu, dārgie savieši, pie galda, ņemiet nu par labu, kas ir. Lūdzu, lūdzu. — Viņš pagāja malā, ielaizdams istabā Mikitu Boboku ar Nastasju Pļuščihinu, Rudo Volodju un viņa sievu Varečku ar kaut kādu pindeli rokās, un Jurku Ļevšu.

— Nāc tik iekšā, nāc iekšā, Timofej, — viņš sacīja Ku-ļikovam pēkšņi aizsmakušā balsī. — Ko tad tu, gribi laisties lapās?

— Es taču pie darba nebiju, — Kuļikovs saminstinājās, — sāks vēl runāt, ka ...

— Neviens nekā nerunās, ejam ...

Uz lievenēm uzkāpa arī vectēvs Makars, smagi pūzdams un cilvēkus ar elkoņiem nost pabīdīdams.

— Ir gan cilvēki, ir nu gan cilvēki, — viņš rūca. — Neviens ir nedomā vecam ceļu pašķirt...

— Vai tu re, cik vectēvs nadzīgs, — Kuļikovs iesmējās un pakāpās sāņus.

— Lāga večuks... Ejam, ejam, Timofej, nekur es tevi prom nelaidīšu.

Šajā vakarā, iedzērusi degvīnu, visiem par izbrīnu, dejoja ari Jefrosiņja Derjugina, dejoja aizrautīgi, izmisīgi, ne uz vienu neskatīdamās, un Melnā Varečka aiz patiesa pārsteiguma pat palika ar vaļā muti, pieklusa arī pārējie vīri un sievas; izskatīga un neparasta bija Jefrosiņja šajā dejā, ar katru mirkli kļūdama aizvien jaunāka un jaunāka, pielīdama ar kaut kādu trauksmainu gaismu, it kā gadu pēc gada nomezdama no pleciem savu grūto darba mūžu, bija pienācis tas mirklis, kad sirds, vēlies to vai nevēlies, bet atveras pretim karstajai un dzidrajai dzīves elpai, un šī dvesma gan dedzina, gan saldē, gan reibina, un sirds no tās vai pamirst. Šajā brīdī viņai nebija ne bērnu, ne vīra, ne zemes, ne debesu, nebija arī neviena cilvēka, bija tikai dedzinoša kaisme un vēlēšanās atbrīvoties pašai no sevis, no visas pasaules, un, kad tas notika, barā iespiestā un paslēptā Zahara acis iedegās; kaut kur pagaisa Mikitas Boboka ermoņiku vājprātīgie, skur-binošie triļļi, viņā uzliesmoja sāpīga dzirkstoša gaisma, un cilvēki paši no sevis pašķīrās — un viņš palika stāvam aci pret aci ar Jefrosiņju, savu sievu, kas reizē arī nebija vairs viņa sieva; viņš pieņēma izaicinājumu un iegāja aplī, pārkāpa tai robežai, aiz kuras viss sākas no jauna un viss ir no jauna jāiekaro.

Cilvēku pārpilnajā istabā nedzirdēja nevienas balss, pie griestiem, tabakas dūmu noslāpētas, blāvi spīdēja trīs petrolejas lampas; Jefrosiņja, šķiet, pat nepamanīja, ka viņai pretī nostājies Zahars, viņa pat netīšām ne reizi nepieskārās Zaharam, un visi redzēja, cik viņa ir nepieejama un neaizskarami lepna; vienā mirklī bija sastapušās un savijušās kopā divas dažādas dzīves, un Melnajai Varečkai krūtīs sakustējās un sāka kāpt augšup silts vārguma vilnis; viņa samirkšķināja acis, gluži kā bērns savilka raudās muti un piesedza acis ar lakata stūri.

Netālu no durvīm, pie pašas krāsns, stāvēja Aļonka un ieplestām acīm skatījās tēvā un mātē, un viņa, it kā būtu tos pirmo reizi ieraudzījusi, pašai nemanot spiedās aizvien ciešāk pie brāļa Ivana, kas stāvēja turpat blakus un bija ar viņu vienāda auguma; šķita, ka tā viņa gribēja patverties no visa svešā un baisā, kas patlaban strāvoja no tēva un mātes, un nenovaldījusies klusi iešņukstējās.

— Stāvi klusu, muļķe! — Ivans aizlūzušā čukstā uz-

sauca māsai, un viņa nozibināja uz brāli asaru pielijušās acis.

— Pats esi muļķis, — Aļonka aizžņaugtā balsi atteica, sāniski aizspraucās līdz durvīm, izskrēja laukā un tur, paslēpusies aiz šķūnīša, ilgi un izmisīgi raudāja, pati lāgā neaptverdama, kālab; pa šo laiku, no sirds izrunājušies un izstrīdējušies par dzīvi un par to, kas būtu labāk — palikt kolhozā vai laisties prom uz pilsētu, kaut vai uz to pašu rūpnīcas celtniecību, Kozeva mājas otrajā galā vīri zvaigādami stāvēja, sapulcējušies ap iereibušo vectēvu Makaru, kas stāstīja, kā lielkungs Avdejevs viņu pirmo reizi apprecinājis ar savu audzēkni Stešu, un ar visiem pieciem vienaldzīgi kasīja savu sapinkāto bārdeli; šo atgadījumu visi jau zināja, taču allaž labprāt noklausījās atkal, un vectēvs Makars, juzdamies pagodināts par šādu uzmanību, omulīgi iekārtojās uz sola un, par spīti smieklu rēcieniem, pat nedomāja pasmaidīt, tikai vienreiz, atbildēdams uz Jurkas Ļevšas dzēlīgo piebildi, nosodoši pašūpoja galvu un nopūtās.

— Tev paurī vēl viss nav nostājies savā vietā, — vectēvs Makars pateica. — Ko tu vari no dzīves sajēgt? Re nu, nekā tu no dzīves nesaproti. Tā nu tas bija, — pēc neliela klusuma brīža viņš turpināja. — Tātad eju garām muižai, bet viņš, Fjodors Aņisimovičs, lielkungs Avdejevs, sēž zaļumos klajā vietā un tempj šņabi no smukām pudelēm, Šitāds te, purns sarkans, gludens, ūsas pa pusaršīnai uz katru pusi spurojas, pats apmetis dārgu paltraku uz plikas miesas, spalvas uz krūtīm pinkās savēlušās. Dievs kā par sodību lika viņam mani ieraudzīt un nepalaist garām, es vairs neatceros, kāpēc man toreiz bija jāiet gar viņa pili, atmiņa saniķojusies, un migla galvā. Izdrāž laukā Avdejeva sulainis tātad un — caps! — mani aiz apkakles un prom pie lielkunga; stāvu šā priekšā, blenžu uz savām vīzēm, bet ceļgali viens pret otru klakšķinās. Nu, domāju, beigas ir, tikai kāpēc, — neko taču neesmu nodarījis. Man tobrīd tikko palika piecpadsmit gadu, bet garš biju izstiepies, kā stādaigs. Skatījās, skatījās manī Fjodors Aņisimovičs, bet pats met vienā mešanā glāzīti pēc glāzītes, un aizjūru akmeņi uz pirkstiem zib un laistās. Acis pavisam drūmas, smagas, bet pats ik pēc glāzītes grūši nopūšas. Tad šis pieceļas, bet izrādās, ka es esmu garāks par viņu, — Fjodors Aņisimovičs bija augumā tāds sīkulis, ne lielkungs, toties platumā —■ mučele kas mučele, Staigā šis man apkārt,

pētī no visām pusēm kā tādu zirgu gadatirgū. «Kā dēls būdams?» šis pēc brīža noprasa. «Vai Rižuhina Kostjas, vai?» — «Nē,» atbildu. «Esmu Pjotra Poļivanova vecākais dēls, par Makaru sauc.» — «Par Makaru,» ,šis saka, «tas ir labi,» — un pats smejas. «Es tevi, Makar, gribu tūlīt uz vietas apprecināt un arī sievu jau esmu tev izraudzījis lielisku.» Tā arī pateica — «lielisku», tas ir, lielkungs tā teica, un pats smejas. «Nu, kā?» šis jautā, «vai tiksi galā?» — «Kā nu netikt,» atbildu, «gan jau tiksim, tikai tēvs gan neļaus, vēl jau esmu par jaunu.» — «Tas nekas,» viņš saka, «ar tēvu mums būs cita runāšana, es viņam iedošu divas govis un zirgu piedevām, man vajag, lai tu pats piekristu.» Līdz tam es biju domājis, ka lielkungs tikai nerrojas, bet, kā ierunājās par lopiem, tā sapratu, ka tas pavisam nopietni. Slikti mums toreiz klājās, viena vienīga gotele mājās — un tai pašai no krustiem spalva nogājusi. Re, kā, nevis sieva man bija prātā, bet bagātība, ko lielkungs sasolīja. «Vai esi ar mieru?» šis prasa, bet es jau bez kādas gudrošanas esmu ar mieru un saku, ka no tādas laimes vienīgi pamuļķis var atteikties.

Tad šis sasit plaukstas, aiztrenc nez kur sulaini un ielej man glāzītē degvīnu — līdz pat šim brīdim atceros, zaļgans un pagalam nešpetns dzeramais. Es noriju to, bet viņš pasniedz man uz dakšiņas uzkodu — savu mūžu tādu nebiju redzējis, kaut kas apaļš, apkārt dzeltena ādiņa un skābs. Iebāzu to mutē un zelēju, pa to laiku sulainis arī meitieti atvedis, paskatījos un vai mēms paliku — tā taču lielkunga audzēkne — Steša, toreiz viņai bija gadu septiņpadsmit, visa vienos zīdos un pēc odie-riem jau pa gabalu ož. Seja bāla kā kaļķis, pat vēl bālāka, acis melnas, deg vien, un ar dziļām ciešanām skatās uz Fjodoru Aņisimoviču, bet šis izliekas nekā nemanām, sēž, tirina kāju, laikam tomēr bija neganti žēl šitādu karalieni puņķainim par sievu atdot. Droši vien neatdotu ari, ja šī pati būtu turējusi muti. «Tik un tā,» šitā Steša saka, «es jūs nīstu, un tad jau labāk pie šā,» un parāda uz mani, «podus mazgāt. Jūs esat riebīgs cilvēks!» Tad nu gan lielkungs vairs nenovaldījās. «Ak tā!» šis bļauj. «Tu mani nīsti! Nu tad, Ivan (to viņš savam sulainim), rīkojies, dari visu, kas bija pavēlēts, un lai šovakar pat jau būtu kāzas un bez kavēšanās prom uz baznīcu!» Izbļaustījās un aizgāja, bet kas par jandāliņu pēc tam sacēlās ciemā, to pat ne izteikt nevaru. Aizdrāza pēc popa, aizrāva uz muižu manu tēvu, iedeva šim divas zviedru govis un zirgu, visādu ēdmaņu un dzeramos uz mūsu māju saveda, pa visu muižu blīkšķ durvis, lielkungs lika izsniegt man zābakus, ari apģērbu, ar apakšbiksēm sākot, lika iedot, laikam jau tāpēc, ka gribēja Stešai vairāk pāri nodarīt. Taču šajā mirklī atauļoja no popa, tas, saka, guļot dzēruma trakumā, pārdzēries, tikko vasarsvētkus nosvinējis. Taču lielkungs Fjodors Aņisimovičs ne dzirdēt negrib, kliedz — salaulāsim vēlāk, bet tagad jābūt kāzām, un piesargieties, lai viss būtu, kā nākas, citādi dvēseli pa muti laukā izraušu!

Vectēvs Makars nogura aiz garās runāšanas un apklusa. Jurka Ļevša pasniedza viņam pusglāzi degvīna un skābētu ābolu, ko uzkost.

— Šitādu laimi! — Jurka Ļevša jau kuro reizi brīnījās. — Un tagad, vectēv, klāj laukā — kas notika vēlāk, pēc tam?

— Stāvi rāms, — vectēvs Makars aprāva viņu. — Pagāja diena, mums uzklāja gultu klētiņā, bet pie durvīm lielkungs pavēlēja sargu pielikt. Es pat nezinu, kā man šī diena pagāja. Māte raud balsī, bet tēvs man bija niķu pilns, jautras dabas, pašam viņam toreiz bija drusku pāri trīsdesmit. Jauns vēl. Kādā brīdī viņš man tā paklusām saka, ja tu, Makar, pats netiec galā, pasauc mani, divatā kaut kā pieveiksim.

Istabā atskanēja tāds rēciens, ka lampās nodrebēja liesma, smējās ilgi un sulīgi, bet vectēvs Makars sēdēja un gaidīja.

— Labi, saku, tēti, ja kas tāds gadīsies, pasaukšu. Bet viņš atkal pie auss čukst, lai es nebaidoties, lai izmanoties uzreiz trāpīt, kur vajag, — bet kā nu man nebīties? Kad ielikāmies gultā, man bail šai pat pieskarties, mugurā tik vien ir kā musliņa krekliņš, un pati kā ugunīs deg. Es ciešu klusu, šī arī nesaka ne vārda, bet pēkšņi kā sāk raudāt! Tad es viņai noglāstīju galvu, nevajag, teicu, kāpēc tad tā. Mums ir laba, saticīga ģimene, gan jau kaut kā iztiksim, Steša. Un tad arī viņa piespiedās man klāt, visu ar asarām apslapināja, raud un bučojas, lūpas kā uguns, sveļ līdz pašām iekšām, man pat nelabt Sametās, ir gan, domāju, ragana! Es viņu mierinu, bet šī vēl trakāk, galu galā aizsvilināja mani arī, bet, ko darīt tālāk, — nezinu.

Jurka Ļevša no patiesa saviļņojuma pat uzlēca stāvus,

gribēja kaut ko sacīt, atkal apsēdās un tūdaļ apklusa; vectēvs Makars pameta uz viņu piktu aci.

— Un tad mums viss kaut kā pats no sevis arī sagadījās, dzirdēju tikai viņas apslāpēto vaidu un tad arī pats vai sajēgu zaudēju. Re, visu mūžu pēc tam esmu nodzīvojis, bet nekad vairāk tādu saldumu neesmu baudījis...

— Tas jau, vectēv, tāpēc, ka tā bija pirmā reize! — Jurka Ļevša atkal nenocietās.

— Būtu nu labāk stāvējis klusu, Jurka ...

— Labi, labi, vectēv, bet kas notika pēc tam?

— Nekas sevišķs. Visu nakti mums tas pats vien notika, tā biju aizrāvies. Bet rīta pusē viņa pierunāja mani, lai slepus aizvedu uz staciju, vai dieniņas, puiši, kā man bija žēl to darit, taču nespēju viņai nekā iebilst, muļķis vēl biju. Tiesa, vēl vienu nakti mēs sabijām kopā, kamēr lielkungs nenoņēma apsardzi, man pat šķita, ka viņa ir iemīlējusi mani, bet tad, nevienam nezinot, aizvedu viņu uz dzelzceļu. Tur tad nu gan, kad viņa sēdās vagonā, man krūtīs it kā ar nazi kāds būtu iedūris; tad es attapos gan, no kāda skaistuma pats šķiros. Bet, no otras puses, vai tad noturēsi, ja viņa pati negrib un skumst? Māj man ar roku, bet acis, acis... Gadus divus pēc tam nostaigāju kā apmāts, kamēr tēvs ar vari neapprecināja mani, bet tas vairs nebija tas ... nepavisam ...

— Tu, vectēv, esi stulbs! — Jurka Ļevša, no sirds noskaities, pateica. — Sievišķis — tā ir tāda parikte, kas pie visa kā pierod.

— Var būt arī, ka stulbs, — vectēvs Makars piekrita, jau galīgi piekusis un sadrūvējies. — Bet vai tu man paskaidrosi, kas tā visa mūsu.dzīve ir par parikti? Nu re, neviens to nezina. Viņa jau nebija mūsu kārtas cilvēks, tas meitietis, nonīktu un būtu pagalam. Darīt viņa nekā neprata, pat karoti kaut kā jocīgi turēja, roka gluži kā mazam bērnam, balta, smalka. Bet zviedru govis pēc gada noklīda no ganāmpulka, un vilki pie Sļepņas tās saplosīja, tik vien bija tā labuma.

Zahara Derjugina jaunās mājas jumts bija paslējies pāri visiem citiem ciema jumtiem, pati māja stāvēja nevainojami un stingri, un, kad pret rītu uzlēca mēness, tā gozēja mēnesnīcā jaunos baltos logu rāmjus. Gustišči tonakt ilgi nespēja norimties, vai līdz pašai gaismai pļerk-

stēja ermoņikas un puiši klaiņoja pa ciemu, dziesmas aurodami, šur tur skanēja apslāpēti meiču spiedzieni un, lūzdams zem papēžiem, skrapstēja tikko uzsalušais ledus. Tālu uz visām pusēm pletās blāvās gaismas apspīdētie plašie tīrumi, kas, ziemu gaidīdami, bija palikuši pavisam tukši, un tikai pirms pašas ausmas uz neapartās auzu rugaines pie meža nolaidās liels, nosebojies meža zosu bars; piesardzīgie putni naski čabinājās ar knābjiem pa rugājiem, taču tos drīz vien aizbiedēja no krūmiem izlīdusi ugunīgi ruda lapsa, un zosis, pacēlušās no tīruma, pazuda debesīs, vēl ilgi bija dzirdama viņu satrauktā gā-gināšana, bet lapsa prāvu brīdi riņķoja pa lauku, ošņādama kairinošās, bet jau gaistošās smaržas.

OTRA GRAMATA. NENOLIEDZ

.

TREŠĀ DAĻA 1

Augstajās vasaras debesīs neredzēja tikpat kā neviena mākonīša, tās bija dzidri zilas, saules spožuma pielietas, un no pļavām dvesa pāraugušās zāles reibinošā smarža. Sājā karstajā tūkstoš deviņi simti četrdesmit pirmā gada jūlija dienā, tikai nedēļu pēc tam, kad Zaharu Derjuginu iesauca armijā, satrauktajā pasaulē risinājās milzum daudz visādu notikumu, tika nodedzināti un iznīcināti desmitiem ciemu un pilsētu, nogalināti, nošauti, nomocīti desmitiem tūkstošu cilvēku; šajā dienā aizsākās neiedomājami sarežģīti diplomātisku, politisku un militāru pretspēku cīniņi un kustības, kas pēc tam vēl vairāk samezglosies un turpināsies ilgāku laiku. Viens no daudzajiem šīs dienas notikumiem būs arī vācu karaspēka grupējuma «Centrs» 2. tanku grupas pavēlnieka ģenerāļa Guderiana īsā, militāri precīzā un tai pašā laikā arī zināmā mērā draudzīgā saruna ar 29. mehanizētās divīzijas komandieri ģenerāli Fromeraju.

— Smoļenska, manu ģenerāli, bija vikingu ilgojums, — Guderians teica, viegli pieskardamies Fromeraja plecam.

— Jūs esat viņu cienīgs pēctecis. Apsveicu jūs ar Srno-ļenskas komandanta amatu, ģenerāli. Pasniedzu jums šo pilsētu kā pirmo balvu par Austrumu karagājienu.

Bez liekas kautrēšanās pieņemdams šo dāsno velti, ģenerālis Fromerajs pateicībā strupi pielieca galvu; atceroties, kā viņa izdaudzinātā divīzija, fanfarām un orķestru vara taurēm uzvaroši dārdot, iesoļoja Parīzē, viņam acīs sariesās silts valgums.

Bija karsta jūlija diena, un katrs šīs dienas mirklis piederēja vēsturei; divi izslavēti vācu ģenerāļi labi apzinājās, cik neatvairāmas ir tanku knaibles, kas jau tuvākajās dienās aptvers seno pilsētu, kurai atšķirībā no vācu pilsētām ir tik sievišķīgi piemīlīgs nosaukums «Smoļen-ska», un kopā ar to arī visas galvenās vēl atlikušās regulārās armijas, kas šajā — centrālajā virzienā atrodas boļševiku rīcībā; pēc tam sekos zibenīgs izrāviens uz Maskavu un tālāk uz lielo krievu upi Volgu.

Guderiana acīs, ko piesedz cepures nags, parādās vieglas rūpes, taču seja paliek neizdibināma; Krievija ir Krievija, un pārsteigumus, tādus kā Bresta, acīmredzot var sagaidīt arī turpmāk; tieši šajā brīdī viņš vēlreiz pārbauda pats sevi; būdams pirmšķirīgs tanku pārrāvumu, šķeļošu ķīļu un negaidītu kombināciju meistars, viņš nevar neredzēt, kādas priekšrocības dod straujš izrāviens dienvidos no Smoļenskas — uz Jeļņu, Roslavļu un Vjazmu, taču senās pilsētas neaizsargātība satrauc tanku ģenerāļa dzelzs sirdi, un ūsu sukas taisnstūris viņa iegarenajā sejā patlaban izceļas krasāk nekā parasti. Viņš nav nekāds iesācējs šajā zemē, viņš ir mācījies Kazaņā un ir pārliecināts, ka krievus var sakaut tikai ar zibenīgu triecienu, taču aizmugures daļas, kā jau vienmēr, atpaliek, Smoļenska ir neaizsargāta, un kurš gan spēs atturēties no kārdinājuma garāmejot noraut nogatavojušos augli, kas tik vilinoši un uzticīgi mirdzina savu zeltu rēnajā vakara rietā?

Protams, ģenerālis Guderians šajā mirklī nevarēja ne iedomāties, ka, apsveikdams ģenerāli Fromeraju ar Smoļenskas komandanta amatu un izdarīdams šo tik majestātisko, karaliski nevērīgo žestu, neviļus veic lielas vēsturiskas nozīmes aktu, patiesībā aizsāk Smoļenskas kauju, kas ilgs vairāk nekā divus mēnešus, ieraus savā ugunīgajā mutulī un apslāpēs tajā armiju grupas «Centrs» karaspēka uzbrukuma sparu, samals vācu izlases divīzijas un tādējādi izraisīs nekādi neprognozējamas sekas, kas pašos pamatos sagrozīs tik sīki izstrādātos visas Austrumu kampaņas plānus, un turpmāk šajos plānos nekad vairs nebūs tādas precizitātes un saskaņotības, kā bija sākumā. Tieši Rezerves frontes izveidošana un pēc tam vairāk nekā divus mēnešus ilgās sīvās kaujas dos padomju vadībai iespēju no valsts dziļākās aizmugures izvirzīt pie Smoļenskas nepieciešamās karaspēka rezerves un nekavējoties ievadīt tās cīņā Smoļenskas kaujas viskritiskākajos brīžos; bez tam no plašās piefrontes zonas tiks izvestas pāri Volgai, uz Urāliem, uz Sibīriju neskaitāmas rūpnīcas un citi uzņēmumi. Iespējams arī, ka pats svarīgākais šajā kara sākuma posmā visniknākajā kaujā, kurā vācu puses zaudējumi sasniegs divi simti piecdesmit tūkstošus karavīru, būs tas, ka padomju karaspēks, pamezdams galu galā vāciešu rokās izdedzinātu zemi, būs uzvarējis šajā kaujā, jo tiks pārvilkta svītra tam nesenajam vācu ieroču zibenīgo uzvaru faktoram, kas bija darbojies daudzās Eiropas valstīs. Un, lai kā pēc tam, cits citu apvainodami, strīdētos vācu ģenerāļi, ari pats Guderians un Gots, par vienu vai otru Smoļenskas kaujas posmu, galvenais tomēr nebija šie posmi, bet galarezultāts, tas, ka tieši Šajā kaujā kā vienā, tā otrā pusē tika sasprindzināti visi spēki, un tas, ka morālais pārsvars izrādījās padomju tautas pusē, ka tās spēku pieplūdums pie Smoļenskas — šī ārvalstu agrāko laiku iebrukumu mezgla punkta — pārspēja un nevarēja nepārspēt vācu regulāro armiju iespējas un spēkus šajā konkrētajā virzienā. Un turpmāko notikumu cēlonis nebija tas, ka pulkveža Mišuļina tankisti, kas bija izvietojušies slēpnī, sadragāja uz vecā Smoļen-skas ceļa pie Gusinas avangardā izvirzīto Fromeraja divīzijas motociklistu pulku, kas bezbēdīgi traucās uz Smo-|crisku. Gluži vienkārši tas bija padomju tautas sāpju punkts, tā savas taisnības skaudrā apziņa, apņēmības galējā pakāpe, kad tas viss nemaz nevarēja nenotikt. Smo-ļenskas kauju vēsturiski, fiziski un loģiski sagatavoja visa iepriekšējo notikumu gaita un beidzās tā, kā tai arī vajadzēja beigties, ņemot vērā tajā brīdī attiecīgo un konkrēto konfrontējošo spēku samērus; un bija sagatavots jauns ierocis — «eresi», tās pašas vēlāk izdaudzinātās «katjušas», tas arī tika pirmo reizi likts lietā tieši pie Oršas un Rudņas Četrpadsmitajā un piecpadsmitajā jūlijā un nevienā citā vietā; un nav uzskatāms par brīnumu tas, ka garnizona priekšnieks milicijas pulkvedis MaliŠev^ pašā kritiskākajā brīdī, naktī no piecpadsmitā uz sešpadsmito jūliju, tikai pats uz savu galvu un atbildību uzspridzināja Smoļenskā autoceļa tiltus pāri Dņeprai; viņš šajā situācijā nemaz nevarēja citādi rīkoties un izdarīja to kā padomju patriots un krievu cilvēks; un vēl jo mazāks brīnums bija tas, ka Smoļenskas aizstāvēšanas pavēlniekam ģenerālim Lukinam tieši tajā pašā kritiskajā mirklī, kad nebija nekādu citu spēku, ar ko piesegt pašā Smoļenskā Dņepras ziemeļu krastu, pēkšņi pa rokai paga-dījās ģenerālis Gorodņanskis, kas ar savu 129. strēlnieku divīziju atkāpās no Vitebskas puses; tādai divīzijai tajā brīdī bija jāuzrodas, un tā uzradās un pēc tam veselu nedēļu izcīnīja negantas ielu kaujas.

Ģenerālis Guderians, apsveikdams ģenerāli Fromeraju un pavēlēdams ievērot prūšu iekarotāju seno paradumu — atdot sagrābto pilsētu uz trim dienām zaldātu varā, — nemaz nedomāja un arī nevarēja iedomāties to grandiozo kauju, kas pēc dažām dienām izvērsīsies uz Smoļenskas zemes, un tātad nevarēja arī paredzēt, ka kaujas darbībā līdz ar Sarkanās Armijas regulārajām daļām iesaistīsies arī padomju tautas dzīlēs apslēptie spēki un ka tūlīt radīsies desmitiem partizāņu vienību un grupu, un ka vakarējie strādnieki, kolhoznieki, skolotāji, inženieri un skolnieki stāsies Smoļenskas aizstāvju pirmajās rindās, un ka šīs rindas nepārtraukti papildināsies un šo procesu vairs nevarēs apturēt. Smoļenskā agrāko laiku svešzemju iebrucējiem jau ne vienu reizi vien bija kļuvusi par klupšanas akmeni ceļā uz zemes sirdi — uz Maskavu, ne vienu reizi vien tā pārvērsta drupās un pelnos; taču allaž pie tās sienām ticis sadragāts pats spēcīgākais un straujākais iebrukuma pirmais vilnis, par ko zināmā mērā liecināja arī vecais cietokšņa mūris ar memoriālajām plāksnēm par godu slavenajiem krievu pulkiem, kas uz dzīvību un nāvi cīnījušies pie Smoļenskas 1812. gadā, un Kutuzova krūšutēls, kas novietots pie šīs sienas. Lielais karavadonis ar savu vienīgo aci it kā vēroja nevis bronzas memoriālo plākšņu ierindu, bet gan jauno, dzīvo kaujas pulku ierindu, kas gaidīja savu kārtu, lai dotos cīniņā.

♦ ..Zaharu Derjuginu kopā ar vēl trim desmitiem viņa vecuma vīru no Gustiščiem ieskaitīja kādā no lielām komandām, pareizāk sakot, tepat Zežskā saformētā bataljona un steidzīgi nosūtīja papildinājumam uz strēlniek*

brigādi, kura, pēc baumām, atradās kaut kur starp Orlu un Brjansku, bet, tā kā viņi devās ceļā kājām, tad nepaspēja laikā ierasties vajadzīgajā vietā. Kopā ar Zaharu vienā kolonnā soļoja divi brāļi Poļivanovi, Kirjans un Mitrejs, Mikita Boboks, Foma Kudeļins, paši labākie ciema namdari Vasilijs Astapenkovs un Demjans Krašenovs, vēl Gustejs Rodionovs, Avksentijs Počipenko, Jemeļjans Red-kins, bet visus jau nemaz nav iespējams uzskaitīt: te soļoja vīri pašā spēka briedumā; bija izkustināts no vietas pats Krievzemes pamatu pamats, kopš laika gala tieši uz viņiem turējās visa saimniecība un viņi bija tie, kas dzina jaunas, spēcīgas atvases, un, ja kāds spētu šajās dienās kaut uz mirkli pārlaist acis neskaitāmajiem Krievijas ceļiem, viņam samestos baisi no šīs visaptverošās nerimu kustības; pat tās šķietamajā haotiskumā jautās kaut kas draudīgs, kas nebija nedz nosakāms, nedz aprēķināms.

Kaut ari par karu runāja aizvien biežāk, tas arī Zaharam nāca negaidīti, un, kad viņš to uzzināja, sirds smeldzīgi sažņaudzās un it kā metās ārā no krūtīm; jau sen viņš vairs nejutās kā uzvilkta atspere, kā bija juties kolhoza priekšsēdētāja amatā, kad viņam pakļāvās viss ciems; viņš bija pieradis pie vienkārša un mierīga darba, pie savas jaunās mājas un vai katru dienu kaut ko tajā uzlaboja: te izgrieza gaili un piestiprināja pie lieveņa jumtiņa kores, te izzāģēja logiem greznas apmales, te nolēma iekārtot glītu puķu dārziņu; viņam patika šī ērtā un gaišā māja, arī gaiss tajā turējās svaigs, ne jau tads kā vecajā, kur visai ģimenei nebija pat vietas apgriezties un kopš pirmajām siltākajām dienām gan pašam Zaharam, gan arī dēliem vajadzēja pārvākties gulēt uz bēniņiem.

Soļodams pa putekļainajiem ceļiem kopā ar citiem vīriem laiku pa laikam pajukušā ierindā, Zahars vēroja ceļabiedrus, kas aiz mūžsenā zemnieku ieraduma taupīt bija apģērbuši pašu sliktāko, un pamazām aprada ar savu jauno stāvokli; viņi vēl nebūt neveidoja armijas daļu, bet nebija arī vairs civilie, nekārtīga masa; pietiktu jau ar to vien, ka šie vīri nomestu savus dažnedažādos svārkus, bikses un apavus un uzvilktu formas tērpus, saņemtu ieročus, lai. tūlīt viss pārvērstos,Jo viņiem jau bija komandieri, visa dzīve ritēja saskaņā ar pavēlēm, un jau karavīru vienotība turēja kopā šos cilvēkus vienā kolonnā. Viss agrākais — bērni, sievas, visādi miera dienu rūpesti par saimniecību — jau bija aizgrimuši pagātnē, pārvērtu-

sies atmiņās; visa vakarējā dzīve bija kā ar nazi atgriezta un uz visiem laikiem aizstumta malā, un, kaut arī tā ar vari mācās virsū domās, visi saprata un zināja, ka jāsagatavojas citādai dzīvei, un gatavojās tai, un visi zināja, ka šī jaunā dzīve jau ir sākusies un būs grūtāka par agrāko. Šīs jaunās dzīves apslēpto ietekmi katrs jau izjuta sevī, un tādēļ, par spīti garajiem dienas un reizēm arī nakts pārgājieniem un ne visai kārtīgajai ēšanai (tiesa, pagaidām galvenokārt viņi pārtika no līdzpaņemtā ediena), spēki nevis zuda, bet nāca klāt.

Zahars centās nedomāt par to, kā viņu ciemā izvadīja, tad viņš katru reizi savā iztēlē redzēja Jefrosiņjas gaišās acis bez nevienas asaras; kā viņa, tā arī visi viņa tuvinieki, kas bija sanākuši atvadīties, saprata, kāpēc viņš lāgu lāgiem atskatās.

Pirms pašas Zahara aiziešanas armijā rūpnīcas bombardēšanas laikā bija kontuzēta Maņa, un nu viņa jau kādu nedēļu dzīvoja mājās; Zahars pa gabalu bija viņu vairākkārt redzējis, un tagad Maņai katrā ziņā vajadzēja būt te, jo ar šo pašu grupu gāja prom arī viņas brāļi, Zahara vienaudži, taču viņš nekādi nevarēja Maņu saskatīt. Pūlis pie ciema padomes visu laiku kustējās, un tikai tad, kad mobilizētie sāka sēsties ratos, Zahars viņu ieraudzīja; cilvēki pašķīrās un sadalījās pulciņos ap pajūgiem, katrs centās pabūt ilgāk pie savējiem, un Maņa kādu brīdi palika viena tukšā klajumā; viņš bija domājis, ka piecus gadus pēc tam, kad viņi bija galīgi izšķīrušies, varēs mierīgi pieiet klāt un atvadīties no Maņas un dēla, viņam ne prātā nebija nācis, ka krūtis pēkšņi sažņaugs dedzinoša, sūrstoša sāpe, it kā kailai sirdij kāds būtu uzsviedis sauju nokaitētu smilšu. Viņš nobālēja, steidzīgi un neveikli noskūpstīja bērnus, māti, Jefrosiņju.

— Nu, Ivan, tagad tu paliec mājās par ģimenes galvu, — viņš sacīja dēlam. — Palīdzi mātei, tagad tu esi saimnieks mājās... Māsu uzticu tev. Aplam uz karu neplēsies, gan pienāks arī tava kārta. Un tagad piedodiet man, bet šādā reizē es citādi rīkoties nedrīkstu. — Pārlaidis nekā neredzošu skatienu piederīgajiem un Jefrosiņjas nekustīgajai sejai, viņš ar nepierimstošu drudžainu sāpi sirdī, visu laiku nez kādēļ domādams par vecāko dēlu, par Ivanu, un cieši pārliecināts, ka tieši viņš sapratīs un nenosodīs, devās pie Maņas; viņš nemaz nedzirdēja, kā sasprindzinājumā vaid viss laukums; uz viņu skatījās no visiem pajūgiem, kas jau grasījās doties ceļā,

daudz galvu pagriezās uz viņa pusi; Maņa stāvēja nekustēdamās, mazu, baltu vīstoklīti sev pieglaudusi, Iļjuša, caur pieri raudzīdamies, lēnām kāpās atpakaļ, kamēr paslēpās aiz mātes. Zahars redzēja viņa plikās, putekļainās kājas ar svaigiem skrambājumiem; zeme bija sausa, no karstuma sasprēgājusi; Zahars nāca aizvien tuvāk, neatraudams skatienu no Maņas lūdzošajām, pateicīgajām, asaru pieplūdušajām acīm, kas izstaroja viņam pretim savu īpašo mirdzoši zilo gaismu, un no drebošā zoda.

— Ardievu, Maņa, — viņš pateica pirmos patrāpījušos vārdus, — tagad nu pienākusi tā reize. Mums abiem ir bijis viss, dievs zina vai tagad vairs saredzēsimies. Kā tu jūties? Vai tevi smagi ķēra?

— Nu jau ir labāk, tikai galva vēl tāda kā no čuguna, viņi jau katru dienu lidoja bombardēt. — Maņa saņēma dēlu aiz pleca, neapzināti gribēdama pabīdīt viņu sev priekšā gluži kā vairogu, taču Iļjuša neļāvās. — Kas tagad notiks, Zahar? Stāsta, ka rūpnīcu drīz vedīšot prom...

Viņa vārgi pakustināja lūpas, un Zahars paspieda uz atvadām roku, tad valdonīgi un sūri noskūpstīja, joprojām sajuzdams, ka viņam pievērstas daudzas acis; Zahars pietupās, izvilka lijušu Maņai no aizmugures, un, kad viņš ieraudzīja sadrūmušajā bērna sejā pieauguša cilvēka ciešanas, jauna sāpe gandrīz vai notrieca viņu no kājām; zēns turējās pretim, un no viņa dusmīgajām acīm pretim vīdēja kaut kas savs, tuvs.

— Ardievu, dēliņ, — Zahars pateica nomāktā, pusaiz-smakušā balsī, — audz liels un klausi māti, viņa tev ir jauka. Arī tu, Maņa, piedod man par visu, saudzē puiku, — viņš teica, galvu nepaceldams un vairs caur asarām nekā neredzēdams. — Un neturi uz mani ļaunu prātu, es tevi neaizmirsīšu līdz pat kapa malai.

— Ak tu mana rūgtā bēda, — viņš izdzirdēja aprautus šņukstus. — Paņem, ņem, lūdzu, šo svētbildi no manis, tur ir Iļjušas ķeburi, viņš tev vēstuli uzrakstīja... pats rakstīja... un nedusmo uz Kirjanu, viņš jau tāds pa-dulns no bērna kājas.

Zahars sažņaudza pēkšņi nosalušajā plaukstā kaut ko baltā lakatiņā ievīstītu un, atpakaļ nepaskatīdamies, metās skriešus pakaļ savam pajūgam; visi jau bija devušies ceļā, un vasaras tveicē oda pēc sakarsušu zirgu sviedriem; milzīgais debesjums austrumu pamalē bija satumsis, taču

Zahars to neredzēja, viņš ar muti kāri tvēra silto gaisu; pastūmis nost Mikitas Boboka sievu, kas, pilnā balsī vaimanādama, pietūkušām lūpām, skrēja blakus pajūgam, ar 3iuru veda prom viņas vīru, Zahars ieķērās kulbas apmalē, palēcās un smagi iekrita ratos, kāds uzsita uz pleca, un viņš, uzmetis acis Mikitas Boboka sasarkušajai, sviedriem klātajai sejai, nemaz nepazina viņu.

— Ej taču uz mājām, Stepanida, man kauns no cilvēkiem! — Mikita Boboks ducināja Zaharam turpat pie auss, kaunēdamies un ciezdams no tā, ka viņa sieva skrien paka] pajūgiem tālāk par visiem un vaimanā, bet arī tas Zaharam nepalīdzēja atgūties; vairākas dienas viņš izjuta neparastu, smeldzīgu laimi, staigāja kluss un sevī noslēdzies, un, lai ar viņu runāja par ko runādami, viņš neatbildēja.

Pirmajās pārgājiena dienās savējie turējās kopā, bariņā, un īsajos atpūtas brīžos lasījās kopā pulciņos, katrs ciems atsevišķi, taču pamazām viss sajuka; vienīgi Mikita Boboks kopš paša sākuma gluži kā piesiets neatkāpās no Zahara ne soli, ēda un gulēja turpat blakus un nemierīgi snaikstīja galvu, ja Zahars atgāja kaut kur sāņus; Bobo-kam piemita iedzimta īpašība ievērot citu uzvedībā vai izskatā kaut ko smieklīgu, un Zahars tikpat kā neredzēja viņu nopietnu vai domās nogrimušu; varēja pat likties, ka viņš priecājas par nogurdinošajiem, bezgalīgajiem pārgājieniem, brīdinošajiem uzsaucieniem «Gaiss!» un par to, kā tādās reizēs gar ceļa malām pajuka neveikli garā kolonna.

Pagaidām viss beidzās labi un vācu lidmašīnas aizlidoja garām, taču ar katru dienu k]uva aizvien karstāks: neviens nezināja, kurp viņi iet, turklāt maršrutu ik pa laiciņam mainīja; gāja cauri mežiem, birzīm vai arī garām tīrumiem, skumdami par briestošo un laikam jau zudībai nolemto šajā gadā tik bagātīgo ražu. Ieroču vēl nevienam nebija, no mājām līdzpaņemtie maišeļi pamazām iztukšojās, taču visu viņu vairāk nekā deviņi simti vīru lielo kolonnu jau sauca par 214. atsevišķo strēlnieku bataljonu; nez no kurienes uzradās štāba priekšnieks un komisārs ar daļas zīmogu, kura dēļ viņu allaž kāds meklēja; beidzot kādā dzelzceļa stacijā viņiem tieši no vagoniem izsniedza pirmo karavīru uzturdevu veselai nedēļai — pa kilogramam sausās desas, pa divi klaipi saziedējušas maizes, cukuru, pa četrām bundžām karstumā izšķīdušu gaļas konservu un, visiem par lielu sajūsmu, pa desmit pa-

ciņām mahorkas; tepat arī uz katru vadu izdalīja pa divdesmit šautenēm un pa divsimt patronām.

Te ari paziņoja vienu dienu ilgu atpūtu, jauniesauktie izvietojās turpat eglājā netālu no stacijas; nekādu apdzīvotu vietu tuvumā nebija, tikai pati stacijas ēka un tai blakus kāds desmits nelielu mājeļu. Tai pašā vakarā paklīda runas, ka tepat viņus ari ieģērbšot formas tērpos un jau ešelonā nosūtīšot uz Smoļensku; komandieri nākamajā dienā sarīkoja ierindas mācības un tiem, kuri pirmo reizi turēja šauteni rokās, parādīja, kā jātēmē un jāšauj.

Augu dienu visapkārt kaut kas dobji rībināja; pievakarē cauri stacijai nepieturēdami cits aiz cita sāka steigties vilcieni, tie brauca bez ugunīm, ar nelieliem intervāliem, pašā rīta pusē viens no tiem apstājās, un no tā atkabināja sešus vagonus. Piecdesmit cilvēku, kurus naktī pamodināja, iestūma šos vagonus strupceļā, bet no rīta patiešām sāka izsniegt ietērpu, tikai pietrūka šņorzābaku un stilbtiņu, un viena daļa cilvēku palika paši saviem apaviem kājās. Pagaidām nebija arī šineļu, toties vadu un nodaļu komandieri saņēma jaunas lauka somas un tagad nēsāja tās, pār plecu pārkārtas; ar tādu lepojās arī Zahars Derjugins pēc tam, kad bija iecelts par pirmās rotas otrā vada komandieri; Mikita Boboks ieminējās, ka šajā sakarā derētu izdzert vismaz lielo katrīnu šņabja.

Zahara pakļautībā nokļuva četrdesmit astoņi cilvēki, un tas tūdaļ it kā sašķiroja bijušos cierniniekus; vēl kopš tiem laikiem, kad Zahars bija strādājis par priekšsēdētāju, Mikita Boboks un ari citi bija raduši izturēties pret viņu kā jaunākie pret vecāko un tāpēc uzņēma šādu iecelšanu kā pilnīgi normālu parādību un nemaz nebrīnījās; pret vakaru, pēc ierindas mācībām, kas bija izsludinātas visā bataljonā (Zahars, sākumā gan pavīpsnādams, itin ātri iejutās jaunajā amatā un komandēja savu vadu, rīkli nežēlodams), viņš apsēdās, ar muguru atspiedās pret vecu ozolu un uzpīpēja. Sī diena padevusies veiksmīga, Zahars savā nodabā nodomāja, vērodams karavīrus, kas ari bija sasēduši atpūsties, — uzturdeva saņemta, kļuvuši priecīgāki; kaut kur pavisam blakus iepļerkstējās ermoņikas, un Zahars pārsēdās citā vietā, lai varētu redzēt. Ap vājiņo, lielausaino muzikantu, kam jaunais, vēl neievalkā-tais formas tērps nekādi nepiegulēja augumam, jau bija sapulcējies cilvēku desmit; muzicētājs nemākulīgi raustīja apdilušās trīsrindu ermoņikas, aizsākdams te vienu, te otru melodiju, nevienu, kā nākas, nenospēlēdams, un katru viņa neveiksmi pavadīja itin skaļa rēkoņa, dzēlīgi padomi un piparoti izteicieni, kas pauda necieņu pret cilvēku, kurš ķēries pie sev nepiedienīga darba.

— Tu viņām podziņas ar plinšu eļļu iezieķē, — viens pamācīja. — Vai nedzirdi, kā pļerkst?

—- Tad nē jau, — otrs iebilda. — Viņām dukas par daudz iekšā, vajag kādu caurumu izbakstīt, lai tiek ārā, paņem, puis, naželi un — čiks!... Vai nazis tev ir? Pabaksti, pabaksti! Tad tu redzēsi, kā bļaus!

— Pabaksti pats sev... — puisis atcirta pretī, nosaukdams vietu, kurā vajadzēja pabakstīt; visi atzinīgi norē-cās par puiša attapību, un skaļie smiekli sapulcināja aizvien vairāk ļaužu. Pienāca arī Zahars un sāka klausīties; puisim aiz muguras viņš ieraudzīja Mikitu Boboku, kura platā seja bija savilkta smīnā un kurš augstprātīgi nolūkojās muzikanta pūliņos; Boboks gaidīja, kad pienāks izdevīgs mirklis, un Zahars, jau laikus triumfēdams, nespēja palikt vienaldzīgs un nogaidoši smīnēja kopā ar Boboku. Karavīra tērps bija pārvērtis Boboku līdz nepazīšanai, un, ja Zahars nebūtu redzējis plato seju, no mugurpuses viņš Mikitu nekādi nepazītu. Cilvēki nāca aizvien klāt, un īgnums par neprašu muzikantu auga augumā; no visām pusēm bira kodolīgi aizrādījumi un padomi, taču ermoņiku īpašnieks ar sarkani sakvēlojušām ausīm likās nedzirdam un turpināja raustīt savu instrumentu, lēkādams no motīva uz motīvu.

Mikita Boboks panācās uz priekšu un uzlika savus piecus strupos pirkstus uz plēšām.

— Iedod, puis, lai var ļaudis papriecināt, — viņš mierīgi sacīja, kad muzikants nozibsnīja uz viņu ar niknām acīm. — Paskaties pats, kādu garlaicību esi uzdzinis, visi skābiem ģīmjiem.

Šķiet, ermoņikas vēl atradās iepriekšējā muzikanta rokās un tikai grasījās pārceļot pie cita saimnieka, taču tieši šajā nenotveramajā mirklī tās iespiedzās kā kutelīga meiča, aizrijās ar sīkiem smiekliem, piespiezdamas visus apklust, un, elpu neatvilkdamas, sāka raut vaļā tik mežonīgu deju, ka pat mironim kājas cilāt cilātos, taču Mikitas Boboka nesatricināmi vienaldzīgajā sejā nepakustējās ne vaibsts.

— Va velna! — sajūsmā iesaucās bez ermoņikām palikušais puisis un, izslējies taisns, rokas pāri galvai mētā*

dams, sāka taisīt ar kājām tādus pigorus, ka atskanēja atzinīgs sauciens:

— Re, nu tagad tu esi savā īstajā amatā! Pajauj nu! Pašķiras, pašķiras! Ko lien visi barā! Dod vietu!

Zaharam par izbrīnu, otrs lokā nokļuva Kirjans Poļivanovs, viņš ar kājām nobūkšķināja zemi, pēkšņi apstājās, atmeta galvu un smalkā sievietes balsī nokliedza:

Mākonītis gaisā peld,

Vējiņš zarus šūpo.

Pašā nakts melnumā Iešu meitu lūkot.

Pāris dejoja ilgi un aizrautīgi, nedodams vietu nevienam citam; Kirjans, plecus grozīdams, aizdziedāja kuplejas par kaimiņa meiču līdz riskantajai vietai, un tieši tajā mirklī, kad viņš jau gatavojās uzveikt nepakļāvīgo meiču, virs sanākušo galvām kaut kas gari norībēja, tad sprakstēdams pamatīgi nogranda, un no slepus pielīdušā mākoņa tūlīt pat sāka līt dzidrs, naigs lietutiņš un, kā jau tas parasti mēdz būt, bez kādas pārejas pēkšņi nogāza stāvām šaltīm kā no spaiņa; karavīri smiedamies un klaigādami metās zem kokiem, un Zahars, patvēries zem vecā ozola, neviļus iedomājās, ka nekāda kara nav, ka to kāds niekodamies tikai izgudrojis, cilvēki dzīvo tāpat, kā dzīvojuši, un dzīvos tā mūžīgi.

Bija sācies jūlijs, ir zāle, ir mežs pašā plaukumā; pēc pēkšņā negaisa visiem pavēlēja, lai uz ašu roku uzceļ būdas. Tajā pašā vakarā komandierus aizsauca pie kapteiņa Vasiļjeva; Vasiļjevs, divdesmit astoņus gadus vecs cilvēks ar asu zobgaļa mēli, vērīgi pārlaida acis sanākušajiem, pārbaudīdams, vai visi ieradušies, un, palūkojies uz bataljona komisāru Lavruhinu, kuram bija glīta, apaļīga seja un kuru viņa kautrīguma un klusās dabas dēļ visi saukāja par «bumbulīti», kaut ko atzīmēja savos papīros, iestūķēja tos atpakaļ planšetē un piecēlās. Zahars cieši nolūkojās kapteinī, cenzdamies atskārst, kam viņš līdzīgs; šī doma sāka vajāt Zaharu jau kopš vairākām dienām, kad kapteinis, mazgādamies ceļmalas strautā, no-zibsnīja balto zobu rindu un viņa gadiem neatbilstoši nopietnajā sejā pazibēja apmierināts smaids; Zahars neatlaidīgi pūlējās atcerēties, kur viņš šo cilvēku redzējis jau agrāk, bet tā arī nevarēja attapt; tagad šī doma uzmācās no jauna; pēkšņi Zahars iesita ar plaukstu sev pa pieri un iesmējās, pārējie, kas sēdēja uz tā paša baļķa, ar izbrīnu paskatījās viņā.

— Kas jums notika, Derjugin? Kādā dimensijā jūs, piedodiet, atrodaties? — atskanēja Vasiļjeva balss; pielēcis kājās, Zahars izslējās taisns.

— Nekas, biedri kapteini, — viņš, vientiesīgi pasmaidīdams, atteica. — Tāpat vien atcerējos..,

— Izraugieties lirikai vairāk piedienīgu reizi! —* raukdams pieri, Vasiļjevs viņu pārtrauca un pavēlēja sēsties; Zahars beidzot atcerējās, kam bija līdzīgs Vasiļjevs. Tas taču ir Tihons Brjuhanovs savās jaunības dienās, nudien, kā divas ūdens piles, Zahars domāja, pat matu cekulu atglauž tieši tapat kā Tihons; paga, paga, viņš apķērās, kaut kas nesaderēja gadu ziņā, Tihons Brjuhanovs nekādi nevarēja būt Vasiļjeva tēvs; aizvien vēl brīnīdamies par divu galīgi svešu cilvēku tik neparasto līdzību, Zahars sāka klausīties uzmanīgāk, sirdī juzdams pret kapteini pavisam ko citu nekā līdz šim.

— Tagad, biedri, īsumā raksturošu mūsu pašreizējo stāvokli, — Vasiļjevs teica, Zaharā skatīdamies. —Skaidrs ir viens: vācu armijas laužas uz Smoļensku, tātad, biedri, to galvenais mērķis ir Maskava. Te nav ko lieki skaidrot, pats par sevi saprotams, ka stāvoklis ir ļoti nopietns. Rīt bataljons dos kara zvērestu. Lūdzu nopietni un ar pilnīgu atbildības sajūtu sagatavot tam personālo sastāvu. Sakarā ar vairākiem iemesliem sākotnējais maršruts uz agrāk paredzēto dislokācijas vietu tiek kardināli grozīts. Nekavējoties jāsāk kareivju apmācīšana, mācības ilgs visu diennakts gaišo laiku ar īsiem pārtraukumiem ēdienreizēm. Visupirms jāiemāca rīkoties ar šauteni, ložmetēju un rokas granātu. Acīmredzot tuvākajās dienās te ieradīsies liela karaspēka daļa, mūs tad arī iekļaus tajā, bet pagaidām mums dots uzdevums apsargāt staciju. Kopš šī brīža divkārt pastiprināt nakts posteņus, es pats iešu katru nakti pārbaudīt. Rīt, biedri, mums būs svinīga diena, rnēs kļūsim par Sarkanās Armijas regulāru karaspēka daļu, bet tagad lūdzu visus pa vietām, politvadītājiem, rotu un vadu komandieriem sarīkot savās apakšvienībās pārrunas. Karavīru vidū pēdējās dienās paklīdušas valodas par ielenkumu. Lūdzu visus komandierus pievērst tam īpašu uzmanību, pret ļaunprātīgu baumu izplatītājiem tiks lietoti visbargākie kara laika sodi, līdz pat nošaušanai. Un vēl: vakarnakt tika pārkāpta gaismas maskēšana, kopš šī brīža maskēšanās noteikumu pārkāpumi tiks pielīdzināti nodevībai. — Vasiļjevs runāja mierīgi un lēni, un tādēļ viņa vardi izskanēja jo nozīmīgāk; pirmo reizi cilvēkus,

arī Zaharu, pārņēma apzināta briesmu sajūta, līdz šim viņi bija dzirdējuši tikai pretrunīgas baumas, visādus nostāstus, bet nu īsi un skaidri tika pateikts, ka vācieši laužas uz Smoļensku, un katrs saprata, ko tas nozīmē; visi sēdēja pieklusuši, ar skarbām sejām.

— Tas man, biedri, būtu viss, — atkal atskanēja Vasiļjeva balss. — Vai tev, komisār, nekas nav sakāms? Tad visi varat iet. Bet jūs, Derjugin, palieciet.

Zahars piecēlās un atspiedās pret nojumes stabu; Va-siļjevs pusbalsī kaut ko pārrunāja ar komisāru un tad pienāca pie Zahara.

— Tā nu ir, — viņš teica, laikam domādams kaut ko savu, kam nebija nekā kopīga ar Zaharu, un, tikai ieraudzījis viņu vakara nokrēslī, apstājās. — Pastāstiet, Derjugin, — kāds noskaņojums ir jūsu vadā? Jūs arī man gribējāt kaut ko teikt?

— Jūs man atgādinājāt kādu cilvēku, biedri kapteini, esat viņam pārlieku līdzīgs, sāku jau gadus rēķināt, va! neesat viņa dēls.

— Interesanti. Un kas ir šis cilvēks?

— Man bija tāds draugs — Tihons Ivanovičs Brjuhanovs. Mēs ar viņu pilsoņkara gados kopā izvandījām puspasaules, dienējām vienā eskadronā. Tikai vēlāk aprēķināju, ka vecums nesakrīt, biedri kapteini.

Vasiļjevs iesmējās, bažīgi ieklausīdamies tālajā ducina-šanā; arī Zahars juta šo drebinošo dunu, kas nāca no zemes.

— Re, atkal kaut kur bombardē, — Vasiļjevs noteica. — Nē, Derjugin, es esmu no Maskavas, tēvs un māte —■ iļjicieši, kadru strādnieki, Maskavā ir tāda rūpnīca — Iļjiča vārdā nosaukta. Esat par tādu dzirdējis?

— Neesmu gan, biedri kapteini, un melot negribu, — Zahars atbildēja un satraukti ieklausījās dunā. — Bet noskaņojums vadā, — Zahars, saprazdams, ka Vasiļjevam patlaban nenāk ne prātā klausīties viņa atmiņās, uzsāka runāt pavisam par ko citu, — noskaņojums nav nekāds labais, tas ir pat slikts. Maldīties kā pa tumsu nevienam taču nav nekādas patikas. Arī karā jābūt savam plānam, citādi bakstāmies kā pusakli...

— Būs labi, Derjugin, — Vasiļjevs pārtrauca. — Tu esi prātīgs cilvēks, pievaldi savus puišus, lai neļauj mēlēm pārāk lielu vaļu, kāpēc citam citu veltīgi jāurdī. Varat iet, Derjugin.

— Klausos, biedri kapteini! — Zahars neveikli piesvieda roku pie cepures; tas, ka kapteinis bija tik vienkārši sācis runāt ar viņu par saviem tuviniekiem, uzmundrināja un nedaudz nomierināja Zaharu, lai gan briesmu sajūta nepagaisa, un, kaut kad pēc pusnakts pamodies, viņš vairs nevarēja aizmigt; kareivji gulēja ar visām drēbēm, tikai noāvuši kājas; zābaki pa visu vadu bija vienam vai diviem, pārējiem šņorzābaki ar stilbtiņiem, pat ieradušam, lai viņš rīkotos, cik veikli rīkodamies, to ap-tīšanai pagāja pārāk daudz laika, un kareivji mūždien labsirdīgi pukojās un zobojās par tiem. Sāka svīst gaisma; pelēkajā pustumsā skaidri iezīmējās ieeja būdā, un pēc smagā, gandrīz vai sataustāmi blīvā gaisa Zahars noprata, ka pār mežu nogūlusies migla; viņš aptina ar mitrumu piesūkušos autus, uzāva zābakus un izgāja no būdas. Viņam tūdaļ pat sāka likties, ka tramīgajā pirmsausmas klusumā ielauzusies tāla daudzu lidmašīnu motoru duna; viņš mirklīti paklausījās, un tūlīt pat tajā pusē, kur atradās kapteinis Vasiļjevs, kāds skaļi iesaucās: «Trauksme! Celties!» — un jau pēc mirkļa pa visu bataljona novietni skanēja kliedzieni un visi sarosījās; karavīri skrēja laukā no būdām, steidzīgi āva kājas, un pēc smalki izmeklētajiem, nešpetnajiem lamu vārdiem Zahars sazīmēja Mikitu Boboku.

_— Vai tu, Bobok? — Zahars uzsauca; lidmašīnu duna kā blīvs vilnis vēlās aizvien tuvāk.

— Sapinos šitajās ķeskās, kaut tās! Kur tu, aklais lops, lieni, taisni kājām min virsū!

— Nebāz priekšā! — Zahars saklausīja Fomas Kudeļina sapīkušo atbrēcienu. — Izpleties kā pie sievas gultā, te taču ir karš!

Izdzirdis komandu «Stāties!», Zahars uzkliedza arī savējiem, un ap viņu veicīgi nostājās viss vads; tumsā vīdēja pelēcīgas, šķietami vienādas sejas, skanēja tikai pa retam vārdam; tās dažas mācību nodarbības savu jau bija panākušas, pēc pavisam īsa sajukuma brīža bataljons ar visiem esošajiem ieročiem jau stāvēja ierindā.

Vasiļjevs pavēlēja sadalīt patronas un granātas pa vadiem, un, tā kā to nebija daudz, tas necik laika neaizņēma. Lidmašīnu vilnis jau atradās virs eglāja, un šajā mirklī kādu puskilometru no eglāja un no stacijas lielajā rudzu laukā gaisā uzšāvās divas raķetes — zaļa un balta, un lidmašīnu duna pēkšņi it kā pieklusa; vēja nebija, un Vasiļjevs kopā ar rotu un vadu komandieriem skatījās, kā

raķetes, dzirksteles šķiezdamas, apdziest; motoru duna debesis likās apstājusies un sastingusi tieši virs paša rudzu lauka.

— Izsēdina desantu! — kāds aiz satraukuma skaļā balsī iesaucās. — Biedri kapteini, desants!

— Stāt! Mierā! — Vasiļjevs, sajutis vispārējo apjukumu, pilnā rīklē uzkliedza, apsteigdams to mirkli, kad varēja sākties panika. — Rotu komandieriem izvērsties pret lauku kaujai. Miroņins no stacijas puses, Pankratovs no meža pret ziemeļiem! Trešā rota — uz eglāja malu, ķēdē, uz lauku! Signāls kaujai — divas sarkanas raķetes, viena pēc otras. Būšu Miroņina rotā, ja vajadzīgs — ziņot ar raitniekiein.

Vasiļjevs vēl mirklīti pastāvēja, ieklausīdamies aizejošo rotu smagajos soļos, vēl taču kaut kas bija steidzīgi padarāms, viņš iedomāja, tad atcerējās un atskatījās; viņa raitnieks Jegoršins stāvēja turpat blakus, Vasiļjevs pavēlēja, lai viņš tūdaļ jož uz staciju pie komandanta un brīdina par desantu, bet komandants lai izziņo to pa dzelzceļu abos virzienos; kārno dibenu grozīdams, Jegoršins aizskrēja. Sājā mirklī Vasiļjevs ieraudzīja komisāru, štāba priekšnieku un rakstvedi; komisārs steidzīgi aizgāja nopakaļ pirmajai rotai, pa ceļam pavisam nevietā atgādinādams Vasiļjevam, ka jāieķeras kaut vai ar zobiem zemē, bet desants jāaiztur. Vasiļjevs to it labi zināja pats un, pavēlējis pārējiem sev sekot, metās skriešus, lai panāktu pirmo rotu; kareivji jau bija izklīduši retā ķēdē gar staciju, Vasiļjevam pateica, ka rotas komandieris atrodas kaut kur pie ūdenstorņa, kur Vasiļjevs viņu arī atrada.

— Kas jauns? — viņš, smagi elsdams, noprasīja un saspringti lūkojās pelēkajās, dunošajās debesīs; lauka viņā gala jau varēja skaidri saredzēt tumšo meža ieloku, bet augstu pie debesīm — vairāku desmitu riņķojošu lidmašīnu ēnas. Vasiļjevs, pūlēdamies savaldīt nepatīkamos nervozos drebuļus, visu laiku mīņājās; viņš priecājās, ka šie notikumi nav viņu pārsteiguši pēkšņi, un tajā pašā laikā uztraucās, ka viņam viss jāizlemj vienam pašam.

Notikumi vērsās plašumā un gāzās virsū gūzmām; divi «meseršmitu» trijnieki iznira kaut kur no pretējās puses un zemā lidojumā pa divi lāgi nobēra ar ložmetējiem uz stacijas ēkām; zeme klusēja kā izmirusi; «meseršmiti» pārdrāzās pāri stacijai vēlreiz, uzbrukdami jau pamestajai lokomotīvei, kurai pa katlā izšautajiem caurumiem sāka lauzties laukā blīvas tvaika strūklas; Vasiļjevs skaidri dzirdēja tvaika svilpšanu.

— Sākas, — mierīgi noteica pirmās rotas komandieris Miroņins, un Vasiļjevs pamāja ar galvu; abi viņi stāvēja zem kupla pliederu krūma, un tā garie zari bija zemu noslīguši, daudzo, šobrīd vēl zaļo un cieto ogu ķekaru liekti. Vasiļjevam rokās bija raķešu pistole; jā, sākas, viņš pats sev sacīja, pūlēdamies kaut vai aptuveni noteikt, cik liels ir desants, kas patlaban tika izmests no piecdesmit vai pat vairāk lidmašīnām.

Šķita, ka no pelēcīgajām pirmsausmas debesīm uz zemi, augumā pieņemdamies, sēstas liels, balts mākonis; lēns vējš pūta no stacijas uz meža pusi; ari lidmašīnas tagad riņķoja virs pašas stacijas, izmezdamas aizvien jaunu un jaunu kravu; debesis bija pieziedējušas pilnas ar sīkiem izpletņu lāsumiem, taču uz zemes joprojām valdīja nāves klusums, un Vasiļjevs nervozēja, baidīdamies, ka viens otrs var nenociesties un, signālu nesagaidījis, sākt šaudīšanos. Lidmašīnas, atbrīvojušās no kravas, pagriezās un devās atceļā, virs tām mazliet iepakaļis sekoja iznīcinātāju eskadriļa; nolūkojies saspringtu skatienu tām pakaļ, Vasiļjevs atviegloti nopūtās. Tagad jau visas rotas bija ieņēmušas pozīcijas un gaidīja; no it kā pamirušās stacijas puses plūda mazuta un slapju izdedžu kodīgā dvaka; Vasiļjevs izšāva raķeti, kad pirmie parašutisti atradās metrus piecsimt no zemes, tad steigdamies iestūma stobrā otru, pacēla roku, izšāva vēlreiz, un tūlīt pat uz ūdenstorņa jumta ierējās stacijas apsardzes ložmetējs un cita caur citu iesprakstējās šautenes. Vasiļjevam uzmācās mokoša un uztraucoša nevarības sajūta: tālāko jau vairs nebija iespējams vadīt. Parašutisti, atguvušies no pirmā apjukuma, sāka tieši no gaisa atšaudīties, savāds troksnis tagad piepildīja ari debesis; ložmetējs no ūdenstorņa jumta kapāja krītošo parašutistu masu garām, drudžainām kārtām, un Vasiļjevs nolēma vēlāk apjautāties, kas tur tik prasmīgi un veikli rīkojies, un turpat arī pazibēja doma par lidmašīnām — cik labi, ka tās ir aizlidojušas. Bataljons apšaudīja desantu no zemes, no trim pusēm, taču parašutisti jau sāka sēsties zemē, dzīvie un mirušie juku jukām, daudzi nolaidās mežā un stacijas teritorijā, un tur jau radās savi cīņu kamoli; parašutisti krizdami sapinās auklās, kliedza, tiem uzbruka dažādos kaktos paslēpušies stacijas strādnieki, vēlāk stāstīja, ka pārmij-niece Nadja divus automātistus pieveikusi ar lauzni, paķērusi viena nokritušā automātu, pagrozījusi to rokās, pa vīriešu modei no sirds izlamājusi nesaprotamo krāmu, aizsviedusi to prom un atkal pagrābusi ierasto dzelzs gabalu. Pirms tam par vāciešiem runāja un domāja ar apslēptām bailēm, bet nu izrādījās, ka tos var mierīgi nosūtīt uz viņpasauli visparastākajā veidā.

Kauja iedegās aizvien niknāk — gan pašā stacijā un tīrumā, gan eglājā un lielajā mežā; pareizāk sakot, tā sadalījās daudzos atsevišķos kamolos, kur reizēm nonāca līdz tuvcīņai, izpletņu baltie palagi rādīja, kur atrodas vācieši, taču daudzi jau bija paspējuši salīst rudzos.

Zahars ar savu vadu darbojās lielā meža pusē, un, līdzko iesākās šaušana, viņš uzreiz saprata, ka izvērsīsies nevadāma kauja, tāpēc pavēlēja nodaļām iziet klajumā, kur sēdās zemē parašutistu galvenā masa; viņam pašam bija divdesmit piecas patronas, un viņš, atkritis uz muguras rudzos, itin ātri tās izšāva, vairākiem arī trāpīja, tad uzlēca kājās un, pīdamies biezajos, zaļganajos, vēl nenobriedušajos rudzu stiebros, metās pie parašutista, kas patlaban ieslīpi strauji krita zemē. Augšā, debesīs, tarkšķēja automāti, no turienes šāva vācieši, kapādami zemi ar lodēm; saiņi ar munīciju un smagās kastes no lidmašīnām bija izmestas pēc karavīriem, un tās, sapārotos vai trijos izpletņos iekārtas, vēl lēni šūpojās augstu gaisā. Garkājainu parašutistu ar apkaltiem šņorzābakiem izpletnis rāva Zaharam tieši virsū, un vācietis nekādi nespēja izmanīties uz viņu izšaut. Kad vācietis turpat blakus smagi, ar visu ķermeni atsitās pret zemi, Zahars paguva atlēkt nost, un viņam pat šķita, ka vācietim iekšā kaut kas nokrakst; tajā pašā mirklī palēcis uz priekšu, Zahars iezvēla viņam ar laidi pa deniņiem; parašutists noraustīja kājas un aprima. Zahars izrāva no viņa rokarn automātu un, notupies blakus, parāva slēdzi, nospieda sprūdu, un tūlīt notarkšķēja neparasti bieža kārta; Zahars nosvieda šauteni, vēl papūlēdamies iegaumēt, kur tā pamesta, lai vēlāk atnāktu pakaļ, un aizskrēja dziļāk iekšā laukā, kur laidās zemē desanta galvenā daļa; pie-tupies uz viena ceļa, viņš tagad šāva uz parašutistiem tiešā tēmējumā. Cepure bija pazudusi; ar acs kaktiņu ievērodams te vienā, te otrā vietā pazibam rudzos savas rotas karavīru zaļās blūzes, viņš visu laiku juta saltu, apskaidrotu satraukumu; nojauta sacīja, ka šī pirmā kauja ar vāciešiem beigsies veiksmīgi; pēkšņi nokļuvis pašā sakritušā zīda, sapinušos auklu, garu kastu un līķu vidū,

Zahars varēja rīkoties tikai pēc sava saprāta, no viņa prasmes un veiklības tagad daudzējādi bija atkarīga arī paša dzīvība; visapkārt, ložu kapāti, krita rudzu stiebri. Šāva un kliedza no visām pusēm; parašutisti, izklīduši garā ķēdē, skrēja uz mežu, un Zaharam šķita, ka viņam zem sirds noskraukšķ un izkūst ledus kārtiņa; sametās karsti. Viņš veicīgi nokrita gu|us un sāka līst pa rudziem, bija izbeigušas patronas, taču gandrīz tajā pašā mirklī viņš atrada beigtu vācieti ar automātu un, atsprādzējis tam rezerves aptveri, nokrita guļus un pamira. Vācieši aizdimdinaja turpat blakus garām, un viņš, aši pietupies uz ceļa, izšāva tiem nopakaļ: divi vai trīs pakrita, pārējie turpināja skriet.

Sāka skriet arī Zahars un uzdrāzās virsū parašutistam; tas tupēja ar muguru pret viņu, un asinis, tecēdamas no galvas, bija notašķījušas visu kaklu; vācietis, nekā neredzēdams, tupēja un bez pārtraukuma šāva; pieskrējis klāt, Zahars piebeidza viņu ar vienu šāvienu. Pats jau sprāgst nost, bet vēl nevar rimties, pazibēja īsa, ļauna doma, un Zahars_, cenzdamies aptvert visu kaujas gaitu, pamanīja, ka taja notikušas kaut kādas pārmaiņas; lielai izpletņlēcēju grupai bija izdevies sapulcēties vienā vietā, un tā atšaudīdamās, ar kauju atkāpās uz mežu; tai uzbruka no visām pusēm, un arī Zahars ar saviem karavīriem sāka virzīties uz galvenā kaujas iecirkņa pusi.

— Zahar, klau, Zahar, — Mikita Boboks smagi novēlās blakus un, vācu automātu piesardzīgi rokās turēdams, aizelsies palūdza, — parādi, kā no šitā ragainā velna lai šauj. Grozīju gan tā, gan šitā... Bet tu, kā redzu, esi jau iemanījies.

— Lūk, šitā, šitā. — Pietupies uz ceļa, Zahars raidīja īsas kārtas uz plankumainajiem stāviem, kas skrēja pa izbradāto rudzu lauku uz meža pusi. — Kas te ko lielu nesaprast?

— Tu re, kā?! — Mikita Boboks nobrīnījās, ar piedurkni no apakšas uz augšu seju slaucīdams. — Es raustīju, raustīju — bet nekā!

Zahars īgni ieteica viņam paraustīt pašam sevi aiz tā, kam bija tiešs sakars ar visu Mikitas dzimtas turpinājumu, un, nogaidījis izdevīgu brīdi, paskrējās uz priekšu; Mikita Boboks, žņaugdams automātu savos strupajos pirkstos, metās viņam līdzi, taču nepaguva laikā nogulties un aizdrāzās savai ķēdei garām.

— Kur skrien? Gulties! — Vasiļjevs, kas nez kā bija

gadījies tepat blakus, kliedza, taču ar Mikitu Boboku kaut kas bija noticis; kājas neklausīja un nesa viņu milzīgiem lēcieniem aizvien tālāk un tālāk tieši pie vāciešiem, bet pats viņš visu laiku mežonīgi rēca.

«Beigas ir! Jāgulstas zemē, jāgulstas!» Neveikli pagriezis automātu pret vāciešiem, Mikita skriedams izšāva visu aptveri un tikai tad, ērmoti un augsti palēcies, ievēlās rudzos; jau gulēdams, viņš ieraudzīja pakritušu parašutistu; vācietis un Boboks gulēja gandrīz vai blakus, tikai pāris metru atstatu — un abi vienlīdz nobijušies skatījās viens otrā; vācietis lēnām stiepa roku pēc naža, kas atradās makstī pie kreisajiem sāniem; arī viņam bija izbeigušās patronas. Vēl atlika kāds mirklis, un Ali-kita Boboks ar neparastu sparu metās vācietim virsū, taču tas pārsteigtā Boboka acu priekšā veikli uzlēca kājās un joza prom uz mežu, turp, no kurienes cita pēc citas uzlidoja zaļas raķetes, kas laikam bija norunāts signāls un norādīja desanta pamatspēku pulcēšanās vietu. «Tu re, kā pārbiedēju, jož kā plēsts,» Mikita Boboks vēl vairāk nobrīnījās, tomēr jau ar zināmu savu pārākuma sajūtu. «Drāž uz savējo signālu!» Ar šādu patīkamu domu Boboks atkal metās iekšā kopējā burzmā, un tā jau sagādāja viņam pat tādu kā baudu; kauja aizvirzījās uz meža pusi, kur vēl aizvien lidoja gaisā zaļās raķetes; desanta atliekas gan pa vienam, gan neorganizētos bariņos atkāpās uz mežu, rota, ko aizsūtīja tās vajāt, atgriezās tukšā, vācieši bija pazuduši.

Karstā vasaras saule jau sen bija krietni vien pakāpusies debesīs un nu cepināja, ap vienpadsmitiem īsa, straujā kauja jau bija visumā beigusies. Līdz pat vēlam vakaram karavīri apstaigāja lauku, vākdami kopā ievainotos un kritušos un sanesdami vienuviet ieročus un izpletņus; ap saules rietu stacijā ar lielu nokavēšanos ieradās bruņu-vilciens, un tā komanda tūlīt pat arī iesaistījās darbā. Jau vēlā vakarā kļuva zināms, ka Vasiļjeva bataljons zaudējis divi simti septiņpadsmit kritušo un ka apmēram tikpat daudz ir ievainoto, divdesmit cilvēki bija pazuduši nezin kur, ienaidnieks pametis kaujas laukā apmēram četrsimt līķu, bet piecdesmit septiņi vācieši saņemti gūstā, un tie tagad sēdēja stacijas mūra šķūnī, un kareivji skrēja turp, lai paši savām acīm pārliecinātos un aplūkotu vāciešus tuvāk. Bataljons bija ieguvis lielu daudzumu automātu, ložmetēju un mīnmetēju, divas lauka radiostacijas, daudz patronu un mīnu.

37 i

Jau pašas kaujas laikā virs lauka un stacijas vairākas reizes gaisā parādījās «rāmis» un vakara pusē staciju bombardēja. Bruņuvilciens, kas, uzturēdams pilnu tvaiku, stāvēja stacijā, steidzīgi aizvācās uz meža pusi, trīs «jun-kersi» gan metās tam pakaļ, taču drīz likās mierā un, strauji pagriezušies, aizlidoja atpakaļ.

Iestājās nakts. Dzelzceļnieki steidzīgi laboja vairākās vietās sabojāto stigu, pēc pusnakts nez no kurienes atvilkās neliela lokomotīve ar kādiem desmit vagoniem, tajos ielādēja ievainotos un gūstekņus, un vilciens aizbrauca Brjanskas virzienā; jau tumsā četros brāļu kapos apglabāja kritušos, un tad, izlicis visapkārt pastiprinātus posteņus, Vasiļjevs pavēlēja krietni vien izretinātajam bataljonam doties pie miera. Pats viņš aizmiga tikai uz kādu stundu pirms pašas ausmas, tik ļoti viņu bija satraukusi kauja; puse bataljona bija gājusi bojā, taču kritušo vāciešu bija tikpat daudz; viņš saprata, ka tas nav viņa nopelns,_ bet gan laimīgas apstākļu sagadīšanās rezultāts, un tomēr krūtis sildīja doma, ka arī viņam bijusi sava loma veiksmīgajā kaujā ar vācu desantu. Viņš pirmo reizi piepeši izjuta kara nepielūdzamo loģiku un tā varu pār simtiem un tūkstošiem cilvēku dzīvību; apbedīšanas laikā viņš ar dziļām sāpēm un apjukumu noraudzījās garajās rindās saguldīto kritušo sejās, kas bija vienādi saltas un nekustīgas; ar tik daudz nogalinātajiem viņš, kadru virsnieks, sastapās pirmo reizi; lūkodamies augšup, uz zvaigžņotās debess stūrīti, kas bija saskatāms pa būdas spraugu, Vasiļjevs domāja, ka tas noticis tādēļ, ka viņš vēl ne reizi nav bijis karā, ka viss viņa dienesta laiks pagājis vispirms karaskolā, pēc tam mācību pulkos, un nu viņam vajadzēja sākt karošanu, vadot neapmācītus cilvēkus, kas nezināja pat viselementārākos karošanas likumus; diez vai viņš tagad tik drīz uzzinās, kā paveicies sievai ar bērniem, vai viņa paguvusi aizbraukt uz Alma-Atu pie vecākiem; un kas vispār notiks turpmāk ar viņu un viņa bataljonu? Viņš labi saprata, kas slēpjas aiz laikrakstu un radio skopajām ziņām, un zināja: karš — tas nozīmē nepārtrauktu situācijas mainīšanos. Jau no rīta šī mazā, starp purviem un mežiem noklīdusī stacija, pie kuras viņš pats un viņa bataljons saņēma ugunskristības, varēja pārvērsties gruvešu kaudzē; iespējams, ka tieši šajā virzienā iecerēts vāciešu kārtējais pārrāvums, un pats par sevi saprotams, ka ar bataljona atliekām viņus šeit nevarēs apturēt, taču nemanīja, ka tuvotos kāds pa-

pildinājums vai art kur gatavotos aizsardzībai, un lāgiem Vasiļjevam šķita, ka viņš nokļuvis kaut kādā cilvēku pamestā tukšumā; viņam pašam tagad jāizšķiras, ko darīt tālāk. Viņš gaidīja rītu, tam vajadzētu atnest ko jaunu.

Tikpat nomākts pēc šīs pirmās kaujas bija arī Zahars Derjugins, arī viņš kopā ar pārējiem gustiščiešiem bija gājis atvadīties no septiņiem sava ciema vīriem, kam nebija lemts aiziet tālāk par šo mazo staciju, apbedīšanas laikā no viņa ne soli neatkāpās Foma Kudeļins un Boboks; Kirjans Poļivanovs stāvēja nostāk, tieši tur, kur garajā kapā ar nelīdzenajām malām gulēja viņa brālis Mitrejs, un šķietami vienaldzīgi skatījās kareivjos, kas steidzīgi bēra ciet bedri. Boboks norādīja uz viņu Zaharam.

— Re, kur stāv, — viņš nopūtās. — Brāļuku apber, vēl vakar ar viņu runājos, teica, pēc sievas gauži skumstot... un te nu ir visa skumšana.

Visas šīs dienas Zahars bija runājis ar Kirjanu un brāli tikai par dienesta darīšanām, bet nu it kā viņu kāds būtu pastūmis; lai nu kā, bet viņi tomēr ir Maņas brāļi un cits citu pazīst no mazotnes, pa vieniem ceļiem bez biksēm skraidelējuši.

Kirjans pagrieza seju pret pienākušajiem cieminiekiem, taču ar savām tumšajām, mazajām, gluži kā zirņi acīm skatījās vienīgi uz Zaharu.

— Nav vairs brāļa, — viņš gausi noteica, it kā neticēdams saviem vārdiem. — Viss pakausis slīpeniski norauts ... Ko tu gribi, ar šitādu spēku pret cilvēku... Cik tad viņam nieka vajag?

— Tā, tagad pienākusi arī mūsu reize, sācies mūsu galvenais darbs, — Zahars teica, jo šajā mirklī tieši viņam bija kaut kas jāsaka. — Re, kur dzīves galvenā atspere savilkušies. Pietiek, vīri, ejam, tur nez kāpēc jau sauc. Ēdamais jāsaņem, vai.

— Trofejas, no vāciešiem, — Mikita Boboks itin mundri noteica. — Ei, Foma, ko tad tu?

— Kā nu tā, gluži kā malku, — Kudeļins satriekti sacīja, skatīdamies kritušajos, kas bija saguldīti bedrēs līdzenās rindās un šur tur jau apbērti ar zemēm, ko visu laiku gāza virsū; atceļā uz savām būdām viņš pasauca Zaharu sāņus, un Zahars nelabprāt paklausīja.

— Kas tev pēkšņi tā ievajadzējies?

— Es, Zahar, redzi, par ko, tu par to agrāko, lūdzu, nedusmo uz mani, — Foma Kudeļins, galvu nodūris, sacīja.

Piedod, toreiz tajā sapulcē biju pavisam dulns, biju piedzēries... Vai atceries, toreiz tīrījām akas, Aņisimovs mums no ciema padomes katram izmaksāja pa desmitniekam.

— Aņisimovs? — Zahars patiesi nobrīnījās un, pievilcis pastrupo Kude|inu klāt, kā vanags ielūkojās no augšas viņam acīs. — Rodions Aņisimovs, tu saki?

— Jā, viņš, es taču neiešu tev tagad niekus gvelzt. — Kudeļins iepleta acis un jau grasījās pārmest krustu, taču Zahars neļāva.

— Ko nu vairs apvainoties, ejam, — Zahars klusi atteica un, cenzdamies panākt pārējos, platiem soļiem devās prom; visu laiku pēc tam viņš bija drūmāks nekā parasti un ne ar vienu nerunāja.

Pavēle sēsties jau pirmajā ešelonā un steidzīgi izbraukt uz Smoļensku kādas 1G. armijas divīzijas papildināšanai nokavēja; tieši pulksten piecos no rīta vācu bumbvedēji trīs viļņos noslaucīja staciju no zemes virsas — un ne par kādu ešelonu vairs nevarēja būt ne runas; Vasiļjevs ar bataljonu devās uz Smoļensku kājām.

2

Zahars Derjugins kopā ar bataljonu nokļuva pie Smoļenskas tieši tajās dienās, kad hitleriešu kara mašīna, visā savā spēkā un cietsirdībā traukdamās no uzvaras uz uzvaru, pirmo reizi sāka nopietni buksēt; tieši šajā laikā sākās negantas ielu cīņas pašā Smoļenskā un dažādos citos virzienos tās tuvākā apkaimē; 16. armijas noasiņojušās divīzijas, kaut arī tām trūka šāviņu un tikpat kā nebija aviācijas un tanku, sāka kaitināt Guderianu ar savu nepiekāpību un cenšanos pārcelties pāri Dņeprai un padzīt vāciešus no Smoļenskas dienvidu daļas. Kaujās par Smoļensku tika iesaistīts viss viņa grupas 47. mehanizētais korpuss, kurā bija divas tanku un divas mehanizētās divīzijas, kā arī vairākas ģenerāļa Gota grupas divīzijas. Atvairīdami straujos krievu pretuzbrukumus, kas nesaskanēja ne ar kādu kara mākslas loģiku, vācieši laida darbā ugunsmetējus tankus, pastiprināja aviācijas uzbrukumus, bet krievi dedzināja tankus ar parastām deg-pudelēm, kurās ieliets «KS» šķidrums, uzbruka pa nak-

tlm; katra diena, pat katra stunda, kas aizkavēja vāciešu uzbrukumu uz Austrumiem, sāka jūtami ietekmēt stāvokli visā milzīgajā karadarbības arēnā, izlūkošana no gaisa bez pārtraukuma ziņoja, ka Jeļņas, Rževas un Ostaškovas rajonā pienāk un koncentrējas jaunas krievu karaspēka masas, kuru saskaņā ar agrākajām izlūkošanas prognozēm nebija un nekādi nevarēja būt.

Pavisam netālu, tikai kilometrus četrdesmit no Smoļenskas, Vasiļjeva bataljons, virzīdamies uz Dņepru, agri no rīta pēkšņi sastapās ar vācu tankiem un, izvērsies, pareizāk sakot, nostiprinājies Dņepras kraujajā krastā, noturējās te līdz vakara tumsai. Zahara acu priekšā tanks sabrauca kapteini Vasiļjevu ar granātu rokās, taču arī pats sāniski nošļūca no kraujas; tam iekšā kaut kas ilgi dārdēja un gāzās, un vairāki kareivji, uzlēkuši uz tā, sāka šaut no šautenēm un automātiem visādās spraugās. Zahars nepaguva uzkliegt, lai viņi pārstāj niekoties, kad tanks uzsprāga; ar drausmīgu spēku norautais tornis aizlidoja sāņus un uzkrita kādam virsū, bet no pašas mašīnas sāka velties biezi, melni dūmi.

«Nevajadzēja māžoties,» Zahars apstulbis iedomāja, taču šis pēkšņais sprādziens un melnie dūmi, kas aizstiepās pa Dņepru, laikam izglāba viņus; pārējās astoņas mašīnas atmuguriski aizrāpās no kraujas prom un līdz pat vakaram paretam šaudīja no liela attāluma. Pirms paša saulrieta atskanēja motoru rūkoņa, un jau tumsā, ar pēdējām patronām atvairījušas automātistu rotas uzbrukumu, bataljona atliekas tikpat kā bez ieročiem pārcēlās Dņepras labajā krastā, un tos dažus desmitus vēl dzīvo cilvēku uz Smoļensku jau veda Derjugins, taču pēc kādas stundas vai drusku vēlāk viņa nelielā grupa pievienojās kādai karaspēka daļai; ar sešiem lielgabaliem, ko vilka zirgi, arī tā devās uz Smoļensku, un tajā bija daudz cilvēku civilapģērbā, taču visi apbruņojušies ar šautenēm un granātām. Viņi jau atklāti runāja, ka kaujas Smoļenskā risinās gar Dņepru un ka vācieši sagrābuši pilsētas dienvidu daļu, bet tas bija skaidrs ari bez stāstīšanas. Smoļenskā dega, dārdēja artilērija, pie debesīm ik pa brīžam parādījās vācu lidmašīnas; tikai šī diena, kad vācieši vairākkārt bombardēja karaspēku, kas virzījās uz Smoļenskas pusi, un divas nākamās, kad karavīrus, arī Vasiļjeva bataljona atliekas, bez mitas svaidīja no iecirkņa uz iecirkni, Zahara atmiņā tikpat kā nemaz nebija saglabājušās,

Zaharu kopā ar vēl vairāk nekā trim simtiem citu karavīru norīkoja papildinājumam uz 129. strēlnieku divīziju, un viņš, nokļuvis agri no rīta kapsētā, pieminekļu, krustu un kapakmeņu vidū, atviegloti nopūtās, jo tagad viņam vairs nevajadzēja atbildēt par citiem, viņš bija tāds pats kā pārējie, un viņā radās un nostiprinājās nomierinoša ierasta darba sajūta. Mikitu Boboku, Fomu Kudeļinu un pārējos sava ciema vīrus Zahars bija pazaudējis jau toreiz, kad bataljonam uzklupa tanki, un tagad viņš nezināja, vai kāds no viņiem vēl ir dzīvs, un arī domāt par to neatlika laika. Dragādami akmeņus un sviezdami gaisā sagulējušās zemes stabus, bez mitas sprāga šāviņi un mīnas. No stāvā krasta, kurā atradās kapsēta, degošā pilsēta bija tālu pārskatāma, cauri saules apspīdētajai dūmu miglai slējās Dievmātes katedrāle; cilvēkus ne vienā, ne otrā Dņepras krastā neredzēja, tie bija patvērušies slēptuvēs vai vēl nesagrautajās mūra mājās, un tikai saspridzinātie un sakropļotie tilta posmi pāri Dņeprai uzstājīgi atgādināja, ka pilsēta ir pāršķelta divi daļās.

Zahars nokļuva pie pavisam nepazīstamiem cilvēkiem; ģērbušies piesmirkušās formas blūzēs, ar baltiem sviedru sāls plankumiem uz muguras, viņi pa dienu atvairīja vāciešu neatlaidīgos mēģinājumus tikt pāri Dņeprai, bet pa naktīm kāpa lejā sadabūt ūdeni, ja bija izdevība — stundu vai divas nosnaudās un nomazgāja asinis un sviedrus. Visu laiku trūka šāviņu, patronu, granātu; Zaharu ierakstīja kaut kādos sarakstos un vairs nelikās par viņu ne zinis, no viņa prasīja, lai viņš darītu tikai to pašu, ko dara citi, viņš bija kļuvis par vienu no miljoniem kareivju, kura īsais ceļš zemes virsū, vienalga, vēlējās viņš to vai nevēlējās, bija krustojies laika ziņā ar lielu ieceru un aprēķinu ceļiem, ar vēstures ceļiem. Viņam ierādīja vietu aiz nez kāda pirmās ģildes tirgoņa laulātās draudzenes un mīlamās mātes Nadeždas Agafonovnas Semim-jasovas veca, apsūnojuša kapakmens. Aiz šīs plāksnes bija patvērušies veseli trīs vīri; lielā steigā, sviedriem nolijuši, viņi izraka līdz jostas vietai dziļu ierakumu; dziļākam nepietika ne laika, ne spēka; plāksne droši piesedza viņus no lodēm, kas lidoja no viņējā krasta un itin bieži atsitās pret akmeni, un uz viņiem trim bija viens rokas ložmetējs un divas šautenes. Visi trīs ātri vien sadraudzējās un sarada un, ja palaimējās, gulēja pa kārtai, pa divām trim stundām diennaktī. Blakus Zaharam, kas bija cēlies no zemniekiem, viens bija maskavietis, strādnieks,

automobiļu rūpnīcas atslēdznieks, jauns, divdesmit gadus vecs puisis, uzvārdā Ručjovs, bet tā bija lasāms tikai sarakstos, te viņu visi sauca vārdā — par Vasju. Arī Zahars labprāt sauca viņu par Vasju. Ručjovs virtuozi rīkojās ar savu neveiklo Degtjareva sistēmas rokas ložmetēju un arī tādēļ izpelnījās Zahara atzinību. Otrs — Ručjova palīgs, arī jauns, tikai divdesmit astoņus gadus vecs cilvēks, vēl nesenajā mierīgajā dzīvē esot bijis vēsturnieks. Ručjovs sauca viņu vārdā un tēva vārdā — par Stepanu Iļjiču, bet Zahars — vienkārši par Korņilovu. Gan pa kreisi, gan pa labi no viņiem pa visu Tihvinas kapsētu un vēl tālāk gar stāvo Dņepras krastu stāvēja aizsardzībā tādi paši cilvēki, un tam, ka daudzi no viņiem bija pirmo reizi sastapušies tikai pēdējās nedēļas laikā, nebija nekādas nozīmes; šeit, pie šīs robežlīnijas, viņi iepazina cits citu uzreiz, bez jebkādām anketām, uzziņām un pētīšanām. Pret Korņilovu, ļoti kalsnu cilvēku ar lielām, dziļi iegrimušām un domīgām acīm, un tāpat arī pret Vasju Zahars jau no pirmajiem sapazīšanās mirkļiem izturējās ar slēptu pārākumu un pat maigumu, jo Kornilovs (un ari Vasja) vēl nepazina dzīvi un nebija precējies; Vasja Ručjovs nebija vēl paguvis, bet Kornilovs nebija apgādājies ar ģimeni tāpēc, ka bija aizrāvies ar zinātni un sievietes viņu maz interesēja; viņam kaut kur Rogačevā bija palikusi sešdesmit gadus veca māte, savu vienīgo dēlu viņa bija laidusi pasaulē mūža ceturtajā gadu desmitā un gandrīz vai dzemdībās nomirusi. Jau kara pirmajās dienās viņš bija ierakstījies zemessargos, ar lieliem sirdēstiem pamezdams nepabeigto disertāciju «Jauni spriedumi par «juku laiku» cēloņiem, šo laiku nozīme un sekas Krievijas valsts vēsturē» un to specifisko dokumentu saiņu smaku Kara vēstures arhīvā, kur viņš pēdējā laikā bija strādājis. Par spīti šķietamajam vārgumam, Zahars ne reizi netika dzirdējis viņu gaužamies, viņš vispār nebija no runīgajiem; taču vajadzēja tikai nokļūt viņam blakus, aci pret aci, lai tūdaļ sajustu, ka viņš ir pārpilns ar kaut ko savu, dziļi nopietnu, kam nav sakara ar reālo pasauli; cauri inteliģenta trauslajam apvalkam tad tikko jaušami spraucās laukā šīs jaunās, sajūsmīgās un varbūt arī godkārīgās sirds apslēptā kaisme. Korņilovam bija sava slepena vēlēšanās — uzrakstīt Krievijas vēsturi, uzrakstīt to, nekā nenoklusējot, objektīvi, taču šo drosmīgo domu viņš glabāja slepenībā; Zahars reizēm uztvēra sev pievērstu viņa tālo skatienu un šādos brīžos izturējās pret Korņi-lovu īpaši saudzīgi; pēdējā laikā Zahars bija sastapis bezgala daudz cilvēku, kam par galveno bija kļuvis karš, taču Korņilovs atšķīrās no viņiem visiem.

Agri no rīta vācieši miglas aizsegā ar divu bataljonu spēkiem jau kuro reizi mēģināja izcelties kreisajā krastā un nostiprināties Tihvinas kapsētā, un drīz vien steidzīgā, nekārtīgā apšaudīšanās izvērtās tuvcīņā; šajā mežonīgajā jūklī Zahars nez kādēļ visvairāk baiļojās par Korņilovu un centās neizlaist viņu no acīm, un bija tāds mirklis, kad Korņilovs nevis ietrieca durkli vācietī, kas ar granātu garā kātā gluži kā milnu atvēzējās pret viņu, bet, kļuvis pavisam pelēks, pasvērās sāņus, un, ja Zahars nebūtu no sāniem iztriecis vācietim cauri visā garumā savu durkli, šis mirklis būtu bijis pēdējais Korņilova mūžā.

Vācieši atvēlās atpakaļ uz Dņepru juku jukām kopā ar krieviem, un tūlīt pat kapsētā nodārdēja vācu šāviņu un mīnu sprādzieni; durkļu cīņa turpinājās arī ūdenī, reti kāds vīrs no abiem vācu bataljoniem aizkļuva atpakaļ otrā krastā, toties pēc tam vācieši divas stundas tā ārdīja kapsētu, ka pat kapi iebruka, Zahars pats savām acīm redzēja kādā vietā no zemes izrautu pussatrūdējušu zārku ar kauliem un pīšļu paliekām, kas bira no tā laukā.

Tad iestājās viens no retajiem atelpas brīžiem.

— Visa galva dun, — Vasja pasūdzējās, sauso zemi no ceļiem purinādams; viņš tupēja ierakuma kaktā, čokurā sarāvies, un, kad rēkoņa debesīs apklusa, piesardzīgi piecēlās. — Tūlīt būs klāt atkal.

— Tagad tā vis nelīdīs, šodienas tiesu viņi dabūja, — Zahars šņaukāja degunu, kas bija piedzinies pilns putekļu; saule cepināja virs pašas galvas, kokam, kas agrāk viņus piesedza, bija notriekta visa galotne, un pie atlikušā stimbēna tagad vairs rēgojās tikai trīs vārgi zareļi ar saplucinātām lapām.

— Tu, Korņilov, ari esi labiņais, kāpēc nedūri? — Zahars dusmīgi noprasīja, skatīdamies uz vēsturnieku, kas pūlējās ar formas blūzes apakšmalu noslaucīt zemes no sasvīdušās sejas. — Gribēji aizkļūt viņpasaulē? Viņš jau varēja ar vienu rāvienu tevi turp nogādāt! Te tev nav nekāds kabinets, te ir pavisam prasts rēķins — vai nu tu viņu, vai viņš tevi! Te no asinīm nedrīkst bīties, Korņilov, te nav nekāda rakstāmmašīnas klabināšana.

— Kā tagad derētu kaut ko iekost, — Vasja savilka uzrauto degunteli cietēja krunkās.— Laikam mūsu staršina būs kaut kur nomušīts. Eū, kaimiņi! — viņš uzsauca un,

slēpdamies aiz kapakmens, pabāza galvu no ierakuma. — Vai ēdinaņa līdz jums nav nokļuvusi?

— Stāsta, ka staršina ar visu ēdamo pagalam, — tūlīt pat atskanēja atbilde; Vasja brītiņu laiski pašķendējās, tad apsēdās atpakaļ savā vietā un pateica:

— Tu, Tarasič, uz viņu nebrēkā, gadās taču, ka rokas nodreb. Viņi, zinātnieki, jau tādi ir, iztālēm viņš tev visu tā aprakstīs, ka tupi un turies, bet šite, kad vajadzētu pavisam vienkārši ar durkli vēderā, tad nekas nesanāk. Bet tu gan, Tarasič, to varen veikli nostrādāji.

— Lai nelien, pretekļi tādi, — Zahars norūca, vilkdams no kabatas tabakmaku ar mahorkas atliekām un saņurcītu avīzes strēmeli.

— Uzgaidi, Tarasič, tūlīt par labo darbu pacienāšu tevi ar vācu mantu, — Vasja sacīja. — Pa to burzmu paguvu cigaretēs un šķiltavās iedzīvoties — še!

Zahars paņēma neatplēsto cigarešu paciņu un pagrozīja pirkstos, vēl aizvien domādams par Korņilovu un skaizdamies uz viņu.

— Te, kaut viņus nelabais, nav mūsu mēlē rakstīts, — viņš teica, atplēzdams paciņu, un, saodis tabakas smalko aromātu, kļuva jautrāks. — še, Vasja, dod šurp šķiltavas. Korņilov, uzsmēķē, — Zahars pašķielēja uz vēsturnieka pusi.

— Negribu, paldies. Tās ir rumāņu cigaretes, no Bukarestes fabrikas. Neļaunojieties uz mani, Derjugin, saprotiet, es nespēju ar durkli. Tūkstošiem gadu cilvēce humānismu pa drupatiņai krājusi, pa pilienam spiedusi laukā no sevis verga garu, un piepeši atkal — ar durkli, ar durkli! Es saprotu, — pamanījis Zahara drūmo skatienu, Korņilovs apjucis steidzīgi noteica. — Saprotu, un tomēr pietrūka spēka! Pietrūka!

Vasja un Zahars smēķēja, izkliedēdami dūmus pie pašas zemes; pēc nepārtrauktās bumbu un šāviņu sprādzienu rēkoņas neviens nelikās zinis par to mīnu retajiem plakšķiem, kuras vācieši laiku pa laikam izšāva uz kapsētu, un baudīja atelpas svētīgo klusumu.

— Manā priekšā taču cilvēks, cilvēks...

— Vai tad tas ir kāds cilvēks? — Zahars pārtraukdams no sirds nospļāvās. — Tikai ar durkli! Ar ko gan vēl citu? Gana, esam tikmēr žēlojuši, žēlojuši, kamēr sažēlojuši sev par nelaimi! Un, ja nu tas, kā tu saki, cilvēks man vai, eku, viņam kluptu ar durkli virsū, tū tāpat būtu kautrējies? Atradusies svētā nevainībai Paskaties pats, ko tas

tavs cilvēks tur dara, — Zahars pamāja uz Dņepras pus?, uz blīvo, smirdīgo dūmu mākoni, kas klājās pāri pilsētai, — Tai taču jau tūkstoš gadu, pats stāstīji, to ir cēluši un cēluši... Viņi izgājušonedēļ mums pa virsu ar tankiem braukāja, es skatos, parauj galvu zem kāpurķēdes, un tur tā pārsprāgst kā sapuvis arbūzs. Bet vai tu zini, kas tajā galvā bija iekšā?

— Tagad līdz pat tumsai pie ūdens netiksim, — Vasja atkal pasūrojās, cenzdamies neskatīties uz vēsturnieka bālo, izmocīto seju un mainīdams sarunu. — Līdz pat vakaram par ēšanu nav ko domāt. Ir nu gan dzīvīte! Man divi diski vien vairs palikuši, būtu kauču tos atnesuši. Paklau, Tarasič, es aizlīdīšu, varbūt ko uzzināšu, labi? Paga, paga. Šķiet, nāk vada komandieris..,

Viņi ieraudzīja leitnanta Saļima Ahmetova tumšo, zemēm un sviedriem notašķīto seju; viņš veikli ieslīdēja ierakumā un notupās blakus Zaharam.

— Jums, puiši, ir tabaka, jā? — saodis vēl neizgaisušo labās tabakas smaržu, ar cerībām balsī viņš uzprasīja. Vasja labpatikā nogrozīja galvu, it kā aicinādams visus pārējos pabrīnīties par vada komandiera lielisko ožu, un labprāt pasniedza cigaretes.

— Ir, biedri leitnant, te viens fricis bija testamentā novēlējis. Pacienājieties.

— Liels paldies, Ručjov, tabaciņa — tā spēj darīt brīnumlietas. — Ahmetovs kāri ievilka dūmu un, pēkšņi it kā atžirdzis, pārlaida visiem trim acis. — Kā jums te klājas? Kā skatos — braši, viss kārtībā, zaudējumu tātad nav. Vai tā ir, puiši? Bet kā viņš, nolādētais, līda virsū! Braši, braši, esiet uzmanīgi, stāsta, ka naktī varot gaidīt atkal. Vai kādam nav uzrakstīta vēstule?

— Neesam paguvuši uzrakstīt. — Zahars, kas redzēja Ahmetovu tikai otro vai trešo reizi, ar neslēptu ziņkāri skatījās viņā. — Kad būs pavaļīgāks brīdis, uzrakstīsim.

•— Est gribas, biedri leitnant, — Vasja teica un nopūtās. — Atcerieties, jūs stāstījāt mums par kurdaku? Patlaban es viens pats visu ķēvi apēstu, ka nemetas.

— Ak, kurdaks, kurdaksl — Ahmetovs sapņaini nogrozīja galvu un pietupās ierakuma dibenā blakus Korņi-lovam. — Nē, Vasja, ko tu sajēdz no īsta kurdaka! Vai tu maz zini, kas tas ir —- pie vīra nebijusi trīsgadīga ķēvīte? Tu, Vasja, no tā nekā nesaproti. Pirms paša kara aizbraucu pie tēva ciemos uz kleju ganībām, biju dabūjis atvaļinājumu* mēs esam stepiešu dzimta, liela dzimta, tēvs, mani gaidīdams, glabāja vienu ķēvi, ak, kāda skaistule, spalviņa pie spalviņas, un katras spalvas galiņā gaiša dzirkstelīte mirdz. Kā viņa spārdījās, kad ķerot uzmeta cilpu, pēc tam nogāzās, bet nazis plats, garš, asinis tīras, košas, vēl ne ar ko nesamaitātas... Saproties, Vasja, viss skaistais zemes virsū līdz ar viņu Šajā mirklī nomira, iegrima tumsā, es pat acis aizmiedzu un novērsos... Tēvs to pamanīja, nekā neteica... Visi ēda, tik ļoti gards kurdaks bija, Vasja, bet es nevarēju ne kurnoša norīt, Vasja, saproti... Pēc tam pieradu — un nekas.

— Pietiek, biedri leitnant, vēderu kacināt, vēl ņemšu un aiz bada paģībšu, — Vasja pēc brītiņa sacīja. — Re, pat Korņilovs nespēj izturēt, prom vien skatās.

— Būs jau labi, — Ahmetovs iesmējās un nozibināja līdzeno zobu rindu. — Kurdaks pagaidīs. Pēc kara aizvedīšu jūs visus pie sevis ciemos, tēvs pagatavos tādu kurdaku, ka visa pasaule brīnīsies. Mūsu mulla vēl pirms mualima^8 Kornilova ir teicis: «O, allāh, sargi krievu mežā, bet kazahu stepē.» Un tagad es teikšu, lai allāhs mūs visus pasargā Smoļenskā. — Noslaucījis melnīgsnējo seju laiviņcepurē, Ahmetovs neatskatīdamies viegli un veikli izslīdēja no ierakuma.

— Sagaidījām, pieēdāmies līdz kaklam. — Vasja drūmi nospļāvās sev pie kājām. — Ko te par kurdakiem runāt, dabūtu kauču vai sausiņul Paklau, Tarasič, re, cik daudz kritušo, bet viņiem ēdamais vienmēr ir līdzi. Nu, ko tu tā skaties, es tūlīt aizlīdīšu, citi droši vien nemaz nekautrējas.

— Nevari paciesties? — Zahars noprasīja. — Labāk uzsmēķē.

— Kāpēc tad veltīgi jāciešas? Kurš te īsti ir vecākais, tu vai es? — Vasja bargi sarauca saulē galīgi izbalējušās uzacis. — Tāpēc es pavēlu jums, biedri Derjugin, palikt manā vietā, bet es brītiņu pabūšu prom. Es esmu vecs karavīrs, un mani, kā saka mūsu divīzijas komandieris biedrs ģenerālmajors Gorodņanskis, vecmāmiņa pret nāvi apvārdojusi.

— Vai viņš pats tev to sacīja? — Zahars pasmaidīja.

— Un kāpēc gan ne, viņš taču mani pazīst, mēs kopā, vei, kādu ceļu ar kaujām esam nosoļojuši, — Vasja tūlīt atteica. — Pie Vitebskas es viņa uzdevumā kopā ar grupu izlūkos gāju, divus fričus atvilkām. Tādas tās lietiņas. Bet jūs abi ar Korņilovu, ja tā varētu sacīt, vēl par maz esat pulveri ostījuši, kaut gan tu, Derjugin, derētu man par tēvu, labi jau, labi — par tēvoci... Bet Korņilovs — viņš jau vispār ir zemessargs ...

— Pietiek, pietiek, — Zahars labsirdīgi norūca. — Va-ren žjperīgs esi kļuvis, piesargies, ka neiziet greizi, tad jau būs par vēlu.

Vasja sarauca strupo, vēja aprauto degunu, sakārtoja zem siksnas formas blūzi, pārbaudīja stilbtiņus un bez trokšņa izrāpās no ierakuma.

— Sātanēns, viņam svilst, un beigta balle. — Zahars gar kapakmens malu piesardzīgi vēroja pretējo pusi un klusās mūra sienas, kas varēja kurā katrā mirklī sākt gāzt virsū uguni; viņš redzēja daļu krasta, sadragātos un vēl veselos jumtus, dūmus, kas likās nekustīgi klājamies pāri pilsētai, un cauri šiem dūmiem lepni un nepakļāvīgi slējās Dievmātes katedrāle. Viņpus Dņepras ritēja sava, īpaša, aiz mūra sienām paslēpta ienaidnieka dzīve; pat nekā neredzēdams, Zahars juta, ka aiz tām kaut kas nepārtraukti un saspringti rosās; viņš pavēroja vēl brīdi, klausīdamies, ka svilpdama aizlido un iesānis tālu aizmugurē izsprāgst mīna, un atkal apsēdās savā vietā.

— Beigas ir pilsētai, — Zahars klusi nopūtās, — bet stāstā, ka agrāk esot karojuši citādi. Sagājuši kopā klajā laukā un mizojuši cits citu, ar ko pagadās, bet pilsētas nav aiztikuši.

— Smoļenskā ir grauta un dedzināta desmitiem reižu, Zahar Tarasovič. — Korņilovs izstiepa notirpušās kājas, un Zahars pārsteigts ievēroja viņa skatiena rāmo domī-gumu. — Visus pēdējos gadsimtus Smoļenskā ir bijusi Krievijas valstij tāda kā atslēga. Viena no visslavenākajām pilsētām visā zemē, un tā arī tagad izpildīs savu uzdevumu. Smoļenskā vēl sevi parādīs. Smoļenskā dibināta kā vislielākās slāvu cilts — kriviču galvaspilsēta, hronikā tā pieminēta jau astoņi simti sešdesmit trešajā gadā. «Liela un cilvēkiem bagāta», saprotiet, Derjugin, «cilvēkiem bagāta», un tas teikts jau tajos laikos! «Bet kriviči mīt gar Volgas augšteci, gar Dvinas augšteci un gar Dņepras augšteci, un viņu pilsēta ir Smoļenskā.» Par Smoļensku cīnījušies daudzu gadsimtu gaitā. Atslēgas pilsēta, kā tā allaž dēvēta, dibināta uz septiņiem pakalniem. —! Korņilova vājā seja no Zaharam nesaprotama

satraukuma it kā iekvēlojās un atdzīvojās, kareivis patlaban gluži neviļus centās noslāpēt Zahara neapmierinātību ar viņu. — Smoļenskas apkaimes iedzīvotāji dēvēja sevi par beļaniešiem, hana Batija karapulki līdz Šejienei nenonāca. Vēsture, Zahar Tarasovič, ir apbrīnojama, brīnišķīga zinātne. Smoļenskieši allaž izturējušies pret maskaviešiem ar zināmu ironiju, pat nicinājumu, viņi mēdza teikt, ka Maskava un tās ļaudis esot «preteklīgi», citiem vārdiem — divkosīgi un sīkmanīgi... bet vēl desmitajā gadsimtā pat tā vieta, kur tagad atrodas Maskava, ietilpa Smoļenskas kņazistē. Redziet Dievmātes katedrāli mazliet iesāņus no mums, tā uzcelta Monomaha katedrāles vietā. Tūkstoš astoņi simti divpadsmitajā gadā, kā stāsta, Dievmātes katedrālē Napoleons esot ilgi stāvējis un domājis.., Un vēl šajā katedrālē ir laulājies Kutuzovs Mihails Ilarionovičs.

— Vai tu re, kā, — Zahars noteica ar neliekuļotu atzinību, saspringti ieklausīdamies vācu lidmašīnu raksturīgajā viļņveidīgajā gaudoņā; viņš vēl nebija pieradinājies mierīgi izturēties pret dunošām debesīm, katru reizi tas viņu uztrauca. — Lido, nolādētie. Bet Vasja ...

— Droši vien lido uz citu pusi, ne jau šurp ...

— Šurp gan, taisni šurp. — Zahars pacēla galvu un klusi pasauca: — Ručjov, eū, Ručjov! Velns tāds...

Neviens neatsaucās, bet mirkli vēlāk gan Zahars, gan Korņilovs jau gulēja uz vēdera ierakuma dibenā, ar rokām galvu pieseguši: Zaharam traucēja Vasjas ložmetējs, ko bija paguvis ieraut līdzi ierakumā. Bumbas kauciens aizsākās augstu gaisā, pieņemdamies spēkā, tas pārvērtās stindzinošā kviecienā, un, tai sprāgstot, zeme salēcās un sakustējās; bumbas sprāga veselām sērijām, un Zaharam vairākkārt kaut kas smagi plakšķēdams uzgāzās uz muguras; kāds no paša neatkarīgs spēks spieda viņu pie zemes, un viņš tagad ne par ko citu nespēja domāt kā tikai par šo krītošo bumbu rēkoņu; uz viņiem no augšas, nešpetni lamādamies un spļaudīdamies, kā maiss uzvēlās Vasja, Zahars sarāvās vēl ciešāk, dodams vietu arī viņam. Tad Zahars turpat pie paša degungala ieraudzīja ar zemēm apbērto Vasjas seju.

— Gandrīz vai virsū uzgāza! — Vasja priecīgi un uzbudināti iesaucās, un Zahars pavisam blakus ieraudzīja viņa spēcīgos, līdzenos zobus. — Ir gan riebeklis, es jau domāju, ka aizlidos garām, bet šis kā likts tieši virsū! Biju salasījis visādas bundžas, papīrā satītu maizi, viņi

taču ar visu pārtiku nākusi, uz palikšanu. Pusi pazaudēju, tepat netālu, vajadzēs vēlāk aizlīst paka].

— Kāpēc tu tā kliedz? — Zahars viņu pārtrauca.

— Runā klusāk.

Es kliedzu? — Vasja brīnījās un, muti sašķiebis, pēkšņi iesmējās. — Mani ar muguru ietrieca krustā, bet tas no čuguna, galvā viss riņķu riņķiem sagriezās. Ga-tavie brīnumi! Celieties nu, celieties augšā, nu jau lido prom, savu ir izkārnījuši, riebekļi tādi. Cepuri viņu dēļ pazaudēju, ej nu atrodi to.

Vasja notupās uz ceļiem, paskatījās uz vienu, tad otru pusi, pārbaudīdams, vai kaimiņi vēl dzīvi; virs kapsētas lēnām sēdās zemē biezi, kodīgi putekļi.

— Kārtībā, — Vasja teica, — nopurinām nu drēbes un uzkožam friču ēdamo. Lai labāk viņi sprāgst badā, mums tas nav vajadzīgs. Dzirdējāt, ko teica vada komandieris? Naktī atkal būs karsti.

Nopurinājis zemes un akmens putekļus un sakārtojis ierakumu, Zahars rūpīgi sadalīja Vasjas atnesto sājās maizes klaipiņu un divas plakanas konservu bundžas ar vasaras tveicē izkusušiem taukiem.

Vērodams viņa nesteidzīgās, rūpīgi apsvērtās roku kustības, Korņilovs mulsi pasmaidīja.

— Zināt ko, Zahar Tarasovič, — viņš klusi sacīja, — es ievēroju, ka kopā ar jums nav tik bail, kaut kā drošāk jūties.

— Ko vēl neizdomāsi, — Zahars, izdzirdis šādu atzīšanos, sarauca pieri. — Se, ņem un ēd.

— Paldies...

— To tu saki viņam, — Zahars pamāja uz Vasju.

— Re, kāds bērniņš, salasījis visādus grabuļus un nu priecājās.

Vasja iesmējās, pasvieda gaisā vairākas šķiltavas un noķēra tās riekšavā.

— Mēs tur kopā ar Pašku Pticinu no kaimiņu vada pa-ražojām. Kāpēc tu, Tarasič, tā ņurdi, es taču arī jums pa vienai dāvinu... Tur pie paša ūdens ieraudzīju automātu, tikai klāt netiku, vajadzēs pamēģināt naktī. Sadabūju vēl lēveni cigarešu, kūpini, cik uziet! Ir gan pretīgs cilvēks tas fašists — visa kā viņam papilnam, bet vēl par maz. — Vasja runāja, veicīgi locīdams iekšā savu maizes gabalu un konservus. —• Tīko pēc cita mantas līdz pat kapa malai, rāpulis tāds.

— Te nav nekā īpaša, ko saprast, — Zahars teica, atplēsdams cigarešu paciņu un aizsmēķēdams. — Viņš taču, puis, neuzskata tevi par sev līdzīgu, viņš grib uzmesties tev par kaklakungu, pataisīt melnu un maziņu un dzīt tevi, kamēr tu nosprāgsti. Tā es saprotu šito padarīšanu, esmu jau iepazinis.

— Bet vai pa kaklu viņš negrib? — Vasja noprasīja un arī uzsmēķēja, pasviezdams Zaharam un Korņilovam pa šķiltavām. — Man ne prātā nenāk tupināt sev kādu uz čupra. Uzsmēķē, Korņilov, tabaciņa uz goda.

— Paldies, Vasja, — Korņilovs pētīdams pagrozīja šķiltavas, uzšķīla, palūkojās bālajā liesmas mēlītē un, nopūtis to, iebāza šķiltavas kabatā.

— Kritušie vācieši jau sāk pampt, karsts taču, — Vasja tikpat jautri un nekā nedomādams pateica; viņš vēl aizvien bija uzbudināts, kā jau allaž, kad laimējies izsprukt nāvei no ķetnām, kaut gan varēja gadīties arī citādi. — Guļ tādi apaļīgi kā sievišķi.

— Kāpēc tu, Vasja, tā runā? — Korņilovs saviebies noprasīja. — Tā nav labi, nāve ir un paliek nāve.

— Un kas tad ir? Man viena tāda resnīga bija pirms

paša dienesta. Gadus piecpadsmit vecāka, bet ta dedzīga, rāvās uz goda, ek, kaut varētu tagad, pirms šitās pašas nāves nolikties viņai blakus----

Zahars, atspiedies ar muguru pret ierakuma sienu, aizsnaudās un pusmiegā sagrozījās, lai iekārtotos ērtāk, un vairs nedzirdēja ne Vasjas runāšanu, ne Korņilova atbildes. Saule paslēpās dūmos, un kļuva vēsāk, Vasja pamodināja Zaharu pēc stundām trim, jau vakarpusē; saule, nolaidusies pie apvāršņa, no apakšas izgaismoja dūmus virs gruzdošās pilsētas. Nezin no kurienes atklīda baumas, ka uz Smoļensku nākot palīgā mūsu karaspēka daļas; bet pa Dņepru uz leju bez pārtraukuma peldēja līķi, kaut kur augšpusē notika kauja, un Zahars tā arī neatbildēja uz Vasjas satraukti priecīgajiem vārdiem par drīzo palīdzību. [9]

Tihvinas kapsētas iecirknī vācieši mēģināja forsēt Dņepru vēlreiz un atkal agri no rīta, pirms pašas ausmas, un atkal ar prettriecienu tika no krasta padzīti; apšaudīšanās nepierima visu dienu, un nebija iespējams nogādāt uz aizmuguri ievainotos; neaizvākto līķu dēļ gaiss kļuva nepanesams.

Saule bija pakāpusies pašā zenītā un cepināja, cik jaudas, ierakumā visi mirka vienos sviedros; Korņilovs nenocietās, neveikli piecēlās un tajā pašā mirklī, krampjaini noraustījies, sabruka ierakumā; «dumdum» lode, iziedama cauri labajai lāpstiņai, bija izrāvusi robu, un pirmo reizi Zahars redzēja, kā Vasja zaudē pašsavaldīšanos un sāk svaidīties pa ierakumu; uzbrēcis viņam, Zahars savāca visus pārsienamos un mēģināja apturēt asinis, kas aumaļām plūda no saplosītās, plaukstas lieluma brūces; saites vienā mirklī izmirka cauri, un tad Zahars novilka savu apakškreklu un cieši nosēja sakropļoto Korņilova plecu. Viņš centās neskatīties uz ievainotā pelēko, ar mīkstu, zeltainu bārdiņu apaugušo seju; pie katra izelpojuma viņam no deguna un no mutes caur sakostajiem zobiem sāka burbuļot sārtenas putas, taču viņš vēl bija dzīvs. Vasja un Zahars zināja, ka viņš dzīvo pēdējās minūtes, varbūt pēdējās stundas un līdz vakaram, līdz tumsai, kad varēs iznest uz aizmuguri, neizturēs. Vasja, veltīgi nopūlējies iedot viņam padzerties sasilušo ūdeni, galu galā likās mierā un novērsās; Korņilovs atvēra acis un ar pilnīgi skaidru apziņu paskatījās uz sauso, sasprēgājušo ierakuma sienu un tad uz Zaharu un Vasju. Pieturēdams Korņilova galvu, Zahars ielēja ar savu alumīnija karoti viņam mutē nedaudz ūdens; Korņilovs, lūpas tikko kustinādams, palūdza, lai izceļ viņu laukā no ierakuma.

— Ko vēl nebūsi sagudrojis! — Zahars skarbi aprāja, taču, tajā pašā mirklī sastapies ar Korņilova acīm, sajuta, kā viņam zem formas blūzes pārskrien auksti šermuļi. Tas vairs nebija ierindnieks Korņilovs, bet kaut kas cits, kuram vairs neeksistē ne pavēles, ne pienākumi, pār kuru nav varas ne cilvēkiem, ne valstij; un, pakļaudamies mirēja gribai, Zahars ar Vasju izmanījās noguldīt Korņilovu ierakuma malā uz kreisajiem sāniem, ar seju pret pilsētu, kā viņš pats to bija vēlējies; tagad ievainoto no vāciešiem piesedza tikai paaugstais kapakmens. Piepla-cis zemei, Zahars pabāza Korņilovam zem galvas savu salocīto telteni, taču viņš to ir nepamanīja; viņš tikai ar kaut kādu apziņas stūrīti nobrīnījās par debesjuma neaptveramo plašumu; viņš bija pieradis redzēt to no ierakuma pavisam niecīgu un naidīgu, jo tieši no turienes kaukdami gāzās šāviņi un bumbas, taču patlaban, kad

visas tā robežas bija izkustējušās no vietas un izpletušās, debesis visā savā varenībā un bezgalībā piekļuva viņam klāt, aptvēra no visām pusēm un piepildīja ar gluži citādu gaismu. Viņa priekšā kā ugunīga vīzija tiecās pret debesīm Dievmātes katedrāle, un Korņilova acis iepletās priecīgā izbrīnā. «Tā taču ir Smoļenskā! Smoļenskā!» viņš iedomāja; viņu sagrāba un aizrāva sev līdzi kāda vēl nebijusi kustība; dzīvība viņā bija apmetusi savu pabeigtu loku, apgriezusies ap asi, un viņa ausīs ielauzās zvanu skaņas; Dievmātes katedrāles jumoli salīgojās, sabruka gabalos, un viņam šķita, ka tie gāžas tieši virsū. Kaut kāds sāpju spēks pasvieda viņu augšā no zemes; Zahara Derjugina un Vasjas acīm Korņilovs joprojām palika nekustīgs, taču viņš pats jau steidzīgi līda, rāvieniem pārsviezdams uz priekšu savu vingro, spēcīgo ķermeni.

Garu, svelpjošu bultu mākoņi uzvijās gaisā, aiztraucās viņam pāri un klakstēdami atsitās pret mūra akmeņiem; viņš neveikli pagrieza galvu — tur dobja daudzbalsīga pūļa rēkoņa triecās pret rakstaino logu smailarkām; Krievzemē jau vairākus gadus plosījās juku laiki un ķildās un brāļu karos dega un gruva senas pilsētas. Karam cēlās ir lietuvieši, ir poļi, ir zviedri, mācās virsū Krievzemei no dienasvidu puses un no ziemeļiem, un daudzi šo iebrukumu pavedieni aizstiepās tāltālu uz Romu, uz pāvesta rokām, kas nepazina žēlastības. Un nu jau svešzemnieki pēc divu gadu ilgas aplenkšanas ielauzušies Smoļenskā. Ievainotais Belavins, bezspēcīgā niknumā pārbraucis ar roku savam saplēstajam virssvārkam, sataustīja smago zobenu un bez cepures, biezos, asinīm pieķepušos matus purinādams, piecēlās kājās. Laikam jau viņu bija noturējuši par mirušu tin, spriežot pēc visa, viņš te bez samaņas nogulējis starp kritušajiem visu vakardienas pārpalikumu un visu nakti un pieķēris klāt vēl daļu šodienas; saule taču jau bija pakāpusies krietni pretim pusdienlaikam un kā blāvs aplis spīdēja cauri biezajai dūmu segai, kas bija noklājusi debesis no pamales līdz pamalei. Viņš gulēja ielas malā, salauzītajos un apvītušajos ceriņos; turpat pretim kareivji, ģērbušies īsos svārkos un dzelzs ķiverēm galvā, dzina pa sārteni zilgas dūmakas ietīto ielu uz leju, uz Dņepru, izmocītu pilsētnieku pūli, zibēja īsi zobeni, nesaudzējot ne bērnu, ne pusaudzi, ne sievieti, ne sirmgalvi, un Belavinā uzvirmoja karsts asiņu vilnis; viņš aizrāpoja vēl tālāk nost un pa dārziem un pagalmiem, kodīgajos dūmos smakdams, aizkļuva līdz Dņepras krastam, kas bija kā sētiņ nosēts ar šausmu pārņemtiem cilvēkiem. Krūmos paslēpies, viņš noskatījās posta un nāves ainā, un sirds viņam dauzījās kā negudra; ienaidnieki apšaudīja Monomaha katedrāli no visām pusēm ar šāviņiem un bumbām un laikam gatavojās doties pret to pēdējā izšķirošajā triecienā, gar Dņepras krastu un pa visu pilsētu turpinājās iedzīvotāju slaktēšana, un no slepkavībām apskurbušo karavīru kājas slīdēja biezajās, lipīgajās asinīs, kas klāja visu ielu un tecēja lejup uz Dņepru. Gabaliņu no viņa kāda sieviete ar vaimanās izķēmotu seju Dņeprā mērcēja apdegušu zīdaini, un mazulis spiedza. Viņš redzēja, ka pie sievietes lēniem soļiem piegāja kareivis un nesteigdamies ar īsu, platu zobenu iecirta viņai mugurā, bērns izkrita sievietei no rokām un kā akmens pazuda ūdenī; tie, kuri prata peldēt, metās upē, un kareivji, krastā stāvēdami, raidīja uz viņiem bultas, Dņeprā dzīvie peldēja juku jukām ar mirušajiem, un ūdens mutuļoja pilns cilvēku ķermeņu un galvu. Un Belavina sirdi sažņaudza nāves skumjas, drīz vajadzēja krist Monomaha katedrālei, aplenkto pēdējam patvērumam; viņš redzēja, kā^, slēpdamies aiz vītolu klūgu pīteņiem, ienaidnieki nes klāt pie sienām kāpnes, un viņa sirds pielija pilna naida un mežonīga lepnuma. Tad piecēlās viņš, sīkpilsonis Belavins, slavenās kriviču cilts pēctecis, patiess beļanietis un vaivada Sejiņa mīlulis; tagad vairs nebija neviena, no kā prasīt padomu, vaivads vai nu nogalināts, vai kritis gūstā, un arī imtropolitu Filaretu vairs neuzmeklēt; ienaidnieks rr cietsirdīgs un asinskārs un nesaudzēs neviena. «Nu tad še tev,» Belavins teica, «neatdošu tev, nolādētais ļaundari, līdz pēdējam neatdošu Smoļensku, ne kripatiņas tu no tās nedabūsi, un arī dieva namu tev nebūs apgānīt!» Ar tādām domām Belavins aizrāpās dziļāk krūmos, lai nogaidītu tumsu, tagad viņš pat vistuvākajam draugam neuzticētu to, ko bija iecerējis. Viņš apgūlās uz zemes un aizspieda ausis, lai nedzirdētu cilvēku pirmsnāves kliedzienus un bojā ejošās pilsētas vaidu, taču aplencēju lielgabalu būkšķi bija piepildījuši visu zemi. Belavins atņēma rokaš no galvas, kas neganti sāpēja pēc saņemtā smagā āvas trieciena, un sāka skaitīt lūgsnas, lai vēl vairāk nostiprinātu savu apņēmību; nekas nedrīkstēja viņā palikt no šīs pasaules — ne mājas, ne ģimenes, ne slavas un bagātības alku, ne sakņu, ne dzietu; pliks viņš -zemes virsū bija ieradies, plikam viņam no tās jāaiziet.

Belavins cauri vēja līgotajiem zariem un lapām lūkojās augšup; melnās, dūmakainās debesis slīdēja prom, pāri Dņeprai. Viņš gulēja tikmēr, kamēr nojauta, ka saule sāk rietēt. Dievs, svēti mani, viņš pats sev klusītēm teica, tā stunda ir situsi! Laiks doties ce|ā.

Trīskārt pārmetis krustu, viņš pa mijkrēsli aizkļuva līdz ūdenim; gar visu krastmalu liesmoja sārti, kareivji vilka šurp nogalinātos pilsētniekus un meta tos Dņeprā — baidījās no mēra vai holeras un steidzās atbrīvot pilsētu no līķiem. Baismīga atblāzma šaudījās pa Dņepras straumi, bet Monomaha katedrāle stāvēja, ietīta dūmos, liesmu atspulgos un dārdos; lielgabalu lodes drupināja tās sienas un dragāja izdaudzināto jumolu, un pēc retajiem atbildes šāvieniem no sienām un šaujamlūkām bija noprotams, ka tās aizstāvju spēki rūk aizvien mazāki.

Belavins sāka steigties, viņš novilka apavus un virs-svārku, piesēja stingrāk zobenu un iebrida Dņeprā, tad metās peldus, cenzdamies turēties krasta tuvumā, un peldēja tikmēr, kamēr katedrāles jumols beidzot atradās tieši viņam priekšā. Viņš pieīrās pie krasta, pēc zināmām pazīmēm rūpīgi pārbaudīja savu atrašanās vietu un, paspēris pa ūdeni tikai četrus soļus, sajuta, ka zem kājām dibens strauji apraujas un pazūd. Viņš dziļi ievilka elpu, ienira un sāka peldēt zem ūdens, kamēr aizskaitīja līdz trīsdesmit, tad sataustīja kāpnes un sāka piesardzīgi celties augšup, līdz iznira no ūdens, tikai tagad jau necaurredzamā tumsā. Labā roka sataustīja pussadēdējušu, nelīdzenu mūrējumu, un viņš, pieturēdamies pie sienas, aši vien pavisam izkļuva no ūdens, apsēdās uz mitrā pakāpiena un ieklausījās. Arī līdz šejienei, līdz slepenajai ejai no katedrāles pagrabiem uz Dņepru, atplūda vārga tālīna duna, mūra sienas un zemos griestus klāja aukstas gļotas, un Belavins ar sastingušajiem pirkstiem juta, kā dreb zeme. Brītiņu atpūties, viņš piecēlās un, ar kājām glumos pakāpienus uzmanīgi taustīdams, pieliektu galvu devas iekšā tumsā; dažās vietās ejai nebija grīdas, un tad zem kājām šļakstēja šķidri dubļi. Savu slapjo drēbju Belavins nejuta, pat otrādi — viņu no iekšas dedzināja savāda uguns; viņš tagad vairs nejuta šīs uguns smagumu, jo nesa sevī nāvi. Viņam bija jāpaveic iecerētais, un viņu gaidīja dižena tumsa. Tad sākās slepeno alu atzarojumi, tajās atdusējās svēto vīru un senču kauli; Belavins nodrebinājās, un zem viņa salīgojās zeme, un tās vaids atbalsojās Belavina sirdī. Kaut kādā neskaidrā pusgaismā viņš pa ceļam te pamanīja mūžīgā mierā aizgājušā rokas delmu, te pavīdēja kāda izkaltusi, ar ādu pārvilkta seja, gluži kā tāds draudošs un brīdinošs dieva pirksts, aizvien vēl tā paša nāves skurbuma pārņemts, Belavins steidzās uz izraudzīto vietu. Reiz viņš uz mirkli sajuta, ka vēl ir jauns un ka miesa pilna grēcīgas tieksmes dzīvot un priecāties, un atstāt pēc sevis savu sēklu; viņš piespiedās pie mūra, pastāvēja un tikai tad devās tālāk.

Izgājis cauri ejai un pagriezis uz ass nostiprināto smago akmens plāksni, Belavins nokļuva velvētā pazemē, un dārdoņa tūlīt kļuva skaļāka. Izgājis cauri vairākām zemām un tumšām ejām, Belavins uzkāpa augstāk un, nevienas dzīvas dvēseles nesastapis, nokļuva plašajās katedrāles pazemes noliktavās. Pie ieejas pulvera pagrabā dega sveķota lāpa un stāvēja sargs; viņam bija sadragāta labā roka, un, kad Belavins pienāca klāt, sargs steidzīgi ar veselo roku paķēra zobenu.

Rāmāk, rāmāk, tēvoci, — Belavins dusmīgi uzsauca, ievērojis, ka sargs no vārguma tikko turas kājās. — Esmu Belavins, nāku no vaivada. Kā tur augšā klājas?

— Turamies, — sargs atbildēja, paslējis augšup sapinkāto bārdeli. — Bet vai kādu palīdzību vaivads arī sūta?

— Palīdzība nak, — Belavins viņu nomierināja. — Es iešu tagad augšā, pie pulkveža, jānodod vaivada rīkojums turēties.

— Mēs jau tāpat visu darām, kā tika prasīts, — sargs sacīja un atspiedās ar muguru pret sienu. — Spēku vairs nav, ienaidnieks mācas virsū kā ļauna sērga.

Nenoklausījies līdz galam, Belavins uzkāpa augšā, dievnamā, šāvienu grāvieni un aizstāvju kliedzieni, ko tik skaidri varēja sadzirdēt ārpusē, pēkšņi it kā attālinājās, pieklusa; ar bērniem un sievietēm stāvgrūdām pieblīvētajā telpā notika dievkalpojums, grandēja koris, mirdzēja svētbilžu apzeltījums, kvēpa sveces, un garīdznieks, liela auguma vīrs ar melnu, platu bārdu līdz pat jostai un šauriem, dārga brokāta ieskautiem pleciem, sulīgā basā skaitīja lūgsnu, un, viņa vārdus pārtverdams, grandēja koris.

Belavins pārlaida skatienu noliekto galvu simtiem; viņš stāvēja pie durvīm, un neviens uz šo pusi pat nepaskatījās, viņš ieklausījās garīdznieka lasītā psalma vārdos, un viņam uzmācās dziļas skumjas. «Dievs kungs!» balss, lidodama pāri cilvēku galvām, nevis pazemīgi lūdza, bet pieprasīja, draudēja. «Lai viņi pašķīst kā pīšļi viesulī, kā pelus vējā. Kā uguns apņem mežu un kā liesmas dedzina kalnus, tā padzen tu viņus ar savu vētru un savu viesuļu varu un iedzen tu viņiem bailes un drebēšanu.» — «Kungs, apžēlojies, kungs, apžēlojies,» izmisīgā lūgumā atsaucās koris, un Belavins dzirdēja, kā pret katedrāles biezajām sienām triecās un šķīda lielgabalu lodes; viņš vēlreiz pārlaida acis noliektajām galvām, un nepalika Belavinā vairs ne kripatas žēluma, kas pirmajā mirklī bija iezadzies viņā, un atkal sajuta, ka iekšā iekvēlojas uguns un iedegas aizvien vairāk un vairāk.

Belavins izgāja pagalmā; viņam gāšus uzgāzās nakts kaujas auri un vaidi; visapkārt uz baļķu klājiena, kas stiepās gandrīz gar pašu sienu augšmalu, bija uzvilkti lielgabali, un katedrāles pēdējie aizstāvji ar šķēpiem, zobeniem, cirvjiem un verdošu ūdeni atvairīja ienaidniekus, kuri līda augšā uz sienām. Uzbrukums jau bija sācies, un neviens nepievāca ievainotos un sakropļotos, tie nokrita no klājiena un rāpās pa pagalmu prom. Belavins baidījās atiet no dievnama durvīm; tomēr pēdējā brīdī viņam vēlreiz sagribējās palūkoties uz savu ienaidnieka varā nonākušo pilsētu, un viņš, aši uzkāpis zvanu tornī, bezspēcīgās skumjās noraudzījās no šejienes uz nakts apņemto milzīgo postažu un iznīcību. Viņš pakāpās zvanu tornim līdz pusei un apstājās uz grīduina; no ugunsgrēku dūmiem debesīs bija apdzisušas zvaigznes; arī te viņam garām skraidīja dievnama aizstāvji un kaut kam gatavojās, kāds viņam dusmīgi uzbrēca, taču viņš vairs nelikās ne par vienu ne zinis. Belavins patlaban atcerējās kādu sarunu pie vaivada Sejiņa par to, ka tad, ja krievu bajāri un kņazi nebūtu dzirušies turēties nošķirti, kā vilki katrs savā midzenī, — tad arī pie Smoļenskas viss varētu būtu citādi. Belavins nopurināja galvu, atgainīdams tagad vairs nevajadzīgās domas; kāda iekšēja balss viņam pateica «nupat ir laiks», un viņš nokāpa no zvanu torņa un atkal ilgi stāvēja durvīs, atvadās vēl nolūkodamies uz sienām, ko apgaismoja pagalmā degošo ugunskuru šaudīgās liesmas; viņš atkal nogaidīja. Un tad turpat vai viņa acu priekšā ar troksni salīgojās un nogruva daļa sienas. Pie izgruvuma no abām pusēm piesteidzās gan katedrāles aizstāvji, gan uzbrucēji; Belavins iegāja iekšā templī, kāpdams pāri dievlūdzējiem, un, nelikdamies redzam garīdznieka dusmās pastiepto roku, pa pazīstamo sāneju nokāpa pazemē. Tas pats sargs, snauduļodams un viebdamies no sāpēm rokā, tupēja pie pulvera pagraba durvīm.

— Kā tur klājas? — viņš ar drūmām cerībām vaicāja. •— Nez kāpēc neviens nav ilgi nācis pēc biszālēm ...

Belavins cieši ielūkojās viņam acīs, ar strauju, ierastu kustību izrāva zobenu un ietrieca to sargkareivja krūtīs. Kareivis aizrijās ar savu kliedzienu un, zobus atiezis, noslīdēja gar sienu uz grīdas akmeņiem. Belavins nočukstēja: «Piedod, draudziņ,» — pastūma sāņus viņa trīsošās kajas, iegāja pulvera pagrabā, ienesa iekšā degošo lāpu un, iespraudis to pie ieejas lāpturī, ar visām bultām aizdarīja no abām pusēm ar dzelzi apkaltās, smagās durvis. Plašaja velvētajā pagrabā tika gādāts, lai būtu sauss, lades, mucas un maisi ar pulveri aizņēma vairāk nekā pusi pagraba, te vēl bija vairāki simti pudu, un Belavins sāka ar asiņaino zobenu šķērst maisus un bērt pulveri zem lādēm un mucām. Sājā mirklī pie pagraba durvīm sāka dauzīt, un Belavins steidzās cik spēdams; viņam uznāca vārgums, gribējās apsēsties vai atlaisties guļus, taču to nedrīkstēja darīt; viņš zināja, ka ienaidnieku jau piebrucis pilns pagalms, ka tagad cīnās par pašu katedrāli, ka aizvien mazāk paliek tās aizstāvju un drīz sāksies pēdējā izrēķināšanās ar sievietēm un bērniem, un pārtrūks lūgsna.

Ar mokām viņš cilāja maisus un bārstīja pulveri, bradāja, grimdams līdz ceļiem šajās ugunszālēs; mute bija pilna rūgtuma. Pietiks, Belavins pusaizsmacis nolēma, pulvera putekļi sāka grauzt acis un nosvīdušo ādu, niezēja visa miesa. Tikko cilādams kājas, viņš aizgāja līdz durvīm un izrāva degošo lāpu. Tagad jau durvis dauzīja ar kaut ko smagu; Belavins sasprindzis ieklausījās un skaidri sadzirdēja svešu valodu. Un vēl viņš saklausīja dobjas trauksmes zvanu skaņas; laikam pēdējie Smoļenskas aizstāvji, uzkāpuši zvanu tornī, ar visiem zvaniem vēstīja Krievzemei par milzīgo nelaimi un postu. Tad Belavina acu priekšā it kā pašķīrās mūžsenās drūmās velves un viņš, par spīti krāsmatu čūlām, apkaunotajām sievām un nogalinātajiem bērniem, un asiņu pieduļķotajai Dņeprai, un dūmu vērpešu klātajām debesīm, ieraudzīja Krievzemi visā tās krāšņumā un varenībā. Nodrebējušajā sirdī atkal iegailējās uguntiņa, tā pieņēmās aizvien lielāka, un Belavins, juzdams, ka galīgi zaudē spēkus, metās prom dziļāk pagrabā, iekliedzās aiz nāves skumjām un, lāpu no rokām neizlaidis, nogāzās ar seju pret grīdu.

Uguņu uguņos sašķēlās nakts pāri Dņeprai, pāri naidnieka varā kritušajai pilsētai un cauri Monomaha kate-

drāles brūkošajām sienām un jumolam augstu pret debesīm uzšāvās brīnumaina, vēl neredzēta uguns, un seno sienu akmeņi aizlidoja tālu pa malu malām, un nobālēja zvaigznes, un cilvēku pārbī|a kliedzieni sajaucās ar naktsputnu brēcieniem. Pa Dņepru kā miglaini rēgi peldēja lejup smagi, uz plostu klājumiem pacelti, ar cilvēku miesām noslogoti ozolkoka krusti, un uz rīta pusi pamodās viedīgais putns Dīvs, tas kliedza ilgi un grūši, un tajā vietā, kur vēl nesen bija slējies Monomaha gaismas templis, pacēlās melns ugunskrusts, iedūrās ar galotni asiņainajos mākoņos, un dzīvos pārņēma trauksmains izbrīns un šaušalas.

— Zahar Tarasič, paklau, Korņilovs, šķiet, mirst, — Vasja nomākti sacīja, bailīgi lūkodamies augšup.

Zahars piesardzīgi paskatījās laukā no ierakuma; Korņilovs gulēja uz sāniem, ar seju pret Dņepru un atvērtām acīm. Zahars uzmanīgi pagrieza galvu uz to pusi, kurp raudzījās mirušā acis, un spožajos saules staros ieraudzīja Dievmātes katedrāli, kas cauri zilgano dūmu vāliem rāvās pretim debesīm, un vēl augstāk virs tās, šķiet, bez kādas skaņas, lidoja «junkersu» devītnieks, kuram apkārt cilpu cilpām riņķoja divi «meseršmiti»; Zahara pleci saguma, viņš apsēdās ierakuma dibenā un neapzināti norāva no galvas no sviedriem gluži rūsgano laiviņcepuri. Vasja paskatījās viņā un nekā nejautāja, tikai akmenscietajā sejā kaut kas noraustījās.

— Vajadzētu apsegt, — Zahars pēc brīža ieminējās, ilgi ar acīm meklēja jel kādu lupatu, taču, nekā neatradis, jau pēc paraduma piesardzīgi izvilka Korņilovam no pagalvja telteni un apsedza ar to, uzlika uz malām pa kamšķim sausas zemes un atkal notupās ierakuma dibenā; Vasja, vājos, asos plecus uz augšu parāvis, sēdēja turpat pretim un nekā neredzošām acīm skatījās taisni uz priekšu, Zahars pēkšņi pamanīja viņā līdzību ar savu vecāko dēlu Ivanu, un viņam negaidīti uzmācās nogurums un bailes.

— Paklau, Korņilovs stāstīja, ka šajā katedrālē esot bijis pats Napoleons, — Zahars ierunājās, noslaucīdams sviedrus un mēģinādams aizvilināt Vasjas domas citur.

— Vai nu bija iegājis pielūgt dievu pēc kaujas, vai kā citādi ...

— Kā tad tā? Kā tad tā? — Vasja paskatījās Zaharā.

— Man vairs nav spēka paciesties, tūlīt paķeršu granātas un iešu viens pats, piecelšos un iešu ...

Akli grābstīdamies ar rokām, viņš patiešām sataustīja nišā granātu un sažņaudza to gluži baltiem pirkstiem; lūk, viņš jau ceļas augšā, Zahars neviļus nodomāja, Korņilova nejēdzīgās nāves un mežonīgā karstuma līdz vienaldzībai apstulbināts; patiešām, ies ar un nokniebs šito ari, vai nu par vienu vairāk vai mazāk, ir gan...

— Stati — Zahars uzveica savu apstulbumu, kad Vasja jau pilns apņēmības gatavojās lēkt ārā no ierakuma; viņš paguva satvert puisi pēdējā mirklī, pielieca pie zemes un, roku uz muguras atlauzis, atņēma granātu; Vasja rāvās lauka, kaut ko kliedza; Zahars, nelikdamies ne zinis, nežēlīgi piespieda viņu ar celi pie zemes tā, ka kauliņi vien nokraksteja.

— Gan vēl pagūsi pabāzties lodei priekšā, muļķi gatavais, — Zahars murmināja, gaidīdams, kamēr Vasja pārstās raustīties, un, kad viņš pierima, palaida vaļā. — Gan pienāks ari tava reize, bet šitā, uz dullo... Tu redzējies, ko sadomājis, teļa galva, viņam vāciešiem pigori jārāda.

Vasja gulēja ierakuma dibenā kā izplāts, tad sakustējās un apsēdās, slēpdams drudžaini mirdzošās acis; Zahars mēģināja aprunāties ar viņu, taču, atbildi nesaņēmis, apklusa.

Vācieši atkal sāka šaudīt pāri Dņeprai uz kapsētu minas, un Zahars, ierakuma kaktā ierāvies, domāja kaut ko savu; neviens nevarēja pateikt, kas notiks ar viņu pēc mirkļa, kur nu vēl pēc dažām stundām, dienām vai nedēļām, savā mūžā viņš daudzkārt bija redzējis cilvēkus mirstam, tomēr pie tā nav iespējams pierast; Zahars sapīka un, kaut gan varēja drusku pasnauduļot, visu laiku kūpināja cigareti pēc cigaretes un prātoja par likteni; viņam bija kaut kā sevišķi žēl Korņilova, lai gan bija pazinuši viens otru tikai īsu brīdi, bet likās, it kā viņš būtu brāli zaudējis. Pamocījies kādu laiku un izdomājies par priekšā stāvošo, Zahars mēģināja iemigt un labi vien darīja, jo naktī viņi no Tihvinas kapsētas iecirkņa mēģināja pārkļūt pāri Dņeprai tās kreisajā krastā; karavīri bez kāda trokšņa nogādāja pie upes jau agrāk sarūpētās laivas, plostus un baļķus, uzstādīja laivās un uz plostiem ložmetējus, un tieši vienos naktī sākās klusa vispārēja kustība, tikai pašās beigās, kad mūsējie jau atradās pie ienaidnieka ieņemtā krasta, pāri Dņeprai uzlidoja un palika karājamies apgaismes raķetes un viss krasts sāka liesmot vienās ugunīs, debesīs ik pa brīdim kā ziboši vēdekļi aizšāvās trasējošās lodes.

Zahars Derjugins un Vasja ar savu ložmetēju nokļuva uz viena plosta; Vasja pielāgojās un sāka pēc uzliesmojumiem šaut uz vāciešu ložmetēju ligzdām, Zahars pieliecies, cik jaudas, airēja ar neparocīgu, šā tā iztēstu airi; Dņeprā cits pēc cita gāzās šāviņi un mīnas, trīsuļojoša, bālgani biedinošajā raķešu gaismā Zahars redzēja, kā izšķīda viens plosts, tad otrs, tad apgāzās laiva. Piesegdama uzbrucējus, pilsētas dienvidu daļu diezgan pavārgi apšaudīja mūsu artilērija, daži šāviņi sprāga pašā krastmalā. Ne velna, mēs tā kā tā tiksim pāri, Zahars, zobus sakodis, neatlaidīgi domāja vienu un to pašu, re, arī ar uguntiņu mūs atbalsta. Un, gluži kā atbildot uz viņa domām, jau pie paša krasta priekšā uzšāvās augsts ūdens stabs, Zaharu pacēla gaisā un aizsvieda sāņus, taču viņš galīgi nezaudēja samaņu un tūlīt pat iznira no ūdens; viņam pretim apstulbinādams gāzās aurojošs, biežu sprādzienu un cilvēku mudžekļa pārpildīts krasts; Zahars pie-plaka pie zemes, cenzdamies apjēgt, ko lai iesāk ar plikām rokām; tajā pašā mirklī kāds pārlēca viņam pāri, un cauri visiem auriem un kliedzieniem viņš sadzirdēja, ka turpat blakus, pie paša ūdens, notiek neganta divcīņa, un tūlīt metās turp; viņš zināja, ka kaut kur tuvumā jābūt Vasjam Ručjovam, ja vien viņam paveicies, un Zahars nebija kļūdījies; kārtējā sprādziena uzliesmojumā viņš ieraudzīja Vasjas bālo, atpakaļ atliekto seju un vācieti, kas žņaudza Vasju, un sapinkātie vācieša mati ik pie sprādziena šķita uzliesmojam. Kāds nezināms spēks atrāva Zaharu no zemes un pasvieda uz priekšu, viņš ietriecās vācietī ar visu sava ķermeņa svaru un sašķaidīja tā seju asinīs, bet arī vācietis bija pagadījies jauns un spēcīgs, Zahars nekādi nevarēja piekļūt viņam pie kakla; sagrābis Zaharu nāves skavās, vācietis krāca un rāva ar zobiem viņam ādu uz kakla. Zobainās, karstās mutes tuvuma sajuta pārkaitināja Zaharu; izmanījies un nogaidījis mirkli, kad vācietis nokļūs virspusē, viņš sagrāba ar plaukstu viņa seju un, nelikdamies ne zinis par zobiem, kas iecir-tās plaukstā, pagrūda galvu uz sāniem un atpakaļ, tā pārlauzdams kakla skriemeļus; viņš tūlīt pat nogrūda no sevis svešo, ļengano ķermeni, pieskrēja pie Vasjas un aizvilka viņu pie ūdens; pēc visa spriežot, arī šim triecienam tūlīt vajadzēja apslāpt. Zahars sadzirdēja kliedzam leitnantu Ahmetovu un metās pie viņa. Pelēkajā, virmojošajā pustumsā no kādas ēkas puses izrāpoja zems, neparastu aprišu tanks, metrus astoņus no tā piecēlās Ahmetovs

un atvēzējās ar roku, bet tajā pašā mirklī, it kā pārlūzis uz pusēm, sabruka; tad pat no tanka izšāvās plata, gara, žilbinoša liesmu strēle un virpuļodama, visu dedzinādama, puslokā pārtriecās krastmalai, un tas viss notika kada sekundes desmitdaļā. Zahars pieskrēja pie Ahmetova, paķēra no viņa rokām degpudeli ar vēl liesmojošu degli un, panācis tanku, kas jau sāka rāpties atpakaļ uz slēptuvi, trieca ar pudeli pret motora nodalījuma režģi. Sirds vai pamira, kad viņš pamanīja, kā pa bruņām sāk tecēt šaudīga liesmiņa; tūlīt pat, norāvis no jostas granātu saišķi, viņš pasvieda to zem tanka un nogāzās zemē; karsts vilnis pāršalca viņam pāri; Zahars palūkojās ar vienu aci: tanks dega, neveikli raustīdamies uz vienas kāpurķēdes. «Nu re, tā tomēr būs labāk!» viņš nodomāja rāpdamies atpakaļ un mēģinādams uzminēt, kur atrodas savējie, kur svešie.

Kādā minūtē pēc atiešanas signāla Zahars paguva it kā nodzīvot vairākus mūžus. Pa ceļam viņš izrāva kritušam vācietim no apakšas automātu, metās meklēt Ahme-tovu, taču neatrada, toties tūdaļ uzskrēja virsū Vasjam; tas vēl aizvien gulēja nekustēdamies un, kad Zahars papurināja, vārgi ievaidējās. Pasmēlis riekšavā ūdeni, Zahars uzlēja to Vasjam uz galvas; viss krasts, kas oda pēc pārogļotas gaļas, bija kā nosēts ar līķiem un ievainotajiem un vēl joprojām kaut kā nedabiski kustējās un vaidēja, taču Zaharam pats svarīgākais bija dabūt pie samaņas tieši šo puišeli, un, kad tas izdevās un Vasja atvēra aizmiglotās, nekā nesaprotošās acis, Zaharam gandrīz vai elpa aizcirtās no prieka.

— Mūsējie atkāpjas, paskat, tur kaut kas ūdenī peld... Vai noturēsies? Ķeries klāt, ķeries, — viņš steidzināja. — Peldi, kad tev saka, es peldēšu pakaļ...

Ieslīdējis ūdenī tūlīt pēc Vasjas, Zahars ik pa brīdim pameta acis atpakaļ un peldēja, kopā ar Vasju turēdamies pie baļķa gabala un to stumdams; pēc kāda brīža viņš noguldīja uz baļķa arī automātu un nu jau varēja rīkoties brīvāk; Vasja vēl bija vārgs un, instinktīvi cenzdamies noturēties uz ūdens ērtākā stāvoklī, tikai kustināja kājas. Aizņemti paši ar savām rūpēm, ne Zahars, ne Vasja nedzirdēja šīs nakts patiesi traģisko skanējumu, kurā ik pa brīdim ielauzās spalgs cilvēka pirmsnāves kliedziens; kāds, ūdeni sarijies, slīka, kāds lūdza palīdzēt, bet reizēm Zaharam šķita, ka pāri ūdenim, kas vārīt vārījās no biežajiem sprādzieniem, pāršalc laimīgi, vieglprātīgi smiekli;

kaut tevi nelabais, Zahars nošķendējās, šķiet, pamazām sāku jukt prātā ...

— Vasja, tu dzirdi? — viņš klusām pasauca, un Vasja tūdaļ pagrozīja galvu; dzird, Zahars apmierināti nodomāja, atskatīdamies atpakaļ uz krastu, kas šķita dejojam nepārtrauktos sprādzienu uzliesmojumos; viņi jau bija aizpeldējuši krietni tālu, un Zaharā pamodās cerība. Un, gluži kā atbildot uz viņa domām, vismaz Zaharam tā likās, tieši virs viņa uzliesmoja un palika karājamies apgaismes raķete; tik drausmīgi indīgu gaismu, kas šķita iespiežamies pašās iekšās, Zahars vēl nebija redzējis, viņš jau gribēja ienirt, taču doma par Vasju atturēja, un tajā pašā mirklī, saplosot skrandās upes balto virsmu, kaut kas dobji un smagi nobūkšķēja, ūdens pašķīrās, un Zahars iegāzās kādā dziļā bedrē, juzdams, kā virs viņa rēkdama sakļaujas smaga, kustīga masa; viņš, cik spēka, parāvās uz augšu, un viņam izdevās iznirt. Bija tumšs, un viņš saprata, ka sabijis zem ūdens krietni ilgi. Atguvies viņš vairākkārt pusbalsī pasauca Vasju, taču neviens neatsaucās; ūdens dobji dunēja, un smagie zābaki vilka Zaharu uz leju, un, kad viņš, sprauslodams un gaisu tverdams, mēģināja tos novilkt, sajuta, ka lāgā negrib klausīt kreisā roka un plecā iemetusies sāpe. Odens joprojām vārījās no sprādzieniem, un Zahars tagad vienīgi centās noturēties virspusē, lēnām iroties ar veselo roku; viņam izdevās tikt vaļā no jostas ar patronsomu un — kas pats galvenais — no zābakiem, un tūdaļ kļuva vieglāk. Abi krasti, šķiet, atradās vienādi tālu, taču straume nesa uz labo pusi; kādu brīdi viņš mēģināja turēties tai pretī, bet itin drīz pārtrauca Šo veltīgo cīņu, jo ar vienu roku straumi nespēja uzveikt.

Gar visu frontes līniju turpinājās nikna artilērijas divkauja. Viņu iznesa ārpus pilsētas robežām, un apšaude pieklusa; Zaharā nesaudzīgi skaidri uzplaiksnīja doma, ka tagad ir beigas: šķita, ka viņu kāds ar varu velk uz leju, viņš tikai ar mokām turējās virs ūdens un jau vairākkārt bija iegrimis ar visu galvu; vēl nekad viņš nebija izjutis tik asu, dzīvniecisku vēlēšanos dzīvot, ņemt un aizrīties ar siltu, netīru ūdeni — nē, tas nu nekam neder, viņš nodomāja.

Viņš nezināja, cik laika pagājis, kopš bija atšķirts no Vasjas, — stunda vai divas; zuda pēdējie spēki, un viņš tagad gulēja uz muguras, tikai lāgiem pakustinādams kājas un rokas, un tad vēlreiz piepeši iekrita kā bedrē; ūdens

ieplūda degunā, mutē, satecēja kaklā, asa sāpe izskrēja cauri visām krūtīm, un viņš aptvēra, ka tagad vairs neiz-nirs. Un tieši šajā mirklī kājas atdūrās pret dibenu, viņš jau pavisam neapzināti atspērās, izšāvās ūdens virspusē, slāpdams iekampa gaisu, atkal nogrima, atkal sajuta dibenu un pēc brīža jau lēnām brida uz krasta pusi, valdīdams uznākušo vēmienu un tikpat kā neapjēgdams, kur atrodas un kas ar viņu noticis. Pietrūka pat spēka uzrausties pazemajā krastā — viņš nokrita pašā ūdens malā un zaudēja samaņu, bet, kad atžilba, sāka lēnām rāpties prom no ūdens uz krūmu pusi.

Svīda gaisma, kaut kur tālu rietumu pusē vēl dārdēja kauja, kājas šķita kā no vates, pavisam ļodzīgas, nemaz negribēja klausīt, tāpēc viņš varēja tikai rāpot. Ar veselo roku smiltīs un saknēs ķerdamies, viņš ievilkās krūmos un, nemaz nejuzdams, ka viņam sakrīt virsū odu bari, tūdaļ aizmiga.

Viņu pamodināja saule, kas nežēlīgi cepināja galvu, un pašu pirmo viņš ieraudzīja zābaku, kas izlikās milzīgs, tad šis zābaks pacēlās, uz pazoles pazibēja asas, bieži sadzītas naglas; Zahars palūkojās augšup. Blakus stāvēja garš, jauns vācietis, ģērbies mundierī ar atpogātu apkakli, garām rokām, ar automātu uz krūtīm, un, priecīgi acis piemiedzis, labsirdīgi smaidīja, taču, kad Zahars piecēlās sēdus, viņš palēcās atpakaļ, acis kļuva vērīgas un saltas, bet automāta stobrs pagriezās tieši pret Zahara krūtīm. Vācietis pamāja, un Zahars, cenzdamies neizrādīt savu spēku, piecēlās un sāka iet, ar basajām kājām nepierasti pa zemi plikšķinādams. Viņš vērīgi aplaida acis visapkārt un pēc dūmiem debesīs pūlējās noskārst, cik tālu aiznests prom no Smoļenskas. Pēc visa spriežot, bija kilometri pieci, augstākais — astoņi; zem kājām gurkstēja krastā izskalotās smiltis, kam šur un tur spraucās cauri reti kārklu ceri ar tīrām, spīdīgām lapām; Zahars tīšuprāt centās pamazām novirzīties sāņus, taču sarga neapmierinātais uzbļāviens lika pagriezties atpakaļ; Zahars lēnām pacēla savainoto roku, pamēģināja to elkonī saliekt un saviebās aiz sāpēm. Ar vienu roku es viņu neuzveikšu, viņš nosprieda, ja vēl būtu kas smags, ar ko apdullināt, bet tāpat vien — nē, neuzveikšu, esmu pārāk novārdzis. Un tomēr viņš alkatīgi un vērīgi raudzījās apkārt, meklēdams kaut mazāko iespēju, kā tikt vaļā no sarga, un, jo vairāk attālinājās no krasta, jo spēcīgāks jutās un jo brīvākas kļuva kustības; viņš jau sāka apdo-

māt, ka tad, ja izdotos vācieti notriekt no kājām un uzklupt viņam virsū, — tad tas nepagūtu ne iekliegties, ne izšaut, par to Zahars bija pārliecināts. Taču nekas neiznāca — krūmi pašķīrās, un Zahars ieraudzīja vācu tankus, lielgabalus, pontonus un veselu gūzmu citu, rūpīgi nomaskētu mašīnu, un vēl viņš ieraudzīja kareivjus sapierus, kas montēja pārceltuves posmus; laikam vācieši gatavojās šajā vietā jaunam izrāvienam pāri Dņeprai. Kareivis aizveda Zaharu tam visam garām, un Zahars ievēroja, ka reti kāds pamet acis uz viņa pusi; visi bija aizņemti savā darbā, turklāt neviens vairs ir neuzskatīja viņu par šīs pasaules iemītnieku, tāpēc Zahara iegūtās ziņas vairs nevienam nevarēja noderēt. Drīz pēc tam Zahars nok|uva ieplakā, kas bija norobežota ar pazemu vienkār-tas dzeloņstiepļu žogu; tur jau bija savākti kādi divi simti gūstekņu, taču veda klāt arvien jaunus un jaunus. Odens nebija, un visu dienu cepināja saule; Zahars palūdza kādu rudmatainu puisi, kas patrāpījās turpat blakus, lai paskatās, kas viņam noticis ar plecu, un tas, uzrotījis formas blūzi Zaharam pāri galvai, pēc brīža noteica:

— Tev ķēris pa lāpstiņu, viss pietūcis tīri zils. Laikam būs sadauzīta. Brūci neredz.

— Gan būs labi, sadzīs, ne jau tas vien ir bijis. Nu, ko mēs tagad iesāksim?

— Jau otro dienu te atpūšamies, stāsta, rīt no rīta sūtīšot kaut kur prom ...

— No kuras divīzijas tu esi?

Puisis nikni paskatījās Zaharā.

— Suņi gatavie, ūdens viņiem žēl. Jau otro dienu nedod ne ēst, ne dzert. Bet ūdens taču tepat blakus, lūk, tur, tikai kādi simt metri, un tek avots.

— Pagaidi, vēl ne to vien dabūsi izbaudīt, — Zahars nenoteikti atsaucās. — Viņi taču uzskata mūs par lopiem, lo jau tūlīt var redzēt.

— Arī lops jābaro, citādi nekāda labuma no tāda.

Berzēdams krietni vien apaugušo zodu, Zahars visu

laiku pētīja apkārtni, iežogojuma mietus, uz kuriem karājās šā tā uzvilktā dzeloņstieple, sargkareivjus ar automātiem katrā žoga pusē; tā vien šķita, ka viņi nelikās par gūstekņiem ne zinis, pīpēja, sanāca pa divi kopā, bieži skanēja viņu jautrie, veselīgie smiekli. Ja kāds no gūstekņiem piegāja tuvāk pie žoga, atskanēja uzbļāviens vai arī pāri galvām notarkšķēja automāta kārta, taču pagaidām viss vēl bija tīri ciešami, pievakarē vācieši pat atjāva

diviem gūstekņiem atnest ūdeni un iedeva šim nolūkam skārda kannas. Lai gan ūdens oda pēc petrolejas, to izdzēra ļoti daudz, un visi pēc tam kļuva vārgāki, vēl vairāk sagribējās ēst; Zahars paslepšus pētīja rudo puisi. Tas lielākoties vai nu sēdēja, vai gulēja, nepakustēdamies un debesīs skatīdamies, un, līdzko Zahars mēģināja ar viņu aprunāties, tā sāka skatīties prom citur. Jauns vēl, Zahars domāja, nāves bīstas, bet kāpēc no šās būtu tā jābīstas, ja jau tā sagadījies? Šitāds stāvoklis taču ir vēl sliktāks nekā nāve, nīksti te kā lops laidarā un gaidi, bet, ko sagaidīsi, — to neviens nezina. Varbūt rīt tevi ņem un nošauj, var būt arī, ka liek kādu nekrietnu darbu pastrādāt, bet tu dirni un gaidi.

— Riebekļi! — rudais puisis pēkšņi izlamājās, apgriezdamies ar seju pret zemi, Zahars paskatījās uz viņa pusi, tad uzlika roku uz puiša drebošā pakauša un ar pašam negaidītu siltumu balsī pavaicāja:-

— Tātad nepatīk vis, brāļuk?

Rudais pacēla galvu un rupji nopurināja Zahara roku.

— Liecies, tēvocīt, mierā, nav tava darīšana.

— Var jau būt, ka arī nav mana, taču kopā ar cilvēkiem allaž kļūst vieglāk, — Zahars samierinoši noteica. — Es tev teikšu tikai vienu, — viņš sāka čukstēt. — Par katru cenu jātiek no šejienes prom, nakts — tā visus paslēps.

Rudais paskatījās Zaharā gluži kā vājprātīgā, tad strupi un gārdzoši iesmējās.

—- Bēgt? — viņš ņirdzīgi noprasīja, un viņa lūpas noraustījās. — Bet uz kurieni un kāpēc, vai to tu man, tēvocīt, pateiksi? Laikam jau pienācis gals un Krievijai beigas. Tikai nekādi nevaru saprast, pārdevuši to, vai?

— Nē-ē, puis, tu maldies, tautu tu nedz nopirksi, nedz arī kam pārdosi, tā nav tirgū vedama manta. Viņa, tauta, tā vēl sevi parādīs, vēl par agru tu gribi māmuļu Krieviju apbedīt, tā vēl ilgi būs vajadzīga, ja ne tev, tad taviem mazbērniem un mazbērnu bērniem. Tādas runas, puis, nekam neder, nepavisam neder.

— Pamācītāju manā mūžā vēl nekad nav trūcis, bet katram ir sava galva. Uz kurieni tad tu muksi, vācieši, stāsta, kuru katru dienu varot Maskavu ieņemt.

— Stāsta! — Zahars ar aizvien pieaugošu niknumu klausījās rudā vārdos. — Tu taču esi jauns, ko tu viņos klausies, viņi nemaz citādi runāt nedrīkst, viņi taču ir tie, kas līda pie mums.

— Nošaus taču! — rudais nomurmināja, un viņa balss iedrebējās.

— Re nu! — Zahars priecīgi iesaucās. — Tas jau ir tas kraupis, kas tev pielipis, par savu ādu vien domā! Pieņemsim, ka nošaus tevi, nošaus mani, bet visus tomēr nošaut nav iespējams. Tas jau ir Krievijas galvenais spēks, rudais, ka to nevar ne nošaut, ne uzveikt! Bet nav jau vērts ar tevi, tādu jēra dvēseli, runāt...

Zahars jau bez ļaunuma, tikai ar nožēlu paskatījās uz netīro, īsi apcirpto rudā puiša galvu, un rudais nemierīgi sagrozījās no šī skatiena.

— Mums jau pašā dvēselē trāpīts, — Zahars izdzirda rudā vienaldzīgo balsi, it kā spriedelējam pašam ar sevi.

— Pieņemsim, ka izbēgsim, bet pēc tam?

Zahars tīšuprāt mundri nospļāvās, kaut arī viņā pašā krājās un dedzināja sirdi nepieveicamas skumjas.

— Rauj tevi jupis, tu taču, rudais, esi īsts mirla, — Zahars teica. — Tev vajadzētu brunčus uzvilkt, tie tev vislabāk piedienētu. Pēc tam! Kas to lai tagad sazina? Gan tad redzēsim, uz kurieni un kāpēc, tāpēc jau ir kājas un vēl kaut kas piedevām. — Zahars iesita ar plaukstu sev pa pieri, juzdams nevaldāmu vēlēšanos izgāzt uz kādu visu sakrājušos rūgtumu; piemiedzis satumsušās acis, viņš apvaldīja sevi. — Var būt arī, ka taisnība ir tavā pusē, rudais, — viņš pēkšņi sacīja, pārtvēris puiša skatienu, kurā pavīdēja ne īsti minējums, ne īsti jau nobriedis lēmums. — Var jau arī būt, ka tev, rāpulim, ir taisnība, viņš atkārtoja, vairs nespēdams valdīt savu nicinājumu.

— Tāpēc celies tūlīt augšā, ej izbaudi pats, ko nozīmē otru pārdot, pārliecinies ...

Viņš virzījās rudajam tuvāk, bet tas atmuguriski rāpus metās prom; milzīgās, pastāvīgā darbā sacietējušās plaukstas sniedzās pēc rudā, un tas zināja, ka no šīm rokām neizmuks, ka žēlastības nebūs, taču nespēja arī pakliegt, balss bija pazudusi. Duļķainās izbailes rudā acīs apstādināja Zaharu, viņš kādu brīdi sēdēja kā sastindzis, nekā ne dzirdēdams, ne redzēdams, tad pagrieza galvu un atkal ieraudzīja tās pašas vēl aizvien nāves baiļu un apjukuma pilnās gaišās acis.

— Labi, — Zahars ar mokām izdabūja. — Lai tevi velns parauj, dzīvo ar. Tikai atceries šo bridi,,. tā bija jau tepat blakus ,. #

Atgūdamies no necilvēciskā sasprindzinājuma, viņš piecēlās, pastaigāja pa atļauto kvadrātu, mokoši ieklausījās tālajā kaujas dunā un turpināja vērot cilvēkus, kuriem bijis lemts tāds pats liktenis — nokļūt aiz dzeloņstieplēm. Viņš jau agrāk bija ievērojis nelielu gūstekņu grupu, cilvēku septiņpadsmit, tā ne ar ko neatšķīrās no pārējās masas un tomēr turējās nošķirtāk; laikam tie bija vienas apakšvienības cilvēki un pazina cits citu; Zahars ar savu vērīgo aci sazīmēja vecāko — liela auguma gaišmatainu, gadus divdesmit piecus vecu puisi karavīra formas blūzē, ar stilbtiņiem ap kājām; gan runāja viņš savādāk nekā citi, gan viņu labprāt uzklausīja. Pagrozījies te vienā, te otrā vietā, Zahars nemanot iejuka viņu pulciņā un piesēdās tuvāk staltajam puisim, skaļi, it kā savā nodabā noteikdams, ka te būs tīri laba vietiņa, varēs pasēdēt. Vairāki uzmeta viņam itin nīgru skatienu, bet garais, vienaldzīgi pārlaidis acis Zahara sejai, atkal turpināja aizsākto darbu — neveikli ar adatu bakstīdams, rūpīgi šuva klāt aizplēsto formas blūzes piedurkni. Tas ir labi, pavisam jauki, Zahars nodomāja, tātad taisās uz dzīvošanu, jāturas ciešāk pie viņiem; nav apmierināti ar viņa iejaukšanos, bet tā nav liela nelaime, viņš nedomā ne piekāpties, ne atteikties un, brītiņu pagaidījis, nolēma uzrunāt garo pašu:

— Tev nav iebildumu?

Garais pagrieza galvu un ar lielām, kā bērnam dzidrām acīm vienaldzīgi nopētīja Zaharu.

— Sēdi vien, — garais gausi novilka. — Zeme ir kopīga, kur patīk, tur arī sēdi.

— Puiši, — Zahars palūdza, — varbūt kādam atradīsies kauču viens dūms?

Visi iesmējās, un Zahars, viņiem pieskaņodamies, kautrīgi pasmaidīja; garais uzprasīja:

— Tu, tēvoc, no kādas puses būdams?

— Es esmu no pavisam tuvas puses, no Holmskas. Tepat no kaimiņu guberņas. Un kas tad ir?

— Nekas īpašs. Tātad tev vajadzētu šo apkārtni pazīt.

— Kā nu nepazīt, kādu laiku Zežskas rajons ietilpa Rietumu apgabalā. Reizēm vajadzēja braukāt uz Smoļensku.

— Bet es esmu sibīrietis, Pjotrs vārdā. No Irtišas, ir tāda skaista upīte. Pjotrs Fedosejevs.

— Zahars Derjugins.

Uz mirkli garā un Zahara acis sastapās un šoreiz jau atklāti, pētoši, kā līdzīgam ar līdzīgu. Fedosejevs pārkoda diegu, saudzīgi iedūra adatu laiviņcepures ielokā, aptina

to ar pārpalikušo diega galu un pievirzījās Zaharam tuvāk.

— Paklau, — Fedosejevs klusi teica, — ja jau tu esi šejienietis, varbūt pasacīsi, kā te labāk pārkulties pāri frontei?

— Tad jau jūgsimies vienās sakās, — Zahars piedāvājās, samiegdams acis un glaudīdams sadauzīto plecu, kas pret vakaru sāka sāpēt aizvien vairāk.

— Kāpēc gan labu cilvēku nepaņemt līdzi? — Fedosejevs atsaucās tādā pašā tonī. — Ko tu visu laiku lūri uz sāniem? — viņš noprasīja.

— Saproti, Petja, te ir viens tāds cilvēks, tāds ruds puisis, man gauži nepatīk, — Zahars sacīja. — Es ar viņu sāku runāt par šito pašu lietu, nu, un viņš man neiepatikās. Un tagad man tā vien liekas, ka viņš uzmana mani. Viņu nedrīkst izlaist no acīm.

— Labi, tu man viņu parādīsi. Tagad paskaties šurp, Derjugin, redzi, te ir Smoļenskā, bet te tava Holmskas guberņa, — Fedosejevs aši švīkāja ar pirkstu smiltīs.

— Vai tā ir?

— Tā izskatās gan, tikai te līkums mazliet uz citu pusi, tā būs pareizāk, — Zahars palaboja vienu no līnijām.

— Taisni uz šejieni arī būtu vispareizāk iet, te daudz mežu, purvu, gluži visās vietās jau vāciešu nav...

— Protams, nav, — Fedosejevs nomurmināja, pētīdams Derjugina ievilkto līniju un iegaumēdams to. — Labi. Paldies, Derjugin. Zini, — viņš pieklusināja balsi, — mēs esam nolēmuši šonakt bēgt. Tikai jāsagaida tumsa. Visiem mūsējiem nemanot jāsapulcējas tajā pusē. Pagaidām vācieši vēl nav tik piesardzīgi, kā būs vēlāk — nav zināms. Stiepli var ar mietu pacelt augstāk, es jau izpētīju. Ja tici kādam no savējiem, vari pateikt...

— Man neviena savējā šeit nav. — Zahars kādu brīdi kaut ko pārlika. — Redzi, Petja, varētu arī visi vienā rāvienā izgāzt žogu, necik daudz jau neapšaus. Bet kas noliks ar pārējiem?

— To nu tu, Derjugin, esi aplam izdomājis, visapkārt taču karaspēks. Nomiegs visus. Bet cilvēku divdesmit — pavisam cita lieta, bez nekāda trokšņa, var gadīties, ka nemaz ir nepamana.

— Tādā padarīšanā var doties arī visi kā viens, bet kuram būs lemts ... Vairāk par nāvi jau nekas nevar būt.

— Rimsties, Derjugin, piesardzība par ļaunu nenāks, — Fedosejevs atklāti pateica. — Cilvēki te ir dažādi, vakar vācieši nez kādēļ izraudzījās sešus cilvēkus un aizveda, Kādēļ tieši viņus? Tagad pats saki — kaut kāds ruds puisis...

Zahars neatbildēja; kaut arī jau tuvojās vakars, vēl joprojām bija karsts, gribējās dzert, taču neviens par to nerunāja, visi saprata, ka šodien vairs ūdeni nedabūs. Zahars atgūlās uz sāniem un izstiepa kājas; būtu labi, ja izdotos kādu stundiņu nosnausties, viņš nodomāja, taču, lai grozījās kā grozīdamies, aizmigt neizdevās. Necik daudz dienu viņš vēl nebija nokarojis, taču jau pieredzējis visu ko, simtiem cilvēku viņa acu priekšā bija nogalināti un sakropļoti, bet viņš pats nokļuvis kā zvērs aiz dzeloņstieplēm; pavisam nereizē ienāca prātā diena, kad viņš atvadījās no tuviniekiem un radiem, un nu pavīpsnāja par savu toreizējo uztraukumu un bēdām: viss, kas ar viņu līdz šim bija noticis, arī Maņa un Jefrosiņja, pat viņa darbs kolhoza priekšsēdētāja amatā, kas beidzās tik kļūmīgi, tagad likās kā kaut kas tāls, sīks un dzīvē vispār nevajadzīgs. Un tagad arī nevienam ne prātā nenāktu atcerēties savas senās likstas; ir uzbrukusi liela bēda, un tā savos palos noslīcinājusi visus sadzīviskos sīkumus un aizvainojumu; tikai bērnu dēļ gan sirds dreb, arī Aļonka jau krietni pastiepusies, un visādi var gadīties; kādā nelāgā brīdī patrāpīsies acīs zaldātiem, sanerros meiteni; re, kā nu iznācis, pat savus bērnus vairs nav iespējas pasargāt, bet pirms tik svarīga pasākuma labāk par to nedomāt. Un ko šādā stāvoklī vispār var zināt? Vai tad cilvēki maz ko sarunā, vācieši taču tīšuprāt palaiž visādas baumas, ja viņiem ticētu, tad viņi jau ir ne tikai Maskavu ieņēmuši, bet līdz Klusajam okeānam aizgājuši!

Dienas nogale Zaharam vilkās neciešami gausi, un, kad saule jau bija nogrimusi un pelēkas ēnas sāka aizvien blīvāk nosegt visu apkārtni, viņš izjuta atvieglinājumu; vēl gaismā Fedosejeva grupa nemanot pārvācās uz iežogotā kvadrāta rietumu galu un tagad atradās pie žoga tuvāk par citiem; vakara zilgajā mijkrēslī Zahars labi redzēja ar automātu apbruņotā sargkareivja siluetu un jau ienīda to. Zvaigžņota nakts uznāca nemanot, un neliels ziemeļrietumu vējš nesa šurp vasaras, noziedējušu puķu, ūdens un meža smaržas. Austrumos joprojām turpinājās kauja; kaut kur tepat blakus bez mitas rēca motori un skanēja vāciešu sarunas. Zaharam iešāvās prātā, ka izglītotam cilvēkam tagad būtu labi, prastu vācu valodu, kazi, varbūt kļūtu vieglāk; viņi taču runā par kaut ko tādu, ko

ne Zahars, ne citi tepat blakus nezina. Viņš domāja savu domu un vērīgi klausījās: teju, teju Fedosejevam vajadzēja padot zīmi. Divi simti cilvēku gulēja zemē, aizmiguši vai nomodā — kas to lai zina; vācieši naktīs, ja vien pamanīja kādu kustību, šāva bez brīdinājuma, visi to labi zināja un tādēļ baidījās modināt jebkādas aizdomas.

Kāda smaga, draudzīga roka uzgūlās Zaharam uz pleca, un viņš tūlīt saprata: īstā reize ir klāt. Mazliet pacēlis galvu, viņš pamanīja pelēkas cilvēku ēnas, kas lēnām līda uz žoga pusi; tā bija tikpat kā nemanāma pārvietošanās, bez mazākā troksnīša, un, tikai saspringti ieklausoties, pie pašas zemes varēja saklausīt klusu čaboņu. Zahars nezināja, kas lien viņam blakus, viņš tikai sajuta domu kopību ar to; pie žoga visi pamira, pēc tam, patiešām visi kā viens, izrādīdami milzu pacietību un izturību, sāka pēc kārtas spraukties pa žoga apakšu laukā, un pirmais, kā jau bija norunāts, līda Fedosejevs. Zahars izlīda ceturtais vai piektais un nu gulēja blakus Fedosejevam, vērīgi uzmanīdams tumsā tikko saskatāmo sargkareivi, kas dirnēja pie iežogotā kvadrāta stūra; pagaidām viss veicās labi, tikai laiks šķita apstājies; ātrāk taču, ātrāk, Zahars domāja, ko viņi tur, sātani, tūļājas? Kuru katru mirkli sargkareivis varēja panākties uz viņu pusi, un Zahars, pielīdis pie Fedosejcva, pačukstēja:

— Pamazām jālien tālāk, dod komandu.

— Tūlīt, nu jau būs ārā pēdējie. Laiks līst prom.

Pēc pusstundas viņi aizkļuva līdz gravai un, kopā sanākuši, kādu brīdi ieklausījās; visapkārt valdīja klusums, tikai dunēja tāla kanonāde; šķiet, bēgšanu neviens nebija pamanījis, un vajadzēja steidzīgi doties tālāk, kamēr vēl bija tumšs. Fedosejevs pēc Zahara padoma veda cilvēkus pa gravu, pēc tam viņi šķērsoja miežu lauku, raudami akotainās vārpas, berzdami un ēzdami saldenos, vēl nenobriedušos graudus un piestūķēdami kabatas priekšdienām; pret rītu satraukti un priecīgi par veiksmi viņi iegāja skrajā ozolu mežā un tad strauji pagriezās uz austru-miem, cenzdamies nokļūt pie Dņepras. Taču to, kas notika vēlāk, neviens nespēja ne izskaidrot, ne izprast; kāds turpat blakus Fedosejevam klusi iesaucās: «Puiši, vācieši!» — un Fedosejevs tūdaļ pavēlēja izklīst; Zahars atlēca sāņus un pieliecies sāka skriet; tagad jau visi caur palso migliņu ieraudzīja garu vācu karavīru ķēdi, kas aplenca viņus; notarkšķēja automāti, Zahars nokrita zemē un sāka līst. «Nevajadzēja nākt laukā no meža,» viņa galvā drudžaini

svaidījās viena vienīga novēlojusies doma, un nākamajā mirklī viņš ieraudzīja tieši sev priekšā vācieti, nogāza to no kājām, un abi sāka valstīties pa zemi; vācietis iebļāvās, Zaharam tūdaļ uzbruka no mugurpuses, un no laides zvēliena viņš sabruka, ietriecās ar seju zemē un palika nekustīgi guļam. Kad atguva samaņu, viņš ieraudzīja cilvēku desmit savējo, kas sēdēja turpat zemē.

Lēca saule, debesīs trillināja cīruļi, un viņu priecīgie vīteri piepildīja pasauli. Zahars ar mokām piecēla smaguma pielieto galvu, meklēdams Fedosejevu, taču nekur viņu nemanīja, var jau būt, ka viņam kā daždien labam cilvēkam paveicies, būs aizgājis. Blakus stāvēja trīs vācieši ar automātiem; galvā iešāvās izmisīga doma, ka vajadzētu mesties viņiem virsū un izbeigt visu ar reizi, jā, tā tiešām vajadzēs darīt, un tomēr viņā vēl gailēja cerību dzirkstelīte, kas neļāva. Var taču gadīties vēl kāds izdevīgs brīdis, viņš iedomāja, kāpēc tad pašam bāzt galvu cilpā viņiem, nešķīsteņiem, par prieku?

Viņš vienaldzīgi piecēlās un gāja citiem līdzi, jo bija pavēlēts celties un iet, taču iešana nebija nekāda ilgā, stundas pusotras, viņi apstājās pie kāda liela ciema, kas stiepās gar seklu upīti. Viņus pieveda pie gara, ar salmiem klāta šķūņa, pavēlēja iznest no tā piecas dzelzs ecēšas un piesiet pie tām pa divām virvēm; gūstekņi pagaidām nekā nesaprata, nesaprata arī Zahars; ar automātiem bruņoti kareivji, ielenkuši gūstekņus, aizdzina viņus uz lauku, pavēlēdami vilkt ecēšas sev līdzi.

— Atkal būs izgudrojuši kādu neģēlību, riebekļi tādi, — aizsmakušā balsī noteica kalsns, slaids puisis ar norautu formas blūzes piedurkni; viņš bija nokļuvis vienā pārī ar Zaharu.

— Tad jau redzēsim, — Zahars atteica; pārlicis virvi pāri veselajam plecam, viņš pieturēja to ar roku un visu laiku centās nepaklupt un nenokrist; kodīgi sviedri plūda acīs, ecēšas ar katru soli kļuva jo smagākas, galva, kas jau tāpat sāpēja, šķita pielijuši ar svinu.

Viņus apstādināja pie liela āboliņa lauka, un tad uzradās tulks, jauniņš jefreitors; ar jautru, taču jau ierastu ziņkāri viņš paskatījās uz gūstekņiem, noņēma cepuri un ļāva, lai rāmais vējiņš purina biezos, zīdainos matus.

— Jīis esat izdarījuši smagu noziegumu, — tulks, viegli pasmaidījis, beidzot ierunājās. — Jūs gribējāt bēgt. Jūsu bija divdesmit divi cilvēki, divpadsmit no viņiem nekad vairs nekur neskries. Vācu armija nav uzvarama, jūs visus vajadzēja tūlīt nošaut, taču pret jums izturējās humāni. Mūsu armija ir ieņēmusi Smoļensku, drīz ieņems Maskavu. Jums labi jātīra lauks, — tulks ar plašu rokas vēzienu norādīja visapkārt, — ar šiem te krāmiem, — viņš pamāja uz ecēšām, — tas no jums, kurš būs dzīvot, saņems pilnīgu brīvību un varēs iet, kā pie jums saka, pa četrām pusēm. Nedomāt bēgt, visur stāv mūsu zaldāts, bet ar viņu jokus ir slikti taisīt. To jūs zināt uz savu ādu. Tas ir viss, tagad strādāt, strādāt! Marši Marši

— Traki palikuši, vai, — Zahars atkal izdzirda sava pārinieka balsi, — kāpēc viņiem vecs dābolājs būtu jākašņā?

— Vien moment, — tulks atkal ierunājās, laikam kaut ko atcerējies. — Citam no cita turēties piecdesmit metrus. Viens, otrs, trešais, ceturtais, piektais, — viņš pabakstīja ar roku uz katra pāra pusi. — Aiziet, aiziet!

Zahars ar savu pārinieku nokļuva trešajā pārī; āboliņš pirms tam laikam bija noganīts, atāls vēl nebija paguvis ataugt, viss lauks bija savas divsimt asis plats, un visi redzēja, ka tam apkārt pa gabalu cits no cita nostādīti kareivji, to stāvi krasi melnēja saules staru viļņos, kas dāsni plūda pāri visai zemei no pamales līdz pamalei.

— Paklau, draugs, — pārinieks satraukti sacīja Zaharam, kad viņi jau bija aizvilkuši ecēšas pāri puslaukarn. — Te taču ir nomīnēts!

— Pats redzu ... Bet ko lai dara?

— Lai tad labāk nošauj tūlīt, ko viņi, riebekļi, ņirgājas! Vai mēs viņiem esam kādi lopi?

— Tu labāk skaties sev zem kājām, citādi sazin kas var iznākt, — Zahars nosēca, līdz sāpēm saspringti skatīdamies uz zemi. — Palaidīsim garākas virves.

— Ar garākām nepavilksim ...

— Gan pavilksim ... Tikai nečinksti, visādi vēl var gadīties ... Skaties uz zemi, uz zemi, ņem acis pirkstos, velns parāvis!

Viņi pārgāja pāri visam tīrumam, tīri instinktīvi cenzdamies likt kāju, cik vien var viegli, tad viņus tūlīt pat dzina atpakaļ, viņi aizvilka ecēšas līdz puslaukarn, un tad nodārdēja pirmais sprādziens, Zahara acu priekšā pazuda tas pāris, kas gāja pirms viņiem, sprādziena vilnis notrieca Zaharu un viņa pārinieku zemē; pusapdullinātais Zahars tomēr dzirdēja, kā krīt no gaisa smagie, jēlie gabali; ap lauku nostādītie vācieši kliedza, Zahars pacēla galvu un saprata, ka tie pavēl gūstekņiem turpināt savu darbu, draudēja šaut, un pāri Zaharam un viņa pāriniekam jau aizspindza automāta kārta. Zahars piecēlās, nopurinājās, izberza acis; žilbinoši mirdzēja saule, kāpdama aizvien augstāk debesis, un sirdī salija čuguna spēks.

Četri pāri atkal vilkās pa lauku; Zahars vairs nejuta sāpes ne plecā, ne galvā, nekādas citas izejas nebija, vajadzēja saņemt spēkus, nomirt krietni, cilvēka cieņu nezaudējot. Vēl drusciņ, un viņš nometīs virvi, izsliesies taisns un_ ies vāciešiem tieši virsū; viņš to sajuta, it kā būtu saņēmis strāvas triecienu, un asinis sāka ritēt rāmāk. Viņš sev zem kājām ieraudzīja norautu plaukstu, ap kaulu vēl sūcās asinis, netīrie pirksti bija krampjaini sažņaugti; Zahars pašķielēja uz savu pārinieku, seja tam bija kļuvusi pelnu pelēka, visa lielās sviedru lāsēs.

— Ejam, ejam, — Zahars sēca, uzmundrinādams spēku zaudējušo puisi, lai gan pašam ap acīm tumšs vien griezās, — palaidīsim virvi garāku...

— Kas es tev esmu, zirgs, vai... elpu cērt ciet... beigas mums abiem, draudziņ, un krusts pāri...

— Nesmilksti, es teicu... Klausi mani, ja vēl kāds uzsprāgs, liecies gar zemi un nekusties... lai šauj vien. uz mīnām viņi nelīdīs. Tad pienāks nakts, tumsa, mēness lec tikai rīta pusē. Turi sevi grožos, tiesa, saplosīja cilvēkus, izsvaidīja uz vienu pusi roku, uz citu — iekšas, tā taču parasta parādība ... Krusts pāri... Vai tu maz zini, ko nozīmē krusts uz krusta? — viņš pajautāja, aši notrausdams no sejas kodīgos sviedrus. — Tas ir pops uz žēlsirdīgās māsas, to es dzirdēju jau pilsoņu kara dienās. Nu re, bet tev muļķības prātā. Vēl jau var dzīvot.

Zahars runāja un aizvien vairāk ticēja pats saviem vārdiem; viņi atkal bija nonākuši līdz malai un pagriezās atpakaļ. Ecēšu tapas plucināja sakaltušo zemi, un Zahars gluži neviļus sāka ieklausīties, kā tās skrapst pa cingu-ļiem. Viņa pārinieks paklupa, krizdams pagrūda arī Zaharu, bet Zahars, palaidis virvi vaļā, noturējās un uzrāva kājās arī pārinieku. «Ejam, ejam,» viņš murmināja, ieguldamies virvē un tagad jau viens pats raudams ecēšas uz priekšu: pārinieks soļoja grīļodamies, un virve ļengani vilkās viņam nopakaļ. Un atkal kaut kur ap lauka vidu spilgts sprādziena uzliesmojums iecirtās acīs, Zaharu pasita gaisā, atsvieda atpakaļ un ar vārīgo plecu trieca pret zemi; vēl tālāk atsvieda viņa pārinieku, visapkārt dābolā-jam sāka tarkšķēt automāti, jo četri kājās palikušie gūstekni pameta ecēšas un, nekā nesajēgdami, metās skriet uz visām pusēm. Pagalam ir, juzdamies garīgi un fiziski pilnīgi iztukšots, Zahars atviegloti nodomāja, gana dzerts, gana ēsts un mīlēts, pēdēja stunda ir klāt. Un kas tas īsti ir — nāve? Bija reiz cilvēks, un nekā pāri nepalika, te roka, tur kāja, izsvaidīja pa visu lauku. Viņš dzirdēja vāciešu klaigāšanu, šaudīšanos, taču nepievērsa tam uzmanību, viņš gulēja, iespiedis seju īsajā, za|ajā āboliņā; patlaban viņš arī nekā nejuta: ne cepinošo sauli, ne to, ka viņu varēja kuru katru mirkli ķert lode; automātu kārtas ik pa mirklim cirtās zemē turpat blakus, reiz tā no-šķieda zemi pie pašas sejas, bet viņš tikai ciešāk samiedza acis. Tā, nu tas brīdis ir pienācis, kad beidzas dzīve, darbs, ģimene, viņš domāja, viņu mīlēja sievietes, mīlēja kaislīgi, un arī viņš tās mīlēja ne mazāk, dzima bērni, bet nu ir sācies karš, taču kāds no viņa bērniem katrā ziņā paliks dzīvs un savukārt uzsāks ilgu un brāzmainu dzīves riņķojumu; tikai viņam liktenis laikam lēmis palikt guļam šī lauka vidū.

Zaharam atmiņā atausa kaut kas miglains un maigs; viņš pavisam skaidri iedomāja, ka reiz taču arī pats bija mazs, tāds kā tagad viņa Ņikolka un Jegors; cik tad bija patīkami apsēsties pie tīri noberztā galda un gaidīt, kad allaž drūmais un nerunīgais tēvs pados zīmi, ka var sākt ēst; svētku reizē māte katrā ziņā paslepšus nolika viņam lielāku un gardāku gabaliņu; cauri krampjaini sažmiegtajiem plakstiem izsūcās pēkšņs siltums un aiztecēja pa seju; cik tomēr cilvēkam maz vajag, Zahars nodomāja, tikai pārāk vēlu to sākam saprast.

Kaut kas atsitās viņa plecā, un tikai pēc tam uzliesmoja sāpe; sakodis zobus, cik spēka, viņš pat nepakustējās un palika guļam, un cepināja saule, un tikko jaušami gar pašu zemi lodāja smacīga vēsma, kas nenesa spirdzinājumu, un viņš juta rūgtenu garšu mutē; Zahars dzirdēja, kā dun un dreb zeme, un spiedās jo ciešāk tai klāt; tepat netālu bļaustījās un šaudelēja vācieši, taču viņam gar to nebija nekādas daļas; viņam vajadzēja izturēt līdz vakaram, līdz tumsai, ja vien palaimēsies. Pat visgrūtākajos mirkļos, kad viņam rokās bija ierocis, bet blakus savējie, viņš tā nebija apzinājies savu taisnību un savu spēku iepretim ienaidniekam, vajadzēja tikai drosmīgāk turēties — un vācietis galu galā tomēr metīsies bēgt; vācietis nevar nebēgt no svešas zemes, no viņa — Zahara Derjugina zemes, lai tas būtu kaut vai desmit reizes spēcīgāks, bet, lūk, tagad, gulēdams nevarīgi izplestām rokām negantajā saules svelmē, viņš iepazina sevī arī kaut ko citu un viņu beidza vai nost tas nežēlīgais asmens, kas sāka durt sirdī; ja pat viņš, vīrs pašos brieduma gados, nekā nevarēja padarīt, ko tad var prasīt no bērniem un sievietēm?

Šobrīd viņš bija nespēcīgs un vārgs, viņa dzīvība varēja aprauties kuru katru mirkli, taču tieši no šīs nāvējoši asās sāpes pašos sirds dzijumos radās un auga augumā pārliecība, ka vācieši nemaz tik veiksmīgi uz Maskavu nevirzās, ka tas nemaz nevar būt, ka karš tikai tagad sāk trakot pilnā sparā un ka tautas sirdī iekvēlinātajam naidam nekāds spēks pretī nenoturēsies, un te nelīdzēs ne tanki, ne lidmašīnas, ne pati nāve.

Un viņš, apstākļu sagadīšanās dēļ izrauts no vispārējā notikumu rituma, ar apbrīnojamu precizitāti patiešām izjuta, uzminēja un apjauta notiekošā nozīmi un vērienu, jo Smoļenskas kauja, ieraudama sevī no abām pusēm aizvien jaunas un jaunas karaspēka masas, tieši šajās dienās tuvojās visaugstākajam spriegumam, un jau bija skaidrs, ka vācieši aplam cer bez apstāšanās tikt tālāk uz Maskavu un ka šīs kaujas impulsi jau aiztraukuši pa milzīgajiem zemes plašumiem un atstarojušies daudzās vietās. Un jau pats Hitlers pa radio piedāvā Cērčila kungam, kas parlamentā paziņojis, ka Smoļenskā atrodas Sarkanās Armijas rokās, sazināties ar armijas pavēlnieku ģenerāli Lukinu un noskaidrot, kā rokās Smoļenskā patiešām atrodas. Un Lukins, to uzzinājis, tūlīt sazinās pa tālruni ar 129. strēlnieku divīzijas komandieri Gorod-ņanski.

— Aleksej Mihailovič, kur atrodas jūsu novērošanas punkts? — viņš ar zināmu piesardzību un satraukumu vaicā.

— Turpat vien, tajā pašā mūra mājā, kur jūs vakar bijāt. Laba flanga pulks cīnās par pilsētas slimnīcu.

— Tad viss kārtībā, paldies, Aleksej Mihailovič, — Lukins saka, noliek klausuli un kādu minūti sēž klusēdams un domās nogrimis; šis cilvēks, kam liktenis bija lēmis ar savu, pēc miera laika štatiem nokomplektēto Aizbaikāla armiju gandrīz bez tankiem un pilnīgi bez aviācijas atbalsta, ar gauži niecīgu artilēriju, kurai turklāt ļoti trūka šāviņu, no sākuma līdz galam izturēt visu Smoļenskas kaujas smagumu, — šis cilvēks zināja, kas ir varonība. Viņš nevar pateikt šo skopo «paldies» katram kareivim

atsevišķi, viņš nevar to pateikt desmitiem tūkstošu kritušo, lai gan viņam bija liela vara, viņam nebija un arī nevarēja būt šo drausmīgo tiesību.

Viņš palūkojās atpakaļ, un adjutants, it kā uzminēdams, pasniedza viņam karavīra katliņu ar sasilušo ūdeni; neiedomājami karstā jūlija tveice šogad dedzināt dedzināja Smoļenskas zemi.

4

Diena, pareizāk sakot, nakts, kad kļuva zināms, ka vācieši ielauzušies Holmskas apgabala ziemeļrietumu nomalēs, iespiedās Brjuhanova atmiņā uz visiem laikiem kā visgrūtākā robežlīnija; visu jūliju un augusta pirmo pusi Brjuhanovs bija pavadījis nepārtrauktā braukāšanā pa rajoniem, kas bija palikuši bez vīriešiem, viņš organizēja, cik vien tas iespējams, masveidīgu lopu aizdzīšanu, labības krājumu izvešanu, ražas novākšanu, kulšanu un atkal labības izvešanu; Petrova rīkojums par tūlītēju atgriešanos sasniedza viņu Sļepņā pašā pievakarē, un viņš tūlīt pat, nemaz neiegriezdamies Zežskā, kur pats bija gribējis pārbaudīt, kā noris tikai pirms gada palaistās motoru rūpnīcas iekārtas demontāža un evakuācija, pavēlēja Vese-ļeičikovam dzīt mašīnu, cik jaudas, uz Holmsku. Satraukums auga augumā; divās vietās raka prettanku grāvjus, un mašīnu ik reizes apturēja un pārbaudīja dokumentus; vēl pirms divām nedēļām nekā tāda nebija — ne grāvju, ne pārbaužu, un Brjuhanovs, kaut arī ļoti steidzās, katru reizi kāpa laukā no mašīnas. Kilometrus piecdesmit no Holmskas mašīna aizkavējās vismaz stundas ceturksni; līdz pusei izraktā prettanku grāvja nogāzes bija kā sētiņ nosētas ar strādājošām sievietēm, skolēniem, sirmgalvjiem; tumsa piesedza kustību, nakts bija melna, ar lielām zvaigznēm mākoņu spraugās; Iekšlietu tautas komisariāta posteņa vecākais, kas soļoja gar grāvi iepakaļ Brjuhanovam, švīkstināja savu brezenta mēteli un kāsēja.

— Dienā divas reizes lidoja bombardēt, — viņš aizsmakušā balsī stāstīja. — Trīs meitenes nogalināja, kādus desmit cilvēkus sakropļoja.

— Kas vada darbus? — Brjuhanovs uzprasījaL saspringti ielūkodamies tumsā un ieklausīdamies lāpstu šķindā.

— Biedrs Demidovs Jelizars Osipovičs, inženieris no Maskavas. No apgabala dienā te bija iegriezies Sergejevs.

Brjuhanovs atvadījās, atgriezās mašīnā un pavēlēja braukt ātrāk; ap desmitiem vakarā viņš jau bija Petrova kabinetā, Petrovs tikai uz mirkli pacēla galvu no papīriem uz galda, pie kura cilvēku desmit, gan karavīru, gan civilistu (civilos Brjuhanovs gandrīz visus pazina), kaut ko apsprieda.

— Apgabala komitejas otrais sekretārs, — Petrovs īsi pateica. — Piesēdi mirklīti, Tihon, — viņš pamāja Brjuhanovam un atkal noliecās pār galdu. — Turpinām, biedri. Tatad tā: no ziemeļu un rietumu rajoniem bez kavēšanās jāevakuē medicīnas māsu un sanitāru kursi, visi vīriešu kārtas iedzīvotāji no sešpadsmit līdz piecdesmit piecu gadu vecumam, apmācītās tanku iznīcinātāju grupas tiek nodotas karaspēka daļām; uz iznīcinātāju bataljonu bāzes tiek dibinātās partizāņu vienības — šajā sakarā direktīvas uz rajoniem jau nosūtītas. Tūlīt pat jāuzsāk rūpniecības objektu masveida evakuācija no Holmskas; zemessargi un komunisti atkāpjas kopā ar armiju, visi sagatavotie bruņuvilcieni tiek nodoti armijas pavēlniecībai.

Brjuhanovs piegāja pie galda, paslējās uz pirkstgaliem un palūkojās pāri galvām; uz galda gulēja apgabala karte, visa vienās zilās, zaļās un sarkanās līnijās un bultās, un divas no tām, zilas, draudīgas, aptvēra Holmsku no dienvidiem un ziemeļrietumiem, tūdaļ pasacīdamas Brjuhanovam to, ko viņš vēl nezināja, taču viņā viss sacēlās tieši pret to, un pirmajā brīdī viņš klausījās Petrova vienmērīgajā, nogurušajā balsī ar pieaugošu īgnumu. «Drāmas teātri, papirosu un konditorejas fabriku uz Saratovu,» kaut kur dziļi un sāpīgi viņā atbalsojās, šķiet, nekam nevajadzīgie vārdi, kam nebija nekāda sakara ar notiekošo. «Mašīnbūves rūpnīcu — uz Sverdlovsku, Zežskas motoru ...»

Uz brīdi nodzisa elektrība, un tūlīt iestājās smags, smacīgs klusums. Kāds sāka švirkstināt sērkociņu, taču gaisma atkal iedegās, un visi, gluži kā pēc komandas, palūkojās augšup, uz plafoniem.

Brjuhanovs atgāja maliņā un uzsmēķēja; ik pa brīdim kabinetā ienāca Petrova palīgs, klusēdams pasniedza telegrammas un ziņojumus un izgāja laukā; aši pārskriedams tiem ar acīm, Petrovs turpināja apspriedi; jau pēc tam, kad viņš bija visus atlaidis un palicis kabinetā divatā ar Brjuhanovu, atkal ienāca palīgs ar saspringtu seju un ar ierastu, strauju kustību sakārtoja uz muguras savu formas blūzi.

— No Valsts Aizsardzības Komitejas, Konstantin Ļeontjevič, — viņš pateica.

Petrovs, galvu nepacēlis, atlaida palīgu, un jau pec tā, cik lēni viņš lasīja telegrammu, turēdams to mazliet atstatu, Brjuhanovs saprata, ka radušies jauni sarežģījumi.

— Slikti, Tihon, — Petrovs noteica, — ļoti slikti. Naktī no divdesmit devītā uz trīsdesmito jūliju atstāta Smo-ļenska, kaujas risinās kaut kur Jeļņas un Vjazmas apkaimē. Nezinu, cik precīzas ir šīs ziņas, taču fakts ir un paliek fakts. Starp citu, ar stāvokli tu iepazīsies vēlāk, es tevi izsaucu citā sakarā; vakar bombardēšanas laikā pavisam muļķīgā kārtā kritis Sapožkovs.

Pēc naktī pārciestās lēkmes Petrova seja bija dzeltena, sažuvusi, mutē turējās rūgta garša, un viņš arī neuzskatīja par vajadzīgu slēpt no Brjuhanova savu stāvokli; zobus sakodis, Brjuhanovs sajuta, ka nodreb sirds un kļūst smagi.

— Pirms stundas saņemts rīkojums visnotaļ paātrināt rūpniecības objektu un strādnieku evakuāciju, sagatavot uzspridzināšanai galvenās rūpnīcas, arī Zežskas motoru rūpnīcu. Kā man šķiet, Tihon, mūsu rīcībā nav vairāk par nedēļu, varbūt pat mazāk.

Piegājis klāt, Petrovs uzlika roku Brjuhanovam uz pleca; viņš bija augumā nedaudz īsāks, pierē un vaigos bija iegūlušās dziļas rievas, un likās kaut kā dīvaini, ka šajā sejā mirdz pavisam jauneklīgas acis.

— Tev tiek uzticēts Sapožkova darbs. Kuru katru mirkli šurp jāatnāk Pozdiševam, viņš, cik nu tas būs iespējams, pastāstīs tev par visu. Bet pagaidām te būs karte, iepazīsties. — Petrovs izņēma no seifa sīku, ar nosacītiem apzīmējumiem izraibinātu apgabala karti. — No visa pārējā tu tiec pilnīgi atbrīvots.

— Labi. — Brjuhanovs aizgāja pie maza galdiņa kabineta kaktā; viņš saprata, kādu nastu uzņemas uz saviem pleciem, ir jau uzņēmies, viņš pats sevi pārlaboja. Notiekošais viņu uztrauca ne tikai un ne tik daudz pasaules mērogā; viņš spēja aptvert, ka vācieši jau pienākuši pie Holmskas apgabala — viena no paša Krievijas centra apgabala robežām, tikai viņš nekādi nespēja pie tā tik ātri pierast; viņā risinājās kaut kādi sarežģīti, pretrunīgi vērtību pārvērtējumi; ja viņam vēl pirms dažiem mēnešiem uzprasītu, vai viņš ir godīgs cilvēks, viņš nedomādams atbildētu — «jā», taču tagad, kad Hitlera karama-

šinas asmens jau bija ietriecies līdz pat sirdij, katram padomju cilvēkam bija jāieskatās pašam sevī, jo gandrīz visiem šiem divsimt miljoniem cilvēku dziļdziļi sirdī bija ieslēpta ne tikai visas tautas kopējā bēda, tur bija meklējams arī spēks tās glābšanai, un viņam, cilvēkam, kam bija dota pietiekami liela vara pār citiem, vajadzēja bezkaislīgi ielūkoties patiesībai acīs un jautāt sev: «Vai tu esi darījis visu, lai tā nebūtu? Nē, neesi.» — «Tu prati iet taisni,» viņam vēl vajadzētu piebilst, «tu taču visu laiku zināji, ka, jo taisnāks ce|š, jo tas ir nežēlīgāks un skarbāks, jo vairāk ir upuru, jo nav un nevar būt idejas, kas vienādi atbilstu visu interesēm.» Brjuhanovs, saglabādams ārēju mieru, bet iekšēji viss sasprindzis un sakoncentrējies, visu nakti kopā ar Petrovu izraudzījās kandidatūras pagrīdes darbam, sprieda par pārtikas un munīcijas bāzu izvietošanu, atkal un atkal pētīja partizāņu vienībām paredzēto komandieru sarakstu. Kad abi jau bija visu tikpat kā izsprieduši, Petrovs atbīdīja nost apgabala karti, atliecās krēslā taisns un, ar rokām pret galda malu atspiedies, it kā gribēdams atstumt no sevis šo smago ozolkoka parikti, kas gan bija laba ikdienas darbam, bet neiedomājama patlaban, kad viss bija sakustējies, aizmiedza acis — kaut arī galda spuldzes gaisma bija noēnota, kņudēja plaksti, taču tūlīt pat viņš atkal paņēma tālruņa klausuli, un Brjuhanovs ievēroja, kā vienā mirklī pārvēršas Petrova seja.

— Ko? Ko? Atkārtojiet, lūdzu! — viņš pieprasīja.

— Pasauciet viņu pie tālruņa, tūlīt! — Gaidīdams Petrovs bungoja ar pirkstiem pa galdu un neteica ne vārda.

— Ahā, Cubarevs! Kāpēc jūs neizbraucāt, kā jums bija pavēlēts, jau vakar? Jūs saprotat, ar ko tas draud? Nē, nē, nekādu taisnošanos! Kā tā, lai neuzdrošinos kliegt?! Kādi darbgaldi? Es pavēlēšu aizvākt jūs ar karavīru palīdzību! Tam nav nekādas nozīmes, ka jums tur kāds ir pazudis! Jūs dzirdat, es pieprasu, lai jūs bez kavēšanās izbrauktu uz iMaskavu! Tūlīt sazināšos ar karavīriem, viņi iedos lidmašīnu, ņemiet vērā, tā ir Centrālkomitejas pavēlē! Viss!

Petrovs nosvieda klausuli.

— Nē, tas nav paciešams! — Petrovs sakrampēja izdilušās, nervozās rokas. — Neviens nesaprot notiekošā nopietnību, tas pats Cubarevs uzvedas neciešami, noziedzīgi, kā puišelis! Un kur galu galā Pozdiševs pēkšņi iekritis, kaut viņu nelabais?!

\

— Nomierinieties, Konstantin Ļeontjevič, gan atnāks,— Brjuhanovs sacīja, — es tikko sazinājos.

— Nomierinieties! Apgabala teritorijā vēl palikuši ap divsimttūkstoš lopu, visas pārceltuves pārslogotās; ceļi pilni, dienā kustība pa tiem tikpat kā nav iespējama. Ja, mēs ģimenes un arhīvu aizsūtījām jau vakar, tavu māti arī, viņa atstāja tev zīmīti. — Viņš pačamdījās pa sānkabatu un pasniedza Brjuhanovam no burtnīcas izrautu un četrkārt pārlocītu lapiņu.

Tālruņi zvanīja vienā laidā, kabinetā klusēdami, gandrīz vai teciņiem, taču bez liekas mīdīšanās nāca un gāja cilvēki gan ar papīriem, gan bez tiem, nāca Brjuhanovam gan pazīstami, gan nepazīstami; Petrovs atkal kādu bāra, klausuli ar plecu piespiedis un kaut ko parakstīdams, bieži pieminēja Cubareva vārdu. Aizsmēķēdams papirosu, Brjuhanovs piegāja pie loga un pameta acis pagalmā, kur krāva mašīnās kaut kādas kastes un maisus. Kāpēc, kāpēc tas viss vajadzīgs, viņš ar pēkšņu niknumu nodomāja, vienalga tagad neviens vairs nevarēs ievadīt visu šo stihisko straumi kaut cik normālā gultnē; tagad taču vajadzīgs, lai katrs saprastu pašu vienkāršāko, ka tagad visiem jāsavelkas dūrē, jāatrnct malā viss un jāsavelkas dūrē, pēc tam uzradīsies kāds spēks un radīsies savs, nekādiem iepriekšējiem aprēķiniem nepakļāvīgs risinājums. Apgabala komitejas pagalmā dedzināja papīrus, un Brjuhanovs, skatīdamies melnajās plēnēs, kas lidoja pa gaisu, pēkšņi sajuta kājās svina smagumu; galva džinkstēja, un gribējās kaut kur nolīst un vismaz dažas minūtes nosnausties. Kaut kāds īpašs, gandrīz vai spiedīgs klusums aiz muguras piespieda Brjuhanovu atskatīties un veicīgi pieiet pie Petrova, kas, tāpat kājās stāvot, lasīja kārtējo depešu, pareizāk sakot, bija jau izlasījis, tikai nekādi nevarēja atrauties no skopajām, šķībi un greizi uzlīmētajām rindiņām.

— Kas ir? Kas tur vēl gadījies? — Brjuhanovs gandrīz vai rupji noprasīja, un Petrovs klusēdams pasniedza viņam pelēko veidlapu. Brjuhanovs izlasīja, nelīdzenajās rindās cieši ielūkodamies, un visa viņa seja pārklājās tumšiem plankumiem.

— Mieru, Tihon, — Petrovs teica. — Mieru. Laikam jau tā vajag, mēs visu nevaram zināt, laikam tā ir nežēlīga nepieciešamība.

— Nepieciešamība? — Brjuhanovs gārdzošā balsī pār-

jautāja. — Atdot bez kaujas? Cik ilgi vēl? Ko viņi tur domā?

— To, lūk, es nezinu. Nezinu. Mums nav vairs laika. Atceries, Tihon, vienu: tautā vienmēr glabājas neaizskarta, apslēpta morālo, fizisko, bioloģisko spēku rezerve pašam pēdējam, vispēdējam gadījumam, ja vēsture nostāda tautu uz dzīvības un nāves robežas, un tāda robeža ir, kad vēl pietrūkst tikai sīka nieciņa, lai sāktos iznīcība. Man šķiet, ka tāds brīdis ir pienācis. Iegaumē šo patiesību, patlaban tā ir pati būtība.

— Ak vārdi, cēlie vārdi, — Brjuhanovs kaut kādā gausā, saltā stingumā novilka. — Cik mēs tādu neesam sarunājuši...

— Nē, tie nav tikai vārdi, — Petrovs pārtrauca un nervozi paberzēja iekaisušās acis. — Dzirdi, Tihon, tie nav tukši vārdi. Bet varbūt tu netici, baidies? — Viņš piegāja Brjuhanovam cieši klāt un ieskatījās acīs, un tūdaļ starp viņiem izskrēja dzīvinoša dzirkstele, kā tas notiek tādu cilvēku attiecībās, kuri viens otru labi pazīst un bez ierunām viens otram tic, un Brjuhanovs ar vieglām sirds trīsām it kā palūkojās aiz ciešajām bruņām un uz īsu mirkli ieraudzīja kaut ko ļoti tuvu, saprotamu, dārgu; iespējams, ka tā arī bija tā pati neaizskaramā, apslēptā rezerve, par kuru Petrovs tikko bija runājis, un Brjuhanovu pārņēma sūra atvieglinājuma sajūta.

— Jārīkojas, nezaudējot ne mirkli, — Petrova balss skanēja vienmērīgi, bez emocijām, taču skaidri un stingri. — Nekavējoties un tūlīt. Galu galā kur palicis Pozdi-ševs? — Viņš straujiem soļiem izgāja no kabineta un uzgaidāmajā istabā sāka ar kādu skaļi, vārdus skaldīdams, runāt; pēc dažām minūtēm kabinetā jau sapulcējās apgabala komitejas biroja locekļi, štābu un družīnu priekšnieki, ieradās iznīcinātāju brigāžu komandieri...

Brjuhanovs paskatījās pulkstenī: tas rādīja divi un piecpadsmit minūtes naktī.

— Ej uz savu istabu, — Petrovs, pienācis blakus, pavisam negaidīti sacīja viņam. — Iedzer kafiju, paēd, es tur jau pateicu, lai sagādā. Pozdiševs gaida tevi. Re nu, Tihon... nu jau mēs esam šķirti, ej vien. Pēc stundas tev iedos to uzņēmumu sarakstu, kas katrā ziņā jāiznīcina, arī tas tiek uzticēts tev, tu pārbaudīsi. Un tagad, Tihon, es tevi svētīju,

Visas trīs dienas līdz pat tam brīdim, kad vācieši ienāca Holmskā, Brjuhanovs, iepazīdamies ar saviem turpmākajiem pienākumiem, nodarbojās ar pagrīdes, slepenu tikšanās vietu, partizāņu bāzu un partizāņu vienību organizēšanu, ar steidzīgu nepieciešamo dokumentu izgatavošanu tiem, kuri palika darbam pagrīdē, un visu šo laiku viņš atradās tādā kā uzbudinājuma stāvoklī, kam par iemeslu bija tā sirds apskaidrība, ko bija ieguvis patiesībā pavisam nejaušajā sarunā ar Petrovu; nebija vairs nekā tāda, kas traucētu viņu nodoties vienam darbam un vienai domai, un pat tās tikšanās ar Pozdiševu, bojā gājušā Sapožkova pirmo vietnieku, un daudziem citiem cilvēkiem, tikšanās, kas pagāja vienā negantā steigā, nedz grozīja, nedz arī samaitāja viņa noskaņojumu, un arī Pozdiševs, akurāts, spēcīgs četrdesmit piecus gadus vecs vīrietis, ķērās pie darba enerģiski, lietišķi un stipri atvieglināja uzdevumu; pat uzklausījis Brjuhanovu, ka agrāk izstrādātais un apstiprinātais plāns būs dažuviet krietni vien jāgroza, viņš piekrizdams pamāja ar galvu.

— Mums abiem, Tihon, nav nekā īpaša, par ko diskutēt, — viņš jau otrā diena sacīja. — Pēc tam viss pats par sevi noskaidrosies, mani tāpat nekāda paradīze negaida. Manuprāt, esi izlēmis pareizi, ziemeļu daļā tu būsi vairāk savā vietā. Un tāpēc pavilksim svītru. Te tev būs vēl viens saraksts, to es sagatavoju bez visām instrukcijām: tas ir to cilvēku saraksts, kuri var mesties uz vienu roku ar vāciešiem. Pats par sevi saprotams, ka visus jau nevar uzskaitīt.

Brjuhanovs neteica nekā, tikai pārskrēja sarakstam ar acīm.

— Katram, protams, ir sava metode, un tu vari iemest sarakstu ugunī, tomēr paklausi manam padomam: nesteidzies, mēs ar Sapožkovu taču gatavojāmies ļoti nopietni.

Galīgi sadalījuši pienākumus, viņi īsi atvadījās un šķīrās; nakamajā vakarā, kad pilsēta jau šķita kā izmirusi un apgabala komitejas ēkā bija palicis tikai Brjuhanovs ar saviem cilvēkiem, stājās spēkā un sāka darboties pavisam cita laika skaitīšana, un, lai gan Brjuhanovs vēl turpināja izrīkot un pavēlēt, viņš jau pats sajuta šo pārsteidzošo un nomācošo apstākļu izmaiņu un fiziski cieta no klusuma, kas aizvien vairāk sabiezēja pār pilsētu. Ik reizi, kad nošķinda tālrunis, viņš pasniedzās pēc klausules kaut kā piesardzīgi un tomēr ar slepenu prieku — speciālā sakaru grupa vēl darbojās, no vairākām vietām vēl pienāca ziņas par stāvokli; taču austrumu rajoni, caur kuriem uz dienvidaustrumiem virzījās vācu tanku smaile, kas atšķēla Holmsku, atvienojās cits pēc cita, un pulksten divdesmit trijos piecpadsmit grupas vecākais paziņoja, ka sakari ar Maskavu un Orlu ir pārtrūkuši. Elpu aizturējis, Brjuhanovs atņēma klausuli no auss.

— Biedri Tihonov! Biedri Tihonov! — klausulē vēlreiz ieskanējās pēdējās dienās tik labi iepazītā balss. — Jūs mani dzirdat?

— Es klausos, — Brjuhanovs sacīja. — Tagad ir viss. Informējiet, ja iespējams, otro un trešo un rīkojieties saskaņā ar pēdējo norādījumu.

— Klausos, biedri Tihonov!

— Paldies meitenēm un jums, vēlu labu veiksmi...

— Klausos, biedri Tihonov! Vēlam veiksmi arī jums.

— Paldies, biedri, tagad viss.

Brjuhanovs nolaida roku ar klausuli, gluži kā baidīdamies, ka tā nenokrīt, nogaidīja, tad pielika klausuli pie auss: viņā pašā ka sāpīgs zvans atbalsojās dobjš, dziļš klusums. Sakarnieki klusēdami gaidīja viņam aiz muguras, viņš piesardzīgi nolika klausuli uz dakšiņas un paskatījās pulkstenī: tas rādīja divdesmit trīs un trīsdesmit vienu minūti. Tā, tagad ir viss, viņš nodomāja, nemaz negribas ticēt, mirusi pilsēta.

Klusēdams noklausījies kārtējo ziņojumu, ka pie pilsētas no divām pusēm reizē pienākuši vācu tanki un apstājušies, laikam rītu gaidīdami, un ka automātisti jau nāk iekšā pilsētā, Brjuhanovs deva savu pirmo pavēli šajā jaunajā laika skaitījumā: uzspridzināt termoelektrocentrāli un applūdināt šahtas netālu no Holmskas, tajās ieguva brūnogles; arī pašam bija laiks doties prom uz iepriekš jau izraudzītu un sagatavotu vietu — uz mežos paslēpto Stolbu ciemu, bet viņš vēl nekādi nevarēja izšķirties, un tikai nepacietīgā, gaidošā iekremšlošanās aiz muguras izkustināja viņu no vietas. Taču tajā pašā mirklī viņu apstādināja smagi, steidzīgi soļi ārpusē. Brjuhanovs un viņa sakarnieki paķēra ieročus, viens no viņiem atkāpās kaktā aiz durvīm un uzvilka gaili, bet pēc tam jau viss turpmākais, kad tas ienāca prātā pēc daudz, daudz dienām un pat mēnešiem, izlikās kā acumirklīgs, atmiņā dziļi iespiedies uzliesmojums. Pozdiševs, kas atbildēja par aiz-

sardzības objektu iznīcināšanu apgabalā, iedrāzās kabinetā un sāka klaigāt par nekārtību un neorganizētību, ka viņš šitādā putrā nevarot ne par ko uzņemties atbildību; Brjuhanovs, galu galā noskaidrojis, ka Zežskas motoru rūpnīcas korpusi, aizsprosts un elektrostacija palikuši ne-uzspridzināti, paskatījās Pozdiševā nikni samiegtām acīrn; viņš it kā pakāpās atpakaļ laikā — uz astoņpadsmito un deviņpadsmito gadu, un dvēselē ar sparu ietriecās pretvējš, noplēsdams pa šiem gadiem uzaugušo vienmērīgā ritma un paša nozīmības izjūtas biezo čaulu; viņš pat salīgojās no šāda negaidīta trieciena.

— Ko tu runā? Kas tev noticis? Vispirms savaldi sevi, Pozdišev, — viņš draudīgi sacīja. — Klusu! Mierā! Uzklausi! Mums nav ne sekundes laika. Ja arī šahtas paliks neapplūdinātas, es nodošu tevi līdz ar taviem grupu komandieriem tribunālam pēc visiem kara laika likumiem. Tūlīt uz šahtām! Es uzņemos Zežsku. Ejam uz mašīnu, — viņš pamāja sakarniekam.

Nerunādami vairs ne vārda, viņi steidzīgi norībināja pa kāpnēm lejā, milzīgā, pamestā ēkas kārba ar bombardēšanā izdauzītajiem logiem, ar caurvējiem, kas dzenāja pa grīdu papīrus un pelnu plēnes, dobji atbalsoja katru viņa soli; pie sienām vēl šur un tur melnēja portreti. Šoferis, dūšīga auguma vīrs ar apaļu seju, kas bija nomainījis Vesejeičikovu un ko Brjuhanovs tikpat kā nepazina, nervozi mīņājās pie klusi dūcošā motora; ieraudzījis Brjuhanovu, viņš atviegloti uzelpoja un metās iekšā mašīnā; pēc mirkļa tā jau izdrāzās no apgabala komitejas pagalma un, manīdamās laukā no pilsētas, sāka līkumot pa tukšajām ielām; pilsēta ar katru mirkli neatvairāmi pārvērtās, tā it kā pārvilka sev pāri neredzamu pelēku segu, Brjuhanovs sajuta, cik smacīgi kļuvis, un atpogāja sava krekla ciešās apkakles augšējās pogas. Kādā vietā mašīna gandrīz vai uzdrāzās virsū vācu tankam, un šoferis, kļūdams balts kā krīts, mežonīgā ātrumā iegrieza mašīnu šķērsielā, tad pa caurbraucamu pagalmu izdrāzās uz blakus ielas; pēc brīža mašīna, atstādama aiz sevis biezu putekļu asti, jau lēkāja pa vienās grambās samalstītu zemes ceļu (galveno maģistrāli uz Zežsku bija ieņēmuši vācieši); Brjuhanovs pašķielēja uz šoferi un paslepus nopūtās. No pilsētas esam izkļuvuši laimīgi, jāpaveicas arī turpmāk, viņš domāja, drīz iestāsies naids, varēs nokļūt Zežskā pirms vāciešiem un izdarīt paredzēto, nepieciešamo, gan tad apstākļi rādīs, kā rīkoties tālāk. Viņam

tik un tā vajadzēja nokļūt Zežskas pusē un no turienes tālāk — uz mežiem. Tad jau labāk arī pašam visu pārbaudīt.

Brjuhanovs atkal sajuta, ka viņš ir pilnīgi atrauts no visa ierastā, agrākā; tagad vairs nav neviena, kas pavēlētu, tagad viņš viens pats atbild par katru savu soli un rīcību, par simtiem un tūkstošiem cilvēku, par neskaitāmiem visdažādākajiem pienākumiem; un šajās domās viņš neviļus dzīvoja nošķirti no sava šofera un sakarnieka; uz kādu brītiņu, jau pirms pašas ausmas, viņš iesnaudās, tomēr visu laiku dzirdēja, ka vienmērīgi dūc motors, un juta, ka zem viņa strauji joņo zeme, bet, līdzko šī joņo-šana palēninājās, tūdaļ atvēra acis.

Trijos naktī viņi izdrāzās cauri Zežskai un pa platu, asfaltētu ceļu nogriezās uz rūpnīcu, kur viņiem pretim izskrēja kāds puisis ar garu šauteni rokās; šoferis piebremzēja, un Brjuhanovs, ar notirpušajām kājām pieklibodams, steidzīgi izkāpa no mašīnas.

— Kas jūs tādi esat? — puisis ar iemācītu bardzību noprasīja, jau pa gabalu pagriezdams šauteni pret Brjuhanovu, un varēja redzēt, ka viņš ar šito krāmu iepazinies pavisam nesen, un tāpēc viņa rokās šautene vairāk atgādināja garu pagali; no vārtu puses pie viņiem skrēja kāds ar bieziem bārdas rugājiem noaudzis cilvēks, kurā Brjuhanovs sazīmēja Koševu; Koševam, vismaz Brjuhanovam tā likās, bija apaļas, apjukušas acis, un Brjuhanova seja nervozi noraustījās.

— Kāpēc neesi uzspridzinājis rūpnīcu, Košev? — viņš noprasīja. — Kādēļ tā vēl stāv, kā stāvējusi, es tev prasu? Kāpēc tevi šeit atstāja? Kuru katru mirkli var ierasties vācieši! Vavilov, — viņš pagriezās pret sakarnieku, — tūlīt apcietināt!

— To mēs tūlīt, — Vavilovs sarosījās, sakozdams zobus un veicīgi izvilkdams revolveri; puisis ar šauteni tūdaļ draudīgi metās starpā un nostājās Koševam priekšā.

— Atpakaļ! — viņš aiz uztraukuma neparasti skaļi iesaucās. — Kas jūs tādi esat? Stāt, atpakaļ... šaušu!

— Liecies, Vaņa mierā, dari savu darāmo. — Koševs īgni pastūma viņu malā. — Vienu mirklīti, biedri Brjuhanov, mēs tikko beidzām mīnēšanu. Tagad nav laika, vēlāk visu sīki paskaidrošu. Turklāt mums noticis neiedomājams atgadījums. Es jau devu rīkojumu spridzināt.,.

— Un kāpēc tad vēl kavējas?

— Mēs taču tikai vakar vakarā šito sātanu Čubarevu ar pēdējo ešelonu aizdabūjām prom, — Koševs aši nobēra. — Viņš jau nevienu neklausa. Pat Iekšlietu komisariāta darbinieki viņam nekā nevarēja padarīt. Kamēr, saka, nez kādus tur darbgaldus neiekraus, es nekur nebraukšu, katrs no tiem, saka, tagad ir dārgāks par simt tankiem.

— Kas tā par nepieredzētu cūcību! — Brjuhanovs, tikko valdīdamies, uzkliedza. — Viņš taču apsolīja aizlidot jau pirms divām dienām! Viņš viens pats ir veselas rūpnīcas vērts!

— Bet ko es varēju padarīt? — Koševs drūmi nomurmināja. — Tu taču viņu pazīsti, viņš, kaut arī inteliģents, taču kā laida vaļā piecstāvīgos, sienās ķieģeļi sāka drebēt. Tihon lvanovič, man vajag vēl reizīti šur tur uzmest aci, es tūlīt... Saproti... Tihon lvanovič, tikai šonakt pieveda vajadzīgo sprāgstvielu. Nogalināts Iekšlietu komisariāta sevišķās grupas pilnvarotais Samoilovs. Un tā, redzi, es paliku te par atbildīgo. Tu nevari ne iedomāties, kā te vakar gāja, pieci uzlidojumi cits aiz cita, rūpnīcu, tiesa, tikpat kā neskāra, bet ceļu sagandēja galīgi. Arī rīkojums par rūpnīcas uzspridzināšanu pienāca tikai pirms divām dienām. Labi, es tagad iešu, Tihon Ivano-vič... Mums vēl vajadzīga kāda pusstunda...

— Pagaidi, es iešu tev līdzi. Vavilov, pabrauksi atpakaļ uz Zežskas pusi līdz pakalnam, — Brjuhanovs pavēlēja, pēkšņi it kā novecodams. — Turi acis vaļā, līdzko pamani vāciešus, tūlīt šurpu. Tālāk rīkojies, kā norunāts, mani negaidi. Bet tu ved, es pats visu apskatīšu, — viņš strupi pateica Koševam un kopā ar viņu iegāja tukšajā caurlaides telpā; viņš steidzināja Koševu, kas smagi soļoja pa priekšu; laikam tieši šeit, apstādinātā milzeņa vidū, kur vēl pirms mēneša kūsāja dzīvība, Brjuhanovs pirmo reizi aptvēra, kāds drausmīgs posts piemeklējis visu zemi. Bija laiks, kad šajā pašā vietā kā plaša jūra liesmoja sārti; toreiz viņš augu nakti nostrādāja, rakdams būvbedri, tikai, kā sauca to vīru, — zemes racēju, no kura viņš negribēja atpalikt, to gan nekādi nespēja atcerēties, toties tā senā prieka un spēka izjūta, kas pamodās viņā, šoreiz labi noderēja.

Laiks patlaban bija sakoncentrējies tādā kā vienā pakārtā kamolā; Brjuhanovs fiziski juta, kā šis kamols tinas un tinas aizvien lielāks, kā tas ar katru soli un katru mirkli kļūst aizvien smagāks; zobus sakodis, viņš steidzās

pakaļ Koševam, kas soļoja pēdējiem spēkiem. Uzlēca saule; Brjuhanovs ar sāpīgi asu uztveri ievēroja gan sarkano ķieģeļu dūmeni, kas saules pirmajos staros krasi izcēlās pret debesīm, gan drūmās, tukšās korpusu kārbas, kas tomēr izskatījās mazliet tīkamākas un it kā dzīvākas; šķita, ka teju, teju no tām sāks velties laukā jautri čalojošas cilvēku straumes; jaunie bērziņi un kļavas, kas bija sastādītas gar celiņiem un nelielajos atpūtas skvēros, sen nelaistītās puķes — tas viss Brjuhanova apziņā jau bija daļiņa no vairs neesošās, aizgājušās pasaules.

Koševs, dodams pēdējos rīkojumus, apstājās pie platas pazemas betona ēkas blakus plašiem vārtiem, pa kuriem iestīdza rūsas skartas sliedes; pa vārtiem varēja brīvi iebraukt dzelzceļa platformas ar kravu. Masīvajos dzelzs vārtos melnēja durvis ar aizrestotu kvadrātveida lodziņu; Brjuhanovs piespiedās pie resnajiem dzelzs stieņiem, cenzdamies saskatīt, kas atrodas iekšpusē.

— Tā ir noliktava, — Koševs teica. — Lidmašīnu motori, nepaguvām aizvest, arī tos mēs piebāzām ar spridzekļiem. Liekas, viss tā kā būtu kārtībā.

Uzklausījis tagad nekam vairs nevajadzīgo Koševa paskaidrojumu, Brjuhanovs īgni pamāja ar galvu, pēc kādām desmit minūtēm tas viss uzlidos gaisā; no ēkas tumsas vēdīja vēsums un vecas mašīneļļas smaka.

— Viss kārtībā, Tihon lvanovič, ejam, — Koševs sāka steidzināt. — Laika vairs tikpat kā nav.

Brjuhanovs atkal sajuta, cik milzum apjomīgs var būt mirklis un cik reizēm grūti izturēt un neļaut, lai pašā virsroku ņemtu kaut kas sīks un gļēvulīgs. Viņam blakus joprojām atradās tikai Koševs — cilvēks, ko viņš pazina jau sen un itin labi, viņš zināja Koševa raksturu, viņam taisnība, tagad ir jāpastcidzas.

Sājā brīdī pie caurlaides telpas izcēlās kaut kāda jezga, puisis, šauteni gaisā pacēlis, aicināja viņus pie sevis, to, ko viņš kliedza, pa gabalu nevarēja sadzirdēt un tāpēc bija grūti saprast, kas tur noticis. Brjuhanovs, Koševs un vēl divi Koševam pakļautie minētāji aizsteidzās uz caurlaides telpu. Koševs uzskatīja, ka Brjuhanovs rīkojas neapdomīgi, līdz pat spridzināšanas brīdim palikdams rūpnīcā; protams, tagad katrs sīkums jāuzrauga un vēlreiz jāuzrauga, un tomēr Tihons ir nevajadzīgi pārgalvīgs, Koševs savā nodabā sprieda, tikko spēdams tikt viņam līdzi, kļuvis par apgabala komitejas sekretāru un tomēr vēl aizvien nenosvērts; lai nu kurš, bet viņš, Koševs, pa-

zīs! Brjuhanovu kā savus piecus pirkstus, un viņš, Ko* mivs, budarns Brjuhanova vietā, nekad tik aplam neriskētu ar savu galvu. Vienmēr var atgadīties kāda ķibele, bet jā-albild tīk un tā pārmijniekam, šinī gadījumā — tam pašam Koševam, Zežskas rajona izpildkomitejas priekšsēdētājām. Arī gadu jau diezgan, paldies dievam, pāri piecdesmitiem, un visādu ligu vai vesels vezums, bet, eku, atkal viss viņam, tam pašam Koševam, kaklā. Jaunu un izveicīgu visapkārt papilnam, bet pavēlēts palikt tieši viņam un pašam visu pārbaudīt, gan jau tas pats Tihons par to parūpējies, viņš jau vienmēr uzvēla šitādus darbus, kopā strādādams, manu raksturu iepazinis līdz sīkumam, zina, ko var prasīt, kaut arī nebūs diez cik smalki, toties pamatīgi un uz galvošanu. Visas šīs domas pazibēja vienā mirklī, Koševs bija noskaities uz Brjuhanovu, un tajā pašā laikā viņam arī glaimoja, ka grūtā brīdī Brjuhanovs atkal bijis spiests meklēt viņu; līdzko pagadās kāda neveiksme — tā tūlīt mazgā galvu Koševam, viņš norūpējies pikti prātoja, taču, kad ievajadzējās cilvēku svarīgam darbam, tā bez Koševa nevarēja vis iztikt. Gatavais sātans, Koševs savā nodabā pukojās, atcerēdamies Cuba-revu. Vienīgi viņš pie visa vainīgs, novilka līdz pēdējam brīdim, kaut gan, ja tā padomā, kāpēc Cubarevs, viņš taču tikai pildīja savu pienākumu. Bet tad ir gan nešpetnība, neviens taču ir nedomāja, ka vācieši izdarīs Šitā... Un ar sprāgstvielām tāpat.

Pie caurlaides telpām viņiem pateica, ka Zežskā jau iegājuši vācieši un pavisam drīz tie var uzrasties arī te; pāri rūpnīcai jau divas reizes pārlidoja «meseršmitu» pāris, vajadzēja pasteigties. No jauniem ozoliņiem apaugušā pakalna, kur bija novietoti ar svaigiem zariem piesegti spridzināšanas mehānismi, Brjuhanovs vēl pēdējo reizi pārlaida acis rūpnīcas teritorijai; tieši no šī pakalna varēja labi saredzēt, kā Zežskā ar savām jaunajām ielām tiecas pretim rūpnīcai, it kā gribēdama saaugt ar to. Daudz gan pēdējos gados te sabūvēts, Brjuhanovam pazibēja doma. Būtu izaugusi skaista pilsēta. Tuvojās pēdējais brīdis; cits pēc cita piesteidzās cilvēki, ziņodami, ka viņiem uzticētie objekti sagatavoti uzspridzināšanai; tad pat arī atskanēja steidzīgi, nekārtīgi šāvieni, un Brjuhanovs, ieskatījies ciešāk, ieraudzīja tanku kolonnu, kas lēnām virzījās laukā no Zežskas; no šejienes tanki izskatījās kā asimetriskas sērkociņu kārbiņas. Brjuhanovs sameklēja ar acīm Koševu, un viņš pienāca klāt.

— Nu ko, Pāvel Semjonovič, laikam būs pienācis īstais brīdis. Kas jums sagatavots, ko šiem uzlikt uz kārā zoba, aizsprosts? Viņi katrā ziņā gribēs apskatīt teritoriju, par motoru rūpnīcas celtniecību savā laikā daudz rakstīja ārzemju presē, — Brjuhanovs lēnām sacīja, savilkdams gluži pelēkās lūpas piespiestā smaidā, un atskatījās uz sapieri, kas gaidīja pie elektriskajām baterijām, no kurām prom zemē aizstīdza vadi.

— Pagaidīsim vēl pāris minūšu, — Koševs nervozēdams palūdza. — Vēl nav atnākuši no Bolotina un Gar-šenko, tātad no mehāniskā ceha un katlu mājas... Ko viņi tur mu||ājas?

— Jāspridzina tas, kas ir jau sagatavots, — Brjuhanovs sarauca uzacis un pārlaida nekā neredzošu skatienu Koševa sejai, kas bija netīra un nosvīdusi. — Kā rādās, jums te nekas nav sagatavots. Ko jūs visu nakti darījāt?

Koševs neatbildēja; pat divas trīs minūtes tagad bija no liela svara; viņš sadrūvējās, novērsās no Brjuhanova un atkal sāka skatīties uz Zežskas pusi. Tanki tuvojās, tiem pa priekšu, biezus putekļu mākoņus celdama, ripoja motociklistu kolonna; putekļu mākoņa asti vējš nesa prom uz tīruma pusi, kas saulē izskatījās pavisam ruds. Brjuhanovs iztēlojās, kā tas viss notiks; vēl mazdrusciņ, viņš pats sev teica, pašķielēdams uz Koševa pusi un cenzdamies neizrādīt savu uztraukumu; šajā mirklī viņš pārvarēja sevī kādu kritisku punktu un cieši apņēmās ilgāk par trim minūtēm negaidīt; gluži kā dzidrā ūdenī viņš ieraudzīja pašu būtību, dibenu līdz pat pēdējam sīkumam.

— Neticu, vēl joprojām nespēju ticēt, ka viņi ir šeit, kā to drīkstēja pieļaut?! — Koševs skumjā neizpratnē noteica; laika vairs nebija atlicis itin nemaz.

_— Pacieties, Košev. — Brjuhanovs tikai ar mokām turējās kājās; viņš bija gluži kā akls un, šķiet, redzēja un juta vienīgi ar neganti saspringtajiem nerviem, nodevīgi reiba galva; Koševa seja izplūda kā bezveidīgs plankums. Viņš iepleta kājas un noturējās; jau otro dienu nebija ēsts ne kumosa, tagad derētu kauču gabals rudzu maizes. Viņa priekšā neveikli un nogaidoši mīņājās Koševs; laikam jau Koševam ir grūtāk par visiem, katrs iemūrētais ķieģelis šajā rajonā taču ir viņa lolojums, Brjuhanovs ar negaidītu maigumu iedomāja, tikko noturēdamies, lai nenoskūpstītu šo netīro, ciešanu pilno seju.

— Pāvel Semjonovič, vai tev nav kāds gabals maizes? — Brjuhanovs pavaicāja. — Es vai beidzos nost aiz

bada, — viņš vēl piebilda, pamanījis Koševa mēmo jautājumu, — šķiet, jau divas dienas neesmu nekā ēdis.

Koševs nozuda zemnīcā un tūlīt pat atgriezās ar maizi un lielu gabalu desas; Brjuhanovs sāka ēst, ar baudu ieelpodams svaigās maizes un ga|as smaržu un cenzdamies neizrādīt svešām acīm, cik ļoti ir izsalcis; apēda viņš pavisam maz, pārējo gādīgi iebāza kabatā.

— Paldies, Pāvel Semjonovič, — viņš mierīgi patencināja, jau atkal saspringti domādams par priekšā stāvošo.

— Par ko tad? — Koševs neapmierināti noprasīja, joprojām domādams, ka Brjuhanovs izrīkojies aplam, uzņemdamies šajā darbā vecākā tiesības, ka viņam uz ašāko jāvācas no šejienes prom.

— Lāga vīrs tu esi, Košev, — Brjuhanovs teica. — Tik daudz gadu esam kopā nolauzuši... Darīsim tā, Pāvel Semjonovič, dod savējiem rīkojumu, lai tūlīt pazūd, lai neviena dzīva dvēsele te vairs nerēgotos. Aizsprostu pirmām kārtām. Citādi tas būs dārgs prieks tikai mums, bet lai tas arī viņiem kaut ko izmaksā, viņi tagad ir pārāk droši, iet, ne no kā nebaidīdamies.

Koševs tūlīt deva rīkojumu, un paugurs palika tukšs; krūmos paslēpies, viens no minētājiem vēroja binoklī tankus, tad pie viņa pielīda Brjuhanovs, apgūlās blakus, paņēma binokli un pielika pie acīm; pa visām šīm nepārtrauktā mīnēšanā pavadītajām dienām ar rudu bārdu apaugušais mīnētājs, smagā mirkļa gaidās un it kā pārbaudīdams, vai viņā vēl saglabājusies dzīvība, nemierīgi grozījās. Dzelzs kārbu virtene virzījās aizvien tuvāk, varēja pat saskatīt pa lūkām izbāztās tankistu galvas, Brjuhanovs nolaida binokli un palūkojās rudajā minētājā.

— Vai grūti, brāl? — No ilgās negulēšanas iekaisušajās mīnētāja acīs, tāpat kā Koševam, vīdēja skumīgā neizpratne par notiekošo.

— Nekas, brāl, mums ir bijuši vēl briesmīgāki brīži, — Brjuhanovs sacīja, jau pilnībā pievērsies pats sev un tam, kas viņam jādara; viņš bija stingrs, pilns lietišķas apņēmības; tajā pašā laikā viņš jutās kaut kā īpaši, neierasti atšķirts no tiem cilvēkiem, kas kopā ar viņu bija patvērušies pakalna galā, un šī atšķirtība izpaudās ne jau nievi-gumā pret viņiem vai pārākuma apziņā, bet gan tajā apstāklī, ka bija iestājies izšķirošais mirklis viņa paša dzīvē; viņš it kā bija pietuvojies savam augstākajam kritiskajam punktam un labi zināja to. Ar saasināto, tā sacīt, otro nojautu, kas viņā mita visas šīs pēdējās dienas, Brjuhanovs noģida, ka pēkšņi radies kāds jauns nepatīkams sarežģījums. Si jauno briesmu nojauta uzradās viņā, vēl pirms bija atskrējis apsardzē izvietotās IeTK karaspēka rotas kareivis un aizelsies paziņojis, ka no pavisam negaidītas puses uzradusies vāciešu automātistu grupa un ka rota diez vai spēs kaut cik ilgi noturēties.

Kareivja aizgūtnēm nobērtais ne visai sakarīgais ziņojums daudz laika neprasīja, taču pietika arī ar to, lai prāts izsijātu visus notiekošā sarežģījumus; nelikdamies vairs zinis par vācu karaspēku, kas tuvojās no Zežskas puses, — tanku kolonna tajā bija tikai avangards, kairi sekoja artilērija, kājnieki mašīnās un motociklistu daļas, — Brjuhanovs pārlaida skatienu plašajai rūpnīcas teritorijas panorāmai; jā gan, tas bija dzīvs gabals arī no viņa grūtību un panākumu prieka pilnās dzīves, un nu vajadzēja izraut to no veselā, nesazarotā tās plūduma un pārvērst pīš|os. Process jau iezīmējies un sācies, tas vairs nav apturams, tagad svarīgs ir galarezultāts, svarīgi pārbaudīt pašam sevi līdz pēdējam sīkumam un atrast iespēju dzīvot, tālāk.

— Sākam, — viņš izdzirdēja Koševa svelošo čukstu. — Tepat blakus ir Kudinova kraujas līkums, lazdājs tāds, ka ne cauri netikt. Iemuksim tajā — un lai tad skrien un meklē. Bet tie jau ...

Brjuhanovs aizturēja elpu, gaidīt vairs nedrīkstēja. Juzdams, ka notirpst rokas, viņš atlika binokli malā.

— Rīkojies, Košev, dod nu pavēli, — viņš tīšuprāt mierīgi sacīja un, nogūlies zemē, iekārtojās ērtāk; Koševs nozuda, bet Brjuhanovs pagrieza galvu uz aizsprosta pusi, taču pagāja laiks, noteiktais mirklis jau sen bija garām; lielās sviedru lāses no pieres slaucīdams, tūlīt pat pienāca Koševs.

— Nelaime, — viņš čukstus sacīja, un Brjuhanovs saprata, ka Koševs patlaban ir gandrīz vai nepieskaitāma cilvēka stāvoklī. — Nav kontakta aizsprosta līnijā, kaut kas sabojājies... Sito ķibeli, šito nelaimi! Jāspridzina cehi!

Brjuhanovs nekā neredzošām acīm paskatījās viņā un juta, ka no sejas atplūst asinis; gluži kā zibens viņā uzplaiksnīja īsa doma. Nedrīkstēja atkāpties jau pašā sākumā, ja jau tāds būs viņa liktenis, paliks taču Pozdiševs.

Viņš bija izšķīries un, ne vārda nesacīdams, it kā sodīdams Koševu ar savu klusēšanu, pielika pie acim binokli.

Tanki sasniedza rūpnīcu, vairākas mašīnas, nobraukušas uz lauka, sakārtojās rindā, un tūlīt pat pa rūpnīcas atvērtajiem dzelzs vārtiem iebrauca vairāki motociklisti; ar automātiem bruņotas karavīru grupas palika pie ieejas — laikam tām bija aizliegts iet dziļāk rūpnīcas teritorijā. Brjuhanovs redzēja, ka vācieši uzreiz ieņem rūpnīcas pārvaldes ēku, bet tas viņu nemaz neuztrauca; braši, disciplinēti puiši, pareizi dara, gaida attiecīgu rīkojumu.

Brjuhanovs noskatījās visā šajā kustībā ar interesi un zināmu izbrīnu par notiekošā ikdienišķumu: te nu viņi ir, šie briesmonīgie fašisti, viņiem ir pašiem savas parastas ikdienas rūpes, kareivji priecājas par atpūtu, viņiem gribas kaut uz īsu brīdi tikt prom no putekļainajām, apnikušajām mašīnām, un, ieraudzījuši ūdeni, viņi priecīgi zvaigā, bļaustās, skrien uz ezeru, taču pie rūpnīcas ir apstājusies tikai daļa no straumes, pārējie dodas tālāk, ar atklātu skaudību noraudzīdamies tajos, kas atrodas pie ezera un jau ir paguvuši noģērbties un tagad ar baudu no zālainā krasta nirst siltajā ūdenī. Brjuhanovs nebija pamanījis to bridi, kad viņā pašā viss krasi pārvērtās, taču tūdaļ sajuta, ka tā tas ir, un viss notikušais pavērsās pret viņu ar savu īsto pusi, nevajadzīgais bija atkritis nost. Viņš tūdaļ visā pilnībā izjuta notiekošā nozīmi: tas patiešām ir ka r š, viņš sev teica, un tie patiešām ir v ā-cieši, kas atnākuši. Vācieši jau sagrābuši Holmsku, virzās uz Maskavu, ak kungs, viņš nobrīnījās, pats valsts kodols, Krievijas pirmsākumu vietas ...

No šīs drausmīgās domas viņš sajuta sāpes sirdī, tā nodrebēja, it kā apstājās un atkal sāka pukstēt parastajā ritmā, tikai sāpes tagad izplūda pa visu miesu; kopš tā brīža, kad Koševs pateica, ka vados uz aizsprostu nav kontakta, bija aizritējušas tikai dažas sekundes, taču pārvērtības pašā un visapkārt bija tik lielas, ka likās pagājusi vesela stunda vai pat vairāk, un Brjuhanovs sāka steigties.

— Kas mīnēja aizsprostu? — viņš noprasīja, uz vācu tankiem un karavīriem skatīdamies.

— Sivolobs! Sivolobs! — Koševs, steidzīgi čukstēdams, gandrīz vai ievaidējās, un no zemnīcas pie viņiem tūlīt pat pielīda gadus četrdesmit vecs ūsainis, pēc izskata pavisam vienaldzīgs vīrietis; Brjuhanovu pārsteidza viņa seja — tā bija kaut kā neiedomājami ikdienišķi rāma; arī uz Brjuhanovu viņš paskatījās kā uz sen apnikušu sievu, no kuras sagaidāmi tikai pārmetumi.

— Tu, Sivolob, mīnēji aizsprostu? — Brjuhanovs noprasīja.

— Jā, es.

— Kas tur noticis?

— Kas to lai zin... Laikam vads pārtrūcis. Vēl nesen pārbaudījām, bija kārtībā.

Brjuhanova smagais skatiens lika viņam aprauties.

— Vai tu, Sivolob, vari piekļūt pie sprāgstvielu lādiņiem?

— Var, protams... Tikai būtu labāk naktī, pa tumsu...

— Gaidīt nedrīkst, vācieši var atklāt mīnējumu.

Sivolobs nenoteikti paraustīja plecus, minētājs, kas gulēja Brjuhanovam otrā pusē un jau kopš pirmā mirkļa bija modinājis uzticību, arī ieteica nogaidīt nakti, bet Koševs atkal sāka runāt par cehu spridzināšanu.

— Darīsim, Košev, tā, — Brjuhanovs teica. — Aizsprosts atrodas sāņus no ceļa, un tur vāciešu vēl nav. Ņem līdzi Sivolobu, un lieniet turp. Vai dzirdat, Sivolob, aizdedziniet avārijas auklas. Aizsprosts jāuzspridzina katrā ziņā, pārējo izdarīs arī bez jums. Te ir viena bīstama vieta, tur jāiet gar pašu ceļu. Es arī iešu ar jums, drošs paliek drošs. Bet tu, Tretjakov, līdzko uzlidos gaisā aizsprosts, spridzini tālāk visu, ko vien var.

— Jādara iespējamais, jāiznīcina rūpnīca...

— Te, Košev, pavēlu es, — Brjuhanovs pārtrauca viņu, — un padomju varas vārdā. Manu pavēli izpildīt līdz galam. Tie, kam palaimēsies, pievakarē satiksimies gravā, bet ja nepaveiksies.,. Ņemiet līdzi visu nepieciešamo un ejam.

Atskanēja tāli, steidzīgi Šauteņu spraksti un automātu tarkšķēšana, tad nobūkšķēja vairāki granātu sprādzieni, un viss apklusa galīgi.

Klusums bija īss, bet mokošs; Brjuhanovs neļāva tam pieņemties spēkā un pirmais metās līšus prom no pakalna, ar augumu pašķirdams krūmus; viņš dzirdēja, kā šņāc Sivolobs, un domāja, ka, līdzko viņi tiks garām bīstamajai vietai pie ceļa, viņam pašam tomēr vajadzēs atgriezties atpakaļ uz pakalnu.

Pēc kādām desmit minūtēm vilcēju un tanku dārdi pārvērtās vienā nepārtrauktā, apdullinošā rēkoņā, taču Brjuhanovs turpināja līst; Koševs aizsmakušā balsī vairākkārt sauca viņu. Pie nelielas, metrus piecpadsmit platas ieplakas Brjuhanovs apstājās, it kā viņā būtu pārtrūkusi kāda līdz pēdējam saspriegta stīga. Pa ceļu, biezus putekļus celdamas, nepārtrauktā virknē ripoja mašīna aiz mašīnas ar karavīriem; putekļus lēnām nesa prom uz pretējo pusi, un arī tas nenāca par labu. Motociklisti gar ceļa malām izmanīgi apsteidza mašīnas; tikt nepamanītiem pāri ar retiem, sīkiem kārklu krūmeļiem apaugušajai ieplakai nebija iespējams, un katra nākamā minūte varēja izgāzt visu pasākumu.

— Te nu laikam pāri netiksim. — Koševs ar piedurkni noslaucīja netīro, nosvīdušo kaklu, un Brjuhanovs vairs nespēja novērstieg no viņa; Koševs neapmierināti samirkšķināja acis, kaut ko nomurmināja, un, lai gan Brjuhanovs visu saprata, aizkavēt tomēr nepaguva; Koševs neveikliem, steidzīgiem soļiem jau gāja uz ceļa pusi, prom no ieplakas, kas neļāva viņiem tikt tālāk; Brjuhanovam, kam kādreiz bija palicis paklaiņot ar bisi, ienāca prātā irbe, kas vedina suni prom no ligzdas; visā plašajā pasaulē tagad eksistēja tikai Koševa pastrupais augums, kas attālinājās pa tveicē sastingušo klusumu; arī pats Koševs nekā vairs nedzirdēja, viņš tikai ar katru soli kļuva it kā vieglāks. Koševam bija pievērsts simtiem skatienu, tie bija sapinuši viņu kā tīklā, urbās viņam cauri; pie paša ceļa viņam blakus tūdaļ apstājās motocikls ar piekabi, pēc tam otrs, trešais. Virsnieks noputējušā cepurē ar augstu priekšpusi kaut ko pavēlēja, kāds izdarīgs vācietis Koševu aši apčamdīja un kaut ko atbildēja; Koševs rāmi un nesteidzīgi nopētīja karavīrus, kas bija sastājušies apkārt, klausījās aprautajā, nesaprotamajā valodā, bet pa to laiku kādā slepenā viņa apziņas stūrītī risinājās savs darbs. Visa garāmbraucošo svešo kareivju un virsnieku uzmanība gluži neviļus pievērsās viņam; bija radies iegansts mazliet izklaidēties apnikušajā braukšanas vienmuļībā, un karavīri, jautri zvaigādami, izteica visdažādākos apsvērumus, dzina jokus; šajā zemē tādi vīrieši pašos spēka gados reti kad pienāca pie karaspēka pārpildītajiem ceļiem.

— Tu tikai paskaties uz šitā Ivana purnu, — viens teica. — Nudien, tūlīt paķers cirvi un metīsies tankiem virsū.

— Maskavas aizsardzības pirmā līnija, nikna kauja, mūsu karaspēks, ciezdams zaudējumus, atkāpjas uz priekšu, — otrs nokomentēja, plātīdamies ar savu studenta asprātību un ar to parādīdams, ka viņš tikai nesen ieradies no pašas Vācijas un fronti vēl nav matījis.

— Krievu mužiks iznācis mūs apsveikt! Tā ir laba zīmei

— Viņš taču pirmo reizi redz mašīnu, tūlīt aiz izbrīna nokritis ce|os!

Mašīnas, dārdēdamas un putekļus kuldamas, steidzās garām; vasaras tveice pieņēmās spēkā, un Koševs, mierīgi un labvēlīgi nolūkodamies vāciešos, kas bija sastāju-šies_ viņam apkārt un laikam kādu gaidīja, jau noteikti zināja, ka Brjuhanovs ar Sivolobu ir tikuši ieplakai pāri; mazliet sakumpis, viņš jau sen stāvēja, pa pusei pagriezies pret ieplaku, un bija pamanījis, ka zemajos kārklos viegli pazib divas ēnas. Koševs ziņkārīgi pētīja švītīgo virsnieku ar stāvo cepuri, visādām uzšuvēm un saulē mirdzošiem krustiem. Savā nodabā viņš salīdzināja militāristus ar sievietēm — kā vieniem, tā otriem bija vajadzīgi tīri ārišķīgi greznojumi, visādi vizuļi; laikam taču, lai tas izklausītos, cik savādi izklausīdamies, šīm, šķiet, tik kardināli pretējām kategorijām ir kaut kas kopējs.

Jau droši pārliecināts, ka savējie ir prom, Koševs tādā pašā rāmā mierā un nosvērtībā nopētīja piebraukušo tulku, jaunu, gadus divdesmit divus vecu puisi ar glītām, dzīvām acīm; puisis tekoši runāja krieviski.

— Es esmu Zežskas rajona izpildkomitejas priekšsēdētājs, — Koševs pamāja uz pilsētas pusi, — Koševs Pāvels Semjonovičs.

Pamanījis neticību tulka gaišajās acīs un švītīgā virsnieka jautro smaidu, viņš vēlreiz atkārtoja teikto; atbildēdams uz citiem jautājumiem, viņš tādā pašā vienaldzīgi rāmā balsī norunāja savu sakāmo, līdz viņu galu galā iesēdināja motocikla piekabē un aizveda uz rūpnīcu, un te viņam apkārt sāka ņirbēt jaunas sejas. Rūpnīcas pārvaldes ēkā, kur viņu ieveda un kuru viņš pazina līdz pēdējam sīkumam, Koševs blakus karavīriem ieraudzīja arī divus civilās drēbēs ģērbušos cilvēkus, viens no tiem, vāciešu nekautrēdamies, pienāca klāt un sāka kratīt viņam roku, laipni un izbrīnēti smaidīdams un zelta zobus mutes labajā pusē zibinādams. Tieši zelta zobu dēļ Koševs viņu tūdaļ atcerējās, jā, tagad viņš zināja, kur pirms pusotras nedēļas bija nozudis motoru rūpnīcas apgādes daļas priekšnieks Vereščapins. Nesenā pagātne sakrustojās ar šodienu, un Koševs rāmi, bez jebkādām emocijām raudzījās bijušā rūpnīcas apgādes priekšnieka nemierīgi satrauktajā sejā, un, kad Vereščapins ārēji sirsnīgi pasniedza Koševam roku, viņš laipni, taču bez kādas lišķības, iztapības vai pretīguma izpausmēm paspieda to, tajā pašā brīdī nodomādams, ka tagad gan viņam vairs neizdosies izkulties sveikā. Un vēl viņš nodomāja, ka viņus visus kā rajona iestādēs, tā rūpnīcā, arī Čubarevu, vajadzēja padzīt no partijas un satupināt cietumā par to vien, ka vadībai tik tuvās aprindās iekļuvis kauču viens pats Vereščapins, katrā ziņā vāciešiem tuvs cilvēks.

— Pāvel Semjonovič! — Vereščapins uzbudināti iesaucās, nospidinādams mutē valgo veczeltu. — Tas patiešām esat jūs! Kā jūs šeit nokļuvāt? Kādēļ?

— Tagad, Vereščapin, nav laika skaidroties, — Koševs atmeta ar roku. — Vēlāk visu pastāstīšu. Es vēl neesmu attapies. Domāju, nu, kur lai es liekos?

Vereščapina seja laistījās priekā, viņš pagriezās pret karavīriem un sāka kaut ko aši stāstīt vācu valodā, laiku pa laikam atskatīdamies uz Koševu; viens no viņiem, laikam galvenais, pienāca klāt un, paspiedis roku, kaut ko skaidri noprasīja.

— Jums jautā, kāpēc esat nolēmis brīvprātīgi doties rokā vācu varai, — Vereščapins, uzreiz piesteigdamies klāt, pārtulkoja. — Jums apsola vācu aizgādnību, Košev, ja jūsu pārnākšanu diktējušas cēlas jūtas, Lielvācija vienmēr ir pratusi un prot cienīt tai uzticīgus, lietišķus cilvēkus.

Koševs piekrītoši māja ar galvu, ar augošu satraukumu pārdzīvodams katru sekundi; tūlīt, tūlīt būs, ātrāk, nu ātrāk taču, viņš gandrīz vai lūdzās, cenzdamies atgainīt šaubas; viņš kaut ko sacīja par savu nodomu palikt pilsētā, laikam pat itin veiksmīgi, un atkal pagriezās pret Vereščapinu; tajā mirklī, kad Vereščapins sāka runāt par kaira izglītota cilvēka goda pilno pienākumu cīņā pret boļševismu, grīda zem viņu kājām palēcās, un Koševs nespēja novaldīt ļauna prieka smaidu. Tas it kā sastinga viņa sejā; vācieši pēc acumirklīga apjukuma barā metās uz durvīm. Kā atsperīgi viļņi no visām pusēm vēlās grāvieni un dārdoņa, un Koševs, izskrējis no rūpnīcas pārvaldes ēkas, iekļuva pašā satrauktajā burzmā, visapkārt ‘skraidīja un klaigāja kareivji, varēja dzirdēt, kā rēc savā vaļā tikušais ūdens. Smadzenes strādāja zibenīgi un skaidri, Koševs, izmantodams vispārējo apjukumu, iejaucās skrejošo zaļo stāvu vidū, nogriezās aiz stūra, uz izeju no fabrikas teritorijas un sajuta sev pievērsto, gluži kā pielipušo Vereščapina skatienu. Dzelzs vārtos risinājās kaut kas neiedomājams; neviens vēl nezināja, kas īsti noticis un no kurienes draud briesmas, un Koševs ar to pašu domas skaidrību un asumu saprata, ka viņš no šīs biezputras lauka netiks. Viņš metās nevis uz vārtu pusi, bet dziļāk iekšā rūpnīcas teritorijā, paļaudamies vairs tikai uz laimīgu gadījumu un cenzdamies turēties tālāk no galvenajiem cehiem un ēkām. Viņš no jauna izdzirdēja sev aiz muguras uzkliedzienu: «Stāt! Stāt!» — un pazina Vereščapina balsi; nogriezdamies aiz katlu mājas stūra, viņš ieraudzīja, kā izšaujas spožs un plats sprādzienu uguns kūlis, kas pāršķeļ uz pusēm garo un zemo mehāniskā ceha ēku, viņš nemaz nedzirdēja uz visām pusēm lidojošo ķieģeļu un konstrukciju atlauzu svilpšanu un kaukšanu, visā plašajā rūpnīcas teritorijā cits aiz cita gruva korpusi, un Koševs metās prom no katlu mājas, no tās diviem dūmeņiem, kas mierīgi un stalti melnēja pret nemierīgajām rieta puses debesīm. «Braši! Paguval Spridzina!» kaut kas viņā izmisīgi gavilēja, un viņam gribējās atskatīties un uzkliegt Vereščapinani: «Nu, ko, dabūji, ko gribēji, riebekli?»

Visapkārt bruka cehi, gabalos saplosīta, iegruva tā pati betona noliktava, pie kuras vēl nesen viņš bija stāvējis kopā ar Brjuhanovu, pa gaisu lidoja kaut kādi viesuļi un bluķi. Koševs ieraudzīja savā priekšā baltu, mutuļojošu valni, kas, sagrāvis un apgāzis žogu, vēlās virsū, un, apsviedies^ apkārt, viņš saskrējās aci pret aci ar Verešča-pinu; rokās tam lēkāja revolveris. Vereščapins kaut ko kliedza, savus zelta zobus atiezis. Koševs brīvi un priecīgi iesmējās, un tajā pašā mirklī viņš ar tādā kā priekšnāves skurbumā sastingušām acīm ieraudzīja, ka salīgojas un, kaut kur pie pašas apakšas pārlūzušas, sāk lēnām slīdēt lejup mēmo, slaido dūmeņu straujās ēnas; nez kādēļ tie gāzās katrs uz savu pusi, sadalīdamies nevienādos gabalos, un Koševa sirdi pašā pēdējā mirklī sažņaudza līdz šim neizbaudīta iznīcības mokošā saldme.

Spožā, acumirklīgā uzliesmojumā sagruva baltās, trauk-smīgās debesis, tā pārraudamas krampjaini savilkto pavedienu, un milzīgā saule kā asiņains kamols aizvēlās sāņus, vēlreiz sāņus un kaut kur pie pašas zemes sabirza necaurredzamā, nekustīgā svītrā. [10]

Pekarevs sastapās ar karu aci pret aci sestajā dienā pēc tam, kad viņš, par gaidāmo braucienu domādams, steidzīgi bija uz ašu roku noskūpstījis uz atvadām sievu un meitiņu; vilciens jau sāka kustēties, kad viņu raustīs ierāva preču vagonā. Viņa ešelonu un kopā ar to ari četrus vagonus ar papīriem, kas bija sasaiņoti maisos un apzīmēti ar lieliem, melniem cipariem, kādus pusotra simta kilometrus no Holmskas nobīdīja uz sānceļa. Pekarevs kopā ar partijas arhīva priekšnieku aizgāja pie stacijas komandanta, bet tur viss gāja pa galvu pa kaklu, un tikai pēc pāris stundām viņiem palaimējās notvert komandantu kādā stacijas nostūrī; Pekarevs itin apņēmīgi sāka vicināt viņam gar degunu savu ārkārtējo apgabala komitejas priekšrakstu. Komandants piekrītoši māja ar galvu un slaucīja nosvīdušo pieri, pie reizes cenzdamies padabūt atpakaļ zem cepures retās matu šķipsnas; viņš skatījās ar notramdītām, nekā neredzošām acīm un mēģināja sāniski paiet garām Pekarevam un partijas arhīva priekšniekam gluži kā tādam nedzīvam šķērslim. Kamēr Pekarevs attapās, komandants veicīgi nozuda jau pirmajās durvīs un aizcirta tās ciet; Pekarevs saskatījās ar savu ceļabiedru, un abi pagalam satriekti devās atpakaļ uz savu vilcienu, izlēmuši, ka nogaidīs kādu klusāku mirklīti.

Sliežu ceļi bija piedzīti ar sanitārajiem vilcieniem, ar ešeloniem, kas veda evakuētās rūpnīcas un iestādes, visur pilns karavīru; dzelzceļnieku patruļas, baidīdamās no diversantiem, bieži vien pārbaudīja dokumentus. Dienā stacijas zeme bija sakarsusi un tagad viscaur dvakoja pēcmazuta; drudžainā steigā no stacijas brauca ārā ešelons pēc ešelona un visi tikai uz vienu pusi — uz austrumiern, un šajā steigā*jautās kaut kas drausmīgs. Pārbaudījis plombas un, drošs paliek drošs, atstājis partijas arhīva priekšnieku līdz ar diviem apsargiem vagonā, Pekarevs atkal aizgāja meklēt komandantu un atkal bez kādiem panākumiem; tuvojās vakars, pēc tam pienāks nakts ar tās bezgalīgi saspringto steigu, bet tajā varēja bez miņas pazust ne jau četri vagoni vien. Tukšais vēders bija vai piekaltis pie mugurkaula, un Pekarevs nolēma atgriezties pie savējiem un kaut ko ieēst. Lodādams pa vagonu apakšu, viņš dzirdēja, kā virs galvas skaļi un apdullinoši šķind sakabes, kādā vietā vajadzēja nogaidīt, kamēr aizbrauc sanitārais vilciens, tad garām pilnā tvaikā aizjoņoja lokomotīve; cauri stacijas saspringtās dzīves troksnim tagad varēja skaidri sadzirdēt tuvojošos lidmašīnu dunu, un Pekarevs to jau atšķīra. Viņš metās pie saviem vagoniem, šaudījās šurp un turp gar kādu joņojošu preču vilcienu ar darbgaldiem, kas bija šā tā sakravāti uz plat-

formām; dzidrajās pievakares debesīs parādījās pirmā lidmašīnu trijotne, no kuras kreisā malējā, pāriedama piķējošā lidojumā, jau nosvērās uz viena/spārna. Pekarevs nokrita guļus, piespiedās ar vaigu pie siltā gulšņa un apsedza galvu ar rokām. Pretīgais, aizvien pieaugošais kauciens piespieda viņu pie drebošajiem gulšņiem; tad zeme atgrūda viņu no sevis, Pekarevs apdullis pielēca kājās un izbijies sāka raudzīties apkārt. Visā stacijas teritorijā sprāga bumbas, krakstēdami pašķīda un sāka degt vagoni, kliedza un skraidīja cilvēki. Vēl viens «junkersu» trijnieks izgāza uz staciju savu bumbu kravu, Pekarevu pagrūda karsts, blīvs vilnis, un viņš, nespēdams noturēties kājās, atsitās pret kādu stabu. Viņu visu laiku mocīja bažas par vagoniem ar dokumentiem, un viņš pie pirmās izdevības drāzās turp, taču ieraudzīja tikai aizejošā vilciena asti. Auksti šermuļi pārskrēja pār augumu, un viņš neveikli metās pakaļ vilcienam, labi saprazdams, ka to vairs nepanāks; pēdējā vagona kāpnītes attālinājās aizvien ātrāk un ātrāk; viņš paklupa un ar visu augumu — ar krūtīm, ar galvu — atsitās pret zemi un vairs nedzirdēja, kā stacijai pārbrāž vēl viens bumbu sprādzienu viesulis. Atguvis samanu, viņš ilgi sēdēja, iekams daudzmaz atžilba, tad ar mokām uzveica savu sāpošo ķermeni un, laipodams starp vēl kūpošajām bedrēm un degošajiem vagoniem, ap kuriem rosījās sarkanarmieši, devās meklēt komandantu. Nesa nogalinātos un ievainotos, ar netīriem, no asinīm gluži brūniem apsējumiem; Pekarevu kāds rupji sagrāba aiz pleca un pavēlēja iet palīgā dzēst stacijas labības noliktavas; viņš paklausīgi devās turp, visu laiku paturēdams prātā, ka jāatrod stacijas komandants; tas tomēr nav slikti, ka labības noliktavas aizdegušās, viņš gurdi un vienaldzīgi iedomāja, pēc dažām dienām tās tik un tā vajadzēs nodedzināt. Viss bija izkustējies no vietas un vēlās lejup pa slīpu, slīdošu plakni; pēkšņi Pekarevs aci pret aci sastapās ar kādu skrejošu cilvēku un tūlīt arī sazīmēja, ka tas ir stacijas komandants, tikai tagad jau bez cepures. Pekarevs pazina viņu pēc šķidrajiem, sapinkātajiem matiem; saudzīgi un tai pašā laikā arī cieši aiz piedurknes pieturēdams komandantu, kas visu laiku dzīrās kaut kur skriet, Pekarevs pastāstīja, ka viņa vilciens aizgājis un viņš tagad nezina, ko darīt, jo tieši viņam bijis pavēlēts pavadīt arhīvu, un viņš lūdz nekavējoties uzzināt, kurp vilciens aizgājis, un sniegt viņam vajadzīgo palīdzību. Komandants visas pēdējās dienas

bija pieradis tikai pie strupām, vienkāršām pavēlēm, un nu pēc tik garas runas viņa sejā pavīdēja kaut kāda apzināta doma; viņš it kā tikai tagad ieraudzīja Pekarevu.

— Papīri! Papīri! Kam tagad kāda darīšana par papīriem, kāpiet iekšā pirmajā vilcienā, kurš pagadās, — un iaidiet paka], ko es vēl citu varu jums ieteikt? — Komandants visu šo laiku raudzījās apkārt, bažīgi pārlūkodams savu plašo saimniecību; Pekarevs, viņu aizkavēdams, sāka aizvien vairāk apjēgt, cik neveiklā un muļķīgā stāvoklī nokļuvis, un saprata, ka nav iemesla apvainoties.

— Pēc pāris stundām salabosim ceļus, sāksim laist cauri ešelonus, tad tik izmantojiet pirmo izdevību, — komandants jau laipnāk noteica, nopētīdams Pekarevu un redzēdams, ka viņam darīšana ar cilvēku, kas šajā elles juceklī galīgi apmulsis un laikam vispār nav nekāds izdarīgais. — Ja negribēs ņemt, meklējiet rokā mani, palīdzēšu.

— Jums pie deniņiem skramba vai arī sadauzīts, asinis sūcas, vajag pārsiet, — Pekarevs līdzjūtīgi sacīja, un komandants, pataustījis deniņus, saviebās un atmeta ar roku; kāds viņu, burtiski, izrāva Pekarevam no rokām, un Pekarevs, pavadījis komandantu ar acīm, atkal sāka mīcīties starp vēl kūpošajām vagonu atliekām un cilvēkiem, kas bez mitas kaut kur steidzās. Saule rietēja, kļuva vēsāks, tagad varēja atpūsties no tveices un uguns. No sadragātā ūdenstorņa tecēja ūdens, Pekarevs piegāja un padzērās, pabāzis nosvīdušo, netīro seju zem putojošās strūklas, pēc tam nomazgājās, ar baudu atbrīvodamies no dubļiem un putekļiem.

Nelielajā skvēriņā pie pussagrautās stacijas ēkas sanesa un zem piramidālajām papelēm rindā tieši uz zemes saguldīja kritušos; Pekarevs piegāja klāt un lūkojās stingu skatienu, nespēdams novērsties no šī pastrādātā briesmu darba, kas tagad bija kļuvis par ikdienišķu parādību. Rindā jau gulēja cilvēku divdesmit, visi asinīm nošķiesti, nekustīgi; uz brezenta gabala atnesa kādu ķermeni bez galvas un ar norautu plecu; kāds garš, kalsns vīrietis ar nosvīdušu seju uzbrēca Pekarevam, lai nāk palīgā, un viņš gāja. Kopā ar citiem nepazīstamiem cilvēkiem viņš vispirms nesa nogalinātos, tad staipīja gulšņus un sliedes, stūma prom sadauzītos, apdegušos vagonus; viņš jau aptuveni nojauta, ka aizgājušo vilcienu ar arhīvu viņš šajos ārprātīgajos ceļos vairs nesameklēs. Viņš bija galīgi pārguris, taču visu laiku uzmanīja un gaidīja to brīdi, kad

beidzot atsāksies kustība, un, līdzko uznāca vakars, piestāja te pie vienas, te otras lokomotīves un iztaujāja mašīnistus un kurinātājus, ik reizi rādīdams savus dokumentus. Iet atkal pie komandanta viņam trūka apņēmī- * bas, un, pārliecinājies, ka pirms pusnakts neviens vilciens neaties, apsēdās atpūsties tajā pašā skvēriņā, kur bija saguldīti nogalinātie. Vērīgi ieklausīdamies, viņš kādu laiciņu turējās nomodā un, nevi|us aizsnauzdamies, allaž bailīgi trūkās augšā; ko tad es tā, laika taču vēl diezgan, viņš nodomāja, vēl kādu pusstundu pasnaudīšu un tad iešu.

Pēc pusstundas viņam patiešām šķita, ka ir krietni atpūties, piecēlies, pārkļuvis pāri sliežu ceļiem, kas nez kādēļ ir apgaismoti ar bālu gaismu, un, brīnīdamies par sava ķermeņa neparasto vieglumu, uzrausies uz platformas un paslēpies starp diviem nez kādiem dzelzs milzeņiem. Buferu šķindoņa un lokomotīves šņākuļošana turpat netālu radīja viņā asu prieka sajūtu, un tieši ar šo sajūtu viņš aizmiga galīgi, bet rīta gaismiņā pamodās no pēkšņa klusuma; viņš jau sen, vēl miegā, bija sajutis šo klusumu kā kaut ko bīstamu, nelabu un tagad, sēdēdams zem tās pašas stacijas papeles, kas čabināja savas putekļainās lapas, pārsteigts lūkojās apkārt. Pamestajā stacijā nemanīja nekādas dzīvības, garā nogalināto cilvēku rinda tikai vēl vairāk izcēla šo pamestību. Uzlēcis kājās, Pekarevs, bailīgi apkārt lūkodamies, metās prom no stacijas uz bērzu birzīti, kas rēgojās gabalu nostāk, un jau no turienes sāka vērot, kas notiks tālāk. Vācieši ar motocikliem iedrāzās stacijā, nez kādēļ izšaudījās un tad uzlaida gaisā trīs baltas raķetes. Pēc kāda brīža Pekarevs ieraudzīja vairākus zemus tankus ar jauniņiem tankistiem, kas, ķiveres noņēmuši, raudzījās pa atvērtajām lūkām; tankisti izkāpa laukā un, kājas izlocīdami, sāka staigāt gar staciju. Visu to vērodams, Pekarevs tomēr neaizmirsa, ka viņš ir pamests viens pats; saule bija uzlēkusi jau sen, taču pie zemes vēl juta vēsu svaigumu; spilgti dzeltenajās bērzu lapās rosījās putni. Pie zilajām debesīm nemanīja neviena mākonīša. «Vai patiešām nav neviena?» Pekarevs nodomāja. Viņam nez kādēļ sagribējās ieraudzīt pie debesīm kaut mazāko ēnu, bet tās nebija, un Pekarevs atkal apgūlās. Ir tikai viena izeja, viņš drudžaini domāja, jāatgriežas Holmskā, gan tad laiks rādīs. Trijās, varbūt arī četrās dienās viņš pa nomaļus ceļiem kaut kā aizkulsies, paveros, gan jau kāds pazīstams atradīsies. Nevar būt, ka neviens cilvēks nav atstāts darbam. Četras dienas viņš izturēs, ūdens un ogu pa ceļam, cik uziet, mežos ir ari ciemi, diez vai vācieši tur bāzis savu degunu.

Pieliecies Pekarevs ielīda dziļāk birzi un, vairs neprātodams, devās tieši uz rietumiem, viņš neganti lamāja sevi, ka nav salūkojis stacijā kaut jel kādu ēdamo. Vēl vairāk viņš to nožēloja otrajā un trešajā dienā; jau pie pašas Holmskas viņš izdarīja kļūdu, nenogaidījis un neizpētījis visu, kā pienākas, kādā vietā atklāti pārgaja pāri ceļam un uzskrēja virsū vāciešiem, kas ar motociklu izdrāzās no ceļa pagrieziena; viņš metās iekšā krūmos un nemaz ne* dzirdēja, kā notarkšķ automāts, tikai vēlāk, kad bija noskrējis kādu kilometru un jau daudzmaz jutās drošībā, samanīja sāpes labajā kājā. Viebdamies viņš novilka ar asinīm piesūkušās bikses un, ilgi un vērīgi ieklausīdamies meža šalkoņā, pētīja savu cauršauto lielu. Brūce vairs neasiņoja, tikai pie katras kustības mazliet suloja, un paiet viņš tomēr varēja. Viņš saplēsa ar sviedriem piesūkušos apakškreklu un, kā nu prazdams, pārsēja brūci, bet aiznākamajā naktī, ar mokām uzkāpis otrajā stāvā, nespēkā apstājās pie pazīstamajām durvīm. «Kas būs, tas būs,» viņš nosprieda un pieklauvēja, un Aglaja Mihejevna, kas pēc ilgāka brīža atvēra, pirmajā mirklī nemaz nepazina viņu un bailīgi aizstājās durvīm priekšā. Viņš at-spiedās ar plecu pret stenderi un ar mokām pasmaidīja.

— Tas esmu es, Aglaja Mihejevna, — viņš teica.

— Seņa. Vai patiešām es tik briesmīgs izskatos?

— Kungs, apžēlojies! — Aglaja Mihejevna pārmeta krustu. — No kurienes tu, Seņka Zaķacepure, esi uzradies, visapkārt taču vācieši?

— Nerunā, Mihejevna, tā sagadījās, vilciens aizgāja, un es paliku. Tad uznāca vācieši, un vajadzēja vien lavīties uz mājām. Esmu ievainots kājā, — viņš saviebās.

— Kā klājas brālim?

— Ak kungs, šito nelaimi! — Aglaja Mihejevna ievaidējās, paņēma Pekarevu zem padusēm un palīdzēja viņam aizklumburot līdz dīvānam, tad steidzīgi aizbultēja durvis. — Tas dulnais jau arī pa naktīm noņemas ar saviem dieva dotajiem, kāpēc gan tas kungs man šitādu lāstu uzvēlis? Visapkārt viss grūst un deg, bet viņš neatiet no tiem ne soli. Kā tad tā, Seņa, ļauj, es tev palīdzēšu ērtāk apgulties, šitā te, tūlīt sasildīšu ūdeni, ko dubļus nomazgāt.

— Nav nekā briesmīga, tikai mīkstumam izgājis cauri. To visu vēlāk, vēlāk. Tā esmu izsalcis, Mihejevna, ka melns gar acīm griežas. — Pekarevs ievaidēdamies izstiepa savainoto kāju; Aglaja Mihejevna pukstēdama un sūkstīdamās tūlīt metās viņu paēdināt un visu laiku grasījās skriet pēc Anatolija Jemeļjanoviča, Pekarevs tomēr atrunāja. Paēdis viņš pagura galīgi, acis pašas lipa ciet, un viņš atlaidās uz veca, pazīstamā dīvāna un iegrima nemierīgā miegā, bieži satrūkdamies un paceldams galvu no spilvena; nogaidījusi, kamēr viņš aizmieg ciešāk, Aglaja Mihejevna tomēr aizgāja, un, kad Pekarevs, jaunākais, miegā no sāpēm ievaidējies, gribēja uzrauties sēdus, viņš ieraudzīja sev pāri pārlikušo brāli, tā satraukto seju, abi ar Aglaju viņi jau bija paguvuši izģērbt viņu kailu.

— Pacieties, Seņa, — Anatolijs Jemeļjanovičs teica, ar šķērēm veikli graizīdams asiņainās lupatas un strauji raudams tās nost. — Tā, tā ...

Pekarevs, jaunākais, aiz sāpēm nobālējis vai gluži zils, ar rokām ieķērās dīvāna galvgaļa veltnī.

— Cauri ir... Tīrais nieks, pēc nedēļas būs kārtībā, — Anatolijs Jemeļjanovičs sacīja. — Labi, ka laikā paguvu, varēja iekaist. Tūlīt izskalošu un apsiešu... Aglaja, padod, lūdzu, spirtu... Nu re, tā, tā, tagad ir labi.

Pēc pusstundas jaunākais Pekarevs, apsegts ar segu, jau gulēja gultā; Anatolijs Jemeļjanovičs, rokas berzēdams, — agrāk viņš tā nekad netika darījis, — klusi klausījās brāļa stāstā.

— Tavējie paguva izsprukt pēdējā mirklī, — Anatolijs Jemeļjanovičs sacīja. — Viņus evakuēja pirms nedēļas, Oļečka bija ieskrējusi atvadīties, Klaudiju netiku redzējis, viņa bija aizņemta ar kravāšanos, nekas, paldies dievam, paguva. Tādas, Seņa, tās lietiņas; arī manu iestādi gribēja evakuēt... bet re, kā viss sagriezās.

Pekarevs, jaunākais, nesāka izprašņāt sīkāk, lai gan šīs viņam bija pirmās ziņas par ģimeni.

— Cik tas viss muļķīgi iznāca, — viņš nopūtās. — Vajadzēja ar tā sagadīties un uzkulties vāciešiem taisni virsū, tagad būtu pats īstākais laiks uzmeklēt kādu savējo, tu saproti...

— Kamēr brūce nesadzīs, par to nevar būt ne runas, turklāt, Seņa, tevi taču pilsētā katrs suns pazīst, — Anatolijs Jemeļjanovičs teica, brāļa domu uzminējis. — Jaunās varas humānismam es neticu, no viņu rakstītajām lapiņām ož pēc klajas demagoģijas.

— Bet ko pats domā iesākt?

— Esmu devis Hipokrata zvērestu.

— Blēņas un vēlreiz blēņas!

Aglaja Mihejevna neapmierināti norūca, lai viņš nepaceļot balsi, runādams ar vecāko brāli, tā tas nevienā tautā neesot pieņemts; Pekarevs, jaunākais, nelikās viņas vārdus dzirdam un kādu bridi gulēja, savās domās nogrimis, ar cietēja dziļdomīgo izteiksmi sejā.

— Kam un kāpēc viņi tagad vajadzīgi, šie tavi pacienti, Toļa, — viņš, skaļi domādams, teica. — Es tevi nesaprotu, un tas nav arī saprotams. Tagad taču pat veselais prāts tiek vajāts. Labāk ņemsim un iesim prom abi kopā, gan jau savu īsto vietu atradīsim. Tev taču saimniecībā, kā liekas, bija zirgi?

Anatolijs Jemeļjanovičs piegāja pie spoguļa, paskatījās tajā, pieglauda uz pakauša cietos matus un pasmaidīja pats par savām domām; Seņa nespēja viņu saprast un neviens nespēja.

— Zvēru pie Apollona, ārsta Asklēpija, Hīgijas un Pa-nacejas, — viņš, tāpat vēl smaidīdams, iesāka, — un visiem dieviem un dievietēm, ņemot viņus par lieciniekiem, ka godīgi, atbilstoši saviem spēkiem un savam saprātam pildīšu šo zvērestu un rakstveida apliecinājumu, uzskatīšu to, kas mani mācīja ... paklausies vien, Seņa, paklausies! — Anatolijs Jemeļjanovičs, balsi paceldams, pavēlēja. — Kas mani mācīja ārsta mākslā, par līdzīgu saviem vecākiem, dalīšos ar viņu savā mantībā un vajadzības gadījumā palīdzēšu viņam... es godīgi un nevainojami pavadīšu savu dzīvi un piekopšu savu amatu. Lai ietu, kurā mājā iedams, es tajā ieiešu, nesdams sirdzējam labumu, un man būs sveša jebkura ļaunprātība, netaisnība un posta darīšana... Nē, Seņa, — Anatolijs Jemeļ-janovičs piesardzīgi apsēdās brālim blakus, — diez vai tev būs taisnība, runājot par maniem pacientiem. Visā, kam sakars ar saprātu un garu, es turos pie tavas teorijas, un, kāda tā ir, to tu zini. Taču pats gars jau ir dīvaina un neizskaidrojama matērijas slimība. Un tāpēc, Seņa, es tev piedodu netīšu mēģinājumu iedragāt manī ārsta sirdsapziņu, šaubos, vai tu to darīji ar ļaunu noļuku.

— Es, Toļa, runāju nopietni. — Pekarevs, jaunākais, pakustināja ievainoto kāju, pēc pārsiešanas tā sāpēja krietni stiprāk; sevišķi neieklausīdamies brāļa vārdos, viņš pagriezās pret logu, kas bija aizsegts ar zilu maskē-

šanas papīru. — Divas trīs dienas vajadzētu situācijas noskaidrošanai. Te bez apdomas rīkoties nevar, ak, cik nereizē pagadījās šī stulbā lode.

— Tukša palāta atradīsies, vajadzētu tevi aizvest tūlīt, nevis dienā, — Anatolijs Jemeļjanovičs skaļi pārlika. — Tikai vai tas būs labi? Kādu nedēju tev būs jāņogu]. Tur neviens nekā nevar līdzēt.

— Laikam jau būtu labāk palātā. Te katru mirkli var saņemt ciet. Mihejevna mani paēdināja, tagad varu pāris dienu iztikt.

— Tik ilgi nernaz nevajadzēs, Seņa, bet zirgus, trīs pēdējos, kas vēl bija palikuši, aizvakar nokāvām, slimie taču ir jāēdina.

Neklausīdamies Aglajas Miliejevnas protestos, kura kategoriski paziņoja, ka tā ir bezdievība un ka ir grēks normālam cilvēkam dzīvot kopā ar vājprātīgiem, Anatolijs Jemeļjanovičs tai pašā naktī nogādāja brāli slimnīcā; Pekarevs, jaunākais, beidzot palicis viens pats vēsā, šaurā palātā, izstiepās ērtajā slimnīcas gultā un tūdaļ cieši aizmiga, stingri apņēmies, ka rīt uzsāks kaut ko svarīgu un nepieciešamu. Naktī kļuva sliktāk, sāka kratīt drudzis, taču, kad Anatolijs Jemeļjanovičs no rīta ienāca pie brāļa, tas atkal ierunājās par to, ka nekavējoties jāiet proin.

— Liecies, Seņa, lūdzams, mierā, — Anatolijs Jemeļjanovičs iecietīgi palūdza, vairīdamies skatīties brāļa iekaisušajās acīs. — Pats zini, ka tas nav iespējams. Te tu esi drošība, paguli, uzkrāj spēkus ...

Klusā, taču ciešā pārliecība brāļa balsī lika Pekarevam neveikli sagrozīties.

— Tu, Toļa, esi savāds cilvēks, — viņš teica. — Es tevi nesaprotu. Tu taču pat šaut nemāki. Nemāki taču, atzīsties?

e—_ Šaut var iemācīties, — Anatolijs Jemeļjanovičs saviebās, domādams par ko citu; rīt viņam vairs nebūs ar ko ēdināt gandrīz divsimt cilvēku. — Šaut var iemācīties, Seņa, netrako, neesi puika. Tā tomēr ir kāja, kur tu uz vienas aizlēksi? Es taču tev apsolīju tūlīt pateikt, līdzko dabūšu kaut ko zināt.

Viņi ieklausījās tālajā, nepierastajā artilērijas kano-nāde; šķita, ka duna krājas un krājas biezajās sendienu mūra sienās, un tādēļ sametās vēl skumjāk un neomulīgāk.

Vāciešu tanku daļas ienāca Holmskā agrā rīta gaismiņā pašās augusta beigās, galvenā to masa neaizkavēdamās, tikai nedaudz mainīdama virzienu, aizsteidzās tālāk uz dienvidaustrumiem, lai ielauztos tā padomju karaspēka aizmugurē, kas aizstāvēja Kijevu; sākās sarežģīta stratēģiska spēle, sāka īstenot plānu, ko uztiepa pats Hitlers un kam vajadzēja pavērt ceļu uz Maskavu un kompensēt Smoļenskas kaujā zaudēto laiku. Jau sen bija iestājies sausums, dienas bija saulainas, bet naktīs te vienā, te otrā vietā uzplaiksnīja uguns atblāzma un dobji dārdēja bumbu sprādzieni; tikai pirms pašas vāciešu ienākšanas Holmskā iestājās nedabisks klusums. Lidmašīnas aizlidoja garām pa gabalu, dzelzceļa stacijas stāvēja pamestas, un vientuļa kravas mašīna, kas parādījās uz ielas, pievērsa visu uzmanību. Pilsēta jau bija pamesta, bija tāda sajūta, it kā tuvotos bojāeja, un, kad rītausmā pilsēta piegranda ar tanku motoru rēkoņu, šī nolemtības sajūta kļuva vēl lielāka.

«Bezdelīgu ligzdā» palikušos ārstus un apkalpotājus bija pārņēmis kluss nemiers; lielākā da|a slimnieku joprojām dzīvoja savā specifiskajā neziņā, un viņus joprojām vajadzēja kopt, taču vairs nebija, kas piegādā zāles un pārtiku; Anatolijs Jemeļjanovičs iegāja pie brāļa aprunāties, un Pekarevs, jaunākais, tikko padzirdējis par viņa nodomu iet pēc palīdzības pie burgomistra, nolaida veselo kāju pāri gultas malai un apsēdās.

— Nu nē, vienīgi tu, Toļa, esi spējīgs kaut ko tādu izdomāt, — viņš itin pikti sacīja brālim. — Briesmīgi tam fašistiskajam burgomistram un it īpaši vāciešiem ir vajadzīgas tavas rūpes, tā jau viņi tev grūdīs. Vai tu patiešām to domā nopietni?

— Pavisam nopietni. — Anatolijs Jemeļjanovičs, rokas aiz muguras salicis, cītīgi pārskaitīja loga rūtis. — Šādā grūtā jautājumā var palīdzēt tikai varas iestādes, lai tās būtu kādas būdamas. Slimnieks ir un paliek slimnieks, viņš ir jāārstē un jāēdina. M-jā, un tomēr es iešu, rnan diemžēl nav citas izejas, — Anatolijs Jemeļjanovičs klusi noteica ar to Pekarevam, jaunākajam, tik labi pazīstamo iekšējo koncentrētību balsī, ka vairs nebija jēgas iebilst.

Anatolijs Jemeļjanovičs saposās, uzvilka izgludināto svētdienas uzvalku, apsēja kaklasaiti un, neuzklausīdams arī Aglajas Mihejevnas gaužo lūgumu, devās uz pilsētas

valdi pie burgornistra, kas nez no kurienes bija pēkšņi uzradies un jau izdeva pilsētā pavēles, rīkojumus un laikam darīja vēl kaut ko. Pekarevs, vecākais, sakarā ar savu profesiju bija pieradis, ka viņam visur un vienmēr palīdz un atbalsta; viņam bija darīšana ar cilvēkiem, kas dzīvoja kaut kur ārpus reālās pasaules, un tas zināmā mērā un gluži likumsakarīgi bija ietekmējis viņa domāšanas gaitu; viņam nebija nekā svarīgāka par paša darbu, un pie burgornistra viņš devās ar nelokāmu pārliecību par savu taisnību un sava soļa svarīgumu un nepieciešamību.

Viņš soļoja pa savas pilsētas ielām; te viņš bija dzimis, uzaudzis, beidzis ģimnāziju un iemācījies darīt citiem labu, un tādēļ viņš nebaidījās no vācu karavīriem, kurus itin bieži sastapa ceļā; tie noskatījās viņā ar izbrīnu un zobgalību, taču Anatolijs Jemeļjanovičs nepievērsa tam uzmanību. Ja viņam nostājās ceļā, viņš uzmanīgi un droši apgāja šim dzīvajam šķērslim apkārt, un šī drosme palīdzēja laimīgi aizkļūt līdz valdei, kuras adresi viņš jau bija izdibinājis iepriekš. Sargs, iemetis aci viņa dokumentos, ielaida iekšā; Anatolijs Jemeļjanovičs agrāk ne vienreiz vien bija nācis uz šo ēku gan darīšanās pie apgabala izpildkomitejas priekšsēdētāja, gan uz dažādām apspriedēm un sapulcēm; savu nemieru neizrādīdams, viņš mēģināja uz mirkli iedomāties, ka dzīvē nekas nav grozījies un nekāda kara nav, nav arī burgornistra, un viņš ir atnācis uz pieņemšanu pie Valentina Ignatjeviča Sidorova, lai panāktu apsolīto slimnīcas paplašināšanu un galīgi apstiprinātu tāmi jaunā korpusa celtniecībai; viņš iegāja tieši bijušajā apgabala izpildkomitejas priekšsēdētāja kabinetā. Uzgaidāmajā telpā viņam pretim piecēlās jauns, vismaz asi garš milzenis un pieprasīja dokumentus; Pekarevs, vecākais, savu zināšanu dēļ juzdamies drošs, bezbailīgi ieskatījās vīrišķim sejā, pasniedza pasi un dienesta apliecību un īsumā paskaidroja, kādā sakarā viņam jārunā ar burgomistru.

— Ar burgornistra kungu, pilsoņu un biedru laiks beidzies, — milzis viņu tūdaļ pat izlaboja un, zobgalīgi piemiedzis acis, kādu mirkli apdomājās; Anatolijs Jemeļjanovičs, briļļu stiklus zibinādams, pacietīgi gaidīja. — Labi, Pekareva kungs, — milzenis beidzot uzsvērti pieklājīgi un salti noteica. — Es pavaicāšu burgornistra kungam.

It kā sarāvies mazāks, viņš atvēra durvis, nozuda aiz tām, tad atkal parādījās un klusēdams aicināja iekšā.

Anatolijs Jemeļjanovičs nokāsējās, pataustīja, vai kaklasaites mezgls ir savā vietā, un iegāja labi pazīstamajā kabinetā, kur pat mēbeles stāvēja, kur stāvējušās, vienīgi iepretim platajam logam tagad karājās liels Hitlera portrets, bet tam blakus — karogs ar kāškrustu; un vēl Anatolijs Jemeļjanovičs neviļus pamanīja, ka nozudis ļoti talantīgi veidotais Ļeņina krūšutēls; tas visu laiku bija atradies tālākajā labajā stūrī. Aiz plašā, ērtā galda sēdēja neliela auguma cilvēks ar smailu pakausi un neparasti bālu seju; Anatolijs Jemeļjanovičs pamanīja šajā sejā nepacietību un paklanījās — ne jau cilvēkam, bet šai sejai, kas jau pēc pirmā acu uzmetiena šķita viņam nepatīkama, viņš visu laiku atgādināja pats sev, ka jāsaka «kungs», un nopriecājās, kad tas viņam izdevās.

— Burgornistra kungs, — viņš nesteidzīgi iesāka, — cik saprotu, tad jūs jau zināt, kas esmu un kādā sakara esmu atnācis. Jautājums ir visai neatliekams un svarīgs, man patlaban ir simt septiņdesmit septiņi slimnieki, te būs aprēķini... tas viss būtu vajadzīgs kaut vai šādos apjomos.’ — Anatolijs Jemeļjanovičs izvilka no sānkabatas salocītus papīrus un, piegājis pie galda, nolika tos bur-gomistram priekšā; tas joprojām sēdēja nepakustēdamies, ar ūdeņainām, mazliet asimetriskām acīm cieši vērdamies Anatolijā Jemejjanovičā un it kā pūlēdamies aptvert, kas tas tāds te uzradies, no kurienes un kādēļ.

— Pekareva kungs, jūs, šķiet, nākat no senas inteliģentu ģimenes? — burgomistrs beidzot ierunājās, nervozi izklādams uz galda rokas un ar vājajiem, garajiem pirkstiem bungodams pa stiklu; Pekarevs ar profesionālu interesi to tūdaļ ievēroja, un visas turpmākās sarunas gaitā burgornistra nervozie pirksti iedarbojās nomierinoši uz Pekarevu, vecāko.

— Jā, tā tas patiešām ir, — Anatolijs Jemeļjanovičs atbildēja. — Taču, piedodiet, burgornistra kungs, kāda tam nozīme? Esmu dzimis un uzaudzis šeit, Holmskā, un nav manos spēkos šo apstākli grozīt. Un vai tas arī maz vajadzīgs, burgornistra kungs?

Burgomistrs aprauti un spalgi iesmējās un tikpat pēkšņi apklusa, cieši lūkodamies apmeklētājā, šī pārmaiņa bija negaidīta un pārsteidzoša; nav šaubu, ka viņu apsēdusi kāda ideja, Anatolijs Jemeļjanovičs nodomāja, un, ja papētītu dziļāk, varētu arī aizrakņāties līdz paranojas aizmetņiem.

— Tātad ko jūs no manis vēlaties, Pekareva kungs? — burgomistrs noprasīja, ar aso nervoza cilvēka jūtīgumu slimīgi uztverdams Pekareva interesi par viņu un tādēļ skaizdamies. — Ak tā, ak tā, es visu saprotu, žēlsirdība — tā ir izglītotās cilvēces tikumiskā pamata svira. Taču humānisms jau tik daudz reižu nostādījis cilvēci uz katastrofas robežas ... Bet kur tad likt dievu? Taču ... atstājiet savus aprēķinus, es došu rīkojumu. Visu, ko varēsim, darīsim, bet tomēr — kā tad būs ar dievu?

Anatolijs Jemeļjanovičs jau sen bija klusēdams paklanījies, nolicis aprēķinus uz galda un taisījās uz iešanu; negaidītais burgornistra jautājums viņu apturēja.

— Redziet, burgornistra kungs, — viņš beidzot atteica, — es esmu materiālists. Kā var runāt par dieva esību, ja zemes virsū valda tāda nekārtība? Jūs taču nepasludināsiet par dogmu cilvēku plānotu iznīcināšanu. Un kāla-bad?

— Dārgais Pekareva kungs, revolūcijas laikā un pilsoņu karā arī daudzus iznīcināja. Toreiz jūs laikam nenosodījāt? Un atļausit painteresēties: kādus cilvēkus?

— Nesaprātīgu un antihumānu rīcību esmu nosodījis vienmēr, — Anatolijs Jemeļjanovičs, nesaprazdams, ko burgomistrs no viņa īsti vēlas, jutās neomulīgi, kā sasaistīts. — Diemžēl jūs pārvērtējat manas iespējas, nav manos spēkos un vispār nav viena cilvēka spēkos kaut ko aizkavēt.

— Un tomēr jums, komunistiem, solidaritātes jūtas attīstītas spēcīgāk nekā citām ciltīm. Tātad arī jūsu saitēm ar dievu jābūt stiprākām. Jūs taču uzskatāt savu dievu par pašu galveno.

— Burgornistra kungs, — Anatolijs Jemeļjanovičs viegli noraustīja plecus, — es esmu pārliecināts materiālists, šī īpašība ir nesaraujami saistīta ar ārsta profesiju. Man ir bijis jārakņājas ne tikai pa cilvēka kuņģi vai sirdi, bet arī pa viņa galvu. Es neprotu melot, neesmu radis to darīt, bet man ļoti grūti noteikt, kur gan tur varētu mitināties dvēsele. Ticiet man, burgornistra kungs, visos savos ilgajos darba gados neesmu atradis tādu vietu, kur tā varētu patverties. Savukārt partijā neesmu bijis un arī tagad neesmu.

— Dvēsele ir nemateriāla, kāpēc tad viņai būtu vajadzīga vieta, Pekareva kungs?

— Nezinu, tikai esmu pārliecināts, ka pasaulē visam ir savi izmēri un sava noteikta vieta un uzdevums, tātad arī dvēselei ir jāieņem noteikta, tai paredzēta telpa.

— Jūs, dakter, aizmirsāt domu, mūziku, — burgomistrs viņu aši pārtauca, tagad saruna jau sagādāja viņam baudu, un Anatolijs Jemeļjanovičs to pamanīja. — Kā redzat, ne jau viss ir materiāls šai pasaulē. Par laimi, es atkārtoju, par laimi, dažas esības kategorijas pat jūsu Markss un Ļeņins nav precīzi noformulējuši.

— Manuprāt, — Anatolijs Jemeļjanovičs samierinoši palūkojās grīdā, — ja cilvēks tic dievam un dvēselei, lai viņam arī pastāv šis dievs un dvēsele. Ticība, tāpat kā doma, ir nemateriāla, taču kā viena, tā otra nevar rasties bez matērijas un savukārt var graut un radīt materiālās kategorijas. Ceru, ka jūs nemēģināsit to apstrīdēt?

— Priecājos, ka esat ar mani vienisprātis, Pekareva kungs. — Burgomistrs enerģiski panācās Anatolijam Je-meļjanovičam pretim un paspieda roku: izrādījās, ka viņš bija par galvas tiesu īsāks. — Uz redzēšanos, Pekareva kungs, uz redzēšanos. Darīšu visu iespējamo, es vienmēr esmu cienījis ārstus, viņi ir svēti cilvēki. Bērnībā kāds no viņiem izglāba man dzīvību. Uz redzēšanos, Pekareva kungs. Ak tā, un kādi, pēc jūsu ieskatiem, ir vācieši? Kaut gan par to jums vēl par agru spriest, vai ne? Jūs gribējāt sacīt tieši to, Pekareva kungs? Es jau tā domāju, Pekareva kungs, ka jūs atturēsities no vērtējuma. Man ir tas gods.

Anatolijs Jemeļjanovičs redzēja burgornistra spīdošās, spoguļaini tukšās acis kā mušai un saprata, ka viņš slimnieku labā nekā nedarīs; Pekarevam bija žēl veltīgi izšķiestā laika. Kamēr viņš domāja, ko tagad iesākt, burgomistrs apgāja viņam apkārt un kaut kā sāniski, it kā baidīdamies nejauši pieskarties, bīdīja viņu uz durvju pusi, bet sejā burgomistram saglabājās tā pati pieklājīgi tukšā izteiksme.

Pie pašām durvīm burgomistrs vēlreiz enerģiski pakratīja Anatolija Jemeļjanoviča roku, un ārsts tikai ar mokām apslēpa riebumu.

—■ To nu gan jūs aplam darāt, dakter, ka cienāt visādus noslēpumus, — burgomistrs teica. — Sī matērija nav domāta reālistiem. Esmu izbijis filozofs, Pekareva kungs, un jau sen esmu atklājis vienu patiesību: cilvēks nav cienīgs tā cildenā oreola, ar kuru viņš paradis sevi vainagot, nevajag slēpties aiz vīģes lapas. Nevajag lieku vārdu, ejiet un strādājiet, jūs neviens neaiztiks. Es pacentīšos kaut ko darīt jūsu labā. Uz redzēšanos, Pekareva kungs.

Anatolijs Jemeļjanovičs soļoja pa Holmskas ielām at-paka| mājup, viņš skatījās taisni uz priekšu, un trotuārs, mājas, pati iela viņam šķita kā sausā miglā ietīta. Viņš varētu justies sarūgtināts, taču bija pārāk noguris no visa notiekošā, no cilvēciskās vājības, un šobrīd viņam nemaz negribējās dzīvot; nekad agrāk viņš neko tādu nebija izjutis. Viņš gāja uz savu slimnīcu, ko pats bija radījis; tā bija vienīgais viņa dārgais lolojums; ko tur slēpt, te viņš bija cerējis kļūt slavens, cerējis atrast un izstrādāt jaunu metodiku to slimnieku ārstēšanai, kuri sirga ar astēnonei-rotisko reakciju, viņu pirmām kārtām allaž bija interesējušas pārejas formas pirms organisko pārmaiņu iestāšanās, kādu laiku viņš bija rūpīgi vācis un summējis vēsturiska rakstura ziņas par histēriķiem kā Holmskas, tā arī tās kaimiņu guberņās, apbraukājis vistālākos, visnomaļākos ciemus, meklēdams šīs slimības cēloņus un saknes, kas aizstīdza kaut kur laikmetu tumsā, bija meklējamas pašos cilvēka pirmsākumos. Par laimi, viņš laikus aptvēra, ka slava ir nieks salīdzinājumā ar cilvēka ciešanām; patlaban viņam gar acīm slīdēja kaut kāda nereāla, it kā izdomāta pasaule; ierastā pilsēta, izbiedēti cilvēki, kas steidzās nozust pagalmos, pašpārliecināti, zvaigājoši vācieši zaļganos mundieros; dzīve bija apsviedusies ačgārni un nekaunīgi izgriezusi uz āru savas visslepenākās šķautnes: bailes, miesaskārības, varmācību; un arī spēks bija pagriezis savu ļauno pusi — nebija vairs nekādu tikumisku pamatu. No skolām pa logiem tieši uz trotuāra meta laukā galdus, tāfeles un aparātus, pie bibliotēkām ielas bija pilnas ar saplucinātām grāmatām, kādā vietā Anatolijs Jemeļjanovičs nejauši uzkāpa Puškina dzejas sējumiņam, pacēla to un saudzīgi noslaucīja putekļus. Laikam te viņu pirmo reizi sagrāba, jā, tieši sagrāba, pretīgas šaušalas, kas atņēma spēkus, un gandrīz vai fiziska sāpe pārskrēja pār visu miesu; nevajag lieku emociju, viņš sev pavēlēja, uzmanīgi apmezdams līkumu grāmatām un vairīdamies, lai tās nejauši nesamītu; šāds barbarisms taču nevar ilgi turpināties. Cenzdamies vairs neredzēt ne vāciešus, ne grāmatas zem kājām, viņš soļoja pa pazīstamo ceļu; viņš zināja, ka tagad jāskatās tikai pašam sevī, citādi var vēl sabrukt pasaule vispār; tikai vērtības, kas glabājas viņā pašā, var viņu paglābt, taču skatīties tikai sevī un neredzēt, kas notiek apkārt, nemaz nebija tik viegli.

Atgriezies «Bezdelīgu ligzdā» un pagājis gaitenī garām daudzām durvīm, kas nošķīra to dzīvi, ko diez vai varēja

nosaukt par dzīvi, viņš apstājas pie sava kabineta. Anatolijs Jemeļjanovičs nevienu neredzēja, un neviens viņam tagad nebija vajadzīgs, pēc tam viņš atkal sāks domāt par maizi un zupu, veļu un medikamentiem, bet tagad viņam vajadzēja pabūt vienam; acīs visu laiku rēgojās veča seja, kurš, sievietes virsjakā ģērbies, pazibēja kādā pagalma; viņš iegāja savā pa daudziem gadiem aprastajā kabinetā un aizslēdza durvis.

Tūkstoš deviņi simti četrdesmit pirmā gada devītā septembra dienā Anatolijs Jemeļjanovičs, kā vienmēr, tieši desmitos no rīta pēc sen noteiktās kārtības sāka ārsta apgaitu. Viņam sekoja svīta: no septiņiem ordinatoriem vienīgā palikusī ordinatore, medicīnas māsa, divas sanitāres un, protams, Klaņas vecmāmuļa — Anatolija Jerneļjanoviča pastāvīgais miesassargs visos šajos deviņpadsmit kopa nostrādātajos gados, vēi spēcīga, kalsna veča, saimniecības pārzine un visas slimnīcas sarežģītās dzīves sirds un dvēsele.

Arēji tā bija Anatolijam JemeļjanoviČam parasta apgaita; katrā palāta viņš rūpīgi izmeklēja slimniekus, uzklausīja viņu sūdzības un māsiņas īsu ziņojumu, Anatolijs Jemeļjanovičs bija iemācījis personālam precizitāti un lakonismu. Neviens nezināja, kādas pūles Anatolijam JemeļjanoviČam prasīja tas, lai viņš šodien sapostos un tieši deviņos ierastos klīnikā. Pagājušajā nakti pie viņa mājās bija atnākuši un piedāvājuši iet prom; viņam skaidri tika pateikts, ka jau tuvākajās dienās īpašas komandas vāks kopā visas ebrejiskas izcelsmes personas, komunistus un inteliģenci, lai ievietotu speciālās nometnēs; viņš kategoriski atteicās, vēl jo vairāk tādēļ, ka brālim vajadzēja vismaz trīs četras dienas pabūt slimnīcas apstākļos. Kad nakts viesi aizgaja, viņš nodzēsa gaismu, pavilka vaļa maskēšanas aizkaru un ilgi sēdēja krēslā, skatīdamies šaurajā loga spraugā, kas bija kā nosēta ar spožām zvaigznēm. Anatolijs Jemeļjanovičs bija vientulis, ģimenes viņam nebija, un viņš, sagatavojies uz visu, negribēja ne no kā baidīties. Nakts sarunas laikā viņš atkal sajuta, ka nespēj pamest gandrīz divsimt slimu cilvēku likteņa varā, bez palīdzības un līdzjūtības.

Anatolijs Jemeļjanovičs soļoja pa gaiteņiem un ejārn, un pamazām viņam sāka likties, ka visā milzum plašajā pasaulē tikai šajā namā vien vēl rit normāla, īsta dzīve, bet viss pārējais ir ireāls, un šī doma kaut kā pēkšņi no-

mierināja; pavadoņi ieraudzīja viņa sejā vieglu smaidu un saskatījās, pūlēdamies uzminēt tā nozīmi; šis smaids no viņa sejas tā arī vairs nenozuda; tikai šeit, šeit, viņš domāja, visi šie nelaimīgie dzīvo normāli, tā, kā viņiem jādzīvo, un viņš ir laimes luteklis, jo var noņemties ar tiem, viņš zina, ka virs zemes tomēr ir saglabājies kaut gabaliņš normālas dzīves, ko viņš radījis tikai ar savām pūlēm, ar savu miesu un asinīm; viņš atdevis šim namam savu mūžu un, izrādās, nav darījis to veltīgi. Cik ļoti tagad noder šī klusā sala, kur nav ne preteklības un slepkavību, ne laupīšanas un nešķīstību, ir situsi tā stunda, kad vājprāts pārvērties savā pretstatā un otrādi, otrādi!

Un iespējams, ka tieši tādēļ viņš šodien jo sevišķi rūpīgi bija noskuvies, pieglaudis ar suku savu cieto, sirmo matu vēl palikušās šķipsnas, apsējis iecienīto zilo kaklasaiti, un, kad viņa staltais, kalsnais stāvs parādījās garajos gaiteņos, šķita, ka slimnīcas pierimušo mehānismu kāds apslacinājis ar dzīvības ūdeni, un ikviens no Anatolija Jemeļjanoviča pavadoņiem, viņā skatīdamies, centās izturēties tikpat mierīgi un neredzēt haosu, kas plosījās viņpus slimnīcas vārtiem, un darīt to pašu, ko darīja viņš, — tas ir, pildīt savu pienākumu.

Parasti, pienākdams pie kārtējās palātas, Anatolijs Je-meļjanovičs jau turēja prātā katru slimnieku, taču iekšēji vāca spēkus vienam vai diviem, pašiem smagākajiem. Piektajā palātā tāds bija Vozņickis, un Anatolijs Jemeļjanovičs arī šodien sāka apgaitu tieši ar viņu; pēc sava paraduma Anatolijs Jemeļjanovičs neapsēdās uz krēsla, bet tieši uz slimnieka gultas malas.

— Labdien, Stepan Mihailovič, labdien, dārgais. Kā mēs šodien jūtamies?

Sapratis, ka viņa jautājums nav nonācis līdz Vozņicka apziņai (tas tikpat laipni un rāmi, sejas izteiksmi nemainīdams, skatījās kaut kur pāri ārsta degunam), Anatolijs Jemeļjanovičs saskaitīja pulsu un ar savu silto, sauso plaukstu mīlīgi papliķēja Vozņickim pa roku.

— Kā tad ir, Stepan Mihailovič, dārgumiņ, kas, pēc jūsu domām, patlaban ir — rīts vai vakars?

Slimnieks klusēja un vēl aizvien tikpat rāmi un vientiesīgi smaidīja.

— Re, Klaņas vecmāmuļa jūs tikko nomazgāja, pataustiet — dvielis vēl mitrs, es esmu sācis apgaitu, kas tad patlaban ir, Stepan Mihailovič, — rīts vai vakars?

Māsiņa pirms tam bija pateikusi, ka Vozņickis šorīt

pamodies «slapjš». M-jā, tātad jau parādījusies «netīrība» gultā, jāpasaka Klaņas vecmāmuļai, lai apgriež Vozņickim nagus, viņa neaizmirsīs. M-jā, Vozņicka epi-krīze jau skaidri iezīmējusies, taču cerības vēl negribas zaudēt.

Pateicis visu, kas darāms ar Vozņicki, un rūpīgi izklaušinādams pārējos piektās palātas slimniekus, kuri tiecās pie viņa no visām gultām, Anatolijs Jemeļjanovičs iekšēji vairs nebija kopā ar viņiem; viņš gan joprojām laipni uzdeva jautājumus, uzmanīgi uzklausīja atbildes, deva rīkojumus, taču domās jau bija atvienojies, tagad jau viņu nodarbināja Dorofejevs no nākošās, sestās palātas, un viņš vāca sevī spēkus sarunai ar šo slimnieku. Sevišķi smagos gadījumos, paliekot ar slimo tikai divatā, viņam tieši šajās minūtēs vajadzēja ticēt slimā izdziedināšanai, jo tikai tā varēja kaut ko palīdzēt; taču bieži vien bija pārlieku grūti ticēt un tāpēc vajadzēja mobilizēt visas savas iespējas, kā tas notika patlaban, ejot pie Dorofejeva.

Lielais pulkstenis slimnīcas vestibilā nosita v i e n-p a-dsmit reizes; Anatolijs Jemeļjanovičs neviļus izvilka savu zelta kabatas pulksteni ar lieliem romiešu cipariem, noklikstināja vāku un salīdzināja: jā, bija tieši vienpadsmit; tieši šajā brīdī pie «Bezdelīgu ligzdas» apstājās desmit slēgtas automašīnas, no tām izlēca vācu karavīri un nostājās ierindā, pēc tam divi no viņiem, aizrautīgi, kā parasts, padauzījuši ar zābaku papēžiem pa vārtiem un neviena nesagaidījuši, pārrāpās pāri sētai, paknibinājās gar aizslēgu, un drīz vien smagie vārti ar dzelzs tapu smailēm gar augšmalu atvērās. Kareivji, izstiepušies divās garās virtenēs, ieskrēja slimnīcas pagalmā, pēc tam ari mašīnas iebrauca iekšā; kareivji ar ziņkāri lūkojās apkārt un, nedaudz apmulsuši, zvaigāja un stāstīja cits citam visādās jēlibas par slimniecēm, kas sirgst ar šizofrēniju un paranoju, iztērgojās, ka nemaz nebūtu slikti pamēģināt sacensties ar viņām dzimumsatiksmē; viņi bija jauni un par nāvi tikpat kā nedomāja: tā taču ik reizi izrāva no viņu vidus kādu «citu», un dzīve tāpēc neapstājās, un melnēja vergu tautas pilsētu krāsmatas — tās tautas, kas bija lemta pilnīgai iznīcībai. Arī iespēja nesodīti nogalināt un pazemot kairināja un aptumšoja aiz jaunības vēl alkatīgās hitleriešu kareivju sirdis, tā taču bija pati senākā un pati netiklākā bauda; kareivji par sekām nedomāja un arī nevarēja domāt, lai līdz tam nonāktu, viņiem vēl vajadzēja daudz pārciest un vēl vairāk izprast.

Turēdami automātus gatavībā, kareivji gaidīja, bet kārns, gara auguma virsnieks ar bālu seju un mierīgām acīm, kurās bija samanāma vienīgi ziņkāre, sešu apsargu pavadībā iegāja slimnīcas ēkā; pirms operācijas viņam formāli vajadzēja pateikt dažus vārdus slimnīcas priekšniecībai, lai būtu ievērots vismaz kaut kas līdzīgs pieklājībai. Sanitāri, kas dežurēja pie durvīm, jau sen bija pamanījuši vāciešus, viens no viņiem aizskrēja un izbijies pakliedza par to galvenajam ārstam; pārtraucis apgaitu, Anatolijs Jemeļjanovičs aizsteidzās uz vestibilu; te viņi arī sastapās — kareivju pulciņš ar jaunu virsnieku priekšgala un Anatolijs Jemeļjanovičs ar diviem ārstiem un sanitāriem, un tas viss notika pēc tam, kad lielais pulkstenis bija nositis vienpadsmit; kaut kur dvēseles iekšienē vēl smeldzoši trīsēja pēdējā sitiena rimstošā skaņa, un Anatolijs Jemeļjanovičs kā sastindzis klausījās tajā.

Oberleitnants Ludvigs Sniclers tūdaļ pievērsa uzmanību Anatolijam JemeļjanoviČam, kas atradās baltajos virsvalkos ģērbto cilvēku pulciņa priekšā, viņa prāvā seja izskatījās itin cienīga un lika noprast, ka tieši viņš slimnīcā ir galvenais; oberleitnantam jau bija zināms, ka šis cilvēks ir labs un vajadzīgs speciālists, un viņš, to atcerējies, ar labvēlīgu ziņkārību ieskatījās ārsta sejā un sastapa daudz pieredzējušu, caururbjošu skatienu, kas visu saprata. Lai tiktu vaļā no šī skatiena negaidītās un nepatīkamās varas, oberleitnants sāka runāt skaļāk, nekā bija paradis, kareivji tūdaļ saausījās, un nu jau kāds neredzams šķērslis bija nostājies starp abiem pulciņiem, un to sajuta gan Sniclers, gan arī Anatolijs Jemeļjanovičs; oberleitnants, nicinādams sevi par acumirklīgo vājumu, ko viņš nekādi nespēja aizmirst un arī nevarēja sev piedot, diezgan saprotamā krievu valodā paziņoja vācu militārās varas lēmumu par slimnieku pārvešanu uz citu vietu.

— Kungi! — viņš militāri noskaldīja, tīksminādamies par savu tīkamo, skanīgo balsi un demonstrēdams nevainojamo stāju. — Jums tiek izrādīts liels gods: visu te tīrīt priekš fīrer armij varonīg karavīr hospitāl. Aber krievu slimnieks man pavēlēts evakuet uz citu vēt. — Oberleit-nanta Sniclera balss kļuva skarbāka, un viņa izrunātais «evakuēt» izskanēja ar kaut kādu iekšēju ironiju, kas bal-

InJo% virsvalkos tērptajiem cilvēkiem lika saspiesties cie-• pa visu ēku jau aizsteidza, izplūzdamas plašumā, bailes, un aizvien dziļāks un dobjāks klusums iemājoja visos trijos milzīgās ēkas stāvos.

— Atļaujiet, leitnanta kungs, es jūs lūdzu, atļaujiet. — Anatolijs Jemeļjanovičs pagājās uz priekšu, kaut kā krampjaini pastiepdams roku un aiz sasprindzinājuma kustinādams pirkstus, lai tādējādi mazinātu saspīlējumu, taču Sniclers nelikās roku redzam un tikai šķebīgi noraustīja savas gļēvās mutes kaktiņu. — Atļaujiet, leitnant, jums pavaicāt, — Anatolijs Jemeļjanovičs atkārtoja, visiem speķiem cenzdamies runāt cik vien iespējams rāmi, — uz kurieni slimniekus pārvedīs? Kaut kas neiedomājams... kaut kas neiedomājams... Vai tad varas iestādēm nav zināms, ka slimniekus var apkalpot tikai speciāli apmācīts personāls?

— Par to man lai un jums galv lai nesāp, — obcrleit-nants Ludvigs Sniclers atteica, ar cieto zābaka pazoli pa izdilušo akmens plātni dauzīdams un gaišās uzacis uzraudams; viņa balsī ieskanējās īgnums par to, ka Anatolijs Jemeļjanovičs tik muļķīgi negrib saprast notiekošo. — Mums ir ērti iztaisīt mājā liospitāl, zaļi kok, puķi, putni spēlēt, tāl prom no pilsēt. Tas ir savād, ka jums, dakter kungs, ir žēl sabiedrības atkritum. Mēs pieraduš ar sa-prāt vērtēt tād labum.

— Atļaujiet, atļaujiet, leitnant, — Anatolijs Jemeļjano-vičs aši teica, juzdams, ka viņu jau sagrābusi pazīstamā duļķainā straume (tādas pašas izjūtas viņš bija pārdzīvojis toreiz, kad atgriezās no burgornistra un ieraudzīja tieši ceļa dubļos iemestās grāmatas, — gluži^ tāds pats tukšums krūtīs un nelaba dūša); viņš centās savaldīt sevi, seja pārklājās ar slimīgu, nevienādu sārtumu, biezās lūpas drebēja. — Jus iedomājieties, pamēģiniet saprast... Gadu tūkstoši... cilvēciskas morales normas, virsnieka kungs... — Anatolijs Jemeļjanovičs izmisīgi tvēra pēc tā reālā, ko viņam bija izdevies samanīt šī jaunā cilvēka veidolā, un šis reālais rosījās kaut kur pavisam dziļi Ludviga Šniclera apziņā; Anatolijs Jemeļjanovičs pamanīja šo iekšējo cīņu un saprata, ka oberleitnantam derdzas darīt to, ko patlaban dara. Un Anatolijs Jemeļjanovičs visiem spēkiem pūlējās noturēt šo vienīgo vārgo pavedienu, taču tas izrādījās pārāk nestiprs, viņš pat nepamanīja, kad tas pārtrūka un pazuda, viņš tikai sajuta, ka šis pavediens ir izgaisis, un tad Anatoliju Jemeļjanoviču sagrāba tā pati milzīgā, neapturamā straume un aizrāva sev līdzi; oberleitnanta gaišās acis strauji aizvirzījās kaut kur prom sāņus.

— Ko, ko jūs gribat darīt? — Anatolijs Jemejjanovičs stingrā balsī noprasīja, taču viņa seja pauda apjukumu. — Es to nepieļaušu! Nepieredzēta cietsirdība! To jums nepiedos ne sirdsapziņa, ne vēsture! To nedrīkst darīt! Apstājieties! —- viņš izmisīgi atkārtoja un, pametis acis atpakaļ, ieraudzīja savus darbiniekus, viņi šķita kļuvuši mazāki, sarukuši, un skatījās grīdā. Viņš bija paradis ticēt viņiem un gribēja lūgt viņu palīdzību, bet šķita, ka arī viņi pēkšņi nošķiras nost, viņi gan atradās tepat blakus, taču viņus nesa prorn; atskanēja mokpilns kliedziens, un Anatolijs Jemeļjanovičs neizpratnē atskatījās; pulkstenis atkal sita vienpadsmit reizes, un šī skarbā, spalgā skaņa plēsa pušu galvu. Slimnīcā, visos tās trijos stāvos jau bija aizsākusies neparasta varmācīga kustība; visas malas bija pilnas kareivju, kādu sita, kādu vilka pa zemi; Anatolijs Jemeļjanovičs aptvēra tikai vienu: ir sākusies tā pati evakuācija, par kuru runāja glītais oberleitnants ar bālo seju. Anatolijs Jemeļjanovičs izskrēja laukā un metās te pie kareivjiem, kuri stūma slimniekus mašīnās, te pie oberleitnanta, kas bija iznācis uz lievenēm un tagad mierīgi smēķēja cigareti.

— Liecieties mierā! Mierā taču! Jūs nedrīkstat! Ir taču ari pār jums augstāka vara! — viņš pusnemaņā kliedza, nesajēgdams vairs, kas atrodas priekšā, un vēlēdamies tikai vienu — apturēt šo nepieredzēto, noziedzīgo izrīcību. — Tas nav pieļaujams! — viņš lūdzoši sacīja ober-leitnantam, tagad jau pilnīgi pārliecināts, ka viņa priekšā stāv viens no tās pašas nenormālās pasaules, kurā viss izmežģījies un sabrucis, un ka no tā nekādu saprātīgu rīcību nevar gaidīt. — Es iešu pie jūsu priekšniecības! Ir taču arī pār jums kāda vara. Zvēri! Zvēri mežā ir labāki! Ak kungs, ko tas viss nozīmē?

Anatolijs Jemeļjanovičs paberzēja pieri, mēģinādams savaldīt seju, kas sāka slimīgi vaikstīties; kur es atrodos, kas ar mani notiek? Viņš aizvien vēl domāja, konvulsīvi kustinādams rokas, kas nekādi negribēja rimties un visu laiku it kā stūma kādu prom sāņus. Vācieši, vācieši atnākuši, viņā joņoja un trūka nesakarīgas domas. Un kas par to, ka vācieši? Bet kur tad Seņa? Nē, tas nav iespējams, to viņiem neviens nevarēja atļaut, tie tikai viņa

paša murgi, nekas tāds taču nevar būt! Neviens dievs to nevar pieļaut!

— Ejiet, daktera kungs, — oberleitnants nenoturējās. — Jums labāk būs ēt prom kād citu vēt...

— Šito tumsonību! Mežonību! — Anatolijs Jemeļjanovičs tūlīt nikni metās pretī, vairs nebaidīdamies ne no viņa varas, ne atriebības. — Jūs gribat iznīcināt pašu robežu starp labo un ļauno, bet tas jums neizdosies! šo robežu nevar iznīcināt, tas nozīmētu to pašu, kā iznīcināt visu cilvēci, iegrūst to kapā un uz mūžu mūžiem uzvelt virsū kapakmeni.

Skaidri nobeidzis savu domu, kas viņam pašam šķita pārliecinoša un nozīmīga, Anatolijs Jemeļjanovičs nervozi izvilka no kabatas lakatiņu, noslaucīja nosvīdušo seju un gribēja ieiet vestibilā; oberleitnants pamāja ar roku, un kāds kareivis diezgan spēcīgi atgrūda ārstu, un Anatolijs Jemeļjanovičs, atbrīvojies no rupjajām rokām, palika stāvam kā pamiris. Tagad viss ir pagalam, ne viņš vairs varēs palīdzēt brālim, ne sev, ne saviem slimniekiem;_šī nevarības apziņa sažņaudza galvu, un gar acīm sāka plūst tādi kā miglas lēveri.

Viņš pacentās stingrāk nostāties uz granīta pakāpieniem, ļaudams galvu vējam, cepurītes uz tās vairs nebija, sirmās cieto matu šķipsnas aiz ausīm un uz pakauša, kuras pirms tam bija kaut cik sakārtotas, tagad pluinīja ass, smacīgs vējš, kas joņoja šurp no bezgalīgajiem tīrumu plašumiem, kuri aizsniedzās līdz pašam apvārsnim. Viņam garām joprojām veda pārbiedētus slimniekus un grūda mašīnās; tos, kuri pretojās, apdullināja ar laides triecienu; visam pāri bangoja mežonīgs satraukuma vilnis. Šķita, ka vējš kļuvis biezs un karsts, ka tas aizķepē nāsis, un Anatolijs Jemeļjanovičs juta, ka tūdaļ zaudēs samaņu; viņš pakāpās atpakaļ, atspiedās ar muguru pret sienu, visa miesa aiz šausmām bija nosvīdusi gluži slapja. Oberleitnants pagāja no viņa tālāk nost un ar garlaikotu, neatkarīgu skatienu vēroja slimnieku dzīšanu uz mašīnām, taču Anatolijs Jemeļjanovičs redzēja, ka viņš nejūtas ērti. Mašīnas cita pēc citas aizbrauca, un Anatolijs Jemeļjanovičs gandrīz vai fiziski juta, kā tās no iekšpuses drebina vaidi un mokas. Anatolijam JemeļjanoviČam garām veda, dzina un vilka pa zemi slimos, un viņš visus pazina un iegaumēja, kurš no kuras palātas izdzīts. «Šie no trīsdesmit devītās, bet šitie no sešdesmit ceturtās... ķērušies pie trešā stāva, drīz būs cauri.» To viņš iedomāja tīri neapzi-

nāti, neaptverdams jēgu, sirdi reibināja savāda, saldena sāpe. Nu jau veda pēdējos, mašīnas kulbas melnā rīkle tos norija citu aiz cita, un smadzenēs kāds klauvēja: nu jau ved pēdējos, ved pēdējos... bet Seņa, Seņa, kur Seņa, kādēļ viņš nebija pamanījis brāli? Ak dievs, tas taču nav pārciešams, viņš taču pats, pats savām rokām atveda viņu uz slimnīcu, būtu palicis mājās, neviens viņu neaiztiktu... Aglaja būtu viņu uzraudzījusi... Un tad Anatolijs Jemeļjanovičs atkal izdzirda, ka vestibilā nikni, triumfējoši nozvana nenorimušais pulkstenis; tas atkal nosita vienpadsmit reizes! Tad, lūk, kas par vainu! Pulkstenis ir samaitājies, un nav neviena, kas pārbīdītu rādītājus, pulkstenis ir aizķēries vienā vietā, iestidzis smiltīs kā kravas mašīna, vienā vietā! Smiltis vien lido!

Anatolijs Jemeļjanovičs priecīgi iesmējās, mokas, kas plosījās iekšā, bija galīgi pārvērtušas viņu; tagad viņš zināja, kas darāms. Viņam jābūt tur, kopā ar viņiem, tajās mašīnās, jo pasaule ir apgriezusies otrādi un visi tās vērtību poli apmainījušies vietām. Viņam jābūt tur, kopā ar viņiem, reālajā un stabilajā pasaulē, tur, kur nav robežu un telpa ir bezgalīga, tieši tur viņš tagad vajadzīgs visvairāk, bet gar visu pārējo viņam vairs nav nekādas daļas. Anatolijs Jemeļjanovičs nojauta, ka tūlīt jānotiek kaut kam nenovēršamam, un viņa seja piepeši it kā atplauka. Ludvigam Snicleram, uz ārstu paskatoties, pat mute palika vaļā; tā bija tāda cilvēka seja, kurš jau pārkāpis visas robežas un tagad atbrīvojies pilnīgi no visa. Un viņš bija skaists, šis ārsts, viņš bija nošķīries no dzīves, tās vētrām un negaisiem, un oberleitnants, par spīti negantajam naidam, kas bija pārņēmis viņu, pamanīja tieši to un iedomājās par to, un viņam pēkšņi sāka uzmākties tādi kā stindzinoši rēgi. Aiz bailēm no šīs tikko uzradušās bezgalības izjūtas viņš uzbrēca kareivjiem, kas pārāk ilgi noņēmās ar kādu nevaldāmo. Tiem pieskrēja palīgā vēl kāds un slimajam iezvēla ar laidi, tas saļima, norirnās, un to tāpat iestūma mašīnā. Ārstam Pekarevam vairs neeksistēja itin nekas, viņš ieskatījās Ludviga Šniclera sejā ar dziļu līdzjūtību par tā jaunību un neziņu, un šī nožēla bija tik nepaciešama, ka oberleitnants pakāpās no viņa vēl tālāk un, atkal nenovaldījies, iebrēcās:

— Un šito arī turpat! Turpat! Turpat!

— Nekliedziet, jaunais cilvēk, es pats, kā jūs uzdrošināties! — Anatolijs Jemeļjanovičs skarbi un asi viņu ap-

rāva skaidrā vācu valodā ar tikko manāmu akcentu. — Tas tomēr nav labi... nav glīti... Es esmu vecs, uz mani nav jākliedz, neesmu to pelnījis. Jūsu vēl pasaulē nebija, kad es beidzu vienu no labākajām Vācijas universitātēm ... jā, vēl pirms revolūcijas. Jūs, leitnant, gluži vienkārši esat vēl īsti neizkūņojies nelietis! Neuzdrošinieties man pieskarties!

Viņš atkāpās tālāk no pārsteigtā oberleitnanta un devās lejā pa kāpnēm pretim kulbas atvērtajai rīklei, ar katru soli izjuzdams svelošu atvieglojumu; viņš baidījās, ka viņu var apstādināt, un, apkārt lūkodamies, so|oja aizvien ātrāk un ātrāk, bet pēdējos metrus jau noskrēja skriešus, neveikli vicinādams garās rokas; viņš ķerstīja kāda apģērbu, durvju glumo, vēso dzelzi, cenzdamies ierausties mašīnā, un, kad iekļuva tajā, slimie tūdaļ nomierinājās un no visām pusēm tiecās viņam pretim, un viņš uzreiz aizmirsa Ludvigu Sniclcru, it kā tāda nemaz nebūtu bijis. Masīvās durvis aiz muguras aizcirtās, nošķirdamas no viņa gan oberleitnantu, gan visu pasaules neprātu, kas viļņojās zem neciešami spoži spīdošās saules; kulbā bija saspiesti un smacīgi, taču Anatolijs Je-meļjanovičs atradās pats savā pasaulē, un nekā cita viņam vairs nevajadzēja.

Un, kad tālu aiz pilsētas Anatolijs Jemeļjanovičs kādā dziļā gravā izkāpa no mašīnas, viņš jau bija tāds pats kā visi pārējie; viņš bija sašķēlies divās daļās, viņš tagad spētu noteikt visprecīzāko diagnozi un tai pašā laikā jau bija pilnīgi pārgājis tajā pasaulē, kur nebija nekādu slimību, un ticēja tam.

Ieradušies vācieši, teica sev Pekarevs, jaunākais, tiklīdz izdzirdēja, ka gaiteņos sāk kliegt un skraidīt. Un kas par to, ka viņi ieradušies? — viņš pirmajā mirklī sev gluži vai vienaldzīgi pajautāja, taču šī doma it kā aizsteidzās garām, un viņš, pielēcis no šaurās, pie grīdas pieskrūvētās dzelzs gultiņas, sagrīļojās uz slimās kājas un sakoda zobus. Pavēris durvis, viņš gribēja izmukt laukā, taču tūlīt pat tās aizcirta un atspiedās pret tām ar muguru. Smagie, pašpārliecinātie soļi aizdima garām; Pekarevam jau kuro reizi ienāca prātā, ka nu ir par vēlu, ka nevajadzēja klausīt brālim un, par spīti visam, iet prom. Viņš apjuka un pirmo reizi sajuta kaut kādas īpašas, agrāk nepazītas bailes; šito nekrietnību, šito nekriet-

nlbu, viņš pats sev atkārtoja, baidīdamies vēlreiz palūkoties gaitenī.

Laiks ritēja, troksnis un kliedzieni tuvojās, un viņam izdevās pārvarēt, saraut tos pinekļus, kas, šķita, bija cieši sasaistījuši viņu; piesteidzies pie loga, viņš palēcās, iekārās restēs un sāka tās, cik spēka, raustīt; tad durvis aiz muguras ar troksni atsprāga vaļā, pametis acis atpakaļ, viņš ieraudzīja divus kareivjus, nošļūca no loga zemē un sāka kārtot apģērbu. Viņu veda, aiz rokām pieturēdami, un viņš klibodams soļoja un klusēja un tikai vestibilā pamēģināja apstāties, starp ārstiem un sanitāriem, kas stavēja, bariņā saspiedušies, ar acīm meklēdams savu brāli, taču šajā mirklī kāds spēcīgi iegrūda mugurā ar automāta_stobru, viņš izlidoja pa durvīm un tur jau nokļuva citās rokās. Kad viņu iegrūda mašīnas kulbā, kas bija stāvgrūdām pilna ar sakarsušiem, nelabi smirdošiem cilvēkiem, viņš aiz riebuma nodrebinājās un mēģināja atvirzīties maliņā, norobežoties no tiem, taču tas nebija iespējams, mašīnā stūma iekšā aizvien jaunus un jaunus cilvēkus; beidzot durvis aizcirta, mašīna sāka kustēties, viņam uznāca vēmiens, bet, kad brauciens bija galā un kulbā ielauzās svaigs gaiss, viņš patiešām zaudēja samaņu, un laikam tieši tas arī viņu izglāba. No augšas viņu piesedza līķis, un kareivis, apreibis no asinīm, nobēra ar automātu tieši viņam gar galvu, tikai vieglītēm skardams plecu, bet viņš nejuta arī to un nemaz nepamodās; bradādami pa mirušajiem, kareivji steidzīgi apstaigāja nogalinātos, šaudami uz tiem, kas vēl kustējās vai vaidēja, pēc tam aši sakāpa mašīnās un aizbrauca, un spalgajā, vēl satrauktajā klusumā palika tikai ar līķiem piegāzta grava un pievakares debess tai pāri; apšu audzes jau sāka sārtot un bērzu apakšējos zaros šur un tur vīdēja dzelteni raibumi. Nepļautā zāle, paaugusies vai līdz jostas vietai, pamazām nobrūnēja, sagūla un turpat arī sakalta; mierīgā, karstā saule rāmi grima aiz apvāršņa. Pāri gravai ilgi riņķoja divas klijas ar smailiem spārniem; kad saule jau pieskārās zemei, tās aizlidoja, un strauji uznāca tumsa. Uzvēdīja miklums, ap pusnakti gravā saplūda blīva rudenīga migla un turpat netālu, ar īsiem, piesmakušiem rējieniem, gluži kā aizrīdamies, aizvilkdamies sāka gaudot suns.

Pekarevs pamodās no vēsuma, bet varbūt arī bija pienācis laiks atgūt samaņu. Viņš tūlīt sadzirdēja tālu skaņu, kas atgādināja vaidu, un sākumā viņam šķita, ka tur

mokās cilvēks, bet saprata, ka gaudo kāds zvērs, vilks vai suns. Viņš gulēja uz sāniem, kakls bija notirpis; Pekarevs mēģināja pacelt galvu, un tad ari atmiņā atausa viss. Kaut kas auksts un smags gulēja viņam virsū un spieda, un viņš uzreiz saprata, kas tas ir, un nodrebinājies novēla no sevis mirušo. Un tad gluži kā apžilbinoša gaisma ietriecās viņam acis; visapkārt gulēja tikai līķi, daudz līķu, un šķebīgi oda pēc asinīm, un tā jau bija veca, sastāvējusies smaka; Pekarevu sāka kratīt drudzis, viņš neveikli apsēdās, apņēma ar rokām plecus un sarāvās kamolā. Tomēr vēl atskanēja kāds vaids, un Pekarevs, to sadzirdējis, pacentās apslāpēt uznākušos drebujus. Gar tumšajām nakts debesīm slīdēja mākoņi, un to spraugās reizēm iemirdzējās zvaigznes. Cenzdamies ar rokām sasildīt sastingušo augumu, Pekarevs ilgi nespēja atgūties un tikai mazpamazām aptvēra visu notikušo; prātā iešāvās sieva un meita, spilgti uz mirkli pazibēja krasi iezīmētā Brjuhanova seja, un tad Pekarevam uzgruva tāda kā lavīna un gandrīz nospieda viņu. Dzīvs, dzīvs! Bet kā, kā tas varēja gadīties pēc visa tā, kas bija noticis?! Tas taču ir neticami! Tūlīt pat jāmūk, jālien, jārāpo prom no šīs drausmīgās, neciešamās vietas, jābēg kaut arī ar vienu kāju. Labi, labi, visu pārējo pēc tam, ātrāk, ātrāk, viņš ir dzīvs, bet visu pārējo pēc tam; nav laika, tagad nav laika, viņš pats sev uzkliedza, tagad jārāpjas no šejienes prom un jābēg, te nedrīkst palikt, drīz ausīs rīts, un uz šejieni noteikti atnāks. «Tas tik ir kūlenis!» viņš vēlreiz nobrīnījās, galīgi atbrīvodamies no sastinguma. «Bet Klaudija teica, ka es esot neveiksminieks, pēc visa šitā tici nu vēl sievietei, še tev nu bij — neveiksminieks.»

Bija ļoti auksti, Pekarevam šķita, ka viņam sācies karsonis; norāvis kādam mirušajam, kas pagadījās tuvāk, slimnīcas uzsvārci, viņš uzvilka to sev mugurā; visapkārt gulēja līķi un līķi, viņš nevarēja ne lāga soli paspert, mirušie gulēja, gan sakrituši krustu šķērsu, gan pa vienam, un Pekarevs, kuldamies laukā no gravas, centās neuzmīt kādam virsū. Ievainotā kāja neganti smeldza, taču viņš likās to nemanām, apsvēris, kurā pusē varētu atrasties pilsēta, un pacenties savaldīties, lai aiz šausmām galīgi nezaudētu sajēgu, viņš aizkliboja prom. Pekarevs jau bija apradis ar tumsu un visu it labi saskatīja; kāda mirušā seja viņam likās ļoti pazīstama, un, ievainoto kāju saudzēdams, viņš sāniski pietupās blakus, pulēdamies uzminēt, kas tas tāds ir. «Visi mirušie ir vienādi,» viņš gan-

drīz vai vienaldzīgi nodomāja. «Ek, vai galu galā nav viena alga!»

Viņš vairs nespēja un arī negribēja par kaut ko domāt, viņā aizvien spēcīgāk uzjundīja cerība, ka viņš izglābsies. Stāsta, ka šai smagajā stundā pirms pašas ausmas nomirstot visvairāk ievainoto un slimo un visvairāk arī piedzimstot, tas ir laiks, kad sīvā cīņā sastopas diena un nakts, un tas atkārtojas ik pēc divdesmit četrām stundām; viens otram pretim stājas gigantiski spēki, un ne viena, ne otra puse negūst uzvaru, cīņa risinās tikai par līdzsvaru. Pekareva smadzenēs šī doma uzausa apbrīnojami skaidri, un viņš nobijās pats no sevis: tik ļoti spilgta un bezpalīdzīga tā bija. Viņš dziļi un atviegloti uzelpoja — vajadzēja iet prom, galu galā mirušajiem ir vienalga, kurā vietā viņi guļ, viņiem vairs nav ne labā, ne ļaunā. Arī likumu viņiem vairs nav, viņi stāv tiem pāri, un tāpēc dzīvie baidās no viņiem.

Pirmsausmas nokrēsiī baloja nogalināto sejas, un krūtīs atkal salija staignas, nepanesamas bailes: šķita, ka pilsētas pusē sākusies kaut kāda rosība, un viņš pieliecies nozuda ozolu sīkaudzē, mazliet atvilka elpu, brīdi pagaidīja un tad devās prom.

Rīta blāzma applūdināja debess pamali aizvien plašāk, valgie miglas lēveri gravā sāka nemanāmi gaist; vēja nebija, krūmos gar gravas krantīm no zara uz zaru svilpodamas lēkāja izmanīgas zīlītes, neredzamais kurmis kādā vietā stūma augšā melnu zemi, visu tā nakts nemierīgo, līčloču gājienu varēja izsekot pēc svaigajiem, ik pēc pāris metriem atstātajiem zemes cēlumiem. Līdz ar ausmu nez no kurienes uzradās vairākas žagatas, tās sasēdās krūmu galotnēs un laiku pa laikam uztraukti un skaļi žadzināja, šaudīdamās no krūma uz krūmu. Pēkšņi tās pacēlās spārnos un, iešķībi pārlidojušas pāri gravai, nozuda; mēmajos, violeti sarkanajos uguns mutuļos parādījās blāva saules maliņa, un topašbrīd debesīs un virs zemes kaut kas it kā nemanot notrīsēja un viss pārvērtās; no krūmiem iznāca vecā Aglaja, no sirmajiem, pajukušajiem matiem bija noslīdējis lakats; sirmgalve no kraujas ieraudzīja miroņiem noklāto gravu, un viņas acīs ieplaiksnījās šausmas. Turēdamās pie krūmiem, viņa nokāpa lejā un sāka lēnām apstaigāt mirušos, ik pa brīdim apstādamās un pieliekdamās; viņa bija ģērbusies garos brunčos, nesapogā-tos vīriešu svārkos, un likās — tur, uz vienu sānu sasvērdamies, kustas liels ievainots putns; nē taču, nē, ieskatī-

dāmās svešajās, sastingušajās sejās, viņa čukstēja, kāpēc tad arī viņus, veselos, par ko? Cilvēki jau var vilku no meža izmelot, mēlei taču kaulu nav, tā jau kulstās kā paisīkla ...

Atpūzdamās Aglaja pārlaida apkārt klīstošu skatienu, un piepeši viņas seja krampjaini un sāpīgi noraustījās, taču pirmajā mirklī viņa vēl nespēja atģisties: turpat kādus trīs soļus tālāk kaut kas neskaidri balēja, viņa aprauti un dobji ievaidējās, nokrita ceļos un rāpus metās turp; Anatolija Jemeļjanoviča acis bija it kā izbrīnā piemiegtas, viņš gulēja sāniski, atmetis galvu, un pa virsvalku no pašas apkakles līdz jostas vietai bija izplūdis liels, ruds plankums. Vecā Aglaja ar mokām atlieca muguru, dzīvē pēkšņi bija aizlūzis pats galvenais pamats, un viņa ilgi nevarēja atgūties no trulās sāpes, kas bija pārņēmusi visu miesu, viņa nespēja piecelties kājās, tikai bez mitas kārtoja un kārtoja Anatolija Jemeļjanoviča virsvalka stūrus un tad sastinga nekustīga. Vairāki lieli, pelēki putni — pirmajā brīdī viņa nemaz neattapa, ka tā*» ir vārnas, — Aglajas nekustības piekrāpti, brītiņu pariņ-ķoja virs gravas un tad cits pēc cita nolaidās pie līķiem; vecā Aglaja, brunčos neveikli pīdamās un ar rokām piepalīdzēdama, beidzot izslējās stāvus.

— Tiš, tiš, nolādētās! — viņa vārgi padraudēja ar rokām, un putni, neapmierināti ķērkdami, lēni un svarīgi piecēlās spārnos un sasēdās turpat zaros, lai pacietīgi nogaidītu; neskaidras bailes no putnu neatlaidības it kā atdzīvināja veco Aglaju, viņa pārmeta krustu, pieliecās, paņēma Anatoliju Jemeļjanoviču zem padusēm un, ar mokām atrāvusi no zemes viņa galvu un plecus, izkustināja mirušo no vietas un sāka kāpties atmuguriski uz gravas kraujas pusi; no nesamērīgā smaguma viņa tūdaļ nosvīda un galvā dunēdamas sāka pulsēt asinis. Viņa ik pa mirklim atpūtās, ar grūtībām atliekdama muguru, un visu laiku baidījās, ka pakritīs, jo acīs bez mitas ņirbēja melni, švīkstoši plankumi.

— Tiš, tiš, — viņa čukstēja ar pārkaltušām lūpām, atkal ķērās pie sava nesamā un vilka to tālāk, un, kad galu galā* izkūlās no gravas un vieglais vējiņš pieskārās viņas sejai, vecā sieva jau bija galīgi bez spēka, taču vēl vajadzēja iet un uzmeklēt otru — Seņku Zaķacepuri.

Vecā Aglaja apsēdās blakus mirušajam, noraisīja savu lakatu un saudzīgi, ar pašu stūrīti, noslaucīja viņam seju, pēc tam, izpletusi lakatu, pārklāja to viņam pāri.

Saule jau bija krietnā gabalā, un dobjais klusums nomāca; Aglaja pievēra acis un kādu brīdi atpūtās, viegli līgodamās un rokas ar uztūkušajām, tumšajām vēnām pret zemi nevarīgi balstīdama, un viņai šķita, ka arī pati līgojas kopā ar zemi, un uznāca bailes, ka šī sajūta var viņu iemidzināt, taču Aglaja bija tā nomocījusies, ka vairs nespēja turēties pretim un, saules sasildīta, vairs neapjauta, kur atrodas, — vai tas notiek sapnī vai īstenībā. Lūpas it kā pašas no sevis pavērās, un klusa, smeldzoša sūrošanās izlauzās no sirds, izlauzās, rāmi aizskanēja pāri gravai, pāri tīruma klaidam un ielidoja kaut kur debesīs:

Kālab pļavai saziedēt,

Ai, saziedē-ti,

Plaukt un noziedēti, plaukt un noziedēti,

Ai, no-zie-dēti...

Vecā Aglaja ieklausīdamās izslēja galvu, un viņas acis it kā apskaidrojās.

— Ai, noziedēti, — viņa savās neremdināmajās sirds skumjās gari novilka, un no gravas kraujām atsaucās neskaidra, tikko sadzirdama atbalss un, kļūdama aizvien vārgāka, atkārtojās vienreiz, otrreiz un vēl trešoreiz un tad aizklīda pasaules saulainajā klusumā. Vecā Aglaja, valdīdamās, lai seja nesāktu drebēt, it kā pasniedzās ar visu augumu nopakaļ šīm mirstošajām skumjām, viņas rokas sakustējās, atrāvās no zemes un saspringa.

Pār me-žiemi saārtsaulīte,

Pār me-žiemi no-rie-tēja ..,

8

Pirmajās nedēļās pēc tam, kad vācieši bija ieņēmuši Holmsku un pēc tam arī visu apgabalu, notikumi izvērsās pavisam citādi, nekā daudzi cilvēki bija to agrāk iedomājušies. Par vāciešiem daudz runāja, teica, ka tie jau esot tuvu un teju, teju kuru katru dienu varot uzrasties, bet vienlaikus arī neticēja tam, aizvien vēl cerēdami uz brīnumu, taču kādunakt tomēr Gustišči pamodās jau krietni pirms gaismas no motoru nebeidzamās rēkoņas; gandrīz četras stundas no vietas ciemam cauri brauca tanki, un uz drebošajām māju sienām sprēgāja un bira nost māla kleķis; vācieši neapstādamies tā brauca veselas desmit dienas, un apklusušajā ciemā nevarēja ieraudzīt itin nevienu dzīvu dvēseli; vāciešus vēroja gar logu aizkariem un caur žogu pinumiem, un tikai piektajā dienā, kad tanku jau bija kļuvis mazāk un tie nebrauca vienā laidā, paši drosmīgākie izgāja arī laukā uz ielas. Pati pirmā, dūšu saņēmusi, līdz akai un atpakaļ ar nēšiem plecos, savus kārdinošos gurnus grozīdama, nosoļoja Nastasja Pļuščihina, un vācu tankisti, kas bija iestrēguši Gustiščos kaut kāda neliela savas mašīnas remonta dēļ, noskatījās viņai pakaļ ilgiem un alkatīgiem skatieniem, pēc tam sāka par kaut ko savā starpā sarunāties un smieties. Tīšuprāt viņus ķircinādama, Nastasja devās pēc ūdens vēlreiz, un viens no vāciešiem, liela auguma, bez cepures, pagājis viņai atceļā pretim un apturējis, ar zīmēm parādīja, ka grib nodzerties. Nastasja pagrieza uz viņa pusi vienu no spaiņiem un aiz ziņkārības un slēptam bailēm satumsušām acīm skatījās, kā viņš dzer, savus biezos, gaišbrūnos matus pār spaini pāršķiedis.

Vācietis pavisam zemnieciski noslaucīja muti ar delnas virspusi, iesmējās un pateica kaut ko laipnu, viņš bija jauns, spēcīgs un jautrs un, piegājis Nastasjai tuvāk, pa-pliķēja viņai pa muguru.

— Rāmāk, rāmāk, velnagars, — Nastasja it kā apvainojusies pateica un izvairījās no viņa lielās un spēcīgās rokas. — Neesmu nekāda ķēve, iztikšu bez tavas mīlestības, gan jau nenosprāgšu.

Plaši iepletis rokas un mazliet pietupies, vācietis izlikās, ka grasās satvert Nastju, taču viņa pasmēla ar sauju ūdeni no spaiņa un iešļāca vācietim sejā; vācietis skaļi un jautri nosēcās, vēlreiz pasmējās un, seju slaucīdams, aizgāja pie savējiem; Nastasja vēlāk stāstīja kaimiņienei, ka šis bijis vīrietis kā daždien vīrietis, tikai pļeperējot pavisam nesaprotami un arī roka bijusi karsta. «Vai tu re, nešpetnais, ko sagribējis!» Nastasja smējās un sievu priekšā dižojās ar savu drosmi. «Vācietis, bet tas pats vien prātā — gribas! Būtu tad ņēmis un braucis atpakaļ pie savas vācietenes un lakstojies ar to, cik uziet!»

Reiz pievakarē izgāja laukā arī vectēvs Makars, apsēdās uz veca ozola bluķa, kas jau gadus divdesmit gulēja pie klēts, un, kūju starp vieglajiem, izkaltušajiem ceļiem iespiedis, atbalstījās pret to ar rokām. Viņš sēdēja un modri vēroja vācu mašīnas, kas ik pa brīdim drāzās garām pa lielceļu, garas putekļu vērpetes saceldamas. Siļule bija nolaidusies virs zilgajiem mežiem un apspīdēja vec-

tēva Makara sānus un pakausi. Tātad, eku, viņi, prūši, nu ir klāt, vectēvs Makars prātoja. Visā ciemā neviena vīrieša nav palicis, tikai sievas un bērni, Lukerja stāsta, ka mūsējie zaldātiņi mūkot prom no gūsta un slēpjoties šur tur pa mājām. Gaužām nelāgi tas viss sanāk, vectēvs Makars domāja, visus vīriešus līdz pēdējam paņēma karošanai pret vāciešiem, bet šie, vācieši, drāž pa lielceļu, ka putekļi vien kūp; re, cik viņiem daudz mašīnu, tādas agrāk ne redzētas netika, tik jocīgas, ka vai jābrīnās. Nu kā lai to saprot, gluži kā cara laiki atkal pienākuši, Demidku Torobovu iecēluši par stārastu, tā stāsta Lukerja, bet agrākais priekšsēdētājs Kuļiks it kā esot aizgājis pašā pēdējā mirklī un pēc tam kā ūdenī iekritis. Un vēl Lukerja stāsta, ka baznīcu taisoties no jauna vērt vaļā, ka vēl vienīgi popu vajagot sadabūt, bet kur tu mūsu laikos tādu atradīsi. Nemaz jau nebūtu tik slikti, ja atrastu, raugi, varētu pa svētkiem aiziet uz baznīcu pielūgt dievu, paklausīties, kā dzied. Bet ja nu tas sievišķis muld vien? — viņam uzmācās šaubas.

Klēts, pie kuras vectēvs Makars sēdēja, bija būvēta jau viņa — Makara tēva laikā, pēc tam apakšējie vainagi sapuva un klēts sašķiebās; viņš pats tad, kad vēl bija pašā spēku plaukumā, — tas bija vismaz pirms gadiem četrdesmit vai pat vairāk — Akimka toreiz vēl ar puņķainu degunu skraidīja, — klēti pārbūvēja no jauna. Tad pat viņš pie katra klēts pakšķa iemēja pa vītola mietelim, krietni aplēja, un pa šiem gadiem no tiem nieka stiba-giem jau izauguši milzīgi koki, visu debesi kā ar zaļu jūru aizklājuši un arī dobumu jau papilnam; zvirbuļi brēc no agra rīta līdz vēlam vakaram, visi caurumi pilni šito nekrietneļu. Dievs zin kur tagad ir Akimka, bet klētī viņus abus ar Lukerju guldīja pēc kāzām. Un arī viņš pats ar Stešu šajā klētiņā gulēja, palaimējās izvilkt trumpja dūzi, sapazinās ar lielkunga bārenīti, ar šā audzēknīti, un cik vēl pēc tam visa kā dzīvē nav bijis?

Ar interesi vērodams garāmsteidzošās mašīnas un rāmā garā brīnīdamies, cik to daudz, vectēvs Makars kā pa miglu atcerējās pilsoņu karu, kad vēl karoja jāšus, arī tad viņš, toreiz vēl spēcīgs vecis, ļoti bažījās par Akimu, kurš, kā noskaidrojās, bija kritis vācu gūstā; pēc tam viņam atkal iešāvās prātā Steša, un šķita, ka nekā tāda dzīvē nav bijis, ka tas viss tikai parēgojies — visdrīzāk pa sapņiem vai kaut kādā gara aptumsuma brīdī. Bet viņš pats tomēr zināja, ka ir bijis, un zināja pēc tā vārgā sa-

viļņojuma miesās, kas allaž uzradās tais reizēs, kad to visu sāka atcerēties.

Vītolu ēnas pamazām stiepās garumā uz ceļa pusi; uz ielas tikai mašīnas un vācieši — un vairāk nekā, ne vistu, ne suņu; vectēvu Makaru pārsteidza tieši šīs pārmaiņas kopš sendienām pazīstamajā ciema ielā. Viņš sāka grozīt galvu, cerēdams ieraudzīt jel kādu no pierastajām dzīvajam radībām, un tikai smagi nopūtās; viņa uzmanība pievērsās pieciem krievu kareivjiem, kas lēnām vilkās pa ielu gar pašu malu, katram aiz jostas bija aizsprausta balta lupatiņa. Viņi gāja, gurdi vilkdami kājas un kuldami putekļus ar šņorzābaku purngaliem, un vācieši, kas mašīnās brauca uz pretējo pusi, viņus neaiztika. «Kas viņiem lēcies, pavisam sadulbuši, vai?» vectēvs Makars palēcās un paslēja bārdu, it kā gribēdams kādu apostīt. «Iet brīvi, savā vaļā?» Tas satrauca un nokaitināja veco vīru, un viņš pirmo reizi pa īstam apskaitās. Pacēlis kūju, viņš jau gribēja norāt ejošos gūstekņus, taču šajā mirklī garām aizjoņoja divas segtas mašīnas un gūstekņi pazuda putekļu mākonī. Vectēvs Makars dusmīgi uzsita ar kūju pa zemi. «Stulbeņi, stulbeņi,» viņš pikti norūca, «jauni vīrieši — un paši pēc savas gribas vazājas ar baltu lupatu. Vai tad tā var karot ar vāciešiem? No kurienes šitādi nekrietni cilvēki rodas?»

Gūstekņi pa to laiku jau bija nonākuši iepretim Derjuginu jaunajai mājai, un tad vectēvs Makars pamanīja Zahara audžudēlu Jegorku, kas pabāza galvu pāri žogam un smalkā balstiņā uzsauca:

— Tēvocīši, e-ū, tēvocīši! Tur viņpus ciema gravā vācieši galē nost gūstekņus, kā paiet kāds garām, tā šie no mugurpuses gāž virsū. Tur, līdzko ceļš ieiet gravā, divi stāv un šauj mugurā.

Vectēvs Makars to dzirdēja un savā nodabā uzslavēja Jegorku, laikam jau Zahara vecākais dēls Ivans būs sūtījis, lai pasaka; vectēvs Makars nopriecājās un izslējās taisnāks.

— Šmauciet pa dārziem, tur visapkārt ir kaņepes! — atkal atskanēja Jegorkas smalkā balstiņa, un vectēvs Makars redzēja, ka gūstekņi pagausināja soli, sāka lēnītēm virzīties uz žogu pusi, bet laikam baidījās, jo viņiem bija pavēlēts iet tikai gar pašu ceļa malu. Brašs, brašs zēns tas Jegorka, vectēvs Makars vēlreiz nopriecājās par puišeli, un tieši šajā mirklī no lielceļa spēji nogriezās un viņam blakus apstājās līdz pusei ar degvīna kastēm piekrauta pusotrtonnīgā mašīna; tās kravas kastē stāvēja divi jauni vācieši, viens no tiem, izlēcis no mašīnas, ar šņabja pudeli rokā pienāca pie vectēva Makara un sāka vērīgi aplūkot viņu, pat patriņāja pirkstos viņa bārdas galu. Vectēvs Makars mierīgi sēdēja, kā sēdējis, un skatījās jaunajā vācietī. Vai tu re, kāds garstilbis, viņš nodomāja, vaislai pašā reizē, un acis tik viltīgas.

— Hi, hi, — vectēvs Makars pabailīgi noteica, pieglauzdams sabužināto bārdu. — Šitādu brīnumu, ko... Nu ko tu tā blenz manī? Es sēžu savu sēžamo, tevi neaiztieku, kaut kā nelabi jums viss sanāk... Edz, tā... Es tev to skaidri un gaiši saku: tā pie cilvēkiem nav pieņemts.

No vācieša oda pēc sakarsušas, sasvīdušas vīrieša miesas, laikam sen nebija bijis pirtī; sastapies ar vācieša dzedro, ziņkārīgo skatienu, vectēvs nomirkšķināja pusaklās acis, nozibsnīdams spēcīgos zobus, vācietis pēkšņi iesmējās, nolika vectēvam Makaram pie kājām degvīna pudeli, iekāpa atpakaļ mašīnas kulbā, un tā aizjoņoja tālāk; vectēvs Makars brīdi pagaidīja, krekstēdams pieliecās un, neveikli saņēmis pudeli aiz vēsā kakliņa, pielika to pie acīm. Krievu burti, viņš nosprieda, pētīdams etiķeti, tā jau ir, vai tad šim svešas mantas žēl, vectēvs apskaitās. Un, ja jau tā, var arī paņemt, gan noderēs, citādi manta tik un tā aizies bojā.

Gar resno, grubuļaino vītola stumbru nedroši paspraucās Iļjušas galva.

— Vectēv, klau, vectēv. Vecmāmuļa teica, lai tu nākot mājās. Dzirdi, vectēv, nevajaga tev te klētspriekšā dirnēt, ej uz istabu.

— Ko es tur darīšu? — vectēvs Makars neapmierināti atteica. — Es neesmu tavai vecmāmuļai nekāds maziņais, pats zinu, ko daru, un kā tu, draņķi, uzdrošinies ar mani tā runāt? Tu redzējies, cik mutīgs. Par mazu vēl esi.

Vectēvs Makars palika sēžam, saule jau bija nozudusi aiz Sļepņas mežiem, un gaiss kļuva patīkams un spirdzinošs; negantajā dienas tveicē apvītušās lapas atžirga, un no tām jau sāka vēdīt vārga, tikko samanāma smarža, nakts puķes posās vērt vaļā ziedus; kā tuvās nakts vēstnesis vectēvam garām aizdūca liela vabole; vectēvs Makars nepaguva to saskatīt, pagriezās uz to pusi un samirkšķināja acis, un pēc dūciena nosprieda, ka tā ir bijusi briežvabole. Tad pat no vītola sakņu apakšas izlīda kārpains krupis, uztraukti noplātīja savu izplūdušo vēderu un, smagnēji pie zemes pieplakdams, aizpļekāja vectēvam Makaram garām, it kā viņš būtu kāds nedzīvs grausts, un tas veco vīru nepatīkami aizskāra; viņš īgni noskatījās, kā krupis nozūd aiz klēts pakšķa, un sāka savā nodabā apcerēt, ka pasaule ir pilnum pilna visādas radības, piemēram, šis pats krupis, un katrai dieva radībai noteikta sava tiesa, eku, šim te jārij kukaiņi un tārpi.

Zeme atpūtās un pamazām atguvās pēc ilgās un nogurdinošās vasaras tveices; pievakarēs parasti tik trokšņainais ciems vai slāpa aiz klusuma; nebijis kara, vectēvs Makars domāja, tieši tagadiņ dzītu govis mājās, arī no dažādiem darbiem atgrieztos, un tad jau saietu kopā arī padejot un papriecāties, bet nu nav nekā, viss kā izmiris.

Vectēvs Makars zināja, ka tieši šajā laikā briest zemē kartupeļi, visādi dārzeņi sāk apvelties kā kamoli un katrs auglis kļūst sulīgāks un nogatavinās; vecajam vīram nemaz negribējās iet uz istabu, un viņš sēdēja un sēdēja; bet šajā pašā laikā viņpus ciema, tur, kur lielceļš uz kādu brīdi nolaidās platā, dziļu gravu izvagotā ieplakā, stāvēja divi vācieši ar automātiem; līdz viņu nomainīšanai vēl bija palikusi vesela stunda, un ceļš uz abām pusēm bija galīgi tukšs. Vācieši garlaikojās, pa kārtai paspēlēja uz mutes ermoņikām, tad, noslēguši derības uz divām cigarešu paciņām, nolika automātus un metās cīkstēties, un ilgi valstījās pa zaļo nokalni; ne vienam, ne otram nekādi neizdevās gūt virsroku, un galu galā abi apsēdās blakus un, nosvīduši un patīkami pieguruši, uzsmēķēja.

— Man tas viss nemaz neiet pie dūšas, — viens no viņiem, tāds ar iegarenu seju un šaurām, smalkām, ar apkaltušiem skrambājumiem klātām plaukstām, noteica. — Viņi taču nāk bez ieročiem, kāpēc tad jāgalē nost?

Otrs, ar gaišām acīm, augumā drusku mazāks un druknāks un laikam arī vecāks, nekā neatbildēja, izvilka kabatas portfeli un sāka pētīt fotogrāfijas un vecas vēstules.

— Vai tu, Villij, atceries to, no Stofa slimnīcas? Luīzi? Atceries, kopā braucām zaļumos un vēl dejojām?

— Atceros, — Villijs skarbi un naidīgi atsaucās. — Tev varen labi izdevās pavazāt viņu aiz deguna, toties no viņas puses viss bija pavisam otrādi. Vecā dziesmiņa.

— Tagad vairs nav tā kā toreiz, Villij Es biju liels muļķis, tagad es aizvien biežāk domāju... uz Luīzi var paļauties. Ja man uzsmaidīs laime, jau pirmajā atvaļinājumā apprecēsimies.

r-• Ja uzsmaidīs .,.

— Austrumu kampaņa drīz beigsies. Mūsējie ir ieņēmuši Smoļensku, tagad kārta Maskavai. Pirms kādas jaunas kampaņas katrā ziņā būs klusāks bridis... to ari izmantošu, kapteinis izturas pret mani labi un pret tevi tāpat. Viņš vispār pret savas puses cilvēkiem ir labāks.

— To es nezinu, — Villijs atsaucās atkal skarbi, taču jau mazliet citādā tonī. — Šā vai tā, es novēlu tev drīzas kāzas un pēcnākamos. Pasteidzies. Te taču, Frici, ir Krievija, zeme, kas sniedzas desmittūkstoš kilometru tālu, — viņš pamāja uz kādas gravas pusi. — Par Smoļensku man pavisam nesen stāstīja gluži ko citu. Ieilgušas kaujas, tūkstošiem kritušo un ievainoto. Visi pārvērtušies lopos, mēs pat viens ar otru baidāmies atklāti parunāties... un dusmas par savām bailēm izgāžam uz citiem. Uz frančiem, slāviem...

— Drīz nāks maiņa, — brīdi klusējis, noteica otrs, īsākais, nevēlēdamies ielaisties šāda veida sarunās un tajā pašā laikā gribēdams padižoties ar savu bezbailību. —Es, Villij, negribu domāt par to, kur nespēju nekā grozīt. Un arī tev ieteicu to pašu. Citādi itin viegli var gadīties, ka starp visiem citiem vairs nesastapsi pats sevi.

— Vai tad tie ir cilvēki? Visparastākais bars, pātagu un kādu rijamo — lūk, ko viņiem vajag.

Jau krietni sabiezējušajā vasaras krēslā no gravām aumaļām kāpa migla, palsie mutuļi jau bija piepildījuši visu ieplaku. Šajā mirklī no augšas viņiem virsū metās kāda strauja ēna, tā pasviedās sāņus un aizzibēja garām, Villijs pielieca galvu un saķēra laiviņcepuri.

— Sikspārnis, — otrs, īsākais, iesmējās un, juzdams sevī aiz jaunības un spēka tīkami sanošu vingrumu, veikli nostājās uz ieplestajām kājām un izslējās visā augumā.

— šodien pa visu dežūras laiku itin neviena, — Villijs teica, domādams par gūstekņiem, un Fricis skaidri sadzirdēja viņa balsī atvieglinājumu. — Nu jau ir vēls, tagad neviena vairs nebūs. [11]

Rodions Gustavovičs Aņisimovs sagaidīja vāciešu atnākšanu pa savai modei; viņš varēja aizbraukt pavisam viegli, taču pašā pēdējā mirklī paslēpās un, atgainīdamies no Jeļizavetas Andrejevnas uzstājīgajiem lūgumiem, palika turpat; laikam būtu muļķīgi turpināt jau apnikušo spoli, turklāt bija jau aprasts ar mājas ērtībām un nošķirtību, un nebija ne mazākās vēlēšanās doties apšaubāmos ceļojumos pa sadangātiem, cilvēku pārpildītiem ceļiem, kur draudēja gan bombardēšana, gan apšaude.

Jeļizaveta Andrejevna steidzīgi kravāja mantas, cenzdamās nedomāt un nelikties zinis par vīru, kas bezkaislīgi pētīja Informbiroja ziņojumus, it kā nemaz nebūtu pamanījis paniku un jucekli visapkārt. Uz visiem viņas lūgumiem pasteidzināt izbraukšanu viņš tikai īgni atmeta ar roku:

— Dievs vien zina, Ļiza, kur tas vācietis vēl atrodas. Pagaidi, pagūsim, jāsataisās taču, kā nākas...

Aņisimovs vilcinājās un savu panāca; iepriekšējā vakarā Jeļizaveta Andrejevna, nojauzdama tuvojamies nelaimi, piedraudēja, ka evakuēsies viena pati, ar to, kas mugurā, pirmajā pajūgā, kas patrāpīsies, gan jau kāds pažēlos un paņems līdzi. «Tā nu ir, spiediens sasniedzis kritisko robežu, var arī katls uzsprāgt,» Aņisimovs nodomāja, un viņi bez lieka strīdiņa nolēma nākamajā rītā doties ceļā.

Jeļizaveta Andrejevna piecēlās jau tumsiņā un sāka nest lauka saiņus un koferus, un tieši tajā brīdī vācu tanku kolonna ienāca Zežskā; drebinādama sienas ar motoru rēkoņu un piesmirdinādama tīro gaisu ar dūmiem un tvanu, tā izklīda pa pilsētiņas ielām; vācieši apmetās zaļajā, omulīgajā pilsētiņā uz īsu atpūtu. Jeļizaveta Andrejevna to uzzināja no savas skolnieces, kas dzīvoja kaimiņu mājā, un, kaut arī viņa vēl mēģināja pierunāt vīru pamest visu un naktī slepus iet prom, viņa jau saprata, ka visas cerības ir sabrukušas, ka vīrs tam nepiekritīs, bet viņa pati ir pārāk neuzņēmīga un gļēva. Viņai vienmēr pietrūka spēka izšķirīgajam solim.

— Redzi nu, Ļiza, — Aņisimovs neapmierināti pukojās, nesdams atpakaļ mājā pa roku galam izsvaidītās paunas, — te nu ir tie apstākļi, pret kuriem neviens nespēj cīnīties.

, Tanki pastāvēja un aizbrauca tālāk; tūlīt pēc tiem cauri Zežskai cita pēc citas nepārtraukti mainīgā straumē sāka plūst dažnedažādas vācu karaspēka daļas, un visi pilsētā vēl palikušie iedzīvotāji sēdēja savās mājās, jo vācieši bija tūlīt pat izlīmējuši pavēli, kas aizliedza iziet no mājām no sešiem vakarā līdz astoņiem rītā. Jeļizaveta Andrejevna vairs nepievērsa uzmanību vīra nemitīgajai dzeršanai dienā, vakaros un arī pa naktīm; viņa tikai tagad bija uzzinājusi, ka vīrs jau labu laiku pirms vāciešu atnākšanas ierīkojis pagrabā zem mājas lielu slepenu noliktavu. Aņisimovs paklusām bija piekrāvis to pilnu ar degvīnu un dažādu pārtiku un tagad jutās drošs; kad pienāca komandanta stunda, viņš pats (Je|izaveta Andrejevna kategoriski atteicās pat uzklausīt viņu par slepeno noliktavu) sadabūja pudeli degvīna, konservus, žāvētu desu vai žāvētas zivis, pēc kurām, starp citu, vajadzēja rāpties uz bēniņiem, un, rūpīgi pārbaudījis, vai labi aizsegti logi, sēdās pie galda. Jeļizaveta Andrejevna tad gāja prom uz otru istabu, paņēma kādu grāmatu un ilgi un nekustīgi sēdēja pie tās, lasīdama un pārlasīdama jau pazīstamās rindas, līdz sāka sāpēt acis, tā cenzdamās aizmirsties, norobežoties no visa, kas notika ap viņiem; bet reiz, nedēļas divas pēc vāciešu ienākšanas, pēc pusdienām, kad vīrs bija iemidzis, sadabūja kastīti ar senām fotogrāfijām. Viņa nebija uzdrošinājusies tās sadedzināt, lai gan visu laiku briesmīgi baidījās no tām; tās bija viņas gaišās jaunības dienas, un savas dzīves vissmagākajos brīžos viņa slepus no vīra reizēm atvēra senlaiku lādīti ar sudraba monogrammu un lēnām pārcilāja nodzeltējušos attēlus.

Jeļizaveta Andrejevna saudzīgi nolika uz galda nelielu, mazliet nodzeltējušu fotogrāfiju, kurā bija uzņemta visa viņu ģimene nelielajā dzimtmuižiņā Hrapovas ciemā. Viņa gluži kā īstenībā izjuta to kluso pievakares stundu, redzēja patvāri uz galda, nelielo krējuma kanniņu ar sarežģītu zilas glazūras rakstu gar augšmalu, plānās zila porcelāna tasītes. Un, lūk, viņa pati, kautrīga meitene katūna sarafānā ar lielu kakla izgriezumu, tēvocis Antons, virsnieks ar garu, baltu svārku mugurā, šķidrs žodziņš, bet aiz tā — neliela, jautra pļaviņa. Toreiz viņa aizsūtīja šo fotogrāfiju Aleksandram Burganovam uz Maskavu, uz Sretenkas ielu, kur viņš dzīvoja mēbelētās istabās.

Jeļizaveta Andrejevna apgrieza fotogrāfiju otrādi: nu kā tad, tepat jau ir adrese — «Sretenka, Maļugina mēbelētajās istabās, № 58». Un uzraksts: «Par piemiņu, lai neizgaistu iz miņas Hrapovas ciemā pavadītās dienas un vakari. 1915. gads».

Bet šī te fotogrāfija ir kaut kas īpašs, te viņi uzņemti divatā drīz pēc kāzām; tiesa, Aleksandru toreiz atsauca no atvaļinājuma atpakaļ uz aktīvo armiju. Pirms aizbraukšanas Aleksandrs aizveda viņu Petrogradā uz Ro-

zentretera fotoateljē; viņa vēl šodien atceras izkārtni virs tā: «Ir īpašīgs kabinets fotogrāfiskai palielināšanai». Ak kungs, ak kungs, cik daudz gadu aizritējis, un kas viņai vairs kopējs ar šo meiteni, kas bikli un lūdzoši raugās no augstās, pieaugušas sievietes frizūras apakšas? Arī Aleksandrs šeit izskatās lieliski, parādes mundierī, brūnajās acīs viegls smaids; kad viņš bija blakus, viņa jutās tik droša. Kur tas viss pagaisis un kāpēc?

Viņa savāca fotogrāfijas, aiznesa un noglabāja lādīti kumodes dibenā; uz naktsgaldiņa blakus vīra gultai viņa pamanīja atvērtu grāmatu. Tas bija kaut kas jauns, un Jeļizaveta Andrejevna klusām, lai nepamodinātu vīru, piegāja un paņēma grāmatu. Viņa pārlaida acis titullapai un nobrīnījās vēl vairāk: tas bija «Balto lietas» otrs izdevums, kas iznācis 1927. gadā Berlīnē, viens no redaktoriem bija bijis barons Vrangelis; Jeļizaveta Andrejevna pašķirstīja sējumiņu, ar mokām burtodama tipogrāfiski atveidotos ģenerāļa Denikina un admirāļa Kol-čaka ar roku rakstītos īsos izteicienus un viņu parakstus, un aizcirta grāmatu ciet. Un tad viņai pēkšņi kļuva skaidrs, ka visus šos grūtos gadus viņa pilnīgi veltīgi klauvējusi pie aiznaglotām durvīm; viņš taču slēpis šādas lietas pat no viņas. Jeļizaveta Andrejevna klusītēm izgāja otrā istabā un apjukusi apsēdās; nekad vēl viņa nebija jutusies tik nelāgi. Tagad vajadzēja izšķirties, kā būt; viņa bija pienākusi pie pašas aizas malas un uz mirkli pat aizmiedza acis: viņas priekšā pavērās kaut kas melns un mēms, kam nebija dibena. Tās bija beigas, viņa joprojām palika nekustīgi sēžam, atcerēdamās pirmās viņas un vīra tuvības dienas, nemierīgo Petrogradu, drēgnās, vēju izaurētās ielas, pamesto savrupmāju izsalušos mūrus, cilvēku straumes, lozungu asiņainos plankumus ļaužu jūrā, kas bija sabangojusies līdz pašam dibenam. Un kas par to, daudzi taču izgāja tam visam cauri un tomēr atrada savu vietu. Viņa bija kļūdījusies, akli noticēdama un pieņemdama viņa domu gājienu par dzīves etalonu, un atkal — jau kuro reizi — sāka pārcilāt senus sīkumus, kas negaidīti spilgti atausa atmiņā pavisam jaunā nozīmē. Viņas kopdzīvē ar Aņisimovu, visā tās ritumā, arī uz viņu gūlās savs grēks: abi bija sākuši to draudzībā un saskaņā, taču vēlāk, nespēdama vīra dabā kaut ko grozīt, viņa bija atsvešinājusies aizvien vairāk un vairāk. Jā, protams, viņa nekā nebija spējusi padarīt, un tagad bija sabrukušas arī pēdējās cerības.

Visu nākamo dienu, apvilkusi garus rīta svārkus, nesukātiem matiem, sevī iegrimusi un klusa, viņa drūmi atvairījās no Aņisimovā, kas jau sāka uztraukties par sievu, un pievakarē, kad viņš atklāti noprasīja, kas noticis, Jeļizaveta Andrejevna nesapratnē iepleta acis, gluži kā brīnīdamās par šķērsli, kas negaidīti uzradies viņai ce|ā.

— Ak jā, — viņa teica, pārlaidusi īsu, vienaldzīgu skatienu vīram kā kaut karn nepatīkamam un nevajadzīgam. — Ņem vērā, Rodion, es eju prom, pavisam, — viņa aši piebilda un savilka rīta svārkus ciešāk.

— Kā tā — ej prom? Uz kurieni? — viņš ar nemanāmu un labsirdīgu zobgalību balsī noprasīja un apskāva sievas plecus. — Apsēsties, lūdzu ...

— Nevajag, liecies mierā, — viņa izvairījās, mirkli domīgi pastāvēja un noslīga uz dīvāna. — Esmu drausmīgi nogurusi, Rodion, es patlaban nemaz nejokoju, un ja jau šī saruna nepieciešama ... Redzi, es nolēmu atbrīvot tevi no sevis un sevi arī. Neskaties manī tā, es neesmu slima un pilnīgi atbildu par saviem vārdiem. Tā, kā dzīvo un gribi dzīvot tu, tā es vairs nevaru. Piedod, Rodion, tu pats zini, ka tas sācies jau sen ...

— Uz kurieni tad tu iesi, atjēdzies, Ļiza! — Viņš saņēma sievas rokas; Jeļizaveta Andrejevna nepretojās, vienīgi viņas seja palika tāda pati salta un sveša; viņš pielēca kājās un, bažīgi vērodams sievu, sāka staigāt pa čīkstošo grīdu.

— Nē, tas ir neprāts, patlaban cilvēki, gluži otrādi, cenšas turēties cits pie cita, pat sveši, bet mums, Ļiza, taču jāturas kopā.katrā ziņā! Kāpēc tu tā, kas noticis?

— Tu pats visu ļoti labi saproti...

— Es nekā nesaprotu! — viņš strupi pārtrauca. — Un negribu saprast! Es nevaru tevi saprast!

— Mums, Rodion, vajadzētu šķirties ar labu. — Jeļizavetas Andrejevnas sejā no jauna pavīdēja kaut kas tāds, kas nobiedēja Aņisimovu. Viņš atkal apsēdās blakus, saņēma sievas roku, vairākas reizes noskūpstīja un saudzīgi, gluži kā trauslu, dārgu lietiņu noguldīja to sev uz ceļa; kaut kāds gaišs saviļņojums neļāva runāt, gribējās raudāt, un šī vēlēšanās bija tik neparasta, ka viņš nobrīnījās par šīm neparastajām izjūtām.

— Es tevi mīlu, Ļiza, — Aņisimovs teica ar to pašu kluso izbrīnu un pat aizvainojumu balsī. — Ja es tevi pazaudēšu, man nebūs kālab dzīvot, vajag taču, lai kaut

vai viens cilvēks pasaulē tev ticētu... ticētu tavām visapslēptākajām vēlmēm, tavai būtībai, tavai idejai...

—f Bet es? — viņas balss skanēja kā no tālienes. — Bet es? — viņa nepiekāpīgi atkārtoja. — Tikai tev, tev vienam ... tur jau tas āķis, kamēr ticēju, es varēju paciest jebkuru katorgu, taču saproti mani, es vairs neticu. Sieviete bez ticības tuvam cilvēkam nespēj dzīvot, man, Rodion, bail pašai no sevis, vai tu tiešām neredzi, ka viss ir miris, ka es, būdama tev blakus, vairs nekā nejūtu?

— Ļiza! — Šis viņa dvēseles kliedziens bija tik neprātīgs, ka Jeļizaveta Andrejevna atrāvās nost. Aņisimovs satvēra sievas rokas, pievilka viņu sev klāt un, nespēdams savaldīties, tādā kā drudžainā satraukuma lēkmē, viss drebēdams, cieši apkampa sievu. — Ļiza, Ļiza, — viņš nesakarīgi atkārtoja, — tu pati nesaproti, ko tu gribi izdarīt. Nogalināt? Nogalini, un es ne vārda neteikšu, nogalini. Es pats tagad redzu: tā ir galējā robeža. Es pats arī vairs nespēju, man pašam arī vajadzēja atdurties pret šo robežu ... tu tikai pasaki... viss apnicis ... izdarīšu, ko vien vēlies... Ļiza... sāksim visu no jauna...

Viņš runāja, bez mitas skūpstīdams sievas seju, kaklu, izbiedētās acis; sākumā viņa mēģināja atstumt viņu nost, taču, zaudējusi spēkus, norimās, reiba galva, viņa turpat cieši, cieši sev klāt skaidri redzēja vīra degunu, acis, lūpas, kas visu laiku kustējās; blakus šaudījās kaut kāda tumsa, un trūka spēka no tās izrauties, un nedrīkstēja arī tai piekāpties, viņa zināja, ka tad viņa nomirtu uz vietas, tūlīt. Un viņa, glābdama sevī vēl kuslos, tikko izspraukušos vārgos asnus, izraudzījās no visa tā, kas šaudījās pa apkārtējo telpu un piepildīja to, tikai vienu: pazīstamās dzidrās un lūdzošās acis, — un nenovērsās no tām ne uz mirkli; viņai nevajadzēja dzirdēt vārdus, un viņa tos arī nedzirdēja, bija vajadzīgas tikai šīs acis, — un tad šķita, ka viņu no iekšpuses apdedzina kāda svelmaina un spoža gaisma, un Ļiza saprata, ka nupat ir iestājies tas mirklis, kura dēļ viņa dzīvojusi un mocījusies, un tas jau bija pāri spēkiem, un viņa, sajutusi sirdī asu, durošu sāpi, iegāzās tumsā un, kad atžilba, ieraudzīja asarām noplūdušo vīra seju; Rodions vienā laidā skūpstīja viņas rokas.

— Sašiņ, — viņa čukstēja, paceldama rokas un pievilkdama vīra galvu pie savām krūtīm, — vai tas tiesa?

— Tiesa, — viņš gluži bez elpas atsaucās. — Es tev zvēru pie paša dārgākā ,,,

— Nevajag! — viņa izbijusies neļāva viņam runāt, un pēc tam abi ilgi neteica ne vārda un klusumā pamazām raisījās vaļā no stinguma, taču gan šajā vakarā, gan visās turpmākajās dienās, sastapdamies ar skatieniem, viņi sevišķi saprotoši uzsmaidīja viens otram, kā jau cilvēki, kurus vieno liels un svarīgs noslēpums; tagad viņi saprata viens otru no pusvārda, un Jeļizaveta Andrejevna vairs nedusmojās, kad vīrs paņēma no pagraba jaunu degvīna pudeli; tagad jau viņa noteikti zināja, ka arī tas ar laiku pāries.

Kā Jeļizaveta Andrejevna, tā arī pats Aņisimovs aizvien vēl tramīgi un slimīgi ieklausījās katrā troksnītī, kas nāca no ārienes; abi saprata, ka klusuma brīdis drīz beigsies, un kuru katru dienu gaidīja kādas pārmaiņas, un, kad nedēļas divas pēc vāciešu uzrašanās Zežskā ap pulksten deviņiem vakarā kāds sāka uzstājīgi rībināt pie durvīm, Jeļizaveta Andrejevna mazliet nobālēja. «Sākas,» viņa sacīja, ieskatīdamās spogulī un sakārtodama matus. Apmetusi ap pleciem lakatu, viņa ielūkojās otrā istabā, kur bija vīrs, un tas piecēlās un gāja atvērt durvis; satrauktā ziņkārībā viņa gaidīja, ko dievs būs viņiem uzsūtījis. Viņa nepazina ienākušo cilvēku un, atņemdama sveicienu, viegli pielieca galvu.

— Mana dzīvesbiedre, — Aņisimovs teica. Viņš jau bija paguvis krietni iereibt, Jeļizaveta Andrejevna to redzēja no vīra stiklaini spīdīgajām acīm. — Ļiza, lūdzu, iepazīsties, tas ir Makašina kungs, Fjodors Mihailovičs. Šķiet, tā, ja atmiņa mani neviļ, — Fjodors Mihailovičs?

— Fjodors Mihailovičs, — Makašins apstiprināja, cepuri rokās ņurcīdams; Jeļizaveta Andrejevna pamanīja, ka cepure viņam ir par mazu, pierē bija iespiedusies apsvīdusi, sārtena svītra. — Būsim pazīstami... Ļizaveta Andrejevna. Viens no ekspropriētajiem Gustišču kulakiem, Fjodors Makašins.

Tagad Jeļizaveta Andrejevna atcerējās viņu, lai gan vēl pirms mirkļa tas bija licies pavisam nepazīstams cilvēks.

— Labvakar, Fjodor Mihailovič, — viņa teica, ziņkāri un piesardzīgi nopētīdama negaidīto viesi.

Viņai pretim stāvēja spēcīgs, vēl jauns vīrietis drusku pāri trīsdesmitiem, ar izciļņiem vaigu kauliem un stingrām, asi iezīmētām lūpām, ja sejā nemanītu kaut kādu cietsirdību, viņš pat būtu savā ziņā glīts; mugurā ienācējam bija parasti civilie svārki, tačņ kājās vācu bikses un zābaki; Jeļizaveta Andrejevna noprata, ka pie jostas Vi-1,īam karājas revolveris. Jeļizaveta Andrejevna vēroja viesi, un tas Makašinam patika; viņš uzsmaidīja namamātei un tūdaļ pagriezās pret Aņisimovu, kas viesmīlīgi gaidīja pie galda ar degvīnu un uzkodām.

— Atnācu pie tevis, Aņisimov, aprunāties ...

— Lūdzu pie galda, Fjodor Mihailovič, pie galda arī parunāsim. Re, es tikpat kā būtu nojautis, viss ir sagatavots, sēsties... Varbūt rokas nomazgāsi? Lūdzu, šeit. Ļiza, tu varbūt pagatavosi mums kaut ko stingrāku?

— Piedodiet, ko tad? — Jeļizaveta Andrejevna samulsusi pajautāja. — Ir auksta teļa gaļa, var uzvārīt kartupeļus... Varbūt jums, Fjodor Mihailovič, uzsildīt boršču? Ļoti garšīgs, svaigs, ar krējumu.

— Jūs veltīgi nenopūlieties, Jeļizaveta ... Andrejevna? Liekas, tāds bija jūsu tēva vārds?

— Jā.

— Kas nu tās par pūlēm, — Aņisimovs sarosījās, rokas berzēdams. — Var arī vēl kūpošus kartupelīšus. Kartupeļi — tie krievu vēderam ir neaizstājams produkts. Tieši no tiem dzimušas dažādas dumpīgas idejas, un šajā ziņā mums nevajag tēlot nevainīgus eņģelīšus. Man tur vēl karājas žāvēta šķiņķa gabaliņš, nebaidies, Ļiza, es atnesīšu. Tas patlaban ir vislabākajā kondīcijā, ar mēru apžuvis, ar mēru sulīgs.

— Bagāti dzīvojat, — Makašins skopi uzslavēja, un namatēvs ar namamāti tā arī nesaprata, vai tā bija atzinība vai kas cits.

«Ir gan nešpetna tā zemnieku daba, tikpat kā necaur-brienams mežs,» Aņisimovs nodomāja, aizveda viesi nomazgāt rokas, pasniedza stingri iestīvinātu dvieli un visu laiku pūlējās izprast, no kurienes Makašins uzradies, kā uzmeklējis viņu un kāpēc tam makstī glabājas revolveris. Sēzdamies pie galda, Makašins jautri pašķielēja uz namatēvu.

— Nepūlies uzminēt, Gustavovič, te nav ko lieku zīlēt. Laikā pagadījos pa rokai, nu, un iecēla par Zežskas apriņķa policijas priekšnieku. — Makašins atpogāja krekla apkakli, kas viņam bija par šauru un žņaudza kaklu. — Bet par to, ka tu esi palicis šeit, tūlīt tika paziņots, partijniekus, cik paguva, visus jau sen saņēma ciet, par tevi, Rodion Gustavovič, bija īpaša saruna, tāpēc arī līdz pat šim brīdim dzīvoji, neviena netraucēts.

—- Uzgaidi, — Aņisimovs steidzīgi teica. — Es tūlīt uzkāpšu pēc šķiņķa, tu pa to laiku aprunājies ar Ļizu. Ļiza, pakavē viesim laiku.

Jeļizaveta Andrejevna, galvu zemu noliekusi, mizoja kartupeļus, emaljētajā kastrolī ūdens jau sāka vārīties.

— Veltīgi jūs visu to darāt, Ļizaveta Andrejevna. — Makašins, spogulī neskatīdamies, sasukāja matus, papūta uz ķemmīti un iebāza to_ atpakaļ kabatā; katra viņa kustība bija precīza un aprēķināta. — Esmu ienācis tikai uz brītiņu, man ir maz laika.

— Un jums nemaz nav bail? — Jeļizaveta Andrejevna, galvu nepacēlusi, pavaicāja.

— Bailes moka tikai līdz zināmam laikam, — Makašins nedomādams atteica, viņš lūkojās aizvien vēl biezajos, taisni pāršķirtajos, kastaņbrūnajos namamātes matos. — Man cita ceļa nav, jau sen skaitos ārpus likuma.

— Var jau būt, ka jums, Fjodor Mihailovič, ir taisnība, un tomēr... Dzimtā zeme, par spīti visiem pāridarīju-iniem, tomēr ir un paliek sava zeme.

— Jūs, Ļizaveta Andrejevna, pārāk gudri izsakāties. Dzimtā zeme... Vienam tā ir paša māte, bet citam — pamāte. Man bija divdesmit pieci, paši brieduma gadi, kad izsūtīja uz Solovkiem, pēc tam gandrīz desmit gadus bēguļoju kā noklīdis suns pa visādiem netīriem kaktiem ar svešu vārdu un, var sacīt, ar zagtiem dokumentiem. Tikai pašus pēdējos divus gadus biju ieticis kādā Minskas noliktavā par krāvēju. Visādus gardumus izvadāju pa veikaliem, un citi rija, rija kā negauši. Nē, Ļizaveta Andrejevna, kaut ar nokavēšanos, bet man tāpat sava tiesa jādabū, no svešām dāvanām paēdis nebūsi. Es atnācu iekasēt vecos parādus, pēdējo vara grasi par pagājušo piedzīšu.

Jeļizaveta Andrejevna aši paskatījās viņā un atkal nodūra galvu; kad atgriezās Aņisimovs ar lielu žāvēta šķiņķa gabalu rokās, viņa atviegloti nopūtās.

— Beidz, Ļiza, sēsties pie galda, — Aņisimovs teica, griezdams šķiņķi un ar labpatiku ieelpodams aso, tīkamo smaržu. — Gan kartupeļi izvārīsies paši.

— Tu taču zini, ka es nekad nedzeru degvīnu.

— Par godu šādam gadījumam, Ļiza, der iedzert. Saproti, Fjodor, pēdējā laikā pilnīgi mežainī esmu pārvērties, visu laiku viens un viens. — Runādams viņš pameta žiglu skatienu uz sievu; viņa tikko manāmi pasiējās taisnāka, likdama saprast, ka visu saprot un ir mierīga.

— Pagaidi, Rodion Gustavovič, — Makašins viņu pārtrauca. — Mums abiem bus nopietna saruna.

— Jauki, es tikai apsveicu. Iedzersim un tad ari parunāsim. — Aņisimovs noslaucīja rokas, salēja glāzēs degvīnu un tikko manāmi pamāja uz sievas pusi. — Tā ir tāda audzināšana, brāl, viņai dvēsele nekā spirtīga nepanes. Tas nekas, nu tad, Makašin, lai iet uz veselību, viņa jau grauž mani vienā graušanā, bet tas jau sievietes dabā; tātad tu saki — apriņķa policijas priekšnieks?

Abi saskandināja, izdzēra; Aņisimovs piestūma viesim tuvāk šķīvi ar šķiņķi, konservus, bet pats iemeta mutē ar sāli vai’gluži baltu’apbērtu rupjmaizes mīkstuma pikuci.

— Uzvēdīja kaut kas sen aizmirsts, tuvs. Apriņķis ... policija ... Vai tad čina arī tev jau ir? Vai patiešām jau izbeigts un uz visiem laikiem?

— Kāda čina... pavisam vienkārši — policijas priekšnieks. — Makašins turēja dakšiņu pat ar zināmu eleganci, eda ar baudu un kārtīgi, drupačas pa galdu nebārstīdams, un laiku pa laikam pameta aci te uz Jeļizavetu Andrejevnu, te uz Aņisimovu. — Neskaud, Rodion Gustavovič, var gadīties, ka es tev ņemu un piedāvāju vēl ko labāku.

Aņisimovs domīgi pagrozīja galvu. Samirkšķināja acis, ielēja vēlreiz, viņš vēl nebija paguvis aprast ar Makašina negaidīto uzrašanos un nezināja, kā izturēties un ko no šī apmeklējuma var gaidīt, tāpēc iekšēji saspringa, katra kustība kļuva precīza un apvaldīta.

Viņi iedzēra pa otrai glāzei, un Aņisimovs, nogaidīdams, kamēr viesis uzkož, uzsmēķēja. Jeļizaveta Andrejevna atnesa aukstu teļa gaļu un apsēdās dziļā krēslā tuvāk pie uguns; vai likai tas viss nav sapnis, viņa nodomāja, raudzīdamās plīts karstajās liesmās. Vēl pavisam nesen viņa eksaminēja septītās klases skolēnus un no sirds priecājās par drošajām, labi sagatavotajām un pilnīgi pārdomātajām atbildēm: vakarējos pusaudžos skaidri jautās gatavība iet pretim citai, lielai un trauksmainai dzīves laimei; bet ar kādām domām pie Rodiona varēja atnākt viņš, Jeļizaveta Andrejevna pūlējās izprast, uzmanīdama gan kartupeļus, kas nule sāka burbuļot, gan šķīvjus, kas ātri vien tukšojās; lai cik atturīga viņa bija pret Makašinu, taču viņai tīri neviļus patika, ka tas ir pilns spēku un spara un ēd kā visi vīrieši — ar baudu un daudz, un vēl viņa zināja to, ka šis cilvēks ir nokavējis, lai viņš būtu nācis, ar kādiem nolūkiem nākdams.

Makašins apturēja namatēva roku, kas dzirās uzlikt viņam vēl teļa gaļu, un atbīdīja šķīvi tālāk.

— Biju izsalcis, noskrienies visu dienu kā suns, ir gan labais amats. Paldies, Ļizaveta Andrejevna, esmu paēdis. Redzi, Rodion Gustavovič, man ir šitāda runāšana... vai tu, Gustavovič, nebūtu ar mieru kļūt par burgomistru? — Makašins paņēma glāzi ar degvīna atliekām un paskalināja. — Būsi pilsētas saimnieks, es ar savu baru būšu tavā ziņā. Padzīvosim, cik nu mums vēl tā laika piešķirts. Tad valdīja vieni, tagad pabūsim kungu kārtā mēs. Kāpēc tu klusē, Gustavovič? Es taču tevi drusku pazīstu, līkop, vai?

Aņisimovs nekādi nenodeva sevi, viņš pabakstīja gaļas gabalu un klusi nolika dakšiņu, un šajās kustībās jautās tāds kā rūgtums un nicinājums. Dusmoties uz Makašinu viņš nespēja, katram ir savi apvāršņi, un, protams, šis te vīžainis taču pazīst viņu pārāk pavirši; viņš piedāvā Ro-dionam Aņisimovam, pēc savas saprašanas, zelta kalnus, burgornistra amatu apriņķa pilsētelē, un tas ir viss viņa vētru un kaislību kalngals. Vācu ieceltais Zežskas burgomistrs, ha-ha! Tad ta pakalpojums, brašs zellis tu esi, Makašini Un ja nu sitam vīžavniekam taisnība? Ja ņemtu un iekamptos ar zobiem tajā kumosā, ko dzīve pasviedusi priekšā? Izmestu no galvas piena upes ķīseļa krastos? Gadu, divus, trīs, varbūt tikai dažus mēnešus vai pat dažas dienas izbaudītu varu karastāvokļa apstākļos? «Bet pēc tam, pēc tam?» viņā ieskanējās otra — neatkāpīgā — visu apsverošā un skaidrā balss. «Bet vai nav jau pārāk ieilgusi šī rēgainā «pēc tam» gaidīšana?» viņš pats sev jautāja, cenzdamies nosmacēt šo otru balsi, kas bija ierunājusies tādā nereizē.

Viņš piecēlās, pastaigāja pa istabu, cenzdamies neskatīties sievā; šinī brīdī viņas klātbūtne traucēja, kaut arī kopš pašas nopietnās sarunas sākuma viņa nebija teikusi neviena vārda.

— Ļiza, — viņš sacīja, apstādamies sievai blakus, — atstāj tagad mūs vienus.

— Kartupeļi gatavi, Rodion. — Jeļizaveta Andrejevna viegli uzsmaidīja viņam, it kā teikdama, ka viss būs labi un ka vajag tikai turēties un atcerēties, un izgāja laukā, pievērdama aiz sevis durvis.

Aprunāsimies, Fjodor. — Aņisimovs bija mierīgs un nemaz nejuta reiboni, pierē iegūlās dziļa, stāva rieva,

— Tajā naktī, kad tu iekriti, vai atceries, tevi uz rajonu veda Zahars Derjugins. Es toreiz izglābu tevi no lodes. Tas nu nav apšaubāms. Par uzbrukumu kolhoza priekšsēdētājam pieliktu pie sienas kā likts, cita nemaz nevarēja gaidīt.

— Tā bija, Rodion Gustavovič, es visu atceros.

— Esmu pa šiem gadiem noguris, Fjodor, noguris, spēki apsīkuši. Taisnība manai otrai pusei, — viņš pamāja uz durvīm, — es vairs neesmu tas Aņisimovs, kuru tu pazini. Vairs nav agrākā spēka, to esmu izšķiedis savos Solovkos. Kas es tagad esmu? Nobružāta čaukstere, bet tev vajadzīga tērauda slota. Lai mēztu pa tīro, lai ne gruzīša no biedru kungiem pāri nepaliktu. — Aņisimovs ar satumsušām, šauri piemiegtām acīm vērās tikai viņam vienam saskatāmā punktā. — Es nespēšu šito vezumu pavilkt. Pagaidām neaiztiec mani, Mihailovič, es tev vēl noderēšu. Saprotu, saprotu, — viņš steidzīgi piebilda, apturēdams Makašinu, kas grasījās kaut ko iebilst, — četrdesmit piecus gadus vecam veselīgam vīrietim šādos laikos tik un tā garām nepaies, bet es paļaujos uz tevi... Var taču kaut ko sagudrot, samunsturēt šādus tādus dokumentus par darba nespējību vai izdomāt ko citu. Es tev, Fjodor, tāds daudz labāk noderēšu.

— Tātad tu, Rodion Gustavovič, netici vāciešiem. — Makašins grīni pasmīnēja un ielēja degvīnu pats sev un namatēvam. — Nezinu vis, vai tev būs taisnība. Šitā, no malas palaizoties, rēķinot, cik zaudēsi un ko vinnēsi, tu, Gustavovič, galīgi sadēdēsi. Labi, ar varu nespiedīšu. Tevi nespiedīšu, — viņš vēl paskaidroja. — Bet man savi rēķini jānokārto. Tikai tādēļ vien esmu dzīvojis, tagad gribu kaut kā aizkļūt uz Gustiščiem. Tikai nav kad, pārāk daudz darba, nekādi nevaru izrauties.

— Katram ir sava virsotne, savs augstākais punkts. Laikam jau esmu pārkāpis savam pāri, tagad taka ved tikai lejup, kaut kur pusceļā esmu aizlūzis. Un arī gadu starpība mums liela. Tu esi veselīgs, spēcīgs, Fjodor, tev šī spēlīte vēl pa spēkam. — Aņisimovs, šādas sarunas satraukts, kļuva sērīgs. — Lai dievs jums palīdz grozīt Krievijas likteņus. Mums tas neizdevās. Bet uz mani tu vari paļauties kā uz klinti, tici man, Fjodor, es ar sirdi un dvēseli esmu jūsu pusē... Zini, kādreiz gadās, ka putnam ■apsīkst spēki, tas atpaliek no bara un vairs nespēj panākt ..

Aņisimovs kaut kā sievišķīgi nevarīgi atmeta ar roku, un Makašins tikai tagad noticēja viņam un jau ar patiesu līdzjūtību nolūkojās viņā.

— Tu mani žēlo? — Aņisimovs apstādināja viņu. — Uzgaidi, nesteidzies, ļauj man apsildīties, atgūties, atmetīšu dzeršanu. Stāsta, ka Āfrikā esot tāda zeme, kur cīnoties nevis uz paklāja, bet zem tā. Pārsedz to cīkstoņiem pāri, un šie tad ņemas pa apakšu, tikai nožņaugtos gan met laukā. Var jau būt, ka pasaciņa vien ir... Vairāk nekā divdesmit gadus arī es zem šitāda paklāja no-kārpījos... Starp citu, neklausies manī, dari savu darbu, tu to proti — un dari.

— Pasaki, Gustavovič, atklāti — tu netici vāciešiem? — Makašins noprasīja un ar savu plato, plakano nagu strupi uzsita pa degvīna glāzi. — Mēs esam krievu cilvēki, mūs abus jau sen izlietās asinis vienā valdziņā sasējušas, ne man, ne tev nav nekādas vajadzības vienam otru nodot.

— Nezinu, Fjodor, — Aņisimovs dobji atsaucās, aizvien vēl ar satumsušu skatienu nekustīgi lūkodamies kaut kur sev priekšā. — Baidos, ka vācieši, kā jau vienmēr, būs atkal pārvērtējuši savus spēkus. Eiropa, protams, ir Eiropa, tur viņi visu salika pa saviem plauktiņiem, Fjodor, taču Krieviju uz plauktiņa uzlikt nevar; pēdējos divos trijos gados aptvēru, kāds nejēga esmu bijis. Mēs nepazīstam to zemi, kurā esam dzimuši! Ir tikai viena cerība, ka to nepazīst arī tie, kuri te valdīja šos divdesmit četrus gadus. Ak vai, Fjodor, kādas te vēl var būt protuberances, un es ceru tieši uz to. Tālabad gribētos nodzīvot vēl kādus desmit gadus. Lai pats redzētu un pārliecinātos. Nu, ko nozīmē vēsturei simt gadu? Itin ne-ko! — vārdu zilbēs saskaldīdams un nelikdamies par sarunu biedru zinis, Aņisimovs sparīgi noteica un netīkami nosmējās, bet Makašins, saklausījis namatēva balsī naidu, saviebās; ellē, viņš neviļus nodomāja, tu esi no tām atslēgām, ko nevar tik viegli atmūķēt. Tu gaidi vēl kādus, kas būtu pārāki par vāciešiem. Tev šitie vācieši vai arī kaut kāds bēgulis Fedjka Makašins nav nopietni ņemami. Tev ir vēl plašāks vēriens, tikai nav saprotams, ko tu īsti gaidi. Un vai tu pats to zini? Bet arī tas nav slikti un nav arī tik maz...

Atmaidzis un atvildzis, ar tādām kā laipnīgām uguntiņām acīs, Makašins tagad nolūkojās namatēvā pavisam citādi; jods ar viņu, viņš domāja, lai dzīvo, kā pats grib. Savs cilvēks, prāta papilnam, vienmēr var grūtā brīdī :il/llld kādu vārdu. Gudrs, vai dieniņ, cik gudrs, lai pasēž vim la dziļāk pakrēslī, kad pienāks īstā reize, gari pats i / к ries saulītē, lai nu kurš, bet viņš to mirkli garām nepalaidīs.

— Labi, Gustavovič, — Makašins teica un saprotoši pasmīnēja. — Dzīvo vesels, neviens tevi neaiztiks, kamēr rs te būšu. Dieva vārds. — Makašins iesmējās. — Tu esi gudrs vīrs, būs vajadzīga tava palīdzība. Vācieši visu laiku neliekas mierā, uzskata, ka motoru rūpnīcu uzspēruši gaisā savējie, šejienieši. Tur viņējo simt četrdesmit septiņi cilvēki dabūjuši galu, re, kādi cipari. Tu Zežskā pazīsti katru suni. Komandants pieprasīja, lai pagādā pilnīgu visu komunistu un visādu citādu aktīvistu un viņu ģimeņu sarakstu. To neviena dzīva dvēsele nedabūs zināt, tikai mēs divi vien. Beidz muļķoties, kāpēc tad jānobāl? — Un pēkšņi pavisam ļauni piebilda: — Arī par mierīgu dzīvošanu, Gustavovič, ir jāmaksā, citādi mums nekāda saprašanās nesanāks. Tu padomā, apsver, un es tuvākajās dienās iegriezīšos. Viens gan, kas mani traki kaitina,— milicijas priekšnieku Saveļjevu palaidām, paguvis aizmukt, riebeklis tāds. Stāsta, ka pašā pēdējā mirklī aizlaidies, pat sievu ar bērneļiem nav paguvis aizvest. Es jau pavēlēju ņemt šo ciet, bet tad izlaidu laukā par pievilinā-jumu, kā vilku medībās. Patlaban, protams, vēl par agru, lai sievišķis nomierinās, es pagaidīšu, bet pēc kādas nedēļas vai divām pielikšu novērotājus. Gan jau paša asinis ierunāsies, es tā domāju.

Aņisimovs gribēja pateikt Makašinam, ka viņš pārāk slikti pazīst tādus cilvēkus kā Saveļjevs, taču pašā pēdējā mirklī novaldījās un nesacīja nekā.

10

Aizsūtījis visus cilvēkus, kas bija palikuši dzīvi pēc rūpnīcas uzspridzināšanas, uz vienu no paredzētajām vietām, Brjuhanovs ar savu sakarnieku Vavilovu, staltu divdesmit četrus gadus vecu puisi, aizkļuva līdz Stolbiem — nomaļu Zežskas rajona ciemu un apmetās dravā kādas piecas verstis no ciema, apkārt pletās bieza liepu audze, kas saskārās tieši ar Sļepņas mežiem; bišu šeit sen vairs nebija, taču stropu nojumes, šķūnītis un dravnieka mājele vēl bija saglabājušies gluži labi; par savu pagaidu mītni Brjuhanovs izraudzījās šķūnīti, aiz kura sākās

jaunu liepiņu audze, un tāpēc varēja kuru katru mirkli pa spraugu pazust tajā.

Stolbos vācieši vēl nebija rādījušies, un pirmās dienas pagāja mierīgi; Brjuhanovs kāvās ar piespiestu bezdarbību, pa naktīm slikti gulēja un, ieklausīdamies tālajā lielgabalu dunā, atkal un atkal pārcilāja prātā plānus, kas bija iecerēti un izstrādāti jau agrāk, un aizvien skaidrāk sāka apzināties, ka viss izvērsies daudz savādāk, ka vajadzēs uz vietas pārkārtoties, meklēt jaunus cilvēkus, jaunas iespējas un satikšanās vietas. Pašos Stolbos viņam bija divi cilvēki: vienacis pastnieks un vecā skolotāja, taču viņi patlaban vēl itin nekā nevarēja zināt un ņemt viņus palīgā pirms laika nebija nekādas jēgas. Tieši uz šejieni, uz veco dravu, pie Brjuhanova vajadzēja atnākt Zežskas milicijas priekšniekam Saveļjevam, jo tieši viņš bija tas, kurš ierīkoja Sļepņas mežos ieroču slēptuves un bāzes; viņam arī vajadzēja pateikt Brjuhanovam satikšanās vietas un Zežskas un apkārtējo rajonu sakarnieku uzvārdus. Tepat bija noteikta satikšanās vieta vēl vairākiem cilvēkiem, taču Brjuhanovs veltīgi naktīs lēca augšā, padzir-dis kādu čaboņu; piektajā nomācošo gaidu dienā viņu jau pārņēma nemiers, vēl jo vairāk tāpēc, ka arī pirmajā dienā viņu un sakarnieku dravā neviens nebija sagaidījis; vēl pēc divi dienām šis nemiers pārauga apzinātā satraukumā. Saveļjevs joprojām vēl nenāca, sakarnieks, ko Brjuhanovs aizsūtīja uz Zežsku, atgriezās tikai pēc trim dienām naktī, Brjuhanovs jau pa gabalu sadzirdēja viņu nākam, steidzīgi izgāja no šķūnīša un paslēpās aiz liepas.

— Vai noguri, Vavilov? — viņš uzprasīja mirklī, kad Vavilovs gāja garām, un tūdaļ pat, viņu nomierinādams, iznāca pretim. — Nogaidījos gan tevi. Sveicināts.

— Nekā iepriecinoša, biedri Tihonov. — Vavilovs gurdi paspieda Brjuhanova pasniegto roku. — Iedomājieties...

— Uzgaidi, Valentin, ēst gribi? — Brjuhanovs viņu pārtrauca. — Ej, tur uz galda stāv piens un maize, gaļa arī ir, es tevi gaidīju jau vakarnakt.

— Es tūlīt atnesīšu šurp, biedri Tihonov, — sakarnieks teica un nozuda tumšajās šķūnīša durvīs; pēc brītiņa viņi jau sēdēja zem liepas, Brjuhanovs smēķēja, rūpīgi uguntiņu piesegdams, bet Vavilovs kāri ēda maizi un gaļu, visu laiku cenzdamies atsākt savu stāstāmo, taču Brjuhanovs neļāva. Sakarnieks viņam iepatikās aizvien vairāk — gan ar savu jaunību, gan to, ka, beidzis īpašu skolu, viņš bija iemīlējis savu darbu un labi prata to.

— Iedzer, Valentin, pienu, — Brjuhanovs teica. — Izliki ar sausu vien nav labi, "kuņģis ir jāsaudzē, arī tas ir iiiiisu ierocis un cerība, tiesa, jaunības gados tam nepievērš uzmanību.

Vavilovs klusēdams paņēma krūku un izdzēra pienu.

— Paldies, biedri Tihonov, ja tagad neuzpīpēšu, uz vietas aizmigšu.

— Vai pie meistara biji?

— Biju, taču tālāk vairs neveicās. Pilsētā palikuši tikai divi vai trīs komunisti, visi vecīši, no jaunākajiem palicis vienīgi Aņisimovs, bijušais patērētāju savienības priekšsēdētājs. Pēc meistara ziņām, pirms pašas vāciešu ienākšanas Aņisimovs esot saslimis, saasinājies radikulīts. Ar Saveļjeva sievu nekas nesanāca, vai nu viņa patiešām nekā nezina, vai arī negrib stāstīt. Biju spiests pieminēt jūsu vārdu, arī tas nelīdzēja, taču pamanīju, ka viņa it kā samulst.

Uzklausījis Vavilova stāstījumu un šo to pārjautājis, Brjuhanovs aizsūtīja viņu izgulēties; viņam aizvien neatlaidīgāk uzmācās doma, ka pašam jānokļūst Zežskā, un viņš visu laiku pārlika un pārdomāja savu lēmumu. Nesen bija uzsmidzinājis lietus, zāle saslapusi, un Brjuhanovs pat cauri zābaku biezajai un izturīgajai ādai juta mitrumu. Spēcīgāk uzvēdīja līdz šim tikko samanāma augu trūdu smaka, tātad tuvojās rīts; Brjuhanovs pārcilāja prātā iespējamos variantus, lāgiem apstājās un ieklausījās vēja šalkās, kas kļuva aizvien skaļākas; pasākums bija ļoti svarīgs, un zināms risks te bija nepieciešams un attaisnojams; pārdomājis visu līdz pēdējam sīkumam, viņš iegāja šķūnītī un apgūlās savā vietā, taču miegs nenāca, un no rīta pie mazā ugunskura, uz kura vārījās brokastis — prosas putraimu zupa ar gaļu, un katliņā karsa tēja, — viņš vēl ilgi pārrunāja visu ar Vavi-lovu. Pievakarē Vavilovs aizgāja uz Stolbiem pēc Sorokina, bet Brjuhanovs palika kopā ar Andreju, Stolbu skolotājas trīspadsmit gadus veco mazdēlu, kas bija atnesis uz dravu spaini kartupeļu, pienu un klaipu maizes; Andrejs bija sadrūvējies, gara auguma puika, un šoreiz viņš, sarunādamies ar Brjuhanovu, vairījās skatīties acīs, atbildēja strupi, lielākoties klusēja, taču drīz vairs neizturēja un, atbildot uz Brjuhanova jautājumu, kas pasaulē jauns dzirdams, viņa zaļganajās nemierīgajās acīs iedegās izaicinoša uguntiņa.

— Ko jūs mani visu laiku tincināt? — viņš neapzināti skarbi noprasīja. — Zinu, ka jūs esat labs vecmāmiņas paziņa, viņa jūs nezin kādēļ cienī... Bet jūs, šitāds spēkavīrs, bēguļojat no vāciešiem pa mežu, ka ne ar suni nevar sameklēt. Kurš tad lai karo? Re, stāsta, ka vesels lēvenis vāciešu esot nomušīti, šie sagrābuši nez kādu rūpnīcu, bet tā ņēmusi un uzlidojusi gaisā. Tur, kā stāsta, cilvēku divdesmit lielu priekšnieku vien apsisti, visi ģenerāļi.

— Tad re, kur tas āķis, — Brjuhanovs noteica, pievilkdams Andreju aiz pleciem sev klāt. — Un nekā cita neesi dzirdējis?

Andrejs, atbrīvodamies no viņa rokām, pakāpās atpakaļ.

— Vairāk nekā, — zēns nedroši noteica, juzdams, ka Brjuhanovs nez kādēļ pēkšņi kļuvis tāds kā nemierīgs.

— Gadās arī tā, ka nepaveicas, — Brjuhanovs pēkšņi sacīja, un, kaut arī Andrejs saprata, ka šie vārdi nav domāti viņam, sirds tomēr neviļus ietrīsējās un viņš mulsi pasmaidīja, kaunēdamies, ka pirmīt tā izturējies pret Brjuhanovu, un sāka stāstīt par šāviņiem, ko mūsu daļas atkāpdamās pametušas netālu no Stolbiem. Brjuhanovs vērīgi klausījās.

— Vai tavs tēvs ir armijā, Andrjuša?

— Kur tad viņš citur lai būtu, jau pirmajās dienās paņēma.

— Ko lai tev saku, Andrej. Cīņa un cilvēku likteņi iegrozās dažādi. Kādreiz, ja būs palaimējies, mums var iznākt arī citāda saruna. Tad tev nevajadzēs griezt acis prom. Bet pagaidām... paldies, Andrej, par to pašu. Tici savai vecmāmiņai, viņa pazīst mani vēl no tiem laikiem, kad man bija krietni mazāk gadu nekā tagad tev.

Otrā dienā, izskaidrojis jau pārnākušajam Vavilovarri, kā rīkoties, ja uznāk vācieši, un vēl noteicis papildu dienas un vietas, kad un kur satikties, Brjuhanovs nolēma iekļūt Zežskā.

— Paliksi, Valentin, manā vietā, drava jāuzmana augu dienu un nakti. Ja kāds ierodas, gaidiet manu atgriešanos tepat, gaidiet desmit dienas. Pēc tam rīkojieties patstāvīgi, te par vecāko atstāsi Sorokinu, bet pats ej uz Troicku ...

— Es visu atceros, biedri Tihonov, — Vavilovs tūdaļ atsaucās, paskatījies uz pastnieku, kas sēdēja tepat blakus, un bija nepārprotami manāms, ka šī saruna nav viņam pa prātam.

— Tas būs aplami, Tihon lvanovič, — viņš piepeši noducināja, sakārtodams ādas pārsēju uz savas acs. — Ja gribat zināt manas domas, tad teikšu, ka es tam nepiekrītu, jūsu amatā neder pašam kātot uz Zežsku. Labāk iešu es, tevi taču tur katrs suns pazīst. Jau tad, kad te notika pirmais komunistu salidojums ...

— Mani katrs suns pazīst gan, bet es arī katru jau pa gabalu sazīmēšu, un to tu, Prokofij Petrovič, esi piemirsis. Es vienīgais te varu tikt kādā jēgā ...

— Nu nē, jūs tikai paklausieties, mīļie cilvēki, ko viņš runā! — Sorokins uzblieza sev pa kaulainajiem ceļiem. — Saki tu man ko sacīdams, tik un tā nepierādīsi. Kā nu tā var? Pagaidi vēl mazliet, gan cilvēki ieradīsies, galu galā nav taču viņus visus velns uz elli parāvis!

— Rimsties, Sorokin, šoreiz nav īstā vieta strīdam, man ir jāiet! — Brjuhanovs ierunājās jau skarbāk. — Neaizmirsti, ka mēs esam tie, kuriem jāsāk.

— Bet es saku, ka tā nedrīkst! — Sorokins joprojām tiepīgi un jau pilnā spēkā nodārdināja savu no smēķēšanas piesmakušo basu. — Nav tev ko maisīties pa to friču baru. Kaut arī neesmu tagadiņ nekāds dižais putns, bet vai tu domā, ka pats Deņikins par manu galvu tūkstoš rubļu zeltā gluži par baltu velti sasolīja? Te tu kopā ar savu puisi esi nodots manā uzraudzībā, un, ja nu kas atgadās, kā lai es atbildu? Rauj viņas vilks — tās tavas bāzes, ierīkosim jaunas. Tepat vakar puiši atrada krūmos divus lielgabalus, aizveda tos ar zirgiem tālāk mežā un noslēpa.

— Sorokin! — Brjuhanovs piecēlās, noraustīja svārku stūrus un pamīņājās, juzdams, ka sirdi apņem jau pazīstamais karstais vilnis. — Es tevi pārāk labi pazīstu, tāpēc tu arī ta izrunājies, ja kas atgadīsies, palīdzi Vavi-lovarn. Nu, ko tu, Petrovič, spurojies, paklau, Prokofij Petrovič, tu taču esi prāta vīrs, tālāk tā vairs nedrīkst. Jāiet ir tieši man. — Pametis aci uz Vavilova pusi un ieraudzījis, ka tas tikai klusi smaida, Brjuhanovs nopūtās. — Naktī iešu uz pilsētu, es taču esmu tajā piedzimis un uzaudzis, katru caurumu žogā pazīstu. Vienā naktī tikšu galā un rīta pusē došos prom.

— Cilvēks domā, dievs dara, — Sorokins savā zemnieciski gausajā apdomā noteica, novilka no galvas naģeni un samīcīja to saujā, kas bija plata kā lāpsta. — Sirds nespēj tam piekrist, lvanovič, šiem taču būs lielum lielais prieks — sagrābt pašu trumpja dūzi. Stāsta, ka Sļepņas mežos kāds jau bez visām bāzēm esot uzradies, — tādas valodas paklīdušas. Nez kāds tur Gorobecs vai Korobecs, vajadzēs aizsūtīt kādu apsviedīgāku vīru, lai pataustās.

— Tas nemaz nenāktu par ļaunu, tāpēc nevelc garumā, — Brjuhanovs sacīja, — labs laba nemaitā. Es taču gribu izdibināt: Iras īsti noticis? Ne jau man bija viņi Stolbos jāsagaida, bet viņiem mani. Nē, Prokofij Petrovič, esmu izlēmis galīgi, un, kā man liekas, tas ir vienīgi pareizais ceļš. Labāk padomāsim, kā to varētu veicīgāk izdarīt. Līdz Gustiščiem jūs inani naktī jāšus nogādāsit, iedosit kādu pavadoni, kas atved zirgus atpakaļ. Tālāk es aizkulšos pats ar savām kājām, septiņpadsmit kilometru tāds nieks vien ir — jāsāk pieradināties. Tātad norunāts?

Sorokins aizgāja, it nemaz nebūdams pārliecināts, ka Brjuhanovs rīkojas pareizi; tomēr pēc pāris stundām Brjuhanovs jau kratījās seglos ceļā uz Gustiščiem. Par pavadoni bija norīkots tas pats Andrejs, viņi jāja ātri un klusēdami, pa visu nakti tikpat kā ne reizi neapstādamies, Brjuhanovs visu laiku redzēja sev priekšā Andreja lokano, kalsno augumu, un, kad rīta pusē viņi izšķīrās un Andrejs jau turēja abus zirgus, kas karnstīja sakaltušās zāles cerus, Brjuhanovam gribējās apskaut zēnu, taču viņš tikai cieši paspieda roku gluži kā pieaugušam vīram, skopi patencināja un, pagaidījis, kamēr zēns ar zirgiem nozūd mežā, devās tieši pāri sagūlušo kviešu laukam uz Gustiščiem un, izgājis pret paša ciema vidu pie dārziem, apstājās un ieklausījās. Visapkārt valdīja tas tramīgais klusums, kāds aizvien ir pirms pašas ausmas; te šur, te tur to ik pa brīdim iztraucēja gaiļu dziesma; nemierīgajās rīta debesīs iezīmējās pašķidrās koku galotnes, un tad Brjuhanovs beidzot saskatīja arī jumtu un skursteni, kas slējās pāri pār citām ciema mājām. Viņš vēl tikai tuvojās kūtiņai, kad no tās jau atdalījās kāds pelēcīgs stāvs un panācās pretim; Brjuhanovs atviegloti uzelpoja. Viņi iegāja pagalmā, ko no visām pusēm apjoza augsts zedeņu žogs; debesis no šejienes šķita it kā blīvākas un pakāpušās augstāk, mākoņu neaizsegtajā rietumu pusē pie tām, kā jau pirms saullēkta, zilgi dzirkstīja zvaigznes. Brjuhanovs tikpat kā neatcerējās Zahara Derjugina vecāko dēlu, kas viņu sagaidīja, taču Sorokins no Stolbiem bija apgalvojis, ka dēls pilnīgi atsities tēvā, esot gudrs un mierīgs, ka uz viņu varot paļauties, un nu Brjuhanovs pats ievēroja, ka sešpadsmit gadus vecais puisis jau izstiepies vai tēva garumā. Prātā atausa Zahara vārdi, ka viņi ar vecāko dēlu esot līdzīgi kā divas ūdens piles, tikai rakstura ziņā gan dēls esot mātē atsities — rāmas dabas.

— Jūs uzgaidiet tepat, — Ivans šajā mirklī ierunājās, — es tikai paņemšu ēdamo un tad, kamēr vēl krēsla, aiz* vedīšu jūs uz Lakstīgalu gravu. Pie mums palikt pa dienu ir bīstami, vācieši vazājas pa visām malām, meklē, ko varētu aprīt.

Klusu atvērās šķūnīša durvis, viņš nozuda tumsā, bet pēc maza brītiņa jau stāvēja Brjuhanovam blakus ar brezenta somu rokās; Brjuhanovam sažņaudzās sirds. Zahars Derjugins bija tikai mazdrusciņ vecāks, un arī viņam, Brjuhanovam, varēja būt tāds pats dēls. Un cik tad sen, kad arī viņi bija tādi paši kā šis klusais un augumā dūšīgais puisis? Bija reize, kad viņa un Zahara ceļi krasi izšķīrās, un šķita, ka tie nekad vairs nekrustosies; Brjuhanovs savā nodabā pasmējās, dzīve vadīja cilvēkus un izrīkojās ar viņiem pēc sava prāta, nelikdamās ne zinis par viņu vēlmēm un izdarībām. Bez Ivana Zaharam vēl ir veseli trīs bērni; plašiem soļiem steigdamies pakaļ spēcīgajam, plecīgajam puisim, Brjuhanovs pieķēra sevi pie domas, ka arī Ivana gaitā ir kaut kas no Zahara iznesības. Atmiņā atkal uzpeldēja Zaharam netīši nodarīta pārestība, šā vai tā, bet tā skāra arī šo puisi un pārējos Zahara bērnus. Brjuhanovs strupi aprāva sevi, atradis gan īsto laiku, kad nodarboties ar paššaustīšanos; viņš pats taču zināja, ka visus turpmākos gadus ne reizi nebija pagājis vienaldzīgi garām citu cilvēku nedienām.

Visu gandrīz stundu ilgo ceļu līdz Lakstīgalu gravai viņi nosoļoja, nepārmijuši neviena vārda; Gustišči palika aiz muguras un pamazām izzuda no acīm, it kā būtu iegrimuši zemē; kamēr tika pāri lukstam ar necik plato, līkumoto strautu vidū un nepļauto, pusnokaltušo zāli, kas sniedzās līdz pat jostas vietai, viņi izmirka līdz ādai. Austrumi sāka sarkt, no pelēkās pustumsas, spārnus skaļi plīkšķinādami, pacēlās nez kādi putni un, aizlidojuši gabaliņu tālāk, atkal nosēdās zemē; priekšā pagaidām vēl blāvā ausmas svītra pieņēmās sārtumā, un uz tās fona arvien krasāk izcēlās veco ozolu galotnes; pļava sāka kāpt kalnup, un kļuva sausāks. Lielās, ar biezu lazdāju un ozoliem apaugušās gravas kraujā Ivans nolika somu zemē un apsēdās; Brjuhanovs palūkojās apkārt, un viņu pārsteidza klusums un plašums; kuru katru mirkli vajadzēja uzlēkt saulei, tajā vietā debesu pamalē jau iezīmējās uguns mirdzums, kam nupat, nupat būs jāuzplaukst visā krāšņumā; Brjuhanovs sagaidīja šo mirkli un, plaši ieplestās acis nepamirkšķinājis, raudzījās lielajā, šimbrīžam vēl rēnajā ripā, kas, vismaz Brjuhanovam tā šķita, pēkšņi palēcās pie debess pamales; no tās atdalījās un sāka gāzties pār zemi gaismas pali, tie apžilbināja; Brjuhanovs novērsās un saspringti samirkšķināja acis.

— Velciet nost zābakus, Tihon lvanovič, — Ivans teica, garās, tumšās uzacis mazliet uzraudams. — Atpūtīsimies, visu izžāvēsim, saule drīz sāks sildīt. Var arī pagulēt, te tagad reti kāds iegriežas, arī vācieši šurp nerādās, baidās.

Brjuhanovs vēl brītiņu pastāvēja, tad apsēdās, novilka pieslapušos zābakus, notina autus un ar baudu izkustināja izmirkušos pirkstus.

— Vai mājās kāds par tavām gaitām zina? — Brjuhanovs pavaicāja, vērīgi ieskatīdamies Ivana sejā ar asi iezīmētajām jauneklīgajām lupām un klusībā nospriezdams, ka dēls patiešām ir apbrīnojami līdzīgs tēvam gan ar tumšo uzacu lauzumu, gan sejas aprisi, gan ar noslēpumaino, padrūmo acu izteiksmi.

— Māte šo to zina, bet citiem nav nemaz jāzina, — Ivans atbildēja, juzdamies neomulīgi no sveša cilvēka neslēptās ziņkāres. — Sakravāja ēdamo, tagad uzkodīsim, tad varēs pagulēt. Pievakarē dosimies tālāk, tieši līdz tumsai būsim galā.

— Nu ko tad, tā arī darīsim, pa gravām var pieiet pavisam nemanot. — Brjuhanovs vēroja, kā Ivans izceļ no somas maizi, speķi, vārītus kartupeļus. — Ko, Vaņa, ļaudis runā par vāciešiem?

— Neko īpašu, Tihon lvanovič. Nav labi. Ņem nost visu, kas vien pagadās, visas govis apslaktējuši. Klīst baumas, ka jaunos drīz sākšot dzīt prom darbos. Nezinu... Arī mani nodomi pajuka, gribēju nākamgad iestāties karaskolā, tētis ari bija ar mieru. Bet tagad nezinu.

— Vai tēvu godam izvadījāt? — Brjuhanovs uzprasīja un tūlīt sastapās ar Ivana ašo, stingro skatienu.

— Labi, — Ivans atteica, — kā visus, tā viņu ar. Izvadījām, tikai tagad nezinām, vai maz vēl ir dzīvs... Nāciet tuvāk, māte sāli lai iedevusi līdzi.

Ar platu un garu kabatas nazi puisis sagrieza maizi un speķi; tās jau bija vīrieša rokas, nesteidzīgas, tādas, kas apzinās savu spēku.

— Kas tad man, aiziešu prom mežā, — Ivans domīgi noteica un sarauca savas krasi iezīmētās uzacis. — Māte Aļonkas dēļ baidās, skuķim februārī palika pilni septiņpadsmit gadi. Viens vācietis reiz jau dzinās paka], šī paguva iemukt kaņepēs, divas dienas tur nosēdēja, kamēr tā daļa neaizvācās prom no ciema. Es to vācieti pie Pļušči-hinu Nastasjas mājas gribēju novaktēt, gaidīju aiz stūra ķiršos, bet šis, riebeklis, pa visu nakti tā ari ne reizi neiznāca laukā. Bet dienā jau tādam klāt netiksi, viņu taču daudz un visi apbruņoti.

— Šitādās lietās jābūt ļoti piesardzīgam, — Brjuhanovam neviļus paspruka, un viņš, lai kaut kā mīkstinātu savu asumu, piebilda: — Jaunajiem sevi jāsaudzē. Kopš šīs dienas, Vaņa, vari uzskatīt, ka tu atrodies pašā svarīgākajā dienestā, padomju varai patlaban nav svarīgāka dienesta par šo. Būsi Gustiščos mūsu ausis un acis, par rnāšeli arī padomāsim. Tikai tā, lai nevienam cilvēkam nerastos itin ne mazāko aizdomu. Saprati?

— Sapratu, — Ivans atbildēja, mirkli nogaidījis, vai nebūs vēl kāds rīkojums. — Ko jūs tā skatāties?

— Mēs, Vaņa, bijām ar tavu tēvu draugi, un tu esi viņam velnišķīgi līdzīgs. Bet tas nu tā, ķersimies pie ēšanas.

Vecais, garšīgais speķis, kas tīkami smaržoja pēc ķiplokiem, ar maizi un kartupeļiem garšoja lieliski; dūšīgi paēdies, Ivans izņēma no somas ieplacinātu litra krūzi un nokāpa pie avota, ko Gustiščos zināja katrs puišelis. Odcns bija dzidrs, auksts, ka vai stinga zobi, un drusku garšoja pēc krīta, Brjuhanovs dzēra un domāja, ka šis sešpadsmit gadus vecais puisis ir daudz vairāk sagatavots dzīvei nekā viņš pats — gan speķi atnesis, gan ari dzeramo trauku atcerējies paķert līdzi.

— Koļa un Jegors — tie vēl ir maziņi, par tiem vēl nebūtu jābaidās, — Ivans teica, acīmredzot pilnīgi uzticēdamies Brjuhanovam. — Bet Aļonka ir glīta meitene, māte saka, ja vien kāds pagadījies, tūlīt izdotu pie vīra. Tagad, līdzko Aļonkai jāiet laukā no mājas, māte liek, lai viņa nosmērē seju ar sodrējiem ...

Kamēr Brjuhanovs, atstājis Ivanu norunātajā vietā, pliks izmeties, pārbrida pāri upei, pa ceļam paplunčāda-mies svilinoši saltajā ūdenī, galvā jau bija radies skaidrs rīcības plāns. Līdz Zežskas klusākajai dienvidaustrumu nomalei viņš aizkļuva pavisam aši, tad uzrāpās pa milzīgām nezālēm apaugušo krauju augšā un nonāca dārzos, ko citu no cita šķīra vai nu žogs, vai gluži vienkārša koku rinda. Tagad Brjuhanovam lieti noderēja tas, ka

viņš pazina savu dzimto pilsētu ar visiem tās kaktiem un caurstaigājamiem pagalmiem, un nu, cenzdamies izturēties cik vien var klusu, pa dārziem aizlavījās līdz Presņas ielas viņam galam, kur atradās Saveļjeva mājele. Tagad vēl vajadzēja pārkļūt pāri šaurajai ieliņai un noiet vienu kvartālu pa dārziem. Viņš vēl un vēlreiz apsvēra savu lēmumu — noskaidrot visu tikai paša spēkiem vien un tikai galīgas nepieciešamības gadījumā iet uz slepeno tikšanās vietu pie pulksteņmeistara Jāņa Klauzena, kas bija pārkrievojies latvietis. Kādu brīdi viņu sāka mākt šaubas, taču tad viņš iedomājās, ka tas ir pārāk svarīgs uzdevums un to izpildīt, ja vien tas ir izpildāms, var tikai vienīgi viņš, Brjuhanovs ielika pistoli svārku sānkabatā un devās tālāk; visapkārt valdīja klusums, un tikai pašā pilsētiņas centra rūca mašīnas, tā vien šķita, ka nekāda kara nav un nav arī bijis, taču tieši šis maldinošais klusums lika būt vēl piesardzīgākam, un, kad viņš beidzot nonāca pie Saveļjeva mājiņas, visa mugura bija slapja. Mājiņa varēja būt vācieši, tā vispār varēja būt pamesta; Brjuhanovs pagaja garām durvīm, cenzdamies turēties pie paša žoga, palūkojās pāri uz ielu, un viņu pārsteidza pilnīgā pamestība, nekur nevienas uguntiņas, pilsēta šķita kā izmirusi, tikai pašā centrā joprojām ik pa brīdim aizgūtnēm ierēcās kādas buksējošas mašīnas motors. Brjuhanovs pieklauvēja pie loga sētas pusē, ar kaut kādu sesto prātu nojauta, ka mājā tomēr kāds dzīvo, viņš sadzirdēja iekšā klusu kustību un pieklauvēja vēlreiz, tad ieraudzīja aiz loga paplūdušu sejas plankumu, un logs tūlīt atvērās.

— Tihon lvanovič, ak dievs kungs! — viņš sadzirdēja bailīgu čukstu. — Ko tu vēl stāvi, lien iekšā pa logu, pie mums neviena nav, tikai es un bērni. Ašāk, ašāk...

Brjuhanovs vēl pameta aci atpakaļ, ienira loga dobuma un nokļuva virtuvē.

— Sveicināta, Darja Maksimovna, — viņš klusu teica.

— Man ir maz laika, jātiek prom, kamēr vēl tumšs, nevajag, nevajag, nomierinies, jāsaņem sevi rokās.

— Kā lai te nomierinās, es jau domāju, ka manējais pārradies. Sirds vai pušu plīst. Tihon lvanovič, kā to visu lai saprot?l — Darja Maksimovna klusu apraudājās un apsēdās.

— Neraudi, ar asarām tagad nekā nevar līdzēt. — Brjuhanovs piegāja klāt un pieskārās viņas plecam.

— Darja Maksimovna, es vienmēr esmu cienījis tevi par vīrišķību, saņemies arī tagad; kas zināms par Andreju?

— Tas ir garš stāsts, Tihon lvanovič, mēs nepaguvām, pie Klusā mazciema bumbas sprādziens apgāza mašīnu, sākām iet kājām, bet priekšā jau vācieši. Vajadzēja vien griezties atpakaļ. Andrejs mūs sasēdināja mašīnā un izvadīja, bet pats pazuda, un nemaz nezinu, kur viņš ir un kas ar viņu noticis. Vienu gan lika iegaumēt, kad šķīrāmies. Ja, sacīja, kaut kas nepaveicas, ja netiekat prosu, katrā ziņā ej ar bērniem uz Demjana kordonu, pie mežsarga Vlasa. Viņš tad arī pateiks, ko darīt tālāk.

— Demjana kordonu? — Brjuhanovs pārjautāja. — Es Vlasu pazīstu. Paldies, Darja Maksimovna. Vai vairāk nekā nepateica?

— Nekā. Man bail, Tihon lvanovič, — viņa atzinās. — Ne jau sevis, bet bērnu dēļ. Mani jau kopā ar viņiem ielika cietumā, trīs dienas noturēja, ne ēst, ne dzert nedeva. Ceturtajā izlaida laukā, kopš tām dienām arī nosirmoju, tagad gaidu. Gan jau izlaida ar kādu nolūku,

— Vai tu viņiem kaut ko pateici?

— Visu laiku tincināja par Andreju. Bet ko es varēju viņiem pateikt? Par Andreju taču nekas nav zināms, kā ūdenī iekritis.

— Darja Maksimovna, kas noliek pilsētā?

— Ak kungs, pat ne ticēt negribas, ka tas esat jūs. Te, pilsētā, patlaban kaut kāds Makašins ārdās, stāsta, ka esot no Gustiščiem. Tagad vācieši ielikuši par priekšnieku, viņš arī mani apcietināja. Liela auguma, gaišbrūniem matiem, acis negantas. Vai dieniņ, kā kliedza uz mani, domāju, ka nupat jau gals klāt. Kā tā, saka, vari nezināt, kur pašas vīrs atrodas? Motoru rūpnīca, saka, arī ir viņa roku darbs. Bet es pati par to tikai no bērniem uzzināju, viņiem kāds bija pastāstījis. Kaimiņi jau tagad ne labprāt... — Darja Maksimovna apklusa. — No mūsējiem, komunistiem, vēl divi nav paguvuši izbraukt, Aņisimovs no rajona patērētāju biedrības un Devjatkins — skolotājs. Tas jau pavisam vecs, pērn astoņdesmito jubileju nosvinējām. Sēž mājās, nekur nerādās. Šķiet, ka arī viņi pagaidām vēl nav aiztikti. Ak tā, paklau, Tihon lvanovič, pirms trim dienām te pie manis bija vēl viens, taujāja par Andreju. Tāds jauns. Bija jau satumsis, es izgāju gaitenī pēc kartupeļiem, bet viņš stāv, tur mums tāds vecs skapis. Kā viņš tur bija iekļuvis, nevaru ne iedomāties...

— Zinu, Darja Maksimovna, tas bija mūsējais, tu par to nedusmo.

Brjuhanovs klausījās un jau domāja, kā rīkoties turpmāk, uzvārds «Makašins» sākumā kaut kā paslīdēja garām, taču jau pēc mirkļa, it kā pret kaut ko paklupis, viņš atgriezās pie tā un atcerējās gan Zaharu Derjuginu, gan Makašinu, gan visu to seno atgadījumu. Izrādās, ka pagātne atgriežas un neviens ne no kā nav pasargāts.

— Iedod padzerties, — viņš palūdza namamātei. — Kamēr atnācu, karsti sametās, visa rīkle izkaltusi.

Odens bija sasilis, taču Brjuhanovs kāri izdzēra visu krūzi un uzmanīgi, lai nenoklaudzētu, uzlika to uz plīts.

— Es tagad iešu prom, Darja Maksimovna, — viņš teica, — es nedrīkstu ilgāk palikt. Uzklausi manu padomu; dari tā, kā teica Andrejs, pārvācies kopā ar bērniem pie mežsarga uz Demjana kordonu. Pa dārziem prom uz pļavu, pāri upītei, un tur jau mežs blakus. Pasteidzies, man Šķiet, šāda Makašina izrīcība nekā laba nesola. Pati saproti, ka patlaban nekādi tev palīdzēt nevaru. Ved prom bērnus, Makašins ir viltīgs zvērs, tas mierā neliksies. Vai apsoli?

Darja Maksimovna klusēdama atvadījās; juzdams viņas bailes un apjukumu, Brjuhanovs vieglītēm apskāva sievietes plecus, pievilka viņu sev klāt un tad pa to pašu ceļu, pa logu, izkāpa pagalmā. Tumsā viņš nevarēja saskatīt, cik patlaban rāda pulkstenis, taču uzdegt sērkociņu bija bīstami; vajadzēja tūlīt pat tikt prom no klusuma nomāktās, baiļu pārņemtās pilsētas. Tagad viņa rokās bija pavediens — un viņam vairs nebija tiesību riskēt; viņš gāja bez jebkāda trokšņa, taču satraukums auga augumā, šķita, ka tas pieplūdinājis visu apkārtni. Iekams gāja pāri ielai, viņš pastāvēja pie augstā dēļu žoga, cenzdamies izprast, no kurienes radusies šī nomācošā briesmu sajūta, pagaidām taču viss paveicies labi, pat vairāk nekā labi. Ak tā, viņš pats sev sacīja, nedzird taču suņu, agrāk Zežskā to bija papilnam, katrā mājā, tad re, kas par vainu. Vācieši būs tos apšāvuši, vai? Pārāk agri nervi sāk uzdot, viņš nodomāja, tas nav labi — baidīties no tukšuma.

Uzbļāviens «Stāti» pārsteidza viņu pašā ielas vidū; viņš tikai uz mirkli sastinga un tūlīt metās pie kāda zema žoga un pārlēca tam pāri; noplīkšķēja šāviens, tad vēl viens, un pēkšņi atdzīvojās visa pilsēta, tātad Saveļjeva māju tomēr bija uzmanījuši, viņš iedomāja, steidzīgi līzdams prom no žoga pliederu biezoknī; mirklīti pagaidījis, viņš metās skriet no viena koka pie otra, vajadzēja pa-

Iciglies, jo varēja ielenkt visu kvartālu. Jau tuvodamies otrai ielai, pašas pilsētas nomalei, viņš sadzirdēja srnagu soļu dunu. Ilgi nedomādams, Brjuhanovs metās uz pretējo pusi, izdrāza cauri kādam pagalmam, pārskrēja pāri ielai; to nu vēl redzēsim, kurš kuru; drausmīgi ir tikai tas, ka mežsargs nevienam citam neticēs, tikai viņam, citiem viņš slēptuves un bāzes neuzrādīs. Viņam nav brīv riskēt, jo vairāk tādēļ, ka Saveļjevs droši vien gājis bojā; Brjuhanovs pirmo reizi tik skaidri aptvēra, ka viņš taču nepieder pats sev. Jāapsver katra visniecīgākā iespēja, veselīgais saprāts teica, ka kaut kur jāpaslēpjas un jānogaida, kamēr satraukums norimsies; viņš pārcilāja prātā visus pazīstamos, kas dzīvoja tuvumā, bet nevienu piemērotu nevarēja iedomāt. Droši vien vācieši pārmeklēs visu pilsētiņu, bet kāpēc gan tas viņiem būtu jādara? Viņi taču nezina un nevar zināt, ka tas ir tieši viņš, Brjuhanovs, vai tad maz tagad klaidoņu vazājas pa naktīm apkārt, viss vēl var beigties labi. Viņš paslēpās avenājā, no ielas viņu šķīra zems zedeņu žogs un daži metri zemes, kas bija apauguši ar avenēm un upenēm (viņš labi saoda to īpatnējo, spēcīgo smaržu). Jau iztālēm viņš sadzirdēja tuvojamies balsis, cits uz citu pukodamies un laiku pa laikam ar kabatas laterniņām spīdinādami, nāca trīs vai četri cilvēki.

*— Kaut viņus nelabais, nieka dēļ sacelt šitādu lērumu, — atskanēja sulīga, mazliet piesmakuši balss. — Varbūt kāds pie meitām vazājas. Katram taču pakaļ neizskraidīsi, un kā tu viņu naktī atradīsi, kad viss apkārt ar zaļumiem aizaudzis. Tup kaut kur paslēpies kā runcis, varbūt arī jau sen ielicies gultā un krāc, bet tev jāvazājas apkārt un jāošņā.

— Mūsu priekšniecība prot pašaut terpentīnu zem astes, — otrs atsaucās, un tā balsī ieskanējās jautra zobgalība. — Tagad dirnēsi visu nakti pie kādas gravas.

— Dirnēsi ar, kur citur tu dēsies. Teica, ka vāciešu rotu arī esot sacēluši kājās, tie jau daudz nerunā, lodi pakausī — un beigta balle. Man bija viena pudele nobēdzināta, kā lēcu no migas, tā pusaizmidzis aizmirsu paķert līdzi.

Balsis attālinājās; Brjuhanovs pēkšņi atcerējās, ka tepat divas mājas tālāk dzīvo Aņisimovs, taču tūlīt noraidīja šo domu: meklēt patvērumu pie komunista, par kuru Makašins noteikti zina visu, būtu neprāts, kaut gan, no otras puses, var gadīties, ka tieši pie viņa neviens nebāzīs de-guņu; reizēm jāvadās no pretējā, tieši pārdrošība te var palīdzēt. Ja jau sacelta trauksme, tad līdz slepenajai patvēruma vietai pilsētas otrā malā viņš nekādi nenokļūs.

Pa ielu ierindā aizsoļoja vāciešu grupa: Brjuhanovs to saprata pēc klusās komandas un soļu saskanīgās dimdo-ņas; satrauktā pilsēta nekādi nevarēja nomierināties; pa ielas bruģi aiztarkšķināja motocikls, aizlīgojās kravas mašīna. Nejauši pazibējusi doma par Aņisimovu uzmācās aizvien neatlaidīgāk; tieši tā ari jārīkojas, šaubas pārņēma Brjuhanovu tikai tad, kad viņš jau atradās Anisimova istabā un tas, pievārējis pirmos baiļu tin apjukuma mirkļus, iededza lampu un visu laiku šķielēja uz logu, kam bija aizvilkts priekšā melns aizkars. Nespodrajā gaismā Brjuhanovs saskatīja namatēva bālo seju un drebošās lūpas.

— Mani, Rodion, meklē pa visu pilsētu, — Brjuhanovs sacīja, uzmanīdams katru Aņisimovā kustību. — Vai vari paslēpt līdz nākamajai naktij? Patlaban, kamēr vien būs gaišs, no pilsētas izkļūt nav iespējams. Saprotu, ka tev pašam nav nekāds apskaužamais stāvoklis... saki atklāti.

— Tihon lvanovič... Nē, tas Ir neticami... jūs — un šeit! Tas taču ir sazin kas! Jūs — šeit. Ko tur lieku runāt! — Aņisimovs paberzēja virsdeguni, ar vari izmocīja no sevis smaidu un, nogriezis lampas dakti vēl mazāku, atstādams tikai mazu mazītiņu liesmas mēlīti, izgāja blakus istabā, lai pabrīdinātu sievu, un gandrīz tūlīt atgriezās atpakaļ.

— Es, Rodion, zināju, ka tu paliksi pats savā vietā, — Brjuhanovs teica, uzsvērdams savu vārdu otru, apslēpto nozīmi.

— Nepaguvu aizbraukt, Tihon lvanovič. — Aņisimovs vainīgi un nevarīgi samirkšķināja acis. — Tas nav nekāds noslēpums, un to visi zina: pirms pašas vāciešu ienākšanas mani galīgi piekala pie gultas, tā paša nolādētā radikulīta dēļ kāju nevarēju pakustināt. Visvisādās kūrvietās esmu ārstējies, uz dēļa gulējis, tikai nekas nelīdz. Jā, bija tādi laiki, varēja gan ārstēties, gan pa kūrvietām braukāt. Tihon lvanovič, paskaidrojiet — kāpēc tas viss tā noticis? — Aņisimovs pamāja uz aizklāto logu un sāpīgi saviebās. — Vēl tagad tikko velkos, kāja sāp, man pat izziņas ir. Vajadzēja taisīt blokādi, citādi tā arī gulētu gultā.,,

— Tagad nav īstā reize runāt par izziņām, izšķiries — «jā» vai «nē». — Vērodams Aņisimovā šaudīgo rosīšanos un tīri neviļus izjuzdams pret viņu asu naidu, Brjuhanovs sunīja sevi par šo neapdomīgo soli.

— Kā nu tā, Tihon lvanovič? Man nav par ko izšķirties, tur, Pīterā, kad lauzām ceļu ar durkļiem, tad ari izšķīrāmies reizi par visām reizēm, — Aņisimovs nikni atteica. — Pagrabā zem mājas ir slēptuve, tur pat ar suņiem neviens neatradīs, paņemsim segu, kaut kā iekārtosities uz kastēm. Kad viss sāka iet uz nelāgo pusi, es tur šādus tādus krājumus noglabāju. — Aņisimovs saausījās. — Nekavēsimies, Tihon lvanovič, iesim, ka nesāk pārmeklēt, tad iekulsimies ķezā. Bet tur jūs būsit pilnīgā drošībā.

— Es, Rodion, neesmu pilsētā viens pats, un ari tas, kur es patlaban atrodos, ir zināms. Piesargies, Rodion, ja kas notiks, es pie tevis pat miris ieradīšos.

— Kas nu tā par runāšanu, Tihon lvanovič! — Aņisimovs aizvainoti sacīja. — Es tikai biju pārsteigts, visapkārt tāds haoss, un pēkšņi —- jūs.,.

— Labi, ejam.

Atgriezies pēc minūtēm desmit pustumšajā istabā, Aņisimovs smagi atkrita krēslā, gribējās iedzert, taču nebija spēka pakustēties, viņš sēdēja, acis aizvēris, un tikai sievas ienākšana it kā pamodināja viņu. Viņš izņēma no skapīša pudeli, pielēja gandrīz pilnu glāzi un, sajuzdams tās nomierinošo smagumu, aši izdzēra, nekā neuzkoz-dams, taču nesajuta ne mazākā reibuma.

— Rodion, — Jeļizaveta Andrejevna uzprasīja, — vai patiešām Brjuhanovs?

— Pats velns uztrencis viņu man uz kakla ...

— Rodion, vai atceries mūsu pēdējo sarunu?

— Vai tad es nesaprotu, Ļiza, — Aņisimovs sāka runāt klusāk. — Nedomā, ka esmu idiots. Tas nav paciešams, Ļiza, viņš vēl šodien uzdrošinās komandēt, apsolījās pat miris ierasties, ja kas atgadītos ... melo, melo, no turienes neviens vairs neatgriežas. — Uztraukdamies arvien vairāk, Aņisimovs strauji šaudījās pa istabu no viena kakta uz otru. — Pavēlētāji, cits citam galā! Cik viņu nav bijis pirms mums un cik vēl nebūs? Tas nav ar prātu aptverams! Un vēl šitas napoleoniņš ar savu rotaļu cirvīti! Un visi tikai pavēlēt, tikai pavēlēt! — tīksminādamies ar savu atklātību un iespēju izrunāties, Aņisimovs nikni sapurināja galvu, it kā atrastos uz tribīnes, kur viņu vēro tūkstošiem acu kā kādreiz sabangotajā, februāra vēju satrauktajā Petrogradā.

— Rodion, jau atkal!

— Nīstu, nīstu, visus viņus vajadzētu miitos samalti Rodion, ko tu gribi darīt, — viņa nobijās, — atjēdzies, nevienam nav lemts pārkāpt pēdējo robežu nesodītam ...

— Ko tu trako, būs labi, labi, — Aņisimovs gļēvi, jau bez agrākā spara piekrita. — Ļauj kaut vai izrunāties, nevar taču visu laiku dzīvot tikai vienatnē. Aizies sveiks un vesels, neviens mats no viņa dārgā smadzeņu poda nenokritīs. Par viņu dārgi samaksātu, tikai man ir pašam savi cenrāži. Kas to varētu iedomāties, ka man pagraba noglabāta zelta zostiņa. Visaugstākās raudzes. Gan jūs vēl pieminēsit Rodionu Aņisimovu, aplam darījāt, viņu tik zemu vērtēdami. Turklāt, ja jau esmu ko solījis... Tev lūgšu tikai vienu: nejaucies vidū. Man pašam patīk augsta spēle, no tādas asinis sāk riņķot straujāk.

— Labi, Rodion, esmu priecīga, ka pats liktenis atsteidzies mums palīgā, uzmanies, tāda izdevība neatkārtojas. — Jeļizaveta Andrejevna pieskārās ar plaukstām saviem iekritušajiem vaigiem un it kā no tālienes noskatījās savā šobrīd mundrajā, tik ļoti satrauktajā vīrā. — Tev taču pēdējā aplī vienmēr ir laimējies.

— Nenoliegšu, patiešām laimējās. — Aņisimovs strupi un ļauni iesmējās. — Un laimēsies vēl, nav tiesa, ka veicas tikai muļķiem, šajā dzīvē veicas tikai gudram. Es paglabāšu šo zelta teļu nākamībai, ikdienas lietošanai viņš ir par dārgu. Tā ir ēsma kritiskajam mirklim, kad vairs cita nekā nebūs. Kā tu proti skatīties! Tik daudz gadu esam kopā nodzīvojuši, un nekādi nevaru pierast.

— Man patlaban joki nav ne prātā. — Jeļizaveta An-drejevna saviebās, gribēja teikt vēl kaut ko, taču Aņisimovs, uzbudinājies un līdz ar to kļuvis it kā jaunāks, rio-ldikstināja pirkstus un neļāva runāt.

— Joki? Nu nē, Ļiza, jo vairāk tāpēc, ka šī vairs nav rotaļai Precīzs aprēķins, iegaumē, precīzs, un uz šī aprēķina balstīta ieskatīšanās nākotnē. Tikai tā, apejot bezdibeņus, var dzīvot...

— Man gan šķiet, ka agrāk tu tiki teicis: nevis apiet bezdibeņus, bet aizpildīt tos? Šauj atkal. — Jeļizaveta Andrejevna nogrieza lampā dakti, un nemierīgās, asās ēnas pie sienām nozuda. Šonakt visu laiku šauj vienā šaušanā. ,

—* Dzinējsuņu oža! — Aņisimovs atkal noklikstināja pirkstus. — Lai jau šaudās... Tīkotais zvērs ir ielīdis alā. Katram gribas kādu gardāku kumosiņu... tikai šajā puse mu|ķu sen vairs nāvi Šodien viņi itin nekā nedabūs.

—* Piesargies, Rodion, es tevi lūdzu, esi uzmanīgāks, tu lāču, kad vajadzīgs, proti visu, — Jeļizaveta Andrejevna nobijās. — Man šodien sirds tāda nemierīga, ko tu esi nodomājis darīt?

Aņisimovs tukšu skatienu palūkojās viņā un ļauni, ar lūpām vien pasmaidīja; galvā dzima idejas un plāni, cits par citu pārāki; veiksme bija viņu pilnīgi pārvērtusi, visa izskatā jautās enerģija, augstmanīga labvēlība un pat savas vērtības apzināšanās kā agrākajos gados.

— Nu nē, Ļiza, tagad mēs abi vairs nepazudīsim. Iziesim sveikā cauri visām ugunīm un paliksim dzīvi, gana esam dzīvojuši kā pēdējie suņi, un tas ir mūsu glābiņš. Neuztraucies, neuzskati mani par muļķi, savu nevienam neatdošu.

— Smacīgi, iešu atgulšos, iegaumē, Rodion, es taču tik un tā neaizmigšu.

Jau stāvēdama durvīs, Jeļizaveta Andrejevna cieši noskatījās vīrā, tad strauji piegāja viņam klāt un noskūpstīja; viņš izklaidīgi pamāja ar galvu, pats to nemanīdams, kā pēdējā laikā vispār vairs daudz ko nemanīja no tā, kas notika viņam apkārt. «Un kas pats dīvainākais — citus viņš neņem vērā, bet tas arī saprotams, citi viņu tādu nepazīst, nezina, kas viņam iekšā, bet ar mani ir savādāk. Kā viņš toreiz nobijās, ka varu aiziet un ka viņš paliks pilnīgi viens pats,» viņa pēkšņi iedomāja. «Protams, viņš arī tagad izlocīsies, kādreiz viņš bija spēcīga personība un, ja nebūtu pieradis pie citu acīm slēptas dzīves, varētu izdarīt kaut ko labu, cilvēkiem nepieciešamu.» Viņa atlaidās gultā tāpat ar visiem rīta svārkiem un pavilka zem tiem kājas, aizmigt nevarēja; sajūta, ka cilvēkam, kuru viņa kādreiz ļoti cienījusi un pat dievinājusi, patlaban vajadzīgs viņas atbalsts, nedaudz nomierināja un piepildīja dzīvi ar jaunu saturu. Taču viņas dzīve būtu varējusi izvērsties arī citādi, ja blakus būtu pagadījies tāds cilvēks kā Zahars Derjugins. Kādreiz taču viņa patika Zaharam, juzdams viņas zināšanu spēku, Zahars jūsmoja par viņu un tiecās pie viņas. Un viņš, tāpat kā miljoniem citu godīgu cilvēku, aizgāja uz fronti un karo. Vāciešiem viņa netic, ne jau viņi noteiks — būt padomju varai vai nebūt; ši Jeļizavetas Andrejevnas pārliecība balstījās uz iekšēju nojautu, ka tautu, kura iepazinusi zināšanas un brīvību, nevar pagriezt atpakaļ. Brjuhanova uzrašanās tikai apstiprināja šo dornu, un viņa neaizmiga, vērīgi ieklausīdamās katrā troksnītī, bet, kad no rīta pie vīra atnāca Makašins, nekādi negribēja atstāt viņus divatā un, tikai pārliecinājusies, ka šai pēkšņajai atnākšanai nav tieša sakara ar Brjuhanovu, aizgāja uz savu istabu un paņēma adīkli, taču tūlīt pat nolika to malā un sēdēja, pret krēsla malām atbalstījusies, bāla un apņēmīga. Makašins ari pamanīja viņas rīcībā kaut ko neparastu un, tikko viņa pievēra aiz sevis durvis, jautājoši paskatījās Aņisimovā.

— Sasirgusi tava saimniece, vai? — viņš pajautāja, ar plaukstu zodu berzēdams; pēc negulētās nakts Makašina seja bija uztūkusi, Aņisimovs to pamanīja, jau Makašinam ienākot, un kļuva jautrāks, vēl iznesīgāks.

— Nervozē, — viņš vaļsirdīgi atzinās. — Naktī šāva, viņai bail. Sieviete ir un paliek sieviete, stāsti viņai vai nestāsti, viņai ir pašai sava daba. Tu jau pats arī, es tā skatos, esi noskrējies, acis iekritušas.

— Ielej Šņabi, ja tev ir, — Makašins palūdza un, izdzēris pusi glāzes, uzpīpēja, uzkodām nemaz nepieskardamies. — Visu pilsētu izvandījām, bet nekā. Var jau būt, ka sargkareivim tikai parēgojās, kādu suni par cilvēku noturēja, bet komandants lec vai no ādas ārā, nikns kā velns, rauj kaut ko elles laukā, taču padod viņam jau šodien pat visu partijnieku un citu padomju piekritēju sarakstus. Tāpēc arī atnācu pie tevis, Rodion Gustavovič. Un kāda jautra muša tev šodien iekodusi?

Aņisimovs novērsās un, cenzdamies noslēpt patlaban tik tiešām nepiedienīgo smaidu, sāka staigāt pa istabu, iekšēji saglabādams to pašu priecīgo, pacilāto garastāvokli.

— Dievs mans liecinieks, Fjodor, negribēju notraipīties šajā padarīšanā kā cūka ar dubļiem...

— Stāvi nu mierā, dieva priekšā mēs visi esam vienādi, katram savs melnumiņš atradīsies, labāk padomā pats par sevi, es arī neesmu nekāds visuvarenais, ir vēl augstāki priekšnieki par mani. Grozies, kā gribi, bet tevi te visi pazīst kā aktīvistu, partijnieku, ej pēc tam un kaut ko pierādi jaunajai varai. Stāsta, ka drīz ieradīšoties kaut kāda īpaša komanda, it kā viņu partijnieki, vai. Saucas par «eses», un tie jau katrā ziņā dibinās paši savu kārtību, tāpēc mums jāaizsteidzas viņiem priekšā. Tavu lietu es uzņemos pats uz sevi, kaut kā izgrozīšos, nevelc garumā, dod šurp ...

Aņisimovs pameta acis uz sievas istabas pusi, piegāja Makašinam klāt, izņēma no kabatas ar sīkiem burtiem aprakstītas un rūpīgi četrām kārtām salocītas lapiņas.

— Te, Fjodor, ir visi, kurus varēju atcerēties. Pats sevi arī ierakstīju, paskaties.

— Tas nu nemaz nebija vajadzīgs, tevi es izšņāpšu laukā. — Makašins atlocīja lapiņas, uzmanīgi parlasīja sarakstu, tad izvilka ķīmiskā zīmuļa galu, saslapināja to ar siekalām, pārvilka Aņisimovā uzvārdam treknu svītru un īgni noskatījās uz sasmulēto papīru. — Atdošu, lai pārraksta... Citādi tev tāds rokraksts, ka pat pops neiz-burtos.

— Tu šito papīrīti, kad būs pārrakstīts, labāk atdod man atpakaļ, Fjodor ...

— Es pats to no rokām neizlaidīšu, rakstvedim priekšā nolasīšu. Uz vietas sadedzināšu, man nav nekādas vajadzības tevi pazaudēt.

— Paldies, Fjodor, mēs laikam viens otru tomēr saprotam. Tas ir labi.

— Tātad, tu saki, septiņdesmit seši... Neviena no viņiem pilsētā nav. Sito Saveļjevu, ja jau sieva ar bērniem ir tepat, mēs droši vien dabūsim ciet, bet kāds labums no pārējiem?

— Tu palūdzi, es izdarīju, — Aņisimovs noraustīja plecus; viņš nolēma, ka tagad ir īstā reize parādīt Makašinam, cik ļoti viņš ir satraucies. — Ko tu īsti no manis vēl gribi? Tas taču saprotams, ka no vāciešiem viņi nekā cita nevarēja gaidīt kā vienīgi cilpu ap kaklu. Tāpēc jau tikai dažiem ģimenes vien ir palikušas.

— Izlamās mani tas velna komandants. Pats galīgi izkāmējis, bet galva savā vietā, visu uzreiz pamana.

— Gan būs labi, esi tikai pats viltīgāks, — Aņisimovs uzmundrināja. — Tu, Fjodor, labāk pasaki, kādas jaunas ziņas no frontes dzirdamas, citādi tupu kā pele alā.

— Nezinu, stāsta, ka drīz ieņemšot Maskavu, Staļins it kā esot lūdzis mieru, solījis atdot Ukrainu līdz Dņeprai. Bet Hitlers gribot dabūt līdz Urāliem.

— Interesanti, kāpēc tad ne līdz Baikālam? Tik brīnišķīga jūra! Viņam nav slikta apetīte. — Aņisimovs iesmējās. — Tikai līdz Urāliem arī nav nekāds mazais gabals, priekšā visādas upes, meži.

— Es tevi, Rodion Gustavovič, lāgā nesaprotu. — Makašins paskatījās uz pudeli, bet dzert vairs nedzēra un smagnēji piecēlās. — Es nu iešu, paldies, saimniek, par cienastu.

— Zini, Fjodor, ka šajās mājās tu vienmēr būsi gaidīts viesis, — Aņisimovs draudzīgi pamāja Makašinam nopakaļ, taču kāda doma pēkšņi iedzēla sirdī un viņš apturēja Makašinu. Tas neapmierināts apstājās.

— Uzgaidi, Fjodor, ir kāda ļoti svarīga runāšana. — Viņš klusināja balsi. — Iziesim labāk laukā, citādi baidos, ka sieva neizdzird.

Abi izgāja gaitenī; Aņisimovs aizvēra aiz sevis durvis un atslējās pret tām ar muguru.

— Man, Fjodor, šonakt noteikta kāda satikšanās Streļcu atmatā, — viņš steidzīgi pačukstēja. — Var jau gadīties, ka tā ir provokācija, un, ja tu nebūtu atnācis, es pats pie tevis būtu iegriezies. Kāds puišelis garāmskrle-dams iegrūda zīmīti, es nemaz nepaguvu viņu ievērot. Rajona komitejas vārdā pavēlēts, lai es pulksten divos naktī katrā ziņā ierodos atmatā, bet zīmīti lai sadedzinu. Es jau vienubrīd nodomāju, vai tikai tu negribi mani pārbaudīt. — Viņš pētoši ieskatījās Makašinam sejā.

— Vai papīreli sadedzināji? — Makašins vientiesīgi pajautāja, un Aņisimovs saklausīja viņa balsi apslēptu ņirgāšanos.

— Vai tad vajadzēja paglabāt, vai? Neesmu tāds muļķis. Paklau, Fjodor, varbūt nemaz neiet?

Makašins izvilka no svārku iekškabatas brauniņu, pamētāja to saujā un pasniedza Aņisimovam; Aņisimovs it kā negribīgi paņēma, brīdi paturēja, tad iebāza braminu kabatā.

— Patronas ienesīšu vēlāk, vai arī pats ienāksi.

— Paldies, Fjodor... tikai tu ņem vērā, ja izdodas, grāb ciet mūs abus, saproti pats, lai uz mani nekristu nekādas aizdomas.

— Saprotu.

— Sājā lietā varēsi vāciešiem parādīt pamatīgi garu degunu. Es pēc pusnakts došos turpu, tikai neizbiedē pirms laika, ieskaidro saviem stulbeņiem visu sīki un smalki.

Gaitenī caur biezu putekļu kārtu klāto lodziņu iespīdēja šķībi saules stari, un Aņisimovā acis kaut kā mežonīgi mirdzēja; smīnu valdīdams, Makašins pūlējās izprast, ko Aņisimovs grib panākt, bet tas ar sev raksturīgo jūtīgumu pēkšņi aprāvās.

— Tu, Rodion, neesi no tiem cilvēkiem, kas kaut ko dara par velti, — Makašins teica. — Man arī nav nekādas īpašas vēlēšanās nok|ūt mu|ķa lomā. Klāj visu laukā, un sitam saujā — lai notiek.

— Ak tu nesaproti? — Aņisimovs Jauni iesmējās. — Tu viņus nīsti, bet es, tavuprāt, esmu mēma aitiņa, kurp gans dzīs, turp arī steberēšu? Es divdesmit gadus biju spiests dancot pēc viņu stabules, mani stumdīja un grūstīja, kā vien ienāca prātā, es viņiem biju tikai tāds klēpja sunītis, vai pēc tam, par visiem šiem divdesmit gadiem, man ir tiesības atļauties kaut mazītiņu baudījumu? Jā, iri — Aņisimovs pacēla balsi, taču pēkšņi attapās. — Tas arī viss, Fjodor, gribi — tici, negribi — netici, kā pats vēlies.

— Ja tu vel zinātu, ko mēs īsti nomedīsim, tad būtu cita lieta, — Makašins iebilda, — bet šitā, nezinot — kāds nu tur baudījums?

— Ir, Fjodor, savs saldums. — Aņisimovs skatījās Ma-kašinā ar naidīgi jautru niknumu. — Visi viņi ir vienādi, un ja nu pagadās kāds pazīstams? Kā tad ir, Fjodor, pēdējo reizi prasu: būs vai nebūs?

— Būs, būs, Gustavovič, man ir pielaidīgs raksturs, un man patīk palustēties, — Makašins priecīgi saberzēja plaukstas. — Tātad pēc pusnakts Streļcu atmatā?

— Drošs paliek drošs, var arī agrāk.

— Pats būšu klāt, piesargies, ka nesajauc, un, ja nu kas, — liecies gar zemi, esmu pie tevis šai saulē jau pie radis, būs žēl.

Viņi pasniedza viens otram roku, Aņisimovs ar neganti pukstošu sirdi un sasarkušiem vaigiem aizvadīja Makašinu līdz durvīm un, iekams iegriezās pie sievas, nolēma drusku nomierināties; viņš uzsmēķēja un, juzdams negantu nogurumu, apsēdās pie galda. Šķiet, ka noticēja, viņš domāja, un gar acīm, no kaut kāda miglāja izpeldēdamas, sāka slīdēt vīzijas, cita par citu vilinošākas; ap-trūkās elpas, un viņš atrāva vaļā apkakli. Priekšā vēl bija mokpilnas stundas; patlaban viņš bija it kā sadalījies divās dažādās daļās, kas katra vilka uz savu pretējo pusi; uznāca neciešama vēlēšanās kaut vienu vienīgu reizi atraisīties visā pilnībā, nomest apriebušos masku un ļaut dvēselei pilnu vaļu, izbaudīt neierobežotu brīvību, nedomājot par sekām. Cik ilgi var pārtikt no spragoņām; gar acīm sāka plūst tāda kā pelēka migla. No tās izlauzās Brjuhanova seja ar smagu, stingu skatienu.

— Jums mats, kapteini Burganov! — spalvainās un nez kādēļ līdz pleciem kailās Brjuhanova rokas lēnām un neglābjami tiecās sagrābt viņa — Aņisimovā kaklu; izrāvis no kabatas pistoli un sevi vairs nevaldīdams, Aņisimovs no visa spēka trieca ar tās spalu Brjuhanovam pa elkoņiem vienreiz, tad otrreiz.

— Nošaušu kā suni! — Aņisimovs kā apstulbis īsi un dobji ievaidējās, pielēca kājās un paskatījās apkārt: istabā viņš bija viens pats. «Kas tad tas?» viņš izbijies nodomāja, un nu jau nevis miegā, bet nomodā, pavisam reāli rādījās, kā viņš, revolvera stobru Brjuhanovam ribās iespiedis, vedīs to pa pilsētas ielām uz policiju un pa salto metālu līdz viņam atplūdīs baiļu un ienaida drebuļi. Viņš neticēja pirmsnāves bezbailībai, tas viss bija izdomājumi, pasaciņas, Brjuhanovs ir drāzts no tā paša koka, no kura visi citi. Taču, pirms Brjuhanovu aizvedīs un nodos svešās rokās, Aņisimovs nosēdinās viņu sev priekšā. «Un tagad, Brjuhanov, aprunāsimies aci pret aci,» viņš sacīs, «parunāsim par sirdsapziņu, par Krieviju, par karu, norēķināsimies. Daudzus gadus tiku gaidījis šo mirkli, lai varētu parunāt kā līdzīgs ar līdzīgu, tu uz revolveri neskaties, tā es atdodu tikai kādreizējo parādu. Labi, labi, tev agrākajos laikos, runājoties ar mani, rokas, protams, bija brīvas, bet vai tad tas ko groza? Tu varēji pavēlēt, pieprasīt, pazemot, tev nesagādāja nekādas pūles tāpat vien, garāmejot samīt jebkuru tādu kā es. Ak nepatīk vis? Vai tu re, augstdzimusī piere nosvīdusi gan! Ir briesmīgi, Brjuhanov, apzināties, ka itin nekā vairs nebūs!»

Uzkurinādams iztēli, Aņisimovs tikai ar mokām cīnījās pret vārgumu un, baidīdamies, ka no šī negaidītā vārguma atkal neaizmieg, pielēca kājās un sāka steidzīgi soļot no kakta uz kaktu, tad paskatījās pulkstenī, attapās un iegāja pie sievas.

— Vai tu vari iedomāties, Ļiza, Hitlers pieprasījis sev teritoriju līdz Urāliem, tam gan ir apetīte, — viņš, rokas berzēdams, sacīja. — Sēž kaut kur tāds cilvēķelis, pieprasa sev teritoriju triju Eiropu lielumā, bet miljoni cīnās uz dzīvību un nāvi, pūst gar ceļmalām, un cik viņu — dažādu iekarotāju jau nav savā laikā bijis? Apbrīnojami, taisni apbrīnojami, kā viss atkārtojas! Es nekā nesaprotu ... Stāsta, ka mežos nedrīkstot ne kāju spert, visas malas esot pilnas partizāņu. Kaut kāds paradokss, visiem šiem kolhoziem un piecgadēm taču vajadzēja dot citādu efektu. Bet nu iznāk pavisam otrādi. Nekas, mēs vēl paskatīsimies. Manuprāt.., Tev atkal nav labt, Ļiza? — viņš piepeši uzprasīja, apstādamies sievai blakus. — Nebēdājies, mēs viņus visus apvedīsim ap stūri, galvenā gudrība ir tā, ka nevajag grābt pārāk daudz, nedrīkst dot cilvēkiem ieganstu skaudībai. Mēs, lūk, abi sēžam klusā mājoklī, bet vai tu jūti, kādas bangas plosās visapkārt? Labi, labi, Ļiza, es ciešu klusu, tev, starp citu, bija taisnība, kā jau allaž. Zini ko, vajag paēdināt mūsu viesi, pacenties, lūdzu. Lūk, tāda vara man patīk, Ļiza, te es jūtos savā stihijā.

Jeļizaveta Andrejevna gurdi pievēra acis, viņu Šī bezgalīgā izrunāšanās gan kaitināja, gan arī nogurdināja.

— Rodion, tu atkal par to pašu, — viņa pārtrauca vīru, — atkal gluži kā tāds gliemezis, vai tev nav jau apnicis nēsāt bruņučaulu uz muguras?

— Kādu čaulu? — viņš pārjautāja, kļūdams pavisam sarkans. — Velns parāvis, par kādu bruņučaulu tu runā?

— Vai tad tu gliemezi neesi redzējis? Tas jau tikai slapjā laikā bāž ragus laukā... Ar tevi lāgu lāgiem atgadās tāpat.

— Bet tu visus tikai audzini un audzini, centies mani pataisīt citādu, — Aņisimovs tūdaļ nomierinājās. — Piedod, Ļiza, tikai tu veltīgi skaisties. Es taču tev apsolīju un visu izpildīšu, bet sieviete, arī pati gudrākā... Nevajag mani pārtaisīt, es pats tikšu galā, ļauj man drusku laika...

Jeļizaveta Andrejevna gribēja atbildēt, ka viņai apriebusies nepārtrauktā ākstīšanās, teātris vienam vienīgam mēmam skatītājam, taču pažēloja, sakārtoja matus un aizgāja uz virtuvi; Aņisimovs uzreiz pārvērtās un sastinga: viņš atkal ieraudzīja Brjuhanova seju, tagad tā spraucās laukā kaut kur no viņa paša, un apslāpētās mokas no jauna nežēlīgi sažņaudza sirdi.

11

Jūlija otrā pusē, gandrīz vai visu augustu un vēl septembra pirmo pusi pūta galvenokārt svelošs un sauss dienvidaustrumu vējš, kas nāca no stepēm, tas allaž sāka plosīties ap pusdienlaiku un norima pievakarē; naktī bieži vien uznāca brāzmaini, tiesa, īslaicīgi negaisi... Jau jūlijā kļuva redzams, ka raža būs laba, bagātīga, āboli lauza ābelēm zarus, tomātu ceri bija no bumbuļiem gluži sarkani, bet augustā pārstāvējušies kvieši jau gulēja veldrē kā uzbužināts pēlis; smagajā bēdu un ciešanu gadā daba it kā izrīkojās ar devīgāku roku, taču viņi tik un tā nespēja saņemt šo dāsni pasniegto dāvanu: āboli sabira zemē, tomātus un arbūzus saknābāja meža putni, sagūlušie kvieši jau pēc pirmajiem lietiem sadīga, un saradās bezgala daudz no cilvēkiem atjūkušu, noklīdušu suņu.

Brjuhanovs saprata, ka milzīgajos zemes plašumos sastopas un uz dzīvību un nāvi cīnās milzu armijas, bet viņš saprata arī, ka ikviens atsevišķs cilvēks sastopas ar kaut ko noteiktu un nespēj gana dziļi spriest par it visu pasaulē; neaizmirsis savu agrāko, pietiekami vērienīgo darbu, Brjuhanovs tagad jau izjuta vajadzību uztvert un apjēgt kopējo un no atsevišķiem faktiem izsecināt plašu galaspriedumu; vispirms viņš mēģināja izstrādāt pats sev vispārēju dzīves un darba plānu, apsvēra, cik partizāņu vienību varēs noorganizēt jau šoruden, kā tās labāk izvietot un kādas vadības formas vislabāk izraudzīties; viņš zināja, ka viņa prātojumi var nesaskanēt ar dzīvi, ka dzīve var tos pat apgāzt, un tomēr turpināja gudrot; pēc tam viņš sāka domāt pats par sevi un savu stāvokli un par Aņisimovu; ap dienas vidu tas atnesa viņam karstus kartupeļus kastrolī un prāvu gabalu žāvēta šķiņķa, un Brjuhanovs ar lielu baudu ķērās pie ēšanas; sienmalē uz kādas kastes pielipināta dega svece, un tās vārgajā pusgaismā viņu abu sejas šķita vienādi pelēkas — kā zeme.

— Tihon lvanovič, — Aņisimovs teica un notupās blakus, — esmu spiests jums kaut ko sacīt un lūgt jūsu norādījumus. Šorīt bija atnācis policijas priekšnieks Makašins, viņš jau sen met cilpas man apkārt, un es jūtu, ka viņš maniem paskaidrojumiem netic. Es jau pirms jūsu ierašanās biju cieši nolēmis nozust, tikai Ļizas žēl, bet galu galā taču arī izturībai ir augstākā robeža. Es ar viņu jau runāju, un mēs esam sagatavojušies. Bet šodien šis grābj aiz rīkles — sastādi Zežskas komunistu sarakstu. Nolēmu aprunāties ar jums.

Brjuhanovs, paraudams segu augstāk uz pleciem, klusēja.

— Tas ir ļoti kutelīgs jautājums, Tihon lvanovič, ja nebūtu jūsu, es šonakt pamēģinātu kopā ar Ļizu aiziet. Bet nu nezinu, ko iesākt. Ko es varēju darīt, vajadzēja turpat uz vietas izlemt. Apsolīju, ka līdz rītvakaram uzrakstīšu, ja būtu atteicies, visādi varēja gadīties. Varbūt,

Tihon lvanovič, mums vajadzētu šonakt visiem iēt kopā? — Aņisimovs uzprasīja, tumšās, satrauktās acis nenovērsis. — Citas izejas neredzu.

— Paga, paga, — Brjuhanovs sadrūma. — Šitādā lietā nedrīkst strēbt karstu. Laika mums pietiek, pastāsti visu pēc kārtas.

Aņisimovs nekādi neparādīja, ka viņam iekšā kaut kas it kā smagi sagruva, pat ne vārda nepateicis, viņš lika manīt, ka jūtas apvainots par nepelnīto neuzticēšanos, taču saprot arī to, ka citādi nevar; kā jau vienmēr draudošu briesmu mirkļos, viņā tūdaļ iedarbojās kāds slepens aizsargmehānisms, kas jau ne vienu reizi vien bija paglābis; viņš iekšēji pilnīgi pārvērtās un vienā mirklī jau bija sagatavojies citai, nezināmai, aizrautīgi biedējošai cīņai un dzīvei, viņš tūlīt pat apsvēra, ka, runājot tieši ar Brjuhanovu, jāturas pēc iespējas tuvāk pie patiesības un ka tieši patlaban, ja tas izdosies, viņš varbūt izcīnīs savu visspīdošāko uzvaru. Viņš no sirds to vēlējās, un tālab stāstu par Makašinu no paša ekspropriēšanas brīža līdz viņa bēgšanai un atgadījumam ar Zaharu Derjuginu Brjuhanovs uzklausīja bez īpašām aizdomām; ar mēru tēlodams uztraukumu, Aņisimovs sīki atstāstīja, kā Makašins ieradies pie viņa pirmoreiz, kā gribējis viņu apcietināt un patiesībā jau apcietinājis, ka paglābusi tā pati slimība, jo tad būtu vajadzējis nest viņu prorn ar nestuvēm, bet pēc tam jaunās varas nolūkos kaut kas izmainījies un galarezultātā — Šis negaidītais priekšlikums sastādīt komunistu sarakstu.

— Un tagad, Tihon lvanovič, pamēģiniet iejusties manā ādā. — Aņisimovs saspringti iekāsējas; viss likās ticami, pat pārāk ticami, un Brjuhanovs klausījās viņā ar dalītām jūtām. No vienas puses, viss likās pietiekami pārliecinoši, bet, no otras, Brjuhanovam vēl aizvien nedeva mieru šaubas, ka Aņisimovs nesaka visu un daudz ko, iespējams, pašu galveno, noklusē, tikai nav iespējams pārbaudīt, vai tas tiešām tā ir; bet gan jau, Brjuhanovs nosprieda, arī mēs neesam muļķi, paskatīsimies, uz kuru pusi viss pagriezīsies. Tajā apstāklī, ka bija sastapies ar Aņisimovu, viņš nekā slikta neredzēja, turklāt nebija arī citas izejas, bet, ja jau viss iegrozās tik veiksmīgi, kāpēc gan neizmantot iespēju?

— Uzklausi mani, Rodion, — Brjuhanovs rāmi sacīja. — Manuprāt, tu tomēr to sarakstu sastādi. Tikai uzmanies, lai neviens no pieminētajiem nebūtu patlaban pilsētā... Galu galā tu taču neesi pasu galds un visus arī nevari zināt. Saveļjevs — tā ir pavisam cita runāšana, viņu raksti iekšā.

— Saprotu, Tihon lvanovič, netīrs jau ir tas darbs, taču pagaidām citas izvēles nav...

— Netīrs? Nedomāju vis. Mani patlaban nodarbina kas cits — vai tu pats esi tam sagatavots? Vai tu, Rodion, esi pārliecināts, ka izturēsi šādu spēli?

— Esmu, Tihon lvanovič, vai tad jūs mani tikko esat iepazinis, vai? — Aņisimovs ātri un dedzīgi atsaucās. — Tik daudz gadu kopā nostrādāts. Es saprotu, saprotu, kaut velns būtu parāvis to lēkmi, bet pēc tam... Teikšu godīgi, dūša bija galīgi papēžos, taču domāju — tupēšu mājās, varbūt slimu neaiztiks. Bet, ja aiztiks, — kāds liktenis piemeklēs citus, tāds mani arī. Ieraugot jūs, protams, pārbijos...

— Labi, Rodion... man pirms došanās ceļā vēl vajadzētu drusku pagulēt, citādi tupu kā āpsis, tikai, tiesa, tumsā nekā neredzu. Vēl viens jautājums: vai tu domā, ka viņi tev bez ierunām noticēs? It īpaši, ja izrādīsies, ka neviena no tevis pieminētajiem vairs nav pilsētā.

— Par to nu mums galva nebūtu jālauza. Viņiem taču vajadzētu saprast, Tihon lvanovič, ka neviens komunists neies sēdēt un gaidīt, kamēr viņu pieliek pie sienas. Tas taču katram skaidrs.

«Skaidrs vai nav skaidrs, to mēs vēl redzēsim,» Brjuhanovs nodomāja, bet nekā neteica un, palicis viens pats, nodzēsa izdegušo sveci: lūka bija aizvērta, un slēptuvē bija ļoti smacīgs. Tieši tagad viņam nebija ne mazāko tiesību bez ierunām kādam uzticēties, un tāpēc viņš atkal un atkal atgriezās pagātnē, pārcilāja visu savu dzīvi, domāja par attiecībām ar Zaharu Derjuginu, atcerējās Zahara vārdus par Aņisimovu; tā jau tas ir, ne jau Aņisimovam vienam, arī viņam pašam bija grūti paciest Zahara raksturu, tāpēc šajā ziņā nav nekā aizdomīga, tikai kā un pa kuru laiku Aņisimovs paguvis savākt tādu lērumu pārtikas? Protams, var noticēt arī tam, ka viņš gribējis aizvest visu to sev līdzi, būdams rajona patērētāju biedrības priekšnieks, viņš varēja atstāt mašīnu sev vienam pašam, taču nekādu godu tas viņam nedara. Un arī šāds paskaidrojums: karš ir karš, bet kurš no mums varēja iedomāties, ka vācietis atnāks līdz Holmskai? Tāpēc ari savāca krājumus, viņš nav no muļķu mājām, produkti taču atradās viņa pārziņā. Galu galā patlaban nav tādi laiki, tagad dārgs katrs cilvēks, galvenais — lai viņ$ būtu noderīgs pašam svarīgākajam darbam. Kāpēc lai Aņisimovam neticētu? Un ja nu viņam, kā savā laikā bija teikusi māte, neuzticēšanās cilvēkiem ir jau iedzimta? Savādi, kāpēc ienāca prātā tieši šie mātes vārdi? Protams, viņš zobgalīgi, taču ar neviļus uznākušām skumjām iedomāja, pēc Natašas nāves viņš tā arī nebija spējis otrreiz apprecēties, un māte cieta — viens vienīgs dēls, un tas pats nav tāds kā citi cilvēki. Bet kāpēc viņš, ja tā padomā, tomēr nenodibināja ģimeni? Savu vīrieša īsto cenu viņš zināja, bez sievietes neiztika, allaž atlika un atlika, bet pēc tam Soņa iznerroja. Te nevienu citu nevar vainot, tikai sevi pašu, var jau, protams, pieiet arī no otras puses: darbs, tiekšanās, atbīdot malā visu lieko, vairāk paveikt, bet ko dzīves gājumā var uzskatīt par lieku? Paiet laiks, un tas, kas vēl vakar šķita otršķirīgs, nemanāms, izvirzās priekšplānā. Nedrīkst pakļaut sevi apstākļiem un pēc tam atsaukties uz tiem, tas nav godīgi, dzīve to nepiedod. Pagūšu, pagūšu, tu sev apgalvoji, un re, ka nepaguvi, bet vai tad tev tāpat neatrastos laika kā visiem citiem? Atrastos, un nav ko locīties. Desmitiem un simtiem cilvēku likteņu pēdējos gados bija savijušies ar paša dzīvi; Petrovs tomēr ir prāta vīrs, te nu ir pienākusi tā galīgā robeža, un pati tauta, tauta, Brjuhanovs atkārtoja, ir pieteikusi savas tiesības uz katra dzīvību un nāvi, bet kur ir tā striktā robeža starp pašreizējo un vakarējo? Tagad jāguļ, jāguļ, viņš sev pavēlēja, atlaizdamies uz kastēm un cenzdamies iekārtoties ērtāk; viņu apņēma kaut kādas klusas, neskaidras skaņas, tāda kā čabināšanās, un tā nevis nomierināja, bet drīzāk gan uzbudināja un traucēja.

Brjuhanovs izstiepa kājas un pagriezās uz sāniem; agrāk cilvēkus nogalināja, iemūrējot tā, lai viņi nevarētu pakustēties; tagad vajadzēs pie daudz kā pierast. Droši vien drīz jau ausīs rīts, puisis (viņš atcerējās Ivanu Derjuginu) nervozē, nezina, ko darīt; kaut gan šķiet, ka viņš ir prātīgs zēns, nosvērts, gan pietiks prāta, lai izrīkotos pareizi.

Cieši noslēgtā pazemes būra miklumā un saspiestajā gaisā Brjuhanovam trūka elpas, arī negulētā nakts darīja savu, viņš aizvēra acis un sadzirdēja sev blakus klusu, sausu skrapstināšanos. Pusmiegā vēl nodomāja, ka tās laikam ir peles, un pēc tam vairs nedzirdēja nekā; viņš nogulēja gandrīz vai visu dienu, tikai paretam pagrozīdamies. Aņisimovs atnāca, kad pulkstenis jau rādīja pāri astoņiem, un atnesa paēst: tādus pašus vārītus kartupeļus, šķēlēs sagrieztu šķiņķi, dažus svaigus gurķus un maizi un, kamēr Brjuhanovs ēda, neveikli piesēdās blakus, turēdams rokā lukturi, kas meta vārgu, pusaklu gaismu.

— Vai nomierinājās? — Brjuhanovs apjautājās, un Aņisimovs, ar nagu dubļus no luktura stikla skrāpēdams, pamāja ar galvu.

— Viss klusu. Pacietieties vēl drusku, nu jau vairs necik nav atlicis, un varēs sākt kustēties. — Aņisimovs pagaidīja, vai Brjuhanovs kaut ko nesacīs, un tad turpināja: — Manuprāt, jāiet pa Streļcu atmatu; no turienes gravās iekšā un pa tām prom uz upi. Es iešu jums līdzi, Tihon lvanovič-

— Kāpēc? — Brjuhanovs iebilda. — Es pats te zinu katru caurumu, esmu te uzaudzis. Nē, Aņisimov, tu paliksi, visādi taču var gadīties..,

— Nekādā ziņā! — Aņisimovs dedzīgi iebilda. — Man pašam jābūt pārliecinātam, ka esat izkļuvis laukā no pilsētas, pēc tam savu mūžu nespēšu sev piedot, un neviens man to nepiedos ... Nē, tā nedrīkst darīt.

— Mums vēl ir gana laika, lai to izšķirtu. — Brjuhanovs apklusa. Viņam patiešām vajadzēja pēc iespējas ātrāk izkļūt no pilsētas, jo viņu gaidīja, tagad viņš vienīgais zināja, kur jāmeklē bāzes; Aņisimovam taisnība, viņam jāizkļūst no pilsētas dzīvam, Nevar taču visu laiku ļauties aizdomām — šādos laikos tās ir slikts palīgs.

Atdevis Aņisimovam tukšos traukus, Brjuhanovs uzsmēķēja; dūmi tūlīt piepildīja visu nelielo, miklo telpu, un Brjuhanovs, ievilcis pāris dūmu, nosvieda papirosu un saberza to ar zābaka zoli; apsolījis atgriezties, līdzko būs iespējams, Aņisimovs izrāpās no slēptuves, šoreiz atstādams lūku vaļā; Brjuhanovs palika guļam un grozāmies uz kastēm; viņš bija nomocījies, sāpēja sāni, un viņš paklusām lādēja Aņisimovu, kaut tādējādi sagādādams sev nelielu mierinājumu.

Izkļuvis pēc pāris stundām brīvībā, zem klajām nakts debesīm, viņš krietnu brīdi stāvēja un kāri elpoja, it kā cenzdamies uzkrāt sevī svaigu gaisu, bet pēc tam viņi pa sakņu un augļu dārziem sāka lavīties laukā no pilsētas; ielas pirmais šķērsoja Aņisimovs; lai gan jau bija pāri pusnaktij, gaiss bija smacīgs, un pilnīgais bezvējš vērta klusumu jo dziļāku; Aņisimovs soļoja droši, taču piesardzīgi un beidzot, kad viņi jau bija sasnieguši Streļcu atmatu, ar vieglu pieskārienu pie pleca apturēja Brjuha-novu.

— Pagaidiet, — viņš iečukstēja Brjuhanovam ausī. — Turieties soļus desmit aiz manis... Ja kas gadās, tūlīt metieties sāņus... negaidiet. Tieši šī var būt pati bīstamākā vieta... Patruļa, varbūt arī izlikts slepens postenis. Palieciet sveiks, Tihon lvanovič, jebkurā gadījumā uzskatiet mani par aktīvu vienību.

— Uz redzēšanos, Rodion. Turies tālāk prom no acīm, bet, ja vairs nespēsi vai jutīsi, ka tuvojas briesmas, ej tūlīt prom. Pagaidām noteiktu vietu nevaru nosaukt, taču vēlāk padošu ziņu.

— Atradīšu, — Aņisimovs apsolīja un cieši paspieda pasniegto roku. — Jāiet...

Viņš pieliecās, atgāja nost no papelēm, kas divās rindās auga visgarām Streļcu atmatai, un, cenzdamies īpaši no kokiem neattālināties, devās iešķērsām pāri klajumam; pat pie tumsas pieradusī acs sākumā tikko samanīja viņa stāvu, bet pēc tam tas pazuda pavisam. Brjuhanovs jau gribēja doties nopakaļ, kad pēkšņi sadzirdēja aizsmakušu, gārdzošu kliedzienu; Brjuhanovs varēja zvērēt, ka tur ar aizžņaugtu rīkli kliedz Aņisimovs, un, daudz negudrodams, metās palīgā, taču nepaguva noskriet ne piecus soļus, kad pamanīja cilvēku desmit vai piecpadsmit, kas tuvojās, ķēdē izvērsušies. Viņš pakāpās atpakaļ un pieliecies metās skriet no koka uz koku, tad Aņisimovā balss atskanēja vēlreiz, bet Brjuhanovs šajā brīdī jau bija atmatas otrā galā pie pašas upes; tāpat neizģērbies, tikai pacēlis virs galvas roku ar revolveri, viņš pārpeldēja upi un, nokļuvis ar garu zāli apaugušajā pļavā, atkrita atvilkt elpu; tomēr Aņisimovam bijusi taisnība, vajadzēja iet divatā, ej nu un pēc tam tici pirmajam iespaidam.

Tieši virs viņa spodri mirdzēja zilgana zvaigzne, un, kad viņš, acu nenovērsis, ilgi nolūkojās tajā, asais stars sāka durt acīs, un viņš iedomāja, ka tieši šajā mirklī uz zemes mirst tūkstošiem un tūkstošiem cilvēku, kas bija cerējuši dzīvot un mīlēt, un padarīt kaut kādus savus svarīgus darbus.

Pilsētiņa tramīgi slēpās nakts tumsā, nedzirdēja ne kāda trokšņa, ne balsu, slapjais apģērbs saldēja miesu; Brjuhanovs, vairāk neaizkavēdamies, pa mīksto pļavu, kas bija pārklāta ar sagūlušu, nepļautu zāli, devās prom taisni uz kaļķakmenī izgrauztajām gravām. Sājā pašā laikā, nespēdams norimties, Aņisimovs lamāja Makašinu un brēca, ka viņa padotie ir neglābjami stulbeņi un visu galīgi saputrojuši. Tas, ko viņš bija slepeni un no visas sirds vēlējies un ko nevarēja, nedrīkstēja pieļaut, un viss, kas te tikko bija noticis, saplūda viņā vienā veselumā, un šobrīd viņš savā sašutumā bija patiess un īsts. Makašins iespīdināja viņa sejā laterniņu.

— Kas tas tāds bija? — viņš noprasīja, gluži kā meža zvērs sajuzdams Aņisimovā negantajā dusmu uzliesmojumā un viņa neparasti spiedzīgajā kliegšanā kaut ko nelabu.

— To es tev pateikšu vienam pašam. — Aņisimovs pielika plaukstu pie acīm, vairīdamies no gaismas, kas dūrās acīs, un laterniņa tūlīt nodzisa. — Tādu medījumu liktenis varbūt sūta tikai reizi mūžā.

— Rāmāk, rāmāk, Gustavovič. — Makašins, neskaidru, aizvien pieaugošu aizdomu mākts, spēcīgi sapurināja Aņisimovu aiz pleciem. — Tu te netēlo kaķi un peli, ka neapsvilinies, — sāks smirdēt, un tad vairs nebūs labi.

— Liecies mierā un nemuldi! — Aņisimovs vai uzsprāga. — Purini savus stulbeņus, lai kustas veicīgāk. Iedod labāk uzsmēķēt, mana etvija kaut kur izkritusi.

No upes uz pilsētas pusi lēnām līda migla, un naktī tālajos grīšļos un niedrājos, kas bija saauguši zemākajās vietas, dobji mauroja nakts putns dumpis.

12

Rudens bija padevies saulains, karsts un ražens, tikai tīrumi stāvēja klusi un neparasti vientuļi. Pa tiem brīvi klaiņāja vēji, gāzdami zemē un sagriezdami grīstēs pārstāvējušos labību, un šie pamestie, bārie maizes devēji smeldzoši atgādināja kaut ko aizejošu, savu laiku nodzīvojušu; no rudenīgajiem pakalniem ar to paplūdušajām aprisēm aizvien skaudrāk uzvēdīja skumjas un vītums. Tur, kur bija gājuši cauri vācieši, visa labība stāvēja statiņos, reti kur stirpās, bet visbiežāk bija palikusi nepļauta, un gājputni aptaukojās no šīs nepieredzētās pārpilnības. Nomaļajos, no ceļiem tālajos ciemos sievas un bērni, paķēruši līdzi maisus un palagus vai lupatsegas paklāšanai, devās prom uz druvām; pa dienu dauzīja kūļus, bet vakaros, trijos kūkumos salīkušas, stiepa mājup smagos maisus ar saldenajiem, mazliet aizdīgušajiem graudiem, kaltēja tos uz krāšņu karstajiem ķieģeļiem un tad noglabāja slepenās bedrēs. Tumšajās rudens naktīs milzīgajos zemes plašumos jau dzima kaut kāda jauna kustība, pār kuru nebija varas nevienam atsevišķam cilvēkam; tā klusām aizsū-cās uz visām pusēm gluži kā gruntsūdeņi, kas sīkām strūkliņām vieni paši lauž sev ceļu, taču galu galā tomēr saplūst kopā vienā straumē; šī kustība lielākoties notika apslēpti un tikai retuviet izlauzās virspusē.

Tādu savu, no citiem nošķirtu ceļu nogāja arī Peka revs, pēc tam kad bija pusdzīvs atguvis samaņu līķu kau dze. Pa naktīm kuldamies uz Sļepņas mežu pusi, viņš vai njās no apdzīvotām vietām, ceļiem un vispār no cilvēkiem pārtika no zaļiem sadīgušiem graudiem, pamestajos tīrumos raka laukā bietes un kartupeļus. Pirmajā laikā ļoti sāpēja kāja, un viņš nespēja necik tālu aiziet; viņš bieži apstājās, lika zem netīrajām, izdilušajām saitēm vēsās ozolu vai arī ceļteku lapas. Viņš ļoti baidījās, ka brūce var sākt strutot, taču ap otras nedēļas beigām ar izbrīnu pamanīja, ka pušums ir aizdzijis un pat sārtums tajā vietā pazudis. Viņš nopriecājās, nometa saites atliekas zem krūma, un tām tūlīt saklupa virsū sarkanās skudras, bet naktī viņam atkal uznāca viena no tām baiļu lēkmēm, kad viņš gluži kā īstenībā redzēja ap sevi izķēmotu seju jūkli, dzirdēja kliedzienus un vaidus; parasti pēc šādām lēkmēm uznāca nespēks, un arī šoreiz viņš, sakumpis un ar rokām ceļus aptvēris, nosēdēja līdz pat ausmai, trūkdamies no katra troksnīša. No rīta, pieliecies pie kadas meža tēr-cītes padzerties, Pekarevs ieraudzīja savu atspulgu un iz-bīlī atrāvās nost.

Septembris gāja uz beigām; tērcītes dibens bija izklāts ar kritušām lapām, un zem dzidrā ūdens to glītais, raibais cīpslojums šķita neparasti palielināts; vējš plucināja no bērziem košo lapotņu pēdējās atliekas. Pekarevs skatījās zemajās rudens debesīs, kailajos zaros un jutās galīgi pamests šajā milzīgajā, naidīgajā pasaulē, kur plosījās karš un nāve. Vēl vairākas dienas, kamēr vien pietika spēku, viņš bez apstāšanās gāja vienā virzienā, eda zīles, pīlādžogas, mežābolus un meža bumbierus, ko vēl šur un tur varēja pie kailajiem zariem atrast. Iešana kļuva aizvien grūtāka, viņš no bada bieži vien gandrīz vai zaudēja samaņu un katrreiz atguvās aizvien lēnāk; viņam neganti sala, un pat nepārtrauktā kustēšanās nespeja sasildīt; kādā pievakarē, kad vējš sadzina no ziemeļrietumiem mākoņus un sāka sijāt smalka, auksta birga, viņš sajuta, ka vairs nespēj paiet. Palīdis zem kāda kaila krūma, kas no lietus tik un tā nepaglāba, viņš uz kādu brīdi iekrita snaudā; viņš vairs tikpat kā nekā nejuta, un tikai vējš piespieda mazliet pagriezties sāņus. Diez vai bija kāda jēga priecāties par izglābšanos no nāves gravā pie Holmskas, ja tagad jānobeidzas šeit, dziļā mežā, pilnīgā vientulībā; smadzenes jau darbojās laiski, gluži kā sapītas, un nebija ne mazākās vēlēšanās kaut ko darīt. Viņš bija izmircis līdz pēdējai vīlei, šķita, ka lietus sitas cauri pie kauliem piekaltušajai ādai un aiztek līdz pašai sirdij; vajadzēja celties un iet — tā pat nebija vairs doma, bet primitīvs, notrulis instinkts, taču nebija spēka uzveikt pretīgo vārgumu, viņam gandrīz nebija vairs neviena muskuļa. Un tad pēkšņi kaut kas pārvērtās, un viņš, atspiedies uz drebošajām rokām, kas slapjajā zemē slīdēja, pacēla galvu. Viņš sajuta dūmu, visparastāko dūmu smaku un ar tādu ka zvēra jutību sāka tvert šo cilvēku mitekļa dzīvinošo smaržu; tajā jautās ēdiena aromāts, dzīvības un cilvēka lieliskās smaržas, un Pekarevs piespieda sevi piecelties un, ar mokām cilājot pietūkušās kājas, iet pretim vējam. Pēdējos trīsdesmit vai četrdesmit metrus, kas bija atlikuši līdz dziļā mežā apslēptā mazciema pirmajai mājai, viņš vilka savu novārgušo miesu vairāk nekā stundu un, uzrāpies uz lievenēm, ietriecās ar seju dubļainajos dēļos un vairs nepakustējās. Samaņu viņš atguva pret vakaru, gulēdams siltumā uz plata sola; blakus sēdēja neliela auguma veča un adīja, adīkli pie paša degungala turēdama; līdzko Pekarevs sakustējās, veča nolika darbu malā un pieliecās pie viņa.

— Nu re, actiņas atvērās gan, — veča ar redzamu labpatiku teica. — Es tevi ar zāļu tējiņu padzirdīju, kad tu vēl bez samaņas biji. Ak kungs, kungs, — viņa nopūtās un pārmeta krustu. — Izdilis tu esi trakāk par tādu klaidoņa runci. Bet es kristītā vārdā esmu Kuļina, tā arīdzan sauc — vecā Kuļina, bet tētuks, nu jau būs visi piecdesmit, kopš aizgāja uz viņsauli, bija Filips.

Pilnīgi apmierināta ar savu paskaidrojumu, vēl tikai piebildusi, ka viņas tēvs bijis apriņķī pazīstams spēkainis, tikai vētrā ozols uzgāzies virsū, jo, vei, pret katru spēku ir sagatavots kāds cits spēks, vecā Kuļina ar savām resnajām, lupatu čabatās ieautajām kājām sāka itin rosīgi un žigli šaudīties pa istabu; jau pēc mirkļa Pekareva priekša bija salikti dažnedažādi ēdamie, tikai no visa pa druskai, un arī ar tīru lupatiņu aizbāzta pudele līdz trešdaļai pilna ar kandžu, kas aiz vecuma jau kļuvusi duļķaina, bet savā laikā droši vien bijusi nostādināta uz visādām zālītēm (vecā Kuļina cienīgi un svinīgi dēvēja kandžu par «vīnu» un piekodināja, ka šito vīnu vajagot izdzert vismaz pusi glāzes, lai iztīrītu iekšas no visādas draņķības). Pekarevs paklausīja un, daudz nepētīdams, izdzēra ceturtdaļglāzes večiņas stipro zāļu, apēda drusku maizes un kartupeļu ar speķi un turpat arī aizmiga ar neapēstu maizes garoziņu rokā; viņš bija noreibis vienā mirklī, un vecā Kuļina, uzskatīdama, ka panākusi to ar sava — uz dziedinošām zālēm nostādinātā vīna brīnumainajām īpašībām, apmierināta pasmējās un atkal ķērās pie adīkļa. Gluži kā ģindenis vai, vecās Kuļinas vārdiem runājot, ģiltenis izdilušais un ar pinkainu, ugunsrudu bārdu apaugušais cilvēks bija nez kādēļ večai iepaticies, viņa veselu nedēļu neatkāpās no vājinieka ne soli, un Pekarevs sāka pamazām atlabt; no savas saimnieces nostāstiem viņš jau zināja visus sīkumus par šo mežos noslēpto mazciemu, kurā bija tikai astoņas mājas un kurš pārtika galvenokārt no medīšanas un sēnēm, vārdu sakot, no ta, ko deva mežs ar savām bagātībām; vecā Kuļina pastāstīja, ka pasaulē izcēlies kaut kāds karš un atkaliņ ar vāciešiem un ka visi derīgie vīrieši aizgājuši zaldātos, bet mājās palikuši tikai veci kropļi un gatavā izputēšana, un ka dievs paglābis viņus no iznīcības, paslēpjot mazciemu aiz mūžamežiem un purviem, un ka vācietis netiks šurpu ne akls, vienīgi ja nu sāks lēkt no debesīm zemē.

— Dzi, mīļais cilvēk, — vecā Kuļina ierunājās klusāk, — pirms trim dienām mūsējie zaldātiņi, nu, krievi, izgāja caur ciemu. Visi ar plintēm, un divus dižgabalus ar zirgiem lai veda sev līdzi. Teicās, esot pie Smoļenskas no ielenkuma izlauzušies. Vī dieniņ, cik negants slaktiņš esot bijis, teica, ka gan mūsējo, gan vāciešu tur melnais tūkstotis sagūluši, kāju nebijis kur paspert, līķi gubu gubām tajā Smoļenskā guļot.

Uz nedēļas beigām Pekarevs jau saka celties kājās; vecā Kuļina iedeva viņam pāri veļas, platas bikses un kreklu, tas vis vēl bija saglabājies no nelaiķa vīra, un viņš, šļūkādams pa grīdu ar smagajām zābaku galvām (arī tās vecā Kuļina nez kur bija sadabūjusi), izgāja laukā un apsēdās uz soliņa; laiks pirms pašiem saliem bija noskaidrojies, tikai pūta ass, auksts vējš; vecā Kuļina iznāca viņam nopakaļ un iedeva svārkus no biezas pašaustas vadmalas.

— Paldies, Akuļina Fiļipovna. — Pekarevs pārlaida acis ielai, viņš redzēja četras pazemas mājas citu citai blakus ielas viņā pusē, večuku, kas lāpīja žogu, un rudu govi ar zvārguli kaklā, kura ik pa brīdim kaut ko kain-stīja no zemes.

— Mums jau te dzīvošana rāma, klusa, maizītes, paldies dievam, pietiek, pēc kā tad vēl dzīties, — vecā Kuļina nopūtās. — Bet, vei, tur mums kapsēta. — Viņa pamāja ar roku. — Kad savu tiesu būsi nostaigājis un acis aizvērušās, labi cilvēki aizvedīs uz mūža mājām, kur vairs ne rūpju, ne bēdu. — Pekarevs palūkojās sirmgalvē, jo viņas vārdi bija pārsteiguši — vecā sieva bija gluži kā uzminējusi viņa paša domas.

— Akuļina Fijipovna, es gribētu noskūt bārdu. Vai te var kaut kur sameklēt bārdas nazi?

— Tu re, ko sagribējis! —- vecā Kuļina gluži kā bērns no sirds izbrīnījās. — Vai tad ar bārzdu sliktāka dzīvošana? Mans nelaiķis gan ne reizi netika skrāpējies, kā iesākumā apauga ar vilnu, tā arī pēcāk iegūlās ar visu kapā. Kad bārzda atkaliņ sāka traucēt, viņš to ar dzirklēm apīsināja. Paga, — viņa, kaut ko iedomādama, iesaucās.

— Isajevu Maņkas vīrs aizvien staigāja pliku ģīmi, viņi pirms paša kara kāzas nosvinēja. Aiziešu, pavaicāšu, — vecā Kuļina apsolīja. — Tikai, man domāt, ar bārzdu ir glīšāk, tūlīt redzams, ka vīrieša cilvēks.

Viņa tomēr kaut kur sadabūja bārdas nazi ar galīgi notrītu asmeni, un Pekarevs kļuva priecīgāks. Ar tām pašām dzirklēm viņš nošķērēja savas pinkas un ar neaso nazi (galodas vecajai Kuļinai nebija) kaut kā noskrāpēja palikušos sarus; ieraudzījusi Pekarevu šādā izskatā, veča palika vaļā muti.

— Pavisam jauniņš! — viņa teica, jautri iesmiedamās, un viņas acis galīgi pazuda neskaitāmajās krunciņās.

— Ak tu, Seņa, mans Seņa! Bet es, vecā muļķe, —■ viņa viltīgi piemiedza acis, — jau biju cerējusi iejūgt tevi saimniecībā uz visiem laikiem. Se tev nu bij!

Smējās vecā Kuļina, smējās arī Pekarevs, grozīdams sev priekšā veco spoguļa lausku un pētīdams tajā savu aiz vājuma galīgi nepierasto seju.

— Dikti smuki, manu vanadziņ, tagad tik jāsāk meklēt tev sievu. — Vecā Kuļina savilka seju vienās krunciņās un, pati nopriecājusies par saviem vārdiem, nogul-dzināja sīku smiekliņu. — Kauču astoņas mājas vien ir, ne tikai jaunuvi, gan atradīsim kādu meitieti ar. Nav labi, ja sievišķis savu ziedu novalkā tukšā, aiz tam uz zemes visa kārtība sajūk. Vīriešu nav, bet kā lai bez tiem iztiek?

— Esmu precējies, Akuļina Fiļipovna, man ir arī meitiņa. Drīz nāks līgavas kārtā, jau piecpadsmit gadu.

— Kur tad viņi, tie tavējie, tagad atrodas?

Pekarevs nekā neatbildēja, un vecā Kuļina nopūtusies neuzdrošinājās pārjautāt. Viss, kas bija šķīris Pekarevu no sievas un padarījis viņu kopdzīvi reizēm galīgi neciešamu, tagad bija pagaisis, atmiņā bija saglabājies tikai pats labākais; viņam gauži sagribējās redzēt sievu un meitu, viņš bez drebuļiem nespēja ne iedomāties, kas būtu noticis, ja karš viņus pārsteigtu vēl pilsētā, taču Klaudija bija patstāvīga, enerģiska sieviete, gan jau viņa no citiem neatpalika un arī evakuācijā bojā neaizies.

Visas nākošās dienas viņš piesardzīgi aprunājās ar cilvēkiem, sīki izprašņāja par visādām baumām, un reiz viņam pastāstīja par mežsargu Vlasu, kas dzīvo verstis četrdesmit no mazciema, un jau trešajā dienā Pekarevs tuvojās Demjana kordonam, plašai, saules pielietai norai simtgadīgu ozolu meža vidū, kur jau kopš aizseniem laikiem saimniekoja mežsargu Kružavinu dinastija; dēls nomainīja tēvu, mazdēls vectēvu, bērni paaugdamies apņēma no apkārtējiem ciemiem sievas, liekie devās prom uz pilsētu, uz rūpnīcām, taču pati sakne bija saglabājusies nu jau daudzus, daudzus gadus. Pirms paša kara vecais Vlass Kružavins kordonā gan bija palicis viens vienīgs; viņam nebija paveicies ar dēliem, viens bija, taču arī tas aizgāja strādāt zinātnisku darbu, bet no meitām jau labuma maz; visas četras, sagaidījušas savu kārtu, izgāja pie vīriem; sieva nomira gadu pirms kara sākuma. Pekarevs, tuvodamies lielai, pēc izskata padrūmai, no ozola baļķiem uz laiku laikiem cirstai mājai, protams, nekā no visa tā nezināja; mazliet p .tālāk no dzīvojamās ēkas stāvēja tādas pašas masīvas sa’mniecības būves, ko iejoza guļbaļķu sēta.

Viņam pretim panācās sarkanbrūna govs ar zvārguli kaklā, un Pekarevs nedroši apstājās. Govs, purnu uz priekšu pastiepusi un ausis saslējusi, šņākuļodama apošņāja viņu; tad Pekarevs ieraudzīja, ka no mājas puses, draudīgi klusēdami, drāžas viņam virsū divi melni suņi — milzīgi, gandrīz vai teļa augumā. Viņš ieķērās ozola apakšējā zarā un negaidīti viegli uzrausās augšā un tieši pašā reizē: viens no suņiem jau atradās zem ozola un,

513

17 — Liktenis

purnu pacēlis, notupās un sastinga gaidās; Pekarevs no augšas redzēja tā melno, smailo purnu, sārto sāniski izkārto mēli un dzeltenos ilkņus; otrs, mazākais suns, aptu-pās blakus pirmajam, tad, priekšķepas izstiepis, apgūlās, un tā vien likās, ka abi iekārtojušies zem ozola uz ilgu laiku. Pekarevam allaž bija licies, ka visi suņi mūždien skaļi un bez jēgas rej, bet te viņš bija sastapies ar neparastu parādību; suņi pat nedomāja iet prom un mierīgi gulēja zem ozola, tikai lāgu lāgiem palūkodamies uz Pe-1<arevu; govs jau sen plūca sauso zāli noras viņā galā, bet mājā joprojām nemanīja nekādas dzīvības zīmes.

Pekarevs vairākkārt ne visai skaļi iesaucās, aicinādams pie sevis jebkādu dzīvu dvēseli, suņi apakšā sāka ausīties, viens pat piecēlās, žāvādamies izstaipījās un apgūlās atkal; Pekarevs jau bija pamatīgi noskaities, viņam nebija nekāda prieka pavadīt koka zaros auksto nakti, bet pamazām jau tuvojās krēsla, un ozola galotnē, vēja purinātas, aizvien skaļāk sāka čabēt vēl nenobirušās, spilgtās, sausās lapas.

— Esat gan jūs neciešami radījumi, — Pekarevs dusmīgi teica suņiem. — Jums cilvēks jāsargā un jācienī, bet ko darāt jūs? Re, tu, ar noļukušo ausi, ej un atved saimnieku, ir taču tev kāds saimnieks? Es ēsmu savējais, saproti, savējais... Ej, sunīt, ej, esi taču prātīgs.

Padzirdis čaboņu, Pekarevs atskatījās un ieraudzīja liela auguma veci; nu re, viņš nopriecājās, tātad mani vārdi nav bijuši veltīgi.

— Prom, prom. — Padzirdējuši veča balsi, suņi piecēlās un aizjoņoja uz mājām. — Kāp zemē, — mežsargs sacīja Pekarevam, un viņš, notirpušās kājas staipīdams, nolēca no ozola, ievaidējās un klibodams devās pie mežsarga.

— Labdien, saimniek, — Pekarevs sveicināja, skatīdamies mežsarga lielajā, г rumbu izvagotajā sejā. — Nāku pie jums, man vajadzētu aprunāties.

— Labi, ejam, nesāksim taču runāt tepat laukā. — Mežsargs, neteicis vairs ne vārda, pagriezās uz mājas pusi, un Pekarevs steidzās viņam pakaļ; suņi sēdēja pie netīra, sen nemazgāta lieveņa, kas bija vai deju grīdas lielumā; kamēr Pekarevs pagāja garām, viens no tiem pastiepa purnu un lietišķi apostīja viņa kājas. Lielā, krēslainā istabā ar droši vien sen nekurinātu krievu krāsni kaktā mežsargs, tāpat virsdrēbes nenovilcis, apsēdās uz sola, viņš tikai noņēma cepuri, un Pekarevs ieraudzīja senlaicīgi apcirptos matus; nogaidījis, kamēr apsēžas arī Pekarevs, mežsargs strupi pavēlēja:

— Runā nu.

— Atnācu pie jums no Vilku mazeiema, labi cilvēki pamācīja. Visapkārt vācieši, kur lai es liekos?

— Kāpēc tad pie manis? — mežsargs negribīgi pavaicāja. — Ko es, te mežā dzīvodams, zinu? Visi runā: vācieši, vācieši, bet es viņus ne acīs neesmu redzējis. Un kas tu pats tāds būsi? Mazciemā tādus neesmu sastapis, es tur visus pazīstu. Iebraucējs, no kurienes?

— Esmu no Holmskas, — Pekarevs teica. — Labāk ņemsim un iepazīsimies. Es esmu Pekarevs Semjons Jemeļjanovičs, avīžnieks, kādu laiku strādāju avīzē. «Holm-skaja pravda», vai esat lasījis?

Mežsargs atkal nekā neatbildēja; istabā valdīja krēsla, kaktos biezēja tumsa. Nocēlis no plaukta lampu, mežsargs iededza uguni un nolika lampu uz galda; Pekarevs juta, ka viņu novēro.

— Kā nu ne, esmu lasījis. Tikai runāšana ir runāšana, bet tu droši vien ēst arī gribi, — mežsargs it kā starp citu ieminējās. — Labāk iesim uz viņu galu, patiesībā es dzīvoju tur, bet šis stāv tāpat, — viņš pamāja ar roku uz krāsni. — Kopš paliku viens pats, es šito milzeni reti kad kurinu, tikai ziemā. Bet tur ir uzmūrēta maza krāsniņa... to arī kurinu.

Tā istaba, uz kuru viņi pārgāja (mežsargs paņēma lampu sev līdzi), bija lielāka par pirmo, ar trim logiem, taču iekārtojums bija tikpat vienkāršs. Divas lielas koka gultas, apjomīga lāde ar apkaltiem stūriem; pie neapmestajām baļķu sienām karājās daudz ierāmētu fotogrāfiju un priekšējā kaktā pa labi — tumša svētbilde; mežsargs aizvilka logiem priekšā aizkarus un nesteigdamies iekūra plītī uguni.

— Bet mani sauc par Vlasu, — viņš sacīja, aizdegdams tāsi, kas tūdaļ sāka sprēgāt un degt ar treknu, dūmotu liesmu, — Vlass Korņilovičs. Nu jau nezin cik ilgi cilvēka balsi neesmu dzirdējis. Agrākos laikos te sabrauc priekšniecība, te atkuļas zemnieki lūgt malku, bet tagad — viens pats. Kā tad tev izdevās pie vāciešiem palikt, Semjon Jemeļjanovič?

— Tā iznāca, Vlas Korņilovič, es pavadīju kādu ļoti svarīgu kravu. Nepaguvām laikā izkulties laukā, mūs bombardēja... vārdu sakot, pieredzēju daudz ko, un vēl ievainoja kājā ...

Sevi savaldīdams, Pekarevs uzmeta ašu skatienu mežsarga drūmajai sejai.

— Tā nu sagadījās, Vlas Korņilovič.

— Saki tu man — kas tagad notiek? Plātījās, plātījās, bet kolīdz pagadījās smagāks vezums... Vai tu Tihonu Ivanoviču Holmskā pazini? — mežsargs pēkšņi noprasīja un aizvēra plīts durtiņas, aiz kurām aizvien spēcīgāka pieņēmās liesma.

— Brjuhanovu? — Pekarevs it kā pamodās no sastinguma. — Kā nu ne, iznāca tikties arī ar Tihonu Ivanoviču, pazinu viņu. Bet kā jūs viņu pazīstat?

Mežsargs nekā neatbildēja, viņš uzlika uz plīts ūdeni čuguna podā ar apdegušām un apdauzītām malām, izgāja laukā, atgriezās ar lielu ga|as gabalu un ielika to podā vārīties; tad atnesa pusklaipu maizes, sālītus gurķus, kāpostus, izņēma no platās galda atvilktnes dakšiņas, nažus un šķīvjus; palicis vienīgi ciešajā krievu kreklā, mežsargs izskatījās jaunāks, liels, kaulains, ar taisnu, pastīvu muguru viņš klusām staigāja pa istabu un tagad jau nolūkojas viesī ar redzamu līdzjūtību. Pekarevs piedāvājās palīdzēt, mežsargs atvairījās, nogrieza pa dūšīgam kam-šķim maizes un izgāja pabarot suņus un iedzīt uz nakti kūtī govi; kad viņš atgriezās, gaļa podā jau vārījās pilnā spara.

— Drīz būs mīksta, tad arī mēs paēdīsim vakariņas, — mežsargs teica un uzlika vēl vārīties kartupeļus ar visu mizu. — Tātad, Semjon Jemeļjanovič, ar tevi šitāda ķibele gadījusies. Bet gan jau dievs dos un viss beigsies labi. Kā tad «Holmskaju pravdu» nezināt, mēs taču paši esam no Holmskas, — viņš pēkšņi paskaidroja. — Un Tihonu Ivanoviču arī pazinu, tam ir ķieka iekšā. Reizēm atbrauca ar bisi, izstaigājāmies abi pa mežu. Viņam patika zaķus pēc pirmā sniega patrenkāt. Šitāds cilvēks, nobliež garausi, bet, ko darīt tālāk, — nezina. Es tad ņēmu un nodīrāju; viņam garšoja zaķa cepetis.

Mežsarga vārdos skanēja kaut kāda apslēpta jēga; pēc vakariņām viņi uzsmēķēja un tūlīt arī likās gulēt, mežsargs norādīja Pekarevam uz plato ozolkoka gultu ar augsto kājgali.

— Liecies un atpūties. Pienāks rīts, tas jau allaž gudrāks par vakaru.

— Paldies, Vlas Korņilovič, — Pekarevs patencināja un laikam pirmo reizi pa ilgiem laikiem mierīgi izgulējās;

viņš nodzīvoja kordonā gandrīz nedēļu, pastāstīja par sevi vēl šo to, sadraudzējās ar mežsarga mēmajiem suņiem un šīm klusajām vietām; bet kādu vakaru, ieraudzījis glītu, staltu, gadus divdesmit piecus vecu puisi, saprata, ka viņa dzīvei kordonā pienācis gals, tāpat kā reiz pienāk gals visam, un viņam kādu mirklīti bija pat žēl iet no šejienes prom.

— Te nu tev, Jemeļjanič, būs jauns paziņa, Leksejs Sokoļcevs, — mežsargs īpatnēji silti noteica, un tas liecināja, ka viņš jau sen pazīst šo puisi un izturas pret viņu ar parupju maigumu. — Viņš aizvedīs tevi, Jemeļjanič, pie cilvēkiem, tu vari viņam uzticēties bez baiļu.

Pekarevs vēlreiz nopētīja savu nerunīgo pavadoni, klusēdams pamāja ar galvu, un drīz vien viņi jau soļoja pa kailo, kluso mežu; Pekarevā auga augumā nepacietība, tā vien šķita, ka viņš pēc ilgas prombūtnes atgriežas mājās, ierastā un nepieciešamā pasaulē, kā vecā Kuļina, tā arī mežsargs Vlass jau bija pagātne, un tādēļ nākamajā dienā, ieraudzījis Brjuhanovu — dzīvu Brjuhanovu, viņš nemaz nejutās pārsteigts: Brjuhanovs stāvēja pie resna, nenomizota apšu baļķa, ģērbies karavīra formas blūzē ar vatētu, plecos uzmestu vamzi un zābakiem kājās, bija krietni vien novājējis un laikam tādēļ neierasti jauneklīgs.

Sokoļcevs apsēdās gabaliņu tālāk uz zemes, kā tatars sakrustojis kājas; visapkārt nekārtīgās rindās melnēja lielas būdas, un starp kokiem visur bija redzamas tikko izraktas zemes kaudzes; Pekarevu pārņēma mājīguma sajūta, ko viņš bija ar tādām mokām meklējis, un viņš pamanīja, ka kājas pēkšņi kļūst kā no vates darinātas. Tās pat nebija asaras, acīs saplūda kaut kas duļķains un svilinošs, un viņš nemēģināja ne piesegties, ne novērsties; arī Brjuhanovs nesāka viņu ne mierināt, ne atturēt. Viņi satikās, nesdami uz pleciem katrs savu nastu, un Brjuhanovs tūlīt pat aptvēra, ka viņa priekšā vairs nestāv tas Pekarevs, kuru viņš pazina agrāk un ar kuru kopā bija strādājis; šis te bija cilvēks, kuru sprādziena vilnis izsitis no pierastajām kategorijām, kuram nācies pieredzēt to, ko cilvēkam nav labi redzēt un ko viņš nedrīkstētu redzēt, un laikam tieši tas traucēja, un tāpēc saruna nekādi nevedās; pats Brjuhanovs baidījās, ka neatradīs vajadzīgo toni, bet Pekarevs vēl nekādi nespēja nomierināties un, kaut ari juta, ka tieši tādēļ viņam vajag sākt runāt, taču nespēja izdabūt pār lūpām nevienas sakarīgas skaņas.

— Re nu, kā mums iznāca sastapties. — Brjuhanovs juta, ka tie nav īstie vārdi, kas iederētos šajā mirklī, un viņi neveikli apkampās. — Re nu, re nu, — Brjuhanovs atkal noteica, mulsi krekšķinādams un savu mirkļa vājumu slēpdams.

Pekarevs palūkojās apkārt, viņi stāvēja divi vien, So-koļcevs bija nozudis, un tikai attālāk starp kokiem zibēja cilvēku augumi.

— Es visu zinu, Semjon, — Brjuhanovs sacīja. — Tava ģimene ir sveika un vesela, ešelonam ar ģimenēm izdevās izkļūt pašā pēdējā brīdī. Ešelons aizbrauca, to es zinu noteikti, Petrovs izlidoja vēlāk, viņš teica ... Viņus esot neganti bombardējuši, gandrīz bez pārtraukuma, trīs diennaktis.

— Tātad izkļuva sveikā! — Pekarevs kļuva priecīgs. — Es jau baidījos pat cerēt. Sanitāros vilcienus, arī tos bombardē, kaut kādas nieka pāris minūtes... Nezinu, kā tagad klājas brālim ...

Brjuhanovs aši uzmeta viņam acis un novērsās; tik tiešām, reizēm pilnīgi pietiek ar divām trim minūtēm, lai it kā starp citu iznīcinātu daudzu, daudzu simtu cilvēku pūliņus.

— Karojam tikai ceturto mēnesi, bet jau tik daudz upuru, — viņš teica, un šķērsām pierei iegūla dziļa grumba, un seja tādēļ kļuva it kā sveša, tāla, no apkārtēja atšķīrusies. — Gan pienāks laiks un mēs norēķināsimies.

— Un tu, Tihon, vai tu jau no paša sākuma šeit?

— Tikai dažas dienas. Nupat kā sākām izvērsties. Es priecājos par tevi, Semjon. Mums vajadzīgi cilvēki, cilvēku trūkst.

Pekarevs klusēdams pamāja, viņš nezināja, par ko vēl varētu runāt, un Brjuhanovs to pamanīja.

— Tagad, Semjon, darīsim tā, tu te mazliet iejūties, apskaties un ķeries pie darba. Mums trūkst cilvēku, — Brjuhanovs klusi atkārtoja. — Te nu ir tā īstā nestunda, kas piemeklējusi katru no mums, un apmest tai līkumu nevar, vienīgi jāgriež krūtis pretī. Uzgāzās mums virsū un kā ar milzu spiedi izspieda ārā visu sīko — aizvainojumu, ķildas, skaudību un visādu citādu riebeklību. Es te, šajā vienībā, vēl pabūšu pāris dienu. Vai Gorbaņu no Troickas atceries? Rajona komitejas pirmo sekretāru?

— Vasiliju Antonoviču, vai?

— Nūja, viņš te partizāņu vienību noorganizējis, tāpēc visapkārt savējie vien ir. — Brjuhanovs pirmo reizi atļāvās paskatīties Pekarevā atklāti, ar agrāko prasīgumu, it kā viņi tikai vakar būtu izšķīrušies. — Redzi, Semjon Je-meļjanovič, mēs tieši vakar runājām par avīzi, vajadzētu kaut vai kādu lapiņu iespiest...

— Nu nē! — Pekarevs viņu pārtrauca. — Lai nu ko, bet no šitā gan pasargi... Nē, nē, — viņš īgnā balsī skaļi atkārtoja. — Palīdzēt sākumā palīdzēšu, taču iejūgt mani pavisam tev neizdosies. Saproti taču, Tihon, es to nespēju... Man jānorēķinās ar pavisam citādiem ieročiem rokās... Tev kareivji ir vajadzīgi?

Atbrīvojies no saviem neskaitāmajiem pienākumiem un rūpēm, pie viņiem pienāca Gorbaņs un draudzīgi un sirsnīgi sasveicinājās ar Pekarevu.

— Un tas patiešām esi tu, Semjon Jemeļjanovič, — Gorbaņs sacīja. — Tu taču mums esi kā dieva sūtīts, tagad noorganizēsim propagandu visaugstākajā līmenī. Ko tad tu, Semjon Jemeļjanovič? — Gorbaņs palūkojās Brju-hanovā. — Labi, nerunāsim pašlaik par to, darbu tev pa prātam vienmēr atradīsim. Galvenais, ka esi dzīvs un pie savējiem. Man saka, bet es neticu. Vai tu kauču atceries, kādu cūcību man izstrādāji trīsdesmit piektajā gadā ar siena pļauju? Petrovs gandrīz vai dzīvu apēda, nudien nesaprotu, kā izspruku sveikā.

— Kaut nu tagad būtu tik vien rūpju, cik toreiz, — Pekarevs nomurmināja, it labi atcerēdamies visu, par ko runāja Gorbaņs, un tai pašā laikā juzdamies neērti; viņš vēlējās tikai vienu: lai viņam nepievērstu uzmanību, un, atbildējis kaut ko nesakarīgu, gluži kā taisnodamies, palūdza Brjuhanovu un Gorbaņu, lai viņu iedala kaut kur par ierindas kareivi, tur, kur klājas grūtāk, un viņam klusējot piekrita, cenšoties neievērot viņa dedzību un samulsumu. Neviens nekā neiebilda, un tā Pekarevs nokļuva Gorbaņa vienībā un tika ieskaitīts pirmās rotas trešajā vadā, viņš sāka cītīgi, ar ārkārtīgu apņēmību apgūt karavīra mākslu — kā jau cilvēks, kas izvirzījis sev izredzētu mērķi, — strādāja, gāja līdz ar citiem norīkojumos, iemācījās salāpīt savu apģērbu un pat apavus, un, lai gan pirmajās nedēļās grūti bija tikt citiem līdzi, viņš ikreiz piespieda sevi izturēt līdz galam un vienmēr paslepus priecājās un lepojās, ka atkal izcīnījis kaut mazu uzvaru pār sevi, savu fizisko vārgumu un neizturību, viņš taču galu galā zināja, ka neviens cits nespēs līdzēt, tikai viņš pats. Pekarevs nekādi nevarēja uzveikt sevī aklo, pazemojošo baiļu sajūtu pēc tā satricinājuma, ko bija pārcietis gravā pie Holmskas, tā viņu mocīja, un biedri, kas gulēja blakus, bieži šķendēdamies modināja viņu augšā: viņš nejāva gulēt, grieza zobus, kaut ko pa miegam kliedza... Ritēja nedēļas, un viņš dzīvoja, kā to prasīja viņa jaunais stāvoklis un vieta, vairījās patrāpīties acīs Gorba-ņam vai Brjuhanovam (kad tas pāris reižu pirms Jaunā gada nez no kurienes uzradās vienībā); piedalījās nakts uzbrukumos, leca augšā un pa tumsu saģērbās, ieklupa ragavās un kopā ar citiem joņoja cauri tumšajam mežam prom putenī un svilinošajā vējā. Viņi uzlauza vai spridzināja sliedes, nozāģēja telefona stabus, šaudami ielauzās Vāciešu ieņemtajos ciemos vai arī stundām ilgi sala ceļmalu slēpņos un itin bieži atceļā veda vai nesa sev līdzi ievainotos, bet kritušos pameta sniegā, un tas viss piederēja pie parastas partizāņu ikdienas. Viņš pavisam ātri un nepiespiesti sapazinās ar dažādiem cilvēkiem un pats priecājās par to; jo mazāk viņš izcēlās uz kopējās masas fona, jo juta ciešākas saites ar citiem un līdz ar to jutās arī drošāk. Reizēm īsajos atpūtas brīžos par viņu pazobojās, pareizāk sakot, zobojās par plikumu viņa pakausī, kas bija uzradies un pletās plašumā, un allaž nevainīgi apvaicājās, vai tikai šis neesot ačgārni ar sieviešiem gulējis, taču nekā aizvainojoša viņš te nesaskatīja un smējās līdz ar citiem.

Ziema bija pagadījusies tikpat kā bez sniega, ar negantiem saliem un vējiem, kas itin viegli tika cauri necik siltajam mežinieku apģērbam; cilvēki sala, un visi apskauda puskažoku un velteņu īpašniekus, kaut arī, sūtot kādā uzdevumā kārtējo grupu, viņiem tos allaž atņēma, un tādēļ itin bieži varēja dzirdēt, kā pa visu nometni skaļi aicina uz štābu kaut kādu Stepaničevu vai Nazarenko, lai tas atdotu savu puskažoku vai velteņus. Politinformāciju un pārrunu reizēs stāstīja par stāvokli frontēs; taču Pekarevam karš aizvien vairāk koncentrējās viņa paša darbu im pienākumu lokā, tiešajās attiecībās ar cilvēkiem, kas atradās ap viņu, ar kuriem kopā ēda un gulēja, un gāja JHldīt uzdevumus; nevienu no tiem viņš īpaši neizcēla, vienīgi pie Aļošas Sokoļceva viņu vilka aizvien vairāk, un šī tiekšanās bija tikpat neapzināta, cik spēcīga; sastapdams viņu, Pekarevs neviļus sāka smaidīt un vienmēr centās uzsākt ar noslēgto Sokoļcevu kādu sarunu.

—* Tu, Aļoša, varētu kādreiz paņemt mani līdzi, — viņš ierunājās, saticis Sokoļcevu kādā pievakarē; tas, zābakos ieautās kājas pret noledojušo celiņu dauzīdams, sarunājās ar slaidu, Pekarevam nepazīstamu cilvēku.

— Aha, Semjons Jemeļjanovičs, — Sokoļcevs jautri iesaucās. — Palīdzi mums izšķirt kādu jautājumu, mēs te ar Behterevu sastrīdējāmies... Par sieviešiem, protams. Viņš apgalvo, ka pēc sievietes stāvokļa sabiedrībā var nekļūdīgi spriest par tautas uzplaukumu. Tas viss būtu saprotams, taču kā ir patlaban?

— Un man uz to jāatbild, vadoties no paša pieredzes?

— Nē, nē, Semjon Jemeļjanovič! — Sokoļcevs viegli iesmējās. — Tas ir vispārēja rakstura pārspriedums, konkrētība te nav nepieciešama.

Pekarevu viņš ar savu sarunu biedru neiepazīstināja, un tas drīz aizgāja; Pekarevs atkal palūdza, lai Sokoļ-cevs kādreiz paņem viņu sev līdzi.

— Vai tas būtu prātīgi? — Sokoļcevs draudzīgi pajautāja. — Ne mani ceļi izmērāmi, ne izdibināmi, reizēm gadās, ka savas piecdesmit verstis norikšoju.

— Tas nekas, Aļoša, — Pekarevs steidzīgi ierunājās, vieglītēm pieturēdams Sokoļceva roku augšpus elkoņa.

— Es runāju nopietni, gribu iejūgties smagākā vezumā. Saproti, Aļoša, man tas ir vajadzīgs ...

— Labi, labi, Jemeļjanovič, es nekā neiebilstu, — Sokoļcevs teica, pašķielēdams ar jautru, gaišu aci uz Pekareva saspringto, sadrūvējušos seju un nodomādams, ka pasaulē var sastapt visādus dīvaiņus. — Par to jārunā ar Gorbaņu, mūsu gājieniem cilvēkus izraugās viņš pats.

— Ar Gorbaņu es varu arī parunāt, — Pekarevs sacīja,

— mēs viens otru pazīstam jau daudzus gadus, bet vai tu pats neesi pret to?

Tāda dedzība Pekareva balsī mazliet samulsināja So-koļcevu, taču Pekarevs, aizrāvies ar savu vēlēšanos un nodomu, tajā pašā dienā piegāja pie Gorbaņa — laikam tā bija pirmā reize kopš ierašanās vienībā —, un tas, vērīgi uzklausījis Pekarevu, apsolīja, tikko būs vajadzīgs, norīkot viņu kopā ar Sokoļcevu kādā uzdevumā. Naktī, gulēdams uz lāvas, starp citiem iespiests, Pekarevs atkal atcerējās Aļošu, viņam ļoti patika Sokoļcevs, patika viņa seja, augums, stāja, patika jauneklīgais, bet jau apvaldītais spēks; viņš tiecās būt šā puiša tuvumā.

Zemnīcā gulēja cilvēku divdesmit; dieninieks, paklusu kāsēdams, laiku pa laikam pielika dzelzs krāsniņā malku un atkal sāka aizsmacis kāsēt; cauri izsalušajam, mitra-

Jam zemnīcas pārsegumam Pekarevs dzirdēja, kā pieņemas spēkā vējš, un pūlējās tumsā ieraudzīt mazo lodziņu blakus komandiera kaktam, kas bija nodalīts ar sadriskātu brezenta gabalu un kur stāvēja no nelīdzeni aptēstiem dēļiem sanaglots galds, ko pa tumsu nevarēja saskatīt. Uz tā kopš vakara palika guļam vairākas appluskātas grāmatiņas, divi Staļina darba sējumiņi tumši sarkanos vākos, Ostrovska romāns «Kā rūdījās tērauds» un nez kādēļ «Tils Pūcesspieģelis».

Gribējās piecelties, iedegt gaismu un klusumā un vienatne pārlapot grāmatas, pārlasīt atsevišķas vietas uii pazīstamās frāzes; agrāk tā nekad nebija gadījies, tāpēc ari nenāca miegs, un pret pusnakti, kad zemnīcā kāds iedrāzās un priecīgā satraukumā, cik jaudas, uzkliedza: «Celties! Visiem uz mītiņu!» — Pekarevs vēl nebija aizmidzis; veicīgi apģērbies, viņš kopējā burzmā paķēra savu karabīni un izskrēja no zemnīcas. Acu priekšā vii-nīja blīvs baltas miglas blāķis, mežs stenēja un krāca, un Pekarevam vienā mirklī aizķepa acis. Viņš pagaidīja, kamēr no zemnīcas, uztraukti sarunādamies, iznāca pārējie biedri, un tad, stigdami sniegā, visi devās uz štāba pusi; bija izziņota visas vienības pulcēšanās. Putenis virpuļoja un svaidījās starp kokiem, un Pekarevs tikko atrada savu vietu ierindā, vējš koda cauri līdz kaulam, rokas sala pat aitādas cimdos, taču cilvēki, saspiedušies ciešā ierindā ar muguru pret vēju, tūlīt sāka justies drošāk, un Pekarevs, velteņos ieautās kājas dauzīdams, neveikli grozīja galvu te uz vienu, te otru pusi, cenzdamies saklausīt, ko runā kaimiņi; sniega virpuļos viņš pat nepamanīja, ka ierindas priekšā nostājies Gorbaņs, viņš tikai izdzirda tā kluso, reizēm pagaistošo balsi, kas paziņoja, ka vācieši pie Maskavas sakauti un ka to atkāpšanās izvērtusies bēgšanā pa visu frontes līniju; nākamajā mirklī bija dzirdami tikai vētras auri un meža krākšana, tas šķita kā dziļš klusums, un Pekarevs sajuta, kā aizturētu elpu, mokošas gaidās sastingusi visa vienība; kāds atkal sāka runāt, taču vispārējā sajūsma sajauca ierindu, meža krākšanai un dunoņai cauri izlauzās viens vienīgs priecīgs un varens kliedziens, tas iekļuva pašā sirdī un atbalsojās tur ar tādu spēku, ka uzreiz sametās gan silti, gan sāpīgi. Pekarevs juta, ka nespēj izkustēties no vietas; viņa acu priekšā ar paceltām rokām svaidījās neskaidru ēnu blīva, kāds uzdrāzās viņam virsū, apskāva, iekliedza pašā sejā siltu «Urā!» un pazuda; asaras uz vaigiem sasala ledus garoziņā, un viņš, to pamanījis, dusmīgi sprauslodams un neviļus apkārt palūkodamies, nobrauca pār seju ar cimdu.

Arī viņš izkliedza «Urā!» un metās nezin kurp skriet.

13

Marta vidū dienas jau bija pastiepušās krietni garākas un uz ceļiem un pa piekalnēm sniegs sāka kust; Sokoļce-vam uzdeva nodibināt sakarus un sameklēt Radogošču ciemā divus trīs cilvēkus, kuri uzņemtos novērot dzelzceļu, kas te gāja gandrīz vai pa sakņu dārziem. Sokoļce-vam iedeva adresi, taču, kā tas bieži vien gadās, viss sagriezās citādi; Sokoļcevam vajadzēja pamest divus savus cilvēkus, Pekarevu un Kostju Cemarinu, kādus kilometrus trīs no Radogoščas mazciemā, kurā bija tikai septiņas mājas, un naktī doties uz Radogošču vienam pašam; noskaidrojās, ka Radogoščos izvietots cilvēku četrdesmit liels vāciešu garnizons. Sokoļcevs, brīdi svārstījies, visvienkāršākā piesardzība teica, ka labāk būtu tur nerādīties, tomēr devās turp un laimīgi nokļuva līdz vajadzīgajai mājai. Pūta vējš, mājās kurējās krāsnis, un oda pēc mikliem dūmiem, ciema centrā reizēm skanēja balsis, taču atšķirt nekā nevarēja. Sokoļcevs pieklauvēja, durvis pavēra jauna sieviete, ap pleciem lakatu apmetusi; pārmijuši dažus vārdus, abi iegāja istabā, saimniece, gaismu neiedegusi, sa-ridāja viesim vakariņas — pielika pilnum pilnu šķīvi ar čuguna podā ceptiem kartupeļiem, atnesa speķi, sālītus gurķus un visu laiku sūrojās, ka nevar iedegt gaismu, bet, tumsā ēdot, kumoss sprūstot kaklā. Sokoļcevs novietoja automātu blakus uz sola, novilka vateni; saimniece bija jauna, ar patīkamu zemu balsi, un tas nedaudz mulsināja Sokoļcevu; pēdējā gada laikā nebija nācies tikties ar sievietēm, un tagad viņš nezināja, kā uzsākt sarunu. Palīdzēja pati namamāte.

— Tu ēd, ēd, parunāsim pēc tam, — viņa gādīgi sacīja, pustumsā piebīdīdama šķīvi un maizi viņam tuvāk. — Mušu tagad nav, vari ēst droši.

— Paldies, — Sokoļcevs klusi atsaucās. — Muša nav fašists, es gribētu noskalot rokas, trešo dienu neesmu mazgājies.

Saimniece aizveda viņu pie durvīm, pati uzlēja ūdeni un pasniedza dvieli* Sokoļcevam gauži iegribējās redzēt sievietes seju, viņam nez kādēļ šķita, ka acis tai ir pelēkas un zobgalīgas. Sokoļcevs apsēdās pie galda un sāka ēst; saimniece piemetās pretim un klusā balsī stāstīja, kas notiek ciemā un uz dzelzceļa, kā uzvedas vācieši un ka tēvocis Iļja, kas bija vajadzīgs Sokoļcevam, joprojām strādājot piecas verstis no ciema stacijā par eļļotāju, patlaban viņš esot diennakts dežūrā un būšot mājās tikai rīt pievakarē.

— Pāri savai galvai nepārlēksi, — Sokoļcevs vīlies noteica. — Rītvakar atkal pienākšu, lai gaida. Paldies par vakariņām, sen neesmu kaut ko tik garšīgu ēdis un, galvenais, — pilnu vēderu.

— Kāpēc tad lieki kulties tādu gaisa gabalu? — saimniece sacīja ar tādām kā slēptām gaidām balsī. — Paliec tepat, liecies gultā, līdz rītvakaram kārtīgi izgulies, pa to laiku atnāks arī tēvocis Iļja. Tik tiešām, — viņa piebilda, nojauzdama, ka Sokoļcevs sāk svārstīties, — kāpēc lieki mocīties? Ja kaut kas gadīsies, teikšu, ka tu esi gūsteknis, ka paņēmu, lai būtu vīrietis mājās. Tevi sauc par Alekseju, bet mani — Poļa. Es esmu Poļa Averina.

— Zinu, — Sokoļceva balsī ieskanējās apjukums; tagad, pēc tik sātīgām vakariņām, kad miesu pārņēmis tāds gurdums, patiešām būtu jauki ielikties siltā gultā un veselu dienu nokrākt; kas zina, varbūt arī pati saimniece apgultos blakus, pārāk cītīgi viņa par visu gādā.

No šīs iedomas Sokoļcevu pārņēma salda tvīksme: galu galā vai tad viņam nemaz negribas kaut vienu dienu nodzīvot cilvēciskos apstākļos?

Kopā ar saimnieci viņš iegāja otrā istabā, pagaidīja, kamēr viņa uzklāj gultu, un sāka klusēdams izģērbties; nu un tad, viņš, gluži kā taisnodamies, sev teica, var taču saprast arī viņu, vēl jaunu, tagad vientuļu, un tāpat sevi arī, un, ja arī nekas neiznāks, varēs pēc sirds patikas izgulēties.

Poļa aizgāja atpakaļ uz otru istabu un klusītēm pievēra durvis; Sokoļcevs, juzdamies tik savādi, it kā tas viss nenotiktu īstenībā, iegrima dūnu spilvenos un pēlī un aizvēra acis; miegs uznāca tūlīt, bet tikai uz īsu brīdi; Sokoļcevs piecēlās sēdus un saspringti ieklausījās. Istabā valdīja klusums, un viņš apjucis nodomāja, ka laikam būs jau ilgi nogulējis; Poļa droši vien ir apvainojusies, un tas nav labi. Bet varbūt kaut kur izgājusi, viņš iedomāja, pārmeta kājas pāri gultas malai un apsēdās, ar ierastu precīzu kustību paķēra automātu un nolika to sev uz ce]iem, ar stobru pret logiem. Viņš bija kā saspriegta atspere, kas gatava jebkurā mirklī iztaisnoties; taču nē, nevar būt, viņš tūdaļ iedomāja, atgainīdams pazibējušās šaubas, es nevarēju tā kļūdīties. Tas jau būtu bīstami, šitā pārrēķināties ...

Sokoļcevs jau gribēja lēkt laukā no gultas un ģērbties, kad klusa, apvaldīta nopūta aiz durvīm apturēja viņu.

— Poļa, — viņš klusu pasauca un atkārtoja: — Poļa...

Aiz durvīm kaut kas sakustējās, tik tikko iečīkstējās

vira, un tad viņš ieraudzīja slaidu, gaišu plankumu, kas tuvojās viņam; Sokoļcevs pastūma nost automātu, satvēra un pacēla šo plankumu uz rokām un tūdaļ sajuta viegli trīsošo sievietes plecu siltumu; viņš pievilka Poļu sev klāt, un pēc tam vairs nebija nekādu domu; viņš tikai sajuta meičas asās, sausās lūpas sev uz krūtīm un uz kakla, un no tā sametās mokoši grūti un labi.

— Kāpēc tad tu nekā neteici, Poļa? — viņš vēlāk noprasīja, pateicīgs un nomierinājies gulēdams meičai blakus un viegli glāstīdams viņas krūtis.

— Un kas par to, nu, kas? — viņa noprasīja, it kā taisnodamās un kaunēdamās. — Tā iznāca, ka nepaguvu iziet pie vīra, jau divdesmit gadu, bet nepaguvu. Visu laiku lepojos, bet nu vairs nav palicis, kā priekšā lepoties.

— Vai tu nenožēlo, Poļa? — Sokoļcevs pievilka viņu sev klāt un noskūpstīja. — Nekā laba pateikt tev nevaru, tagad tāds laiks, diez vai kādreiz vēl satiksimies ...

— Ko tur nožēlot... Varbūt vienīgi to, ka otras tādas nakts vairs nebūs. Tikai es atcerēšos tevi visu mūžu, vienalga,vai tiksimies vēl vai netiksimies. Guli, Aļošiņ, guli, mīļais, bet es pasēdēšu tev blakus, tu guli, guli, neraizējies, tev rītnakt garš, garš ceļš priekšā, bet mūs vēl gaida daudz, daudz kas... rit līdz pašam vakaram, bet varbūt arī vēl ilgāk.

Viņš pat nepamanīja, kā viņas vārdi pārauga klusā, skumjā dziesmā par to, ka viņpus upes dzīvojusi nabaga sērdienīte un visu laiku gaidījusi atnākam izredzēto un cerējusi, ka tad pasaulē viss pārvērtīsies, debesis uzplauks, bēdas atkāpsies un sāks līt dzirkstoši, sudraboti lieti. Sokoļcevs aizmiga un jau pa miegam sajuta Poļas klusos skūpstus, un viņam bija labi un tādēļ visu laiku gribējās pamosties. «Jā, es viņu mīlu,» viņš miegā laimīgs un aizkustināts domāja, «es mīlu šo nejaušo dzirksteli savā ceļā. Nē, tā nedrīkst nodzist, jo es viņu mīlu un pasargāšu no visiem vējiem un neļaušu viņai nodzist.

Es palikšu kopā ar viņu mūžīgi,» viņš nolēma, miegā apskaudams meičas silto, pakļāvīgo augumu un juzdams tīkamu prieku, ka viņa guļ blakus; karš, protams, beigsies, viņš pierunās Poļu mācīties; aizvedīs pie sevis uz Maskavu, pēc tam uz Volgu pie vecākiem, un viņi pa vakariem abi ies peldēties.

Sokoļcevs pamodās pēkšņi; šķita, ka pie durvīm kāds neganti dauzās, drebinādams visu māju, un tūlīt pat līdz viņam atlidoja skaļas, niknas balsis, kas pieprasīja, lai tūlīt ver vaļā durvis. Viņš atšķīra arī Poļas nikno balsi, meiča kliegšus atbildēja, ka viņa pa naktīm nevienu iekšā nelaiž un, ja kādam ko ievajadzējies, lai nāk dienā, kad ir gaišs.

Sokoļcevs paķēra automātu, izlēca no gultas un tajā pašā mirklī sadzirdēja, kā nobrakšķ ārdurvis; Poļa puskaila ieskrēja istabā, nepagūdama aizcirst aiz sevis durvis, viņai pakaļ iebruka divi vai trīs vīri.

— Gulsties! — Sokoļcevs pārrīklis iekliedzās, Poļa, sapratusi viņu, nokrita uz grīdas, un viņš tūlīt izšāva īsu kārtu; viens iegrūdās ar galvu durvīs un nogāzās blakus Poļai, pēkšņajā klusumā viņš dzirdēja, kā lamādamies pamūk tālāk no mājas pārējie, tad logos ietriecās automāta kārta, pēc tam vēl viena, tad vēl, un šķindēdami izbira stikli; Sokoļcevs pietupās. Laikam dimbā esmu, viņš nodomāja, izgrūda nošauto pa durvīm priekšnamā, tikai izrāvis tam no rokām automātu; aizcirta ciet durvis un aizmeta tām priekšā krampi.

— Poļa, Poļa, — viņš klusu pasauca, — vai tu dzīva? Aši ģērbies un atnes arī man apģērbu, tikai rāpus, rāpus, — viņš apturēja meiču un tajā pašā mirklī, satvēris aiz rokas, parāva viņu uz otru istabu aiz sienas. Tad pat noskanēja ass, sprakstošs granātas sprādziens, un Poļas roka krampjaini sarāvās; viņam pārskrēja auksti šermuļi. Poļa krita, un viņš, aptvēris meičas augumu, sajuta slapjumu.

— Poļa, Poļa, Poļa, — viņš šausmās sauca, pats savu balsi nedzirdēdams, aši noguldīja mēmo, ļengano ķermeni uz grīdas un rnetās pie loga; viņš drīzāk sajuta nekā ieraudzīja tajā cilvēka stāvu un ar īsu kārtu nogāza to; no āra tūlīt atskanēja automātu tarkšķi, un gaisā ar klusu plaukšķi izsprāga no sienas atlēkusī neveikli sviestā granāta; Sokoļcevam nebija neviena mirkļa, lai palīdzētu Poļai; neapzinātā niknumā viņš šaudījās no loga pie loga, šāva un pusbalsī neganti lamājās, bet, kad beidzot nokļuva pie Poļas, saprata visu: viņa vairs neelpoja, un seja bija kļuvusi nepatīkami stinga. Sokoļcevs jutās tā, it kā būtu saņēmis apdullinošu triecienu ar kaut ko smagu un mīkstu; joprojām visu zibenīgi aptverdams, viņš uzmanīja visus trīs logus, tīri automātiski turpināja šaudīt, taču vairs netika vaļā no stindzinošās bezizejas sajūtas; pa galvu šaudījās un turpat arī apdzisa trulu, saplosītu domu driskās; viņas vairs nav, patronas beidzas, tūlīt, kā rādās, visam būs beigas.

Kādā mirklī Sokoļcevs uzrāva zābakus tāpat basās kājās; aiz logiem kaut kas uzliesmoja, rausteklīga gaisma aizbīdīja tumsu tālu prom. Baiļu nebija. Māja aizdedzināta, deg jumts, Sokoļcevs vienaldzīgi domāja, kaut varētu dabūt zināt, kurš un kā viņu izsekojis, pārējais vairs nav tik svarīgi. Laikam gan viņš prom vairs netiks, tagad ir sprostā. Ja viņš rīta pusē neatgriezīsies, arī nekas, Kostja Cernarins zina, kas darāms. Bet kā viņiem izdevies sadzīt manas pēdas?

Istabā sāka spiesties iekšā dūmi, tie koda acīs, un So-koļcevs jau dzirdēja, ka virs viņa krāc liesmas, aprīdamas bēniņos sakrautās grabažas. Paskatījies sānlogā, kas atradās dārza pusē, viņš pamanīja, ka laiks nav nemaz tik jauks: spēcīgs, mitrs vējš lāgiem notrieca dūmus līdz pašai zemei, bet tieši šajā pusē uguns jau bija apņēmusi visu sienu; Sokoļcevs redzēja sarkani nokaitētos logu stiklus. Ar vienu kājas triecienu viņš izsita rāmi, liesma ielauzās istabā, un Sokoļcevs aizsmacis atlēca nost. Uguns sprakstēja un krāca, un viņš neatskārta, vai vēl šauj vai arī jau pārstājuši, vienaldzīgi, kā par kaut ko nebūtisku, viņš uz mirkli iedomāja, ka skraida pa istabu vienā apakškreklā un zābakiem kājās un ka vairs nepagūs apģērbties. Viņš apstājās un ieklausījās, pūlēdamies ieelpot kaut malku tīra gaisa; uguns apņemtās mājas sienas brakšķēja un ļodzījās, šur tur cauri griestiem jau ielauzās liesmas; nupat, nupat visam vajadzēja beigties.

Ar pēdējiem spēkiem viņš pieskrēja pie gultas, apmeta sev apkārt biezo vatēto segu un izvēlās pa sānlogu laukā; gandrīz tajā pašā mirklī istabā iebruka griesti, spēcīgais vējš notrieca dūmus un uguni slīpi lejā no degošās mājas un piesedza Sokoļcevu. Viņš nokrita, pielēca kājās un metās prom, cenzdamies neatpalikt no dūmu vāla, kas stiepās prom pa dārzu uz lauka pusi; vēja nestas, virs galvas un blakus, viņu apsteigdamas, joņoja milzu dzirksteles un ogles; viņš juta, ka zaudē samaņu; kodīgie dūmi smacēja, plosīja plaušas, un viņš ik pa mirklim pieklupa pie zemes, lai ievilktu kaut drusciņu dzīva gaisa; drīz viņš sajuta, ka sākusi degt sega, ka svilst mugura; Sokoļcevs nosvieda segu, norāva no sevis gruzdošo kreklu un palika gluži kails. Tomēr, dūmu piesegts, viņš bija paguvis aizskriet metrus trīssimt no degošās mājas, un tagad viņu slēpa arī tumsa; uz muguras un pleciem sūrstēja šur un tur apdegusī āda un neganti šķebināja dūšu; streipuļodams un vēl nekā īsti neapjēgdams, viņš devās tālāk, galva bija smaga un dunēja vien, taču dūmi drīz paklīda, un tad Sokoļcevs aizvilkās ilgā, mokošā kāsā, un šķita, ka viņam tūlīt pārplīsīs krūtis. Šoreiz gan viņam nevajadzēja iziet sveikā, un tomēr — visapkārt plešas tumšs, sniegiem klāts lauks un uz krūtīm stingst automāts; bet Poļa palika tur; kā tad tā, viņš nodomāja ar dziļu riebumu pret sevi, karš, protams, ir karš, bet viņš pat nevainīgu cilvēku nespēja paglābt, gribēja, bet nespēja; Sokoļcevs grīļodamies brida pa dziļo sniegu; kaut arī sals nebija liels, kā jau martā, taču krietni jūtams, līdz mazcie-mam, kur viņu gaidīja Cemarins un Pekarevs, bija kilometri četri un vajadzēja skriet, lai nenosaltu; viņš paņēma automātu rokās un, lāgiem atskatīdamies, smagā riksī devās pāri sniega laukam; uguns pamazām noplaka, un drīz vien debesu pamalē vairs bija saskatāms tikai neliels sārts lāsums; atkal sāpīgi iedzēla doma, ka viņš taču tikko bija gulējis ar meiteni, bija šai meitenei pirmais vīrietis, un nu viņas vairs nav; gārdzot rīdams auksto gaisu, So-koļcevs skrēja aizvien ātrāk, jo, līdzko viņš uz mirkli piestāja, sals tūlīt kā zobiem ieķērās plikajā miesā. Kad Če-marins un Pekarevs pēkšņi atrautajās durvīs ieraudzīja viņu gluži kailu, visu vienos netīrumos un kvēpos, ar asiņainiem, pret sniegu nobrāztiem ceļiem, viņi pirmajā mirklī galīgi apstulba; bet mājas saimniece, jau gadus piecdesmit veca sieviete, vēlāk to atcerēdamās, sprausloja priekšauta stūrī; arī vienībā par šo atgadījumu ilgi runāja un zobojās, un Sokoļcevs tādās reizēs valdīdamies kļuva vai gluži balts; komandierim viņš pastāstīja visu, neteica vienīgi to, kas bija noticis starp viņu un Poļu. Galu galā viņam kopā ar grupu tomēr izdevās izpildīt uzdevumu, viņi sameklēja Radogoščā vajadzīgos cilvēkus, un tagad vienībā allaž zināja, cik un kādi vilcieni ies cauri stacijai; taču Poļas vairs nebija, viņa dzīvoja Sokoļcevā kā klusa, palēnām gaistoša sāpe; viņš zināja, ka arī šī sāpe galu galā norimsies, un nevēlējās, lai tā notiktu.

Jau kuro gadu visā milzīgajā Eiropas teritorijā krak-stēja un šķīda frontes, mira, tika sakropļoti vai pazuda bez vēsts simtiem tūkstošu cilvēku; visdažādāko valstu valdības un štābi uzskaitīja zaudējumus, izstrādāja uz šķietami reāliem aprēķiniem balstītus uzbrukumu un prettriecienu plānus, un miljoni un miljoni cilvēku bija nodarbināti, lai izpildītu plānus, kas galu galā bieži vien pārvērtās savā pretmetā.

1941. gada augusta sākumā Hitlers cerēja nokļūt Maskavā, un jau tika izdota direktīva: «... pēc krievu armijas iznīcināšanas kaujā pie Smoļenskas pārgriezt dzelzceļus, kas ved uz Volgu, un ieņemt visu teritoriju līdz šai upei,» — taču patiesībā iznāca citādi, vācieši ne tikai neieņēma Maskavu, bet tika padzīti no tās tālu atpakaļ, viņi pameta metru dziļajos sniegos desmitiem tūkstošu kritušo un ievainoto, simtiem un simtiem tanku, lielgabalu un mašīnu; Maskavas likteni izšķīra nevis vācu armijas vājums vai nemākulība, nevis sniegi vai spēcīgais sals, kas esot traucējis vāciešiem pilnā mērā izmantot tehniku; viņi izmantoja to visā pilnībā, Maskavas likteni un tātad arī Hitlera iecerētās Austrumu kampaņas pirmā posma likteni izšķīra tas, ka tieši šajā vietā padomju tautas pretestības spēks sasniedza visaugstāko pakāpi un ievērojami pārspēja okupantu uzbrukuma spēku, kas jau bija dziļi ieplaisājis kaujā pie Smoļenskas, kur tika salauzta un sadrupināta tā visasākā smaile, tā pārākums, un tas tūdaļ ietekmēja visas pasaules un katra atsevišķa cilvēka stāvokli.

Holmskas apgabala Gustišču ciems jau kara pirmajā gadā bija nokļuvis dziļā vācu aizmugurē; pēc tautas kara likumiem, kad absolūti visa tauta saplūst vienā veselumā, arī šeit, vācu aizmugurē, bija sajūtama katra pārmaiņa tur, frontē, augstākajos štābos; arī šeit uztvēra un saklausīja vismazākās svārstības, kas notika pretimstāvoša-jos spēkos, jo arī tāds parasts, ne ar ko neievērojams Gus-tišču ciems, kādu visā valstī un arī okupētajā teritorijā bija milzum daudz, bija saistīts ar savu, pa visu zemi izkaisīto cilvēku dzīvi, ar visām laikmeta kolīzijām. Pašos Gustiščos tāpat neredzami, nedzirdami un tomēr spraigi un nepārtraukti darbojās laiks; jau kopš pērnā, četrdesmit pirmā gada rudens, kad viscaur paklīda valodas, ka pie Maskavas Hitleram krietni sadevuši pa sprandu, visi

pamanīja, ka vācu ieceltais Gustišču stārasts Demids To-robovs, kas pēc okupantu ienākšanas pirmajā laikā pildīja savus pienākumus itin nadzīgi un pat ar zināmu cietsirdību, uz pavasara pusi kļuva tāds kā pieļāvīgāks un mazāk manāms, bet viņa sieva, resnā Antoņina, tāpat kā vecajos pirmskara laikos, sāka skraidīt pie kaimiņienēm un katrā izdevīgā brīdī nopūzdamās klāstīt klāstīja, ka nekā taču nevarot darīt, Demidu taču ar varu iecēluši par stārastu, ko tu pret pārspēku iesāksi, Demids jau nevienam ļaunu nevēl, bet vai tad cilvēkiem iztapsi, visi dusmīgi, bet par ko īsti? Labprāt piebalsodamas stārastienei, kaimiņienes gudroja, ko šī tā sākusi laipot, laikam jau kāds uguni pie pakaļas piegrūdis... Taču atklāti par to nerunāja, baidījās, ka nenokļūst nelabā vietā. Līdz ar vāciešu atnākšanu Gustiščos notika daudz kas galīgi nesaprotams: piemēram, viens Zahara Derjugina krusttēvs, Ignats Kuzmičs, pēkšņi kaut kur nozuda, bet otrs tā paša Zahara krusttēvs un ciemā tikpat labi ieredzētais Grigorijs Vasiļjevičs Kozevs iestājās policijā, stārasta pakļautībā, un nu staigāja pa visu ciemu ar baltu apsēju uz rokas un vecu, garu šauteni plecā. Gustiščos paklusām runāja, ka labāk viņš nebūtu līdis, kur nevajag, būtu nogaidījis, lai viss pats savā gaitā noskaidrojas un norimstas, arī gadu jau diezgan. Stārasts un viņa policisti norīkoja cilvēkus šķūtīs, ceļu labotāju komandās, apstaigāja mājas, vākdami silto apģērbu — puskažokus, velteņus, aitādas cimdus, un veda to visu prom uz pilsētu; gustiščieši sačukstējās, ka gan jau pienāks reiz laiks, kad katrs saņems tik, cik būs pelnījis.

Derjuginu ģimenē, tāpat kā agrāk, visu izrīkoja Jefrosiņja: gluži kā vīrietis viņa saprātīgi un reizi par visām reizēm sadalīja pienākumus, kas kuram no bērniem mājās darāms; Aļonku pielika uz visu ziemu pie vērpšanas un, lai gan vīramāte rūca, reti kad izlaida no mājām; Ivans nesa ūdeni un sacirta malku. Atradās ko darīt arī mazākajiem, Jegoram un Nikolajam; tos norīkoja par palīgiem vecajai Avdotjai visādiem sīkiem darbiem — kaut ko pasniegt, atnest, uzslaucīt, notīrīt durvju priekšā sniegu. Kopš tās dienas, kad Gustiščos paklīda valodas, ka Zežskā par galveno visas policijas priekšnieku iecelts Fedja Makašins, Jefrosiņju sāka mocīt neskaidras, neizgaisināmas bailes par bērniem; tagad viņa jau ar novēlošanos nožēloja, ka ļāvusi vīram uzcelt jaunu māju, tā pārāk dūrās acīs starp visām pārējām, un katrs ar šauteni bruņots garāmbraucējs centās apmesties tieši šajā mājā, kas pēc izskata šķita visā ciemā pati glītākā un turīgākā. Piķa melnajās bezmiega naktīs, ieklausīdamās bērnu rāmajā elpošanā, Jefrosiņja prātoja, ka tagad vajadzētu dzīvot cik vien iespējams neuzkrītoši, kaut kur maliņā, tālāk prorn no svešām, nenovīdīgām acīm. Sevis dēļ viņa ne pirkstu nepakustinātu, bet bērnu taču veseli četri viņas aizgādībā; arī vecākais, Ivans, sācis kaut ko slēpt, reizēm pazūd uz veselu dienu vai pat divām, tikai, kur, — tas nav izdibināms, atrūc kaut ko nesakarīgu, bet sirds sāp, kā karstām oglēm apbērta. Ja nu pie meitām (patiesību runājot, vēl gan būtu par agru), viņa pat nopriecātos, pirms trijkungu dienas palika sešpadsmit gadu, var jau būt, ka ir arī pienācis laiks, re, ūsas jau sākušas dīgt. Spēka ziņā tēvā atsities, arī acs drusku šķielē, un pēdējā laikā kļuvis tāds zobgalīgs, tā vien skaties, ka uz pavasara pusi nepievāc, neieliek policistos vai vēl kādā ļaunākā vietā. Ir gan nolādēts liktenis; pat Maņu Poļivanovu satiekot, viņa apstājas un parunājas; pēdējā laikā kaut kā sācis vilkt vienu pie otras, laikam jau kopīgā nelaime patiešām būs satuvinājusi.

Guļ Jefrosiņja gultā savā kaktā aiz aizkara, viņa pamodusies jau pirms gaismiņas, taču kālab gan būtu agri jāceļas, ne mājās kāda lopiņa, ne putnu — vācieši pievākuši visu līdz pēdējam. Vienīgā dzīvā radība — divi trusīši zem krāsns; Jegorka nez kur bija rudenī sadabūjis un atnesis, būs dienās labs saimnieks. Jefrosiņja domā par trusīšiem, Jegorka ar Koļu vakar teica, ka esot jau atskrējuši mazie, un tas nav labi, izrakņās visu pagrīdi, vēl nosēdīsies kāds paksis. Ak kungs, kungs, Jefrosiņja truli domā, nekā noteikta neizlēmusi, mazi bērni — spiež klēpi, paaugas lielāki — sirdi. Aļonkas dēļ vien cik viņa nav izdresējusies, līdzko pie durvīm kāds pieklauvē, tā sirds kāpj vai pa muti laukā. Bet meita, kā par spīti, ar katru dienu kļūst aizvien skaistāka, krīt acīs, nelāgā stundā pasauli kārdina. Atrastos kāds krietns cilvēks, atdotu par sievu bez liekas gudrošanas. Guļ Jefrosiņja nomodā, domas lēkā kā pa ciņiem, nekā nevar saprast, kas īsti notiek, arī Grigorijs Vasiļjevičs, ko viņa vienmēr tā cienījusi un kam ticējusi, nekā nevar pateikt; bet Zahara krusttēvs kā ūdenī iekritis — ne ziņas, ne miņas. Vai tad piedienas Grigorijam Vasiļjevičam tā baltā lupata ap roku, kā nekā — tomēr Zaharam tuvs radinieks, Ivans te viendien kaut ko par Grigoriju Vasiļjeviču noburkšķēja, tikai viņa nesaprata, vecums nāk virsū, grūti apjēgt, ko tie jaunie domā.

Tuvojās rīts, taču Jefrosiņja vēl nekādi nespēja piecelties; sāpēja visi kauli, un viņa nodomāja, ka vajadzēs vasara paārstēties ar skudrām; Jefrosiņja dzirdēja, kā pa otru istabu staigā vīramāte — vecā Avdotja, laikam gudro, vai nebūtu jau laiks kurināt krāsni; Jefrosiņja vēl brīdi pagulēja un tad cēlās augšā. Bērni vienmēr gulēja ciešā miegā, un viņa nebaidījās tos uzmodināt; Jefrosiņja apģērbās, iebāza kājas siltās velteņu galvās un tūlīt arī sadzirdēja priekšnamā satrauktas, apslāpētas balsis; steidzīgi tīdama mezglā matus un matadatas mutē turēdama, viņa izgāja priekšnamā un ieraudzīja Maņu Po|ivanovu, Maņa tūdaļ metās viņai pretim.

Nelaime, Frosja, nelaime! — viņa sāka aizgūtnēm čukstēt. — Modini tūlīt augšā Aļonku un paslēp, iebraukusi kāda sveša komanda, ķer un ved prom meitenes. Ātrāk, lai kaut kur laukā paslēpjas, kamēr viss pierimst!

Vecā Avdotja aizslīdēja Jefrosiņjai garām un pamodināja Aļonku tūlīt, sameklēdama arī viņas drēbes; meitene pusmiegā nekā nesaprata un tikai izbīlī grozīja galvu un prašņāja, kas īsti noticis. «Ģērbies tak, ģērbies mudīgāk!» vecā Avdotja skubināja. «Veicīgāk, veicīgāk, netūļojies!»

Pamodās Ivans, uzprasīja, kas noticis, un, nekādu skaidru atbildi nesaņēmis, aši uzrāva kājās jau par šaurām kļuvušās bikses, aptina autus, uzāva velteņus un piecirta kāju, pārbaudīdams, vai kājai ērti. Sājā mirklī по-blīkšķēja durvis un istabā ielauzās sveša piesmakuši balss; priekšnamā nobūkšķēja smagi soļi, kāds tumsā paklupa un skaļi izlamājās; pie Derjuginiem bija atnākuši divi vīri.

— Dod šurp, tantiņ, savu meitu, — viens no viņiem tūlīt pavēlēja, nocēla no pleca karabīni un uzsita ar iaidi pret grīdu, pasvītrodams un rādīdams savu varu, kā jau tas mēdz būt ar neliela auguma un tāpēc savā uzcītībā allaž cietsirdīgiem cilvēkiem. — Veicīgāk, nav ko pinckā-ties, aši! — viņš pacēla balsi, bet otrs, visu laiku kāsēdams, iegāja otrā istabā un drīz vien izveda no turienes Aļonku, ar neslēptu labpatiku aiz pleca pieturēdams; Aļonka, visa sarāvusies, drebēja.

— Meita uz goda, — policists pie durvīm tīksminādamies note[ca. — Pats pakamptu, ja nebūtu naudas žēl.

— Svētā dievmāte, kas tu tāds esi, antikrists, vai? — viņam uzklupa vecā Avdotja. — Ar kādām tiesībām tu meiteni aiztiec? Laid tūlīt vaļā skuķi, nekriškān, viņai taču vēl nav piecpadsmit, uz kurieni tu to bērnu velc?

— Smuks bērņukiņš, bet ta smuks! — mazākais, kas stāvēja pie durvīm, klaji ņirdzīgi nozvaigāja. — Vecā, nemuldi tik daudz, padod viņai apģērbu, un atnesiet uz pagastvaldi iztiku divām nedēļām, ielieciet pavairāk sausiņu. Jūsu meita brauks uz Vāciju — kulturālu dzīvi mācīties. Atgriezīsies pēc kara kā tāda preilene, frau guten morgen, un varbūt ne jau bešā, — policists atkal nenocietās, ļauni nepaņirgājies; Jefrosiņja nenovaldījās, sāka raudāt, metās pie Aļonkas un, iegrūdusi meiteni kaktā, aizstājās viņai priekšā.

— Neatdošu, nogaliniet vispirms mani, bet meiteni neatdošu, — viņa kliedza, rokas iepletusi. — Šauj, šauj arī, asinssuns tāds, šauj pašā sirdī, kaut nu kāds arī tavai mātei tāpat...

Uz galda vārgi mirguļoja kvēpene, izlocīdama un kūpinādama smailo uguns mēlīti; Aļonka pāri mātes plecam ar naida un baiļu pilnām acīm skatījās uz cilvēku, kas no durvju puses lēnām nāca tuvāk, tad viņa pieliecās, izslīdēja mātei pa roku apakšu un nostājās viņai priekšā.

— Nevajag, nevajag, mām, — viņa teica, aizelsdamās no savas apņēmības. — Es iešu, tas taču var arī nošaut ...

— Pareizi, skuķi, dari, — policists uzslavēja, nostādamies viņai priekšā. — Varu arī nošaut. Nekas tavai telei, tantiņ, nelēksies, — viņš sacīja Jefrosiņjai. — Pavei, kādus mīkstumus uzaudzējusi, lai pakalpo labam mērķim.

Aļonka nekā neredzošām acīm pagāja viņam garām, noņēma no naglas pārjaku, uzvilka mugurā, apsēja lakatu. Vecā Avdotja un Jefrosiņja gribēja mesties pie Aļon-kas, taču viņas nelaida; vecajai Avdotjai starp izžuvušajām krūtīm, gluži kā brīdinot, atdūrās cietais karabīnes stobrs, bet Jefrosiņju atstūma nost.

— Paklau, tu, ved prom šito, — jaunu klepus lēkmi valdīdams, teica viens no policistiem, — bet es vēl pastaigāšu pa mājām, kazi, samangošu vēl kādus trīs desmitniekus.

Aļonku aizveda; Jefrosiņja un Avdotja sāka vaimanāt pilnā balsī, metās laukā pa durvīm, bet viņām priekšā aizsteidzās Ivans; iegrūdis rokas vateņa piedurknēs un uzmaucis galvā cepuri, viņš vienā mirklī nozuda; Jefrosiņjai šķita, ka dēls kaut ko bija teicis, tikai viņa nesaprata, ko īsti, «Ivan! Ivan!» Jefrosiņja, gluži kā prātā jukusi, vēl nokliedza pakaļ, arī viņa metās skriet, taču viņu notvēra Maņa; pamodās Nikolajs ar Jegorku, nobijušies, sapinkātiem matiem viņi, aiz aukstuma mīņādamies, stāvēja durvīs un, nolūkodamies mātē, kas uz sola raustījās krampjos un kliedza, tikko valdīja asaras.

— Nepaguvu, mazdrusciņ nokavēju, — Maņa kodīja nobālušās lūpas, nezinādama, ko iesākt un ko’vēl teikt Jefrosiņjai un vecajai Avdotjai. — Sitie ir kaut kādi sveši, — Maņa apjukusi sacīja. — Pie manis atskrēja Pļuščihinu Nastja, ej, saka, cel tūlīt augšā Jefrosiņju, lai nobēdzina meitu. Viņu stārastiene Antoņina sūtījusi, teikusi, pavisam sveši pēkšņi no pilsētas sabraukuši, meitenes vedot uz Vāciju. Sito sūro bēdu, cik tālu tautu noveduši, kā lopus uz pārdošanu ...

Jefrosiņja izpūrusi, ar pietūkušām lūpām, gluži sarkanu seju, piecēlās no sola un, ne vārda neteikusi, sāka ģērbties.

— Uz kurieni?! — Vecā Avdotja savā platajā linu kreklā ar ciešo apkakli metās viņai klāt.

— Iešu, māmuļ,_var būt, ka izdodas tos slepkavniekus pielūgties, vai tiešām viņiem sirds vietā tikai dzelzs gabals?

— Un ja nu neizdodas? — vecā Avdotja dibināti noprasīja. — Un ja nu ar pašu šitie vilki ko padara? Eku, — viņa pamāja uz Nikolaju un Jegoru, — tev vēl divi paliek. Kas notiks ar viņiem? Uz mani neceri, man vairs daudz nav jāgaida, salikšu rokas krustām uz krūtīm — un beigas. Savu tiesu esmu nostaigājusi, apnicis dzīvot šitik nekrietnā pasaulē. Neej, Frosja, nevajag. Tad jau labāk iešu es, uzzināšu, kas un kā, es esmu veca, un man vairs ne no viena nešķīsteņa nav jābaidās. Bet tu labāk iekurini krāsni un izvāri kartupeļus.

Vecā Avdotja ģērbdamās visu laiku domāja par savu mīļoto un vienīgo mazmeitu, iztēlodamās viņu šajā brīdī svešās rokās tā, ka šermuļi skrēja caur kauliem un sametās nelabi; Aļonka, viena policista pavadībā, vēl nebija tikusi necik tālu no mājām; bija vēl krietni patumšs, kaut arī viss jau metās pelēcīgs. Aļonka dzirdēja, kā aiz muguras šņākuļo policists; pēkšņi satvēris aiz pleca, viņš apturēja meiteni un, savu karsto muti viņai pie sejas piebāzis, ierunājās:

Paklau, skuķi, gribi, lai palaižu vaļā? Ieiesim kādā šķūnelī, un pēc tam vico, kurp acis rāda. Pateikšu, ka aizmuki.

Б34

Aļonka klusēdama ar riebumu nogrūda roku no pleca, pagriezās un soļoja tālāk.

— Muļķe, — viņš pikti noteica. — Gabals tev nenokritīs, tāpēc’jau esi par meitieti dzimusi. Pašai būs patīkami, kam to taupi? Gan tur, Vācijā, dabūsi izraudaties, tikai te jau sola visādus labumus, bet tur kauksi kaukdama.

Atskanēja pārsteiguma pilns policista kliedziens. Aļonka atskatījās un tūlīt ieraudzīja Ivanu, kas bija notriecis policistu no kājām un nu pūlējās atņemt tam karabīni.

— Bēdz, Aļonka, bēdz! — Ivans aizelsies kliedza, uzgūlies policistam un iepletis kājas, lai varētu noturēties. — Uz gravu, — viņš jau klusāk piebilda, — pati zini... tur tevi atradīs... Ātrāk! — pacēlļs ar sniegu apķepušo seju un ieraudzījis, ka māsa ir vēl turpat, viņš, smak-dams aiz piepūles, neganti uzbļāva; Aļonkai šķita, ka viņš rupji, pa vīriešu modei izlamājas; viņa metas sāņus prom, pārlēca pāri, šķiet, Rudā Volodjas pussakritušajam žogam un izskrēja klajumā; tuvojās marta vidus, un pa sniegu, kas jau bija sagaldējies, pa dienas vidu atkusis un naktī atkal piesalis, varēja tīri labi iet. Aiz muguras dobji nobūkšķēja šāviens; Aļonka sarāvās un paklupa; tikai tagad viņu pārņēma mežonīgas bailes; viņa skrēja aizelsdamās,’krizdama un klupdama un visu laiku domāja par to, ka Ivans guļ asins peļķē un māte ar vecmāmuļu vaļa palaistiem matiem tagad tup pie viņa un vaimanā; viņa jau gribēja griezties atpakaļ, bet tūlīt arī attapa, ka nekā līdzēt nevarēs, ka viņu sagrābs un aizdzīs uz to pašu Vāciju, ko viņa pazina tikai no mācību grāmatām, avīzēm un kara. Bet tagad — kas notiks ar viņu tagad?

Ar sastingušajiem pirkstiem saķērusi krūtis, Aļonka apstājās atvilkt elpu; no ciema, kas tagad jau atradās krietni tālu, atplūda satrauktas balsis; ausa gaisma, un vajadzēja pasteigties. Ak kungs, viņa šad un tad bija dusmojusies uz Ivanu, viņš aizvien bija centies pagrūst, aizskart, pazoboties, it īpaši pirms paša kara, kad pamanīja, ka uz viņu sāk mest aci Paška Kuļikovs, priekšsēdētāja dēls. Paška mācījās Zežskā par agronomu un bieži, gandrīz vai katru svētdienu, brauca uz mājām, un tad nu Ivans tiku tikām izzobojās par Aļonku, novezdams māsu vai līdz asarām. Aļonka gan manīja, ka Paška Kuļiks, kā viņu dēvēja, noskatās uz viņu, taču pati nelikās to ne manām. Paška Kuļiks jau bija pavisam pieaudzis puisis, bet viņa — vēl smurguļa skuķēns; kaut gan, nav jau ko slēpt, ari viņu pašu kaut kā neierasti satrauca pieaugušā, turklāt vēl staltā un plecīgā puiša uzmanība; bet Ivans uz beigām kļuva pavisam negants, nekur nelika mieru, mājās arī ņirgājās vienā laidā. Viņa pat ne reizi vien apraudājās; ir gan, viņa domāja, augumā kā lamzaks, bet muļķis, pats nekā nesajēdz, bāž savu degunu, kur nevajag, un tāds vēl grib mācīties karaskolā. Bet pēc tam iesauca tēvu, tad iesauca arī Pašku Kuļiku, un ciemā nepalika neviena puiša. Ivans pēkšņi it kā atmaiga un vairs nelikās par viņu ne zinis.,. Bet kāpēc viņš teica, lai iet uz Lakstīgalu gravu, laikam jau uz to pussabrukušo mājeli pašā biezoknī, kuru pirms gadiem pieciem palu ūdeņi atnesa un pameta, šķībi greizi sagrieztu, gravas pakrastē? Bet kas viņai tur jādara un kas jāgaida? Kas tur atnāks viņai pakaļ? Un māte tagad .,.

Aļonka mulsumā atkal apstājās, viņai uzmācās gandrīz nepārvarama vēlēšanās griezties atpakaļ; kāpēc tad viņiem manis dēļ jācieš, viņa pati sev teica, tad jau labāk mokos es viena nekā visi. Iešu atpakaļ, un lai dara, ko grib. Un ko gan viņa tupēs tajā Lakstīgalu gravā; visi runā par partizāniem, bet, kur viņi atrodas, neviens īsti nezina. Kauču aizsietām acīm ietu pie tiem, nekā cita viņai nevajadzētu, mīļu prātu mazgātu veļu, grīdas, gatavotu ēst, lai tikai būtu savējie apkārt; arī viņa taču pirms karā pabeidza deviņas klases, divus gadus nodzīvoja Zežskā īrētā gultasvietā; tēvs veda gan malku, gan kartupeļus, aizvien piekodināja, lai mācās, lai neiznieko laiku, pašam nebija laimējies mācīties, lai tad vismaz bērni izbauda, kas viņam nav bijis lemts.

Pie Lakstīgalu gravas Aļonka pienāca, kad jau bija gaišs; ciemu no šejienes neredzēja, bet gravas ieplakā, kā viņai šķita, plājās salta migla. Viņa ieskatījās vērīgāk un saprata, ka ir alojusies; krūmi un mežs, kā jau pavasarī, izcēlās uz sniega fona daudz krasāk; Aļonka vēlreiz paskatījās apkārt un sāka kāpt lejā pa taciņu, ko gustiščieši bija ieminuši, nākdami pēdējā laikā uz šejieni ar ragaviņām pēc malkas. Viņa zināja, kur atrodas palu ūdeņu atnestā un Lakstīgalu gravā pamestā būdele, pēc kādas stundas meitene jau atradās pie tās, ar mokām atvēra sašķiebušās durvis un ieskatījās iekšā. Viņai pretim ūzvēdīja mikls aukstums, tālākajā kaktā bija sakrauts neliels pavārdsj žiemā šeit iegriezās apsildīties sievas, kas nāca šurp cirst malkai žagarus, bet vasarā varbūt vienīgi bērni atskrēja uz šejieni rīkot savas trokšņainās rotaļas. Sērkociņu Aļonkai nebija, un tāpēc nebija nemaz ko domāt par uguns iekuršanu un apsildīšanos, un viņa vēlreiz bezpalīdzīgi ielūkojās tumsā aiz durvīm. Pēc mirkļa viņai sāka likties, ka pavisam nesen kāds te ir bijis, un Aļonka, iegājusi iekšā, vērīgi palūkojās apkārti patiešām, pelni pavardā vēl nav saplakuši, viņa nodomāja, blakus iekārtots kaut kas līdzīgs sēdeklim, sienas šķirbā iebāzts saņurcīts papīra gabals. Aļonka saudzīgi izvilka to laukā un izgludināja. Ieskatījusies tajā, meitene nenoticēja savām acīm — viņas rokās atradās saburzīta veca «Pravdas» numura strēmele, un viņa ilgi stāvēja un lasīja. Apsēdusies pie aukstā pavarda, Aļonka savilkās čokuriņā; tātad Ivans sūtījis viņu šurp ar nolūku, bet vai viņa spēs izturēt šo gaidīšanu, pārjaka taču nemaz vairs nesilda, veca, jau māte to bija gana izvalkājusies. Iebāzusi rokas piedurknēs, viņa sēdēja klusēdama; te tomēr apkārt sienas, omulīgāk, un arī vēju tā nejūt. Bet laukā tas aizvien vairāk pieņemas spēkā. Būtu sērkociņi, tad būtu pavisam labi, iekurtu uguni, sasildītu rokas; tad varētu tā nosēdēt visu dienu vai pat divas, nekas nenotiktu.

Galīgi pārsalusi, Aļonka, lai kaut drusku sasildītos, izgāja laukā tepat tuvumā salasīt sausus žagarus, taču vispirms pabāza galvu pa durvīm un ieklausījās. Nekā nedzirdēja, tikai pavasarīgi smagnējais vējš klaiņoja pa plašo gravu. Aļonka vēl brīdi pagaidīja, tad, kājas dauzīdama un rokas vicinādama, sāka staigāt ap veco graustu un lauzt sausos lazdu un ozoliņu zarus; viņa sanesa iekšā veselu gubu sausu žagaru un sakrāva pie vienas sienas. Gribējās ēst, taču Aļonka centās par to nedomāt; viņai vajadzēja kādu sagaidīt, un pacietības viņai pietiks, kaut arī būtu jāgaida vai vesela nedēļa. Protams, visa Ivana agrākā ķildošanās un kašķēšanās bija muļķības, viņš tikai puiciski skaitās, varbūt arī bija greizsirdīgs; brālis vēl nebija pieradis pie tā, ka māsa jau ir pieaugusi; Paška Kuļiks viņai ienāca prātā tikai tagad, toreiz viņa nebija likusi^ par puisi ne zinis. Bet viņš taču tad, kad pēdējo gadu mācījās Zežskā, bija reiz aicinājis līdzi uz kino; muļķe gatavā, vajadzēja iet, tik patīkams puisis un arī no sejas glīts, tikai gadus četrus vecāks, bet viņa bija uzskatījusi Pašku par veci, muļķe, nudien, muļķe. Aļonka paskurna arī par māti; viņa jau daudz ko saprata par viņu abu attiecībām ar tēvu un vienmēr kaunējās, satiekoties ar Maņu Poļivanovu, un, ja gadījās sastapties, allaž centās pasprukt garām un, galvu nodūrusi, tikai atņēma sveicienu un ari tad caur zobiem ...

Aļonkai uzmācās dīvainas, nekad agrāk neizjustas skumjas, gandrīz vai smeldzīgas sāpes, viņai sametās žēl gan sevis, gan visu pazīstamo un nepazīstamo, tikai nekā nevarēja darīt viņu labā.

Pievakarē dziļākajās vietās sabiezēja tumsa, vējš kļuva vel stiprāks, saule noslēpās aiz smagiem, blīviem mākoņiem. Aļonka izdzirdēja soļus; vēl vairāk sastingusi aiz bailēm, viņa izskrēja laukā un paslēpās aiz grausta stūra. Taču nācējs izrādījās Jegorka, viņa pazina puiku jau pa gabalu un priecīga metās pretim.

— Kāpēc tu neiekur uguni? — Jegorka tūlīt pavisam lietišķi un mierīgi uzprasīja. — Pati esi ragā sasalusi, bet te taču dumus neviens neredz ...

Aļonka strauji pievilka brāļa galvu, noskūpstīja cietās, biezās pinkas un apraudājās; Jegorka pastūma viņu nost, un Aļonka tūlīt noslaucīja asaras.

— Kas notika ar Ivanu? — viņa noprasīja un cieši ielūkojās Jegoram acīs, baidīdamās, ka brālis negribēs teikt patiesību.

— Tu vispirms ņem un paēd, es iekuršu uguni. — Jegors novērsās un sāka gramstīties pa kabatām; Aļonka saņēma viņu aiz pleciem un pagrieza ar seju pret sevi.

— Ivanu aizdzina uz pilsētu, — Jegors nošņaukājās un, acis mirkšķinādams, skatījās sāņus. — Pavisam divdesmit trīs cilvēkus aizdzina, māte aizskrēja, aiznesa maizi. Teica, ka Ivanu gribējuši nošaut, bet pažēlojuši. Viņiem par katru cilvēku maksā trīsdesmit markas, tā ir tāda vāciešu nauda, par markām sauc. Māte rīt taisās uz pil sētu — pie kaut kāda sava paziņas... Varbūt, saka, aizliek par Ivanu kādu vārdu un šie atstāj, jauns taču vēl... Gan jau kaut kā, varbūt izdosies izsprukt sveikā, te ar asarām nekā nelīdzēsi. Būtu labāk iekūrusi uguni.

— Ar ko tad? — Aļonka uzprasīja un apskāva brāli.

— I\ur tad es raušu sērkociņus? Sen jau būtu iekūrusi, esmu izsalusi līdz kaulam, zobs uz zoba vairs neturas.

— Nāc paēd, māte atsūtīja maizi ar speķi un vārītus kartupeļus. Bet uguni es tūlīt iekuršu, man ir šķiltavas un posa. Tev arī vajadzētu iemācīties, tas nekas, ka meitietis ...

Kamēr Jegors uzšķīla uguni un, vējā sasprēgājušās lūpas staipīdams, uzpūta posu un iekūra uguni, Aļonka, izsalkumu aizmirsusi, skatījās viņā»

— Kas tevi, Jegor, šurp atsūtīja?

— Ivans bija pateicis mātei, kad viņa aiznesa ēdamo. Lai sēž tur, teicis, kaut dienu vai divas, gan viņai atnāks pakaļ...

— Kas, kas tad atnāks?

— Gan jau kāds atnāks. — Jegors izbrlnēti uzrāva uzacis un caur pieri palūkojās māsā. — Kā lai es to zinu... Laikam jau Ivans zina, ja tā saka. Paēd un nedomā par to. Varbūt Ivans ņem un aizmūk, tu to nevarētu izdarīt, bet viņš var, viņš ir gandrīz tikpat stiprs kā tētis, mūs abus ar Koļu līdz pat griestiem pacēla.

Veikli un bez liekas steigas Jegors iekūra uguni, dūmiem vajadzēja izplūst pa sienas apakšu, bet tā bija aizputināta. Jegors atvēra durvis, tagad varēja sēdus paelpot, un no jautri sprēgājošās uguns nāca siltums.

— Re nu, Jegoruška, mums ir pašiem sava dūmis-taba, — Aļonka teica, rokas sildīdama. — Paldies tev, citādi būtu galīgi nosalusi...

— Nekas nenotiktu, vairāk paskraidītu... Tagad nerunā, ēd, — Jegors steidzināja, savas spurainās uzacis saraucis, un Aļonka nodomāja, ka dienās no Jegorkas Izaugs krietns vīrs, Koļa — tas pavisam citāds, kusls, visu laiku kāsē, krūtis vārgas.

Pēc divi dienām Jefrosiņja devās uz Zežsku un pirmām kārtām nolēma aiziet pie Aņisimovā; viņa bija izgājusi tumsiņā un ap deviņiem no rīta jau bija Zežskā, taču pie Aņisimoviem pieklauvēja mazliet vēlāk un, ieraudzījusi neapmierināto, no miega uztūkušo namatēva seju, nobijās un ar sāpošu sirdi palūdza, vai drīkst ienākt. Aņisimovs tūdaļ pazina viņu; kaut arī viņam tas nemaz nebija pa prātam, viņš tūlīt savilka seju laipnā smaidā.

— Tā taču esi tu, Jefrosiņja Pavlovna! rr? viņš izbrī-nēti iesaucās. — Domāju, kas gan Vārētu tādā agrumā klauvēties, bet tā esi tu. Nāc, nāc iekšā, mūsmājās viesi allaž tiek gaidīti un vēl jo vairāk tādi.

— Man, Rodion Gustavovič, nelaime notikusi, — Anisimova tēva vārdu Jefrosiņja izrunāja pasmagi, taču skaidri; no laipnajiem vārdiem viņai bija sākušas drebēt lūpas.

— Nāc, nāc tālāk, nerunāsim taču, durvīs stāvēdami,— Aņisimovs steidzināja, žigli pārlaidis acis pagalmam un kaimiņu māju logiem, vai kāds tur neskatās. Pakāpies maliņā, viņš ielaida Jefrosiņju iekšā un aizvēra durvis.

No savas istabas iznāca Jeļizaveta Andrejevna, sa* traukti_ sasveicinājusies ar Jefrosiņju, piedāvāja novilkt virsdrēbes, apsēdināja un sāka iztaujāt par bērniem, par to, kas notiek ciemā, kā vispār klājas un kas jauns; Jefrosiņja gurdi un paskopi atbildēja.

— Uzgaidi, Ļiza, — Aņisimovs apturēja sievu, — ļauj tu cilvēkam atjēgties. Uzliec tēju, paēdini pēc ceļa...

— Paldies, paldies, man nekā nevajag, — Jefrosiņja nopūtās. — Jūs man, lūdzu, piedodiet, bet man paņēma vecāko dēlu Ivanu. Laikam jau darbam uz Vāciju, tāpēc arī atnācu pie tevis, Rodion Gustavovič. Domāju, taču savs cilvēks, pazīst, kopā visādas nedienas pieredzētas, varbūt dos^ kādu padomu. Kopā ar Zaharu esi strādājis. Žēl puiša, pazudis galīgi par neko, nenobriedis vēl, sešpadsmit gadiņu vien vēl ir.

Sastapis sievas skatienu, Aņisimovs pikti novērsās un sāka staigāt pa istabu no kakta uz kaktu; tas jau nu katrā ziņā būs Makašina darbs, Aņisimovs domāja, bet viņš savu laupījumu no nagiem tik viegli nelaiž ārā. Un vēl šitādu, tik ilgus gadus pēc tā tiektin tiecies, negribēs neko ne dzirdēt. Tikai nebūtu nemaz par ļaunu izdarīt kādu žēlsirdīgu darbu, tas būtu varens trumpis nākotnei. Protams, visāds humānisms blēņas vien ir, ne jau tas ir svarīgākais; agrāk viņš pats ar jo lielu prieku būtu iz-trenkajis visu Derjuginu ģimeni; viņš ticēja, ka viena $uga ir un paliek viena suga, un Makašinam šajā ziņā ir sava taisnība: nav ko žēlot, jāizskauž jebkurš potenciāls naidīgums; mēs paši arī kādreiz bijām pārāk saudzīgi un galu galā pazaudējām Krieviju, savairojām visādus apgaismotājus un demokrātus kā blaktis šķirbās, bet vajadzēja ņemt un visus pakārt — un nekādas runāšanas. Aņisimovs pēkšņi atcerējās Zahara vārdus — ja ne viņš pats, Zahars Derjugins, tad viņa dēli izaugs un noliks visu īstajā vietā, un šīs atmiņas apsvilināja gluži kā uguns. «Kur nu ir tavi dēli, Zahar Derjugin?» viņš nodomāja ne tik daudz ar prieku, cik ar gudru, žēlīgu līdzjūtību. «Man to nekad nav bijis, bet tev veseli trīs un vēl meita, ceturtā, taču ar ko mēs tagad atšķiramies? Daba ir gudra, re, viena, vecākā, tev vairs nav... Paga, kā tad viņu sauca... ak tā, Ivans, Jefrosiņja teica — Ivanu paņēma. Re nu, vispirms viens, pēc tam arī pārējie pazudīs šajā uguns ellē, un te tev nu bija cerības.» Un tomēr, par spīti visām šīm iežēlinošajām un visumā rāmajām domām, Aņisimovs patlaban nekādi nevarēja noskaņoties tā, lai no sirds pažēlotu Jefrosiņju, un ne jau tādēļ, ka bija runa par Zahara Derjugina dēlu. Tas bija kaut kas vairāk nekā viens cilvēks vien; šajā gadījumā Aņisimovam uzvēdīja īpašs, viņa spēkam un drosmei nepakļāvīgs dziļums, bet pats Zahars vai arī viņa dēls šobrīd tikai atgādināja, ka šis bezgalīgais dziļums pastāv, un tā dvesma, it īpaši pēc Brjuhanova pēkšņās uzraša-nās, lika viņam naktīs mosties augšā visam vienos saltos, drebinošos sviedros, lēkt laukā no gultas un pēc tam sajust, kā mati pamazām atkal piegulst pie galvas.

Arī tagad viņš izjuta kaut ko līdzīgu, brīdi pavilcinājās un tad piegāja pie galda; abas sievietes, noskatīdamās viņa straujajās, nervozajās kustībās, aizvien vēl klusēdamas gaidīja.

— Jefrosiņja Pavlovna, — Aņisimovs sacīja, jau galīgi nomierinājies. — Saproti mūs, mēs abi ar sievu priecājamies tevi redzēt. Bet ko es varu tev līdzēt? Pati zini, ka mani uzmana, kā par brīnumu, vācieši gan vēl neaiztiek... bet cik ilgi? Ko es tev varu ieteikt... iet pie Makašina? Cita ceļa nav. Laikam jau tieši Makašins arī pārzina visu šo padarīšanu. Nav, — viņš atkartoja, — cita ceļa, kaut arī Makašins ir Zahara ienaidnieks līdz kapa malai. Bet varbūt nav vērts tik ļoti bēdāties, Jefrosiņja Pavlovna? — Aņisimovs pienāca klāt, smagi apsēdās krēslā viņai blakus un nogrima domās. — Paskaties pati, kas notiek... Sitajos trakajos laikos sešpadsmit gadu — tas jau ir pieauguša cilvēka vecums, ja ne šodien, tad rīt šā vai tā vajadzēs atrast savu vietu. Tur viņš vismaz strādās, paliks dzīvs, bet citā situācijā viņam tik vien atliek kā stāties policijā un iet zem lodēm, vai ne?

Jefrosiņja klusēdama klausījās un skarbām, satumsušām acīm skatījās Aņisimovā; viņa jau saprata, ka tas ir noskaņots pret viņu slikti un ka nekā nedarīs; Aņisimovs gan smaidīja, taču Jefrosiņja zināja, ka tā ir izlikšanās, un viņai galīgi nolaidās rokas. Var jau būt, ka patiešām baidās, Jefrosiņja nodomāja, bija komunistos un par priekšnieku strādāja, taču nez kādēļ dzīvs un uz brīvām kājām, bet Ivanu paņēma. Pie Makašina patiešām nav ko iet, labāk, kā saka, tālāk no grēka.

— Kā tad tā? — Jefrosiņja nevarīgi ierunājās, skatīdamās te Aņisimovā, te Jeļizavetā Andrejevnā. — Pašas bērns taču, kurai mātei sirds nesāpētu? ...

— Vācieši jau sen ņem jauniešus prom darbos. —• Aņisimovs nopūtās. — Laikam klājas čābiski. Un kā tev ar pārējiem bērniem?

— Koļa ar Jegorku palika, kas tad viņiem, mazi vēl. — Jefrosiņja sakrampēja smagās rokas uz ceļiem. — Meitu gan gribēja paņemt, taču Ivans, kad veda prom, metās aizstāvēt un atņēma. Viņa aizbēga, bet Ivanu sagrāba ciet. Tagad viņa pazudusi, nemaz nezinu, ko iesākt. Var būt, ka kaut kur laukā nosalusi. — Jefrosiņja runāja tādā pašā balsī kā agrāk; pašā pēdējā mirklī viņa attapās un nepateica Aņisimovam visu patiesību, lai gan bija pārliecināta, ka tas viņai netic, tāpat kā Jefrosiņja vairs neticēja Aņisimovam.

Jeļizaveta Andrejevna sāka iztaujāt, kurš no viņas paziņām vēl dzīvo Gustiščos, un slimīgi iepleta acis, klausīdamās Jefrosiņjas skopajās atbildēs; arī viņa nezināja, ko ieteikt, un pirmo reizi saprata vīra stāvokli un neredzēja nekādas iespējas, kā palīdzēt kaut vai ar labu vārdu.

Izdzērusi saimnieku piedāvāto tasīti karstas, stipras tējas, Jefrosiņja noslaucīja lūpas, skopi patencināja un gāja prom; viņu arī necentās aizkavēt; kad durvis aiz viņas bija aizvērušās, Aņisimovi ilgi klusēja, tad Jeļizaveta Andrejevna, pametusi galdu nenokoptu, apgūlās uz dīvāna un atvēra vecu, vēl pirms revolūcijas izdotu Nadsona dzejoļu krājumiņu; turpretim Aņisimovam uznāca neatvairāma vēlēšanās kaut kā uzmundrināt sevi, taču degvīns tam nederēja, vajadzēja kādu citu, daudz spēcīgāku līdzekli. Lai gan agrāk viņš bija vairījies rādīties uz ielas, taču šoreiz izgāja pastaigāties pa pilsētu; tagad, pēc tikšanās un sarunas ar Brjuhanovu, viņam bija uz to tiesības un pat vajadzēja šīs tiesības laiku pa laikam izmantot. Vāciešu bija maz, pretim nāca lielākoties piesardzīgas un biklas sievietes un bērni, kas jau pa gabalu grieza ceļu. Kāds jau iztālis goddevīgi sveicināja, tikai viņš nepamanīja; Aņisimovs visu laiku gaidīja, ka viņu kāds aizturēs, taču nekas tāds nenotika, un tomēr pret vakaru viņš sastapās ar Makašinu. Tas būtu dīvaini, ja tādā pilsētiņā kā Zežskā varētu noklimst visu dienu un nesastapt vajadzīgo cilvēku. Uz ielas viņi nekā nerunāja un jau pēc brīža sēdēja pie Makašina viņa tā dēvētajā dzīvoklī, kurā bija divas lielas, gaišas istabas, virtuve un priekšistaba; istabās atradās veca, melnozola garnitūra, grīdu klāja dārgs tepiķis; it īpaši dūrās acīs augsts griezta koka dīvāns ar lauvas galvām. «Vērtīga manta,»

Aņisimovs nodomāja, cītīgi ieskatīdamies koka zvēru niknajos, atņirgtajos purnos; uz zvēriem balstījās plats, ērts, ar apdilušu ādu apsists sēdeklis.

— Kas noticis, Gustavovič, — Makašins uzprasīja, nosviezdams uz dīvāna šineli un uzmezdams virsū smago siksnu ar pistoli, — kāda nelaime tevi no mājas iztrenkusi?

— Kāda nelaime! Nespēju vairs izturēt kā tarakāns, gaisa aptrūcies.

— Ahā, bet vai atceries, es tev jau teicu! — Makašins nopriecājās.

— Teici! Teici! Lien no visām spraugām! Iedomājies tikai, šodien pie manis ieradās Zahara Derjugina sieva, lūdza aizlikt kādu vārdu par dēlu ...

Makašina acis kļuva saltas un dzēlīgas, pie lielā spoguļa griezta melnozola rāmī, kas aizņēma vai pusi sienas (Aņisimovs visu laiku pūlējās atcerēties, kur viņš to bija redzējis pirms kara), viņš rūpīgi sasukāja biezos matus, pašķielēja uz durvīm, kas bija palikušas pusvirus, taču negāja tās aizdarīt ciešāk, nolēma, lai paliek tāpat.

— Runā vien, — viņš izmeta. — Tu esi ieradies aizstāvja lomā? Aplam rīkojies. Viņš tup pie manis policijā, es viņu tūlīt nošķīru no citiem. Par uzbrukumu policistam pielikšu viņu pie sienas, nekādu glābēju Vāciju viņam neredzēt.

— Fui, — Aņisimovs atklāti saviebās, — rupji, īsti zemnieciski. Tad ta atradis glābēju! Es, Fjodor, biju gaidījis no tevis kaut ko smalkāku. Tu ceri tā sariebt Zaharam? Rupji un banāli. Nošausi viņu, nu un tad? Bet, ja viņu aizdzīs uz kādu raktuvi un tur apgriezīs prātus uz otru pusi, tad tā būs īsta sodīšana. Tēvam nav nekā briesmīgāka par to, ka dēls kļūst viņa ienaidnieks... Pie sienas! Ir nu gan!

Aņisimovs centās runāt vienkārši, saprotami, tagad te vēl jāpūlas un jāskaidro ābeces patiesības un, pārliecinot otru, pašam tās jāatzīst. «Ja Ļiza to uzzinātu, viņa atkal teiktu, ka esmu sīkmanis,» viņš nodomāja pats par sevi. «Nu, kam tev tagad vairs vajadzīgs tāds Zahars Derjugins un vēl jo vairāk viņa ģimene; visticamākais, ka arī pašu Zaharu jau grauž tārpi, bet tevī vēl aizvien mājo ļaunums pret viņu, tas moka tevi, neļauj dzīvot un baudīt savu varu.» Un Lizai arī nav taisnība, viņa jau gribēja izsvītrot viņu no saviem rēķiniem, kad šis tas jau kļūst skaidrs, tad ir viegli spriest, bet bija taču arī citādi

laiki. Ja viņš nepieveiks Zaharu Derjuginu, Zahars pieveiks viņu; tā nav asinsatriebība, bet vienkārši bioloģisks pašaizsardzības instinkts; ir taču tādi kukaiņi, kas iznīcina savus potenciālos ienaidniekus jau olā, pēc tam tajās pēcnācēji vairs nevar, kā nākas, attīstīties; cilvēks, ja tā prātīgi apsver, ļoti maz ar ko atšķiras. Kādēļ viņam jāuzskata par sīkumainību gluži dabiskā tiekšanās jau iedīglī novērst draudošās bioloģiskās briesmas, Zahara dēli ir un paliek Zahara dēli, un tie, protams, izaugs par tēvam līdzīgiem zvērēniem; no ķīnieša var piedzimt tikai ķīnietis, tālab vienīgā saprātīgā rīcība — kur vien iespējams, žņaugt, neļaut attīstīties, dzīt atpakaļ zemē un pēc iespējas tālāk un dziļāk. Tagad, protams, ir cita situācija, tikai Makašins jau nepiekāpsies un tik un tā līdz galam nekā neizpratīs; tad jau labāk, lai Ivans Derjugins brauc uz Vāciju.

— Kāpēc apklusi, Gustavovič? — Makašins uzprasīja, skatīdamies Aņisimovā un slēpdams smīnu.

— Sāku domāt par dzīvi, — Aņisimovs labprāt pagriezās pret viņu. — Un tomēr, Fjodor, dzīve ir jauka. Ir gan grūti, gan sāpīgi — un tomēr labi. Tikai vajag strādāt smalkāk, smalkāk ...

— Jūs, tie mācītie, tāpēc ari kļuvāt pārgudri, — Makašins pārtrauca, Aņisimovā vārdos īpaši neiedziļinādamies; pamācības jau sāka viņu kaitināt. — Kur vajadzēja grābt tūlīt aiz rīkles, jūs klanījāties un pamācījāt, tāpat kā tagad tu, un pa to laiku jūs lika pie sienas. Tu pateici priekšā labu domu, bet kāpēc sarunāji tādu lērumu lieka? Jūs, inteliģentie, esat lieli pļāpas... Viss ir kārtībā, lai pūcē prom uz Vāciju; mani kaitina tas, ka meitu nedabūju rokās. To nu gan es tā nepalaistu, viņa man par Zaharu visu samaksātu... Tieši viņu es gaidīju kā dieva dāvanu, tikai tie mūlāpi pat ar skuķi neprata tikt galā. Nu ko tu, Gustavovič, rādi man zobus?

— Liecies, Fjodor, mierā, netērē spēkus niekiem. Meitu visapkārt papilnam, ja sagribēsi, katra būs tava...

— Nemuldi, Gustavovič, — Makašins atkal rupji aprāva. — Man bija vajadzīga tikai viena, Zahara meita ...

— Blēņas, atkal blēņas, — Aņisimovs saviebās, vairāk gan no Makašina rupjības. — Gan pienāks laiks, un tu pats daudz ko sāksi saprast. Labāk pasaki man, Fjodor, lūk, ko, — vai es tavos papīros esmu kaut kur ierakstīts? — Aņisimovs pamanīja Makašina zibenīgo, saprotošo smīnu; nekā neatbildējis, Makašins izgāja laukā un tūlīt pat atgriezās ar degvīnu un slīpētām glāzītēm, pēc tam atnesa lielos gabalos sagrieztu speķi, gabalu aukstas vistas gaļas un sutinātas gaļas konservus. Viņš klusēdams ielēja, un abi izdzēra; Aņisimovs no uzkodām atteicās un uzpīpēja.

— Veltīgi uzskati mani par muļķi, Gustavovič, — Makašins teica, paskatījās pulkstenī un atlaidās krēslā. — Ja man nebūtu bijis jābēguļo, ārpus likuma pasludinātam, es varbūt daudz ko arī nesaprastu, bet tagad ... Es taču tevi tāpat pietaupu visādam gadījumam, tikai tu pats sevi netīšām nenodod. Esi pārāk izlaidies runāšanā...

— Garlaicīgi, — Aņisimovs noteica, truli raudzīdamies kaut kur priekšā, — nespēju vairs izturēt vienatnē, reizēm no klusuma un tukšajām sienām gribas galvu cilpā iebāzt, vairs nespēju tā, saproti pats.

— Pacieties, gan būs darbs tev arī. — Makašins zināja, ka viņa vārdi tracina Aņisimovu, un, tīksminādamies par šo mirkli, ar tīri saimniecisku rūpību pastūma tālāk no galda malas smago tintnīcu. — Ne jau dievs, Gustavovič, mūs vienā striķītī iekāris, bet velns, līdzko viens paspirinās, tā otram jau sāp.

Viņš joprojām runāja miermīlīgi; Aņisimovs piecēlās un aiz ieraduma sāka šaudīties pa istabu. Ir gan cūka, viņš bezspēcīgā niknumā domāja par Makašinu, tajā pašā laikā nepalaizdams garām nevienu viņa vārdu, stāda mani sev blakus, iznirelis un nekauņa, ko ir radījis tas pats haoss, kas dzemdinājis Zaharu Derjuginu... Tikai tas nāca no pretējās puses. Un tomēr Makašinam ir labs praktiskais ķēriens, viņam taisnība, jābūt piesardzīgākam. Re, šodien pat atļāvies izlēkt no eņģēm, tas nav labi, kļūsti vecs, vecs kļūsti, mans dārgais, viņš pats sev teica. Re, kā uzķēries, vajadzēja nogaidīt, ar ko visa šī jezga beigsies, var gadīties, ka kaut kur būs jāsaka arī savs vārds, viņš taču no saviem nagiem neizlaidīs, tāpat vien izsprukt neizdosies.

Sajutis sev pievērsto Makašina skatienu, Aņisimovs strauji pagriezās; tas bija skarbs un netīkams mirklis, vajadzēja notikt kaut kam nelabam. Aņisimovs piegāja pie Makašina un apsēdās viņam pretim.

— Rīt, Gustavovič, brauksi man līdzi, — Makašins mierīgi sacīja, it kā tas viss jau būtu izlemts un izrunāts agrāk. — Tas nav tālu, uz speciālo nometni motoru rūpnīcas barakās. Mums dod dienestam četrpadsmit cilvēkus, pēc izvēles, visi viņi ir piekrituši, un tu man tagad palīdzēsi izraudzīties.

Aņisimovam sākumā šķita, ka Makašins joko, taču tūlīt pat, sastapies ar viņa skatienu, ļauni aizsvilās; Aņisimovs mazliet pielieca uz sāniem galvu un nopētīja Makašinu.

— Ak tad nolēmi piesiet drošāk? — viņš ņirdzīgi noprasīja.

— Nē taču, to nu tu, Gustavovič, veltīgi tā iedomājies. Tā nu ir mūsu pašu darīšana, mums pašiem būs mierīgāka dzīvošana, ja atlasīsim uzticamākus cilvēkus. Ja negribi — nevajag, viens pats tikšu galā.

— Kādēļ gan ne, lūdzu, ja tu tā esi izlēmis, — Aņisimovs atteica ar to pašu dzēlību un piktumu balsī un atkal sāka staigātpa istabu; pie galda, it kā ko pārdomādams, viņš apstājās, tad ielēja sev un Makašinam degvīnu. — Nu, ko tad, Fjodor, iedzersim par uzticēšanos, pasaulē taču jābūt kauču vienam cilvēkam, kam tu varētu ticēt. Nu tad priekā, brāl Fjodor.

7- Iedzersim ar, Gustavovič, — Makašins, acis piemiedzis, pacēla glāzi. — Ticēt, protams, vajag, tikai ar apdomu ...

— Ar apdomu? Saprotu, saprotu, nu, uz tavu veselību, kaut arī ar apdomu.

Aņisimovs atmeta galvu, norija degvīnu un drīz vien aizgāja, apskaities uz Makašinu un vēl vairāk pats uz sevi: vajadzēja atsacīties. Sliktais garastāvoklis nebija pārgājis arī no rīta, kad viņš kopā ar Makašinu divu jāt-niekpolicistu pavadībā brauca uz speciālo nometni, bet jo sevišķi slikts tas kļuva atceļā; izraudzījušies cilvēkus gan pēc dokumentiem, gan arī iepazīstoties ar viņiem pašiem, viņi devās mājup; brīvprātīgie barā soļoja pa priekšu, policisti jāja gar ceļa malām tūlīt aiz viņiem, bet Makašins ar Aņisimovu, mazliet atpalikuši, kratījās līnijdroškā iepakaļ; pāris reižu veltīgi pamēģinājis uzsākt ar Aņisi-movu sarunu, Makašins uzgrieza viņam muguru un, ādas grožu līkumu rokās tīstīdams, klusēdams pīpēja. Aņisimovs bija nikns uz Makašinu, taču iekšēji atzina viņa rīcību: šādā amatā arī viņš būtu darījis apmēram tāpat.

Tālākais norisinājās Aņisimovam tik negaidīti, ka vēlāk, jau policijas ēkā, garajā un drūmajā Makašina kabinetā ar augsto, aizrestoto logu, viņam pat uzlabojās garastāvoklis. Viņš sēdēja un klusēdams vēroja, kā Makašins pratina pamaza auguma puisi ar lieliem vaigu kauliem; pusceļā no speciālās nometnes uz Zežsku tas mēģināja iemukt gravā, taču jātniekpolicists paguva notriekt puisi no kājām, un nu viņš, atbildēdams uz Makašina jautājumiem, tiepās un meloja, un Makašins jau sāka zaudēt savaldību; Aņisimovs klusībā priecājās par visu to un rāmā garā pīpēja. «Jauki,» viņš domāja, «šis te cietais riekstiņš liks tev atmest tavu nekaunīgo iznireļa uzpūtību.»

— Tagad, Rodion, parunā ar viņu tu, — Makašins pavēlēja, — var būt, ka viņam uznāk vēlēšanās atbildēt tev. Nu?!

Aņisimovs paraustīja plecus, lēnām piecēlās un piegāja puisim klāt; tagad nebija nozīmes satracinātajam Makašinam ko iebilst, taču ar visu savu izskatu Aņisimovs lika tam saprast, ka viņš, lai gan pakļaujas, taču nav apmierināts un ka Makašins izturas pret viņu, Aņisimovu, kā cūka.

— Ko tad tu gribēji piekrāpt? — viņš noprasīja, ievērodams, ka puiša redzokļi ir savādi iepletušies un miglaini. — Kāpēc tad vajadzēja pieteikties brīvprātīgi? Tevi taču aiz mēles neviens neraustīja. Vai ne? No kurienes pats esi?

Puisis ar mokām pakustināja sasistās, piepampušās lūpas, un Aņisimovs nepaguva novērsties — kaut kas silts un biezs aizķepēja viņam acis un visu sejas augšdaļu un sāka tecēt uz leju; Aņisimovs vai salēcās aiz niknuma un atjēdzās tikai pēc tam, kad puisis, ar muti gaisu tvarstīdams un pirkstiem sienu skrāpēdams, noslīdēja gar to uz grīdas; Aņisimovs mežonīgām acīm paskatījās uz pistoli, kas drebēja viņa rokās, un iebāza to atpakaļ kabatā.

— Vai tu šito gribēji panākt, riebekli? — viņš pagriezās pret Makašinu un pamanīja, ka tā sejai pārslīd pelēcīgs, viegls smīns. — Šito, vai, lops tāds? Pie tās pašas reizes varu tevi arī...

— Braši nostrādāts, Gustavovič! — Makašins skaļi nosmējās. — Dieva vārds, braši! Tagad ir pavisam cita runāšana ... tagad ...

— Lops! Šitāds preteklīgs lops! — Aņisimovs sakoda zobus un neatskatīdamies izskrēja laukā; ausīs skanēja Makašina smiekli, un Aņisimovs, ne no viena nebaidīdamies, veicīgi soļoja pa pazīstamajām ielām; pēkšņi prātā iešāvās sieva, tas nāca kā trieciens, un viņš bija spiests apstāties, lai kaut drusku atelstos. Ielas pretējā pusē gar mājas stūri nokarājās resna un gara lāsteka, vecās liepas kailajos zaros, juzdami tuvo pavasari, brēca un plūcās nekur neiztrūkstošie zvirbti]i; tas pats vien, tas pats, kas vakar, kas pirms divi dienām un būs rīt un pēc desmit dienām, bet tas viss jau veltīgi...

Truli ieklausīdamies bezjēdzīgajā troksnī, kas viņu gan kaitināja, gan aizvainoja, Aņisimovs saprata, ka viņš pa tiešām bija gribējis kaut ko savā dzīvē grozīt, un viss viņa augums noraustījās īsā krampja lēkmē.

15

Netīrais stacijas laukums zem plašā blāvo pavasara debesu ielāpa bija stāvgrūdām pilns ļaužu: te no visa Zežskas rajona bija sanākušas sievietes, kuru bērnus vai ra diniekus veda prom uz Vāciju, un atnesušas, kā bija pavēlēts, divām nedēļām ēdienu un veļu. Iekāpšanu vagonos kārtoja pats policijas priekšnieks Makašins, viņš, garā šinelī tērpies, staigāja pa peronu un laiku pa laikam nozuda stacijas mājā apsildīties: nekā īpaša, ko darīt, viņam nebija, taču tieši šodien viņš bija neparasti iznesīgs, gludi noskuvies, ar cieši savilktu siksnu ap vidu; viņš bija rūpīgi izpildijis rīkojumu un savācis no sava apriņķa nosūtīšanai uz Vāciju divi simti četrdesmit cilvēkus, varētu gan sadabūt vēl tikpat, taču viņš jau sen bija iegaumējis gudro likumu — kas par lieku, tas no ļauna — un tagad jutās apmierināts. Nez kādēļ viņu visu laiku vilka_ uz to vietu, kur, gaidīdams rīkojumu kāpt vagonā, stāvēja Ivans Derjugins; Aņisimovā spriedelējumi bija pārliecinājuši, bet tagad, kad viņš ieraudzīja Ivanu Derjuginu tuvumā, atkal uzmācās šaubas; pazīstam jūs, balt-ročus, esam tādus jau sastapuši, gribat, lai visus mēslus izmēž citi, paši jau pa versti griežat purnu prom.

Jau kuro reizi atkal pienācis pie tās vietas, kur stāvēja Ivans (puisis bija gandrīz galvas tiesu garāks par citiem un viegli sameklējams), Makašins izvilka cigaretes un uzsmēķēja. Visapkārt viļņojās cilvēku pārpilnais laukums, taču viņš redzēja tikai Ivanu — Zahara Derjugina dēlu. Jau sen, savus gadus desmit, nebija sastapts Zahars, un tagad bija grūti aprast ar domu, ka viņa — Makašina priekšā stāv Zahara dēls un nevis pats Zahars; kādā mirklī Ivans juta, ka viņā kāds nolūkojas, pagrieza galvu, lai sameklētu, kurš tas ir, un atrada. Viņu acis sastapās, viss ilga tikai dažas sekundes, un, kā tas reizēm mēdz būt, abi pazina un saprata viens otru un paguva neganti ienīst; šajā mēmajā divcīņā atstatuma dēļ nebija iespējams uzvarēt, un Makašins pārskaitās; viņu sagrāba mežonīga vēlēšanās tūlīt pat izraut Ivanu no pūļa, kaut kā tam piekasīties un nošaut visu acu priekšā; Makašins zināja, ka tepat pūlī kaut kur stāv arī Jefrosiņja, kas sa-dzemdējusi un palaidusi pasaulē šo dzelkšņaino, izturīgo sēklu; lai tad viņa, kuņa, pakauc, bet viņš paklausīsies. Taču arī Aņisimovam, raugoties no viņa torņa, ir taisnība — kas tad ir viena sekunde? Noplīkšķ šāviens, un nekā vairs nav, tikai diez vai šitāds čūskulēns pāraugs? Bet tas gan tiesa: ar šādu vilka raksturu tā būs liela mocība, tāds metīsies dzelzi grauzt, visus zobus izlauzīs, ek, kā gribētos uz viņu tad paskatīties. Stāsta, ka kalns ar kalnu nesatiekoties, bet cilvēks ar cilvēku vienmēr varot sastapties...

Makašins pagriezās un aizgāja. Ivans skatījās viņam nopakaļ, kamēr vien varēja saredzēt; puisis tikko turējās kājās, un viņam gribējās, lai viss drīzāk beigtos. Pūlī aiz zedeņu žoga viņš visu laiku redzēja mātes seju; šodien no rīta viņi tikai mazu mirklīti bija tikušies, kamēr māte atdeva kuli ar ēdamo un tīru veļu. «Vaņa! Vaņa!» māte bija teikusi, cenzdamās saņemt viņa roku. «Savaldies un turies, citādi tie zvēri nogalinās! Par mums nebēdā, gan jau mājās kaut kā iztiksim... Saudzē sevi, Vaņa!» Tikšanās laiks bija beidzies, rinda gara, un viņu jau stūma prom; Ivans nepaguva pateikt mātei neviena vārda, viņš neat-ģidās, ko sacīt, — par spīti saviem sešpadsmit gadiem, viņš pēkšņi jutās neaizsargāts un bezpalīdzīgs un cauri valgajai miglai, kas aizplīvuroja acis, redzēja, kā garām aizslīd tādas pašas bērnišķīgi samulsušas sejas; tagad, pirms pašas aizbraukšanas, gribējās pateikt, cik ļoti viņš mīl māti un cik ļoti viņam bail, taču mēģināja tikai nomierinoši uzsmaidīt, bet nespēja noturēties, un acis ar bērna alkām un žēlumu ieurbās mātes sejā; viņa saprata un sadzirdēja dēla mēmo vaidu. Viņa pastiepās uz pirkstgaliem, tiekdamās dēlam pretim, un, aizmirsusi visu pasauli, metās iekšā pūlī, grūstīdama blīvo, staigno cilvēku masu un veltīgi pūlēdamās izlauzties uz priekšu.

— Laidiet! Laidiet, nolādētie! — Jefrosiņja aizsmakusi kliedza; vieni viņu nežēlīgi, no visa spēka grūda atpakaļ, citi pašķīra ceļu, un viņa atkal ieraudzīja dēla mīļo seju, Ivans ar mokām pūlējās valdīties, un tad viņai izlauzās dobjš vaids, kas pārtraucās pāri visai pūļa daudzbalsīgajai dunai.

5i9

— Māt! Māt! — viņa sadzirdēja dēla izmisīgo, skanīgo balsi. — Nevajag tā!

Viņa bezspēkā sa|ima ciešajā ļaužu blīvā, taču Ivans tagad visu laiku redzēja māti, un puisi vadīja jo pareiza nojauta, ka patlaban viņam jābūt stiprākam par rnāti, ka jāpalīdz viņai, un Ivans visu laiku centās izlikties, ka viņš ir mierīgs.

Pavēle kāpt vagonos pārsteidza Ivanu, viņš nebija pamanījis, kā pieripo vagoni, un nu sieviešu vaimanas, kas uzbangoja pāri stacijai, noskanēja kā signāls; tikai tagad Ivans pamanīja, cik plašas ir debesis, ka jau sācies pavasaris, zem kājām šļakst ūdens, visapkārt vēdī silta, blīva mazuta smaka, un dziļā debesu zilgme nez kādēļ trīsuļo.

Jefrosiņja pārnāca mājās pievakare tikko dzīva, ar melnu, gluži kā pārakmeņojušos seju; neteikusi nekā ne bērniem, ne vīramātei, viņa apsēdās uz sola un izstiepa smagās, izvalkātās vīzēs ieautās kājas, kas smelgtin smel dza aiz noguruma. Vecā Avdotja pašaudījās, pašaudījās apkārt un beidzot nenocietās:

— Nudien, Frosja, tu esi no akmens. Arī mēs, man rādās, esam viņam tuvi cilvēki. Vai tad, ja tu kādu vārdu pasacīsi, mums, nelaimīgajiem, no pleciem nasta novelsies?

— Nav jau ko teikt, — Jefrosiņja ar mokām izdabūja. — Aidzina Vaņušu, un tas arī viss sakāmais. Visu laiku redzēju viņa galviņu, stāv — garāks par citiem, kamēr nesadzina tajā būrī uz riteņiem, visu laiku redzēju... kā viņš tiecas pie manis ...

Pieliekusies Jefrosiņja atraisīja auklas, savilka tās uri sasēja pie pašām vīzēm mezglā, tad notina smagos, mitruma piesūkušos autus; vīzes atkusa, un no tām uz grīdas izplūda divi slapji bezveidīgi plankumi; Jefrosiņja sajuta visā miesā uzmācīgu drudzi un uzrāpās uz krāsns, vecā Avdotja pasniedza viņai karstus kāpostus un gabalu maizes ar ķiploku, un viņa, neērti saliekusies un muguru pret silto skursteni atspiedusi, vienaldzīgi smalstīja pa bļodiņu un juta, ka iekšas pamazām atsilst. Vecā Avdotja, uz mūrīša piesēdusi, un arī Jegorka ar Koļu turpat uz sola pacietīgi gaidīja, kad māte kaut ko pastāstīs par Ivanu, un Jefrosiņja zināja, ka viņi gaida, taču nespēja izdabūt no sevis ne vārda; domās viņa skatīja, kā patlaban caur un cauri izsalušajā vagonā kaut kur kratās viņas pirmais dēls, un, iespiedusi seju sakarsušajos ķieģeļos, ilgi gulēja un raudāja, un elsās raustījās viņas izdilušās lāpstiņas. Neviens viņu netraucēja, un viņa pierimusi vēl ilgi gulēja siltumā, ar karstajām, sausajām acīm lūkodamās kaut kādā neredzamā punktā, līdz pamazām aizsnaudās; tikai no rīta viņa izstāstīja savējiem visu.

Plašajā istabā bija neparasti tīrs un kluss, arī mazākie dēli sēdēja pie galda neparasti rātni un ēda vārītus kartupeļus ar skābiem gurķiem; Jefrosiņja tīri neviļus ievēroja, ka Nikolajs ēd negribot, ar gariem zobiem, un jau kuro reizi iedomāja, ka vajadzētu aiziet pie Melnās Va-rečkas un palūgt, lai iedod zālītes pret cērmēm; pēc brokastīm vecā Avdotja aizsūtīja mazdēlus sacirst žagarus un izkurināt lielistabā krāsni, bet pati sāka ar Jefrosiņju runāt par diedziņiem, aužamo audeklu un to, kā būtu labāk novietot stelles; Jefrosiņja klausījās un lielākoties cieta klusu, bet pati domāja, ka sen jau būtu laiks sēsties stellēs, lini jau bija savērpti un visiem apģērbs pagalam apvalkājies, kā lielie, tā mazie palikuši galīgi bez apakšveļas, tā vien skaties, ka utis neiemetas.

Tieši šajā brīdī istabā ienāca stārasts Torobovs un trīs vācieši; istabas siltajā gaisā tūlīt kļuva jūtama spēcīgā karavīru smaka; divi vācieši, jautri sarunādamies, sāka smēķēt, bet trešais ar visiem netīrajiem zābakiem, nelikdamies par Jefrosiņju un veco Avdotju ne zinis, kopā ar stārastu aizgāja apskatīt istabas; Jefrosiņjai sirds vai pamira jaunās izbailēs.

Sasārtušiem vaigiem pie viņas pienāca stārasts, kas laikam jau no paša rīta bija paguvis ieskatīties pudelē; Jefrosiņjai vajadzēja, cik spēka, valdīties, lai neizrādītu savu spīvo, bezspēcīgo naidu pret šo veselīgo, jauno vīrieti, kas tik labprāt bija sācis kalpot vāciešiem.

— Redzi, Jefrosiņja, te, saproties, ir šitādi cipari, — Torobovs steidzīgi nobēra gluži kā par kaut ko sen izlemtu un nepārspriežamu. — Viņiem iepatikusies tava māja, būs tavi kortelnieki. Teica, kādi astoņi vai desmit cilvēki. Tev, Jefrosiņja, vajadzēs savējos piemitināt kur citur, iespējams, ka Grigorijs Vasiļičs būs ar mieru?

— Iespējams, ka būs arī, — Jefrosiņja atbildēja, skatīdamās vīramātē un it kā viņai padomu prasīdama. —Vai viņi uz ilgu laiku?

— Man viņi to nesaka, tev ari neteiks. — Torobovs uzsmaidīja briļļainajam vācietim, kas vērīgi klausījās viņu sarunā. — Bet tev, Jefrosiņja, vajadzēs te kurināt, mazgāt, nu, tu jau esi dūšīga sieva, tevi ar darbu neno-biedesi. Varbūt arī pašai kas atlēks, ēdamā viņiem papilnam, vīri arī kā ozoli, parādā nepaliks.

Jefrosiņja klusēja, un Torobovs nolēma, ka te nav vairs ko runāt, tikai vēl pavēlēja aizvākt no mājas veceni un bērnus, iztīrīt visu un izmazgāt un kopā ar vāciešiem aizgāja; vecā Avdotja jau sāka vaimanāt, taču Jefrosiņja aizsūtīja viņu pie Grigorija Vasiļjeviča; tas atnāca tūlīt pat un ar puišeļu palīdzību savāca un pārnesa uz savu mājuvisu necik bagātīgo bērnu mantību un vecās Avdotjas lādīti, kur pašā dibenā glabājās mirstamās drēbes; lupatās ievīstītas, slepus aiznesa arī bērnu grāmatas; trusīšus gan nevarēja sadabūt rokā, tie, gluži kā nelabu juzdami, tā arī nerādījās laukā no alas, kaut gan Jegorka, zemkrāsns palīdis, ilgi gaidīja. Pievakarē Jefrosiņja izmazgaja un nokasīja istabā grīdas, bet otrā rītā pie viņas apmetās astoņu cilvēku liela komanda, kas bija atbraukusi slēgtā mašīnā; vācieši tūdaļ ņēmās saimniekot pa istabām un sagrieza tur visu pēc sava prāta. Lielistabā sanagloja garu lāvu, gar sienām sakārstīja visādus plauktiņus, sadzina visur naglas un sakabināja uz tām savus šineļus un automātus; virs lāvas piesprauda neķītras bildītes ar plikpupainiem sieviešiem; noraudzīdamās visā šajā ellītē, Jefrosiņja pateicās dievam, ka Aļonkas nav mājās, ka tā atrodas kaut kur tālu mežā, starp savējiem, un arī par to, ka bērni dzīvo pie Grigorija Vasiļjeviča. Pa to laiku trīs kareivji izkala pagalmā jaunu atejas bedri un iežogoja to no trim pusēm; garš, gadus četrdesmit vecs vācietis ar kaut kādām uzšuvēm, laikam viņu priekšnieks, atnāca, izmēģināja un bija apmierināts. Atgriezies istabā, tas sāka rādīt Jefrosiņjai uz spaiņiem, tad rādīja, it kā lietu sev ūdeni uz galvas, un Jefrosiņja saprata, ka viņiem vajag ūdeni, ļoti daudz ūdens. Viņa uzvilka vatēto jaku, apsēja ap vidu jostu, paņēma spaiņus un nēšus un ilgi stiepa no akas ūdeni, saliedama to toverī pie durvīm; vācieši jau bija iekūruši krāsnis — gan lielo krievu krāsni, kas atradās priekšistabā, gan arī otru — lielistabā; viņi karsēja podos ūdeni un, pliki izģērbušies, pa kārtai mazgājās pie lielas koka siles, no Jefrosiņjas viņi nemaz nekautrējās, vienīgi, kad viņa vēra vaļā durvis un istabā ieplūda aukstais gaiss, viņi visi — jauni, spalvainām krūtīm, pašos vīrieša spēka gados — jautri un skaļi brēkāja uz Jefrosiņju, bet viņa izlikās plikumus nemanām, tikai reizēm ap sirdi samilza sāpīgs kamols. Kad Jefrosiņja beidza stiept ūdeni, viņu tūlīt sūtīja sacirst malku, pēc tam vajadzēja uzkopt istabas un mazgāt traukus, un tikai vakarā, galīgi pārgurusi, viņa aizgāja pie Grigorija Vasiļjeviča pārnakšņot.

— Nomocīja, nolādētie, — Jefrosiņja teica, apsēzdamās uz sola un atraisīdama lakatu. — Visu dienu uz kājām, ne mirklīti neesmu piesēdusi. Baidos, ka nenodedzina māju, kopš agra rīta krāsns dūc vien un ari mazā krāsns tāpat.

Vecā Avdotja, kārtodamās uz gulēšanu, sāka pukstēt un vaidēt:

— Kaut viņiem rokas nokalstu, velna murmulētājiem!

— Stāsta, ka veco Avdejeva muižu atjaunošot, — Grigorijs Vasiļjevičs teica, kvēpenes gaismā piķa drāti vaskodams. — Kaut kādam dižam ģenerālim iepatikusies šī vieta, un šis nolēmis to pievākt, kamēr citi nav attapušies. Tāpēc arī atsūtījis komandu, stāsta, ka mūsu ciems ticis pie muižas pierakstīts, pavasarī visus dzīšot uz turieni darbos. Bērni guļ olrā istabā, — pamanījis Jefrosiņjas nemierīgo skatienu, viņš teica. — Tev arī tur paklāja, ej un atpūties. Tikai cilvēks domā, dievs dara, tāpēc paskatīsimies, kas tur iznāks. Mums jau viss viens pīpis, lai tikai uguni pie pakaļas neliek.

Pavakariņojusi un sajutusi vēl lielāku nogurumu, Je« fiosiņja aizgāja gulēt, bet no rīta atkal jau bija uz kājām, un tā tas turpinājās diendienā. Paslepus Jefrosiņja katru dienu pameta zem krāsns trusīšiem kamšķīti siena, kādu bieti vai maizes garoziņas; vācieši, it īpaši viņu vecākais, tas garais ar uzšuvēm, jau atzina viņu par savējo un, kad viņa pagadījās blakus, uzmundrinoši papli-ķēja pa kaulaino muguru vai ari zemāk par jostas vietu un labsirdīgi smējās, lielus, nelīdzenus zobus rādīdams. Reiz viņš iznāca pagalmā, kad Jefrosiņja cirta malku, ilgi vēroja, kā viņa strādā, tad atņēma cirvi, atpogāja mundiera apkakli un kā īsts zemnieks sāka naski un veikli skaldīt sanesto malku un darīja to ar baudu, lāgu lāgiem pamezdams acis uz Jefrosiņju, kas stāvēja turpat blakus, un it kā gaidīdams viņas atzinību. Bet Jefrosiņjai patiešām uz mirkli radās tāda sajūta, it kā tas būtu Zahars, kas tā izrīkojas ar malku; viņa pat nodrebēja, ieraudzījusi svešo, iegareno pakausi, un nodūra acis.

... Strauji uznākušais pavasaris aši vien saēda sniegu; vairākas dienas no rīta līdz pat vakaram viss gaiss bija pilns dzirkstošas gaismas plūdu, un kādā saulainā sala rītā vecajās papelēs sasēdās krauķi; Jefrosiņjas vāciešiem, kā viņus Gustiščos bija iedēvējuši, no bezdarbības un labā uztura pamazām uznāca dullums, un tie vairs negribēja lāgā klausīt savam garajam unteram Kārlim Menckleram, Hannoveres apkaimes fermerim, kas bieži sūtīja sievai un dēlam garurn garas vēstules un mēģināja vadīt savu saimniecību kaut vai no tālienes. Sargs, kas allaž dirnēja pie Derjuginu mājas, sāka laiku pa laikam, sevišķi dienā, kaut kur nozust; vācieši it bieži sadabūja degvīnu un tad dziedāja savas dziesmas; pēc tam kādu nakti tie ievilka pie sevis un izvaroja divas meitas; inženiera, kas vadītu bijušās muižas labiekārtošanu, aizvien vēl nebija, un tikai pēc tam, kad sniegs jau bija nokusis galīgi un ceļi kaut cik apžuvuši, no Zežskas atbrauca kustīgs, neliela auguma vīrelis un kopā ar Kārli Menckleru ilgi staigāja pa bijušo muižu un pa milzīgo, nolaisto dārzu. Otrā dienā Torobovs saņēma pavēli izdzīt darba visus iedzīvotājus no piecpadsmit līdz sešdesmit gadu vecumam — aprakt un nobalsināt dārzā ābeles, izrakt tam visapkārt grāvi un salikt četrus metrus garus ozola stabus žogam. Jefrosiņjas vācieši uzmanīja darbus un skubināja sievas un pusaudžus, bet Rudajam Volodjam, kas kopa ar trim večukiem raka bedres stabiem, viens no vāciešiem ar visu sparu iegrūda mugurā ar automāta stobru; vācietim bija šķitis, ka krievu vecis ar rudo bārdu tīšuprāt kustas pārāk gausi.

Sājā vakarā vācieši, nopriecājusies, ka sācies darbs un vairs nebūs jānīkst dīkā, nolēma sarīkot iedzeršanu; Jefrosiņja bija nomocījusies, mazgādama savalkāto karavīru veļu, taču viņu šoreiz prom nelaida un piespieda vārīt kartupeļus un cept jēru, kas nez kā bija nokļuvis viņu nagos un bija liess un galīgi zils; Jefrosiņja sadalīja liemeni, izgrieza laukā lāpstiņas un nogrieza mīkstumus, un mirklī, kad unters Kārlis Mencklers («unders», kā vienkāršības labad Jefrosiņja viņu dēvēja) pagadījās tuvumā, ar žestiem noprasīja, kas viņai būtu ar jēru darāms; Mencklers tūdaļ parādīja uz lielo pannu un krāsni, tad papliķēja viņai pa plecu, iesmējās, piebāzis savu seju pavisam klāt, un Jefrosiņja sajuta, ka viņš drusku ož pēc degvīna. Aizvien vēl smiedamies, Mencklers pateica, ka viņš šonakt gulēšot kopā ar Jefrosiņju, jo «krievu matka»

|oti atgādinot viņa paša sievu. Jefrosiņja svešo valodu nesaprata, taču viņā pēkšņi pamodās un auga augumā savādas bailes; vācieši bija kļuvuši pārāk trokšņaini, пег no kurienes sanesuši milzum daudz degvīna, bet visa nakts vēl priekšā, ka nenotiek kāda nelaime.

Šodien jau trešo reizi Jefrosiņja iekūra krāsni un ņēmās cept jēra ga|u; Mencklers atnesa bundžu ar kaut kādiem receklīgiem taukiem, un, lai gan Jefrosiņja tā ari nespēja noteikt, no kāda lopiņa iegūts šitāds bezkrāsains produkts, tomēr viss sāka veikties labāk: jēra gaļa bija galīgi liesa un lipa klāt pie pannas. Kad gaļa izcepās, Jefrosiņja salika to lielā māla bļodā un aiznesa uz otru istabu; tur pie diviem kopā sabīdītiem galdiem, kas bija nokrauti ar pudelēm un atvērtām konservu bundžām, sēdēja visi astoņi viņas iemītnieki; ieraugot Jefrosiņju ar jēra gaļas bļodu, viņi atzinīgi un priecīgi norēcās, izņēma viņai bļodu no rokām, ar vari apsēdināja sev blakus un ielēja no blašķes alumīnija krūzītē degvīnu. Viens no viņiem, apaļu, baltu seju, sāka skaidrot Jefrosiņjai, ka šodien viņu unteroficierim paliek pilni četrdesmit gadi; viņš četras reizes pielika viņai pie sejas sažņaugtas abas dūres un katru reizi iepleta pirkstus, norādīdams uz Menckleru. Jefrosiņja saprata, piecēlās, paklanījās uz Mencklera pusi un, drošs paliek drošs, novēlēja viņam veselību un ilgu mūžu, pielika pie mutes krūzīti ar degvīnu un, izmantojusi izdevīgu mirkli, izgāja laukā; Jefrosiņjai iedeva ņuku sājās vācu maizes un gabalu jēra gaļas, un viņa aizgāja uzmanīt kartupeļus, kas krāsnī vēl vārījās. Apsēdusies uz sola, viņa gaidīja; pie galda viņai bija pazibējusi un arī nobiedējusi kāda doma, un Jefrosiņja visu laiku centās to atvairīt; tas taču ir vīriešu darbs, viņa pūlējās sev iegalvot, bet manā apgādībā taču divi bērni, veca vīramāte, man pirmām kārtām jādomā par viņiem.

Pa to laiku dzīrošana mājas otrā galā gāja pilnā sparā; kareivji jau kuro reizi iedzēra par Ādolfu Hitleru un pēc tam dziedāja maršus; tad divi kaut kur aizgaja un pēc brīža pusvilkšus atveda pārbiedēto Nastju Pļuščihinu. Ieraudzījusi Jefrosiņju, Pļuščihina metās pie viņas, taču kareivji zvaigāja un nelaida, aizvilka meiču uz lielistabu, un drīz vien tur iepļerkstējās mutes ermoņikas un sāka rībēt grīda. Sirds lēca kā negudra. Jefrosiņja sabēra kūpošos kartupeļus bļodās un aiznesa uz lielistabu; kareivji vairs nelikās par ēdienu ne zinis, vienīgi Mencklers, iekar-tojies pie kartupeļu bļodas, ilgi, ar redzamu labpatiku ēda, ik pa brīdim uzmezdams acis Jefrosiņjai, kas vāca prom traukus.

Dīkdienībā gana izvāļājušies, vācieši nezināja, kur likt savu neiztērēto, pāri malām plūstošo spēku, un nu mācīja Pļuščihinu dejot savas dejas, grozīja, ķerstīja, lika viņai griezties riņķī; viens no viņiem ar sasvīdušu matu šķipsnu pār pieri, aizrautīgi kājas dauzīdams, spēlēja mutes ermoņikas un nenovērsa no meičas nekustīgu skatienu, un Jefrosiņjai sirds atkal vai pamira. Mencklers piecēlās un spēcīgi uzsita ar alumīnija krūzīti pa galdu; visi apklusa, viņš pavēlēja apsēsties un iedzert par neuzvaramo Vāciju un par pasaulē labāko karavīru — vācu armijas karavīru; kareivji pie tās pašas reizes iedzēra arī uz untera veselību, un atkal sākās dejošana. Vācieši bija galīgi apdzērušies; trīs jau gulēja uz lāvas, bet pārējie, izņemot Menckleru, spaidīja izmisīgi spiedzošo Pļuščihinu, kas bija jau gluži sarkana un tikko valdīja asaras; beidzot viņa kaut kā izrāvās un metās Jefrosiņjai garām uz priekšnamu. Vācieši jau drāza paka], taču Jefrosiņja paguva aizcirst durvis un aizstāties tām priekšā; viens no piedzērušajiem rāvienā atsvieda Jefrosiņju sāņus, viņa sāpīgi atsitās ar elkoni un plecu pret sienu, iekliedzās, gribēja jau skriet vāciešiem pakaļ un palīdzēt Pļuščihinai, taču šajā mirklī pamanīja, ka Mencklers cieši skatās viņā un māj ar pirkstu. Viņa sakārtoja blūzītes apkakli un pienāca klāt; Mencklers pataustīja viņai plecus un krūtis, un tagad Jefrosiņja saprata, ko tas no viņas vēlas; viņš aicināja Jefrosiņju kaut kur aiziet, un viņa piekrītoši pamāja ar galvu, aiz uztraukuma pat kļūdama it kā jaunāka.

— Labi, iesim ar, velna murmuli, — viņa sacīja un parādīja uz krūzītēm. — Vispirms iemetīsim, varbūt nebūs tāds kauns.

Mencklers labprāt ielēja; viņi ieskatījās viens otram acīs, iedzēra, un Jefrosiņja, savas domas pārņemta, nemaz nenoreiba. Mencklers pievilka viņu sev klāt, taču pirksti nemaz vairs neklausīja, un Jefrosiņja juta, ka vācietis vairs ilgi nenoturēsies kājās; viņa atkal pierunāja, lai viņš iedzer, tad pagrūda uz lāvas pusi, un Mencklers tūlīt nogāzās, tiesa, vēl drusku pagrābstījies ar rokām sev apkārt; šajā brīdī apkampušies, kaut ko dziedādami, atgriezās tie četri, bet jau bez Nastasjas Pļuščihinas; viņi sastājās Jefrosiņjai apkārt, saķērās rokās un ilgi lēkāja un ālējās; diviem no viņiem bikses bija sapogātas šķībi un greizi. Kad arī šitie pierimās un sāka uz lāvas krākt, Jefrosiņja garāmiedama iemeta acis krāsnī, kur vēl karsti kvēloja ogļu kaudze. Viņa ieraudzīja, ka no krāsns apakšas, ūsas kustinādama, paspraucas trusīša galva; Jefrosiņja nobijusies uzšņāca, piecirta kāju un izgāja priekšnamā; uz lieveņa kāpnēm sakumpusi sēdēja Pļuščihina, un viņas apaļie pleci raustījās elsās; visu sapratusi, Jefrosiņja apsēdās blakus.

— Gan jau viss pāries, — viņa klusi teica. — Pati vien pie visa esi vainīga, bizoji pa ielu, grozīji savus mīkstumus, kamēr piegrozīji ar. Stāvi nu labāk klusu... Tu domāji, ka citiem acu nav? Lai gan viņi ir vācieši, bet tik un tā vīrieši, viņi jau pa gabalu jūt... Stātējies vienā laidā... Labi, pati nesaki nevienam, un es arī neteikšu It kā nekas nebūtu bijis. Ej vien mājās, nešķīsts šķīstam nepielīp.

— Un ja nu palieku uz grūtām kājām? — Pļuščihina aizlauztā balsī iejautājās. — Ak dievs, kāpēc man tāda sodība uzsūtīta? Man taču aug bērns... Vai tad man tagad visu laiku būs pagrabā jātup?

— Gan jau aiziesi pie vecās Iļutas. Bērns, bērns, nekas tavam bērnam nenotiks, — Jefrosiņja atkal noteica tajā pašā rāmajā, stingrajā balsī un pasteidzināja: — Ej tagad mājās, man nav laika, ej, man vēl viss jānokopj, kamēr nav pamodušies... Tā pietempušies, ka šodien pat sargu nav izlikuši, — viņa vēl piebilda un atkal sāka skubināt Pļuščihinu uz mājām, bet, kad palika viena un sajuta, ka tagad ir viena pati, tikko novaldījās, lai neiekliegtos un nepasauktu Pļuščihinu atpakaļ; pārlieku baigs bija viss iecerētais. Prāvu brīdi viņa nostāvēja uz lievenēm, nespēdama ne no vietas izkustēties, un šķita, ka visa dzīve, kopš viņa sevi atceras vēl kā baskājainu skuķēnu strādājam par dienas algādzi pie lielkunga Av-dejeva, līdz pat šim brīdim, līdz pēdējam mirklim nozib viņai gar acīm; un vēl rūgtāk kļuva no tā, ka likās — nekādas dzīves nemaz viņai nav bijis. Svešs pēkšņi kļuva ne tikai Zahars, bet arī mokās dzemdētie bērni; likās, ka viņa jau ir nošķīrusies no šīs pasaules un nostājusies viena pati savmajus no visa, un vēl atliek izdarīt pašu pēdējo un baismīgo, lai tā, šī grūtību pilnā pasaule, pazustu galīgi. Viņas mūžā bijis daudz pazemojumu un sāpju — to visu sagādājis gan vīrs, gan citi; ar mēmu, gluži dzīvniecisku izbrīnu viņa ieraudzīja, ka visā mūžā, visos savos trīsdesmit sešos gados, viņa ne reizi nav padomājusi par sevi; vispirms slimā māte, kas vairākus gadus nogulēja gultā un bija kopjama, pēc tam Zahars, ko viņa mīlēja, ka mīl tikai sieviete, neprātīgi un visu piedodama, pēc tam bērni... Viens, otrs, tad trešais. Un tad jau arī viss bija pagājis, vēja spārniem aizskrējis, pat šī te māja, par kuru viņa tā priecājās, pat tā kļuva par postu un lāstu, atnāca šitie velna murmuļi, visu līdz riebumam apgānīja, Vaņu, dēliņu, nogalēja, iedzina pazušanā, tagad vairs nav tāda siltuma, kas spētu sasildīt. «Svētā dievmāte, tu, visu mūsu, sieviešu, aizstāve, stiprini prātu un gribu!» viņa palūdza, un šī viņā pašā dzimusī balss_ pārsteidza Jefrosiņju; cik ilgi viņai vēl būs jācieš? Pienākusi arī viņas kārta; nepietika viņai pārestību no savējiem, tagad vēl sveši uzradušiesl Nē, viņai pietiek; dvēsele pilna tumsas un sāpju, tagad kauču ēd tīru medu — arī tas sīvi svilinās.

Jefrosiņjai šķita, ka ieskanas kādas balsis, viņa sāka steigties, uz mirkli pamira, nē, viss bija klusu, un viņa atviegloti nopūtās. Kūpošās kvēpenes gaismā viņa vērīgi nopētīja savus guļošos iemītniekus, «underā», kas ar pavērtu biezlūpainu muti gulēja uz muguras un krāca, viņa nolūkojās ar zināmu žēlumu. Reiz viņš bija ilgi pūlējies ieskaidrot, ka viņam Vācijā palikuši divi dēli, un Jefrosiņja saprata. Viņš tomēr nekad nebija darījis pāri un allaž aizstāvējis, kad citi bija klupuši virsū. Taču par visu to viņa domāja kā par kaut ko tādu, kam nav nekāda sakara ar viņai veicamo darbu. Pēdējo reizi viņa apstājās savas jaunās mājas istabas vidū; par to bija priecājusies visa ģimene, un arī ar Zaharu tā bija samierinājusi. «Kas bijis, tas izbijis,» viņa sev skarbi teica, pareizāk sakot, to pateica kāds cits, pinkains un nežēlīgs, kas bija ieperinājies viņā pirms kādas stundas un skarbi norādījis, ko un kā vajag darīt. «Ik pavasari zemē kaisa sēklu un ik rudenī novāc ražu. Te zudīs arī mans, kālab gan man būtu jā vaimanā par svešu.»

Aizvien vēl žēlodama savu «underu», viņa atnesa no priekšnama kannu ar benzīnu, izlaistīja to pa grīdu, gar sienām un logiem, uz piedzērušo kājām, bet savu «underu», lai mazāk mocītos, aplēja pamatīgāk, līdz pašām krūtīm un vēl piesedza viņam seju ar karavīra segas stūri. Ar otru kannu pietika, lai aplietu grīdu un solus otrā istabā un priekšnamā, pēc tam, juzdama, ka no kodīgās smakas sāk trūkt elpas, viņa ar pašai nesaprotamu niknumu un mokām gluži kā ar vienu vēzienu atcirta nost visu savu agrāko nelaimīgo mūžu, jau no āra iesvieda degošo kvēpeni priekšnamā, un tajā pašā mirklī mājas iekšā kaut kas nobūkšķēja un tā piegāzās pilna virpuļojošas rēkoņas. Ar pūlēm piekļuvusi klāt, Jefrosiņja vēl, cik spēka, aizcirta durvis, piespieda tās un iesprauda dzintelē stipru ozola puļķi; viņa juta, ka tikai baļķu siena, kas šobrīd bija vājš aizsegs, atdala viņu no mežonīgās uguns varas; teciņus pa dārziem Jefrosiņja aizskrēja uz Grigorija Vasiļjeviča māju. Rokas oda pēc benzīna, un viņa pa ceļam grāba zemi un berzēja ar to plaukstas; Grigorija Vasiļjeviča pagalmā viņa aizelsusies atspiedās pret šķūnīša stūri, un šajā mirklī debesīs uzšāvās uguns stabs un pa visu ciemu sāka skanēt satrauktas balsis un kliedzieni; ienirusi priekšnamā, viņa ieskrēja savā galā, steidzīgi norāva apģērbu un ielikās gultā, pūlēdamās uzminēt, vai Koja un Jegors ir jau aizmiguši. Patlaban viņai nebija nedz baiļu, nedz kādu citu jūtu, kam būtu kāds sakars ar notikušo; viņa gulēja uz muguras, rokas uz krūtīm cieši sažņaugusi. Koļa ar Jegoru mierīgi šņākuļoja, un Jefrosiņja uz mirkli nedaudz nomierinājās; tad smacējošas baisas sagrāba viņu ar jaunu spēku. Aizdedzināja māju, sadedzināja dzīvus cilvēkus, kaut arī vāciešus, un arī to biezlūpi piedzērušo «underu». Dzīvus cilvēkus sadedzināja ugunī, viņa domāja, pirmatnēju, neizturamu baiļu pārņemta, un mēģināja gan skaitīt lūgsnu, gan raudāt, taču nekas nesanāca ne no lūgsnas, ne asarām; jūtīgi uztverdama katru troksnīti, viņa gluži pamirusi gaidīja, kas tagad notiks; tad kāds sāka dauzīt pie durvīm.

— Frosja! Frosja! — atskanēja Grigorija Vasiļjeviča uztrauktā balss. — Tava māja deg! Ātrāk!

Jefrosiņja ieraudzīja viņam aiz muguras stārasta To-robova plato seju; tas, pastūmis Grigoriju Vasiļjeviču nost, pienāca klāt.

— Kad tu no viņiem aizgāji? — viņš noprasīja, cieši nopētīdams Jefrosiņju. — Tagad nelaime, nelaime visam ciemam! Kad aizgāji?

— Neskaties, nekauņa! — Jefrosiņja uzbrēca. — Kad satumsa, tad arī aizgāju, viņi tur dzeršanu sarīkoja...

— Neauro, ko te lēkā, dibenpusi rādīdama? Tagad tev sarīkos dzeršanu! — Stārasts nopurināja galvu un izskrēja laukā.

Brunčus uzrāvusi, Jefrosiņja tāpat basām kājām izskrēja viņam pakaļ; acīs iecirtās ugunsgrēka asiņainā blāzma. Viņa metās pakaļ pārējiem, šobrīd pakļaudamās nevis savām bailēm vai gribai, bet neapzinātam instinktam; vajadzēja turēties citiem līdzi un kliegt pilnā balsi.

— Teicu jau, teicu, nodedzinās šitie velna murmulētāji mājul — viņa, elpu tverdama, pārriklis kliedza. —■ Ak kungs, ko nu lai daral? Kā lai dzīvoju ar bērniem pa svešiem kaktiem? Dēlu aizdzina, māju nodedzināja, kur lai tagad liekos? Ak, mana nabaga galviņa! Kas tik viņai nav jāpaciešl

Lai gan saskrējušie cilvēki darīja, ko spēja, Derjuginu jaunā, tikai pirms četriem gadiem uzceltā māja nodega līdz pamatiem, gāja bojā arī visas saimniecības ēkas un segtā vācu automašīna, kas stāvēja turpat durvju priekšā. Uguns pārsviedās arī uz Poļivanovu šķūni, taču to izdevās izglābt, vienīgi jumtu vajadzēja noplēst, un vectēvs Makars nākamajā nedēļā sāka klāt jumtu no jauna,

CETURTĀ DAĻA 1

Četrdesmit otrā gada agrā pavasarī, kad Ignats Kuzmičs Sviridovs, glābdams A|onku no aizdzīšanas uz Vāciju, aizveda viņu uz Sļepņas mežiem, uz Gorbaņa vienību, kas tajā laikā jau bija krietni vien izaugusi, Aļon-kai bija septiņpadsmit gadu un viņa jau bija izvērtusies par ļoti glītu meiteni; pelēkajās acīs bez kāda iemesla iezagās te tāds kā viegls smaids, kā skumjas, kas pārslīdēja arī svaigajām, vēl neviena neskūpstītajām lūpām, un visi klātesošie tad allaž apklusa; Gorbaņs, gara auguma baltkrievs ar pakumpu muguru un iekritušām krūtīm, reiz ieraudzījis viņu štābā, kļuva domīgs un sāka purpināt sev zem deguna, ka no šitādas meitas vienībā varot sagaidīt visādus pigorus un kašķēšanās vien iznākšot. Viņu norīkoja strādāt vispirms virtuvē, pēc tam pārcēla uz partizāņu hospitāli, un viņa itin ātri iemācījās veikli pārsiet, šļircināt zāles, aši aptvēra, kas kurā gadījumā lietojams, un operāciju reizēs nekļūdīgi pasniedza ķirurgam vajadzīgos instrumentus. Pirmajā laikā viņu mulsināja tas, ka bija jāskatās uz gluži kailiem vīriešiem, taču viņa bija augusi brāļu vidū un jau no bērnības radusi apkopt viņus. Tas palīdzēja pierast arī šeit; vēlāk jau viņa pati pamanīja, ka savainotai vīrieša miesai it kā pazūd viss, uz ko būtu kauns skatīties un kam neērti pieskarties; vieni nomira, un tos apglabāja, apbēra ar zemi tepat vecu bērzu ieskautā gaišā noriņā, citi izveseļojās un aizgāja, un Aļonka aizmirsa viņus; taču biežā noņemšanās ar nevarīgu vīrieša ķermeni padarīja Aļonku vēsāku, skarbāku un atturīgāku, viņai tas bija ikdienas darbs, bet tas bija nepieciešams un svarīgs darbs, kas vienīgais palīdzēja^ viņai visas tautas nestundās pakļaut un atdot visu labāko, kas vien viņā bija. Tikai pie viena viņa nekādi nespēja pierast — pie tā, ka cilvēka miesu var graizīt, kā vien vēlas, atstājot no rokām vai kājām tikai kroplus stimbēnus, un tad viņa skrēja uz staltu, baltu bērzu ieskauto noru un izmisīgi raudāja, iedomādamās uz operāciju galda savu tēvu vai kādu no brāļiem.

Ārsti un ievainotie viņu mīlēja, bieži vien ar patiku noraudzījās viņā, bet Aļonkai visi viņi šķita pēc sejas vienādi, taču ap vasaras vidu, kad jau sen bija papilnam sēņu un visādu ogu un arī rieksti jau bija krietni aizmetušies, viņai vajadzēja pārģērbt kādu tikko atvestu ievainoto, griezt šaurās karavīra bikses, jo bija ievainots stilbs, bet otra granātas šķemba bija aiztriekusies labajā pusē gar ribām, un viss viņa apģērbs bija piesūcies pilns asiņu. Viņš bija glīts un jauns, lūpas no sāpēm apkaltušas gluži sausas; viegli pagriezusi ievainoto uz sāniem, cenzdamās nenodarīt liekas sāpes, Aļonka veikli izģērba viņu, lai nomazgātu asinis no visas miesas, bet, kad izmeta no telts puiša apģērbu, nemaldīgi saprata: bija noticis kas neparasts. Pat neatskatīdamās Aļonka redzēja viņa ķermeni ar ievilktu, jauneklīgu vēderu, platu un pareizu krūšu kurvi un garām, spēcīgām kājām; viņas pirksti atcerējās puiša ādas siltumu un vingrumu, un viņa, mirkli pasvārstījusies, atskatījās. Puisis nolūkojās Aļonkā, un kaut kāda dīvaina vara pavēlēja, lai viņa garāmiedama uzliek plaukstu uz viņa acīm, taču jau pēc mirkļa, vēl nesaprotamāku jūtu pārņemta, viņa atkal sastapās ar ievainotā acīm, un sirds nojautās sažņaudzās un iesāpējās; viņi it kā bija pazinuši viens otru pēc daudzu, daudzu gadu atšķirtības; pa starpu bija bijusi balta gaisma, kas cirtās sejā, arī tumsa un putenis, bet viņi bija gājuši un gājuši, nošķirti viens no otra, taču zinājuši, ka reiz abiem jāsatiekas, un nu beidzot bija sastapušies, un vispirms viņu pazina Aļonkas rokas, pirkstu galiņi pazina viņa ādu, un, kad tas bija noticis, viņš par atbildi paskatījās uz Aļonku no savas esamības dziļumiem, no smagā, karstumu uzvēdītā sapņa, tad it kā pēkšņi iznira no tā un viņam aizcirtās elpa.

Tas bija Aleksejs Sokoļcevs, viens no visdrosmīgākajiem un pārgalvīgākajiem Gorbaņa izlūkiem; Aļonka nomierinoši uzsmaidīja viņam, apmazgāja un sāka pārģērbt, un puisis, nogaidījis izdevīgu mirkli, ar savām karstajām lūpām pieplaka pie meitenes rokas. Viņa nekā neteica, tikai priecīgi nosarka; Aļonka pamanīja, ka viņš itin kā saīgst par savu nesavaldību, bet tas vairs nekā nespēja grozīt; Sokoļcevs mierīgi aizmiga, un viņa, padarījusi visu, kas bija darāms, pieteica dežūrārstam, ka iet mazgāt saites un veļu, un, sasējusi prāvu paunu asiņainu lupatu, aizgāja uz pazīstamo vietu pie meža strauta, kur bija atrodami trekni māli. Aļonkai tie aizstāja ziepes, viņai šķita, ka šī zilganā glūda ar aso sēra smaku labi izņem netīrumus; vispirms viņa izberza un izskaloja saites un izkāra tās uz krūmiem, kur tika klāt saule un vējš, un tad ķērās pie apakšveļas. Odens strautā bija auksts un straujš, Aļonka reizēm redzēja uzmanīgas tumšas zivteles, kas izpeldēja no zāles, tās, gluži kā nosmailināti irbulīši, turējās cita citai blakus un pēc katra mazākā troksnīša aizšāvās kur kurā un paslēpās zemūdens zālājos.

Līdz karam Aļonka bija paguvusi nobeigt devīto klasi, taču galveno izglītību bija guvusi dzīvē, viņas asais sievietes prāts vienā mirklī uztvēra visu, un tās vietas, kur bija tukšums vai neziņas bezdibeņi, aizpildīja_ viņai raksturīgā iztēle un emocijas; skalodama novalkātās, līdz caurumiem izdilušās vīriešu apakšbikses, Aļonka mulsi smaidīja; viņa redzēja gan glītu mājiņu ziedošos ķiršos (ķiršiem jābūt katrā ziņā!), gan viņu, Aļošu, Aļonka jau agrāk bija dzirdējusi, ka viņš protot vāciski un beidzis nez kādu institūtu, vienībā par viņu klīda leģendas, — valodas zināšana viņam ļāva iekļūt citiem pat nepieejamās vietās, taču Aļonka vēlējās, lai viņš rīkotos ar cirvi, un viņš to arī darīs, bet mājas priekšā rotaļāsies puišelis, viņu dēls, tādiem pašiem gaišiem matiem un gaišām acīm un katrā ziņā līdzīgs tēvam, dēls izaugs viņas acu priekšā un aizbrauks mācīties uz lielu pilsētu... un nav zināms, cik Aļonka vēl tālu aizsapņotos. Viņa noslaucīja pieri un nobijās gan tādēļ, ka bija tiktāl aizdomājusies, gan arī tādēļ, ka atcerējās puiša augumu ar patumšo ādu un tādā izskatā, ka pēkšņi sametās karsti.

Viņa apjukusi atspiedās pret vecā alkšņa stumbru un it kā pamira; nav labi, kauns par tādām lietām domāt, kā būtu teikusi vecā Avdotja; viņas dēļ Ivanu aizdzina uz Vāciju, nez kā viņam klājas? Tēvocis Ignats nesen bija aizgājis uz ciemu, teica: labi, ka neviens nezinot, kur viņa palikusi, citādi visu ģimeni būtu cietumā iebāzuši. Arī māte pēc visa notikušā savārgusi; kauns, kauns šādā nestundā domāt par sevi vien. Tikai viņš pielipis kā nolādēts, visu laiku rēgojas acīs, bet kas viņā tāds īpašs ir?

Kin nekas, puisis kā daždien puisis, vai tad mazums tādu? Kad viņa iet pa nometni, blenž no katra stūra, ka visus ne pamanīt. Protams, protams, pieņemsim, ka viņa vairs nesastaps Alekseju, nu un tad?

Sajutusi, ka no šādas domas sirds sāk gāzties kaut kur lejup nez kādā bezgalīgā bezdibeni, Aļonka satrūkās un jau gribēja mesties prom, bet tūdaļ atkal atspiedās pret veco alksni. Uzmācās dīvainas bailes par sevi; viņa nekā nespēja paredzēt uz priekšu, viņa bija sajutusi’ dzīves svelošo, nežēlīgo elpu un no šī nesaprotamā mulsuma un vel vairāk no nesaprotamā prieka, kas bija pārņēmis viņu, pēkšņi kļuva it kā vecāka; Aļonka nezināja, kas notiks ar viņu, bet kaut kam, kaut kam tādam, ko viņa vēl nekad nebija izbaudījusi, katrā ziņā bija jānotiek;’ taču arī tā nebija pārliecība, bet drīzāk gan tāla priekšnojauta; Aļonka ar pūlēm dziļi ievilka elpu, seja kaisa, un, kaut arī jau bija laiks iet, viņa, cenzdamās nomierināties, aizvien vēl vilcinājās.

Atgriezusies pie sanitārās daļas teltīm, viņa vispirms ieskatījās pie Sokoļceva un ieraudzīja, ka puisis guļ, gaišās, garās uzacis dusmīgi saraucis; Aļonka iegāja teltī un pastāvēja pie viņa, neparasti vērīgi pētīdama puiša seju. «Re nu, es jau mīlu viņu, bet, kas no tā iznāks, neviens nezina,» viņa nodomāja. Un nav arī jāzina, viņai ir labi kopā ar viņu — un vairāk nekā nevajag; Aļonka saudzīgi sakārtoja noslīdējušo pārsēju, un puisis tūlīt atvēra acis.

— Ak tā esat jūs, — ievainotais aizsmakušā balsī it kā atviegloti noteica un, drusku nobālis, aikal aizmiga; viņš gulēja glīti, lūpas bija sakniebtas, elpa tikko dzirdama, viņš_ pārāk ilgi bija turējies pēdējiem spēkiem, un nu bija uznācis vārgums; Aļonka uz pirkstgaliem pakāpās nost.

Kopš šīs dienas viņiem viss arī sākās; Sokoļceva ievainojumi nebija bīstami, un jau pēc nedēļas ar parocīgas nūjas palīdzību viņš sāka staigāt pa mežu, un allaž sagadījās tā, ka viņi palika divatā, — visi jau bija to pamanījuši un reizēm pazobojās par šo mūžam nebeidzamo dzīvības rotaļu, un visi bija pārliecināti, ka starp viņiem abiem viss jau izlemts, tikai tas nebūt tā nebija. Paliekot ar Aļošu divatā, Aļonka katrreiz nobijās; Sokoļcevs kļuva it kā vecāks, noslēdzās sevī, tā garīgā tuvība, kas nezin kad un kādēļ starp abiem bija radusies, ļāva klusēt arī divatā; Sokoļcevam netikās runāt, viņš lielākoties gulēja zālē un skatījās debesīs, un vēl viņš pīpēja, pīpēja daudz un kāri, bet, kad izbeidzās tabaka, kļuva viegli saērcinams un acīm redzami cieta; Aļonka bija ievērojusi, ka viņš nekad nelūdz uzsmēķēt no citiem, kā to darīja visi pārējie.

Reiz Sokoļcevs posās kārtējā uzdevumā, turklāt ļoti grūtā, kā to Aļonka nemaldīgi nojauta; diena bija patīkama un saulaina, un viņi aizgāja uz savu iemīļoto vietu, nelielo klajumiņu pie meža strauta, kur bija gaišs un sauss un visapkārt slējās veci bērzi ar līdz pat zemei noslīgušiem zariem, un šī viņu tikšanās beidzās ar to, ar ko parasti beidzas visas tikšanās, kad jauna meitene un spēcīgs, veselīgs puisis paliek divi vien, turklāt kad viņi viens otram aizvien vairāk iepatikušies. Un, jau gulēdama uz viņa cietās, kā no dzelzs veidotās rokas, Aļonka ne par ko nedomāja, tā laikam bija pati lielākā laime zemes virsū, un tas, ko viņa patlaban bija izjutusi, itin nekad vairs neatkārtosies, tāds pārdzīvojums nemaz nevar atkārtoties, un tas ļāva viņai pavisam citādi izprast un pieņemt viņu, vīrieti.

— Mēs ejam šovakar, — viņš teica, Aļonku žēlodams un baidīdamies runāt ar viņu atklāti; vainīgs viņš nejutās, jo ilgāk valdīt sevi vairs nespēja, viņš jau tātik ilgi un varonīgi bija turējies sev tik neierastā saprātīguma robežās. Bet tagad vajadzēja visu atgriezt atpakaļ parastajos ietvaros, nedrīkst pieļaut, ka meitene galīgi zaudē galvu, viņš taču nepieder pats sev. — Aļonka, — viņš teica, un balsī ieskanējās savāds biklums, — Aļonka, es taču neesmu nekāds krietnais cilvēks, man nevar uzticēties. Ņem to vērā.

— Man ir cigaretes, vesela paciņa, — viņa priecīgi teica, nemaz nevēlēdamās klausīties puiša vārdos, un, kaut kādu nelāgu nojautu pārņemta, domāja par to, ka viņam nav vairs ko smēķēt, jo visā vienībā jau trīs dienas nebija tabakas. — Gribi, atnesīšu?

— Tu, Aļonka, esi neparasta meitene, — Sokoļcevs teica, ar pirkstiem viegli pieskardamies viņas uzacīm, tīksminādamies par viņu un kaut kur sirds dziļumos skumdams. — Kaut kad tu vari to nožēlot. Nolādēsi pat to stundu, kad tikāmies.

— It nekad! — Aļonka ar gavilējošu sirdi atteica, skūpstīdama viņa pirkstus. — Tas nekad nenotiks. — Viņa noskūpstīja puisi vienreiz, tad otrreiz. — Tu, Aļoša, daudz domā, no tā jau var sajukt prātā. Tu šodien runā tā, ka kļūst rūgti. Nevajag, Aļoša, man ir labi un negribas ne par ko domāt.

Kaut kas bija noticis ari ar puisi, Aļonka pati to juta, ka ar viņu kaut kas noticis, un doma, ka viņa taču Aļošu nemaz nepazīst, uzradās piepeši un pamodināja slimīgu ziņkāri; un, tāpat kā pirms tam bija iepazinusi viņa miesu, Aļonkai tagad iegribējās uzzināt visu par viņa dzīvi kopš tā brīža, kad viņš bija piedzimis, tad Aļonka atcerējās savu jaunāko brāļuku Jegorušku un atkal nodomāja, ka tas ir gluži kas cits. Sokoļcevs tajā pašā laikā domāja, ka viņš laikam patiešām mīl šo trauksmaino meiteni, tikai mīl pavisam savādāk, nekā bija mīlējis citas sievietes līdz šim, viņš nodomāja, ka jau pirmajā reizē viņā bija radušas kaut kādas neremdināmas alkas pēc viņas un tās kļuva aizvien spēcīgākas; vēl nekad un ne ar vienu viņam nebija bijis tik patīkami; jau bija radusies zināma atkarība no viņas, un tas kaitināja, viņš taču šādu greznību nedrīkst atļauties; viņam nebija tiesību solīt ne viņai, ne pašam sev pat nieka sīkumu, viņš jau pats sen bija aizmirsis, ka ir_ trīsdesmit sestajā gadā šahtas iegruvuma brīdī bojā gājušā Donbasa inženiera dēls; nekad agrāk viņš neko lielu nelauzīja galvu par tām, ko bija sastapis savā ceļā un ko pēc tam vajadzēja bez miņas aizmirst un iet talak, un nu liktenis bija savedis viņu kopā ar Aļonku, un, lai gan pats dievs tas kungs, ja tāds vispār būtu, nespētu pateikt, cik Sokoļcevam vēl ilgi lemts nodzīvot šai-saulē, tieši viņai, Aļonkai, viņš nevēlējās nodarīt ļaunu. Tada nu vienreiz ir šī pasaule — kurš kuru, bet vispatīkamāk būtu pamest to visu, paņemt viņu un braukt, kurp acis rada, uz kādas dzidras, klusas upītes krastu; lielākā daļa cilvēku, ar kuriem viņš patlaban ir kopā un kuri taisās vēl ilgi dzīvot un cīnīties, taču aizies bojā, bet Aļonku viņš neatdos nevienam, ne vāciešiem, ne savējiem; viņš sarunās, un Aļonku nogādās uz aizmuguri, reiz taču pienāks arī karam gals... Laikam viņā bija pamodusies sena Sokoļcevu asins, varbūt tieši tā stepiešu piejaukuma daļa, kas bija likusi viņa vectēvam, precētam cilvēkam jau krietni gados, bez apdoma mesties pakaļ čigānietei un tās taboram uz pasaules viņu galu. Tā viņš arī pazuda bez miņas. Tomēr, lai notiktu kas notikdams, viņš nav gribējis un negrib viņai ļauna, viņš saprot, ka tas viss — mīlestība un viss pārējais — ir blēņas, taču, kā liekas, viņš laikam tomēr mīl, tā vien šķiet, ka meitene apgriezusi viņā otrādi kādu mehānismu, un tāpēc aizvien biežāk sametas dīvaini ap sirdi. Viņš sāka domāt par Aļonkas pienākumiem, par to, ka viņas rokas pieskaras arī citiem, viņa tos izģērbj un mazgā un redz tādus, kādi viņi nākuši no mātes miesām; viņam acis aizplīvuroja sarkana migla, un viņš bija gatavs nogalināt; Aļonkas rokas drīkst piederēt tikai viņam, un brīžos, kad viņam izdevās pavērot sevi no malas, šīs agrāk nepazītās jūtas pārsteidza un biedēja. Patlaban viņš to sev neatļāva; līdz vakaram bija palikušas piecas stundas — un nedrīkstēja aizsapņoties un domāt par blakus lietām. Viņam ir savs ceļš, viņam patīk iet un just krūtīs nāves draudu adatiņas, kad jebkura neuzmanība var ietriekt tās pašā sirdī, un allaž šķiet, ka viņš iet pa kādu izgaismotu ceļu, bet visu apkārtni nosegusi necaurredzama tumsa un tikai kaut kur aiz apvāršņa nojaušama tāla saule; viņš zināja, ka tas viss nemaz tā nav, ka viss notiek rupjāk un vienkāršāk un nav nekādas tumsas un ceļa, bet ir cīņa uz dzīvību un nāvi, kas nepazīst nekādas līdzjūtības, tikai viņam negribējās tā domāt; pats sev viņš likās patstāvīgs un nošķīries no visas pasaules; viņam nekā nevajadzēja, ne naudas, ne varas, tagad viņam bieži kārojās tikai vienkāršas mierīgas dzīves, un dzimtenes jēdziens viņam lāgiem bija kā tāda apslēpta sāpe, un nu patlaban, gulēdams blakus Aļonkai, viņš nobijās.

Sokoļcevs nekad nebija baidījies sevis dēļ, un visi, kas pazina viņu tuvāk, brīnījās par šo gandrīz patoloģisko bezbailību, šķita, ka uz viņu visu laiku iedarbojas kāda narkotiska viela, tā pati pie sirds noglabātā nāvējošā ledus plēksnīte, kas pie katra neveikla pagrieziena varēja sadrupt, pēdējo reizi sakustēties, un nu viņu pārņēma agrāk nepazīta nevarības sajūta; šķita, ka viņš ir izrauts no ierastās vides, un neizpratnē nolūkojās baltajos bērzos, lapotnes zaļajās strūklās, un blakus atradās pati jaukākā meitene, kādu viņš jebkad sastapis; pirmo reizi mūžā viņš iedomāja, ka Šī te patiesībā arī ir krievu zeme un par to, tieši par šādu te, viņam bērnībā bija dziedājusi un stāstījusi māte.

Sokoļcevs gribēja pavīpsnāt kā agrāk, taču parasto, vieglprātīgo, mazliet ironisko noskaņojumu viņam neizdevās atgūt. Šīs pārvērtības sajūta pastiprinājās aizvien vairāk; lai atkal iejustos ierastajā noskaņā, viņš sāka al-kaini skūpstīt Aļonku un uz brīdi aizmirsās; pievakarē tā pati asā pārvērtības izjūta atkārtojās vēlreiz; uzdevumā viņi devās divatā, taču viņam visu laiku neizgāja no prāta doma, ka atgriezīsies viņš viens, tas dīvainais Pekarevs, kas allaž cenšas uzvelt sev smagāku nastu, paliks kaut kur tur, nezināmībā, un viņš pārnāks no uzdevuma viens pats un pavilks zem savas negaidītās meža pasakas svītru; plāns, kas bija izstrādāts kaut kur augšā, sācis īstenoties, un viņš, Sokoļcevs, jau sācis aust šajā daudzpakāpju tīklā savu pavedienu.

Kad viņi gāja prom, Aļonku viņš vairs nesastapa, viņš vispār nesastapa nevienu, un visapkārt, miklā un siltā miglā ietinies, nekustīgi slējās mežs, tikai klusuma gan nebija; mežs turpināja savu saspringto dzīvi, varēja saklausīt neskaidru čaboņu, pa zemi kaut kas skraidīja un čaukstinājās. «Gana, gana,» Sokoļcevs pats sev pikti uzbrēca, «ko tu ķērc, ka pārnāksi viens pats? Bet kāpēc ne Pekarevs, tieši Pekarevs ņems un atgriezīsies, bet tu paliksi.»

Šādas neiespējamas varbūtības pārsteigts, Sokoļcevs norāva apses lapu, iebāza to mutē un pakošļāja; rūgtums šķita pat patīkams. Nervi sāk uzdot, viņš nodomāja, bet vēl taču nekas nav noticis, muļķības vien ir, jānomierinās, citādi aptrūks spēka.

2

Gorbaņs, sāpošo plecu pieturēdams, gulēja un cītīgi pētīja būdas jumtu un, lai sakārtotu domas, jau kuro reizi atkal pārskaitīja tajā bērza kārtis; pēdējās kaujas laikā viņš bija kļūmīgi ielēcis ratos, atsities ar atslēgas kaulu pret apmali, un nu jau otro nedēļu smeldza plecs un arī viss mugurkauls; šonakt viņš gaidīja sakarnieku no Brjuhanova, tad beidzot kaut cik noskaidrosies situācija un varēs pieņemt vajadzīgo lēmumu, visvairāk ticams, ka pienāks pavēle doties reidā uz Minsku un tālāk vai arī uz dienvidiem, uz Piekarpatu pusi pēc agrāk izstrādāta plāna, ari laiks ir piemērots, vasaras nogale, gan barību zirgiem, gan pārtiku pašiem varēs papildināt pa ceļam, tikai viņš nekādi nespēj pilnībā izprast šāda reida nozīmi, pareizāk sakot, viņš saprot, tikai nevar to pieņemt daudzu iemeslu dēļ. Gandrīz nav nekādu šaubu, ka vācieši vienību pamatīgi izplucinās, varbūt pat galīgi sagraus; bruņojums — kas nu kuram pa rokai gadījies. Un pats galvenais, ka nav ne Pekareva, ne Sokoļceva, viņiem jau sen vajadzēja būt atpakaļ, vēl pirms nedēļas, no viņu izlūkošanas rezultātiem atkarīgs daudz kas: viņiem jāaizsāk neredzamā ķēdīte, kas norādīs reida pirmo posmu, un daudzējādā ziņā jāveicina tā labvēlīgs iznākums.

Gorbaņs izstiepās savā cietajā guļvietā no nelīdzenajām, šā tā apdarinātajām kārtiņām, viena no tām bija pārlieku kūkumaina un visu laiku traucēja, lai viņš grozījās kā grozīdamies, un Gorbaņs nolēma, ka vajadzēs šo kūkumaino kārti aptēst. Lielajā būdā, kas kaut kādi atgādināja istabu, lodāja viegls vējiņš un tikko manāmi oda pēc augu trūdiem. Pēdējā laikā Gorbaņs maz gulēja, trīs četras stundas diennaktī, un patlaban viņš jutās pavisam savādi: acīs grauza, galva dunēja, taču viņš nekādi nevarēja aizmigt, gribēja un nevarēja, un apskauda štāba priekšnieku un komisāru, kas otrā kaktā gulēja ciešā miegā; viens no viņiem lāgiem pat skaļi iekrācās. Gorbaņs zināja, ka viņš ir vesels cilvēks un ka bezmiegs nāk no pārguruma un saspringuma; viņš vēl nodomāja, ka šāda prātošana nekam neder, ka tā nekā nemainīs un nekādi nelīdzēs; bija karš, visa tauta un katrs atsevišķs cilvēks dzīvoja pēc gluži citiem likumiem nekā parasti, un pat nāve — pats nesaprotamākais un smagākais — ieguva pavisam citu nokrāsu; nāve pašā dzīves plaukumā, divdesmit trīsdesmit gadu vecumā nevienā vairs nemodināja bailes un neizpratni, karā tā bija parasta parādība. Pateica tikai, ka krituši divdesmit vai simts, vai arī vairāki tūkstoši cilvēku; dzīvais, neatkārtojamais cilvēks izgaisa starp vienkārši kritušajiem tādā un tādā vietā, tādā un tādā dienā, veicot tādu un tādu uzdevumu vai ejot uzbrukumā, un, ja agrāk dzīve gādīgi auklēja katru cilvēcisku būtni, tad patlaban tā akli grūda zem nāves izkapts tūkstošus un desmitus tūkstošus laimei audzinātu cilvēku, un ši izkapts vēzēja bez mitas. Karā laikam visā kailumā atklājas dzīves traģiskā būtība vispār; parastajos apstākļos nāvi un sairšanu varēja izskaidrot, dažnedažādi gudri spriedelējot par kustības nepieciešamību, par paaudžu nomaiņu, karā tas nebija iespējams.

Kamēr Gorbaņs kāvās ar bezmiegu un mocījās ar šādiem abstraktiem prātojumiem, simt kilometru no viņa, prāvajā rajona ciemā Belopoļjā kādā no lielām mājām notika pratināšana. Aiz muguras atliektās un cieši ap elkoņiem sasietās Sokoļceva rokas bija notirpušas, viņš stāvēja pie sienas un visu laiku baiļojās, ka tik viņu kāds no tās neatstumj; ar īsiem pārtraukumiem viņu pratināja jau trīs dienas, un vairs nebija spēka turēties kājās. Pekarevu, kas bija vairāk novārdzis un jau ne vienu reizi vien nošļucis zemē, nosēdināja uz krēsla, un viņš sēdēja, galvu uz labā pleca noliecis; stāvēt viņš vairs nespēja, un ik reizi, kad viņu mēģināja nostatīt stāvus, viņš zaudēja samaņu un nogāzās uz grīdas. Sokoļcevs redzēja, ka Pekarevs ir nomocīts līdz pēdējam, bet tajā pašā laikā pēc kādām savām nenosakāmām pazīmēm juta, ka viņš ir ne-iedragājami mierīgs, un tas zināmā mērā nomierināja arī Sokoļcevu; caur aizpampušo acu spraugām paskatījies uz blondo virsnieķeli ar ideāli šķību celiņu pašķidrajos matos, viņš sajuta uztūkumos pie acīm sāpes, pēkšņi viņu no virsnieķeļa uz mirkli nošķīra kāds zilgs mirdzums, bet tas bija tikai viegls reibonis no bada un triju dienu ilgās nepārtrauktās dauzīšanas; viņš sagrīļojās, atcerēdamies, cik muļķīgi abi bija iekrituši, un jauns niknuma uzplūdums piešķīra spēku un prāta skaidrību, var gadīties, ka vēl izdodas apmānīt vai izmukt, jo vairāk tāpēc, ka šis nolaizītais stratēģis, šķiet, taisās viņus nez uz kurieni sūtīt; nav divu domu, ka šo savu varoņdarbu viņš aprakstīs vēstulēs kā visa kara galveno notikumu. Un kurš gan varēja iedomāties, ka vācieši būs ielīduši tādā nomaļā kaktā? Pats velns viņus šurp attrencis, dzīvo kā dieva ausī, jautā šādas tādas aplamības, laikam, nabagiem, garlaicīgi, visādi vēl var gadīties. Uz nakti viņus abus ar Jemeļjaniču iegrūž pagrabā, kas ož pēc veciem, sadīgušiem kartupeļiem, un šķiet, ka nav pat sargkareivja, cik reižu viņi nav dauzījušies pie durvīm, taču nekad neviens nav atsaucies. Ja varētu īsti noskaidrot, kāpēc vācieši šeit uzradušies, bet tagad jāskatās šajā kungā, bet šis sēž, krēslā atgāzies, un arī tulks tāds dīvains, it kā būtu tuvos draugos ar priekšniecību, sarunājas, sasmaidās; tiesa, laiku pa laikam abiem uznāk niknums, tad sāk sist, bet arī tas no garlaicības un bezdarbības. Arī stārasts šeit ir drūms, iebiedēts vīrs, acīs neskatās, sēž pie durvīm uz sola, šauteni starp ceļiem iespiedis (bet šautene ir mūsējā, trīslī-niju), pat atbildēdams uz virsnieka jautājumiem, lūr grīdā, laikam jūtas gaužām neomulīgi.

— Tagad tā, biedru kungi, — virsnieks ar tulka starpniecību saka, pētīdams savus rudām spalviņām apaugušos pirkstus ar rūpīgi apgrieztiem nagiem, viņa balsī saklausāma zobgalība. — Pietiks vazāt citam citu aiz deguna. Labāk atzīstieties tagad, jo rīt jau būs par vēlu. Rīt mums kļūs skaidrs, no kurienes jūs esat un kas jums iedevis šitos papīreļus... mēs aizsūtījām uz Soloču speciālu cilvēku.

— Mēs esam no Soločas, — Sokoļcevs iekaltā vienai* dzībā atbild. — Braucām uz pilsētu, šo to vajadzēja saim* niecībai iegādāties... Aplam zirgu atņēmāt,,, pašiem taču no tā sliktums vien iznāk.

Virsnieks nesapratnē skatās uz tulku, pēc tam uz So* koļcevu, un Sokoļcevs paskaidro:

— Kas nu tur, pan virsniek, ko nesaprast, pavisam vienkārši. Ja zemniekam labāk klājas, arī valdīšanai atlec labums.

Noklausījies tulku, virsnieks māj ar galvu un jautri smejas, un viņa seja kļūst pavisam jauneklīga, šitas aziāts katrā ziņā blēdās, viņš jautri domā, tā jau nu šo uztrauc Vācijas vajadzības, pārāk lielu goddevību tēlo. Blēdis un laupītājs, virsnieks domā, bet, tā kā abi aizturētie viņam pagadījušies pavisam nejauši un viņu pratināšana ir drīzāk izklaidēšanās nekā pienākums, virsnieks ir mierīgs. Viņam ir labi šajā nomaļajā ciemā prom no priekšniecības acīm, te viņam kopā ar kareivju vienību uzdots apsargāt inženieru grupu, kas tepat netālu pētī sagrautās raktuves; rīt inženieri beidz savu darbu un vajadzēs atgriezties Smoļenskā; virsnieks nezina, ko lai iesāk ar šiem diviem klaidoņiem. Sirds dziļumos viņš ir cieši pārliecināts, ka viņi nav nekādi zemnieki, bet gan iznākuši no meža, taču, no otras puses, var jau būt arī tā, kā viņi apgalvo, un vazāt viņus sev līdzi divsimt kilometrus uz Smoļensku, bet pēc tam nokļūt priekšniecības acīs muļķa lomā nav ne mazākā prieka; būs jānošauj, un nav ko ķēpāties. Viņš jau gribēja likt, lai to izdara, taču, paskatījies uz Pekarevu, kas ar savu trulo, neiedragājamo mieru gluži negribot iedvesa cieņu, viņš sāka šaubīties un pavēlēja ieslēgt viņus vēl šo pēdējo nakti pagrabā, un pēc maza brīža jauniņš kareivis ar atpogātu apkakli izveda abus no istabas. Sokoļcevs pagraba durvīs aizkavējās, un kareivis iegrūda ar automāta stobru viņam mugurā; atskatījies Sokoļcevs ieraudzīja kareivja kailās, nosvīdušās krūtis, bija karsti. Uz mirkli Sokoļcevs iedomājās, cik būtu labi, ja varētu ietriekt šajās krūtīs nazi, un vācietis, uztvēris šo mirkli, iekams aizcirta smagās ozola dēļu durvis, mazliet pieturēja tās. Nokāpis zemāk, Sokoļcevs apsēdās, tas bija parasts zemnieku mājas pagrabs ar plēstu ozola baļķu pārsegumu un zemes sienām. Pa durvju apakšu iespīdēja gaisma, un, kad acis aprada, Sokoļcevs jau visu redzēja itin labi. Pāris pakāpienu zemāk bija apsēdies Pekarevs un atspiedies ar galvu pret sienu; vēsumā viņam kļuva labāk, un viņš atpūtās, Sokoļcevs redzēja viņa plecus un galvu ar iekritušiem deniņiem.

— Re, kādas lietiņas, Jemeļjanič, — viņš gandrīz miermīlīgi nomurmināja, jo zināja, ka tik un tā nekas nemainīsies. — Manuprāt, šitai maskarādei jādara gals.,*

Viņš piecēlās un jau kuro reizi sāka pētīt katru kaktiņu; rokas sataustīja aukstas piepes, pelējuma plēkas; pagrabs bija vecs, pārseguma ozola plankas šur un tur līdz pusei satrupējušas, un, ja būtu kāds dzelzs krāms... varētu atrast kādu vājāku vietu un izlauzties brīvībā. Reiz, kad viņus veda uz kārtējo pratināšanu, mājas saimniece pārlaida sagūstītajiem acis un it kā netīšām ieminējās, ka pagrabs viņai ir labs un sausā vietā izrakts, tikai viena nelaime — aiz vecuma drusku jau sagrabējis, bet kara dēļ nav iznācis laika salabot. Sokoļcevs baidījās no viena: ja pamanīs, ka viņi mēģinājuši bēgt, tad neviens vairs nepavisam neticēs, ka viņi ir Soločas ciema zemnieki; tāpēc vajadzēja rīkoties tā, lai viss izdotos uz galvošanu. Un šodien, pašās pratināšanas beigās, viņam nobrieda lēmums, ka ilgāk gaidīt nedrīkst; ja viņiem būs lemts nodzīvot līdz naktij, tad katrā ziņā jāmēģina izbēgt; Sokoļcevs nez kādēļ bija cieši pārliecināts: ja viņus nenošaus jau šovakar, tad rīt to izdarīs katrā ziņā; mirt no šī blondā vārguļa virsnieķeļa rokas, kurš pat savu varu izmantoja ar kaut kādu sīkmanīgu aprēķinu un cietsirdību un kura nagos viņi bija nokļuvuši aiz aklas nejaušības,— tas Sokoļcevam likās pārāk apkaunojoši, un viņš, cik vien augstu varēja aizsniegt, sprīdi pa sprīdim lēnām un rūpīgi aptaustīja sienas un pārsegumu un pagraba diben-sienā atrada iedobi; pārseguma šajā vietā nebija vispār, un nelielā iedobe laikam bija nosegta tikai ar pussatrūdē-jušu dēli un žagariem; Sokoļcevs stāvēja un rūpīgi taustīja dēli un tuvākās pārseguma plankas; pēc kādas pusstundas pie viņa pierāpās Pekarevs, kas bija drusku atguvies, arī pataustīja dēli un vienaldzīgi noteica:

— Pa šo lūku rudeņos ber pagrabā kartupeļus... un vēdina, ja nebūtu vāciešu, tā jau sen būtu atvērta.

— Vajadzētu izmēģināt... kā tev šķiet?

— Vajadzētu. Citādi beigas, mūsu cienījamais ārietis taču mums nemaz netic.

— Un pareizi dara. Arī es viņa vietā nebūtu tāds muļķis. Tur, pie durvīm, šķiet, mētājas sadauzīts čuguna pods, stiep, Jemeļjanič, to šurp, — Sokoļcevs teica; viņā jau bija pamodusies cieša pārliecība par izdošanos, un tāpēc viņš bija kļuvis it kā mundrāks un spēcīgāks; pēc tam kad viņi krita vāciešu rokās, vadību uzņēmās Pekarevs, to prasīja konkrētie apstākļi; Sokoļceva jaunība un strain jums šādā situācijā nenāca par labu, galveno lomu visā pratināšanas laikā spēlēja Pekarevs, cilvēks, kas daudz pārcietis un pieredzējis un kas tādēļ prata labāk savaldīties un izlocīties. Taču tagad, kad vajadzēja rīkoties, noteicošais vārds un lemšanas tiesības atkal piederēja Sokoļcevam, un, kad Pekarevs patiešām atrada pie durvīm vecu, izdegušu čuguna podu, ko saimnieki droši vien bija nometuši tur pirms gadiem desmit, viņš nopriecājās. Pekarevs vēl nezināja, kāpēc Sokoļcevam tas vajadzīgs, bet, kad Sokoļcevs ar savām dzelzs rokām salauzīja to un, paņēmis lielāko lausku, sāka kašņāt sakaltušo zemi un lauzt laukā pussatrunējušo dēli un žagarus, kas nosedza lūku, Pekarevs, kā nu prazdams, palīdzēja.

— Vienam jāstāv pie durvīm, — Sokoļcevs teica, — ej, Jemeļjanič, tu, citādi tiem var ienākt prātā līdz vakaram vēlreiz paņirgāties, un tad esam pagalam.

— Tas gan maz ticams, taču uzmanīt vajag, — Pekarevs piekrita. — Tikai tu arī pagaidām pārāk necenties, līdz tumsai vēl stundas trīs laika.

— Ap diviem naktī no mums te vairs nebūs ne smakas, — Sokoļcevs pārliecināti noteica, atcerēdamies Aļonku un vēl ciešāk sakniebdams sasistās un tāpēc sāpošās lūpas; laikam jau vācieši nemaz nedomā, ka mēs esam tik bīstami cilvēki, citādi nerīkotos tik nepiesardzīgi. Jā, laikam tā nav īsti šo vāciešu darīšana, tāpēc viss veicas tik viegli, bet tas, ka mūs vairākkārt piekāva, — tā nav liela nelaime, par to būs īpašs norēķins.

Viss notika viegli un bez sevišķām pūlēm; izlīduši pa šauro lūku un nokļuvuši brīvībā vasarīgi šalcošā dārzā un zem zvaigžņotām debesīm, kā Sokoļcevs, tā Pekarevs jutās kā pavisam citā pasaulē nonākuši, un nedēļu ilgā sēdēšana mitrajā un tumšajā pagrabā uzreiz aizmirsās. Saviļņodams gaisu, Sokoļcevam gar seju klusi aizlidoja kaut kas liels un straujš; viņi uzmanīgi atgāja nost no pagraba un apsēdās zem koka. Abiem gribējās uzsmēķēt; reibinoši smaržoja vasaras nakts, un Sokoļcevs ar patiku sažņaudza un atlieca pirkstus.

— Sirds iesvilās, Jemeļjanič, — viņš teica, spēcīgi vilkdams gaisu caur nāsīm. — Vai tiešām aiziesim, viņus nemaz nepakutinājuši?

— Tu, Aļoša, šobrīd esi noteicējs, tev ari jālemj. Manuprāt, nevajag, šoreiz tas nav mūsu uzdevums.

— Visādi gadās, var taču ari solīti sāņus paspert, vai nu vienmēr... Zini ko, sargkareivi es apņemos novākt, ka nepagūs ne iepīkstēties, automāts un pāris granātu mums par ļaunu nenāks. Pārējais ir tīrais nieks. Gauži gribētos to virsnieķeli nožmiegt... Pārāk skumīgi viņam šaisaulē klājas, nezina, ko aiz garlaicības iesākt.

— Tā ir gan, — Pekarevs piekrita, arī viņam uznāca neganta vēlēšanās norēķināties, svarīgi bija ne tik daudz tas, ka tie, kurus viņš vēlējās aizraidīt uz viņpasauli, ir vispār vācieši, ienaidnieki, bet gan tas, ka tie’ir konkrēti vācieši, kas veselu nedēļu ņirgājušies tieši par viņiem, Sokoļcevu un Pekarevu, un ka nebūtu īsta vīra cienīgi aiziet tāpat vien, paklusām.

— Nebūtu par ļaunu pirms ceļa kaut ko ieēst, — atkal ierunājās Sokoļcevs, un Pekarevs, kas viscaur jau bija vienisprātis ar viņu, šoreiz neteica nekā. — Tu atceries, kur viņiem stāvēja sargs?

— Atceros, ejam.

Sokoļcevs apstājās.

— Tu, Jemeļjanič, paliec iepakaļ, vienam man būs parocīgāk.

Viņi sarunājās čukstus, rāms, silts vējiņš čabināja ābeļu lapas. Ik pa mirklim ieklausīdamies, Sokoļcevs sāka zagties tuvāk mājai, kas melnēja tepat blakus, un Pekarevs, drusku pagaidījis, devās nopakaļ; viņiem jau bija izkopušās iemaņas uzminēt otra rīcību pat tumsā, bet šoreiz Pekarevs itin labi saredzēja Sokoļceva paplūdušo siluetu. Piegājis pie mājas no pagalma puses, Sokoļcevs, pieplakdams pie sienas un visu laiku ar kājām paviļu taustīdams, apgāja tai apkārt; paskatījies gar paksi, viņš ieraudzīja sargkareivi, kas stāvēja pie lievenēm, tas bija gara auguma un droši vien spēcīgs vīrs; Sokoļcevs sajuta rokās un visā ķermenī spriegumu, un kaut kur no apakšas līdz sirdij uzvirmoja draiskas, neizprotamas trīsas; viņš pavēlēja, lai Pekarevs paliek uz vietas, bet pats pieliecies sāka tuvoties sargam. Lūk, tā, gluži tukšām rokām, viņš to vēl nekad nebija darījis, tāpēc jāaprēķina viss līdz sekundei, katrs centimetrs. Fricis, šķiet, ir bez bruņucepures un jūtas mierīgs, tiesa, no lieveņa gan diez cik tālu neatiet, pasper dažus soļus — un atpakaļ, nav viņam krievu nakts pa prātam, bet tā — partizāņu māmuļa, barotāja un dzirdinātāja, kā vienībā izsakās vectēvs Jevstig-ņejs, savas ūsas labsirdīgi raustīdams, — ir tik jauka un tīkama. Šķiet, tumšs kā ellē, taču ir arī savs maigs paisums, pavisam, pavisam niecīgs, tikai tāds, lai varētu šo vācieti kaut vai skaidri samanīt. Un vardes arī kurkst, iaikam dīķis tepat netālu, un kurkst varen skaļi, šķiet, pavasaris tā kā būtu beidzies, bet šās auro.

Pēkšņi padzirdējis svešas balsis, Sokoļcevs pieplaka pie zemes; pēc mirkļa viņš atskārta, ka tās skan blakus mājā. kur bija izvietojušies kareivji, patlaban nāca nomainīt sardzi, un Sokoļcevs pabrīnījās. Bet tad nu paveicies gan šitam fricim, viņš nodomāja, kādi tik brīnumi nenotiek tajā pasaulē, vēl paietu minūtes piecpadsmit, un šis te būtu savu mūžu nodzīvojis; laikam liktenis patiešām ir. Gaidīdams, kamēr nomainās sardze, un dzirdēdams visu līdz pēdējam vārdam, Sokoļcevs domāja par to, ka šajā mājā dzīvo tikai oberleitnants ar savu raitnieku un rnājas otrā galā, aiz priekšnama, četri inženieri, bet kareivji mitinās blakus mājās pa labi un pa kreisi. Viss bija jāaprēķina līdz sīkumam, pilnīgi iespējams, ka nevajadzēja nemaz te ķēpāties, taču, to iedomājoties vien, viņam pirksti paši savilkās dūrēs. Atkāpties no iecerētā nedrīkst, viņam nav tiesību to darīt jau paša dēļ vien; pēc tam ilgi būs jāmokās pašpārmetumos, ka varēji izdarīt, bet neizdarīji, nobijies, taču te tikai nedrīkst paklupt, tad viss būs kārtībā, ja izgāzīsies, vienīgi viņš būs vainīgs. Koncentrēdamies un aizmirsdams visu citu, Sokoļcevs pamanīja, ka ir jau pienācis sargkareivim pavisam tuvu klāt; viņš labi redzēja to un dzirdēja, kā tas laiku pa laikam nospļaujas. Droši vien tam gribējās uzsmēķēt, tikai nedrīkstēja; šķita, ka tagad kāds cits aprēķina Sokoļceva turpmākās kustības, viņš piecēlās tieši tad, kad bija pienācis pats īstākais brīdis, metās uz priekšu tieši tajā mirklī, kad sargkareivis bija pagriezies pret viņu iesāņus ar muguru, un iecirta tam ar plaukstas sānu mazliet ieslīpi zem auss tā, ka roku līdz pat plecam apsvilināja sāpe, bet vācietis sāka gāzties zemē, un, kamēr tas vēl nebija paguvis nokrist galīgi, Sokoļcevs iesita otrreiz, pa vēderu, zem pašām ribām, ar otru roku sagrābdams un noraudams tam no pleca automātu. Piebeidzis vācieti ar viņa paša plato durkli, Sokoļcevs ieklausījās, joprojām viss bija klusu; pienāca Pekarevs, noņēma no vācieša jostas divas granātas, izvilka no kabatām cigaretes, šķiltavas un portmoneju, norāva no kakla numuru un ielika to savā kabatā. Mājas durvis bija aizvērtas, un Sokoļcevs nokāpa no lievenēm.

— Iesviedīsim pa logu granātu, un beigta balle, — viņš uztvēra Pekareva čukstu, — Nevajag, Aļoša, izaicināt likteni.

— Vēl pagaidīsim.

— Jā... to es pateicu nepadomājis, saimnieku, protams, žēl.

— Viņi taču ir izdzīti laukā, ko tu, Jemeļjanič, runā? Saimniece, cik es sapratu, nāk uz šejieni tikai uzkopt.

— Tik un tā, bet māja? — Pekarevs pajautāja. — Dikti laba māja, tādu nav nemaz tik viegli uzcelt. Kaut gan...

Viņš sameklēja šķiltavas un pasniedza Sokoļcevam.

— Ņem, tur tomēr vairāki virsnieki...

— Tu, Jemeļjanič, nostājies pie pakša, klusāk, klusāk! Tepat jābūt vēl vienam sargkareivim, pie kareivju mājas... Paga, varbūt mums apklusināt viņu arī? Tad mēs būtu norēķinājušies gods godam.

— Labi, — pēkšņi iedegās arī parasti piesardzīgais Pekarevs. — Tikai to tu arī pats... rnan tas neizdosies. Tev tas viss veicas varen veikli.

Sokoļcevs vairs nekā neteica, atdeva automātu Pekarevam, paņēma no viņa granātu garā kātā un aizgāja uz kaimiņu māju. Arī šoreiz viņš tika galā pavisam viegli; vācietis bija gandrīz pusgalvas tiesu garāks par Sokoļ-cevu un, saņēmis spēcīgu triecienu ar granātu pa galvu, lēnām, it kā pārdomādams, gāzās zemē; uz mirkli Sokoļcevam šķita, ka viņš ieraudzījis vācieša ieplestās acis. Joprojām valdīja klusums, dzirdēja tikai dunoņu deniņos, un, vai nu aiz bada, vai siltās asiņu smakas, sāka reibt galva, un sametās nelabi; tagad viņiem jau bija divi automāti; Sokoļcevs pietupās uz ceļiem, pagaidīja, tad pārmeklēja nogalināto; vācieša kabatās viņš atrada šokolādi un mutes ermoņikas, un tieši šīs ermoņikas viņu galīgi satracināja, pat elpa aizrāvās un aiz niknuma acīs saplūda balta migla; viņi vienlaicīgi aizdedzināja no durvju puses abas mājas, lai nevarētu pa tām izskriet, un, kad vācieši pamodās un sāka rāpties laukā pa logiem, Sokoļcevs ar Pekarevu šāva uz tiem no tumsas. Ciems pamodās, atskanēja skaļi baiļu kliedzieni; vējš, kaut arī rāms, pūta uz dārza pusi, bet jau bija redzams, ka tas ar katru mirkli kļūst aizvien spēcīgāks un maina virzienu, debesis pielija ar piķa melnumu, saraucās ap ugunsgrēku, tajās uzradās saplosīti, steidzīgi, no lejpuses nevienmērīgi apgaismoti mākoņi; nakts it kā pāršķēlās. Sokoļcevs pamanīja, ka uz viņu nez no kurienes šauj, tāpēc, kā jau bija ar Pekarevu norunāts, sāka atkāpties uz dārziem; Pekareva pusē dobji nobūkšķēja granāta; ehē, kaut nu Jemeļ-janičs tur neiesprūstu, Sokoļcevs nodomāja, šķiet, ka nupat ies vaļā. Viņš steigšus aizlavījās līdz žogam, kas šķīra dārzus no zosu ganībām, Pekarevs jau atradās tur; viņi naski metās pūri zemajam, sašķiebtajam žogam, un tas zem viņu svara strupi nokrakšķēja.

— Nācās aizsviest vienu granātu, varen labi, — Pekarevs, no skriešanas aizelsies, uzbudināti noteica. — Pārāk daudz viņu sāka rāpties laukā pa logiem, lien un lien!

Sokoļcevs neatbildēja; tas, ka viņi bija basām kājām, traucēju skriešanu, viņš nosūkstījās, ka nav ienācis prātā noviikt sargkareivjiem zābakus, tie taču viņiem tik un tā vairs nebija vajadzīgi; Sokoļcevs neviļus aizvien paātrināja soli un steidzināja arī Pekarevu; viņi jau bija tikuši pāri lielam pamestam tīrumam, ar mokām pārkūlušies pāri ciņainam, ar kārkliem apaugušam purvam; sāka aust gaisma, ugunsgrēka atblāzma aiz muguras bija pazudusi, bet Sokoļcevs vēl aizvien nedomāja apstāties.

— Paklau, Ļoša, bīsties dieva, — Pekarevs galu galā neizturēja, — es taču esmu vecis. Mēs joņojam jau stundas piecas.

— Mums, Jemeļjanič, vajadzētu tikt līdz Aklajam Braslam, — Sokoļcevs tūlīt pat atsaucās, — un tad mēs spļaujam visam virsū, tur sākas mūsu pašu meži. Man sirds pārāk nemierīga, nekad agrāk ar mani tā nav bijis.

— Esmu noguris, ēst arī gribas... Man iekšā viss sāp no bada. Paklau, Aļoša, atvilksim drusku elpu.

— Tici gaišai nākotnei, Jemeļjanič, pacieties vēl drusciņ. Pēc stundas atpūtīsimies, tad jau līdz Aklajam Braslam būs palicis tikai tāds stiepiens.

— Nezinu, kas tevi trenc, neredzu nekāda īpaša iemesla šitādai skriešanai, — Pekarevs vārgi iebilda, paklausīgi sekodams Sokoļcevam un ar grūtībām cilādams sadurstītās kājas; kas tad viņam, Pekarevs domāja par Sokoļcevu, jauns un spēcīgs, arī meiča gaida, tāpēc jau skrien kā zirgs, tāds var līdz nāvei notrenkt; viņš vēl nevarēja iedomāties, ka Sokoļceva nemiers ir dibināts; arī viņš pats uz kādu mirkli apstājās un ieklausījās, kad viņam šķita, ka apkārtni pārņēmis tāds kā satraukums, taču ieraudzīja tikai zaļu laukumu un viņpus tā skraju, caurredzamu meželi un nomierinājies atkal devās pakaļ Sokoļcevam; tas, uz mirkli apstājies, pateica:

— Tā, nu esam sagaidījuši savu liktenīgo stundu, Jemeļjanič, mums pa pēdām seko suņi. Ja tiksim līdz Aklajam Braslam, tad mums būs uzsmaidījusi čigānu laime, ja ne ...

Lūpas viņam bija nomelnējušas un acis iekritušas; tagad Pekarevs patiešām sadzirdēja tālas suņu rejas, ko likās atbalsojam stiklainās debesu dzīles; Pekarevam uz kādu mirkli iešāvās prātā, cik tas, šis starojošais jumols, tomēr ir augsts un dzidrs, un viņam uznāca vieglas, vēl nepieredzēti smeldzīgas skumjas, tūdaļ arī neciešami iesāpējās kājas, rokas un viss augums; kāda nejēdzība, viņš pats sev teica, šitādā reizē. Aplam mēs, protams, viņus kaitinājām, taču, kas darīts, tas padarīts, karš ir un paliek karš, bet no kurienes viņiem uzradušies suņi, turklāt mēs taču, šķiet, gandrīz vai visus noguldījām, cik nu viņu tur bija! Ir nu gan posts, tā vien skaties, ka nebūs kur patverties, atliek vienīgais — aizskriet līdz Aklajam Braslam, tur viņi ar suņiem iekšā nelīdīs.

— Ātrāk, piespied, Jemeļjanič! — Sokoļcevs atskatījies uzsauca, un Pekarevs atkal atrada sevī spēkus paspert soli; tad vēl un vēl, pēc tam jau viņš gāja un pat skrēja, savu ķermeni nejuzdams un nekā cita neredzēdams kā tikai Sokoļceva garo, mazliet kumpo augumu, kas allaž attālinājās, un šobrīd viņam pats galvenais bija neizlaist to no acīm. [12]

Tā bija lieliska vieta, ne visai augstos pakalnus apjoza plaša, purvaina pļava un klusā, gluži kā apburtā Sļep-ņas upīte; pavasaros un spēcīgos lietos tā pārplūda un pārvērta pļavas gar pakalniem plašos purvājos; te vienmēr bija papilnam medījamu putnu, bet ar bērziem, ošiem, kļavām, pīlādžiem un biezu lazdu pamežu apaugušie pakalni vilināja apkārtējo ciemu iedzīvotājus ar savu riekstu pārpilnību, un vēl te cirta kļavas cirvju kātiem un lizēm; kļavu dēļus izmantoja arī lādēm, un apkārtējie meistari, kas tās darināja, bija plaši izdaudzināti. Taču lielākoties Sļcpņas pakalnu meži stāvēja neskarti; tagad tie izvērtās par aizvien augošās partizāņu kustības priekšējām pozīcijām, kas gluži kā ķīlis iesniedzās stepju novadā. Sļepņas meži bija iemantojuši vāciešu vidū ļaunu slavu, un tos jau vairākkārt bija nolemts nodedzināt, taču pavasari bija pārlieku daudz slapjuma gan pašā zemē, gan ari visā zaļajā segā — un sakurtie meža ugunsgrēki paši no sevis apslāpa un nodzisa, un tāpēc vācieši gaidīja vasaras beigas. Pagaidām vēl Sļepņas meži stāvēja biezi un necaurejami, un Sokoļcevs ar Pekarevu steidzās tieši turp; tagad vairs nebija divu domu, ka viņiem dzenas pakaļ, un viņi, uzdurdamies ceļā strautiem, centās sajaukt pēdas un vienmēr nogāja kādu gabalu, brizdami pa straumi; kādā vietā Sokoļcevs pārdūra uz siekstas kāju, taču asinis apbrīnojami ātri sarecēja, un viņi steidzās tālāk. Vācieši, vismaz divdesmit pieci cilvēki, ar diviem spēcīgiem suņiem panāca viņus pie pašas upes; uzkāpis pakalnā, Pekarevs pameta acis atpakaļ un ieraudzīja izstiepušos kareivju ķēdi, un pāri viņa galvai tūlīt aizsvilpa lodes.

— Ātrāk! — Sokoļcevs iekliedzās un pieliecies metās uz upi, līdz kurai bija vēl palicis kāds puskilometrs, Pekarevs metās viņam pakaļ, bet tai pašā mirklī pieplaka pie zemes: viņš ieraudzīja, kā pakalna korē uzšaujas divi slaidi un strauji ķermeņi un kā bultas drāž lejup, Pekarevs saprata, ka upei pāri viņš netiks. «Mūc, mūc, Aļoša!» viņš uzsauca Sokoļcevam, izjuzdams skaudras bailes ne tik daudz sevis, cik viņa dēļ, jo tad visi viņu pūliņi būtu bijuši veltīgi. Un Sokoļcevs, izdzirdis viņa saucienu, uz mirkli apstājās un tad tūdaļ skrēja tālāk; Pekarevam ienāca prātā, ka vienam no viņiem katrā ziņā jānokļūst vienības štābā, ka to būtu varējis izdarīt arī viņš pats, taču viņš bija izrādījies vārgāks, tātad viņam jāpaliek un jādod iespēja tikt prom biedram. Un vēl viņam ienāca prātā doma, ka Sokoļcevs pārāk viegli tam piekritis; no sava galīgā lēmuma Pekarevam aizcirtās elpa, un viņā uzzibsnīja tāda kā neizmērojamu tāļu sajūta; abi spēcīgie zvēri jau bija pavisam tuvu, tie auļoja gabaliņu atstatu viens no otra; Pekarevs redzēja suņu atplestās rīkles; viņš vēl pagaidīja, notēmēja un izšāva īsu kārtu; ir gan stuibi tie vācieši, viņš vēl iedomāja, par baltu velti suņus nobendēja, bet tik glīti zvēri bija, nudien, glīti. Viens no suņiem valstījās pa nokalni, lāgu lāgiem strupi iekaukdamies, bet otrs, pie zemes pieplacis, līda viņam tuvāk; ak tu, riebeklis, viņš nobrīnījās, sajuzdams starp lāpstiņām saltas tirpas un ņemdams suni uz grauda, tu re, kā tādu izdresējuši. Viņš nepaguva izšaut, suns izstiepās lēcienā, viņš to ieraudzīja jau gaisā, aiz nobīļa ietrieca tajā garu kārtu, bet nepaguva atlēkt sāņus. Suns atsitās pret viņu, un tūlīt nosmirdēja pēc asinīm un suņa dvakas; gar rokas delmu bezspēcīgi noslīdēja siekalainie ilkņi, un viņš ar riebumu atgrūda no sevis suņa ļengano galvu un sāka skriet tālāk, domādams, ka Sokoļcevs tagad jau būs ticis pāri upei un no otra krasta palīdzēs viņam. Viņš jau bija gandrīz pie paša ūdens, kad Sokoļcevs sāka šaut uz vāciešiem, kas parādījās pakalna galā; Pekarevs iebrida ūdenī, iegrimdams ar pēdām mīkstajā, dūņainajā dibenā, un tajā pašā mirklī sajuta pie labās lāpstiņas viegli, gandrīz vai maigi iesvilstamies. Viņš paguva apgriezties, pacelt automātu un nokrist garajā, biezajā grīslī uz ceļiem, un viņa galva bija tikko samanāma zālē, kas viļņoja vējā. Sokoļcevs, aiz koka paslēpies, sākumā vēl redzēja Pekareva galvu, bet tad viņam sāka likties, ka vējš pieņēmies spēkā un zāle viņā krastā sākusi viļņoties stiprāk; Sokoļcevs pārskrēja pie cita koka, agrāko vietu sāka pārāk bieži kapāt lodes; vācieši retā ķēdē ar pārskrējieniem aizvien vairāk tuvojās upei; šķiet, ka divus vai trīs viņam izdevās nošaut, bet tad viņš atkal paņēma uz grauda garu, zaļu stāvu, kas skrēja gluži kā mērkaķis — pieliecies un kaut kā sāniski —, un nervu saspringums pārtrūka: bija beigušās patronas. Sokoļcevs apsēdās un sāka vērot vāciešus, kas pārmeklēja pretējo krastu; viņš skatījās, acu nenovērsis, un iedomājās, kā viņi atradīs Pekarevu un kas būs tālāk; vajadzēja iet prom, taču viņš nespēja, viņš atradās drošībā un apzinājās to, vācieši neparko nelīdīs iekšā mežainajos pauguros. Viņš iegāja dziļāk mežā, izraudzījās kādu koku un, roku un kāju nagus aplauzdams, uzrāpās pašā galotnē un sāka novērot pretējo krastu; viņam vajadzēja zināt, kad vācieši aizvāksies, un no vecās, augstās kļavas tas bija labi saskatāms; kamēr viņš rāpās kokā, viņš neredzēja vāciešus un to, ko viņi pa šo laiku darīja, un pavisam bija aizmirsis to vietu, kurā pēdējo reizi tika manījis Pekarevu; tagad viņam vienbrīd šķita, ka redzējis to tajā, citubrīd — ka pavisam citā vietā. Pretējo krastu applūdināja pļavu zāles pali, vācieši bradāja pa to, gandrīz līdz jostas vietai iegrimuši; pareizāk sakot, viņi vairs nebradāja, bet pulcējās vienuviet, nokalnē, kur Pekarevs bija nošāvis suņus; uz turieni viņi aiznesa arī trīs nošautos vai ievainotos un ilgi ar tiem noņēmās; So-koļcevs pamanīja starp viņiem arī virsnieku un nožēloja, ka nav šautenes; no dzidrajām, saules pielietajām debesīm kļavas lapotne pludoja gaismā, un to apšalkoja

viegls, nerimtīgs vējš; putni, kurus pirmīt šaudīšanas dēļ nemaz nedzirdēja, atkal pieskandināja mežu ar savām balsīm. Sokoļcevs redzēja, kā vācieši, sameistarojuši kaut ko līdzīgu nestuvēm, noguldīja uz tām kritušos un ievainotos un devās prom; divi no viņiem pakalna galā vēl pastāvēja, kaut ko gaidīdami, bet tad nozuda arī tie.

Sokoļcevs vēl pagaidīja, domādams par to, ka agrā pavasarī, kad vēl nav lapu, kļavai ir ļoti salda sula un tagad lieti derētu nodzerties šādu kļavu sulu; veiklā zil-zīlīte apsēdās turpat blakus uz zara, pēkšņi nočiepstēja un pazuda lapotnē. Sokoļcevs nokāpa zemē, pārpeldēja otrā krastā un sāka bradāt pa garo zāli, lāgiem apstādamies un pasaukdams: «Eū, Jemeļjanič? Kur tu esi?» Lai cik vērīgi viņš klausījās, taču nekur par atbildi nedzirdēja nevienas dzīvas skaņas, un Sokoļcevs sāka uztraukties. Ar Jemeļjaniču laikam ir cauri, viņš nodomāja. Bet varbūt tas bija Pekarevs, ko vācieši aizstiepa sev līdzi? Viņš taču nevarēja tik labi saredzēt, ko tie aiznes uz nestuvēm.

— Jemeļjanič! — viņš pilnā balsī iesaucās, un atkal neviens neatbildēja; Sokoļcevs pastāvēja, atlaidās zālē uz muguras un ilgi gulēja dziļā vienaldzībā pret visu. Caur zeltainajām, izbalējušajām skropstām acīs lauzās saule, un zāle nemitējās maigi čabināties. Tas viss ir nieki, viņš pats sev teica, arī tas, ka es reiz esmu piedzimis un dzīvojis, un mācījies, un tinies ap sievietēm, un tagad, lūk, sastapis Aļonku, tas viss ir nieki, un arī pati dzīve ir apbrīnojami neloģiska padarīšana. Piedzimt tikai tādēļ, lai novecotu un nomirtu? To taču nevar attaisnot nekādas filozofijas; tagad, izsalcis un galīgi pārguris, viņš vislabāk izjūt, ka itin nekādi neatšķiras nedz no šīs te zāles, ko rudenī nopļaus jau pirmais sals, nedz no vardulēna, kas tikko uzlēca uz krūtīm.

Vēl stundas divas viņš veltīgi izmeklējās Pekarevu, bet tas bija pazudis, it kā viņa nekad nebūtu bijis, un Sokoļ-cevs padzēries devās tālāk viens pats, domādams par kaut kādu pārmaiņu sevī pašā, ko tagad izjuta; viņš saprata, ka baidās pats par sevi un, ja viņam tagad vajadzētu vēlreiz peldēt pāri upei, viņš vairs to nespētu; tagad viņš pat gāja atskatīdamies un nekādi nevarēja pārvarēt sevi. Tas viņā bija noticis pā to laiku, kamēr meklēja Pekarevu, un droši vien tieši tajā mirklī, kad viņš saprata, ka nekad vairs Pekarevu neatradīs, ienāca prātā paša priekšnojauta. «Re, tāpat var notikt arī ar mani,» viņš nodomāja, «pazudīšu — un beigas, paliks tikai zāle, ūdens un debesis.»

«Kas vēl nebūs?» viņš nikni aprāja sevi, kad, satrūcies no vēja sapurināta krūma, pēkšņi nobālēja un nosvīda, tādēļ vēl vairāk zaudēdams spēkus.

Nakts bija dzidra un klusa, pēkšņi acīs iecirtās ass un tāls spožas, zilganas zvaigznes mirdzums, taču, kā sauc šo zvaigzni, to Pekarevs nezināja; viņš to ieraudzīja no savas īpašas pasaules, kura jau atšķīrās gan no zemes, gan no ūdens, gan no jebkuras viņam zināmās dzīves, no tās dzīves, kur viņš līdz šim bija dzīvojis; un pirmām kārtām viņam ienāca prātā tieši tas.

Viņš gulēja neveikli un neērti, iekritis starp diviem lieliem ciņiem, kas bija apauguši ar garu un biezu grīsli, zāle gandrīz pilnīgi aizsedza debesis, un bija redzama vienīgi šī žilbinošā un tālā zvaigzne. Un, tikko paskatījies tajā, gluži dzīvnieciski visā pilnībā sajuta, ka mirst un laikam arī samaņu ir atguvis tikai tādēļ. Viņš gulēja, nokritis atmuguriski, zem pakauša un muguras jautās slapjums, un viņš pamēģināja piecelties. Kā duļķains vilnis mugurā ietriecās asa, krampjaina sāpe, un, lai gan šoreiz viņš palika pie samaņas, mutē uzradās sāļa, metāliskā garša un sāka šķebināt, un vēl viņš aptvēra, ka visa ķermeņa lejasdaļa ir nekustīga, bija tāda sajūta, it kā lejpus jozmeņa viņam vispār nekā nav. Viņu sagrāba bailes, tās pat nebija bailes, bet šausmas; rokas, taustīdamās visapkārt, atrada kaut ko cietu. Tas bija automāts. Pekarevs uzvilka to sev uz krūtīm un tūlīt nomierinājās, aptveres aukstā, slapjā dzelzs pieskārās viņa zodam, un viņš gurdi samirkšķināja acis no pēkšņā klusuma, kas uzgāzās virsū; viņam atmiņā atausa mātes seja ar lielu dzimumzīmi pie labās auss, un šķita, ka viņa, pāri pārliekusies, kaut ko čukst. «Tik vien tās dzīves bija lemts,» viņš teica, «re, nu jau pienācis tai gals, bet, šķiet, vēl pavisam nesen biju mazs puišelis, vienā laidā sirgu ar angīnu, un māte, galīgi nomocījusies, augām naktīm sēdēja jnan blakus, paver acis — māte sēž turpat... Starp citu, par ko es tikko domāju un kur nojuku, tas bija kaut kas svarīgs,» viņš nomurmināja, ar mēli ievilkdams mutē cietu £āles stiebru un nokozdams to. «Ak tā, es domāju par dzīvi,» viņš atcerējās, «tad, lūk, tagad šeit dzīvei pienācis gals, tagad jau var teikt, ka tā ir beigusies, un es to labi zinu. Tā, šī sajūta, ka visam beigas, jau iemitinājusies manī, taisni jābrīnās!» viņš piebilda, vērīgi ieklausīdamies sevī. «Un izrādās, ka viss dzīvē jāizbauda pirmo reizi, tikai daudz kas no tā vēlāk atkārtojas, bet, lūk, tas notiek tikai vienreiz, kaut ari tā ir tikai pirmā reize. Pat tad, ja mani kāds atrastu un sāktu ārstēt, tik un tā nekas vairs nelīdzētu. Es zinu, es neesmu varonis, nekad tāds neesmu bijis, bet kāpēc es nebaidos?» viņš nobrīnījās. «Agrāk, kad iedomājos nāvi, šermuļi gāja caur kauliem, bet tagad jūtos pavisam mierīgs; es taču tagad patiešām mirstu, re, saltums jau uzkāpis augšpus jozmeņa. Riebīgi, ka te mani nekad un neviens neatradīs, tāds nolādēts purvs, agrāk gan būtu nākuši uz šejieni zāli pļaut, bet kam tā tagad vajadzīga? Rudenī zāle novītīs, pēc tam uznāks ziema... Bet vai tad nav vienalga, kas notiks ar tevi pēc tam?» viņš mēģināja sevi uzmundrināt. «Savu mūžu tu esi nodzīvojis labi, grūtākajos brīžos tev pieticis spēka pasmieties pašam par sevi, kāpēc tad tu tagad esi sašļucis? Tas taču nebūs ilgi, vienā mirklī viss būs cauri.»

Viņš nolēma par to vairs nedomāt, viss tālākais bija pārāk nepatīkams, pat pretīgs, tagad nedrīkstēja par to domāt. Viņš pamanīja pie debesīm kaut kādu gaišumu un ar milzīgu piepūli, ķerdamies pie ciņiem, sāka vilkt sevi laukā, viņam izdevās pacelt ķermeņa augšdaļu, un viņš ieraudzīja pie pašas debesu pamales milzīgu dūmakaini blāvu mēnesi. Būtu viņš pakritis metrus piecus no krasta, viss būtu citādi, tur nav ne ciņu, ne ūdens; tāpēc tagad jātiek uz turieni, viņš nolēma, vai tiešām es šos piecus metrus neuzveikšu? Nevar būt, ka Sokoļcevs nav meklējis, protams, ka ir meklējis, bet var būt, ka nav ari, te taču blakus bija vācieši. Var taču gadīties, ka arī patlaban viņi ir tepat, šķiet, viņš vienu vai divus tika pat nošāvis, viņiem taču vajadzēja šeit visu no vienas vietas nomīdīt, ja vien neiedomājās, ka viņš jau ir pārkļuvis otrā krastā.

Viņš pievilkās ar rokām, cenzdamies pagriezties uz sāniem, pēc trešā mēģinājuma tas arī izdevās, un tad ķermenis it kā pats izraudzījās ērtāko stāvokli; sāpes samazinājās, tagad viņš varēja ari galvu pasliet augstāk un redzēt pāri zālei. Pasaule, ko viņš ieraudzīja, bija noslēpumaina un jauna, upes otrā krastā pilnīgā bezvējā melnēja mežiem apaugušie pakalni un pāri tiem klājās bālas debesis. Visapkārt valdīja miers, viss bija plašs un gaišs, un uz zālēm un kokiem krājās rasa — smagā vasaras rasa, kas pēc tautas ticējumiem spējot līdz saules lēktam izēst acis. Savāds un smags klusums nomāca visu, kas atradās apkārt, un Pekarevs juta, ka viņš jau uz laiku laikiem ir saistīts ar šo nakti, mēnesnīcu, rasaino mieru un ka citas nakts viņam vairs nebūs. Atspiezdamies ar ieplesto plaukstu dūksnainajā zemē, viņš saņēma spēkus un pavirzījās par sprīža tiesu, varbūt arī drusku vairālt, uz priekšu, tad vēl un vēl, bet aiz viņa, lejpus jostas vietai, vilkās līdzi kaut kas svešs, pretīgi nepaklausīgs un smags. Viņš atcerējās automātu, parāva ar otru roku to sev klāt un tagad, pavilkdamies uz priekšu, allaž atcerējās, ka jāstaipa sev līdzi arī automāts; viņš nezināja, kādēļ viņam tagad tas būs vajadzīgs, taču nespēja arī to pamest; sajūtot sev blakus šo iedarbināmo dzelzs mehānismu, viņam vairs nebija baiļu no nakts, no savas nevarības un no vārguma sajūtas, kas auga augumā; mēģinot pagriezties uz vēdera, viņš atkal zaudēja samaņu un atguvies ilgi nespēja apjēgt, kas ar viņu noticis un kur viņš atrodas. Kaut kur rupji un skaļi iebrēcās kaķis, viņam šķita, ka tas ir kaķis, bet tūlīt saprata, ka kļūdījies. Tā pati balss atskanēja vēlreiz, tur brēca dumpis, tas, šis brīvais nakts putns, atradās tepat tuvumā, un šoreiz dumpja brēciens beidzās ar tādu kā stieptu žņerkstoņu, bet iespējams arī, ka Pekarevam bija kaut kas noticis ar ausīm. Viņš saņēma spēkus un sāka rāpties tālāk, un tā tas ilga stundu vai vairāk. Beidzot viņš sajuta, ka kļuvis sausāks, un ar asu kustību piespieda sevi apgulties uz muguras, viņš jau zināja, ka tā ir visērtāk un vismazāk sāp. Mēness bija pieveicis pusi sava ceļa, un vajadzēja tikai pašķielēt ar acs kaktiņu, lai uz tā dzeltenās virsmas saskatītu tumšas aprises; viņš iedomājās, ka būtu labi nomirt nemaņā un ka labi ir tas, ka pie viņa neviena nav, un ka cilvēkam vispār vajadzētu mirt vienatnē, jo nāves stundā viņš allaž ir pretīgi nožēlojams, bet cilvēks nekad nedrīkst kļūt nožēlojams. Viņš patlaban it kā bija nošķīries no visa — no klusās nakts, no mēnesnīcas, no svaigā gaisa, kas iekļuva krūtīs ar aizvien lielākām mokām, un arī no zemes, uz kuras gulēja, un no sevis paša; un tas viss notika vienā pēdējā mirklī. Viņš to sajuta tāpēc, ka bija atbrīvojies no visām saitēm, no bailēm; pirms tam viņā vēl mita kaut kāda cerība, bet tagad tā pagaisa un viņš kļuva brīvs itin no visa, un tas piepildīja viņu ar saltu jūsmu. Kaut kas dzidrs aizsedza zvaigznes, un viņš saprata, ka tās ir asaras; viņš atpūzdamies pagaidīja, kamēr acīs noskaidrojas.

Б84

«Kāpēc, kāpēc man jāmirst?» viņš teica apslēptās, mokošās bailēs, kuras arī šobrīd viņš gribēja noslāpēt. «Es taču vēl neesmu tik vecs un varu dzīvot, varu izdarīt kaut ko labu, bet mirt ir grūti un baigi.»

Atkal nomācošs aukstums apņēma sirdi, taču viņš neļāva šim uzliesmojumam pieveikt sevi galīgi; nedomāt, nedomāt, viņš sev pavēlēja, tikai nedomāt nebija iespējams, nekas no tā neiznāca, un vajadzēja ievirzīt domas citā gultnē, viņš mēģināja aizmirsties, atkal sāka atcerēties māti un tēvu, un viņam uz kādu brīdi izdevās nomierināties.

Un tagad vairs nekur nav jāiet, viņš teica, nav vairs kur un nav arī kāpēc. Līdz pat šim brīdim viss bija patīkama, aizrautīga rotaļa, kas uzbudināja nervus, tikai rotaļa, bet viņš bija iedomājies sazin ko! Pats nopietnākais, pats īstākais bija pienācis šajā brīdī, tagad viņš saprata, ka arī dzīvojis viņš bija tieši šī brīža dēļ un cietis un mīlējis tikai tādēļ, lai rastos šī nepieciešamība gulēt šeit pilnīgā vientulībā un gaidīt. Protams, viņš varēja visu to apraut, automāts ir tepat blakus, patronas arī vēl ir palikušas, taču viņam jānostaigā savs ceļš līdz galam, tas viņam bija vajadzīgs, nepieciešams, viņš taču tagad zināja, ka it nekas pilnībā nepazūd; vienīgi tas, kurš nonācis tiktāl, pārkāpj citā — baltā, žilbinošā pasaulē; jā, viņa vairs nebūs, taču viņš nepazudīs pavisam, viņš nevar pazust; re, kur milzīgā debess no visām apvāršņa pusēm tuvojas viņam, un viņš zināja, ka drīz, pavisam drīz viņš pārvērtīsies vienā punktiņā pie tām. Un viņš gribēja z i-n ā t, gribēja, lai tas notiktu un lai notiktu ātrāk; pēdējā brīža asā priekšnojauta uz mirkli pat apstādināja sirdi, un tad acu priekšā viss sagriezās melns, bet tūlīt pat viņš atkal ieraudzīja tālu prom visapkārt gar apvārsni miglainu, neskaidru aploci; tā saraucās ap viņu, tikai lēnām, tik lēnām, ka viņš ievaidējās. Šī gaidīšana bija pat ilgāka un sagādāja vairāk moku nekā viss viņa mūžs; viņš pagrieza acis uz vienu pusi, uz otru un ieraudzīja, ka debesis it kā vienā lēcienā piekļuvušas viņam uz pusi tuvāk un jau plešas tepat virs pašas galvas, un tad viņš atcerējās, ka nav vēl aizdomājis līdz galam kaut ko pašu svarīgāko; vēl pirms maza brītiņa viņš bija atradies turpat blakus savam dzīves vislielākajam atklājumam, bet tagad vairs nepagūs, nekādi nepagūs. Arī sāpes bija pilnīgi norimušas; ar mokām pastiepis roku, viņš gribēja pagrābt sauju zemes un ilgi gramstījās ar slābanajiem pirkstiem; beidzot viņam izdevās kādu šķipsniņu sadabūt, un viņš to, vārgajos pirkstos turēdams, pielika pie sejas; nez kādēļ viņam iegribējās sajust zemes smaržu, taču nekādu smaržu nejuta. Un tad viņš saprata, ka visas domas un pārdzīvojumi un tagad arī šī zemes šķipsniņa bez smaržas — tas viss ir tikai cerība, viņš vēl bija cerējis. Bet kāpēc gan ne, kāpēc necerēt? — smadzenēs iešāvās doma. Visādi taču gadās, Sokoļcevs atgriezīsies un uzmeklēs viņu. Vai ari kāds cits nejauši atradīs. Tādēļ jau dzīve ir patīkama, ka tā ir grūta. Viņš būtu piedevis visiem: ir sievai, ir Petrovam, kas viņu nez kādēļ lāgā neieredzēja, viņš sāktu dzīvot pavisam citādi. Viņš nedomātu ne par godu, ne par slavu, tikai dzīvotu kaut kur pie tās pašiem pirmpamatiem, kaut vai pie tās pašas vecās Ku-ļinas... «Kāpēc? Kāpēc? Kāpēc?» atbalsojās viņā. «Es taču gribu dzīvot, es gribu daudz ko vērst par labu... Bet nu man kaut kam jāsagatavojas, nekādu izmaiņu vairs nebūs.»

«J ā s a g a t a v о j a s,» viņš kā atbalss atkārtoja, sākumā nekā nedomādams, bet tad piepešās domas vienkāršība un neizmērojamais diženums aizrāva viņu. «Tik viegli un vienkārši?» viņš nobrīnījās, un šajā izbrīnā iezagās vilšanās sajūta. Kaut kas pārsteidzoši tīrs un dzestrs pieskārās viņa sejai; viņš nespēja atvērt acis un tajā pašā mirklī aizmirsa šo savu sajūtu, taču tā jau bija paguvusi paslēpties novārgušajā sirdī, izplatīdama pa visu miesu mieru un to pašu kluso, nepierimstošo izbrīnu par dzīvības un nāves noslēpumaino cīņu, kas tagad norisa viņā, un laikam tas piešķīra spēkus. Brīnišķīgi, brīnišķīgi, kāda klusa un maiga balss runāja viņā, pareizāk sakot, nevis runāja, bet it kā dzīvoja, taču viņam pašam šī dzīvošana izpaudās parastajos un mūžīgajos vārdos. «Kas tad man īsti būtu jāsaprot? Es tagad zinu, ka pienākusi nāves stunda, bet man nav bail, es nebaidos, es tikai gaidu, gaidu pašu pēdējo mirkli, un tas man traucē.»

Un atkal viņš mēģināja atcerēties kaut ko, kas bija viņam ārkārtīgi svarīgs; viņš nezināja, kāpēc svarīgs, tikai juta to, arī viss pārējais, kas atausa atmiņā, par ko domāja, neturējās viņā ilgi, bet izplūda, pārvilkās ar kādu smalku, smalku šķidrautu un attālinājās no viņa, pazuda. Ari savu ķermeni viņš vairs īsti nejuta, šķita, ka viņš ik mirkli aizvien vairāk atbrīvojas no tā, traucēja tikai sāpe, kas lāgu lāgiem uzliesmoja, bet viņš to piecieta. «Ak tā, ak tā,» viņš steidzīgi noteica, «lūk, ko es nekādi nevarēju atcerēties: fatamorgānu, mirāžu.» Jau kopš agras bērnības, no brīža, kad sācis sevi atcerēties, viņam aiz-

vien gribējies ieraudzīt mirāžu, un nu viņš zināja, kas tā ir; viņa pavisam baltajā sejā ar asins receklīšiem uz lūpām un zoda uzradās viegls, tikko manāms sārtums; būdams apmierināts, viņš mēģināja pasmaidīt. Viņš dzīvoja un turpināja dzīvot visās dimensijās, mirāžas taču rodas ne no kā, kā noslēpumains matērijas neprāts, kā tās smiekli; bet kāpēc tad viņš galu galā ir dzimis, tūlīt kaut kas jāsāk darīt, jānoturas pie pēdējās robežas...

«Nē, nepadošos,» viņš vēl nodomāja, «neparko nepadošos, par spīti visam, rāpšos uz priekšu, kaut arī man nāktos vemt asinis... Tūlīt pat saņemšos un sākšu rāpties!» Viņš krampjaini un smagi ierāva elpu un noraustījās; svelošu sāpju vilnis piespieda sakost zobus; debesis virs viņa sāka tumst, un viņš tūlīt saprata: šī drausmīgā, neizdibināmā — tā jau pienākusi pavisam klāt un jau sāk pārvērsties viņam priekšā vienā neciešami smagā punktiņā. Jau pēc mirkļa viņš sāka smakt. «Atvados, atvados,» vēl pazibēja nesakarīga doma, tad viņš sajuta dīvainu, pat tīkamu rūgtumu mutē, pēc tam likās, ka tūlīt pārplīsīs kā akmens smagās krūtis — kļuva neganti grūti, pietrūka elpas; smakums izplūda pa visu miesu, un krūtīs patiešām kaut kas uzliesmoja un pārplīsa; vēl mirklis — un viss jau bija beidzies; pirms pašas ausmas mēness norietēja, zāle pielija pilna smagas rasas, un vēl pēc brīža sāka pulpināt paipalas.

Bet otras dienas pievakarē uznāca pērkona negaiss, un no pamatīgās gāzes pat mazās upītes uz kādu laiku izkāpa no krastiem un pārplūdināja apkārtējos lukstus; pāri mežam vēlās apslāpēts vaids, un pērkona grāvieni graizīja to gabalos; plosījās visīstākais vasaras negaiss, kādi šajā pusē bieži uznāk pašā karstākajā siena laikā.

Tad pat tālu nepārskatāmo mežu dziļumā, jau ticis līdz pusceļam, cauri dzirkstošajām lietus strūklām soļoja Sokoļcevs, un tikai viņa sirdī bija paslēpusies un dzīvoja klusa, nepierimstoša sāpe. [13]

Aļonkas un Alekseja Sokoļceva attiecības pēc viņa atgriešanās kļuva aizvien nopietnākas un reizē arī sarežģījās. Viņi tikās pārāk reti un nekādi nevarēja galīgi pierast viens pie otra, un tieši tas tagad turēja Aļonku pastāvīgā sasprindzinājumā; Sokoļcevs bieži gāja prom uzdevumos, un viņa tad tikpat kā nespēja aizmigt un augas naktis gulēja, rokas zem galvas palikusi un nakts melnumā skatīdamās. Viņai šķita, ka tikmēr, kamēr viņa nepārtraukti domās par Aļošu, kamēr domās būs kopā ar viņu, tikmēr nekas ļauns nevar notikt. Pēc Pekareva nāves, bet viņu Aļonka ļoti cienīja (vienībā ļoti smagi uzņēma viņa bojāeju), Aļonku vajāja bailes par Sokoļcevu; tādēļ viņu īsajos tikšanās brīžos meitene nervozēja, bija sadrūmusi, un arī viņš tad kļuva nervozs un nomākts. Savās bezmiega naktīs viņa visu laiku gaidīja, kad beidzot uzausīs gaisma un sāksies dienas darbi un raizes, tad atkal pienāks nakts un varbūt atgriezīsies Aļoša, un, kad viņš galu galā pārradās sveiks un vesels, Aļonka izmantoja katru gadījumu, lai būtu viņa tuvumā, bet, ja bija iespējams, tad kopā ar viņu. Viņai bija vienalga, kā uz to skatās citi, viņa nelikās nekā manām un ar katru dienu jo ciešāk pieķērās puisim; Aļonka pat ievēroja, ka reizēm viņa stāv un smaida Aļošam, tieši viņam, kaut gan Aļošu no viņas šajā brīdī šķīra simt vai vairāk kilometru; tad pēkšņi viņai parēgojās, ka krūmu lapotnē pazibēja Aļošas stāvs, un viņa tikko valdīja sevi, lai nemestos turp. «Aļoša, Aļoša,» viņa teica, juzdamās laimīga un pārsteigta, «tu tikai nepadodies nāvei, nepazūdi, tad taču pazudīšu es arī, uņ no manis dzīvei nekas nepaliks pāri.»

Atgriezies vienībā pēc tam, kad pazuda Pekarevs, So-koļcevs saņēma divas dienas atpūtai un pirmo dienu gandrīz visu laiku nogulēja; pamodās, paēda un aizmiga atkal; tikai otrā dienā, pie spoguļa lauskas gludi noskuvies, pienāca pie būdas, kur dzīvoja sievietes; viņam pateica, ka Aļonka dežurē sanitārajā daļā, un tūlīt pat viena no viņām — Nastja Ogurcova, jautra, padrukna un spēcīga neliela auguma sieviete, kas atgādināja nobriedušu antonovkas ābolu septembra beigās, — pieteicās Aļonku aizstāt, ja vien priekšniecība to atļaus, un ārsts Ivans Kar-lovičs, kalsns vīrietis ar mūždien no negulēšanas iekaisušām acīm (operēt vajadzēja vienā laidā), tūlīt arī atbrīvoja Aļonku. Izgājuši cauri trokšņainajai partizāņu nometnei, viņi iegāja mežā un, kad koki jau paslēpa viņus no citu acīm, abi sadevās rokās un saskūpstījās; pēc tam bija tas, kas lika aizmirst karu un sevi; tikai vienu vienīgu reizi Sokoļcevs iedomājās, ka viņi taču vēl ir pavisam jauni un priekšā vēl daudz, daudz gadu, un māņticīgi nospļāvās; Aļonkas atmiņā no šīs dienas palika saules zaķīši lapotnē, bērzu zilganbaltie stumbri un Sokoļ-ceva pelēkās acis ar trakulīgām uguntiņām tajās; vai dieniņ, cik jauka bija zeme un zaļais mežs, un debesis, kas slējās pāri koku lapotnei; un tomēr jau tad, cauri šai saldajai zaļajai krēslai, Aļonkā iezagās kaut kas satraucošs; tā pat nebija īsti doma, tās bija neskaidras baismas un svešādas nojautas, kas pēkšņi tikko manāmi pavīdēja kādā apziņas nostūrī; Aļonka pamanīja pārmaiņas pašā Sokoļcevā; kaut kas viņā bija aizlūzis, un viņš baidījās, tāpēc arī šī alpainā kaisle, ar kuru puisis it kā mēģināja norobežoties, tikt vaļā pats no sevis, no tā, kas viņā bija noticis un notika tagad.

— Tu mani mīli, Aļoša? — Aļonka pavaicāja, kad viņi atpūzdamies gulēja zālē un skatījās debesīs, pa kurām plūda mūžsena zaļa upe. — Tu mani mīli? — viņa atkārtoja, tikko valdīdama piepešās pateicības asaras par šo dzīvi, par šo zaļo gaismu un lapu šalkām, par to, ka liktenis sūtījis viņai šo cilvēku un tas atrodas blakus; galvu nepakustinājusi, viņa izmirkšķināja asaras un ieraudzīja puiša puspavērtās lūpas; ej nu ej, viņa pati sev teica, vai tad tas maz ir cilvēks? Tas ir kaut kas brīnumjauks un nesaprotams, pat baismīgs, cilvēku taču nevar tā mīlēt.

— Tu, Aļonka, esi burvīga meitene, tikai tev vajadzētu vairāk laimes, — viņš šajā mirklī ierunājās. — Es taču varu tev sagādāt daudz bēdu.

— Jocīgaisl — Aļonka nesaprata, un viņas acīs joprojām plūda zaļa, bezgalīga upe. — Man par to nav nekādas daļas. Gribēji nobiedēt... Labāk pasaki — vai tu mīli?

— Nezinu... es tevi mīlu fiziski... mīlu grēcīgi... kaut gan es nezinu, kā es tevi mīlu. Kāda tam nozīme?

— Patiešām, — Aļonka piekrita, — es vēlos tikai vienu... Tu iegaumē, — viņa steidzīgi piebilda, — es tagad ne no kā nebaidos, man, Aļoša, ir tāda sajūta, tāda sajūta ... ka nekā labāka dzīvē vairs nebūs. Nekā labāka dzīvē vairs nevar būt, tāpēc es ne no kā arī nebaidos. Ja tu pametīsi mani, arī nekas... jo arī ar tevi labāk nekad vairs nevarēs būt.

Sokoļcevs klusēdams aizvēra acis; bērni un vājprātīgie vienmēr izrādās gaišreģi, un te laikam ir sava loģika. Viņa taču patlaban pateica tieši to, par ko viņš pats bija domājis, un tāpēc viņš pēkšņi iekšēji satrūkās. Ar tādu taču nemaz nedrīkst ilgi būt kopā, reizēm viņa biedē ar savām spējām lasīt viņa domās un iejusties viņa noskaņojumā, un tad viņš kļūst nevarīgs; ja viņš pastrādās kaut ko nekrietnu, neatļautu, viņa tūdaļ to uzminēs — un kļūs smagi, un viss sabruks,

— Pekarevs krita bezjēdzīgi, es iekšēji vienmēr pretojos, negribēju ņemt viņu līdzi. Bezpalīdzīgs, īsts miera laiku cilvēks, — Sokoļcevs klusu sacīja. — Zāle bieza un gara — līdz pat jostas vietai, tā arī man neizdevās viņu vēlāk sameklēt. Vai patiešām viņi būtu stiepuši sev līdzi ari mirušu? Var būt, ka viņš bija tikai ievainots...

Aļonka klausījās Aļošā, un viss, par ko viņš runāja, bija viņai tāls un nereāls; kāds Pekarevs, viņa domāja, ak tā, Pekarevs, tāds gudrs, kluss — vienmēr gāja kopā ar Aļošu uzdevumos; viņa ļoti cienīja Pekarevu tieši par viņa plašajām zināšanām un mūžīgo rāmo mieru, atcerējās viņa plikumu galvvidū un zobgalīgo skatienu, kas reizēm iedzina mulsumā, vairāk nekā viņa nespēja atcerēties. Un nu Pekareva vairs nav, bet Aļoša atrodas tepat blakus; viņiem šajā gājienā ir atgadījies kaut kas neparasts. Viņš nav tāds kā allaž, un ar viņu ir grūti sarunāties; tad viņai ienāca prātā, ka rīt vai parīt viņš ies atkal, un nobrīnījās par savu mieru. «Tas nozīmē, ka viņam nekas nevar notikt,» viņa nodomāja, «esmu par to pārliecināta. Taisni jābrīnās, kas man pēkšņi uznācis. Ak tā, es taču miegu ciet, sasildījos saulītē un nu miegu ciet, un nav vairs spēka atvērt acis, laikam tas viss ir sapnis — ir mežs, ir zaļās debesis, ir Aļoša; viņš vēl atrodas kaut kur tālu un nav atgriezies, vai dieniņ, cik jauks sapnis rādījās, tā varētu bez pamošanās gulēt visu mūžu, bet šī te sīvā tabakas smaka — tā taču viņu pavada mūždien.., vai tad sapņos arī smaržas rādās?»

Atvērusi acis, Aļonka tieši virs sevis, pavisam tuvu ieraudzīja Sokoļceva lūpas un, rokas pretim pasniegusi, mīļi pasmaidīja.

Otrā dienā viņš aizgāja, un Aļonka pat nedabūja atvadīties; viņš aizveda spridzinātāju grupu uz dzelzceļu, uz to iecirkni, kur bija paredzēts ielikt mīnas un nolaist no sliedēm vilcienu; Aļonka to uzzināja no savas draudzenes Nastjas Ogurcovas, otras sanitāres, un pirmajā mirklī apjuka.

— Tu paskrejies pakaļ, viņi tikko izgāja no nometnes, — Nastja Ogurcova pamāja ar roku, virzienu rādīdama. — Uz to pusi... Skrien taču, skrien, vēl tu viņus panāksi! Pasauc, gan jau viņš atsauksies, maitasgabals tādsl — viņa vēl nokliedza Aļonkai pakaļ, savā nodabā iedomādama, ka visi viņi, šie vīrieši, ir vienādi, varēja taču, nešpetnais, atcerēties un atnākt atvadīties.

Aļonka skrēja norādītajā virzienā, bizes izslīdēja no lakatiņa apakšas; viņa paskrēja garām pēdējām zemnīcām un būdām, kāds pārsteigts apstājās un noskatījās viņai pakaļ, kāds uzsauca, nosmējās, viņa nevienu neredzēja... neveikli pieliekdamās, viņa sasita pret nolīkušu ozola zaru seju, un no sāpēm acīs izsprāga asaras. Piepeši uzmācās negantas, gandrīz vai nāvīgas skumjas, viņa tik tikko nepakrita un, piespiedusi sevi, skrēja tālāk, vairīdamās no krūmiem un celmiem. Jau tajā mirklī, kad Nastja Ogurcova uzsauca, ka Sokoļcevs dodas prom, Aļonka gandrīz vai pamira, viņa jau tad zināja, ka nepanāks, ka vispār vairs nesastaps viņu, tāpēc kājas kļuva kā sapītas, un, kaut arī, no malas skatoties, viņa skrēja viegli un glīti, patiesībā viņa jutās neciešami smagi un viņai gribējās apsēsties un izraudāties. Kāpēc bija uzradusies tāda sajūta, ka Sokoļcevu viņa vairs nesastaps, Aļonka nespēja pateikt, bet tā tas bija, lai gan tieši šai brīdī viņai pats drausmīgākais bija kas cits. «Nē, nē,» dunēja viņas smadzenēs un sirdī, «es viņu tagad vairs nepanākšu, vairs nepanākšu, es viņu vairs neredzēšu.»

— Aļ-o-ša! — spēku zaudēdama, viņa izmisīgi iekliedzās. — Aļo-o-ša!

No vecas, tumšas egles pazares Aļonkai pretim iznāca sargs, un, tā kā viņa ir nedomāja apstāties, sargs iepleta rokas, un meitene nespēkā atsitās pret viņa krūtīm.

— Rāmāk! — viņa izdzirdēja dobju un pazīstamu vīrieša balsi. — Stulba esi, vai? Uz kurieni tevi nelabais trenc?

Viņa ieraudzīja sava tēva krusttēvu Ignatu Kuzmiču, ko ikdienā sauca par vectēvu Ignatu, kaut gan, par spīti saviem sešdesmit gadiem, viņš pēc vectēva nemaz neizskatījās.

— Vectēv Ignat, dzirdi, vectēv Ignat! — Aļonka žēlabaini iesaucās. — Vai te neviens garām nepagāja? Nu, tikko, tagad pat...

— Neviena te nav bijis, kurp tu tā joz? Pagaidi! Stāvi, kad es tev saku, negudrā!

— Te tikko vajadzēja paiet garām mīnētajiem. — Aļonka rāvās laukā no Ignata rokām. — Viņus veda Aleksejs Sokoļcevs, man viņš katrā ziņā jāsatiek .. ,

— Pagaidi. — Ignats Kuzmičs satvēra Aļonku un ar varu apsēdināja. — Te tālāk nevienam nav atļauts iet, vienīgi, ja zini paroli.

— Nekādu paroli es nezinu, — Aļonka iesaucās, — bet es taču esmu savējā, vectēv, kā tu tā vari runāt!

— Meitietis ir un paliek meitietis, — Ignats Kuzmičs dusmīgi noteica. — Karā nekādu savējo nav. Esmu nolikts postenī, un pat savu tēvu man nav tiesības laist garām bez paroles. Un nelaidīšu arī, es esmu vecs karavīrs. Bet tavs brašulis aizveda savējos pavisam pa citu ceļu, viņiem, kas dodas slepenos uzdevumos, ir pašiem savas takas. Un tagad es tev, meit, sacīšu, lūk, ko. — Viņš pēkšņi kļuva skarbs un, noņēmis apsmulēto cepuri ar kādreiz lakoto nagu, pakasīja sev galvu. — Es tev, Aļonka, kā radiniecei sacīšu tā: ja te būtu bijis tavs tēvs, tātad mans krustdēls Zahars, viņš nemaz nepaskatītos, ka tu jau esi pieaudzis meitietis, bet parautu tev uz augšu brunčus un sadotu ar rīksti pa mīkstumiem. Kauns un negods, cilvēki karo, bet šī dzenas puisim pakaļ, ne savaldīties nevar. Pašai brālis uz Vāciju aizdzīts, nezina, kur tēvs pazudis, kazi, jau kauliņi kādā grāvmalē balo, šās dēļ māti visādi policisti un vācieši vazā pa moku kambariem, bet šī te pavisam prātu izkūkojusi, bizo puisim paka], ka vējš pa kājstarpi svilpo! Teikšu, Aļonka, godīgi, tas nav uz labu, vai tev no cilvēkiem kauna nemaz nav?

Ar tādu kā žēlu pussmaidu vērīgi klausīdamās vectēvā, Aļonka pēc viņa pēdējiem vārdiem apsviedās kņupus un iespiedās ar seju zemē; Ignats Kuzmičs, domādams, ka meitene raud, neveikli pieliecās, gribēja pažēlot, paglaudīt trīsošos plecus, taču Aļonka vingri uzlēca kājās, un viņas acis ļauni satumsa.

— Bet es viņu mīlu! — viņa uzkliedza Ignatam Kuzmi-čam. — Cilvēki! Cilvēki! Un kas par to? Es bez viņa nevaru dzīvot, man viņš ir viss! Ko tad lai es, vectēv, tagad iesāku? Varbūt man pakārties pie šī zara? Un pakāršos arī — taviem cilvēkiem par prieku, man viss vienalga, ja es viņu vairs neredzēšu.., un es viņu neredzēšu, es zinu, ka vairs neredzēšu!

— Nudien, galīgi dulna būsi palikusī, vai? — Sviridovs nevarēja ne nobrīnīties. — Visi mēs esam bijuši jauni, vai tad tu esi savādāka nekā pārējie? Tu re, kāda, gatavais mežonēns, tēvā, vai, būsi iedzimusi? Tā tikai tev tāda apmātība, met laukā no galvas*

Viņš runāja — un runāja tīšuprāt skarbi un parupji, bet tajā pašā laikā sirdī iezagās kaut kas gaišs, un tā atmaiga; viņš atcerējās pats sevi un savu veču jaunībā, un šķita, ka viņam pašam nekas tāds nav bijis, un tādēļ sametās skumīgi. Mūžu nodzīvojis, taču neko tādu nav sastapis, bet šitam Aļošam ne par šo, ne par to — un pēkšņi tāda laime, un ja nu vēl pats būtu kas īpašs — baltūksnēju purnu, pieri saraucis, vien staigā. Aļonka klausījās viņā pa ausu galam; protams, kaut kur bija mājas, māte, divi mazi brāļuki, Jegoruška un Nikolka, bet Ivanu vēl kara sākumā aizdzina uz Vāciju, tēvs arī droši vien kaut kur kritis... Bet vai tad viņa to kādreiz ir aizmirsusi? Tikai tas viss, kad viņa satika Aļošu, aizvirzījās prom un pārklājās ar plēnēm; jā, tas viss ir drausmīgi, taču, ja uzliktu uz svaru kausiem pagātni un viņu, viņš noteikti novilktu savu galu uz leju; arī patlaban itin nemaz nav spēka, lai pieceltos un ietu atpakaļ. «Cik augstas debesis, metas vai baisi,» viņa sacīja saspringdama un it kā pārakmeņodamās, «nē, es zinu, viņš vairs neatgriezīsies.» Un nav vectēva Ignata vārdos ne kripatiņas taisnības, viņš aiz vecuma nekā vairs nesaprot, jau visu ir aizmirsis, nemaz nezina, ka viņa nekad vairs neredzēs Aļošu, un būtu labāk, ja viņa varētu tagad aizvērt acis un nekad vairs nepamosties no šīs sāpes, no šīs nomācošās sajūtas, kad visu saproti un nekā nevari grozīt.

Veselas trīs naktis pirms tam, kad bija paredzēta Sokoļceva grupas atgriešanās no uzdevuma, Aļonka tikpat kā negulēja, lēca augšā pie katra mazākā troksnīša, un Nastja Ogurcova, galu galā neizturējusi, jau sāka viņu bārt un kaunināt, solījās pat iet un visu pastāstīt pašam biedram Gorbaņam un bez mitas apgalvoja, ka viss būs labi, ka tāds pārdrošnieks, kāds ir Aļoška Sokoļcevs, nesadegs nekādās ugunīs un nenoslīks nekādos purvu purvos.

Galīgi pārmocījusies, Aļonka gandrīz jau noticēja; Nastja, pārnākusi no rīta, nekādi neuzdrošinājās viņu modināt; saules slīpie, garie stari jau lauzās cauri koku lapotnei, un mežs ar katru mirkli aizvien vairāk pieskanēja pilns ar putnu dziesmām un žibuļoja pasakainā gaisa, gaismas un dāsni uzkritušās rasas rotaļā.

Aļonka pati atvēra acis, kādu brīdi skatījās Nastjā, tad klusām, ar rokām pie šaurās, no bērza kārtiņām darinātās lāviņas nepieskardamās, apsēdās, pacēla rokas pie krūtīm un savilka ciešāk vīriešu krekla apkakli.

— Nastja, Nastjeņka, saki taču, nemoki, — viņa nočukstēja.

Nastja neveikli piemetās viņai blakus un klusām ieraudājās, tad, pati uz sevi noskaitusies, novērsās un sacīja:

— Ej, Aļonka... Atnesa... Labāk jau nemaz nebūtu nesuši... Ak kungs, kur tu tāda, gandrīz vai plika...

Aļonka neklausīgām rokām rāva sev virsū apģērba gabalus un drebēja kā drudzī; Nastja kaut ko kārtoja un pogāja ciet viņas apģērbā, taču Aļonka nemaz nejuta viņas roku pieskārienus, un, kad galu galā tika laukā no būdas, debesīs virs viņas parādījās kristāldzidra, uzkrītoši maiga plaisa, un viņa neizpratnē palūkojās turp, uz augšu, no kurienes atskanēja tik savādā baisā skaņa. Viņa iegaja lielajā, zaļajā_ nojumē, ko no trim pusēm iejoza kaut kas līdzīgs sienām; vakar te bija septiņi ievainotie, šodien arī astotā lāviņa no malas bija aizņemta, taču gulētājs nebija Sokoļcevs, to viņa ieraudzīja tūlīt, kaut arī jaunpienākušais ievainotais gulēja ar muguru pret ieeju un bija apsegts ar vācu šineli. Soļus desmit no šīs nojumes atradās vēl viena, mazāka un ar brezentu apvilkta, līdz šim tā bija stāvējusi tukša, bet nu Aļonka nekļūdīgi uzminēja, ka Sokoļcevs guļ tieši tajā, atsevišķi no citiem, un, piesmeldama smagos karavīra šņorzābakus pilnus ar rasu, metās turp. Sokoļcevs gulēja viens pats, un Ivanu Karloviču viņa sastapa durvīs; viņa pārlaida ārsta sejai izmisīgu, vaicājošu skatienu, mēģinādama ieraudzīt jele ko mierinošu, taču Ivans Karlovičs noņēma brilles ar saplīsušo labās acs stiklu, caur samiegtiem plakstiem palūkojās meičā un, likdams kaut ko izdarīt, pagāja garām, tikai Aļonka nesadzirdēja, kas bija darāms; viņa pieliecās, nozuda brezenta teltī, kas bija pielieta ar zaļganu rīta miglu, ieraudzīja Sokoļcevu un tūdaļ visu saprata. Puiša seja bija kļuvusi it kā šaurāka un garāka, taču pats galvenais bija acīs vai pat kaut kur virs acīm; skatiens šķita nošķirts no ārpasaules, tas vērsās kaut kur sevī iekšā, un tādēļ virs viņa vīdēja tāds kā tukšums. Tikai galva un pleci ar rokām bija brīvi, viss pārējais — no padusēm līdz pat papēžiem bija ietīstīts saitēs, kurām šur un tur sūcās cauri rūsaini asins plankumi; Aļonka, baidīdamās pieiet tuvāk, palika stāvam durvīs; pamanījusi, ka puiša acīs pamazām atgriežas apskaidrība un saprāts, Aļonka piegāja klāt, nokrita ceļos un saņēma viņa roku, kas gulēja blakus neparasti resnajam, aptīstītajam ķermenim.

— Kas tev notika, Aļoša? — Aļonka čukstēja, bet viņai tikai tā likās, ka viņa vaicā čukstus, patiesībā viņa nepateica nekā, jo katrs skaļi izrunāts vārds tagad būtu nevietā un aizvainotu, Aļonka tikai piespiedās ar lūpām pie viņa nevarīgās rokas un vēl spēcīgāk sajuta, ka viņš aiziet. Sokoļcevs klusēja, iespējams, ka viņš nemaz arī nepazina Aļonku, un viņa, pacēlusi galvu, atkal ieraudzīja puiša seju un acis, kas tagad bija kļuvušas pavisam citādas un izstaroja dīvainu gaismu. «Tā ir saule, kas pacēlusies virs meža,» viņa nodomāja, «un tagad apspīd_ nojumi, šķiet, ka viņš mani nemaz neredz un neievēro.» Taču tieši šajā mirklī Sokoļceva roka sakustējās; Aļonka sajuta, ka viegli notrīs viņa pirksti.

— Kā tad tā, Aļoša? — viņa pavaicāja. — Kā tas varēja tā gadīties. ,,

Viņš palūkojās uz meiteni it kā iztālēm, smagi un vienaldzīgi, un aizvēra acis, ar to pateikdams, ka tagad jau vienalga, kā tas noticis; seja noraustījās krampjos, viņš cieši sakoda zobus, un visa piere nosvīda slapja; Aļonka saprata, ka nekā neredzošās acis viņam ir aiz sāpēm, tādēļ, ka viņš visu laiku cenšas tās neizrādīt. Aiz savas nespējas kaut kā palīdzēt viņa jutās nožēlojama un nevajadzīga un bikli centās uztvert puiša skatienu un baidījās no tā. Viņš lūkoja ar samocīto smaidu nomierināt meiteni, tikai nekas no tā neiznāca, un, juzdams, ka atkal uzmācas sāpes, no kurām jau ne reizi vien bija kritis nemaņā, atkal pakustināja rokas un, nepatikā viebdamies, skarbi sacīja:

— Tu, Aļonka, tagad ej projām... lūdzu, atstāj mani vienu... ej, lūdzu, ej prom, — viņš steidzīgi piebilda, vairs neredzēdams ne Aļonku, ne čabošo brezentu virs sevis, tas šķita kā izkausēta, kustīga krevele; acīm aizvilkās priekšā ’tāds kā dedzinošs, trīsošs plīvurs, un viņš bezspēcīgi pakustināja roku, gribēdams aizsegties no tā; sāpes uzliesmoja uzreiz visā ķermenī, un viņš iegāzās līdz baltkvēlei nokaitētā sarkanīgā miglā.

Dzelzceļa stigu Sokoļceva grupa sasniedza otras dienas pievakarē. Sāka krēslot, vilcienu kustība jau bija pārtraukta, un vajadzēja iekārtoties uz naktsguļu. Kādu puskilometru no stigas partizāni atrada ērtu vietu un, iekoduši sausu maizi ar speķi, nolikās gulēt.

Smaržoja saules sakarsētās un vēl neatdzisušās priedes, arī no zemes vēdīja svaiga, klusa smarža; pēc pusnakts mežā pierima vējš, un Sokoļcevs, rokas zem galvas atliecis, atpūtās pēc četrdesmit kilometru garā pārgājiena. Veca, zaraina priede aizsedza viņam debesis, spraugās starp koku galotnēm ar spožu, zaļganu gaismu mirdzēja retas, lielas zvaigznes. Viņš it kā starp citu iedomāja Aļonku, to, cik viņam pēdējo reizi bijis ar viņu labi; pašlaik meitene viņam rādījās kā kaut kas nereāis, un vai vispār tāda Aļonka maz ir, viņš nodomāja, tīksmi staipīdams pēc vairāku stundu ilgā nepārtrauktā gājiena smeldzošās kājas. Puiši jau gulēja, to viņš noteikti zināja pēc tā īpašā, dzīvā klusuma, kas vienmēr apņem guļošus cilvēkus; viņš atšķīra, kā elpo Kostja Čemarins, jauns puisis, kam rīt jāpaliek zem sliedēm mīna, pārējie pieci viņu apsargās. Vajag, protams, palikt pēdējā mirklī, ta būs drošāk, Sokoļcevs domāja, prātā vēlreiz visu apsvērdams, taču, nolēmis, ka viss beigsies labi, drīz aizmiga un, pamodies no kādas svešas skaņas, pacēla galvu. Pa ceļu brauca drezīna, laikam izvadāja gar stigu pirmos posteņus, droši vien pēc stundas vai pusotrām palaidīs arī pirmos vilcienus.

Sokoļcevs paknosījās, nožāvājās, muti ar plaukstu piesedzis; liekas, puiši vēl var kādu pusstundu pasnaust, viņš nodomāja, izstaipījās tā, ka plecu locītavas noknakstēja, un piecēlās. Apģērbs bija piesūcies mikluma, un Sokoļcevs nodrebinājās, tad vairākkārt strauji pietupās un atkal ieklausījās. Drezīnas troksnis attālinājās un pamazām apklusa, mežs atkal piepildījās ar savām dabiskajām un vienkāršajām skaņām. Sāka pūst viegls vējiņš, un kaut kur netālu vienā laidā vienmuļi čīkstēja koks; tad pelēcīgajā miglā kaut kas ilgi švirkstināja, it kā tur kāds cītīgi un ar baudu kasītos. Pamodās putni, noskanēja smalks svilpiens ar melodiskiem vīteriem, dzidri, gluži kā sudraba taurītē iepūta vālodze, un tad skaļi, ar visvisādiem triļļiem un locījumiem nopogoja lakstīgala, viss pārējais it kā pakāpās maliņā un apstājās. Mežā kļuva aizvien gaišāks; pieliecis galvu, Sokoļcevs ar vieglu un tīkamu mundrumu sirdī stāvēja nekustēdamies. Patlaban viņam nemaz negribējās domāt par to, kas notiks pēc divām vai trim stundām, priekšā gaidīja vienkāršs un tagad jau pierasts darbs, un gribējās tāpat vien pastāvēt, nekā nedomājot, paklausīties un paskatīties, kā dzimst diena...

Drīz pēc tam viņš pamodināja pārējos, viņi paēda brokastis un pēc stundas, pienākuši pie dzelzceļa stigas un biezajā lazdājā un ozolu smalkaudzē paslēpušies, sāka novērot divus vācu sargkareivjus, kas pa gulšņiem apstaigāja savu iecirkni; abiem kaklā karājās automāti, un abi bija samērā jauni; viņi soļoja viens aiz otra, un bija redzams, ka abi ir saspringuši; kādu puskilometru tālāk bija redzams vēl viens pāris. Patlaban Sokoļcevs nedomāja par viņiem kā par konkrētiem cilvēkiem, kuriem kaut kur atrodas ģimenes, ir savas cerības un savi nodomi; viņš tos vērtēja tikai kā naidīgu spēku, un vēl viņam ienāca prātā, ka citureiz, dodoties šādā pasākumā, būtu jāpārģērbjas vācu formas tērpā, tad varētu šitos divus kaut kā novākt un staigāt pa stigu viņu vietā, kaut gan droši vien, tiekoties ar otru posteni, viņiem ir kāda parole un viņi cits citu pazīst. Un tomēr vajadzēja vismaz divus pārģērbt... Vēl tālā vilciena troksnis atlidoja šķietami negaidot, tas, aizvien pastiprinādamies, atbalsojās mežā un piepildīja to, vienlaikus it kā nomākdams svētdienīgās, priecīgās krāsas; sargkareivji šajā brīdī apgriezās un devās atpakaļ.

Tu re, cik nadzīgi kāto, — Kostja Cemarins noteica, — laikam steidzas ātrāk nokļūt viņpasaulē ...

Viņam neviens neatbildēja, viņiem bija vajadzīgs pirmais vilciens tūlīt pēc desmitiem, bet patlaban pulkstenis rādīja tikko pāri septiņiem; Sokoļcevs laiski pagriezās uz muguras. Pēc desmitiem vajadzēja nākt ešelonam ar tankiem, tāda manta ir ko vērts, tās dēļ varētu arī veselu nedēju odus barot. Kaut gan kas to var īsti zināt, pagājušajā mēnesī tāpat nāca spridzināt ešelonu ar munīciju, bet izrādījās, ka tas gandrīz viss piekrauts ar pārtiku; Sokoļcevs nez kādēļ jutās mierīgs un bija pārliecināts par iznākumu; mīna jāieliek ātri, minūtes desmit, piecpadsmit pirms vilciena pienākšanas, lai sargi nepagūtu ieraudzīt un nesaceltu trauksmi: vajadzības gadījumā būs japamē-ģina viņus bez trokšņa novākt, taču būtu labāk, ja varētu iztikt bez tā, ja iznāk saķeršanās ar sargiem, tad nekad nevar zināt, kā viss risinās tālāk. Juzdams, kā uz sejas kustas krūma ēna, Sokoļcevs aizvēra acis, rādās, diena būs jauka, saulaina, tagad derētu izpeldēties, gluži kailam pagulēt kaut kur smiltīs, ūdens malā, citādi, kaut arī esi palaidis nervus vaļīgāk, sasprindzinājums liek sevi. manīt, jo kuru katru mirkli taču esi gatavs lēkt kājās un darīt nepieciešamo.

Viņš paskatījās pulkstenī un sevī nopukojās, ka laiks velkas pārāk gausi; gaidīšana, protams, nav nekāda nelaime, viņš zināja arī ko citu, pienāks tāds brīdis, kad laiks sāks skriet — un ne jau tikai skriet, tas sāks aulekšot, un aizvien liksies, ka pietrūks vienas vienīgas sekundes, un tu rausies kauču pušu, plēsīsies ar pēdējiem spēkiem — un tik un tā pietrūks.

Vējš kļuva spēcīgāks, pie debesīm parādījās mākoņi; Sokoļcevs vēroja, kā tie steidzas no ziemeļaustrumiem, šādi mākoņi, kā viņš bija ievērojis, nesa sev līdzi lietu; pataustījies ar roku biezajā zālē, viņš atrada trauslu, brūngani sārtu bērzlapi, saudzīgi, pie pašas saknītes nolauza to un turpat arī aizmeta. Viņš nekļūdīgi sajuta, ka tūlīt sāksies; laika ritums zināmā punktā pārlūza, un laiks sāka slīdēt lejup no kalna, pašās beigās tas jau joņos kaukdams, re, tas jau sāk šķetināties aizvien ātrāk un ātrāk; Sokoļcevs piecēlās un rūpīgi pārbaudīja mīnu.

— Gan uzsprāgs, — Kostja Cemarins pārliecināti noteica, — viss darbosies, kā nākas, taisīts godam.

Sokoļcevs nekā neatbildēja, tikai pavēlēja, lai visi sagatavo automātus un granātas, un jau nākamajā mirklī saprata, ka ešelons tuvojas; viņš paskatījās pulkstenī, tas rādīja bez piecām minūtēm desmit. Tātad vēl atlikušas minūtes divpadsmit, piecpadsmit.

— Zinatuļin un tu, Gavrusevič, — Sokoļcevs pavēlēja, — ejiet pie sargkareivjiem! Neatpalieciet, turieties cik vien iespējams tuvāk pie viņiem. Pārējie rīkojas pēc noteikta plāna, sedzam tieši pašu Cemarinu.

Pēc šiem viņa vārdiem cilvēki tūdaļ izklīda pa savām, iepriekš norādītajām vietām. Visi jau bija iemācījušies pārvietoties bez trokšņa un nemanot, un tāpēc viss norisa kā pa sapņiem, cilvēki gluži kā ēnas slīdēja pa zaļajiem, slapjajiem krūmiem, un tikai Cemarins smagi pukstēja pie savas kastes. Sokoļcevs izgāja pašā krūmmalā, lai labāk redzētu sliežu ceļu un apsardzi; tagad līdz sliedēm bija atlikuši tieši divdesmit astoņi soļi, naktī viņš pats pa divi lāgi pārbaudīja attālumu. Vācieši, izvietojot te apsardzes posteņus, bija pieļāvuši kļūdu, un Sokoļcevs nolēma to izmantot, lai pagūtu ielikt mīnu. Savu iecirkņu apgaitu vācieši iesāka vienā vietā un pēc tam aizgāja katrs uz savu pusi, lielāks ceļa posms — tieši uz desmit minūtēm — palika bez uzraudzības, un mīnu ceļa līkumā vajadzēja ielikt tieši šajā laika sprīdī.

Vācu sargi tikko kā bija aizgājuši katrs uz savu pusi, un vilciena duna nenovēršami tuvojās un pieņēmās spēkā;

tagad sekundes nevis ritēja, bet lēkšoja, cita citu apsteigdamas.

Ir laiks, Sokoļcevs pats sev sacīja, un ar rokas pieskārienu pavēlēja Cemarinam iet, puisis, pagriezis pret Sokoļcevu plato, jautro seju, pamāja ar galvu, paņēma savu smago kravu un, puspieliecies un apkārt skatīdamies, devās uz uzbērumu; viņam nopakaļ veicīgi aizlīda Skorins, viņiem divatā vajadzēja ielikt mīnu.

Vilcienu gaidīja pēc minūtēm desmit, piecpadsmit, un Sokoļcevam šķita, ka Cemarins un Skorins rāpjas lēni, pat pārāk lēni; ešelona duna nepielūdzami, ar katru mirkli kļuva spēcīgāka, un tagad Sokoļcevs jau pavisam nopietni bažījās, ka viņi nepagūs. Tajā pašā laikā viņš zināja arī to, ka ešelons garām nepaies, ka operācija būs veiksmīga; piepeši viņš sev virs galvas sadzirdēja saules caurausto lapu šalku; kaut kas ir noticis, viņš sev teica, vēl nekā nesaprazdams, viņš tikai ieraudzīja balto, atpakaļ pagriezto Čemarina seju, kas izskatījās pārbijusies; Cemarins neveikli un lēnām, cenzdamies glābt savu kravu, krita uz sāniem; pie viņa pieskrēja Skorins, paķēra viņam no rokām mīnu, un abi apgūlās blakus zemē. Sokoļcevs skaļi noprasīja, kas viņiem noticis, un Cemarins nepazīstamā, čerkstošā balsī atteica, ka viņš, šķiet, pārlauzis kāju. So-koļcevs tūlīt metās uz priekšu, vēl tikai paguvis atskatīties un pieteikt, lai pievāc Cemarinu un aizvelk dziļāk mežā. Viss pārējais jau notika kā pa sapņiem; viņš vienā mirklī aptvēra, aprēķināja, sajuta, ka mīnu vairs nepagūs ielikt, vilciens dārdēja tepat blakus, drebēja zeme, un no pagrieziena puses šurp strauji vēlās biezi dūmu vāli; tagad ir beigas, Sokoļcevs nodomāja ar neparastu tukšumu un baisām sirdī, lēmums bija radies ārpus viņa saprāta un gribas, un viņam to vajadzēja tikai izpildīt. Viņš pieskrēja pie Čemarina, kam seja bija saviebta sāpēs.

— Prom, atpakaļ! — viņš valdonīgi pavēlēja Cemarinam un Skorinam, uz visiem laikiem nošķirdams viņus no sevis un ar cilvēka mūžā tikai vienreiz atļautu piepūli pārlēkdams pāri bezdibenim. — Prom no šejienes! — viņš atkārtoja, nojauzdams, ka viņi vēl svārstās.

Vilciens jau bija pavisam klāt, tikai pagrieziens un krūmi vēl slēpa viņus no mašīnista acīm. Sokoļcevs paķēra mīnu un rāpus aizvilka to pie sliedēm; notarkšķēia automāta kārta, oļos ietriecās ložu šalts. Tik u# tā ta<vu netrāpīsiet, Sokoļcevs nodomāja, iekšēji viss drebēdams aiz satraukuma, tik un tā ir jau par vēlu, lokomotīvi no viņa šķir vairs nieka piecdesmit metri, ne vairāk, sasper jods, cik varen labi!

Viņš piecēlās visā augumā un, pa uzbēruma oļiem slīdēdams, pasvieda mīnu zem karstajiem, straujajā skrējienā rēcošajiem riteņiem, tieši uz sliedēm; vēl pirms sprādziena viņš zināja, ka savu ir padarījis un tagad nekas vairs nelīdzēs, un tomēr tajā pašā mirklī, kad smagā mīna aizlidoja zem lokomotīves, viņš ar visu augumu atsviedās atpakaļ. Sokoļcevs vēl nepaguva pieskarties zemei, kad viņu satvēra nekad nedzirdēta dārdoņa, tā uzmeta gaisā un aizsvieda sāņus, un pēdējais, ko viņš vēl aptvēra, bija gausa lidojuma sajūta.

Sokoļcevs nekā vairs neredzēja; lokomotīve, krampjaini noraustījusies, palēcās sāņus prom no uzbēruma un pasvieda gaisā tenderi, vagoni un platformas sagrūdās un sakrāvās cita citai virsū, tanki paši no sava svara apsviedās otrādi, pēc tam kaut kas aizdegās un sāka sprāgt; partizāni aizdedzināja ešelonu vēl divās vai trijās vietās, visapkārt dega pat zeme, ar dobju būkšķi uzsprāga katls, un atskanēja žēlabains cilvēka kliedziens, kas atgādināja zaķa pirmsnāves brēcienu. Uz tankiem, uz lielgabaliem, uz vagoniem no karstuma burbuļoja un smirdēdama dega krāsa, un melni dūmi, grīstēs vīdamies, cēlās aizvien augstāk. [14]

Sokoļcevs zināja, ka viņš mirst, un vairāk par visu baidījās izskatīties pretīgs, nevarīgs un nožēlojams; viņš laikam jau bija pārkāpis pāri baiļu — iznīcības baiļu slieksnim, viņš tikai gribēja, lai tas notiktu ātrāk, jo ļoti mocīja sāpes. Tumšus apziņas iegruvumus nomainīja daudzkrāsainu, brīnumainu murgu ainas, kad likās — viņš nokļuvis un dzīvo otrādi apgrieztā, ireālā pasaulē. Koki auga ar saknēm gaisā, cilvēki peldēja zaļganā, miglainas gaismas piestrāvotā puskrēslā, līganajās aļģēs kustējās nekad neredzētas būtnes ar sarkanām lūpām un vienu vienīgu aci ķermeņa vidū; Sokoļcevs jau sāka domāt, ka viņu aptver tā pasaule, uz kuru viņš visā drīzumā pārcelsies, un ka viņam pie tās jāpierod, jāiemācās tajā uzturēties. Pašlaik viņam neviens nebija vajadzīgs, un viņš, atvērdams acis un ieraudzīdams Aļonku, skaitās, viņu visu laiku mocīja doma, ka Aļonka redz viņu nemaņā, meitene taču ir dzīva, redz, jūt; viņai vajadzēja saprast un iet prom, tik un tā līdzēt taču nekā nevar. Tāpēc viņš pilnīgi neapzināti juta pret Aļonku īpašu naidu: viņš taču gāja prom nebūtībā, bet viņa palika tepat, un atsvešināšanās un neiecietības plaisa starp viņiem pletās aizvien platāka, jā, jā, viņš gāja prom nebūtībā, bet kāpēc tas viņai jāredz? To nedrīkst redzēt, tas nav jāredz, labāk lai viņš būtu aizgājis no Aļonkas spēcīgs. «Kāpēc dzīvē tā iekārtots, ka viņai jāredz, kā man atsakās klausīt paša ķermenis, vienīgi rokas drusku kustas un arī galvu var mazliet pagriezt. Turklāt mani bendē nost šīs sāpes, es vairs nespēju tās paciest, tas ir cietsirdīgi no viņu puses, viņi taču zina, ka es mirstu, kāpēc tad nedarīt tam visam uzreiz galu? Arī viņa redz, kā es mokos,» Sokoļcevs iedomājās Aļonku, «kāpēc viņai neienāk prātā kaut kā man palīdzēt? Starp citu, es laikam vēl neesmu pateicis viņai neviena vārda, bet man arī nepietiks drosmes to izdarīt, es nez kādēļ tagad baidos no viņas. Ja viņa spētu saprast, ka vajag man palīdzēt un pašai aiziet, atvadīties no manis un aiziet, man tūdaļ kļūtu vieglāk.» Viņš sāka domāt, kā lai to visu paskaidro, taču atkal atgriezās jau pazīstamais mokošais stāvoklis, kad likās, ka viņam no miesas visu rauj laukā ar nokaitētām knaiblēm; acu priekšā vairs nebija nekā cita kā .vienīgi nokaitēta zaļgana migla, tad viņu satvēra kādas milzīgas rokas un grūda gailošā, sarkanīgā rīklē, viņš rāvās laukā un kliedza, pēc tam viss uz kādu laiku pazuda, un, kad acīs atkal sāka zibēt nez kādas saplucinātas driskās un mākoņi, viņā dzima, nostiprinājās un ilgi turējās lidojuma sajūta. Zari kapāja seju, un viņš visu laiku pūlējās piesegties no tiem; viņu ātri, bez apstājas nesa pa mežu — un nesa sveši cilvēki, neredzēja neviena pazīstama, tikai lāgiem kaut kur tālumā pavīdēja Kostja Cemarins, taču tikai uz īsu mirkli. Kaut kas bija uzgāzts viņam Virsū, duļķains plīvurs aizsedza debesis no pamales līdz pamalei, un viņš nodrebinādamies iedomāja, ka itin drīz visam pienāks gals, no šīs domas sametās grūti un nelabi, viņš pamodās galīgi un ieraudzīja pār sevi pārliekušos kādu seju. Viņš skatījās tajā ar nīgrumu, nemaz nepazīdams, seja izplūda un sadalījās gabalos; pa visu miesu atkal sāka lodāt sāpe. Ar milzīgām mokām viņš pacēla roku, sāpes no tā kļuva vēl lielākas, tad tikai ar negantu piepūli viņš noturējās pie apziņas, un laikam tādēļ sāpes mazdrusciņ pierima; Sokoļcevs kā akls aptaustīja Aļonkas seju, kas joprojām rādījās neskaidri izplūdusi, un visa šī izdarība likās nevīrišķīga; un viņa ar mokošām sirds trīsām saprata, ka arī puiša rokas jau sākušas mirt.

Sājā brīdī viņš skaidri nosauca meiteni vārdā, un Aļonka noslīga uz ceļiem, lai atrastos tuvāk; arī viņa jau bija sākusi samierināties ar to, kas noticis un kam vēl janotiek; starp viņiem bija nogūlusies robeža, aiz tās izbeidzās iejaukšanās iespējas un dzīvības vara, un nu jau Aļonkai pašai gribējās aiziet, atstāt Alekseju vienu, tikai dīvaina pārliecība, ka to nedrīkst darīt, atturēja viņu.

— Aļonka, — Sokoļcevs teica, un viņa pirmo reizi ieraudzīja ievainotā apskaidrojušās acis. — Es tevi ļoti, ļoti mīlu, un atceries to uz mūžiem... Tu tagad ej prom,.. ej... — viņš atkārtoja, un viņa saprata, ka šo vēlēšanos nevar neizpildīt; aiz žēluma pret sevi un maiguma pret viņu Aļonka apraudājās, viņa satvēra Aļošas roku un sāka skūpstīt ar karstām, no asarām slapjām lūpām, viņa raudāja un skūpstīja, un abi saprata, ka tās ir pēdējās atvadas.

— Kāpēc tā, Aļoša? — viņa bikli uzprasīja, kuplās, bērnišķīgās uzacis saraukdama, un Sokoļcevs no šī pazīstamā un vairs nevajadzīgā atgādinājuma sadrūma.

— Nevajag, — viņš svešādā balsī atteica, — itin nekā nevajag...

Viņš gribēja mīkstināt savus vārdus un pateikt, lai Aļonka tagad nomierinās un nedomā daudz par viņu, bet, ja palaimēsies sastapt labu cilvēku un sadraudzēties ar to tāpat kā ar viņu, lai viņiem abiem katrā ziņā būtu bērni, kaut tikai ātrāk beigtos karš, bet arī to viņš nepateica. Tas viss notiks arī bez viņa teikšanas, un nav vērts par to runāt, un veltīgi viņa raud. Aļonka sajuta viņa naidīgumu, piecēlās, gribēja jau iziet laukā, taču kaut kāda vara apturēja; viņu saistīja Aļošas skatiens, un sākumā viņa nekādi nevarēja saprast, ko viņš lūdz un prasa, un, kad aptvēra, Aļonkā, ieraugot ciešo, dziļo un prasīgo skatienu, kas tikai vairs daļēji bija līdzīgs agrākajam Aļošas skatienam, ko bija pazinusi un mīlējusi, uzvilnīja un ietrīsējās mīlas pēdējās, visaugstākās jūtas, Aļonkai šķita, ka viņa tūlīt nomirs; šo jūtu robežu nedrīkstēja pārkāpt, taču viņš prasīja tieši to, un viņa acīs bija tāds lūgums, ka nebija spēka tam pretoties. «Nē! Nē! Nē!» viņa mēmi un nevarīgi protestēja, un visa viņas būtne pārvērtās vienā vienīgā mokpilnā kliedzienā; nespēdama novēr-sties, Aļonka lūkojās Aļošas bezspēcīgajās rokās, kas pūlējās kaut ko sataustīt, tajās jau bija saskatāms tas neglītais un nožēlojamais, kam bija lemts viņu galīgi uzveikt. «Mans mīļais, dārgais... piedod.» Viņai aptrūkās gaisa, ne jau tas viņam tagad bija vajadzīgs, un viņa, mirkli pavilcinājusies, strauji izgāja laukā, viņai pat likās, ka tas bija Aļošas apskaidrotais skatiens, kas satvēra viņu un iznesa no telts. Viņa neuzdrošinājās palūkoties apkārt; zaļums, saule un lapotnē viegli šalcošais vējš tikai vēl dzedrāk atgādināja, uzsvēra, ka viņš jau ir atšķirts no visa dzīvā; ašiem soļiem viņa aizgāja pie telts, kurā glabājās viss partizāņu medikamentu krājums; Aļonka nezināja, kāpēc viņai ievajadzējās satikt ārstu, un, piegājusi pie telts no otras puses, viņa izdzirda Ivana Karloviča gauso, čerkstošo balsi un apstājās.

Sarunājās trīs cilvēki; Ivanu Karloviču un vienības komandieri Gorbaņu viņa pazina, bet, kas bija trešais, to nekādi nevarēja uzminēt.

— Morfija mums nav. — Kā jau vienmēr grūtos brīžos, Ivana Karloviča balss netīkami čerkstēja. — Nav ar ko remdēt sāpes, lai sagādātu kaut īsu atvieglinājumu. Mokās viņš drausmīgi, bet ko es varu darīt, es arī neesmu dievs, esmu tikai viduvējs lauku ārsts.

— Cik ilgi viņš vēl var noturēties? — Gorbaņs pēc neliela brīža pavaicāja.

— Ne ilgāk par diennakti, un tā viņam būs gatavā elle.

— Ko tu, dakter, ķērc vienā ķērkšanā?! — Gorbaņs pikti noteica. —* Viņš taču ir spēcīgs puisis, varbūt vēl ir saglabājusies kāda spēku rezerve ...

— Cilvēks, protams, ir sistēma ar daudziem nezināmajiem, — Ivans Karlovičs atteica un brīdi klusēja. — Taču šinī gadījumā par to nevar būt nekādas runas. Tur, pie viņa, visu laiku dežurē meitene, Ļena Derjugina, ja gribat atvadīties, tad pasteidzieties, Vasilij Antonovič, viņš gandrīz visu laiku guļ bez samaņas.

— Ejam, — Gorbaņs pēc krietna brīža noteica, un Aļonka, kas visu laiku kā pamirusi bija klausījusies sarunā, atrada sevī spēku, lai ienirtu jaunajos bērziņos un paslēptos. Tas, ko viņa nupat dzirdēja, nebija vairs nekāds jaunums, viņa pati zināja, ka Sokoļcevs mirst un nomirs; viņu pārsteidza kāda cita doma. Viņa tik ilgi bija nosēdējusi Aļošam blakus un traucējusi, viņš ir vīrietis un visu laiku centās neizrādīt, cik ļoti cieš, un Aļošam taisnība, viņš grib aiziet spēcīgs, un tagad tika pielikts pēdējais punkts, vairs nebūs neviena un nekā. Viņš Aļon« kai bija un paliks augstākā balva dzīvē, viņa tagad zina, ka arī pati nomirs, jo bez Aļošas visa pasaule ir tukša un nevajadzīga. Viņa vēl spēj drauga labā kaut ko darīt.,, caur viņas rokām gājuši desmitiem un desmitiem ievainoto, un viņa zina, kas ir sāpes un kas ir nāve.

Aļonka iegāja Ivana Karloviča teltī; te viņai viss bija pazīstams, viņu bieži sūtīja šurp pēc zālēm un pārsienamajiem materiāliem; Aļonka pacēla uz lāviņas spilvenu, kas bija piebāzts ar sausām meža sūnām, un paņēma nelielu pistoli; Ivans Karlovičs to allaž kaut kur nometa un nekad nenēsāja sev līdzi. «Tā nav sevišķi smaga,» viņa nodomāja, paslēpdama pistoli brunču kabatā, «ar to viņš tiks galā. Es apsolīju to izdarīt,» viņa pati sev teica, lai nebūtu jādomā par ko citu, «man vienalga, kas notiks pēc tam, man tas ir jāizdara...»

Aļonkai garām aizzibēja kāda melna ēna; viņa aizmiedza acis, brītiņu pastāvēja, apvaldīdama sevī kādu uzbangojušu vilni, un izgāja no telts; viņai vēlreiz jāredz Aļoša, citādi viņa nevar. Kāds viņai kaut ko pajautāja, bet viņa neatbildēja; nogaidījusi, kamēr vienības komandieris un Ivans Karlovičs aiziet prom no Sokoļceva, viņa ieskrēja nojumē; Sokoļcevs atkal murgoja, visa seja bija bāla un mikla, noaugusi ar gaišiem, bieziem bārdas sariem. Kad viņš uz mirkli pieklusa, Aļonka neveikli noskūpstīja viņu uz deniņiem un vēlreiz pie deguna; dzīslas deniņos un uz kakla bija pietūkušas. Aļonka vēl pēdējo reizi pārlaida acis viņa sejai, bet nu jau tā, it kā viņš būtu svešs cilvēks, iekšā viņai viss bija pārakmeņojies, tagad vēl vajadzēja nolikt pistoli, izraudzīties vietu un nolikt tā, lai v i ņ š, atguvis samaņu, to tūlīt ieraudzītu un varētu paņemt. Aļonka pat domās vairs nespēja nosaukt viņu par Aļošu vai Sokoļcevu, viņa to tagad dēvēja abstraktā un biedējošā vārdā «viņš», kā kaut ko, kas vairs nepakļāvās nekam un nevienam. Tā, kas izrīkojās Aļonkā bez viņas pašas gribas, rūpīgi un ar smalku aprēķinu izraudzījās tādu vietu un ar drebošu roku nolika Ivana Karloviča pistoli tieši pretim Sokoļceva atvērtajām, nekā neredzošajām acīm. Viņam tūlīt jāpamostas, sacīja tā, otra, kas bija iemitinājusies Aļonkā, re, nodrebēja lūpas, un acīs pavīdēja saprāta dzirksts, tagad tev jāiet prom, tagad tev te vairs nav ko darīt. Viņa ar galīgi stīvām kājām izgāja laukā un ieraudzīja Nastju Ogurcovu, meitene šķita stāvam kaut kur tālumā, savādā sarkanīgā miglā.

— Neej uz turieni, nevajag. — Skarbi paskatījusies draudzenē, Aļonka nostājās viņai ceļā. — Tur, Nastja, tagad nedrīkst iet.

— Mani Ivans Karlovičs sūtīja, lai pasēžu pie viņa, — Nastja sacīja, nobijusies no Aļonkas galīgi stingās, baltās sejas un saltās, svešādās balss. — Man Ivans Karlovičs teica, sak, aizej, biedrene Ogurcova, padežurē tur...

— Tur tagad neviens nedrīkst iet, — Aļonka atkārtoja tikpat skarbā un svešā balsī, kas nepieļāva nekādus iebildumus, un Nastja neizturējusi palūkojās atpakaļ.

Noplīkšķēja sauss, kluss šāviens, Aļonka tā bija saspringusi šīs pasaulē vienīgās skaņas gaidās, ka viņai apkārt sagāzās viss mežs un pilnīgi melnajā klusumā viņa pēkšņi sadzirdēja spalgu, smeldzīgu skaņu, savādu neciešamu svelpoņu, kas trieca nost no kājām. Nastja iekliedzās, un Aļonka aizspieda ausis ar plaukstām un streipuļodama aizgāja prom, garām vecajiem bērziem ar applu-cināto tāsi, ko partizāni šur un tur bija noplēsuši iekuriem. Ar vienu triecienu bija izsisti no savām vietām visi stabi, uz kuriem bija balstījusies pasaule, un viss, viss ap viņu sabruka; Aļonka gāja, un tādēļ, ka viņas sejā kā pielīmēts turējās smaids, likās, it kā viņa steigtos kādā vajadzīgā un patīkamā darīšanā; un tomēr kādas spēcīgas rokas notvēra Aļonku, un viņa sāka rauties laukā. Tad Aļonka atjēdzās, ka tas tikai tā rādās, un viņa, sadauzītās plaukstas berzēdama, aizgāja tālāk; viņu vilināja zaļās krēslas pasaule. Aiz muguras atskanēja satrauktas balsis, cilvēki cits caur citu sauca viņu vārdā, aicināja atgriezties, bet viņai vairs nebija kurp un kāpēc iet. «Kāpēc viņi mani sauc,» viņa domāja, «tādi kā jocīgi, nekā taču vairs nav, un viss kaut kur lido un lido prom, un neko nevar apstādināt.» Un tas taču nav mežs, bet tikai zaļš, zaļš, zaļš sapnis, un viņa tagad soļo pa sapni un pati nezina, uz kurieni. Bet arī paiet viņa vairs nespēj, viņai nepieciešams apsēsties vai atgulties, tieši tepat arī aug sūnas, kājas grimst pāri potītēm, gluži kā pēlis, ak kungs, cik tas vienkārši — atgulties un aizvērt acis, nekā neredzēt, ne par ko nedomāt, nekā nezināt. Kas viņa ir? Itin nekas, un kādēļ, kādēļ tas viss, kam vajadzīga viņas dzīve, kad nekā vairs nav, kad nav arī viņas pašas. Mazs bēdu kamoliņš, nu, protams, tā tam arī jābūt, tas ir sods. Kāds ir pārmēru cietsirdīgs, tas, kurš izdomājis tādas mokas kā atmaksu par pilienu prieka, par vienu drupaču laimes...

Pacēlusi galvu, Aļonka ieklausījās, tad uzlēca kājās, un viņas sejā iedegās neprātīga cerība; tas viss taču nav tiesa, tūlīt viņa atgriezīsies nometnē — un Aļoša tur sagaidīs dzīvs, un nekāda šāviena nav bijis. Nav bijisl Nav bijis! — kaut kas viņā protestēja, tas tikai tā licies, rādījies sapnī, vai arī viņa ir slima; kā gan viņa varēja ko tādu izdarīt, viņš taču var palikt dzīvs, izveseļoties, arī Gorbaņs taču teica, ka Aļošam vēl var būt kāda rezerve, ka viņš ir spēcīgs, un nekādi nedrīkstēja to darīt. Kas ar viņu noticis, prātā jukusi, vai?

Aļonka neatcerējās, kā nokrita, tikai, atguvusi samaņu, tūdaļ sajuta, ka neganti sāp plecs un gauži gribas raudāt.

Pāri viņai slējās priede — gara, sarkanīga no mežā izkliedētās saules gaismas; Aļonka nejauši paskatījās augšup, un viņai pirmo reizi mūžā uznāca neciešamas bailes, un tomēr viņa nespēja piespiest sevi apraudāties. Kad viņa otrā dienā ieradās nometnē, pirmais pretim pagadījās kāds jauns, spēcīgs puisis un varbūt aiz savas sirds skaidrības, varbūt gribēdams nomierināt, lai viņa tik ļoti nebēdājas, ieminējās, ka viņa taču vēl ir jauna... bet tūlīt pat iekoda mēlē un laidās lapās. Ja Aļonkai šajā brīdī būtu bijis kas rokās, viņa, ne mirkli nedomādama, būtu uz vietas puisi nošāvusi; iesist vai kaut ko pateikt viņai pietrūka spēka; ieraudzījusi Ignatu Kuzmiču, Aļonka klusēdama iespieda seju viņa bārdā un pamira; viņš aizveda Aļonku prom no ziņkārīgo acīm, apsēdināja zālē, pats piemetās blakus un, brīdi paklusējis, nopūtās.

— Tu, Aļonka, pacenties saprast galveno, — viņš ar sev raksturīgo gausumu sacīja. — Bet galvenais ir tas, ka cilvēks ir tikai viesis zemes virsū, atnāk un aiziet, pēc tam nāk otrs, trešs. Tu par sevi tagad centies nedomāt, tas nav labi, ja par sevi vien domā, tu esi mazs putnelis, tu gan plivini spārneļus, jauc gaisu, bet tas, edz, turpat arī pierimst. Tu domā vairāk par šito. Mēs visi ejam, ejam, paši domājam par sevi tikai to labāko, bet pasaulē tik un tā valda klusums. Pirms mums bija klusums, un pēc mums būs klusums, tu ņem un ieklausies ..,

— Es, vectēv, nekā nesaprotu, — viņa teica, asaras rīdama un juzdama sāpes kaklā.

— Te nav nekā īpaša, ko saprast, — Sviridovs domīgi noteica. — Viņš ir aizgājis, bet tev vēl paredzēts dzīvot, tālab dzīvo tālāk. Tev par viņu vāciešiem vēl krietni jāatmaksā. Tā nu jums tai dzīvē sagadījās, ka nebija lemts būt kopā.

Vairākas dienas pēc šīs sarunas Aļonka baidījās tikties ar Ignatu Kuzmiču, un viņš, to sajuzdams, nemaz arī nenāca klāt; Aļonka bija vienaldzīga pret vienības dzīvi, arī pati pret sevi un darīja savu darbu vairāk aiz ieraduma, kā mašīna. Jau vairākkārt viņa gribēja aiziet pie Gorbaņa vai komisāra un pateikt, ka Sokoļceva nāvē vainojama viņa, izstāstīt visu, kā bijis, šādos brīžos viņa iegrima domās un sēdēja, rokas nolaidusi, nekā ne dzirdēdama, ne redzēdama, un Ivanam Karlovičam tad vajadzēja paklaigāt, lai Aļonku pamodinātu; Ivanam Karlovičam reizēm gribējās pieiet viņai klāt un kā tēvam mīļi noglāstīt meitenei galvu, tik vientuļa viņa bija savās bēdās un tik nošķirta no visiem, un reiz viņš tā arī izdarīja, un Aļonka nemēģināja izvairīties.

— Nevajag tā, Ļena, — Ivans Karlovičs teica, glaudīdams viņas mīkstos matus. — Dzīvība un nāve iet vienmēr roku rokā, karš tikai pastiprina šo traģisko nešķira-mību. Tu pacenties tagad par to nedomāt, tas vēl ilgi sāpēs, pats esmu izbaudījis, pie visa būs jāpierod no jauna. Es taču, Ļena, esmu ļoti vecs, es visu saprotu. Tikai viena nediena, jūs taču zināt, es saku, manu veča izklaidību, laikam būšu pametis to nolādēto pistoli tur un aizmirsis...

Aļonka skatījās viņā, acu nepamirkšķinājusi, un kāpās un kāpās atpakaļ; šalca zaļoksnie koki, visapkārt svinīgi slējās mūžīgs mežs, un tas viss, zibenīgi atbalsojies un ietiecies Aļonkā, radīja sirdī neciešami skaudras sāpes; aizvien vēl kāpdamās atpakaļ un ar roku no Ivana Karloviča sargādamās, viņa lūdzoši skatījās ārstā. Un viņš saprata, ka Aļonka lūdz par to vairāk nerunāt un nenākt klāt un ka ne jau viņa vārdi un līdzjūtība sagādā viņai mokas, bet gan tas, ka viņš aiz savas labās sirds ir pasteidzies. [15]

Brjuhanovs ieradās Gorbaņa vienībā nedēļas divas pēc Sokoļceva nāves, vajadzēja precizēt maršrutus gaidāmajam reidam uz Ukrainu, uz pašām Polijas robežām. Brjuhanovs bija tikko atlidojis no Maskavas, no pagrīdes un partizāņu apgabalu komiteju sekretāru sanāksmes, sanāksmē bija piedalījušies Staļins, Kaļiņins, Vorošilovs, Ponomarenko, un tajā bija nosprausti partizāņu cīņas tālākas pastiprināšanas ceļi; Brjuhanovs atgriezās atžirdzis un mundrs; beidzot viņš bija saņēmis ziņas no mātes, kas evakuējusies uz Taškentu, taču pats galvenais — viņā bija it kā ielikts jauns satvars; Maskavā viņš sajuta ne tikai savu vienu novadu, bet dabūja redzēt visas valsts pūliņus, un šī valsts taču aizņēma tādas platības, ka tikai fanātiķim varēja ienākt prātā mēģināt to sagrābt un pakļaut verdzībā. Vārdu sakot, par spīti tam, ka viņš ne mirkli nebija varējis pabūt mierā, par spīti neskaitāmajiem pasākumiem, kuros gribot vai negribot vajadzēja piedalīties, un hroniskajam miega badam, Brjuhanovs atgriezās atpakaļ pacilātā noskaņojumā un gandrīz vai tūlīt, vēl neatguvies no iespaidiem, ieradās Gorbaņa vienībā un nu, klausīdamies šajā kustīgajā un nervozajā baltkrievā ar viņa kategoriskajiem «nevar» un «tas vispār nav iespējams», savā nodabā labsirdīgi smaidīja, noteikti zinādams, ka tas viss ir iespējams un — kas pats galvenais — tas ir jāizpilda, un lēmumam jābūt gatavam jau līdz rītam, līdz tam brīdim, kad viņš sastapsies ar daudz plašāku cilvēku loku. Arī Gorbaņs drīz vien saprata, ka vienības reids uz Polijas robežām ir apstiprināts augšā; tagad, ja vien ir iespējams kaut ko paredzēt un ieplānot uz priekšu kaut vai vienai kara stundai, vajag aizstāvēt konkrēto reida maršrutu, kas, pēc Gorbaņa domām, bija vienībai pats drošākais. Taču vēl ciešāk viņš bija pārliecināts par ko citu: tagad stāvokļa pilnīgs noteicējs gan bija Brjuhanovs kā apgabala komitejas sekretārs un Partizāņu kustības galvenā štāba pārstāvis, toties reidā, kad skarbas vajadzības gadījumā būs nepieciešams pieņemt lēmumus, varbūt pat radikāli pretējus tiem, kurus viņi te izstrādā un apstiprina, viņam, Gorbaņam, būs brīvas rokas. Bija paredzēts, ka vienība vispirms dosies uz rietumiem, tad krasi pagriezīsies uz dienvidiem un virzīsies garām Čer-ņigovai un Ņežinai; bojājot pa ceļam visus dzelzceļus, kurus nāksies šķērsot, vienībai bija jāsasniedz agrākā PSRS un Polijas robeža, jāpagriežas gar to uz ziemeļiem un, līdzko rodas nepieciešamība, jānozūd Baltkrievijas mežos un purvos.

Sarunā piedalījās arī vienības komisārs — Virubežas rajona komitejas sekretārs Gavrila Tarasovičs Sidorenko, ko Brjuhanovs tāpat labi pazina no pirmskara laikiem un kas runāja maigā, dudinošā basā un ļoti mīlēja savas ukraiņu dziesmas, it īpaši — «Tur, aiz zaļā meža», Ģērbies viņš bija bataljonkomisāra formas tērpā, tas viņam bija par mazu un lāgā nepiestāvēja, spēcīgās rokas līdz pusdelmam rēgojās laukā no īsajām piedurknēm; viņš izmisīgi pūlējās apvaldīt žāvas, jo visu nakti nebija gulējis un māca nogurums pēc garā pārgājiena; zirgs, ar kuru viņš pēc sapulces kādā ciemā jāja atpakaļ uz nometni, salauza kāju, un to vajadzēja nošaut. Cenzdamies uzmundrināt sevi ar mahorku, viņš bez apstājas smēķēja, viņa seja jau bija kļuvusi zaļa, un Gorbaņs, vairākkārt īgni paskatījies uz komisāra pusi, beidzot pacēla galvu no kartes un pateica, lai taču tik neganti nekūpina, ka no viņa jau pa gabalu ož un nav iespējams blakus nosēdēt. Sidorenko nekā neatbildēja, uzmina smēķa galam ar kāju un nopūtās; viņš lieliski zināja vienības komandiera viedokli par reidu un tagad labi varēja iedomāties Gorbaņa stāvokli; taču, tāpat kā Gorbaņs, arī viņš saprata, ka vienalga, vēlas to viņi vai nevēlas, paredzētais būs jāpilda. Visi bija noguruši, un balsis skanēja savādi dobji, it kā no tālienes.

— Ir kāda dīvaina parādība, — atzvilis pret vecās liepas nobružāto stumbru, Sidorenko sacīja. — Tajā sapulcē es pirmo reizi pievērsu uzmanību bērnu sejām. Pirmo reizi kopš kara sākuma. Klausās veci vīri, sievietes, klausās labi, un viņu vidū sēž arī bērni, un es pēkšņi redzu, ka tie ir pavisam citādi bērni. Viņiem nav bērnu paskata. Tie ir bērni ar pieaugušo sejām. Re, kā mūs visus karš pārveidojis.

Gorbaņs un Brjuhanovs abi reizē pacēla galvu un abi kļuva domīgi un nopietni.

— Jā, kas tiesa, tas tiesa, — Brjuhanovs pēc brīža ierunājās, ar zīmuli pa planšeti dauzīdams. — Tāds jau ir cilvēks, laikam ir grūti atrast līdzsvara stāvokli starp viņa ikdienas dzīvi un sabiedrisko, sociālo darbību. Mums tagad veicami lieli darbi, nav laika, kad domāt par sevi, un tomēr reizēm tā gribas kaut ko pavisam vienkāršu, kaut vai vaļējā kreklā, ar papirosu un avīzi rokās pasēdēt dārzā. Lai nebūtu nekur jāsteidzas un lai pieklusināti skanētu, teiksim, valsis «Mandžūrijas kalnos» ...

Brjuhanovs, juzdams, ka viņa runa ir gara un izplūdusi un ka šāda daudzvārdība patlaban nepavisam neiederas, tomēr nespēja apstāties, bet tad pēkšņi aprāvās pusvārdā un sarauca pieri. Tagad nedrīkstēja daudz runāt, pasaule bija mērojama ar citām mērvienībām; viņš atviegloti nopūtās, jo, uzmetis ašu skatienu cilvēku sejām,

609

20 — Liktenis

nepamanīja tajās nedz apslēptu smīnu, nedz vēlēšanos novērsties un skatīties sāņus. Gorbaņs pagaidīja, vai Brjuhanovs neteiks vēl kaut ko, un ar nepatiku pievilka sev tuvāk papīrus; īsā atelpa bija beigusies, viņš jau rēķināja, cik un ko vajadzēs paņemt līdzi, cik maizes un patronu sagatavot, cik zirgu un ratu vajadzēs un kā to visu sakomplektēt; viņš atkal noliecās pār galdu un sāka pētīt papīrus.

— Pats mazākais, biedri Tihonov, — viņš teica Brjuhanovam, nosaukdams viņu segvārdā un tā uzsvērdams savas uzrunas oficialitāti, — man vajadzīgs vēl vismaz simt pajūgu. Es te aprēķināju, reidam derīgu cilvēku man sanāks ne vairāk par septiņiem simtiem, sāksim apsvērt.

— Manuprāt, vienu automātistu rotu mēs tev piegādāsim, izraudzīsimies kaimiņu vienībās brašākos puišus, — Brjuhanovs, atgriezdamies pie aizsāktā darba, ar klusu prieku atzina, ka Gorbaņs pēdējos mēnešos daudzējādā ziņā pārvērties, kļuvis skarbāks, viņā izkopusies pirmajā acu uzmetienā varbūt nepamanāma iekšēja drošība, pašpārliecība un ticība saviem spēkiem, kas tik ļoti nepieciešama, kad pastāvīgi jāatbild par cilvēku dzīvībām. — Izlemsim arī, Vasilij Antonovič, kur dabūt ratus un zirgus, man šķiet, ka ap pusotra simta zirgu sameklēsim. Tiesa, tas nebūs viegli... pārējām vienībām Holmskas un kaimiņu apgabalos tāpat jāpilda savi uzdevumi; tagad tiks rīkoti nevis atsevišķi, nesistemātiski uzbrukumi, bet gan sāksies visaptverošs, vienlaicīgs un nesaudzīgs karš uz ceļiem un ienaidnieka komunikācijām. Pašreizējā posmā tas ir mūsu galvenais uzdevums. Vācieši izvērsuši milzu uzbrukumu uz dienvidiem un uz Volgu, sasniegši Staļin-gradas apkaimi...

Brjuhanovs pārlaida acis cilvēkiem, kas vērīgi klausījās viņā, un gribēja jau turpināt, taču iztraucēja kāds troksnis turpat netālu, un Gorbaņs nikni palūkojās atpakaļ. Pie viņiem pienāca trīs cilvēki: jauns partizānis bez cepures galvā, ar cirtainiem, sen neapgrieztiem matiem, Aļonka ar bālu, skarbu un noslēgtu seju un rotas komandieris Kovaļovs, gadus četrdesmit vecs vīrietis, kam ap vidukli bija apjozta plata, cieši savilkta siksna ar vara sprādzi un kājās līdz mirdzumam nospodrināti zābaki; sprogainais puisis, nosarcis kā biete, nodūra galvu, un tad Gorbaņs neapmierināti noprasīja:

— Kas noticis, Kovaļov? Vai citu laiku nevarējāt atrast?

— Tad ne jau man, biedri pulkvedi, — Kovaļovs aši nobēra. — Viņa šito brašuli gandrīz pie Pētera aizraidīja, ja es nepagadītos tuvumā, nudien, būtu nokniebusi.

— Tu redzējies, kāda neaizskaramā uzradusies, ar šo pat pajokot nevarēs, — puisis drūmi noteica, noskurinādams biezās, pinkainās cirtas, nodurtu galvu skatīdamies zemē un būdams cieši pārliecināts par savu taisnību, — Lai tad iet klosterī...

— Es tev parādīšu klosteri! Tūlīt tu man dabūsi klosteri! — Gorbaņs, pēkšņi kļuvis gluži sarkans, spalgi uzkliedza. — Meitu ģēģeris! Man tavi niķi un stiķi jau zināmi, reiz jau par tevi sūdzējās. Te tev nebūs nekāda brūtēšanās. Vienreiz pietiek! — viņš noskaldīja, likdams manīt, ka nekādi iebildumi netiks ņemti vērā. — Ejiet! Un tu, Sidorenko, — viņš pagriezās pret komisāru, — papētī šito situāciju. Ej, Hrneļov, es tevi vēlāk izsaukšu.

Sprogainais puisis vēl drusku pamīņājās, nedroši piesvieda roku pie cepures, pateica «klausos», pagriezās kā ierindas mācībās un aizsoļoja, vingro, jauneklīgo augumu viegli šūpodams; Brjuhanovs noskatījās puisim pakaļ un atkal sāka vērot meiteni — viņas seja nez kādēļ likās pazīstama, tā pat satrauca, tikai nekādi nevarēja atcerēties, kur jau būtu viņu sastapis.

Atlaidis rotas komandieri Kovaļovu, Gorbaņs gurdi klusēja un ar tādu kā pašam par pārsteigumu uznākušu īgnumu noskatījās uz Aļonku, kas tagad viena pati stāvēja gabaliņu nostāk.

— Sēsties, Derjugina. — Viņš pavirzījās tālāk uz sola vidu, un, kad Aļonka vienaldzīgi apsēdās, smalkās rokas sev uz ceļiem noguldījusi, Gorbaņs saprata, ka viss viņa teiktais nekā nedos, būs aplams un viņai nevajadzīgs, taču pēc tikpat aplama un neizskaidrojama likuma viņam tagad bija kaut kas jāsaka. — Saproti, Derjugina, karš paliek karš, tas neprasa, kuru nogalināt, kuru atstāt. Hme-lovs, protams, ir pastulbs puisis, bet, no otras puses, *— labs partizānis, pati saproti, jauns vēl... Tu, Derjugina, nedusmo uz viņu, viņš nav vainīgs.

— Tagad jau dusmas pārgājušas, — viņa teica, — bet, ja vēl kādreiz līdīs, — nošaušu. Viņi taču bija draugi ar Aļošu...

— Nu, to tu labāk izbeidz, Derjugina. — Gorbaņs piespieda ar plaukstu vēja parautās lapas, savāca tās kopā, sakārtoja un noslēpa somā; viņš aizvien vēl domāja nevis par Aļonkas vārdiem, bet gan par gaidāmo reidu, šo smadzeņu darbu vairs nevarēja apstādināt. — Tur nekā nevar darīt, — viņš atkal ierunājās, — katram savu prātu neiedosi, bet Hmeļovu mēs sodīsim paši... Es visu saprotu, bet dzīve, tā taču ...

— Nevajag, biedri pulkvedi, nevienu sodīt, puiši mums ir labi, bet, kuru vajadzēs, pārmācīšu pati, — Aļonka negribīgi atteica, un Brjuhanovs pēkšņi atcerējās Gustiščus, Žaharu Derjuginu un pēdējo sarunu ar viņu un nu ar izbrīnītām un satrauktām acīm skatījās Aļonkā; tik tiešām, viņš pats sev teica, tieši viņu es redzēju pie Zahara pirms vairākiem gadiem, tad viņa, vēl baskājis skuķēns, stiepa nez uz kurieni puišeli ar pliku dibenu, bet tas brēca pilnā rīklē un spirināja netīrās kājeles, bet pēc tam redzēju viņu vēlreiz, neilgi pirms kara, jau krietni paaugušos, toreiz Zahars būvēja sev jaunu māju. Sīs seno dienu atmiņas paslīdēja garām kā izplūdusi, neskaidra vīzija, un Brjuhanovs ar žēlumu sirdī nodomāja, ka aiz meitenes rāmās, pat stingrās sejas taču slēpjas dzīvība, tikai tā nekādi nespēj izlauzties laukā, un viņš sajuta vēl lielāku satraukumu; laikam jau bezgala daudz ūdeņu aiztecējis, ja bērni turpat acu priekšā paguvuši izaugt lieli.

— Piedodiet, — viņš teica, cenzdamies atsaukt atmiņā kādus viņai zināmus sīkumus, — tātad jus esat Ļena Derjugina, Zahara meita ...

Viņa vārdos nebija ne jautājuma, ne apgalvojuma, un Aļonka neatsaucās; viņu nez kādēļ kaitināja šis slaidais vīrietis ar glīto, tīro un svaigo seju; Aļonka gan bija pazinusi Brjuhanovu jau no pirmā acu uzmetiena, atcerējusies viņu un tūlīt arī aizmirsusi kā kaut ko nevajadzīgu, svešu un traucējošu.

— Jūs laikam neatceraties mani, — Brjuhanovs teica, gluži neviļus gribēdams meitenei iepatikties. — Es bieži braucu pie jūsu tēva, it īpaši pēc tam, kad viņu ievēlēja par priekšsēdētāju. M-jā-ā, es gan jūs atceros, pavisam nemanot esat izaugusi.

Juzdams meitenes naidīgumu, Brjuhanovs tīri neapzināti centās to pārvarēt, pat balss viņam atmaiga; Aļonka klusēja, un nevarēja saprast, vai viņa vispār dzird, ko Brjuhanovs saka.

— Mēs kopā ar jūsu tēvu vēl pilsoņu karā baltpoļus un vrangeliešus ar zobeniem kapājām, — Brjuhanovs teica, un viņu pārņēma dīvaina sajūta, it kā turpat priekšā stāvētu kāds nepārvarams šķērslis, it kā viņš klauvētu pie cieši aizvērtām durvīm, klauvētu veltīgi, lai gan zina, ka aiz šim durvīm paslēpusies dzīva dvēsele. — Toreiz mums bija apmēram tikpat daudz gadu, cik tagad jums.., ^ai par tēvu ir kas zināms?

Pie pēdējiem vārdiem Aļonka it kā pamodās, viņa patiešām tikpat kā nebija dzirdējusi, ko saka Brjuhanovs; kas par to, ka viņš pazīst tēvu, Aļonka domāja, izmisīgi valdīdama asaras, kas par to? Būtu labāk klusējis, nebāzis savu degunu, kur nelūdz, neviens visā pasaulē negrib viņu saprast.

Aļonka neglīti saviebās, novērsās, viņai negribējās ne par ko domāt, un, lai gan tēvs šobrīd viņai likās tikpat tāls un nereāls kā visi pārējie, tomēr starp Aļonku un Brjuhanovu pēkšņi radās savas, īpašas saites, ne tādas kā starp viņu un citiem; pašā sākumā Aļonkā patiešām uzliesmoja kaut kāds nesaprotams naids pret Brjuhanovu, meitenei šķita, ka viņa vairs nespēj paciest šā vīrieša balsi. «Kāpēc, kāpēc viņš man visu to saka?» viņa domāja. «Tēvs, kaut kādi vrangelieši, kaut kāds kolhozs.» Jā, bet viņai tomēr jāsavalda sevi, tas nav glīti, ne jau viņi nogalināja Aļošu, tā nav viņu vaina, tagad daudzus nogalina, viņi taču nav vainīgi, ka viņa vēl ir dzīva, cik labi būtu, ja arī viņa varētu aizvērt acis, lai nekā vairs nebūtu.

Viņa piecēlās, sakārtoja formas blūzi un izslējās gluži kā miera stājā.

— Biedri pulkvedi, — Aļonka teica, oficiāli uzrunādama Gorbaņu, — sūtiet mani, lūdzu, kādā uzdevumā, es vairs nespēju te izturēt...

Sažņaugusi rokas uz krūtīm, Aļonka gribēja piebilst vēl ko, taču balss aizsmaka, un viņa savaldījusies tikai palūdza atļauju iet un aizgāja — smuidra un slaida.

— Re nu, tātad ir mīlējusi, — Sidorenko nez kam sacīja un sāka tīt smēķi; Gorbaņs klusēdams noliecās pār karti, un Brjuhanovs, galīgi sadrūvējies, pēkšņi ierunājās:

— Paklau, pulkvedi, dod Derjuginu mums uz štābu, viņu vajag pārcelt citos apstākļos. Jaunā vietā viņa atgūsies ātrāk, aizmirsīsies, bet te viss atgādinās to puisi.

Gorbaņs uz mirkli samulsa, gribēja kaut ko iebilst (to Brjuhanovs redzēja no viņa sejas), paberzēja deguna kumpumu; patiesībā patlaban viens cilvēks, jebkurš cilvēks, maz ko nozīmē, un nav arī tāds laiks, kad varētu domāt par katra atsevišķa cilvēka likteni; viņš pat drusku nobrīnījās par šo Brjuhanova vājību, nu, un kas par to, ka notikusi nelaime, kas par to, ka sendienu drauga meita, kaut gan tieši šīs saites ari ir pats galvenais, uz tām turas dzīves pamati, viņš piepeši iedomāja, nonākdams pretrunā pats ar sevi un ar mokām pūlēdamies atkal pievērsties kartei, gūt kaut aptuvenu priekšstatu par to reidu, kurā doties bija lemts viņa vientbai, tāpēc pēc Brjuhanova vārdiem par Derjuginu tikai piekrītoši pamāja ar galvu un tūlīt pat, atliekdams notirpušo muguru, smagi nopūtās.

— Aizmirsu tev pateikt, Tihon lvanovič, Pekarevs kritis. Lūdza, lai palaiž kopā ar Sokoļcevu izlūkošana, mēs gan atrunājām, bet viņš nepiekāpās.

— Tātad kritis, tā aiziet cits pēc cita, — Brjuhanovs bija nepatīkami pārsteigts ne tik daudz par pēkšņo ziņu, cik par to, ka viņš pēc pirmās īsās tikšanās ar Pekarevu tā arī nebija atradis laiku, lai tiktos vēlreiz, kaut arī bija vairākkārt par to iedomājies, taču nevaļas dēļ vienmēr bija atlicis. — I\ā tas gadījās un kad?

— Pirms pusotra mēneša. — Pareizi sasaistīdams Brjuhanova apjukumu ar viņa un Pekareva agrākajām attiecībām, Gorbaņs atkal savā prātā iedomāja, ka tāds jūtīgums šajos laikos ir galīgi nevietā. — Viņus sagrāba Belopoļjē, Sokoļcevam toreiz izdevās izsprukt sveikā, bet Semjons Jemeļjanovičs līdz mājām netika. Jau pie pašas Sļepņas sašāva, viņiem ar suņiem dzinās pakaļ. Sokoļcevs paguva ieskriet mežā un no turienes visu redzēja. Teica, ka vācieši aizgājuši vieni paši, gūstā viņš nav kritis, šie tikai aiznesuši līdzi savus ievainotos, bet Pekarevs tur pazudis, kā ūdenī iekritis, Sokoļcevs pēc tam vai visu dienu nolodājis pa grīslāju... es Sokoļcevam ticu, tas bija neparasts puisis, — Gorbaņs nobeidza, izvilka tabakmaku un sāka tīt smēķi.

— Arī Pekarevam bija savs sīkstums iekšā, ja kaut ko iecerēja, grūti bija atrunāt, — Brjuhanovs nomurmināja. — Viņš tikai ārēji izskatījās pavārgs, bet patiesībā...

Brjuhanovs Gorbaņam un pārējiem lika manīt, lai tie nepievērš viņam uzmanību, un atgāja gabaliņu nost; viss it kā savilkās ciešā kamolā, un, atcerēdamies to, ko pats nevēlējās atcerēties un kālab tagad bija sameties kauns, Brjuhanovs (apzinādamies, ka šīm, kaut arī nepatīkamajām, taču aplamajām un nevajadzīgajām izjūtām nedrīkst būt sakara ar ziņu par Pekareva bojāeju) tomēr pārmeta sev seno nodarījumu, jo vairāk tādēļ, ka sirds dziļumos viņš palika gandrīz vai mierīgs, pat it kā vienaldzīgs, vienīgi pieauga noguruma smagums, ko viņš nedrīkstēja nevienam izrādīt. Vīrišķība, vīrišķība, salts aprēķins — lūk, kas patlaban ir svarīgāks par visu, viņš sev teica, atšķeldams no sevis pēkšņo kaitinātāju tik kategoriski, kā to spēj vienīgi cilvēks, kurš sen jau apradis ar nepieciešamību pagriezt muguru tīri personiskām jūtām; viņš izdarīja sevī šo pagriezienu un neapzināti, it kā iedzīdams līdz pašai galviņai pēdējo naglu, negribīgi atkāpās no vecās, resnās priedes ar stumbra lejgalā sasprēgājušo mizu. Šodien vēl daudz kas bija jāpadara; nu, lūk, viņš teica, nolūkodamies Gorbaņā, kas aizvien vēl stāvēja, noliecies pār karti, lūk, tur ir cilvēks, kas pelnījis cieņu. Emocijas jāatbīda malā, un tā vajag, karš ir karš, karš ir tikpat kā darbs, šodien Pekarevs, rīt kāds cits, varbūt tu pats; re, arī viņam taču, Brjuhanovs atkal paskatījās uz Gorbaņu, nepavisam negribas iet prom no ierastās vietas un doties pretim nezināmajam, taču viņš saprot, ka nekā nevar grozīt, un strādā.

Uzskaitīt karā kritušos draugus — arī tas ir d a r b s, Brjuhanovs nolēma, un no šīs domas viņam kļuva pavisam nelāgi, viņš pavaicāja Gorbaņam, vai viņa vienībā viesus esot pieņemts paēdināt vai neesot. Gorbaņs apstiprinoši pamāja ar galvu un pavēlēja, lai iedod Brjuhanovam paēst, tikai no tā nekas neiznāca, jo atkal atskanēja satraukts troksnis un jau pēc mirkļa nojumē pie Gorbaņa stāvēja kāds partizānis ar zibošām acīm, pakausī atbīdītu cepuri, automātu uz muguras un divām vācu granātām aiz jostas un, savas lielās veiksmes satraukts, ziņoja, ka viņa grupa uz Holmskas—Smoļenskas šosejas iznīcinājusi kolonnu, kurā bijušas divpadsmit vācu automašīnas, divas no tām bruņumašīnas, un saņēmusi gūstā kādu svarīgu činavnieku ar portfeli. Tas esot visu ceļu bļaustījies un laikam savā valodā lamājies, un puiši jau grasījušies šo nomušīt, lai nebūtu jāķērnājas, tomēr esot ar mokām atdabūjuši šurp.

Atveda kārnu, garu pulkvedi bez cepures, no atpogātā mundiera raudzījās laukā netīrs pārsējs, un Brjuhanovs palika, lai paskatītos; veselo roku vicinādams, skatīdamies te uz vienu, te uz otru un cenzdamies uzminēt, kurš te il* galvenais, pulkvedis tūdaļ sāka klaigāt un ar sašutumu rādīja uz izdaudzināto diversiju grupas komandieri Dmitriju Volkovu, ko tautā pazina gluži vienkārši kā Mitju partizāni. Gorbaņs aizsūtīja Volkovu atpūsties, pavēlēja vācietim apsēsties, novērsās no viņa un sāka klusām sarunāties ar komisāru; gūstā saņemtais pulkvedis, laikam pirmo reizi apzinādamies savu īsto vērtību šajā pasaulē, ar pierimstošu uzbudinājumu vēlreiz lēnām palūkojās apkārt un, lūpas šķebīgi savilcis, apsēdās viņam norādītajā vietā — uz partizāņu bikšu dibenu nospeķota, no resnas priedes nozāģēta bluķēna. Viņš pamanīja, ka Brjuhanovs visu laiku viņu novēro, un, kad atnāca tulks ar izlūku komandieri un sākās pratināšana, pulkvedis ik pa brīdim izaicinoši paskatījās Brjuhanovā, un to ievēroja visi klātesošie. Pulkvedis bija no aizmugures dienesta, inženieris celtnieks, atbraucis no Smoļenskas, lai izraudzītos vietu jaunam aerodromam; viņš nelabprāt runāja par to, ko no viņa prasīja, toties centās par katru cenu pierādīt, cik slikti izrīkojušies partizāni, kas saņēmuši viņu gūstā, sākumā pat esot aizsējuši acis un aizbāzuši muti; viņš pielēca no bluķēna un paziņoja, ka tāda apiešanās runājot pretim visiem noteikumiem; Brjuhanovs pamanīja, ka Gorbaņam satumst seja un tajā savelkas muskuļu kamoli, un nodomāja, ka vācietis laikam nav sevišķi gudrs vai arī pārciestais satricinājums izkustinājis no vietas bremzējošos centrus, bet pulkvedis, gluži kā visu klusēšanas uzmundrināts, izslējās pilnā augumā un, pagriezdamies te pret vienu, te pret otru un pūlēdamies neizrādīt savas bailes un tāpat neapzināti uzspēlēdams, runāja vienā laidā, un cilvēki, kas redzēja gan viņa bailes, gan uzspēli, jutās pat mazliet neomulīgi.

— Kungi! — tulks paklusu, reizēm saminstinādamies, atstāstīja. — Partizāņu kungi! Tikai tādā barbaru zemē, kāda ir jūsu boļševiku Krievija, iespējama karošana uz jau iekarotas teritorijas. Tāpēc es paziņoju, kungi, un jūs paši tam piekritīsit, ka to nav nekādas tiesības darīt. Jums jāpiekrīt, ka boļševiku Krievija ir cilpa uz Eiropas kakla un jau sen laiks to pārcirst. Jums visiem, kungi, būtu labāk, ja jūs, kamēr vēl nav par vēlu, saprastu, ka nepieciešams pakļauties no visiem viedokļiem augstākam spēkam ...

Pēkšņi ieraudzījis savā priekšā Brjuhanovu, vācietis apklusa, it kā viņam kaklā piepeši būtu iesprūdis kāds kamols; viņš pat viss noraustījās.

— Mēs vienmēr esam iestājušies par atklātību, pulkvedi fon Strīb, turpiniet, — Brjuhanovs teica vāciski tik nosvērti un rāmi, ka gan gūsteknis, gan visi pārējie, kas atradās zem nojumes, tagad skatījās tikai uz viņu.

— Piedodiet, kungi, — pulkvedis sacīja un ar sausajiem, drebošajiem pirkstiem pataustīja garo, nosvīdušo pieri. — Es pats nezinu, ko es runāju. Man no visa notikušā uznācis nervu satricinājums.

Viņš apsēdās uz bluķīša, ar šauro plaukstu aizsedza seju, un garie pirksti raustījās sīkā drebulī.

— Pulkvedi fon Strīb, jums patiešām ir psihisks satricinājums, bet tas nav morāla rakstura satricinājums,— Brjuhanovs turpināja tajā pašā rāmajā, bezkaislīgajā un tādēļ jo sevišķi ietekmīgajā balsī. — Jūsu vārdi tikai lieku reizi apstiprina, ka Eiropa bez Krievijas patiešām nav iedomājama. Nē, fon Štrīb, Krievija nav Eiropai nekāda cilpa, drīzāk gan tās visprogresīvākā pakāpe. Ne jau jums būs tiesāt Krieviju... ne jau jūs, fon Štrīb, un ne jūsu fīrers ar savu aklo naidu ir tie, kuri spēj saprast Krieviju, tās milzu varenību, tās likteņus un tās nozīmi Eiropas dzīvē.

Izdzirdis dzimto valodu, pulkvedis fon štrībs jau sen bija pacēlis galvu, taču pēc viņa sejas, pēc klīstoša skatiena kā Brjuhanovs, tā arī visi pārējie redzēja, ka viņš nesaprot neviena vārda, pareizāk sakot, viņš tos nedzird; Brjuhanovs īgni aprāvās; te nebija nekādas nozīmes kaut ko skaidrot, jau sen pienācis laiks bez žēlastības un daudz nerunājot sist.

— Prom uz Maskavu! Nogādāt viņu uz Maskavu, Gor-baņ! — Brjuhanovs pavisam citādā balsī gandrīz vai izkliedza un, sastapies ar Gorbaņa pārsteigto skatienu, jau mierīgi piebilda: — Uz Maskavu! Lai viņš dabū to redzēt, varbūt kaut kam noder arī. Jau ar pirmo lidmašīnu nogādāt uz Maskavu! [16]

Gan Gorbaņa vienībai, kas bija ievērojami pieaugusi, gan daudzām citām partizāņu vienībām un lielākām apvienībām, pēc pavēlniecības kopējas ieceres, taču pareizāk sakot — pēc nesaudzīgās cīņas nepārprotamās loģikas, vajadzēja pāriet uz daudz dziļāku vācu aizmuguri, tādējādi atraujoties no vācu regulārā karaspēka galvenās koncentrēšanās vietām un līdz ar to apgrūtinot cīņu pret sevi un saistot pie sevis vācu regulārā karaspēka papildspēkus. Kā vienmēr, tā arī tagad ne Hitlers, ne tā galvenā mītne, ne arī tā sabiedrotie sākumā nekādi nespēja pilnībā aptvert,' cik liela apmēra sarežģījumi var atgadīties pie Staļingra-das un kādas būs tam sekas. Pašā Hitlerā, kas ap to laiku jau bija sakoncentrējis savās rokās visu Vācijas spēku un tās Eiropas sabiedroto karaspēka stratēģisko un arī taktisko vadību, aiz nenosvērtā rakstura un tieksmes uz eksplozīviem lēmumiem jau bija aizlūzusi pārliecība par nenovēršamo uzvaru, kaut gan viņš baidījās atzīties par to pat sev pašam. Jau līdz ar smago kauju aizsākumu pie Staļingradas, pareizāk sakot, jau pēc neveiksmes pie Maskavas, viņa lēmumi kļuva haotiski, impulsīvi, un, vadot tādas milzīgas karaspēka masas un totālo karu, no tiem nekā prātīga nevarēja gaidīt; viņš bez mitas nomainīja ģenerāļus un iecēla amatos citus, cenzdamies tādējādi jau iepriekš noteikt un parādīt visai pasaulei konkrētos aizvien biežāko neveiksmju vaininiekus un novērst no sevis pat_niecīgākās aizdomas par paša vainām; tas gan pasliktināja vācu_ karaspēka jau tā smago stāvokli Austrumu frontē, tomēr nebūt nebija galvenais. Gan pats Hitlers, gan viņa aizlauztais garīgais stāvoklis tikai rādīja, ka kara smaguma centrs ir jau pārvietojies un ka nav iespējams grozīt šī centra atrašanās vietu pēc savas iegribas; šis centrs bija pārvietojies ne tikai visas pasaules mērogā, bet arī katrā atsevišķā cilvēkā — pat tad, ja arī viņš pagaidām vēl nezināja par uguns pretspēku pie Staļingradas. Te noderētu salīdzinājums ar klusumu dabā, kāds iestājas pirms pērkona negaisa, kad cilvēks, vēl nekā nenojauzdams, jau sāk izjust nemieru. Tagad jebkurš Hitlera pasākums, pat visloģiskākais un vislabāk pārdomātais, stāvokli tikai pasliktināja. Tā bija vispārēja priekšnojauta, ka gaidāma politiskā un militārā klimata maiņa, un pats par sevi saprotams, ka ikviens to uzņēma citādi. Gan Rodionam Aņisimovam, gan Makašinam,’ gan Aļonkai Derjuginai, gan — vēl jo vairāk — Jefrosiņjai ar abiem bērniem, kas bija palikuši pie viņas, un vecajai Av-dotjai lielo lūzumu kaujas pagāja it kā garām, tomēr tas nebūt nenozīmēja, ka tās viņus neskāra; gluži otrādi, katram no viņiem šķita, ka karš visspēcīgāk skāris tieši viņa dzīvi, ar visu savu smagumu pārvēlies pāri tieši viņa liktenim, un katram, kas tā domāja, bija savā ziņā taisnība.

Četrdesmit otrā gada vasarā, kad vācu soda ekspedīcijas sevišķi nežēlīgi vērsās pret Holmskas partizāniem, tuvo pārmaiņu priekšnojauta ne vienu reizi vien pārņēma arī Brjuhanovu; viņš saprata, ka tā izpaužas arī saspringuma galējā robeža, bezgalīgais nogurums pēc nepār* trauktajām kaujām, pārgājieniem, pārdislocēšanās, kad nedēļām ilgi dabūja iesnausties tikai ejot, kad vajadzēja nīkt un gaidīt necaurbrienamos purvos; tieši tad ari uzradās un brieda augumā sajūta, ka karš skar galvenokārt viņu un to, ko dara viņš, kaut gan pats lieliski saprata, ka viņam ir darīšana tikai ar mazītiņu, pavisam niecīgu kara daļiņu. Un viņš nekādi nespēja uzveikt sevī šo sajūtu, kaut ari tā traucēja viņam.

Pašā 1942. gada vasaras karstākajā laikā, tiesa, jau augusta vidū, kad Paulusa tanki, kas, šķiet, šim nolūkam bija kā radīti, ārdīja stepes starp Donu un Volgu, kad dzelzs cilpa aizvien ciešāk savilkās ap milzīgo pilsētu Volgas labējā, augstajā krastā un pilsēta neglābjami, it kā plānveidīgi pārvērtās milzīgā akmens tuksnesī, Brjuhanovu steidzīgi, šogad jau otro reizi, izsauca uz Maskavu, un viņš aizlidoja ar izdaudzināto PO-2, ko visi dēvēja par «kukurūznieku», atstādams nelielajā, mežu ieskautajā Podkļučnijas mazciemā savu apvienoto Holmskas partizāņu štābu ar lidlauku tuvīnajā mežā, pazemes hospitāļiem, maizes ceptuvēm un visām pārējām iestādēm, kuras neviens nemana tikai tad, kad tās ir un normāli darbojas. Ap šo laiku sakari ar Gorbaņa vienību, kas jau pirms kāda mēneša bija devusies reidā, uz laiku pārtrūka, un Brjuhanovs, taisīdamies aizlidot, pašā pēdējā mirklī atcerējās tieši to un vēl Aļonku, Zahara Derjugina meitu, kas tagad strādāja centrālajā štābā un bieži vien, Brjuhanovs to zināja, gāja dažādos uzdevumos kā sakarniece; tomēr galvenokārt, tāpat kā Gorbaņa vienībā, viņa strādāja lielajā partizāņu hospitālī; Brjuhanovs bija pāris reižu viņu iztālēm redzējis. Aizlidodams Brjuhanovs laikam atcerējās viņu tādēļ, ka pēdējā laikā vispār daudz domāja par Gorbaņa vienību, kas darbojās kaut kur pie PSRS un Polijas agrākās robežas.

Līdzko iestājās vasarīgais nokrēslis un lidmašīna, pacēlusies gaisā, sāka lidot virs meža, Brjuhanovs aizmirsa gan Gorbaņa vienību, gan Aļonku; viņš skatījās uz šauro vakara blāzmas svītru, kas pamazām izgaisa kreisajā pusē, un centās neko lieku nedomāt nedz par to, vai lidmašīna laimīgi pārkļūs pāri frontes līnijai, nedz par to, kāpēc viņš izsaukts uz Maskavu. Pilnīgi iespējams, ka gaidāma kāda svarīga operācija un vajadzīga visu spēku sadarbība, un laikam jau tādēļ sapulcina uz apspriedi. Uzmanīgi ieklausīdamies motora vienmērīgajā tarkšķēšanā, Brjuhanovs ievēroja, ka ļoti ātri satumst, un tagad jau varēja cerēt, ka zemu lidojošā lidmašīna pārkulsies sveikā, un tomēr kaut ko pareģot vēl nebija īsti vietā, varēja ticēt un varēja neticēt daždažādām zīmēm, taču priecāties vēl bija par agru. Viņš sāka domāt par smaguma centra pārvietošanos, kas iezīmējusies pēdējo notikumu gaitā. Viņam par visu bija pilnīgi skaidrs priekšstats, augstums it kā palīdzēja papildināt agrāk trūkstošos posmus, bet atsevišķi fakti, atgadījumi, veseli notikumi un periodi sasaistījās vienā veselā.

Lidmašīna nolaidās īsi pirms divpadsmitiem naktī kādā no Piemaskavas aerodromiem, un jau pēc pāris stundām Brjuhanovs nokļuva savrupmājā netālu no Sacelšanās laukuma, kur pagaidām bija izvietojusies partijas Holmskas apgabala komiteja un vēl citas apgabala iestādes; Brjuhanovam apkārt tūlīt sanāca cilvēki un klusēdami sasveicinājās.

— Sveicināti, sveicināti, biedri, — Brjuhanovs mundri un aši atņēma sveicienus; viņam blakus ierasti nozibsnīja biezie Sergejeva briļļu stikli, un viņa acīs Brjuhanovs pamanīja satraukumu un apjukumu.

— Kas noticis, Pjotr Ņefedovič? — Brjuhanovs uzprasīja, saņēmis viņu aiz elkoņa; Sergejevs ar ierastu kustību sakārtoja brilles.

— Pulksten divdesmit divos trīsdesmit nomira Petrovs, jūs, Tihon lvanovič, atlidojāt par vēlu. Žēl, ļoti žēl.., līdz pēdējam mirklim turējās kājās, tas pats skaidrais prāts... Arī tagad nezinām, ko darīt, viņš pēdējā brīdī kategoriski aizliedza izsaukt uz šejieni Annu Vasiļ-jevnu, sacīja, ka viņai esot slima sirds, teica, pēc tam būšot vieglāk, ja sagatavošot pamazām... Lai, teica, labāk to izdara dēls. Visu laiku taujāja par jums, cerēja sagaidīt...

Brjuhanovs palaida vaļā, pat it kā atgrūda Sergejeva elkoni, aizgāja līdz lielam, apdilušam krēslam un nervozi, sāniski iesēdās tā stūrī; Sergejevs, gluži kā piesiets, aizgāja viņam līdzi.

— Jau pieņemts apgabala komitejas un Centrālkomitejas lēmums, ka par pirmo tiekat apstiprināts jūs, Tihon lvanovič, — Sergejevs teica; Brjuhanovs nesapratnē palūkojās viņā no apakšas uz augšu.

— Cik tas ir netaisni! — Brjuhanovam izlauzās, un viņš sažņaudza krēsla atbalsteni; nomiris, nomiris, nomiris, viņā atbalsojās viens un tas pats vārds, bet kādēj tieši viņš?

— Kas — netaisni? — Sergejevs nesaprata.

— Nekas, nekas, es tāpat vien, — Brjuhanovs itin skarbi atteica, un Sergejevs, kas jau bija paguvis aprast ar notikušo, bet kurš Brjuhanovam bija uzbrucis tik negaidīti, atgāja nost. Nu re, vēl viena saite pārtrūkusi, izkritis vēl viens posms, un jāsaņemas, jānomierinās, jādzīvo tālāk; visi šie cilvēki gaida, lai viņš ko saka, bet patlaban trūkst vārdu, dvēselē tikai tumsa un tukšums.

Atkal uzradās Sergejevs un, juzdamies neērti, gluži kā atvainodamies, pateica, ka apbedīšana notiks rīt un ka atbrauks pats biedrs Staļins, un Brjuhanovs atkal palika viens. «Vēl mazdrusciņ, un es arī pieradīšu pie tā, ka Petrova nav,» viņš nodomāja, un tūdaļ galvā iešāvās dažādas baumas, ko bija dzirdējis apgabala komitejā pirms kara; cilvēki runāja, ka Petrovs jau sen būtu varējis strādāt Maskavā, turklāt augstā amatā Centrālajā Komitejā, taču nav gribējis, viņam šajā sakarā pat bijusi smaga skaidrošanās ar Staļinu, taču Petrovs neesot piekāpies un palicis strādāt Holmskā, tad arī starp viņiem sākusies atsvešināšanās, un vienīgi dievs zina, cik tālu tā būtu aizgājusi, ja nebūtu sācies karš. Toreiz daudzi bija nobažījušies par Petrova likteni, bet viņš, izrādās, tomēr tika nodzīvojis līdz savai dabiskajai nāvei, un pats Staļins brauks no viņa atvadīties.

Brjuhanovs tā ari nespēja šajā naktī lāgā aizmigt, kaut noguris bija bez gala; viņš tikai uz dažām minūtēm aizvēra acis, lai jau atkal, baidīdamies aizgulēties, steidzīgi lēktu augšā un skatītos pulkstenī ar tumsā spīdošajiem rādītājiem. Viņš aizvien vēl nevarēja aprast ar domu, ka atrodas Maskavā, pilnīgā drošībā, bet Petrovs jau ir miris un guļ zārkā aiznākamajā istabā; Brjuhanovs pēkšņi iedomājās, vai viņam maz ir tiesības uzņemties tik milzīgu atbildību, kas nez kādēļ tiek uzvelta tieši viņam un pat bez viņa piekrišanas. Protams, viņš ir komunists, bet ir taču arī citi cilvēki: Brjuhanovs sāka pārcilāt prātā iespējamās kandidatūras un sameklēja kādus trīs vai četrus cilvēkus, kas bija labāki par viņu, lietišķāki, spējīgāki; tūlīt gan viņš mazliet apvainojās sevis dēļ un sāka salīdzināt stingrāk; šajā naktī viņš nogulēja labi ja pāris stundu, taču pamodās svaigs, ar skaidru galvu un slimīgi saasinātu notiekošā uztveri. Jau bija zināms, ka biedra Staļina vēlēšanās atbraukt paliek spēkā, un visi uztraucās, un tādēļ, ka pats Staļins brauks atvadīties no nelaiķa, attieksme pret mirušo Petrovu ieguva pavisam citu

62 i

nokrāsu. Katrs atcerējās kādu aizkustinošu sīkumu no nelaiķa dzīves, pusaizmirstus vai pavisam aizmirstus atgadījumus no kopējā darbā pavadītajiem gadiem un atklāja aizvien jaunas un jaunas izcilas viņa īpašības; agrākos aizvainojumus un Petrova smagos dusmu uzliesmojumus visi bija it kā piemirsuši. Brjuhanovs skatījās uz dzelteno, izģindušo seju zārkā, uz dzeltenajām rokām un nosmailušo degunu, kas šķita eksistējam atsevišķi no pārējās sejas, uz pieglaustajiem un sasukātajiem matiem, kas bija savesti kārtībā, kā vajadzīgajā brīdī tiek savesta lietošanas kārtībā kāda nedzīva lieta, un pavisam vēsu prātu iedomāja, ka reiz pienāks tāds brīdis, kad arī ar viņu izrīkosies tāpat, jo tāds ir negrozāms dzīves ritums un nav tādas varas, kas spētu tajā ko mainīt. Un, kaut ari ikviens savā reizē sāk atskārst šo patiesību, tas maz ko groza pašā cilvēkā, viņa centienos izvairīties no tās; neraugoties uz visiem šādiem spriedelējumiem un šādā gadījumā tik saprotamo un situācijai tik atbilstošo abstra-hēšanos, Brjuhanovs sajuta īsto, tik grūti paciešamo dzīves sūrumu; tieši šajā mirklī viņš jo sevišķi skaudri izjuta, ka pret savu gribu ticis izvirzīts kaut kur pašās pirmajās rindās, kur plosās sveloši vēji, un ka tas tagad uz ilgiem gadiem, varbūt pat uz visu mūžu.

Staļins atbrauca tieši pulksten trijos, un viņu pavadīja divi ģenerāļi, kas Brjuhanovam likās pilnīgi vienādi; kopā ar viņiem istabā ienāca jauniņš, neliela auguma lidotājs ar glītu, iedegušu seju, un Brjuhanovs tūlīt noprata, ka šis jauniņais ir Petrova dēls, un tas bija tik savādi un negaidīti, ka Brjuhanovs pirmajā brīdī vēroja tikai viņu, kā viņš lēnām piegāja pie šķirsta un, uz mirklīti apstājies, pieliecās un noskūpstīja mirušā tēva pieri. Brjuhanovs nepalaida garām nevienu viņa kustību; noskūpstījis tēvu, dēls pakāpās nost, vairāk uz nelaiķa kāju pusi, un viņa sarauktajās — gluži tāpat grūtos brīžos tās rauca arī tēvs —, biezajās, gaišajās uzacīs varēja samanīt Petrova rakstura spēku, viņš negribēja un arī nevarēja izrādīt cilvēkiem savas bēdas; viņš nostājās kā miera stājā, rokas gar sāniem nolaidis un galvu ar augsto pieri izslējis; Staļins apstājās gandrīz vai viņam blakus, un Brjuhanovs pamanīja, kā Staļins kādu brīdi vēro Petrova dēlu un ka šajā mirki! viņa lielajā sejā kaut kur no iekšienes uznirst siltu jūtu vilnis un tūdaļ nozūd, it kā to būtu noslāpējis kaut kas cits, daudz svarīgāks un neatliekamāks.

Brjuhanovs vēl ne reizi nebija redzējis Staļinu tik tuvu, vienīgi portretos un kinohronikās, starpība starp portretiem un dzīvo Staļinu bija krasa un nepatīkama, un Brjuhanovam sākumā šķita, ka istabā kopā ar viņu nav vis Staļins, bet slikti nogrimēts aktieris, un Brjuhanovam sametās bailes, ka var atrasties kāds, kas uzminēs šīs viņa domas. Būdams aizņemts ar domu par portretiem un reālo, dzīvo Staļinu, kas bija viņu tā pārsteigusi, Brjuhanovs nepamanīja, vai Staļins ienākdams kādu pasveicināja; laikam gan ne, jo nevar taču vēlēt būt sveikiem un veseliem, kad tepat blakus guļ nelaiķis^17, un šī doma ļāva Brjuhanovam sakoncentrēties.

Staļins lēniem soļiem piegāja pie paša šķirsta, apstājās blakus Petrova nekustīgajai sejai, un ari Staļina seja pamazām kļuva nekustīga, it kā starp dzīvo un mirušo notiktu kaut kāda sazināšanās, izlīdzsvarošanās; Brjuhanovs nošausminājās par šādu domu un novērsās, taču ilgi tā neizturēja, viņš nedrīkstēja zaudēt nevienu sekundi no laika, kas viņam piešķirts lielam darbam (viņš zināja, ka patiešām lielam). Tagad Staļins stāvēja pie Petrova zārka izteikti nošķirti, viens pats, jo Petrova dēls bija pakāpies vēl tālāk atpakaļ, un nu gan Brjuhanovs, gan pārējie Holmskas apgabala komitejas darbinieki, gan arī karavīri, kas bija ienākuši kopā ar Staļinu un palikuši stāvam pie durvīm, sajuta, cik viņš ir vientuļš. Starp šķirstā guldīto nelaiķi' un dzīvo, kas, atlicis malā visus savus neskaitāmos darbus, bija atnācis atvadīties, bija jaušama kāda sava īpaša dzīve, par kuru neviens no pārējiem nekā nezināja un ari nevarēja zināt, taču skaidri juta, ka tāda ir; un vairs ne tikai vienkārša cieņa pret nelielā auguma cilvēku ar biezajām ūsām, kura rīcībā un domās un pat fiziskajā veidolā visi vai gandrīz visi klātesošie bija paraduši saskatīt pašu vēsturi, piespieda viņus izjust cienību pret notiekošo, bet pats sensenās cilvēciskās tuvības fakts, un, spriežot pēc dzīvā dziļajām sērām, šī tuvība laikam bijusi visai neparasta. Brjuhanovs neviļus, pats to negribēdams, pretodamies strāvojumam, kas nāca no Staļina un nomāca visu, kam nebija sakara ar pašreizējo momentu, dzīvoja, ieslēdzies dziļi pats sevī, kaut kādu no visa nošķirtu dzīvi; viņš vairs nespēja atbrīvoties no asās šķīstības izjūtas, kas bija pārņēmusi viņu pēc pirmā acu uzmetiena mirušajam Petrovam, lai gan šī sajūta līdz ar Staļina iera-sanos bija mazliet notrulusi; kāds stingrs, noturīgs tiltiņš bija pārsviedies starp nelaiķi un viņu, un Brjuhanovs, tāpat kā Staļins (nemaz to nenojauzdams), bija it kā nokļuvis žilbinoši spožā starā, kas nāca no pagātnes un izgaismoja visu viņa dzīvi, visu, kas tajā bijis labs un kas slikts, un viņā iesmeldzās savā mūžā pastrādāto slikto darbu nožēlas sāpes, jo tagad viņš zināja, ka no šī sliktā varējis izvairīties un ka nekāda taisnošanās vairs nelīdzēs. Viņu bija pārņēmusi reti izbaudīta sajūta; viņš it kā atbrīvojās no visa netīrā un banālā, pat nepadomādams, ka arī sliktais, sīkumainais izzūd laika ritumā tāpat kā labais un cildenais un ka nav iespējams noiet no sākuma līdz galam tikai pa saules pusi vien.

Staļins stāvēja ar cepuri galvā, tad ar veselo roku noņēma to un ielika otrā, un šī ārējā cieņas parādīšanas zīme tikai izcēla šī pret citiem dzelzscietā cilvēka neparasto dvēseles atmaigumu, un to laikam pēkšņi juta arī Staļins pats, jo beidzot novērsās no Petrova sejas un pirmo reizi pārlaida īsu skatienu klātesošajiem; viņš zināja, ka te nav un nevar būt neviena sveša, tomēr viņā tūdaļ uzradās tāda sajūta, ka te ir klāt ari kāds svešs, un viņš vēlreiz pārlaida pazīstamajām un nepazīstamajām sejām sev raksturīgo smago skatienu, no kura daudziem kļuva neomulīgi, taču viņā uzzibsnīja jauna doma par Petrovu, tā aizvilināja sāņus, un viņš tūlīt arī aptvēra, ka šī kāda svešā klātbūtnes sajūta attiecināma tieši uz mirušo; tā labi pazīstamā cilvēka, kas reizēm bija tik skaudri nepieciešams, kā tīrs spogulis, kas rāda pilnīgi pareizu attēlu, vairs nebija, un viņa vietā tagad bija palicis kaut kas noslēpumains, garš, nepierasts, svešs.

— Viņš bija īsts cīnītājs par revolūcijas lietu, — Staļins gausi noteica, jo bija pienākusi tā reize, kad arī šeit kaut kas ir jāpasaka un jāstājas pie citiem darbiem, kam nav sakara ar nāvi; nedrīkst ļaut vaļu apšaubāmām emocijām un kaut uz mirkli iziet no ierindas. — Jā, viņš bija lielisks komunists un cilvēks. Viņš varēja vēl augt un augt... viņš vienmēr izraudzījās visgrūtākos un vismazāk acīs krītošos mūsu partijas darba iecirkņus. Viņš dzīvoja priekšējās līnijās un nomira ierakumā. Partija un tauta neaizmirsīs ne viņu, ne viņam līdzīgos. — Tikko manāmi pieliecis galvu un tā atvadījies no nelaiķa, Staļins devās uz durvīm, bet tad apstājās. — Būt tā cienīgam — tas nav viegls uzdevums. Vai biedrs Brjuhanovs ir jau atlidojis?

— Biedri Staļin, es esmu šeit. — Brjuhanovs pagājās uz priekšu, un tūlīt viņu it kā sagrāba un vilka sev klāt ciešs skatiens; Brjuhanovs saņēmās un palika stāvam uz vietas un pat saglabāja mierīgu sejas izteiksmi.

— Jūs tikko atlidojāt no Holmskas mežiem, kā tur klājas? — Staļins uzprasīja.

— Labi, biedri Staļin. — Brjuhanova reakcija bija ātra un precīza, it kā jau iepriekš noslīpēta, un ar kaut kādu smadzeņu stūrīti viņš pats nobrīnījās par to. — Tautas masas sacēlušās cīņai, tāda varonība vēl nav pieredzēta, biedri Staļin. Ja vēl būtu pietiekamā daudzumā ...

— Ieroču?

— Tieši tā, ieroču.

— Ieroči būs, biedri Brjuhanov, runājiet ar Ponomarenko, ar Vorošilovu. Daudz nedosim, piešķirsim, cik varam, jūs taču zināt, Staļingradā klājas ļoti grūti.

— Zinu, biedri Staļin.

— Man vakar stāstīja, kā jauniņi karavīri, pavisam vēl zēni, septiņpadsmit astoņpadsmit gadu veci, metušies Staļingradā zem tankiem. Vienam no viņiem bijušas sadragātas rokas, viņš ar granātām zobos meties zem tanka. — Staļins apklusa, cieši nopētīdams Brjuhanovu un domādams kaut ko savu, un varēja nojaust, ka Brjuhanova seja viņam simpatizē. — Dižena tautai Un tādu ne jau kurš katrs drīkst vadīt. Ar granātu zobos zem tanka, — Staļins domīgi atkārtoja, tad, palūkojies atpakaļ uz šķirstu ar nelaiķi, vēl pakavējās; lēni pagriezis galvu, viņš cieši nopētīja Petrova dēlu.

— Varat lepoties ar savu tēvu, biedri Petrov, — viņš teica, sastapdamies ar atklātu, mazliet saspringtu un nekustīgu skatienu. — Man teica, ka jūsu rēķinā esot divpadsmit ienaidnieka lidmašīnu?

— Tieši tā, divpadsmit, biedri Staļin, — Petrova dēls aši atsaucās. — Septiņas — četrdesmit pirmajā, Maskavas apkaimē.

— Manuprāt, tas nav slikts rēķins, bet tagad jums jātiekas ar māti. Viņa dzīvo Alma-Atā?

— Tieši tā, biedri Staļin, Alma-Atā, vēl neesmu paguvis viņai nekā paziņot, tikko ierados no Brjanskas frontes.

— Tas ir labi, nekā arī neziņojiet. Aizbrauciet pie viņas pats. Izsaku jums līdzjūtību sakarā ar smago zaudējumu, biedri Petrov, — Staļins teica; Petrova dēls mazliet pielieca galvu ar lielo pieri, un Staļins šķietami gausi pagājās tuvāk paaugstinājumam, uz kura atradās šķirsts. Runādams viņš visu laiku juta, ka kaut kas vēl nav atrisinājies līdz galam, un zināja, ka šī nepabeigtības sajūta nāk no Petrova, pat ne no .viņa paša, bet gan no tās viņu pēdējās, Staļinam tik ļoti nepatīkamās sarunas; šī sajūta neatkāpās no viņa un jo sevišķi spēcīgi uzbangoja patlaban, pēc īsās tikšanās ar nelaiķa dēlu, un tai nebija nekāda sakara nedz ar karu, nedz pārējo pasauli, ko caurstrāvoja vispretrunīgākās idejas un darbības, kurās vienu no pirmajām lomām vēsture bija piešķīrusi tieši viņam, Staļinam. Sī sajūta, ja aplūkotu to ar vislielāko godīgumu, bija sarunā ar nelaiķi ciestās sakāves sajūta, un, kaut arī dzīvē, uz to notikumu fona, kas risinājās pasaulē, tā bija tikai niecīgs mirklis, nenozīmīga detaļa, tieši tā tagad nez kādēļ radīja vislielāko nemieru un traucēja. Arī saruna ar Petrovu, kas toreiz ilga gandrīz vai visu nakti, tagad it kā atkārtojās, tikai nu tā noritēja dažās minūtēs, un Staļina seja atkal sastinga un pārakmeņojās, un visi klātesošie gaidīja. Staļins atcerējās arī ko citu. Petrovu viņš pazina sen, viņš vienmēr bija bijis drosmīgs un godīgs, jau pagrīdes darbā cariskajā Krievijā tuvākie dr&ugi mīlīgi un saudzīgi dēvēja viņu par Kostju sausiņu; Staļins iedomāja, ka laikam ir tādi reti sastopami cilvēki, kuru būtība un raksturs, kopš tas izkopies, nekad nemainās, kaut arī tas sagādā citiem neērtības, un Petrovs bija no šīs dzelzs cilvēku cilts. Jebkurā darbā, gan lielā, gan mazā, viņš bija un palika tas, kas bija; protams, viņš nevarēja trīsdesmito gadu sākumā piekrist, ka viņa vārdā nosauc vienu no kolhoziem, lai gan viņam nebija taisnība, viņš kļuva izaicinošs un gandrīz vai sacēla skandālu, viņš nevarēja savā laikā nemesties cīņā, lai aizstāvētu vienu no pašreiz labākajiem rūpnīcu direktoriem visā mūsu zemē, tieši to pašu Čubarevu, kurš prata dažos četrdesmit pirmā gada mēnešos gluži kailā vietā noorganizēt, pēc lidotāju atsauksmēm spriežot, lielisku lidmašīnu motoru izgatavošanu un tagad aizvien paplašina to ražošanu; šajā ziņā Petrovs bija izrādījies tālredzīgāks par citiem, un tas ir jāatzīst. Staļins jau atkal pasvērās uz šķirsta pusi, viņu patīkami pārsteidza tas, ka, par spīti savai noslogotībai ar notikumiem pasaulē, viņa atmiņa un sirds vēl spējusi saglabāt tādu daudzumu atgadījumu, kas saistīti ar vienu, atsevišķu cilvēku. Tagad viņš it kā ar sen atmirušas ādas nostūrīti nejauši bija pieskāries nokaitēta metāla virsmai un nu ar izbrīnu pētīja apdegumu, kam pēc visiem loģikas likumiem nemaz nevajadzēja tur būt; viņš

pārlaida smagu skatienu klātesošajiem, kas stāvēja, gaidās galvas nodūruši. Viņš bija neapmierināts ar sevi, ar savu vājumu, kas uzvēdīja pagātnes rēgus, un ar to, ka, pavēris tikko manāmu spraudziņu, tūdaļ neapstādināja straumi, kas metās grauzt krastus; aplam viņš bija darījis, pakļaudamies acumirkļa noskaņojumam un braukdams šurp. Tajā pašā laikā viņš zināja arī to, ka nevarēja nebraukt; tieši ar Petrova nāvi noslēdzās noteikts aplis, aizvien mazāk palika cilvēku, kas pazinuši viņu tuvāk un kuru acīs viņš tomēr bija cilvēks; viņu vietā nāk citi, un, lūk, tiem viņš ir tikai tā stingri noteiktā un nesasniedzamā robeža, aiz kuras nekā augstāka un lielāka vairs nav. Sākas jauns posms, jauna virzība, un, lai to izprastu, vajadzēja pazaudēt stundu vai divas. Un atmiņā atausa vēl viena, daudz senāka sastapšanās un saruna ar Petrovu; Staļina sejā nekas nemainījās, taču viņa nelielais, spēcīgais augums kļuva it kā vēl nekustīgāks; viņš vienmēr zināja, ka reiz pienāks laiks un viņam atkal un atkal būs jāiet pāri tai izdedzinātajai j о s 1 a i... bet ne jau viņa — mirušā Petrova priekšā viņam būs par to jāatbild: tikai nākotne ir tiesīga dot savu spriedumu.

Laikam šo cilvēku Staļinam allaž bija gribējies tieši pārliecināt; kopš kāda laika tā pretestība, ko viņš tiekoties sajuta Petrovā, sāka kaitināt, neviļus piespiezdama atkal un atkal iedziļināties sevī; un, lūk, tagad viss diemžēl ir aprāvies.

Bet Petrovs jau nezināja un arī nevarēja zināt visu, ko zināja viņš, Staļins; par vienu un to pašu viņi sprieda no dažādām pozīcijām un citādi arī nevarēja spriest; tagad Petrova vairs nav, taču tauta joprojām dzīvo un cīnās, vēsture taisa vēl vienu spirāli, revolūcijas aizsāktais turpinās un gluži kā veselīgs, spēcīgs koks pārklāj brūces un plaisas ar sveķiem.

Satraukums, kam nebija sakara ne ar Petrovu, ne ar pagātni, uzradās un pieauga tiktāl, ka pilnīgi pārņēma Staļinu savā varā; tas nebija nekas jauns, tas tikai atgriezās pie viņa, jo pēdējo nedēļu laikā tas uzradās aiz-, vien biežāk un biežāk; tā bija sen gaidītā pretimstāvošo naidīgo spēku izlīdzināšanās sajūta; tagad vajadzēja nekļūdīgi konstatēt šo līdzsvara, šo saulgriežu momentu; viņš patlaban fiziski sajuta šo milzīgo, tikai sev pašai paklausīgo tautas masu kustību, kas pieņēmās spēkā, taču pilnīgi iespējams, ka tikai viņš viens pilnā mērā apzinājās, kādus veseliem laikmetiem pielīdzināmus pavērsienus milzīgas valsts dzīvē vajadzēja izdarīt, lai iestātos šis glābjošais līdzsvars divkaujā ar visu Eiropu, ar ideāli noregulēto Hitlera kara mašīnu; viņš zina, ko par viņu runā visā pasaulē, zina, cik viņam daudz nesamierināmu ienaidnieku pašu zemē. Un nevienam no viņiem nekad ne prātā neienāk, cik neizsakāmi grūti būt par milzīgu tērauda, patiešām tērauda stīpu, kas satur vienkop kolosālus, bieži vien neviendabīgus spēkus; cik reižu jau nav licies: vēl viens vienīgs mirklis — un vairs nelīdzēs nekādi aizšķēršļi. Jā, ar viņa vārdu dodas nāvē, bet viņam kā vispēdīgajam skopulim pašam jāskaita un jāsadala katrs jaunuzbūvēlo tanku desmits un gandrīz vai katra jauna lidmašīna ...

Neteicis vairāk ne vārda, Staļins izgāja laukā, viņam nopakaļ izgāja ģenerāļi, bet Brjuhanovs palika stāvam, mēģinādams iedomāties, kā cilvēks var mesties ar granātu zobos zem tanka, tāpēc ka viņam ir sašķaidītas plaukstas; viņš redzēja degošu pilsētu, dzirdēja nepierim-stošu bumbu kaukšanu, iztēlē skatīja, kā grūst nami un pil asinis no savainotajām, sakropļotajām rokām; Brjuhanovs klusi nopūtās.

Staļina pēdējie vārdi, kas bija drusku neparasti gan Brjuhanovam, gan arī citiem, it kā iesaistīja un iekļāva mirušo Petrovu plašajā, gandrīz nepārskatāmajā notikumu lokā, taču neviens no klātesošajiem, protams, nespēja pat aptuveni iedomāties pat vienu tūkstošo daļu no tās pašreizējās trakojošās uguns elles Volgas krastos, vienu tūkstošo daļu no tā necilvēciskā sasprindzinājuma, ugunīgās tumsas, no kuras varēja sajukt prātā, no saplosītās miesas gabaliem, kas bija sajaukti ar zemi un akmens drupu haosu, ja pat Vasja Ručjovs, tas pats jauniņais maskavietis ložmetējnieks (ar viņu kopā Smoļenskā īsu brīdi karoja arī Zahars Derjugins, bet pēc tam, pēc hospitāļa, kara ceļu līčloči bija atveduši viņu uz Staļingradu), tiešs Staļingradas kauju dalībnieks no paša šo kauju aizsākuma, nezināja pat daļiņu no tā, kas te notika. Viņš sen vairs neizjuta situācijas smagumu un nedabiskumu; uguns, šķiet, bija izdedzinājusi no viņa dvēseles baiļu sajūtu, atstādama pāri tikai smagu niknumu un negantu apņēmību kaut vai mirt, bet nepadoties, neatkāpties. Nebija jau arī kurp atkāpties; viņi, septiņpadsmit cilvēki, no kuriem pašam vecākajam — leitnantam *— bija divdesmit seši gadi, nocietinājās divos savā starpā savienotos pagrabos pašā Volgas krastā; māja virs viņiem jau sen bija pārvērtusies bezveidīgos gruvešos un drupu kaudzēs, starp kurām bija saglabājušās dažas ejas, un tās viņi visu laiku centās uzturēt kārtībā; pa tām viņi devās pretim vācu tankiem; no pagraba bija izrakta arī eja uz krasta krauju: pa to viņi naktīs kāpa lejā pēc ūdens un munīcijas, ja vien kāds to pieveda, un nesa lejup smagi ievainotos; no sašautajiem rezervuāriem kur tas laiks kopš uz Volgu tecēja un dega nafta, piepildīdama jau tā melnās debesis ar kvēpiem un smirdoņu, un pa naktīm likās, ka deg pati Volga — tek un deg.

Viņi bija septiņpadsmit, un viņi turējās šajos pagrabos jau desmito dienu (operatīvajos ziņojumos šo vietu tā ari dēvēja: «septiņpadsmit vīru māja»), taču tagad viņi bija palikuši vairs tikai desmit; jau trešo dienu viņiem nepiegādāja munīciju un nepievāca ievainotos, divi no tiem jau bija nomiruši pašā ūdens malā; tagad atkal bija pienācis rīts, un Vasja Ručjovs, drupās paslēpies, vērīgi uzmanīja virmojošo, sarkanīgo krēslu savā priekšā; aiz tās viņš nojauta kaut kādu draudīgu, apslēptu kustību. No kreisā krasta smagā artilērija sāka apšaudīt vāciešu aizmuguri; patlaban Vasju Ručjovu pat māte nepazītu; viņš bija apdedzis ne tikai no ārpuses, bet arī no iekšpuses, acis un vaigi bija iekrituši, galva aptīstīta ar tumšu, asiņainu lupatu pārsēju, viņš bija palicis dzīvs tur, Smo-ļenskā, iznācis laukā no divkāršā ielenkuma, taču tagad viņam nebūs vairs lemts izlauzties no šīs elles, un viņš par to domāja mierīgi un negribīgi, un vienīgi acis, kas pa šo kara gadu bija dabūjušas redzēt to, ko cilvēkam nevajadzētu redzēt un ko tas nedrīkstētu redzēt, rādīja, kāds sūrums sakrājies viņā; viņš gulēja, iespraucies starp diviem drupu bluķiem; trešais, šķēpeju sakapāts, ieslīpi piesedza viņu no augšas; kaut arī viņš jau sen nebija dabūjis izgulēties, miegs nenāca; viņš zināja, ka drīz sāksies atkal, un, vairs neuzticēdamies savām acīm, modri ieklausījās katrā troksnītī un skaņā, kas atplūda no smirdīgās, dūmainās miglas viņa priekšā: viņš zināja, ka granātu vairs tikpat kā nav, labi, ja izdosies noturēties līdz vakaram; arī patronas gāja uz beigām, bet naktī, kaut gan bija solīts, nekā neatgādāja; interesanti, ko tie puiši tur lejā domā? Gaida, guļ? Guļ, protams, viņš nosprieda, nav jau arī par ko īpašu domāt, pozīciju pamest nedrīkst, turpat aiz muguras krauja un Volga, tikai pateicoties viņiem, turas, vēl viens iecirknis šajā līkumā; viņi piesedz viens otru no mugurpuses. Laikam jau lemts viņiem visiem te nolikt savas galvas. Vasja sāk domāt par Maskavu, savu rūpnīcu un māti; pirms kādas nedēļas viņam bija izdevies uzrakstīt un aizsūtīt uz otru krastu dažas rindiņas, bet vai tās maz nonāks galā?

Gaisā, zemē, viņā pašā viss nepārtraukti dunēja, un Šī duna nerimās jau vairākas dienas; taču Vasja dzirdēja atsevišķi arī to kustību un tās skaņas, kas atplūda no sektora tepat priekšā, viņš tās prata atšķirt no visa pārējā, un, kad pelēkajā miglā ieskanējās apslēpta tanku motoru rūkoņa, Vasja tūlīt parāpās atpakaļ un iekliedza pagraba velves caurumā:

— Trauksme! Trauksmei Visi vietās! Atkal kastes rāpjas! A-ū, leitnant!

Ieraudzījis, ka no pagraba tumsas viņam tuvojas leitnants, Vasja atgriezās savā vietā; viņam iedeva granātu saišķi, un viņš kādu brīdi domāja, kur visdrošāk šo bagātību noglabāt. Drīz vien Vasja sajuta, ka visi desmit jau ieņēmuši savas vietas drupās un tagad sācies pats grūtākais: vajadzēja gaidīt, līdz kļūs gaišāks, un zīlēt, vai šoreiz izdosies izsprukt sveikā... Soļus trīs no Vasjas iekārtojās vienmēr pagausais un nosvērtais Darmode-bins, spēcīgs, dūšīga auguma puisis. Vasja klusu palūdza no viņa mahorku un pierāpās klāt. Saudzīgi pasniegdami viens otram, viņi par abiem nopīpēja vienu smēķi.

— Šķiet, pienākusi mūsu liktenīgā stunda, — Darmo-dehins mierīgi un ikdienišķi noteica. — Ap šo laiku pie mums Altajā pūš vēji, plašums uz visām pusēm.

— Vai tev, Darmodehin, sieva ir? — Vasja pajautāja, ievilkdams no smēķa gala pēdējo dūmu un aizturēdams to pailgāk plaušās.

— Kāda sieva? — Darmodehins vientiesīgi nobrīnījās. — Man taču vēl tikai deviņpadsmit gadu, pie mums ciemā tik jauni reti kad precas.

— Man septembrī palika divdesmit trīs, tieši desmitajā septembrī apritēja, — Vasja precizēja, skatīdamies Dar-modehinam kaut kur garām. — Es gan, vai zini, izmīlējos ar sieviešiem, pilsētā tas laikam sākas ātrāk ... Un vēl man patika noņemties ar dzelzi... paņem rokās sagataves gabalu, un iznāk no tā varen dīvaina lietiņa ...

Caur pelēcīgo miglu, kas pamazām kļuva aizvien gaišāka, bija redzama Darmodehina baltā seja; tā patiešām izskatījās jauniņa un pat pēc visas šīs pārciestās elles bija saglabājusi zēnisku noslēpumainību; sarunādamies par ikdienišķām lietām, Vasja un Dermodehins kļuva viens otram it kā tuvāki un ari atpūtās, atpūtās no sasprindzinājuma, gluži neviļus apliecinādami ari paši savu vērtību starp šiem spēkiem un notikumiem, pār kuriem viņiem nebija varas; visapkārt karājās kaut kas nāvējoši naidīgs, gatavojās gāzties virsū, aizmēzt viņus un sajaukt ar šo akmens haosu, taču katram no viņiem bija arī sava īpaša aizmugure: ne jau Volgas kraujais krasts, ne jau platā tekošā ūdens josla, kurai pa tumsu varēja arī pār-kļūt pāri, bet kaut kas daudz izturīgāks, nekādi nesadragājams, un tas, šis kaut kas, bija padarījis viņus nevis akli nāvei nolemtus, bet gudri redzīgus savā grūtajā bezbailībā, un tas atradās viņos pašos, viņu sirdī un dvēselē. Tāpēc arī abu saruna par agrāko dzīvi bija tik vienkārša.

— Vai zini, Ručjov, — Darmodehins teica un viegli, mazliet mulsi pasmaidīja, — es iedevu leitnantam lūgumu. Lūgumu uzņemt partijā ... Ar mokām izlūdzos Za-ņinam lapiņu papīra no viņa bloka, labi, teica, ja tādai vajadzībai, tad še arī...

— Tu domā, ka tā būs vieglāk nomirt?

— Nu, nu, Ručjov, nepalaid pārāk mēlil — Darmodehins apvainojās un apklusa. — Tev, Ručjov, mēle kā nātra, citādi nekas, stāv jau tā nekas. Stāv vienā mierā, bet, līdzko pieskaries, — apdzeldina ... es pats nezinu, kā tas būs, vieglāk vai kā ... tikai mirt gan, Ručjov, es netaisos un negribu, pēc kara es saņemšos un aizbraukšu uz Maskavu, man ir savs iecerēts sapnis... Un tad es aiziešu pie tevis ciemos.

*— Atnāc gan, — Vasja atļāva, — es tevi iepazīstināšu ar meitenēm, pie mums klubā deju vakaros spēlē pūtēju orķestris, ar bungām. Mēs, Darmodehin, vēl padzīvosim, tur nav divu domu, — viņš piebilda, pats to vēlēdamies un piespiezdams sevi tam noticēt, — vēl vienu dienu noturēsimies ..«

— Es jau nebaidos. — Darmodehins neapmierināti pacēla galvu un samirkšķināja sasarkušos, pietūkušos plakstus bez skropstām. — Tu dzirdi? Lien atkal, — viņš sacīja, no sirds sašutis, ka jāpārtrauc tik laba saruna. — Saturas nu, brāļi slāvi, nāk vesels lēvenis!

Pārskrējis uz savu vietu, Vasja pārbaudīja automātu un uzmanīgi pabāza galvu.

— Daudz, — viņš nomurmināja, — vismaz pusotra simta so|o aiz kastītēm, laikam apnicis krāmēties... nolēmis pieveikt. Nu gan būs ļembasts.

Turpat netālu no Vasjas leitnants kaut ko pārrīklis kliedza; Vasja nesaprata, taču nekā jauna leitnants tik un tā nevarēja pateikt, nekā laba — tāpat; vajadzēja turēties, kā viņi bija turējušies vakar, pirms nedēļas; jau varēja saskatīt, kā zemie tanki, smagi un-neveikli līzdami laukā no slēptuvēm, zvalstās pa gruvešu gubām; cik nu tiem atjāva brīvā vieta pie paša krasta piespiesto padomju pozīciju priekšā, tie pārkārtojās, izlīdzinājās vienā rindā un šaudami metās uz priekšu. Naktī vācu sapieri acīmredzot bija krietni pastrādājuši un novākuši da]u drupu; Vasjam šķita, ka divas mašīnas joņo tieši viņam virsū, šaut uz tām ar automātiem un ložmetējiem nebija nekādas jēgas, atlika vienīgā cerība — granātas. Šaudami tanki joprojām tuvojās; tālu tiem nebija jābrauc, tikai kādi simt metri; pusceļā tie apstājās un sāka graut ar lielgabaliem drupas, kurās bija patvērušies krievi; ķieģeļos šāviņi sprāga īpatnēji, nomācoši skanīgi, un gaiss pamazām piepildījās ar sarkaniem putekļiem; Vasja gulēja un dzirdēja, kā visapkārt kviec lidojošie akmens gabali, un juta, kā kustas mūra bluķis zem viņa. Un vēl, skatienu pievilkdama, acu priekšā pagadījās galīgi samīcīta konservu bundža; tas, protams, bija nenozīmīgs nieks, taču Vasja ik pa brīdim paskatījās uz to pusi. Jau kopš apšaudes sākuma viņš nekā nedzirdēja. «Kas tad nu, vai atkal nāks piķējošie bumbvedēji?» pazibēja īsa doma. «Tad jāpagūst patverties pagrabā.» Viņš paskatījās uz savām no ķieģeļu putekļiem gluži sarkanajām rokām (tagad jau visu varēja labi saredzēt) un mēģināja kaut drusciņ aptvert, kas notiek apkārt, taču tieši šajā mirklī šāviņš trāpīja turpat blakus pa labi sienas gabalā, un likās, ka pati zeme pārplīst ar skanīgu plīkšķi un aizlido kaut kur prom; kad viņš atguvās, visa rīkle bija pieķepusi ar sadegušās sprāgstvielas rūgto garšu, un viņš sāka krampjaini kāsēt. Vai nu viņš bija kļuvis galīgi kurls, vai arī bija iestājies klusums; ieradums allaž rīkoties piesardzīgi, ar apdomu iedarbojās arī tagad. Vasja pastūma prom nesenā sprādziena atsviestās akmens drumslas, kas traucēja, un viņam sāka likties, ka viņš sapņo: tanki ārdījās pa drupām pašā krastmalā, no kāpurķēdēm uz visām pusēm lidoja šķembu šaltis, un Vasja ieraudzīja vāciešus, kas skrēja šurp. Steidzīgi izbīdījis sev priekšā automātu,

Vasja sāka šaut īsām, labi tēmētām kārtām; laikam jau šāva vēl kāds un vēl, vācieši skrēja, krita, skrēja atkal, bet tad apstājās un sagūla starp drupām kā nosisti, un šajā mirkli, uzgavilējis ar visu sirdi pēdējo reizi, Vasja neviļus sarāvās savā slēptuvē kamoliņā: pavisam blakus, tikai metrus desmit no viņa, lauzdamies cauri akmens grēdai, krampjaini rēca un kārpījās, sev ceļu attīrīdams, tanks, tā platās kāpurķēdes rāva zem sevis un šķaidīja ķieģeļus; un pēkšņi atgriezās dzirde — par spīti mežonīgajiem dārdiem un rīta kaujas grandoņai, kas bija iedegusies visapkārt, Vasja sadzirdēja, cik neizturami pretīgi, sabirzdami putekļos, žņirkst ķieģeļi tieši zem tā tanka kāpurķēdēm, kas nāca viņam virsū; šaut uz drupās salīdušajiem karavīriem tanks nevarēja, tas rāpās pret kalnu, taču tā kāpurķēdes, paraudamas zem sevis visu, darīja savu darāmo. Un vēlreiz Vasjas augums notrīsēja ilgos drebuļos; cauri sarkanīgi brūnajai dūmakai viņš ieraudzīja, ka iesāņus no tanka tam pretim streipuļo kāds stāvs, un tūlīt arī sazīmēja, ka tas ir Darmodehins. Taču Darmodehinam, vismaz Vasjam tā likās, bija neparasti īsas, it kā pie plaukstām apcirstas rokas, un viņš, sadragātos, asiņainos stimbēnus uz priekšu pastiepis un kaut ko tajos iežņaudzis, gāja tankam pretim; un tikai tagad Vasja aptvēra, ka tanks atmuguriski bēg, bet Darmodehins, ķermeņa augšdaļu neveikli ļodzīdams, dzenas tam pakaļ. Tanks iesprūda, pagriezās uz vietas un metās virsū Darmodehinam, un pēdējais, ko Vasja paguva ieraudzīt, bija Darmodehina tumšā, it kā apsvilinātā seja ar atiez-tiem spilgti baltiem zobiem, un tad tā pakrita zem kāpurķēdes; Darmodehins bija iekodies ar zobiem granātās, un tikai vēlāk Vasja aptvēra, ka viņš taču ar zobiem izrāva gredzenu. Negantajā rēkoņā, kas desmitiem kilometru plašā apkaimē bija apņēmusi kādreizējo pilsētu, Vasja nesadzirdēja zibenīgo sprādzienu, kas uzliesmoja zem tanka un kas pārcirta tam kreiso kāpurķēdi, viņš tikai ieraudzīja mēmu uguns šalti un tūlīt pat, pusakls no satricinājuma un niknuma, kas bija aizžņaudzis kaklu, darbodamies ar visu augumu, izrausās no akmens alas un visu laiku domāja par vienīgo granātu saišķi; viņš nepamanīts pietupās šajā vispārējā haosā un kustībā, palūkojās apkārt, sajuzdams, ka vēl atlicis viens vienīgs mirklis — un arī viņš pārkāps pāri pēdējai robežai; turpat, kādus metrus piecpadsmit no viņa, sāniski stāvēja otrs tanks un biežiem šāvieniem ārdīja kādu mērķi; locīdamies starp drupu gabaliem un ceļus un rokas līdz asinīm uzplēzdams, bet sāpes nejuzdams, Vasja līšus devās tam klāt. Ar acu kaktiņu Vasja pamanīja, ka vācieši atkal piecēlušies un metas triecienā, viņš veikli un ierasti pagriezās un sāka šaut uz tiem, ne mirkli neaizmirsdams arī tanku un uzmanīdams to. Vāciešus apšaudīja vēl no kādām divām vai trijām alām, un tie atkal pagūla; Vasja redzēja, kā viņi, pie zemes pieplakdami un ievainotos un kritušos pamezdami, sāk rāpties atpakaļ. Vasja atkal pievērsās savam tankam; visapkārt, atsizdamās pret akmeņiem, bez mitas knakstēja lodes; kāda akmens šķemba pārcirta viņam vaigu; vairs ne par ko nedomādams, Vasja piecēlās un aizmeta granātas, bet tajā pašā mirklī viņu ķēra automāta kārta, un Vasja tā arī neuzzināja, vai tik dārgais granātu saišķis nav izlietots veltīgi, vienīgi apziņas pēdējā mirklī viņš ieraudzīja, kā birdamas sāk laistīties karstas, zeltainas smilšu strūklas un apžilbina viņu, un tikai pēc vairākām stundām, jau pašā ūdens malā, kurp viņu biedri bija aiznesuši, Vasja atguva samaņu; izrādījās, ka savas granātas viņš bija aizsviedis ļoti’ veiksmīgi, tanks bija uzsprādzis un vācieši pēc tam tūlīt atkal atkāpušies, bet tagad tajās akmens alās vairs bija palikuši tikai septiņi cilvēki un tikai trīs granātu saišķi un pa dažām patronām uz katru. «Ja naktī nekā nepievedīs,» Vasja sadzirdēja kādu aizsmakušu balsi, «tad rīt esam pagalam. Ar nažiem pret automātiem nevar turēties.» — «Ja pagalam, tad pagalam,» otrs atsaucās, un viņu Vasja nepazina. «Mēs savējo esam godam izturējuši.» — «Tā, tagad liec viņu virsū un sien klāt,» pirmais sacīja. «Kas zina, varbūt palaimēsies...» — «Ja neiekļūs degošajā naftā, visādi var gadīties.» — «Diēzi vai, pārāk vārgs, neizturēs.» — «Viņš savu jau ir izturējis... Labi, tagad pietiek, ar ko lai piesien?» — «Kas tad jāgulda un kurš jāpiesien?» Vasja domāja ar pēdējo piepūli. «Ak tā, mani pašu taču,» viņš priecīgi uzminēja. «Piesies pie diviem kopā sanaglotiem baļķiem, atstums no krasta — un peldi prom naktī, ja palaimēsies, lejāk kāds pievāks... Ja nepalaimēsies ...» Viņš pats taču vakar un aizvakar tādā pašā veidā aizsūtīja prom naktī savus smagi ievainotos biedrus, tagad pienākusi kārta peldēt pašam... Vasja juta, kā viņu saņem un paceļ, un tajā pašā mirklī smagās, uguns atspulgiem pielietās debesis augšā salīgojās un pazuda, un pa otri lāgi samaņu viņš atguva, kad bija apritējusi jau kāda stunda vai pat vairāk; viņš bija pie-

G34

siets pie baļķiem tā, lai rokas būtu brīvas un viņš varētu dabūt vaļā uz krūtīm sasprādzētās siksnas un apsēsties, taču viņš pat nemēģināja to darīt. Viņš tikai juta, ka viena roka, noslīdējusi no baļķa, visu laiku mirkst ūdenī un ka gribas samitrināt seju un padzerties; ar mokām Vasja pakustināja roku, taču pietrūka spēka, lai paceltu; tikai pēc trešās vai ceturtās reizes viņam izdevās pielikt pie sejas slapju dūri, un viņš ar izkaltušu, sausu mēli aplaizīja pirkstus; drīz pēc tam izdevās ieliet mutē nedaudz ūdens, tad ar slapjo plaukstu noslaucīt seju. Odens oda pēc dūmiem, garšoja pēc petrolejas. Vasja smagi grozīja acis, truli raudzīdamies tumšajās debesīs ar šur un tur mākoņos izplucinātām spraugām; viņš nelikās zinis par dunu un dārdoņu, kas šoreiz nebija pieklususi arī naktī; ai, kāds miers, viņš miegaini un gurdi domāja, pat ticēt negribas, ka debesis pilnas biedīgu plaiksnījumu, bet tas nekas, zvaigznes vēl pagaidām nav apstājušās, tās slīd un slīd pa debesjumu, un gar baļķiem visu laiku trinas ūdens, un viņš dzird, ka tas klusām čalinās. Nu re, tagad ari viņš ir palaists lejup pa māmuļu Volgu; tagad viņš vairs nav viņš, bet ūdens un tek kopā ar to.

Aprazdams ar savu bezpalīdzību, Vasja šūpojās kopā ar baļķiem; kaut kas tāds ar viņu bija atgadījies jau pirms gada, arī tad, balta no sprādzieniem, vārījās upe un viss dunēja, toreiz viņam paveicās, izdevās izkulties; blakus bija pagadījies spēcīgs vīrs ar savu zemniecisko gausumu un nosvērtību; miglā pavīdēja Zahara Derjugina seja, jā, viss ir labi, Vasja drudžaini domāja, bet kad tad viņi pēdējo reizi redzējās, kad tas bija? Pirmais pazuda tas vēsturnieks, Smoļenskā dega, nu kā tad, un naktī sākās uzbrukums pāri Dņeprai...

Kaut kas dūmains un dārdošs uzvēlās viņam virsū, un viņš juta, ka atkal zaudē samaņu; un atkal palīdzēja zvaigznes, kas iznira dūmu un mākoņu spraugās, tagad viņš baidījās no domām un atmiņām un ar klusu pateicību centās nenovērsties no zvaigznēm; bet, kad mazliet atguvās un elpa kļuva rāmāka, viņam sāka likties, ka kopā ar viņu tek zeme, trauksmainām, sarkanīgām ugunīm pielietās Krievijas debesis, degošais ūdens, visa pasaule; viss kustas, un tā tam ari jābūt, tā tas ir bijis un būs vienmēr.

Pēc tam kad mājās vairs nebija vecāko bērnu Ivana un Aļonkas, Nikolajs ar Jegoru sadraudzējās arvien ciešāk; vienaudži pavisam nemanot pastiepās garumā, un pusotra kara gados viņu, bet it īpaši Jegorkas sejā sāka iezīmēties pieauguša cilvēka vaibsti. Zēni bija dažādi pēc izskata un rakstura, un ar laiku šī starpība kļuva aizvien jūtamāka; viņi paši to nemanīja, jo vēl nebija sākuši par to domāt. Taču gan Jefrosiņja,'gan vecā Avdotja ievēroja šo dažādību aizvien biežāk; re, ko nozīmē asinis, domāja vecā Avdotja, un ar to arī visi viņas prātojumi izbeidzās; visi ir cilvēki, un visiem jādzīvo uz zemes. Tiesa, Jefrosiņja par to nedomāja nemaz, viņa centās iedot gan vienam, gan otram kādu lieku kumosu un pirmām kārtām jau Nikolajam, atraudama to pati sev, tikai ne jau tāpēc, ka bija viņu dzemdējusi, bet gan tādēļ, ka puika bija pārlieku izstīdzējis; Nikolajs bija vājāks par Jegoru, taču pusgalvas tiesu garāks. Labos laikos abi jau būtu mācījušies trešajā klasē, bet nu Jegors bija aizmirsis gan rakstīšanu, gan lasīšanu; tiesa, Nikolajs nekad nepalaida garām izdevību izvilkt no slēptuves kādu grāmatu (tās vē! bija palikušas no Aļonkas un Ivana) un tad gluži kā pieaudzis, pieri raukdams, sēdēja pie tās un kustināja lūpas. Vecā Avdotja ne vienu reizi vien pārsteidza mazdēlu tā iegrimušu grāmatā, ka viņš pat nebija dzirdējis saucam; vecā Avdotja te saskatīja kādu gara vainu un uzstāja Jefrosiņjai, lai tā aizved dēlu pie vecās Iļutas, kas apvārdotu slimību? taču Jefrosiņja mūždien atlika, viņai bija arī bail iet uz piecas verstis attālo meža vidū paslēpto viensētu. Ciemā visu laiku runāja, ka vāciešu izsludinātā piecus tūkstošus reihsmarku lielā balva par kāda partizāņu izlūka notveršanu attiecas tieši uz vecās Iļutas radagabalu Mitju. Cilvēki jau var izdomāt sazin ko un paziņot vāciešiem, ej un pēc tam taisnojies un pierādi. Ne vecā Avdotja, ne Jefrosiņja nespēja izprast drūmo Nikolaju, kas aizvien vairāk noslēdzās sevī; viņam bija lielas acis, pēc sejas viņš vairāk atgādināja tēvu un vecāko brāli, tikai acis bija novietotas viena no otras atstatāk un tajās mita kāds apslēpts skaistums, kas pamazām sāka mosties; vecā Avdotja bieži vien skaļi prātoja, kāmī viņš tāds — lielu pieri atsities, un nevienam no pieaugušajiem ne prātā neienāca, cik vientuļš jūtas šis puišelis dzīvē un cik viņam tajā slikti klājas. Glābās viņš grāmatās, tajā

nesaprotamajā un noslēpumainajā pasaulē, ko tās viņam pavēra; viņš aši vien, jau pirmajā un otrajā klasē, iemācījās ne tikai tekoši lasīt — viņā aizvien spēcīgāk izpaudās spēja atgriezties pie izlasītā un tagad jau izprast to no jauna, pēc sava prāta; viņš varēja stundām sēdēt un domāt par kādu cilvēka rīcību, kas bija viņu ieinteresējusi, vai arī risināt kādu aritmētikas uzdevumu; viņš labprāt ņēmās ar mācību grāmatām, kas bija palikušas no Aļonkas un Ivana, jo nekādu citu grāmatu tikpat kā nebija; sākumā viņš tajās nekā nesaprata, taču ar apbrīnojamu neatlaidību vēl un vēlreiz pārlasīja vienu un to pašu vietu; viņš nespētu pat aptuveni izskaidrot savu stāvokli, bet jau sāka izjust valdonīgu tieksmi uzveikt to naidīgo spēku, kas allaž nostājās starp viņu un to nezināmo, ko gribēja izdibināt un vēl nespēja. Nevarības sajūta tikai vēl vairāk uzkurināja, un žirgtajās, pelēkajās acīs tad varēja samanīt topošo raksturu. Nikolajs jau skaidri apzinājās, ka pasaule ir nesamērojami lielāka par viņu māju, viņu ciemu ar visiem tā cilvēkiem un darbiem, un reizēm, patvēries kaut kur tālāk no cilvēkiem, gulēja un vēroja, kā augstumā lēni peld mākoņi, un centās izprast un iedomāties šo tālo pasauli. Nikolajs bija dīvains Derjuginu sēklas dziets, un Jefrosiņja pa naktīm bieži vien domāja par viņu, viņa mīlēja dēlu tāpat kā visus pārējos, bet tieši viņam nekādi nespēja līdzēt un, paklausīdama krietnajam zemnieku saprātam, mūžsenajai gudrībai, kas bija viņai asinīs, centās dziedināt, apkraudama dēlu ar visādiem mājas darbiem. «Ej, ej, palīdzi Jegoram malku sazāģēt.» viņa teica, ieraudzījusi dēlu sēžam pie grāmatas un skatāmies ar niknu, tālumā pavērstu skatienu. «Nav neviena, uz ko paļauties, ne tēva, ne vecākā brāļa un māsas —-neviena, paši sev saimnieki, turklāt vēl svešā pajumtē.» Vai arī izdomāja kādu citu darbu; reizēm gadījās, ka arī pats Nikolajs, noskaities uz galīgi neizprotamo grāmatu pasauli, metās pie vienkārša darba, nesa vecaimātei ūdeni, tīrīja sniegu, raka mālus sienu apziešanai un vēl paskubināja arī Jegoru. Pēc tam kad Derjuginu ģimenei uzbruka nelaime un paņēma Ivanu, Nikolajs sāka baidīties no tumsas, pie katra darba ķērās ar skubu, un vecā Avdotja nevarēja vien nopriecāties par jaunāko mazdēlu.

Sājā vasarā Derjugini kaut kā uzrakņāja savu dārzu (tāpat kā vairums pārējo gustiščiešu), pa pusei apstādīja to ar kartupeļiem, pa pusei apsēja ar kviešiem; tīrumā iedalīto gabalu Jefrosiņja pat neaizgāja apskatīt, nebija ne spēka to apstrādāt, ne arī sēklas, ar ko apsēt. Stārasts pavasara pusē divas reizes brīdināja Jefrosiņju un pieprasīja, lai viņa sēj tīrumā, bet pēc tam, padomājis pats un aprunājies ar savu sievu, zemnieciskā tālredzībā atmeta ar roku, vēl jo vairāk tāpēc, ka Jefrosiņjai bija nodegusi māja un viņai ar bērniem vajadzēja mitināties svešā pajumtē. Gustiščiešus toreiz no nelaimes izglāba tas, ka vācieši tovakar svinēja sava untera jubileju, bija galīgi apdzērušies un skraidīja pa visu ciemu sieviešiem pakaļ, to zināja vai katrs un pratināšanā to vienā balsī arī apliecināja. Tā arī tika izglābta Jefrosiņja; šogad viņa ilgāk par visiem noņēmās pa savu dārzu, bija aizkavējusies. Būdama jau pēc dabas mazrunīga, viņa tagad apklusa pavisam, vienīgi dēli šad un tad pamanīja mātes skarbo, svešādo skatienu un samulsa; viņa izturējās, it kā pirmo reizi tos ieraudzījusi, un bieži domāja, ka patiesībā nepazīst ne Jegoru, ne Nikolaju, jo sevišķi Nikolaju; šajā augošajā cilvēkā lāgiem pavīdēja kaut kas satraucošs un apslēpts, un nekad nevarēja zināt, ko viņš izstrādās nākošajā mirklī. Piemēram, kad rudenī pēc visām pārciestajām izbailēm novāca dārzu un daļu kartupeļu sabēra pagrabā, bet pārējo,_ drošs paliek drošs, nobēdzināja bedrē, Nikolajs sāka runāt, ka šogad kartupeļu paaudzis maz un ka tie ir jātaupa, bet pirmajos lielajos salos, pirms sniega, Nikolajs ar Jegoru (tās pašas alkatības dēļ, kas bija pamodusies Nikolajā) sāka gar Lakstīgalu gravaskranti cirst žagarus kurināšanai, jo uz veco, lielo mežu nevienam nebija atļauts iet. Reiz brāļi piecēlās jau turnsiņā, ieēda brokastīs kartupeļus un kā lieli vīri cieši savilka jostas ap vateņiem; Jegors aizbāza aiz jostas cirvi, un, līdzko kļuva gaišaks, abi izgāja no mājām, viņu nopietnība pat lika Jefrosiņjai klusībā nobirdināt asaras, viņa no visas sirds svētīja puišeļus un ilgi sēdēja uz sola, rokas nolaidusi. Lai gan bija vēl agrs, brāļi jau sastapa Iļjušku Poļivanovu; visi trīs zināja, ka viņi ir radinieki no tēva puses, un tāpēc izturējās cits pret citu ar ārkārtēju puicisku neatkarību; Iļjuška pakāpās maliņā, un Nikolajs ar Jegoru klusēdami pagāja garām, un, tikai kad bija aizsteigušies prāvu gabalu priekšā, Jegors, kas pēc rakstura bija daudz atklātāks, sašuta.

—■ Ko tas Iļjuha visu laiku slien degunu gaisā?! — viņš centās runāt rāmi, gluži kā tēvs. — Pagājušoreiz es piegāju pie vectēva_ Makara, viņš pats mani pasauca, bet Iļjuha tūlīt sabozās un aizgāja uz istabu.

— Lai iet, kas tad tev par to?

— Nekas, tikai nevajag būt tik uzpūtīgam. Kaut arī viņš mums no tēva puses ir brālis, bet tik un tā bandu-bērns. Maņka toreiz tēvu ar dziru esot piebūrusi, nu un tad tas viss arī iznācis. Pats dzirdēju, vecāmāte kūmai Saveļjevnai stāstīja.

Nikolajs klausījās uzmanīgi, taču nekā neatbildēja; abi jau bija tajā vecumā, kad viņiem pieaugušo dzīvē palika aizvien mazāk noslēpumu; viņi jau sen zināja, ka bērnus neatrod kartupeļu vagā; viņu acu priekšā tas daudzkārt notika ar lopiem un putniem, un, kad Jegors stāstīja par saviem novērojumiem Nikolajam, tas gan ar ziņkāri klausījās, taču pats lielākoties klusēja, Jegors varēja caur krūmiem palūrēt uz meičām, kas peldas, toties Nikolajs vēlāk tikai klausījās, ko Jegoram izdevies ieraudzīt, un šņākuļoja; Nikolajam nez kādēļ sagādāja mokošu kaunu tādas sarunas, un tās, starp citu, reti kad aizsākās; paaugdamies brāļi aizvien retāk stāstīja viens otram šādas lietas.

Ceļš veda vai nu pa kailiem tīrumiem, vai arī cauri nokaltušu, garu nezāļu brikšņiem; sala sakaldinātā zeme dimdēja zem katra soļa. Debesis sadrūma, un no saltās puses vējš sāka trenkt zemus mākoņus.

— Mums jau būs savi vezumi trīs savesti, — Jegoram, kas soļoja pa priekšu, patika skaļi paspriedelēt. — Vēl kādus septiņus vajadzētu. Ar desmit vezumiem ziemu kaut kā izvilktu. Līdzko uzsnigs, sāksim vest mājās, varbūt tēvocim Grišam izdosies no stārasta dabūt zirgu. Ja pašiem vien jāstiepj, būs vai pusi ziemas ko noņemties, nespēsim ne sagādāt.

—- Pašiem vien būs jātiek galā, — Nikolajs atrūca. — Arī desmit vezumu būs par maz, nepietiks. Vajag piecpadsmit, tie te jau nav nekādi ozolu bluķi, kādus tēvs ar Ivanu veda mājās. Nozāģē vienu kluci — un visai dienai pietiek.

— Ja vajadzēs, sacirtīsim arī visus piecpadsmit, — Jegors labprāt piekrita. — Aukstā istabā necik ilgi nenosēdēsi, un tēvocim Grišam taču galu galā nav mums siltums jāgādā. Kā tu domā, ko Ivans tagad dara?

— Nezinu ...

Jegors nopūtās, ne viņš, ne Nikolajs nespēja aizmirst lielo un labsirdīgo Ivanu; tas, ka viņu sagrāba un aizveda kā tādu lopu, nekādi neiekļāvās puišeļu priekšstatos par dzīvi, un, atcerēdamies Ivanu, viņi ikreiz sadrūma un

kļuva nerunīgi. Arī šoreiz abi aizgāja līdz Lakstīgalu gravai, ne vārda nepārmijuši, pirms ķērās pie darba, brītiņu klusēdami pasēdēja un atpūtās; Nikolaja kalsnā, bālā seja ar lielo muti krasi izdalījās pelēkajā gaismā; patlaban viņa acis likās neticami lielas un tajās jautās pieauguša cilvēka nopietnība un sāpes; savukārt Jegors, skatīdamies uz tālajām gravas nokrastēm, spriedelēja, ka gus-tiščiešiem kurināmā te pietiks veseliem simt gadiem; viņš savilka uz augšu zābaku stulmus (zābakus viņiem abiem jau pavasarī bija pašuvis tēvocis Griša, tie bija pirmie zābaki viņu mūžā) un pašķielēja uz Nikolaju.

— Man tā šķiet, ka Ivans, nudie, kaut kā izkulsies, — Jegors teica. — Mēs visi gulēsim, bet no rīta pamodīsi-mies un... Vai arī aizies partizānos. Zini ko, Koja, — Jegors pieklusināja balsi, — es mūsu krāsmatās atradu untera galvaskausu. Rakņājos, rakņājos un atradu, vai atceries to lielzobi unteru?

— Kā tu zini, vai tas ir untera vai kāda cita galvaskauss?

— Nē, untera. Viņam priekšā bija divi dzelzs zobi, tie turpat arī palikuši.

— Pietiek, ejam cirst, — Nikolajs teica un pirmais nokāpa lejā; pēc tam viņi stundas trīs vai četras strādāja klusēdami, viens cirta tagad sen jau kailos krūmus, bet otrs lika klēpjos, nesa augšā un tur krāva lielā gubā; vēlāk, ziemā, būs vieglāk no vienas vietas vest, nevajadzēs arī katru reizi mīt sniegā jaunu taku.

Stiepdams augšā uz līdzenu vietu slapjos, smagos žagaru klēpjus, Nikolajs ātri nogura; jau pēc trešā vai ceturtā gājiena viņš sāka bieži klupt, reizēm arī pakrita un tad nikni rāva sev līdzi žagaru nastu; nomainīt sevi šajā darbā Jāva brālim tikai pašu noteiktā kārtībā un tad pats ķērās pie cirvja; cirst tievos žagarus bija vieglāk un patīkamāk: ar vienu roku pieliec — un ar cirvi pie pašas saknes — knaktl knakt! knakt! Žagari gūlās uz zemes pavisam viegli, kā nopļauti. Aptuveni aprēķinājuši, ka pienācis pusdienlaiks, viņi paēda sausus kartupeļus, maizi ar sīpoliem un pa mazam gabaliņam speķa; vecā Avdotja bija saposusi viņus kā jau daždien vīriešus, kas dodas smagā darbā, un abi pielocīja pilnu vēderu, izdzēra divas blašķes ar siltu kvasu — blašķes pēc ugunsgrēka viņi bija atraduši savā dārzā — un pēc tam atpūzdamies pagulēja, uz žagaru klēpjiem atlaidušies. Pie debesīm aizvien vēl steidzās auksti, šķidri mākoņi; strādāt vairs lāgā negribējās, un, aprēķinājuši, ka tagad žagaru krājumi pieauguši vēl vismaz par trim vezumiem, nolēma doties mājup, jo īsā diena arī jau gāja uz beigām un sāka krēslot; kamēr abi aizgāja līdz ciemam, bija jau krietna tumsa. Puikas priecīgi nodimdināja ar kājām lievenes un priekšnama grīdu un iegāja savā pusē; māte, kas sēdēja uz sola, sagaidīja viņus ar slimīgu, kliedzošu skatienu un, asaras neslaucīdama, sāka raudāt; Pelageja Jevstafjevna, sēdēdama blakus, sāka viņu mierināt, bet Grigorijs Vasiļ-jevičs, kas visu laiku kaut ko runāja ar neliela auguma vīrieti nodriskātā vācu šinelī un parastu, ar jērādu apšūtu cepuri galvā, ieraudzījis zēnus, aši pagriezās pret Jefrosiņju.

— Pārstāj, Frosja, pārstāj, — viņš sacīja, uzlikdams roku uz pleca. — Noskaidros un palaidīs vaļā, bet jūs, puiši, sargājiet māti, — Viņš paskatījās uz bērniem, piegāja klāt un katru noskūpstīja. — Turieties viens pie otra, jūs jau esat lieli. — Un jau klusāk piebilda: — Ko nezināt, to nezināt, un muti ciet.

Vācu šinelī ģērbtais policists nepacietīgi piedauzīja ar garās šautenes laidi pret grīdu un pavēlēja:

— Pietiek, pietiek, sagaidījāt velnēnus, un gana. Mums ir savs dienests, sava priekšniecība. Ņem, sievišķi, savu pindeli, bet tu, vecen, iedod viņiem kaut ko, lai pa ceļam ieēd. Nekas, lai pierod, — policists teica, un tikai tagad Nikolajs ieraudzīja, ka māte jau sēž apģērbusies un viņai pie kājām guļ pauniņa. — Nu, ejam, ejam, — policists atkal klusu, it kā taisnodamies teica Jefrosiņjai. — Mums pavēlēts nogādāt jūs pilsētā, kas tad mums ... Bet tur, var gadīties, nekā īpaša nemaz nav, kurš gan tagad var ko saprast, kas un kā.

Vecā Avdotja iegrūda Nikolajam un Jegoram rokās pa gabalam maizes; izrādījās, ka istabā ir vēl divi policisti, un tie, Jefrosiņju un abus brāļus stumdīdami, izveda viņus ārā no mājas, iesēdināja divjūga ratos un iesēdās arī paši: viens priekšā, divi aiz muguras, un pajūgs tūlīt devās ceļā; ne Jegors, ne Nikolajs vēl nebija paguvuši atjēgties, un tad, izrāvusies no Pelagejas Jevstafje\*ias rokām, pagalmā izskrēja vecā Avdotja.

—- Kāpēc mani pametāt, velna izdzimumi!—viņa iekliedzās nelabā balsī, kas vairāk atgādināja zvēra gaudas. — Pagaidiet, pagaidiet, ņemiet taču visus, lai ne miņas nepaliktu, vai patiesi jums nekad nav bijis dieva krūtīs?! Va-a-ī! — vecā Avdotja vaimanāja, ķerdamās ar rokām ratu aizmugurē; ciemā sāka klaudzēt durvis un skanēt satrauktas balsis.

— Brauc! — uzkliedza viens no policistiem, kas sēdēja aizmugurē, un tajā pašā mirklī Jefrosiņja un viņas dēli izdzirda, kā pāri galvām nosvelpj pātaga; cirtiens apsvilināja veco Avdotju, un viņa iekliedzās. Rati neganti salēcās un, ar visiem četriem riteņiem grabēdami, aizjoņoja prom pa ielu; garām pazibēja ciema pēdējās, zem nomelnējušajiem, pussapuvušajiem jumtiem it kā paslēpušās mājas, un zem riteņiem dimdēja sasalusī zeme.

Vecā Avdotja sākumā skrēja, tad grīļodamās gāja, pēc tam pakrita un rāpās, līdz asinīm saplosīdama izdilušos ceļus un necilvēciskā balsī klusi gaudodama; sejas labajā pusē aizvien vairāk uztūka sarkana pātagas cirtiena švīka. Drīz vien ap viņu sapulcējās cilvēki, piecēla kājās un, zem rokām turēdami, aizveda atpakaļ.

— Frosju ar pēdējiem bērniem uz pilsētu... uz pilsētu ... bendes ... lūdzos, lai ņem līdzi... ak dievs, dievs, vai tev vēl ir kaut drusciņas žēluma pret bāreņiem! Atpestī mani no šīm mokām!

9

Makašins pavēlēja apcietināt un atgādāt uz pilsētu Jefrosiņju ar bērniem vēlā rudenī, novembra sākumā; par to viņš bija domājis jau sen, kopš tās reizes, kad notika saruna ar Aņisimovu par Zahara Derjugina vecāko dēlu Ivanu, taču allaž pietrūka laika, katru dienu nāca klāt aizvien jaunas un jaunas klapatas; 1942. gada vasarā partizāni izvērsa savu darbību visos mežainajos apvidos, apdraudēja ne tikai Zežsku, bet jau nelika mieru arī kara gubernatoram pašā Holmskā. Krieviem domātās avīzes un radiopārraides bez mitas skandināja par uzvarām un drīzu vispasaules boļševisma galīgu sagrāvi, taču, jo vairāk, konsekventāk un uzstājīgāk par to klaigāja, jo miglaināki un nesaprotamāki kļuva formulējumi un jo biežāk tajos tika pieminēts dievs un providence: Makašinam nebija laika ne lasīt avīzes, ne klausīties radio, viņš instinktīvi nojauta kaut ko nelabu un šaudījās pa rajonu (tagad apriņķi), pildīdams visādus vācu militāro un administratīvo iestāžu rīkojumus, meklēja jaunus cilvēkus dienestam policijā, sprieda tiesu un sodīja, vāca ziņas par partizāņu radiniekiem, centās uzturēt pilsētā mieru un kārtību. Un tomēr viņš aizvien biežāk palika pārnakšņot savā kabinetā policijas iecirknī; pastāvīgas piegulētājas viņam nebija, taču dažādās pilsētas malās un dažādās vietās viņu vienmēr pieņēma pēc pirmā klauvējiena un jebkurā laikā; viena, pavisam jauniņā, sešpadsmit gadus vecā Zinočka, viņam patika vairāk par citām, un viņš visbiežāk iegriezās pie tās. Taču vienalga kaut kur apziņas pašos dzijumos mita tramīga nedrošība, visa dzīvē iegūtā īslaicības sajūta; viņš varēja sagrābt daudz, ņemt bez gala, un viņš steidzās to darīt; visu, ko varētu paņemt, nebija iespējams paņemt, un tas viņu kaitināja. Makašins bieži dzēra kopā ar Aņisimovu, un šīs tikšanās reizes viņu mazliet atskurbināja un nomierināja, taču pēdējā saruna bija atstājusi nepatīkamas grēmas. Abi runāja par vāciešu vasaras uzbrukumu pie Volgas un viņu jaunajiem panākumiem; un Aņisimovs — vai nu patiešām bija pārdzēries, vai arī tikai gribēja nokaitināt Makašinu — izturējās izaicinoši, Makašinu sevišķi aizskāra Aņisimovā izmestais teiciens, ka Hitleram mute gan esot līdz ausīm, taču pārāk liels krievu rausis; Makašins skatījās, skatījās viņā un nenovaldījās, — vai tikai jūs, gudrā galva Rodion Gustavovič, neraujaties uz divām pusēm? Un, ja uz divām, vai tad nav bailes palaist zīli no rokām un saņemt kaņepāju kaklasaiti?

Makašins pēc šī jautājuma ieraudzīja, ka Aņisimovā acis pēkšņi apskaidrojas un nolūkojas viņā it kā iztālēm, sveši un vērtējoši.

— Vai tad tu, Fjodor, joprojām visu liec tikai uz vienas kārts, gribi dzelzs krustu izpelnīties? — Aņisimovs noprasīja, aiztraukdams no pietūkušās sejas nelāgo, žultaino smīnu. — Labi, pieņemsim, ka viss notiks tā, kā šis kungs būs nolicis, — Aņisimovs pabakstīja ar pirkstu kaut kur virs galvas. — Lai nu kā, labāk vai sliktāk, bet dzīvību vilksim. Bet, ja nu neiznāks, ja nu viss atkal apgriezīsies vēkšpēdus, ko tad, Fjodor? Vēsturē, Fjodor, bijis daudz tādu gadījumu jau kopš aizseniem laikiem. Taču nemeklēsim tālā pagātnē, tai pašai padomju varai, kaut arī tā bija vārga kā vēl neizšķīlies putnēns, pilsoņu karā saklupa virsū visa pasaule, bet nekā nespēja padarīt. Kāpēc tad būtu jātic tagad, kad pasaule sašķēlusies divi daļās kā pārgriezts arbūzs? Var taču gadīties, ka tu gaidi dzelzs krustu pie krūtīm, bet tev uzsprauž virsū no koka.

— Man tagad viss viens. — Makašins nevērīgi ielēja glāzē degvīnu, pāršļākdams pāri malām un pūlēdamies saprast Aņisimovā sacīto. — Man viss viens, cita ceļa man vairs nebūs.

— Tev vienalga, bet man nav, — Aņisimovs asi iebilda. — Mana stunda vēl nav situsi, man tā jāsagaida, un es to gaidīšu.

— Kāda stunda, kādu velna izredzētu stundu tu vēl gribi sagaidīt?

1— Nezinu, Fjodor, — Aņisimovs ar vari izspieda no sevis smiekliņu. — Varbūt tādu, lai vēlreiz pasniegtu tev roku un no purva izvilktu. Katram, Fjodor, ir sava uts. Tev viena, man cita, un nedomā, ka man ar savējo ir vieglāk. Nav, es, redzi, ar savu paša sievu izmēģinos gan tā, gan šitā, bet, ja tā padomā, sveši cilvēki vien esam. Dzīvojam zem viena jumta, bet sveši, Fjodor, un nav vairs mums abiem pat par ko parunāt...

Šoreiz viņš nepaguva sakāmo pabeigt; ne no šā, ne no tā Makašins sagrāba viņu aiz krūtīm, pieķerdams klāt arī no aptaukošanās drebelīgo ādu, parāva augšup uz savu pusi; Aņisimovs ieraudzīja aiz niknuma pārgrieztās Makašina acis un sajuta uz savas sejas viņa smirdīgo elpu; Aņisimovs neviļus parāvās atpakaļ, taču vaļā netika.

— Domā, ka tu esi pasaulē pats gudrākais? — Makašins nošņāca, tīksminādamies par savu spēku un pieraudams Aņisimovu vēl tuvāk. — Gauži maldies ... Žurka ... ja vien iegribēšos — piežmiegšu tepat uz vietas — un beigas...

— Bet kāda tam būs jēga, kāda jēga? Un kāpēc? — Aņisimovs beidzot izdabūja, galīgi atžirgdams no reibuma un pūlēdamies attapt, ko šādā situācijā pasākt.

— Tāpat vien, bez kādas jēgas, asins uzsildīšanai. — Makašins palaida pirkstus vaļīgāk, un Aņisimovs tūlīt izrāva no tiem savu apģērbu un sakārtoja to. — Novākt tādu mēslu kā tu bez kādas jēgas —- tas iznāk interesantāk. Zinu, ka nīsti mani līdz nemaņai kopš tās reizes, kad pratināšanā nožmiedzi to puisi un sasmērēji rokas... Kāpēc pēkšņi kļuvi tik pelēks, vai uz varžacīm trāpīju? Nedrebi kā jēra ļipa, to zinu vienīgi es, bet no manis neviens ar raušanu neizraus.

— Tev, Fjodor, jāārstējas, citādi nodzersies līdz baltām pelītēm, — Aņisimovs, krekla apkakli kārtodams un Makašina seju un pirkstus uzmanīdams, pēc brīža noteica.

— Labi, es esmu tavs draugs un sapratīšu katru tavu izlēcienu ... Bet ja nu citā vietā?

r— Kādā citā? Citas man nebūs. Veltīgi cel degunu debesīs, Gustavovič, cilvēks, lai viņš būtu kāds būdams, pēc tās pašas liestes vien ir taisīts. Es arī nepratu ne rakstīt, ne lasīt, bet dzīve saņēma spīlēs, un nu gan lasu, gan rakstu. Iemācījos! Un visu izprotu ne sliktāk par tevi, kaut arī nekādās partijās neesmu bijis, bet tavu likteni varu izlemt viens un divi, nepagūsi ne iepīkstēties.

— Ar augstāko matēriju tu, Fjodor, pagaidām vēl nevari tikt galā. Tev sagribējies, lai mums būtu dvēseles vienlīdzība? Es pret to nekā neiebilstu, daba mūs abus novienādojusi. Tu esi vīrietis — un es arī, tev vajadzīgas sievietes — un man arī, abi mēs rijam. Bet uz augstāko vienlīdzību ceļš vienmēr vedis un vedīs caur nevienlīdzību, un no tā tu nekur neizmuksi. Un veltīgi tu biji nolēmis par mani panerroties. Mums abiem vienam bez otra būs sliktāk, nevis labāk,

— Tu, Gustavovič, jau sen esi izkritis no segliem. — Makašins nomierinādamies atkal samiedza acis vientiesīgā smīnā- — Tev nav citu durvju, kur klauvēt, citādi tu man pat uzspļaut negribētu.

— Gudram cilvēkam durvis vienmēr atradīsies, Fjodor. Ņem vērā, ja vien es gribētu, es varētu sadzīvot ar padomju varu kā cimds ar roku, vēl tagad varētu! Visi revolucionāri ir vienā ugunī apdedzinājuši nagus, apdedzinās arī šitie. Gribēdami sagādāt vienlīdzību visiem, bet tas ir galīgs absurds. Pirms revolūcijas dzīves aktīvo tonusu uzturēja ar zeltu, ar naudu, bet tagad to cenšas izdarīt ar visparastāko krēslu, ar amatu. Dzīve atkal ir pārvilkusi svītru visādām utopijām — un tikai tādēļ, ka tai nepieciešama kustība, sāncensība. Pavisam augstu var pakāpties, lūk, tā, Fjodor! Labāk necenties atkratīties, kas zina, varbūt mani vērojumi kādreiz arī tev var noderēt.

— Gana gvelzt, atradies prātvēders, pats esi pa dažādiem krēsliem dibenu līdz apnikumam deldējis, bet tik un tā nenoturējies, piesvila, — Makašins smagi noteica.

— Dzīvo, kā gribi, tikai necenties man uzkundzēties, citādi visi tavi aprēķini aizlidos sunim zem astes, Es tevi sapratu itin labi. Gana, gana, nedusmo, labāk pasaki, Gustavovič, ko lai jesāku ar Derjugina ģimeni?

Makašins redzēja, kā Aņisimovā seja atkal kļuva domīga un it kā skarbāka, un viņš savā nodabā pasmējās;

grūtu jautājumu viņš uzdevis, lai gan pats jau sen bija izlēmis, kā šajā ziņā rīkoties.

— Kas nu tā par ģimeni, — Aņisimovs noteica, savu patieso attieksmi neslēpdams, lai gan labi zināja, ko Makašins no viņa gaida. — Stulbs sievišķis ar diviem puikām un vecene. Kāpēc, Fjodor, tev viņi vajadzīgi?

— Vecene un tas sievišķis man nav vajadzīgi, lai velk vien līdz mūža galam. Bet puikas ... Zahara dēli...

— Viens vien jau ir Zahara, — Aņisimovs atgādināja, — otrs — audžudēls, sazin kādu asiņu.

— Toties zināms, kas gādājis par viņa dvēseli! — Makašins piecēlās, atspiedās ar rokām pret galdu un pieliecās pie Aņisimovā. — Tu atkal teiksi, ka tas ir sīkums pasaules okeānā, ka nav vērts ķēpāties. Bet manās rokās nekas vairāk par šo sīkumu nav nokļuvis, man no šitā sīkuma dzīve saldāka kļuvusi! Ciet klusu, Gustavovič, tagad ciet klusu!

— Šķiet, es nekā arī nesaku, — Aņisimovs noplātīja rokas, pirmo reizi redzēdams, ka Makašins patlaban valdās kā zvērs pirms lēciena.

Makašins daudz domāja par šo pēdējo sarunu ar Aņisimovu un nolēma izrīkoties ar Derjuginu ģimeni gluži otrādi; Aņisimovs savā spēlē meta pārāk daudz visādu līč-loču, bet viņam, Makašinam, varbūt nekas no dzīves vairs nav atlicis, re, Staļingrada vāciešiem tikpat kā šķērsām rīklē iesprūdis kauls, pēc tam vairs nebūs izdevības atvieglināt sirdi, nebūs par ko papriecāties. Kad viņam paziņoja, ka Jefrosiņja ar abiem dēliem jau atvesta, Makašins pavēlēja ieslodzīt viņus turpat policijas cietumā un noturēja tajā vismaz pusotra mēneša; viņš nezināja, ko ar viņiem iesākt tālāk, bet apziņa, ka viņi atrodas tepat blakus un pilnīgi viņa varā, deva sirdij mieru. Vel jo vairāk tāpēc, ka pēc Jaungada paklīda aizvien neatlaidīgākas un niknākas baumas par vāciešu neveiksmi pie Volgas; Zežskā uzradās aizvien vairāk ievainoto vāciešu, pienāca pavēle izraudzīties ēku lielam hospitālim un steidzīgi to izremontēt, ja tas ir nepieciešams; tai pašā laikā no citiem drošiem avotiem Makašins tagad skaidri zināja, ka dots rīkojums, lai nekavējoties uzsāktu būvēt aizsardzības līniju, kas daļēji ies cauri arī Zežskas apriņķim; vel tika pavēlēts pastiprināt cīņu pret partizāniem un gaidīja, ka šim nolūkam ieradīsies regulārā karaspēka daļas; un, kā par spīti, tieši šajā laikā Zežskā sāka parādīties ar roku rakstītas lapiņas, kas stāstīja par vāciešu katastrofālo sagrāvi pie Staļingradas; lapiņas plēsa un kasīja nost, apzieda ar krāsu, bet tās atkal un atkal parādījās pie sienām un žogiem. Kādā no puteņainām februāra dienām Makašins pavēlēja atgādāt pie viņa uz nopratināšanu Jefrosiņju Derjuginu, vienu pašu, bez dēliem, un drīz vien viņa jau stāvēja kabinetā, galīgi novājējusi no cietuma uztura, ar iekritušām acīm. Makašins sēdēja, cigareti kūpinādams, un skatījās Jefrosiņjā, kas vienaldzīgi miedza acis no gaismas; viņa izskatījās daudz vecāka par saviem gadiem, gandrīz kā vecene; Makašins aizmirsa savus atriebīgos plānus un it kā pārcēlās laikā pirms divdesmit gadiem, kad ciemā tikko beidza sadalīt visām sētām, ņemot vērā arī ēdāju skaitu, gandrīz divus tūkstošus desetīnu Avdejeva muižas aramzemes, un tas, kurš gribēja čakli strādāt, sāka pieņemties spēkā nevis dienām, bet stundām, kad uzradās aizvien vairāk lopu un puiši un pusaudži jāja zirgus pieguļā; kaut kas Makašina dvēselē sakustējās un klusi iemirdzējās, it kā nebūtu bijis ne ekspropriācijas, ne izsūtīšanas, pēc tam dzīves ar svešu vārdu, kara un slepkavību, asiņu un cilvēku moku ...

Makašins sēdēja, Jefrosiņja stāvēja, smagi nokārusi nebeidzamajā zemnieku darbā pārpūlētās rokas.

— Sēsties, Frosja, — Makašins piepeši ierunājās, pamādams ar galvu uz krēsla pusi. — Sēsties, — viņš jau uzstājīgāk atkārtoja, redzēdams, ka Jefrosiņja bailīgi atmet ar roku.

Jefrosiņja nedroši paspēra soli uz galda pusi, tad vēl vienu, bikli un kaut kā iesāniski piemetās uz krēsla maliņas, uzlika rokas uz ceļiem un sāka lūkoties grīdā.

— Labdien, Jefrosiņja, — Makašins mazliet satraukti teica un aizsmēķēja jaunu cigareti. — Jau sen gribēju tevi satikt, taču allaž pietrūka laika.

— Labdien, labdien, Fjodor Mihailovič, — acis nepacēlusi, Jefrosiņja klusi atbildēja.

— Kas tev ir, slikti, vai? — Makašins uzprasīja, paliecies uz priekšu un alkatīgo skatienu no sievietes sejas nenovērsis; beidzot Jefrosiņja atslējās taisna, un viņas noslīdējušajos lūpu kaktiņos ietrīsējās nedrošs smaids.

— Kāpēc tad slikti, Fjodor Mihailovič,,, Nekas, paciest var.

— Var, tu saki? —• viņš aši pārjautāja. — Kā tas saprotams — var?

— Var, viņa atbildēja. — Arī agrāk nekā laba nebija un tomēr pacietām, var arī tagad.

— Bet bērni, bērni? — Makašins uzprasīja, un viņa balsī ieskanējās kaut kāda slepena, slimīga cerība.

— Lai pierod arī viņi, — Jefrosiņja ciešā pārliecībā atteica. — Kas tad viņi.*. viņi tāpat nesēdēs nekādos zinātnieku krēslos, lai pierod jau no mazotnes ...

Makašins ne tik daudz izbrīnījās, cik jutās nepatīkami pārsteigts par šo noturīgo dzīves sīkstumu (par sevi viņš to nevarētu sacīt), un tagad jau citām acīm nolūkojās Jefrosiņjā.

— Ko tad mēs tagad iesāksim, novadniec? — viņš uzprasīja, taču Jefrosiņja nekā neatbildēja, tikai viņas acīs ieplaiksnījās satraukums; Jefrosiņja pēkšņi k|uva it kā jaunāka un atgādināja Makašinam to tālo dienu skaistuli Frosju, uz kuru viņš bija metis acis, kuru atcerējās vēl no pusaudža gadiem un arī vēlāk. Makašins gaidīja, un Jefrosiņja, tagad saprazdama, ka visas viņas nelaimes ar bērniem nāk vienīgi no Makašina, smagi, smagi nopūtās.

— Saki, Fjodor Mihailovič, skaidri un gaiši, ko tev no manis vajag, kāpēc tādi aplinki, darba tev pietiek, un tu velti laiku netērēsi*

— Es tā skatos, ka tu esi apzinīgs sievišķis. Tikai tu, Jefrosiņja, par mani neuztraucies, tas ir mans darbs. Pasaki, kur atrodas tava meita, un ar to arī izbeigsim.

— Ajonka jau pazudusi kopš pašiem vastlāvjiem. — Jefrosiņja centās runāt mierīgi un skatījās Makašinam tieši acīs. — Pēc tam vairs ne ziņas, ne miņas, droši vien jau sen kauliņi izbalējuši.

— Melo, —- Makašins mierīgi pasmējās. — Nevar būt, ka māte par savu meitu nekā nezinātu. Aplam, aplam tu, Jefrosiņja, spirinies. Varas iestādēm labi zināms, ka tava meita ir mežā pie partizāniem. Bet pēc likuma paredzēts, ka par tādām lietām visa pārējā ģimene jāiznīcina līdz pēdējam cilvēkm.

—7 Ja jau tu, Fjodor Mihailovič, pats zini, tad nav ko taujāt, Jefrosiņja sacīja, juzdama smeldzīgu smagumu krūtīs, it kā tur viss būtu sacietējis kamolā un nebūtu iespējams vairs ne paelpot. — Meita, tā jau prece tikai lidz zināmam laikam, var jau būt, ka kādam sagribējies izmantot, aizveda un nu glabā slepenībā.

— Es tevi, Jefrosiņja, netaisos biedēt, gribēju palīdzēt, •*- Makašins teica, palaizdams viņas sacīto gar ausīm. — Bet palīdzēt varēšu tikai tad, ja būsi atklāta. Izstāsti visu un vari iet mājās ru Es arī esmu citiem pakļauts cilvēks.

— Man nav ko stāstīt, es taču nekā nezinu.

— Tev ir vēl divi bērni, pagaidām es jūs turēju pie sevis, policijā, teicu, paies kāds laiks, un sievišķis apdomāsies. Bet necik ilgi es tevi un bērnus nespēšu te pasargāt, vajadzēs vest prom uz koncentrācijas nometni. Tur ir savi likumi: tevi atsevišķi pie bābiešiem, bērnus — atsevišķi, Pēc mēneša atkal kāda šķirošana: tevi uz vienu pasaules malu, dēlus — uz citu, un tā līdz mūža galam vairs nedabūsit satikties. Tu domā, ka tas gadījums ar sadegušajiem vāciešiem ir aizmirsts? Tu jau neticēsi, Jefrosiņja, bet toreiz es tevi izglābu un tavus bērnus tāpat.

— Ja izglābi *— es tev līdz zemei paklanos, Fjodor Mihailovič. — Jefrosiņja, acu nenovērsdama, cieši lūkojās Makašinā. — Dievs mans liecinieks, par ubadzi viņi mani padarīja, tagad ar bērniem pa svešiem kaktiem jāmētājas. Kaut vācieši, tomēr vīrieši vien ir, salokas savu šnapstu un tad vairs nesajēdz, ko dara.

— Gana, gana, — Makašins īgni noteica, kad Jefrosiņjas seja pēkšņi noraustījās un viņa sāka raudāt. — Saki paldies dievam, ka vēl tā, ka dzīva paliki ar bērniem.

Makašins joprojām runāja mierīgi un saprātīgi, taču naids, kas viņā uzliesmoja, apdvesa arī Jefrosiņju, un viņa atkal mokoši sarāvās un sastinga, pirmo reizi tik skaidri saprazdama, ka te nekādas žēlastības nebūs un nav tādu ko gaidīt.

— Vecākos tu, Fjodor Mihailovič, jau esi iedzinis pazušanā, ■— viņa nepakļāvīgās skumjās teica, — pažēlo kauču mazos nesaprašas. Kāpēc viņi tev vajadzīgi? Ar Zaharu tu saskrējies zobs pret zobu, bet vai tad bērni pie tā vainīgi? Padomā pats, ja tava sieva nokļūtu tādā stāvoklī, vai tad viņa būtu vainojama tavos darbos? Un vai tad jūs esat kādreiz mūs, sieviešus, uzklausījuši?

— Tu, Jefrosiņja, esi muļķe. — Makašins skumji nožāvājās, ar plato plaukstu muti piesegdams. Es ar tevi runāju pa labam, bet tu... Vai tavs vīrs varēja mani toreiz no izsūtīšanas paglābt? Viņš to nevarēja, un arī es tagad nekā nevaru izdarīt. Ja tu vēl pateiktu, kur atrodas meita, būtu cita runāšana, arī tavu meitu neviens neaiztiktu; tas taču saprotams, glāba toreiz pati sevi, šajā ziņā arī ar vāciešiem varētu kaut kā sarunāt...

— Nezinu, nekā nezinu, Fjodor Mihailovič, — Jefrosiņja ar trulu seju palika pie sava, *— Lai dievs mani sodī, ja runāju nepatiesību...

— Labi, — Makašins drūmi pārtrauca. — Dodu divas nedēļas laika, ja nenāksi pie prāta — vaino, Jefrosiņja, pati sevi. Es ari neesmu dievs, man tāpat ir augstāka priekšniecība. Ja manā vietā sēdētu tavs vīrs Zahars un tavā vietā mana sieva, kā tad?

— Vīrs! Vīrs! — Jefrosiņja ļauni sarauca lūpas, no ilgās sarunas galīgi apstulbusi. — Nav nekā laba, ar ko viņu atcerēties, kauns vien dvēselē palicis, sirds asinīm notecējusi. Ja arī pārnāks dzīvs mājās, tik un tā ar viņu kopā nedzīvošu: viss ir izsāpējis, viss atkritis nost.

— Vai nu tā būs, ka nedzīvosi? — Makašins zobgalīgi noprasīja, nemierīgās acis no Jefrosiņjas nenolaizdams.

— Nedzīvošu, un to tu man nepiespiedīsi, — viņa vienā elpas vilcienā izdvesa. — Un neviens mani nenosodīs, gana viņš manu asiņu atdzēries.

— Re, kā, un tagad atbildi — kas māju nodedzināja?

— Nezinu, — Jefrosiņja aprāvās, ar rokām pakrūtē dedzinošo ledus gabalu sažņaugdama.

— Muldi nu, pati nodedzināji, re, kādu zvērību pastrādāji, dzīvus cilvēkus ar uguni, — tagad Makašins jau uzsāka atklātu pratināšanu. — Atzīsties, un tūlīt tevi atbrīvošu, mani tas interesē, kā tu tā varēji sadrošināties.

— Kāpēc man būtu jāuzņemas tāds grēks? — viņa atteica, juzdama, kā Makašina saltās vilka acis ieurbjas viņā un sāk plosīt.

Zaudēdama no tā spēkus, viņa vēl saņēmās un, asarām pieplūdušās acis izvalbījusi, sajutusi, ka nupat viņu sarunā iestājies pats galvenais mirklis, pavirzījās kopā ar krēslu atpakaļ.

— Ko tev, Fjodor, īsti no manis vajag? — viņa spiedzošā balsī izkliedza. —- Ko tu gribi panākt? Manu mazo bērnu nāvi? Tas jau tāpat tavā vaļā... gribi — žņaudz, griez gabalos, bet es pati sevi apmelot neiešu. Tu ceri, ka vācieši tevi ar šineļa asti aizsegs no ļaužu acīm? Nē! Cilvēku acis kuram katram mūrim cauri izurbsies, visu līdz pēdējam sīkumam ieraudzīs! No tām tevi neviens nepasargās!

— Turi muti, bāba! — Makašins uzbļāva, ar spēcīgajiem pirkstiem ērtā krēsla atbalsteņus sažņaugdams. — Tas nav bābu prātam lemjams... Ej... Ej! — viņš pacēla balsi. — No jums tādām jau nav ko labu gaidīt, jūs taču to nesaprotat!

— Rij savu labumu pats, — Jefrosiņja vairs nespēja valdīties. — Kam man tas vajadzīgs? Tad ta atradis labumu — par grasi vezums.

Jefrosiņju aizveda atpaka| uz tumšo kameru ar vienu šauru lodziņu pie pašiem griestiem; tas meta blāvu gaismu un bija aizrestots ar dzelzs brusām rokas delma resnumā. Viņa iegāja iekšā un, tūlīt aptvērusi, ka bērnu vairs nav, pagriezās pret durvīm, taču policists, kas viņu pavadīja, jau bija paguvis aizcirst tās ciet, un tad Jefrosiņja aizgāja uz kaktu, apsēdās uz pussadēdējušām lupatām, un viņu pārņēma trula vienaldzība; viņa jutās līdz nāvei nogurusi, negribējās nekā domāt, un drīz vien viņa iegrima smagā pussnaudā; pa to laiku Jegors un Nikolajs abi blakus sēdēja uz krēsliem Makašina kabinetā, un Makašins klusēdams vēroja zēnus, lai gan viņš vairāk skatījās uz Jegoru un vairāk izprašņāja tieši viņu, visu savu uzmanību tomēr pievērsa Nikolajam; pēc gandrīz divu mēnešu ilgās sēdēšanas kamerā puisēna vaska dzeltenā seja bija novājējusi, bet tieši viņš bija Makašinam nez kādēļ vajadzīgs, un Makašins to jo sevišķi asi izjuta tieši tajā mirklī, kad pirmo reizi ieraudzīja Nikolaju. Tikai tāpēc Makašins arī turēja Jefrosiņju ar bērniem pie sevis, lai pats tiktu skaidrībā, kāpēc viņam ievajadzējies Zahara jaunākais dēls un ko viņš grib ar to darīt; tagad neskaidrība šajā jautājumā izgaisa un no-brieda_ lēmums, ko gluži nejauši viņam bija pateicis priekšā Aņisimovs. Zahara Derjugina jaunāko dēlu viņš no sevis prom nelaidīs un iztaisīs no viņa to, kas pašam iepatiksies: iespējams, ka tas arī būs pats labākais darbs viņa mūžā. Bet Jefrosiņju ar audžudēlu, kad pienāks īstais brīdis, viņš vai nu atbrīvos, vai ari paklusām novāks tā, ka pat pēdu no viņu agrākās dzīves pāri nepaliks, viņš tikai deva sev iespēju pierast pie šī lēmuma un ari pie Nikolaja, jo pagaidām vēl puika modināja vienīgi naidu. Reizēm pavaļīgākās stundās, visbiežāk naktīs, Makašins aizvien ciešāk pārliecinājās, ka viņa lēmums ir galīgs un nez kādēļ pilnīgi nepieciešams; patlaban, skatīdamies uz divām pinkainām galvām, vienu tumšu un otru — gaiši zeltainu, zīdainu, viņš domāja par to pašu; ja ņemtu un rīt pat aizsūtītu abus uz koncentrācijas nometni, viss būtu pagalam, no turienes neatgriežas, un Nikolajs Derjugins, šis te puišelis ar nesamierināmām acīm, pazudīs starp tūkstošiem citu tādu, bet to nedrīkst pieļaut pirmām kārtām jau viņa paša — Fjodora Makašina dēļ.

65J

Viņš jau redzēja jaunas pārmaiņas un gaitas savā dzīve, un vajadzēja gatavoties ceļam. Bet patlaban jāsalauž šo puiku ienaids un laikam taču, ja vien viņš grib kaut ko paspēt, jāsāk jau tūlīt; Makašins piecēlās no galda, pastāvēja pie loga, paskatījās leduspuķu rakstos rūšu stūros, uz tukšo ielu aiz loga un atgriezās pie galda.

— Jūs jau esat lieli puiši, — viņš sacīja brāļiem, atkal skatīdamies Jegorā, bet uzmanīdams un redzēdams katru Nikolaja kustību. — Es kopā ar jūsu tēvu augu, pa ielu kopā skraidījām. Mēs ir saplūcāmies, ir šis tas cits starp mums atgadījās — dzīvē jau visādi notiek. Bet cik tad ilgi var ļaunu pieminēt! Nezinu, kā viņš, bet es visu esmu aizmirsis. Tagad mums visiem viena bēda. Tikai ne jau tāpēc vien gribu jūs izglābt, jūs esat krietni puiši, un jums jādzīvo, turklāt kāpēc gan jums būtu jāiet bojā? — Nesagaidījis ne vārda, Makašins pavilka laukā galda atvilktni, izņēma garenu maizes klaipu un lielu, resnu, kādu kilogramu smagu desas gabalu; ar lielu kabatas nazi viņš sagrieza to visu šķēlēs, ietina papīrā un paaicināja Jegoru. Tas piecēlās un piegāja pie galda.

— Se, Jegorka, ņem, — Makašins teica un viegli pasmaidīja. — Aiznes uz kameru, tur arī paēdīsiet, citādi ar mūsu kroņa devu, kas paredzēta arestantiem, var kājas atstiept. Ņem taču, ņem, nebīsties, mātei pateiksi, ka tas no Fjodora Mihailoviča.

Jegors pastiepa roku, paņēma smago tīstokli un piespieda sev klāt; un šajā mirklī Makašins pamanīja Nikolaja naida pilno skatienu, pamanīja, un viņi kādu brīdi nespēja novērsties viens no otra; kamēr Jegors iekārtoja tīstokli ar maizi un desu ērtāk azotē, Nikolajs nekādi nespēja atraut acis no Makašina; tieši šajā mirklī tika izlemts viņa liktenī kaut kas svarīgs, un viņš to neapzināti juta; ienaids no viņa acīm pamazām pazuda, zēns pamēģināja pat uzsmaidīt Makašinam un galu galā pat pavēra mazliet drebošās lūpas.

7- Būtu, Jegor, vismaz paldies pateicis, — viņš pārmeta brālim; Makašins izdzirda «paldies», pamāja ar galvu, bet, kad brāļus aizveda, ilgi staigāja pa kabinetu un nekādi nespēja atbrīvoties no sajūtas, ka cietis sakāvi šajā mēmajā divcīņā ar jaunāko Derjuginu, «Ak tu, čūskulēns tāds,» viņš domāja, «es tev ar vienu rāvienu visus indes zobus izraušu. Vilcēns, gatavais vilcēns,» viņš pats sev teica gan ar niknumu, gan sajūsmu, «un tomēr sajuta, ka esmu saņēmis viņu dzelzs cilpā, sajuta un sāka turēties pretī. Bet tas nekas, gan padosies, tagad viņš no maniem nagiem vairs neizspruks, par vēlu jau.»

Makašins atkal apstājās pie loga, skatīdamies uz tukšo ielu un veco kāda tirgoņa divstāvu māju ar izrotātām logu apmalēm; nekā nepadarīsi, ja liktenis nav lēmis, lai pašam būtu māja un dēli, viņš paņems jau gatavu, vai tad tas nebija Zahars, kas sagandēja trešdaļu mūža, atstāja bez sava kakta un ģimenes un piespieda mētāties apkārt ar svešu vārdu kā tādu suni? Viņš paņems gatavu, un tas būs tikai taisnīgi. Pasaule ir liela, gan jau arī viņam atradīsies savs kakts kaut kur patālāk no ziņkārīgam acīm, bet, kamēr vēl ir laiks, viņš izpriecāsies no sirds. Viņš pavārdzinās Jefrosiņju ar bērniem vēl kādus pusotra vai divus mēnešus, un pa to laiku viss nokārtosies; puika galu galā neizturēs, un pēc tam varēs ar viņu darīt, kas vien ienāks prātā; savukārt Jefrosiņju ar audžudēlu var novākt arī citādā ceļā, to Makašins jau bija cieši izlēmis, turklāt novākt tā, ka par Nikolaju daudz gudrākām puišelim neradīsies nekādas aizdomas. Viņš pavēlēja, lai katru dienu izved Jefrosiņju ar puikām pastaigāties, bet pēc tam lika viņai un dēliem tīrīt un piekopt policijas ēkas pagalmu; viņš jau bija pieradis pie jaunakā Derjugina un iekšēji uzskatīja viņu par savējo, tikai viņam vien piederošu. Notikumi pa to laiku gāja savu gaitu, un nu jau daudziem, kas kaut cik prata domāt un analizēt, kļuva skaidrs, ka Staļingradas notikumi ir nevis vienkāršā nejaušība, ne «likteņa un providences» trieciens un ari nevis lokālas kampaņas īslaicīga neveiksme; pēc niknuma un mērogiem vēl nepieredzētā kauja pie Volgas izvērtās vāciešiem par plašu atkāpšanos, kas turpinājās līdz pat 1943. gada aprīlim, un fronte apstājās tikai pie Brjanskas un Holmskas novada upēm un purvājiem. Sājā pašā laikā Makašinam vajadzēja pievērsties vēl kādai lietai, kurai viņš nebūtu piešķīris īpašu uzmanību, ja nebūtu bijis policijas īpašā izmeklētāja, jauna, apķērīga cilvēka, kas līdz ar trim palīgiem bija atsūtīts uz Zežsku no Holmskas. No slepenajiem ziņotājiem gestapo bija kļuvis zināms, ka Zežskā nodibinājusies «Krievijas atdzimšanas» partijas šūniņa piecu cilvēku sastāvā un tās priekšgalā esot nostājies Zežskas apriņķa ģimnāzijas latīņu un grieķu valodas skolotājs Broņislavs Niko-lajevičs Ļusinskis. Izrādījās, ka pavedieni no tās aizstiepušies arī uz Holmsku; sākotnējā programmā Ļusinskis un viņa grupa izvirzījusi uzdevumu izveidot savas partijas šūniņu tīklu visā Krievijā; gestapo jo sevišķi uztraucās par Ļusinska mēģinājumiem nodibināt kontaktus un uzpirkt (starp citu, jau sen un superdroši uzpirkto) ģenerāli Vlasovu, solot pēc kara nodrošināt viņam kara ministra posteni jaunajā Krievijas valdībā.

Par spīti visiem Ļusinska mīlestības apliecinājumiem fīreram un jaunajai kārtībai, viņu un viņa grupu kādā februāra naktī apcietināja un jau rītausmā, pat nenoskaidrodami ne jaundzimušās partijas programmu, ne konkrētos nolūkus, visus no vietas, atstājot dzīvu vienīgi Ļusinski, pavisam prasti, gluži kā pa jokam, turpat aiz pilsētas nošāva; Ļusinski gestapovieši aizveda uz Holm-sku, bet jauniņais izmeklētājs, plātīdamies ar savu demokrātismu un zināšanām, skaidroja Makašinam, kas ir eseri, kāda bijusi viņu nozīme, gatavojot revolūciju Krievijā, un kāpēc nevar ļaut viņu partijai darboties pat ar pārkrāsotu izkārtni. Makašins neticīgi klausījās, vērodams izmeklētāja īsās un gaišās uzacis, kas ik pa brīdim noraizējušās savilkās taisnā svītriņā; Makašinam visas šīs fineses bija galīgi vienaldzīgas. Un tikai tad, kad izmeklētājs izteica cerību, ka Holmskā Ļusinskis sāks runāt un nosauks organizācijas patieso vadītāju, Makašinā pamodās ziņkāre.

— Pats interesantākais ir tas, ka šis darbonis palicis tepat pie jums Zežskā, — izmeklētājs teica. — Tā ir tikai intuīcija, nekādu faktu, protams, nav. Tomēr viņš atrodas šeit, un esmu pārliecināts, ka pēc trim četrām dienām mums no Holmskas paziņos viņa uzvārdu.

— Ja paziņos, tad paziņos, — Makašins norūca, saīdzis par nadzīgā izmeklētāja rosīgumu; viņš nekādi nevarēja tikt gudrs, vai izmeklētājs patiešām ir krievs, kāda emigranta dēls, vai arī īsts vācietis no Holmskas gestapo. — Apcietināsim, un lieta darīta, tas taču gatavais nieks! Labāk būtu nopietnāk padomājuši par partizāniem, nupat vairs nav nekāda glābiņa, no pilsētas ne soli nevar paspert laukā.

— Policijas priekšnieka kungs, cīņa pret partizāniem ir jūsu tiešais pienākums, — izmeklētājs atgādināja un pa pusei pagodinoši, pa pusei ironiski pasmaidīja.

rr Zinu, ka mans. — Makašins nostājās iepretī iznesīgajam un tīriņajam izmeklētājam. — Tikai kā man tikt ar to, šo pienākumu galā? — Viņš salieca pirkstus pamatīgā pigā un pabāza to uz priekšu. — Ar šito lielgabalu, vai, izmeklētāja kungs?

Otrās dienas vakarā Makašins iegriezās pie Aņisimovā izkratīt sirdi un aprunāties ar gudru cilvēku. Saruna pa* tiešām izraisījās dzīva un interesanta; šīs sarunas tuvākās sekas bija tās, ka Aņisimovs tajā pašā naktī aizmuka no Zežskas; tikko izvadījis Makašinu, Aņisimovs sāka steidzīgi posties un skraidelēt pa māju, līdz galu galā pamodās arī Jeļizaveta Andrejevna un samiegojusies apsēdās uz gultas malas; smacīgajā istabas gaisā tik tikko mirguļoja naktslampiņa, un vīra seja, svaidīdamās pa istabu, ne uz mirkli nepalika vienā vietā. Tā gan pazuda, gan uzradās no jauna, un Jeļizaveta Andrejevna galu galā aptvēra, ka vīrs taisās bēgt. Pieturēdama naktskreklu, viņa piecēlās, uzvilka rīta svārku, taustīdamās apsēja jostu un ilgi nevarēja atrast čības; pa galvu šaudījās nesakarīgas domas. Nekā nesaprotu, viņa domāja, uz kurieni jāiet, kāpēc? Kas noticis, kamēr viņa bija gulējusi?

Vilkdams kājās siltos zābakus, Aņisimovs juceklīgi klāstīja sievai savus apsvērumus; tad uzlēca stāvus, padauzīja kājas pret grīdu, pārbaudīdams, vai apavi ērti pieguļ kājai, un sāka kravāt mugursomā jau sagatavotos produktus.

— Izlem, izlem, Ļiza, izlem, — viņš steidzīgi atkārtoja, it kā pildīdams kādu formalitāti vai nepatīkamu pienākumu, pats labi zinādams, ka tā ir nelietība, bet tajā pašā laikā saprazdams, ka gals jau tuvu un tāpēc tā, šāda nelietība ir pieļaujama. — Mums, Ļiza, nav nevienas liekas minūtes...

— Te, Rodion, nav ko izlemt, — Jeļizaveta Andrejevna partrauca viņu aiz piepešā riebuma un naida pret vīru galīgi aizsmakušā balsī. — Visam reiz pienāk gals, tagad pienācis gals arī manai pacietībai. Es taču pēc tā gadījuma ar Brjuhanovu tev noticēju ... Bet es jau sen... Ej vien! Ej, zaķapastala! Vai tiešām tu varēji kaut uz mirkli iedomāties, ka es būšu ar mieru vilkties tev līdzi? Vai tad es neredzu, ka tev bail no mana «jā»? Tev bail no tā, Rodion! — viņa pārtrauca vīru, kas gribēja iebilst. — Nevajag, es jau tā esmu pārāk sliktās domās par tevi. Kāpēc, kādam elkam upurēta dzīve? Ak kungs, šitāda nelgas deļ! Ja nebūtu pamodusies, tu taču aizmuktu, nekā nepateicis ...

— Nav īstā reize histērijai, — Aņisimovs svešādā balsi salti atmeta. — Stāvoklis ir vairāk nekā nopietns.

Kakls aizžņaudzās, Jeļizaveta Andrejevna nespēja ne parunāt. Pagaidījusi, kamēr pāriet reibonis, viņa vairs nelikās par vīru ne zinis; tagad, pat tad, ja to tepat uz vietas guldītu kapā, viņa ir nepakustētos; kopš šī mirkļa šis cilvēks viņai bija miris, tas cilvēks, kuram viņa bija ziedojusi visu savu mūžu un kura labā bija atteikusies no visa. Tas bija drausmīgāk par to, ja patiešām būtu viņu apglabājusi; rau, tur šaudās kāda pelēka ēna bez sejas, bet viņu tas neinteresē, viņai vienalga.

Jeļizaveta Andrejevna aizspieda drebošās lūpas ar plaukstu un tā nosēdēja minūti, tad vēl vienu minūti; Aņi-simova ēna visu laiku svaidījās viņai gar acīm.

— Rodion, — Jeļizaveta Andrejevna teica, skaidri saskatīdama katru krunciņu vīra sejā un klusībā žēlodama viņu, jo šajā brīdī viņu ceļi izšķīrās uz diametrāli pretējām pusēm, bet vīra veiksmei bez viņas līdzdalības Jeļizaveta Andrejevna neticēja. — Rodion, — viņa atkārtoja, — tu zini, es protu šaut. Es palieku viena, iedod man, lūdzu, pistoli, tev taču ir divas. Vai maz kas var gadīties, — viņa aizsteidzās priekšā vīra iebildumiem, vajadzēja gan piecelties, bet pietrūka spēka, un viņa tikai skatījās vīrā. Aņisimovs, ne vārda neteikdams, nogrozīja pēkšņi sakarsušajā, par šauru kļuvušajā krekla apkaklē kaklu un klusēdams nolika sievai blakus uz gultas smagu, ārdētu brauniņu ar divām rezerves aptverēm, tad neveikli noslīga Jeļizavetas Andrejevnas priekšā uz ceļiem un piespieda galvu pie viņas kājām. Sājā mirklī arī viņam uznāca bailes pamest ierasto, gadu gadiem iestaigāto ceļu un steigties prom nezināmībā; kopējās nedienas bija viņus sasaistījušas cieši jo cieši, un nu visu vajadzēja saraut, kaut tas nez cik stipri asiņotu.

— Piedod man, Ļiza. — Aņisimovs ar ciešanu pilnu seju gausi atvirzījās nost un piecēlās. — Es nevaru, zinu, ka man vajadzētu palikt, bet nevaru. Mēs vairs neesam ģimnāzisti, ar skaistiem žestiem te nekas nav līdzams, domā par mani, ko gribi... Lai es esmu lops, tavuprāt, zaķapastala, taču pārliecību es vēl neesmu zaudējis... Patlaban es tev nekā nevaru pateikt, bet pienāks laiks... Kaut kam gaišam nākamībā jābūt arī priekš mums. Citādi —* kāpēc mēs vispār esam bijuši? Nepadodies mirkļa vājībai, tevi neviens neaiztiks, un tici man, tici — pret tevi es vienmēr esmu bijis godīgs, *- viņš piebilda, pieliecās, noskūpstīja sievai galvu un, ciezdams tādēļ, ka viņa klusē, aši izgāja laukā; Jeļizaveta Andrejevna vēl ilgi dzirdēja viņa soļus: tur aizgāja viņas neizdevusies, nevienam nevajadzīgā dzīve, tukša, bezjēdzīga, pretīga.,, iz-lija pilienu pa pilienam kā kodīga inde, un viņa juta, ka tā teju, teju aizsniegs sirdi, un cieši sažņaudza rokas uz krūtīm.

Vajadzēja piecelties un aizvērt durvis, bet viņa tūlīt pati sev paskaidroja, ka tas nav vajadzīgs, un palika turpat; tecēja plūstošo smilšu strūklas, steidzās kaut kāds dīvains laiks — un viss viņai garām. Viņa atcerējās sevi un Ro-dionu jaunībā — cerību un drosmes pārpilnus; viņi ticēja, jo bez ticības nebija izciešams tas, ko viņi izcieta, un nevarēja dzīvot kopā. Bet kam viņi ticēja? Un kas šī viņu ticība bija? Dievs, Dzimtene? Lūk, tagad, kad palikušas pāri tikai driskās, viņa sākusi sev jautāt; visu laiku gulējusi, gulējusi un nu pamodusies, bet labāk būtu bijis, ja nemaz nepamostos.

Kājām sametās auksti, laikam Rodions steigdamies nebija piecirtis ārdurvis; aizgāja, tagad jau uz visiem laikiem, Jeļizaveta Andrejevna nodomāja un piecēlās, lai aizvērtu durvis. Tukšums, kas bija iestājies mājās, nomāca, un Jeļizaveta Andrejevna, izgājusi izsaldētajā gaitenī, brītiņu pastāvēja pie atvērtajām ārdurvīm, ieelpodama auksto gaisu un skatīdamās dzirkstošajās debesīs; protams, protams, viņā kāds uzgavilēja, varēs atgūties un tad dzīvot pēc sava prāta tālāk.

Visapkārt valdīja pirmsausmas klusums — īpaši tramīgs, saspringts, gatavs kuru katru mirkli uzsprāgt; Jeļizaveta Andrejevna nodrebinājās no aukstuma, aizdarīja durvis un veicīgi ierausās gultā; vīra atstāto brauniņu ar patronām viņa paslēpa zem spilvena. Vajadzēja nopūst naktslampiņu, taču viņu pārņēma pusnomoda gurdums un vienaldzība pret visu, un viņa palika guļam ar atvērtām acīm — ne īsti aizmigusi, ne īsti nomodā, — tagad viņa tikai skaudrāk apjauta uzbrukušo nelaimi, un, kad tā izvērtās neciešamā sāpē, Jeļizaveta Andrejevna, pārvarēdama sevi, apģērbās un sāka satraukti staigāt pa istabām, ieklausīdamās katrā troksnītī un katrā skaņā mājas kaktos un sienās. Viņa bija palikusi viena tik plašajā un pārblīvētajā pasaulē un jo sevišķi asi to izjuta patlaban — vairs nebija zemes virsū cilvēka, pie kura viņa varētu pieiet un visu izstāstīt, un nelaimes sajūta uzliesmoja ar jaunu sparu. Jeļizaveta Andrejevna nopūta naktslampiņu, parāva no logiem nost smagos aizkarus, sākās pelēcīgs, auksts rīts, no tumsas iznira logu aiļu aprises; pati grū-takā pirmsausmas stunda bija garām, un Jeļizavetai An-drejevnai kļuva vieglāk; ausa gaisma, drīz vien pazuda ēnas no kaktiem. Jeļizaveta Andrejevna nezināja, kur likties, ēst negribējās, brokastis nenāca ne prātā; tad viņa ar seju pret logu atlaidās vecajā, izsēdētajā krēslā, kas stāvēja kaktā, un aizvēra acis. Viņa iesnaudās, bet jau pēc maza brītiņa kāds iekšējs satraukums un sakāpinātā uztvere, kas neatkāpās ne uz mirkli, piespieda viņu uzlēkt kājās, un kopš šī brīža viss sāka ritēt pa saviem, cilvēkam vairs nepārzināmiem ceļiem, un notika tas, kam bija jānotiek, tas, ko Jeļizaveta Andrejevna bija nojautusi kopš vīra gļēvulīgās bēgšanas, tikai vēl nespēja pilnībā apjēgt un atrast tam vārdu.

Viņi atnāca piecatā — trīs vācieši un divi krievi no policijas; gara auguma kārns virsnieks ar vītiem sudraba uzplečiem nostājās Jeļizavetai Andrejevnai tieši pretim; blakus viņam — Makašins; Jeļizavetai Andrejevnai ap pleciem bija apmests liels lakats, zem kura viņa slēpa roku ar brauniņu, ko bija paķērusi, pirms gāja atvērt durvis, un tagad nezināja, ko iesākt; vērīgas acis uzmanīja katru viņas kustību. Un atkal nomierināja tā pati nolemtības un notiekošā nenovēršamības sajuta, kas mita viņā kopš šīs nakts; viņa iegāja istabā, aiz viņas, galvu durvīs pieliecis, ienāca virsnieks, aiz tā Makašins un kareivis ar automātu; Jeļizavetā Andrejevnā kaut kā īpaši atbalsojās katrs solis aiz muguras. Viņa apstājās un pagriezās pret ienākušajiem; acīs dūrās sadrūmusī, nogurusī Makašina seja.

— Mums vajadzētu pašu saimnieku, Aņisimovu, — Makašins drūmi sacīja. — Nez kāpēc viņu nekur neredz?

— Kad pamodos, viņa nekur nebija, — Jeļizaveta Andrejevna atbildēja svešā, vienaldzīgā balsī. — Pati nekā nevaru saprast.

Viņa pamanīja neuzticību virsnieka acīs un atbalstījās pret sienu.

— Meklējiet, — viņa klusu teica, — varbūt jums palaimējas. Ko tad es vairs... Stāsti vai nestāsti, neviens taču man neticēs, man viss vienalga. — Jeļizaveta Andrejevna, redzēdama garā virsnieka ciešo, neticīgo skatienu, apklusa; viņai šķita, ka, līdzko viņa pārstās runāt, visi tūdaļ pamanīs, ka viņai zem lakata paslēpts ierocis; viņa zināja, ka patlaban pats labākais būtu nošaut vācieti un Makašinu, taču bailes un vārgums bija saņēmušas viņu kā nāves skavās, un aiz savas neuzņēmības viņa pakāpās sāņus, apsēdās turpat pie sienas krēslā un ar sastingušu un tādēļ vecu un neglītu seju sāka raudāt.

Kamēr notika kratīšana, kamēr izklaudzināja sienas un uzlauza grīdu, viņa sēdēja tikpat nekustīga, visa sastingusi un domāja, ka vajadzēja jau agrāk aiziet no Anisimova, ņemt un aiziet, un nevienam nekā neteikt. Visu laiku gaidīja kaut kādu atausmu, te nu tā ir; viņu palūdza piecelties un pāriet uz citu vietu; viņa iespiedās kaktā un gluži kā caur biezējošiem dūmiem nolūkojās notiekošajā. Makašins piegāja viņai klāt un kaut ko skaļi pateica; viņa nesaprata un, ar pūlēm uzraudama augšup uzacis, jautājoši palūkojās viņā.

— Nevajag jau tik briesmīgi smagi ņemt pie sirds, Ļizaveta Andrejevna, — viņš atkārtoja. — Gan jau kaut kā izkulsities, tagad tāds stulbs laiks, kurš gan te ko var zināt, katrs jūk prātā pa savai modei.

Jeļizaveta Andrejevna pamāja ar galvu un iekoda lūpā; viņu mocīja kas cits — pašas niecība un nevarība; visu laiku viņā skanēja kāda bēdulīga, svelmējoša balss. Mūžs pagājis, pagājis bez pēdu un bez jēgas, un nav ko krāpt sevi ar visādiem iedomu rēgiem. Ne jau viņa būs tā, kas aizcirtis durvis, pat aizejot nebūtībā, nav tas raksturs. Viņa bija galīgi pārbijusies brauniņa dēļ un tagad visu laiku juta to savā rokā; kad kratīšana beidzās pa tukšo un vācieši kopā ar Makašinu aizgāja, pamezdami aiz sevis neiedomājamu nekārtību un vārdos neizsakāmu netīrības un apķēzītības sajūtu, Jeļizaveta Andrejevna nogaidīja, kamēr pamazām atkāpjas stindzinošās bailes, tad saņēmās un sāka domāt, kur lai liek brauniņu un patronas. Ienāca prātā ateja, taču kaut kas atturēja. Pa galvu šaudījās neskaidras, saraustītu domu skrandas, un viņa grīļodamās atgriezās izvandītajā mājā. Par spīti daudzajām mantām, kas agrāk likās nemanāmas, bet tagad, izkustinātas no savām vietām, durtin dūrās acīs, viņu pārsteidza dobjais klusums; atmiņā uzausa kāds sens, pus-aizmirsts motīvs, un viņa, pieķerdamās tam kā vienīgajai realitātei, sāka ar skubu atcerēties, kas tas bija un kur un kad viņa to dzirdējusi. Tad atcerējās, un šķita, ka krūtīs sāk kust ledus, un pamazām kļuva sadzirdami arī vārdi. «Jel neaizliedz tu mani vecumdienās...» — aizvien niknāk un niknāk dārdēja visapkārt; uzauga tāda kā svētdienīgi zaigojoša ēka un iekļāva viņu sevī; grandošā kora pacilāta, viņa it kā atbrīvojās no tā vārgulīgā un pazemojošā, kas bija mitis viņā līdz pat šim mirklim, un tad vairs neizturēja. Viņa nespēja novaldīt asaras, kas sāka līt aumaļām, un gandrīz vai nemaņā noslīga uz grīdas.

10

Aņisimovs, nolēmis, ka dienu pavadīs jau tuvākajā Pjatkinas ciemā, bet nākošajā naktī aizkļūs līdz Sļepņas mežiem, atradīs partizānus un panāks tikšanos ar Brjuhanovu, ienira saltajā un vieglajā naktī; tuvojās pavasaris, un zem metru biezajām kupenām jau sāka atdzīvoties ūdeņi; aizelsies no neparasti ātrās iešanas, Aņisimovs, lai tiktu vaļā no nepatīkamajām domām par sievu, par pēdējo apkaunojošo sarunu ar viņu, centās iztēloties, ka drīz sāks krākt palu ūdeņi, traukdamies prom no laukiem uz gravām un urgām, zilgi uztūks upes un atbrīvosies no ledus. Pāri sāka lidot dzērves — maigi, dīvaini putni ar garām kājām un skumju balsi; viņš iedomājās graciozos garkājainos putnus brienam pa garo zāli aizaugušajām pļavām (būdams Gustišču ciemā padomes priekšsēdētājs, viņš ne reizi vien bija tīksminājies par šiem putniem Sļepņas lukstos un purvos, kur tās ligzdoja), un viņa lūpas savilkās ļaunā smīnā; dzērves kur dzērves, bet, lūk, pagaidām viņam jāmīcās pa sniegu un nav zināms, ko nesīs pat nākamā stunda.

Laiku pa laikam apstādamies, lai labāk ieklausītos un neiekultos nejaušā ķibelē, Aņisimovs bez atpūtas nosoļoja līdz pašai gaismiņai, kamēr sajuta tuvumā cilvēku mītni. No pakalna gala viņš tumsā pamanīja māju jumtus, un tā arī bija Pjatkina. Aņisimovs bija noguris pēc pārgājiena, gandrīz divus gadus ilgā sēdēšana bezdarbībā lika sevi manīt; jau gandrīz pie paša ciema viņš izdzirdēja uzkliedzienu «Stāt!» un ar neparastu enerģiju un veiklību, sērsnas kārtai cauri brukdams, pieliecies metās prom atpakaļ klajumā. Uz viņu vairākas reizes izšāva, lodes svilpjam viņš nedzirdēja, taču sirdi sažņaudza zvēriskas izbailes, un viņš muka, cik jaudas, pats nezinādams, uz kurieni, līdz, pazaudējis spēkus, sabruka sniegā un tūlīt sadzirdēja klusumu. Debess pamalē bija parādījusies šaura un asa ausmas strēmele, un Aņisimovs tūlīt aptvēra, uz kuru pusi viņam jāiet; viņš vēl drusku pasēdēja, tad piecēlās un devās tālāk, bet, kad uzausa gaisma, iekārtojās pavadīt dienu dziļā, ozoliem aizaugušā un veca sniega piedzītā gravā; izburbusī sniega virskārta bija sasalusi kā stikls, un tas atgādināja Aņisimovam siltumu un sensenis aizmirstu dzīvi. Nobradājis sniegu zem veca, resna ozola, Aņisimovs sakūra pie paša stumbra nelielu ugunskuru; sausie zari dega tikpat kā bez dūmiem, tie izklīda, vēl netikuši ne līdz koka galotnei, un Aņisimovs iedzēra drusku degvīna un paēda. Viņš nekad nebija iedomājies, ka nonāks šādā bezpajumtnieka stāvoklī; viņš jau sen bija sapratis, ka cerībām nav lemts piepildīties un ka sākusies kustība pretējā virzienā, vācieši bija piekrāpuši. Un vēl viņš iedomāja, ka vācieši piekrāpuši daudzus, ne jau viņš vien bija paslēpies šajā ačgārni apgrieztajā pasaulē, kuru kopš kāda laika sāka apzīmēt ar četriem līdzskaņiem, bet tādēļ vieglāk nekļuva. Arī Hitleram kaut kā pietrūka, krievu zemes nepakļāvība bija pārvilkusi svītru visiem viņa aprēķiniem.

Šādas domas Aņisimovu pat drusciņ nomierināja, un viņš noskaitās uz sevi. Vajadzēja taču domāt par ko citu — par to, kā izkulties no pagalam dumjā stāvokļa; cerības sameklēt Brjuhanovu ir blēņas; neviens ar tevi tagad neies piņķēties, kamēr aiztiksi līdz krietnajam biedram Brjuhanovam un pierādīsi savu, būsi jau desmit reizes dabūjis lodi pierē, tātad jāizraugās cits ceļš. Viņš no pieredzes zināja, ka juku laikos lielākas drošības labad jāiejaucas pašā ļaužu ķiežņā, tur, kur ir visvairāk cilvēku, un jāpazūd tajos; jāpazūd, jāsaplūst ar milzīgajām cilvēku straumēm, kas pārpildījušas ceļus, bet dokumenti viņam ir labu labie (brašs vīrs tas Makašins, izpalīdzēja), katrai situācijai savi. Mežā viņš, protams, tagad vairs nenokļūs, īstais laiks nokavēts, nu jau par vēlu; tātad atliek tikai viens ceļš, Ja jau nekas nav iznācis, tad uz laiku visas un visādas idejas jāmet pie malas, tikai idioti var klupt vien? otram virsū šitā, klaji, un nogalināt, gudrais nepamanīts izlocīsies viņiem pa vidu un pasmie-sies gan par vieniem, gan otriem, lai gan joprojām dzīvos pats pēc sava prāta; galu galā tikai tā vien var noteikt dzīves patieso vērtību un jēgu, bet viss pārējais izskaidrojams ar pņsjukušļj filo&pfu gremošanas aparāta traucējumiem^ *• \ '

Aņisimovs ieraudzīja pie debesīm saules ripu, kas, spoži, bet nevienādi spīdēdama, bija pakāpusies virs pašas gravas krants; tajā jau rotājās pavisam citas nokrāsas

6fij

nekā pirms mēneša vai diviem, un Aņisimovam atkaT ienāca prātā pavasaris; no domām par tuvo siltumu viņš mazliet nomierinājās, piespieda sevi nosnausties pie ugunskura un pēc tam sāka rīkoties.

Vairāk nekā nedēļu mašīnu un ļaužu straumei pa vidu, nemitīgi uzrādot savus dokumentus (ik reizi sirds tad sažņaudzās un šķita nolienam kaut kur maliņā), viņš kūlās līdz Holmskai un, kad marta vidū nokļuva tās ielās, tūlīt sajuta satrauktas pilsētas drudžainos krampjus pirms jaunas katastrofas. Iedzīvotājus tikpat kā nemanīja, visur rēca mašīnas, trijās vietās Aņisimovs ieraudzīja karātavas; pie vienām vēja brāzmās, kas joņoja no pretējās ielas saltās rīkles, stingi šūpojās sieviete saplēstā blūzē ar platām piedurknēm, un viņas resnās, vīzēs ieautās kājas bija kaut kā neveikli gari jo gari izstiepušas. Aņisimovs devās tālāk; viņš vēl nezināja, kur varēs pārnakšņot, bet tas, ka viņam bija izdevies laimīgi atkļūt līdz Holmskai, piešķīra pārliecību. No mājām stiepa laukā garas kastes un krāva mašīnās; steidzīgi aizsoļoja kāda vlasoviešu rota; garām aizdzina divus apcietinātos — ar bārdu apaugušu gadus četrdesmit vecu vīrieti un puisi, kas iedams visu laiku nesaprātīgi un vārgi smaidīja. Pēc tam Aņisimovs ieraudzīja pie sienas pielīmētu pavēli, kas kategoriski aizliedza krievu tautības iedzīvotājiem, sākot ar desmito martu, iziet uz ielas bez īpašām caurlaidēm un atļaujām. «Cik baismīgu emblēmu izgatavojuši,» Aņisimovs ar piepešu riebumu atkal nodomāja, skatīdamies grafiski precīzi atveidotajā ērglī, kas sagrābis nagos gredzenu ar kāškrustu; viņam, Aņisimovam, speciālie dokumenti bija kārtībā, un viņš devās tālāk. Turpat netālu izpūruši kareivji atpogātos mundieros nesa laukā pa ārdurvīm garu, neparocīgu un ļoti smagu kasti: astoņi cilvēki stiepa to pūzdami un elsdami. Aņisimovs pagaidīja un nogriezās citā ielā; pēc kastes izskata viņš nosprieda, ka tas ir parasts koncertflīģelis, un nobrīnījās par cilvēku mantkārību; tā daudzus iedzinusi postā, vācieši ir deģenerējušies, un lai viņi brauc ratā. Vajadzēja domāt par sevi; uz mirkli viņam iešāvās prātā Jeļizaveta Andrejevna, bet, tā kā šīs atmiņas bija nepatīkamas, tās it kā apdedzināja un atņēma spēkus, viņš aizliedza tev turpmāk domāt par sievu un nikni saknieba lūpas. Viņa jau nu izdzīvos, Aņisimovs domāja, nekas viņai nedraud, taču viņam gan tagad vajadzēs paklaiņot, un, jo tālāk no Zežskas viņš nokļūs, jo būs labāk. Tikai tur, kur maz cilvēku, katrs jaunpienākušais krīt acīs, bet pūlī visi ir vienādi, tur kurš katrs var iejukt un nozust.

Aņisimovs gāja, visu vērodams un cenzdamies nepalaist garam ne mazāko sīkumu; vakarpusē viņam izdevās ietikt vilcienā, kas brauca uz Smoļenskas pusi, izlīdzēja gan dokumenti, gan no tēva mantotais senlaiku gredzens ar topāza actiņu, Aņisimovs bija izgājis ar to cauri visām nedienām un vētrām un šķīrās no šīs ģimenes piemiņas lietiņas ne jau bez nožēlas. Iespiests starp sakarsušiem cilvēkiem, maisiem un paunām, Aņisimovs gurdi domāja, ka dzīvība ir dārgāka par jebkurām relikvijām un pieņēmumiem. It kā visu laiku no kaut kā baidīdamies, viņš centās noturēties un neaizmigt un, līdzko smēķa gals sāka dedzināt pirkstus, tūdaļ uztina jaunu. Cilvēki’ turpat blakus neapmierināti pukojās, bet visi viņi bija krievu cilvēki, kas, nelaimes vajāti, pametuši savas mājas, un Aņisimovs nepievērsa kurnētājiem nekādu uzmanību. Vagona riteņi vairs neklaudzēja, to klabēšana bija saplūdusi nepārtrauktā gaudojumā, un Aņisimovam iešāvās prātā, ka arī mašīnistam ir bail un tas nu trenc, cik spēj; tā jau ir, kad tic baumām. Teica, ka vācieši baidoties pa naktīm braukt, bet re, kā šis te nesas.

Par spīti straujajam braucienam, vagonos gaiss bija smags un smacējošs, un, kad Aņisimovs bija pieradis arī pie tā, viņš iesnaudās; smags trieciens pasvieda viņu un kaut kur aiznesa, pēc tam viņš atcerējās tikai šo plosošo sajūtu, it kā viņš gāztos svilinošā bezdibenī; ap viņu kustējās un mīcījās kaut kāda bezveidīga aurojoša un dārdoša masa; kāds bija ieķēries viņā un spiedza tieši ausī; Aņisimovs iegrūda šajā pretīgajā, kliedzošajā mīklā ar dūri, un viņu pašu tūlīt atsvieda atpakaļ. Oda pēc deguma, visapkārt kliedza, gaudoja, vaidēja sakropļoti, sajēgu zaudējuši cilvēki.

Taustot ceļu, Aņisimovam pagadījās kaut kas lipīgs un silts, un šajā lipīgajā un siltajā vēl nebija rimusies kustība; viņš nedabūja uzreiz atraut roku, pietrūka vietas; viņš jau zināja, ka pats palicis sveiks un vesels, ka vajag tikai izkļūt no šejienes, no sadragātā vagona laukā. Kaut kur pavisam blakus dega, ar sejas labo pusi viņš sajuta siltumu. Locīdamies starp salauzītajām šķērssienām, nežēlīgi atgrūzdams nost sakropļotos, vaidošos ķermeņus, kas tāpat izmisīgi mēģināja nezin kurp rāpties, līzdams tiem pāri, Aņisimovs pavirzījās par dažiem metriem uz priekšu un, sajutis, ka nu jau var nostāties četrrāpus, pacēla galvu. Turpat priekšā atradās šaura, sašķiebta loga aile, kāds, dobji vaidēdams, jau sniedzās uz to pusi; Aņisimovs atgrūda viņu nost un iespraucās šajā spraugā pats. Viņam bija licies — ja tas otrs aizsteigsies viņam priekšā, sprauga aizvērsies uz visiem laikiem; viņš atviegloti ievilka krūtīs tīro, salto gaisu un pēc nelielas piepūles izvēlās no sagumzītā, gandrīz vai stāvus saslietā vagona, pagrāba sauju sniega un sāka to kāri rīt. No svaigā, tīrā gaisa, no sajūtas, ka viņš tik viegli izglābies, uznāca pagurums, un viņš prāvu brīdi nosēdēja uz kādas atlaužas, tad parāpās vēl tālāk prom. Vilciens divās vietās dega, visapkārt skraidīja cilvēki, klaigāja, centās kaut ko darīt; nakts pirms ausmas bija jo sevišķi melna, un degošie vagoni tumsu it kā vēl vairāk sabiezināja. Ar sausu, skanīgu blīkšķi uzsprāga lokomotīves katls, un visi sakrita sniegā un pamira.

— Partizāņi! Partizāņil — kāds iekliedzās spalgā, tālu sadzirdamā, skumju un izbaiļu pilnā balsī; Aņisimovs sāka rāpties prom no sadauzītajiem vagoniem uz mežu, kas vīdēja tālumā, taču kāds atkal iekliedzās par katla uzsprāgšanu, un Aņisimovs apstājās. No meža jau pa gabalu vēdīja dzedrs naidīgums, tur laikam patiešām bija patvērušies partizāņi, taču patlaban nebija īstā reize, kad vajadzētu sastapties ar tiem, un Aņisimovs atgriezās katastrofas vietā un ar pūlēm izvilka no lūžņiem savu mugursomu. Tagad viņš jau nomierinājās galīgi un sāka gaidīt, kas notiks tālāk; svīda gaisma, uz debess fona skaidri iezīmējās attālā meža aprises, jo vācieši bija likuši izcirst divsimt metru platu stigu abpus ceļam. Apsēdies nostāk, Aņisimovs izņēma no somas maizi un žāvētu zivi un paēda, laiku pa laikam saviebdamies no vaidiem, kas skanēja turpat blakus; neviens nelikās par viņu zinis, ari viņš pats nemaz nesteidzās ķerties pie darba un, ja kāds pagāja tuvumā garām, savilka cietēja seju un sāka glaudīt izstiepto kāju.

Aņisimovs neievēroja, pa kuru laiku bija pienācis palīg-vilciens, un cilvēku divsimt liela krievu gūstekņu komanda vāciešu apsardzībā, kas aplenca visu katastrofas vietu, sāka gāzt nost no sliedēm sadauzītos vagonus un labot ceļu; apsargi klaigāja un skubināja gūstekņus, kas bija sanākuši ar laužņiem un kapļiem rokās, pa to laiku arī visus cietušos sāka vākt vienkop; piecēlās arī Aņisimovs un, vilkdams sev līdzi mugursomu un cenzdamies apiet apsardzi no mugurpuses, devās uz sapulcēšanās vietu. Uzlēca saule, un vēl degošo vagonu dūmi, kāpdami augstu debesis, izskatījās palsi zeltaini; piemiegtām acīm raudzīdamies tajos un juzdams, ka pagaidām izdevies izsprukt sveikā, Aņisimovs jau nopriecājās, ka arī šoreiz pats drausmīgākais pagājis secen; viņš neredzēja ne vāciešus ar automātiem, ne gūstekņus un piepeši, it kā būtu saņēmis triecienu krūtīs, apstājās kā iemiets. Pirmais, kas iešāvās prātā, bija vēlēšanās pieliekt galvu zemāk un pasprukt garām, bet tajā pašā mirklī viņā uzjundīja kas cits, un tas nomāca gan vēlēšanos, gan piesardzību; viņa priekšā, tikai kādus desmit metrus tālāk, stāvēja Zahars Derjugins. Viņš nevarēja kļūdīties, tas bija Zahars, tikai neiedomājami novājējis, bārdainu seju, īsā šinelītī ar sadriskātu, netīru apakšmalu, tomēr Aņisimovs nevarēja kļūdīties, tas bija Zahars Derjugins, kādu brīdi tas skatījās Aņisimovam tieši acīs, taču, cik varēja nojaust, nepazina viņu. Apsarga uzbļāviens piespieda gūstekni pieliekties un kopā ar citiem ķerties pie bezveidīgā grausta, kas bija palicis pāri no vagona, lai nogāztu to no sliedēm, Aņisimovs ar mokām izkustējās no vietas un, paspēris dažus soļus, nenocietās un atskatījās, šajā pašā mirklī arī Zahars pacēla galvu un paskatījās viņā. Un Aņisimovam uznāca gandrīz nepārvarama vēlēšanās atmest jebkuru piesardzību un pieiet Zaharam klāt, ieskatīties viņam acīs un pasmieties; uz kādu mirkli liktenis atkal bija savedis viņus kopā, savedis brīdī, kad abi bija neapskaužamā stāvoklī, tiesa, viens atradās uz brīvām kājām, bet otru bija izķēmojis gūsts, taču pietika arī ar to, lai viss pagājušais atdzīvotos un pamostos un starp viņiem gluži kā strāvas trieciens uzšļāktu naids. «Viņš taču nepazina mani, nevarēja pazīt!» Aņisimovā galvā šaudījās domas. «Protams, ka nepazina, es to jūtu. Viņš skatās man nopakaļ, dedzina pat caur apģērbu, bet viņš nepazina mani, nevarēja, nevarēja pazīt, bet ko es te varu iesākt? Nav manos spēkos viņam palīdzēt, drošs paliek drošs, es to darītu, par spīti visam.» Pasaulē vairs nav nekā noturīga, un viņš, Rodions Aņisimovs, šīs vētras svaidīts puteklītis, tāpat kā Zahars Derjugins un miljoniem citu Ivanu un Pjotru, pilnā mērā maksā par revolūcijas pirmdzimto grēku; tā ir tikai itin niecīga procentu daļiņa, pilna samaksa vēl gaida priekšā, un nevienam nepietiks drosmes pat iedomāties šq baigo samaksas mēru ...

Ar nevaldāmā drudzī drebošu sirdi Aņisimovs aizvien vairāk attālinājās no vietas, kur bija sastapis Zaharu

Derjuginu, un visu laiku domāja un sevi sūkstījās paF agrāko naidu pret Zaharu, un viņam šķita, ka šīs domas nāk no tīras sirds; viņš neatšķīra un nenodalīja sevi no citiem; viņam aiz muguras, apsargu kliedzienu un draudu skubināti, aiz bada un nespēka pārgurušie gūstekņi turpināja vākt graustus no ceja; saule kāpa aizvien augstāk, bērzi mežā ar savu mirdzošo baltumu izcēlās pat uz neskartā sniega fona; drīz pār šo asinīm aplieto, nāves paliem no malas līdz malai pārplūdināto pasauli vajadzēja brāzties vēl vienam pavasarim.

Kad Aņisimovs atskatījās trešo reizi, viņš vairs nespēja atšķirt, kur ir Zahars Derjugins, un redzēja tikai gari izstieptu, kustīgu, pelēku masu; no saspringuma sāka durt acīs, glābdamies no aklas baiļu sajūtas, viņš steigšus novērsās; tajā pašā laikā kāds spēks piespieda viņu nošķirties no pūļa un atgriezties atpakaļ katastrofas vietā; varēja jau pieņemt, ka Zahars Derjugins nav viņu pazinis, un nomierināties, taču Aņisimovs labi zināja, ka nejaušības reizēm iegāž, viņš ne labprāt atstāja aiz sevis varbūtējus lieciniekus, viņš vēl nezināja, ko un kā varēs izdarīt, un pirmām kārtām gribēja tikai pārbaudīt sevi. Viņš taču bija varējis arī kļūdīties, un ja nu viņam tikai tā licies, ka Šis garais gūsteknis ir Zahars Derjugins?

Virs meža malas salta, dzeldinoša saule; vagoni vēl dega, un bezvējā no tiem kāpa kupls tumšu un biezu dūmu stabs; pa vēl nepierimušo burzmu Aņisimovam izdevās aizkļūt līdz tai vietai, kur bija sanesti sakropļotie un mirušie; viņš iekārtojās tiem blakus, viebdamies izstiepa kāju un visu laiku alkainām acīm vēroja gūstekņus, kas strādāja turpat netālu. Saule, spīdēdama no sāniem, atspulgojās neskaitāmajās vagonu logu stiklu šķembās un žilbināja, Aņisimovs, acis samiedzis, atbalstījās uz elkoņa blakus kādam bez mitas vaidošam cilvēkam ar sasalušiem, asiņainiem matiem un turpināja neatlaidīgi vērot. Vaidi viņu kaitināja, pašķiebis galvu, viņš ieraudzīja aklo, asinīm noplūdušo, sakropļoto seju un lielo, līdz pusei atrauto ausi; Aņisimovs saviebās un novērsās un tajā pašā mirklī pieliecās pie zemes. Pusotra desmita gūstekņu, uz dzelzs laužņiem pacēluši, nesa garām sliedi, un pirmajā pārī Aņisimovs uzreiz ieraudzīja Zaharu Derjuginu; viņš gāja lēnām, aiz smaguma grīļodamies un kailām rokām cieši turēdams savu laužņu galu; mazliet nodūris galvu, Zahars uzmanīgi skatījās sev zem kājām; mazliet iesāņus no gūstekņiem soļoja vācietis apsargs ar automātu uz krūtīm, uzmaucis galvā sejas sildītāju un virs tā vēl lielu laiviņcepuri; no saspringuma Aņisimovam izsprāga asaras acīs; gūstekņi ar sliedi aizgāja, un pēc kādām minūtēm desmit Aņisimovs atkal ieraudzīja viņus; tā paša apsarga pavadīti, gūstekņi atgriezās tukšā, un Zahars Derjugins, kas gāja pats pirmais, bija pārlicis īso dzelzs lauzni pār plecu; slēpdams savu seju, Aņisimovs iespieda galvu netīrajā, samīdītajā sniegā. Viņš nezināja, ko šādā situācijā iesākt, un nolēma pagaidīt vēl; ar pieredzējušu aci viņš ievēroja, ka atnākusi vēl viena ceļa remontētāju komanda, šoreiz jau vācieši vien; uzradās trīs pāri sanitāru ar nestuvēm; pašus pirmos viņi pievāca un aiznesa ievainotos un sakropļotos karavīrus; Aņisimovs, ārēji saglabādams mieru, sāka justies diezgan neomulīgi, taču īsti uztraukties nemaz nepaguva. Klaudzienos, šķindās, apsargu klaigāšanā un ievainoto vaidos pirmie šāvieni nemaz nebija sadzirdami, viņš tikai pamanīja, ka visi pēkšņi apstājās, un arī pats notupās uz ceļiem. Aņisimovā kā ar nazi iedūra ne īsti baiļu, ne arī gaviļu sauciens «Partizāņi!», un tajā pašā mirklī, šķiet, no visām pusēm viņu apņēma šauteņu spraksti un ložmetēju un automātu rejas, un viņš, daudz nedomādams, paķēra savu mugursomu un pieliecies metās uz to pusi, kurp pirms kādām piecām minūtēm, nesdams kārtējo sliedi, bija aizgājis gūstekņu pulciņš ar Zaharu. Aņisimovs ari šoreiz paļāvās uz savu veiksmi un, nelikdamies zinis par juceklīgo šaudīšanos, aiz vagonu graustiem slēpdamies, noskrēja kādus simt metrus; viņš ieraudzīja Zaharu no sāniem, kad tas, it kā krizdams uz priekšu, izmisīgā lēcienā trieca ar augsti pacelto lauzni pa galvu apsargam, kas šāva uz meža pusi. Aņisimovs spilgti un sāpīgi uztvēra tieši šo mirkli, kad viņa acu priekšā saplaka vācieša apaļā galva un kad Zahars ar plandošām īsā, sadriskātā mēteļa stērbelēm un baltu, lēkājošu seju metās tieši uz viņa — Aņisimovā pusi; aiz viņa Aņisimovs pamanīja vēl vairākus skrejošus gūstekņus un, izrāvis no azotes pistoli, izšāva uz Zaharu, tēmēdams kaut kur zem sejas, kas drāzās viņam virsū un, šķiet, piepildīja visu telpu; viņš izšāva vairākas reizes, un, kad Zahara paplūdusī seja, kas iedvesa savādas saltas šausmas, kā aizlūzusi strauji pasvērās lejup un nozuda, Aņisimovs ar izmisīgu lēcienu metās sānis, palīda zem kaut kādiem lūžņu gabaliem un ar drebošām rokām sāka pārlādēt pistoli. Viņš nekādi nevarēja iestumt rezerves aptveri, karsti sviedri aizplūdināja acis; kaujas troksnis

visapkārt pieņēmās spēkā, partizāņi laida darbā mīnmetējus, tepat blakus ar strupiem, spalgiem plīkšķiem sāka sprāgt mīnas, un Aņisimovs, ik pie sprādziena, pašam negribot, ierāva galvu dziļāk plecos. Viņu pārņēma novārdzinoša tukšuma sajūta, ja šajā brīdī uz viņu kāds ari šautu, viņam nebūtu spēka ne pakustēties, un tomēr, sevi pārvarēdams un skaidras, pilnīgi apzinātas vēlēšanās dzīts, Aņisimovs izrausās no savas slēptuves un, lai pieliktu pēdējo punktu, rāpus aizlīda līdz tai vietai, kur bija pakritis Zahars Derjugins. Mīnas sprāga aizvien biežāk, šķembas, skanīgi klinkstēdamas, sitās pret salauzīto vagonu dzelžiem, un Aņisimovs, galvu sargādams, ik pa mirklim ieplaka sniegā, taču pēdējos divus trīs metrus uzveica vienā lēcienā un tūlīt parāvās atpakaļ — uz priekšu pastieptās rokas pirksti krampjaini sarāvās, ieķerdamies sasalušajos, ar mazutu nošķiestajos oļos.

Nogalinātā izģindusī seja ar atvērtajām, jau sastingušajām acīm tagad atradās tieši pretim Aņisimovam, tikai tā nebija Zahara Derjugina seja, tas bija kāds cits Zaharam apbrīnojami līdzīgs cilvēks; brūnās acis un melnie mati ar zilgo vizmu, kas tagad šķita kā nekur neredzēta melna zāle, ko viegli saviļņojis zempūtis, sastingušās, pusatvērtās plānās lūpas — viss, ko viņš iztālēm nebija pamanījis цп arī nevarēja pamanīt, tagad iedarbojās uz viņu ar neaprakstāmu spēku; kā piepešu apdegumu savā sejā Aņisimovs sajuta apmulsuma smaidu; trula sāpe sažņaudza deniņus, un smadzenēs iešāvām vājprātīga doma, ka Zaharu vispār nevar, nav iespējams nogalināt. Aņisimovs gulēja uņ nekādi nespēja novērsties no pilnīgi svešās, nedzīvās sejas, un tikai tad, kad pavisam blakus ar spalgu plankšķi izsprāga mīna un viņam virsū sāka krist sasalušās zemes pikuči, viņš vienā rāvienā uzlēca kājās un cilpu cilpārņ metās prom, cenzdamies jau skrējienā aptvert, uz kuru pusi bēgt.

1!

Uz pavasara pusi, ņp marta sākumu, arī Gustiščos kļuva skaidri manāms satraukums, Lai gan ciems atradās nomaļus np lielajiem ceļiem, caurj tam lielā steigā izgāja ungāru daļas, kareivji brauca, sasēduši uz sliecējn uzliktās kulbās, un daudziem gustiščiešiem ienāca prātā čigāni. Pēc tam ciemā uz vienu nakti apmetās kāda vācu artilērijas daļa; vācieši novietoja mašīnas ar lielgabaliem tuvāk pie mājām, izdzina iedzīvotājus ārā — uz pagrabiem un šķūņiem un šajā naktī apēda pēdējās Gustiščos vēl palikušās govis, kazas, aitas un cūkas; rīta pusē Viņi nozuda, it kā nemaz te nebūtu bijuši, un tikai saplēstas avīzes, tukšas konservu bundžas un līdz pēdējai cīpslai apskrubināti kauli mētājās pa visu ciemu un jau saplakušajā sniegā šur tur melnēja neglīti mazuta plankumi.

Sājā naktī arī Grigorijam Kozevam, ciema policistam ar apsēju uz piedurknes, vajadzēja nosēdēt ar savu veču pagrabā; un, kaut arī tur bija silti un pie lielacainas, tumšas svētbildes visu laiku dega eļļas lampiņa, Grigorijs Vasiļjevičs snaudā salīgi grozījās zem pašaustās segas un, bieži pamozdamies galīgi, klausījās dzelzs šķindoņā, kas ārpusē nepierima augu nakti; viņš jau zināja, ka vācieši atkāpušies pie Harkovas, pēc tam pie Kurskas; tieši iepriekšējā dienā viņš bija saņēmis no meža pavēli palikt savā vietā līdz pēdējam un novērot, un viņš palika.

Viņam jau bija pāri sešdesmitiem, par sevi vairs nebija jābaidās, taču šajā pagrabā pavadītajā naktī viņš visu laiku domāja par Zahara sievu un bērniem, kurus Fedjka Makašins bija aizdzinis uz pilsētu, kā ļaudis stāstīja, uz nez kādu nometni. Grigorijs Vasiļjevičs zināja, ko nozīmē atkāpšanās karā (pats sešpadsmitajā gadā bija piedalījies Brusilova pārrāvumā un pēc tam atkāpies), cilvēka liktenim tādos viļņos nebija nekādas vērtības, sievišķis ar visiem mazajiem tad gandrīz vai dabūja galu, daudzi taču stāsta, ka nometnēs un cietumos ieslodzītos vienkārši nošauj un sadedzina, gatavais zvērs ir tas Makašins — nežēlo ne bērnus, ne sievietes, ļaunums viņu apsēdis. Bet ko tad viņam iesākt, ja jau tik tālu ir sapinies, tagad vienalga jāskrien vāciešiem pakaļ, pārāk daudz asiņu izlējis, žēlastību ne no viena nav ko gaidīt. Eku, arī Ivanu, slepkavnieks tāds, iegrūda pazušanā, tagad puisim tai Vāczemē būs beigas. Vismaz Aļonku izdevās izglābt, toties par sievišķi un mazajiem izņirgājās līdz apnikumam, un vai, cik daudz tai Jefrosiņjai nācies pārciest, mazie, tie jau vēl kā kucēni, tie nekā nesaprot.

Rīta pusē atskanēja balsis, pēc tam motoru rēkoņa un kāpurķēžu žvarkstēšana; Grigorijs Vasiļjevičs pakāpās trīs kāpienus augstāk un uzmanīgi pacēla lūku. Gaisma tikko vēl svīda, taču sniega dēļ visu varēja tāpat labi saskatīt; kareivji izveda jēlas vidū lielgabalus un posās tālākam ceļam, vēl tikai atlika sakārtoties; šurp un turp

skraidīdami, klaigāja un bārās virsnieki; Grigorijs Vasiļjevičs pataustīja apsēju uz rokas, parāva to uz augšu, laikam jau drīz šitas cirks beigsies un varēs pagulēt uz krāsns siltumā; viņš mēģināja saskaitīt mašīnas ar lielgabaliem, taču žogs aizsedza ielas lielāko daļu, un tad viņš pacēla lūkas vāku vēl augstāk, atbalstīja to ar koku, izrausies no pagraba galīgi, pieliecies aizlavījās līdz žogam. Viņš saskaitīja četrdesmit astoņus vilcējus ar lielgabaliem; ugunis neiedegušas, mašīnas lēnām brauca garām, un zem tām drebēja zeme. Grigorijs Vasiļjevičs pagaidīja, kamēr motoru troksnis pieklust, un klausījās, kā pamazām atdzīvojas ciems; cilvēki no pagrabiem un šķūņiem devās uz mājām un tūlīt sāka mest laukā salmus un sienu, ko vācieši bija sanesuši iekšā gulēšanai, un pārlūkoja, ko viņi vēl pakampuši sev līdzi. Grigorijs Vasiļjevičs pavēlēja, lai sieva lien laukā no pagraba, un, šauteni vienā rokā turēdams, iegāja istabā. Viņam bija pagadījušies rāmi vācieši, nekas nebija ne salauzts, ne aiznests, vienīgi priekšnamu bija pieķēzījuši. Grigorijs Vasiļjevičs aizdedza kvēpeni un sāka tīrīt priekšnamu, bet sievai pavēlēja iekurt krāsni un izvārīt brokastīm kartupeļus. Pelageja Jevstafjevna, iekams ķērās pie darba, vispirms smagi noslīga uz ceļiem svētbilžu kaktā un sāka čukstus lūgt dievu, krustus mezdama un klanīdamās līdz pat grīdai, pēc tam ar rokām piepalīdzēdama, lai varētu atliekties taisna. «Slava tev, augstais un visuvarenais dievs tas kungs, ka vēl viena nakts ir garām!» viņa it kā runāja, it kā skaļi domāja, bezmiega nakts un’ visādu šausmu pārgurdināta. «Uzsūti tu niknajam ienaidniekam ļaunu sērgu, un lai tas paliek bez maizes kumosa un bez jumta virs galvas, un lai meža zvēri izvazā tā kauliņus un paliek tas bez svētīta kapa!»

Kaut kas viņai istabā šķita nelāgs, neviļus pagriezusi galvu, viņa palūkojās atpakaļ un tajā pašā mirklī nokrita plateniski uz grīdas, rokas neveikli uz durvju pusi pastiepusi. No krāsns apakšas, garu, sudrabotu kaklu snaikstīdams, turpat viņas acu priekšā izlīda ugunīgs gailis. Pe-lagejai Jevstafjevnai uz brīdi aizcirtās elpa, un viņa, muti atvērusi, skatījās šajā brīnumā, no gaiļa metru garās astes plūda zeltains mirdzums. Gailis iznāca istabas vidū, cienīgi pamirkšķināja Pelagejai Jevstafjevnai ar aci un, kaklu izliecis, it kā tīšuprāt gausi un svinīgi trīs reizes nodziedāja savu «ki-ku-re-gū» un pēc tam mēmajā klusumā lēnām nozuda zem krāsns, tikai pašā pēdējā mirklī vēl palieca atpakaļ galvu un atkal stingri, gluži kā cilvēks pašķielēja ar melnu aci uz Pelageju Jevstafjevnu. Pelageja Jevstafjevna gribēja noskaitīt lūgšanu, taču bija pazudusi balss, viņa bija tuvu ģībonim un grasījās teju, teju likties galīgi gar zemi, bet tad bailes pārgāja un nejutīgās rokas un kājas atkal atguva dzīvību. Saņēmusi dūšu, viņa vēlreiz noskaitīja lūgšanu, aizdedza salmu grīsti un ieskatījās pakrāsnē, rūpīgi izgaismodama visus kaktiņus un pārmezdama krustu. Nekur nekā nebija; viņa izrāpās atpakaļ un ieraudzīja vīru, kas ziņkārīgi noraudzījās visā šajā izdarībā.

— Ko tad tu tā, vai tad vācieši tur ko dāvanai pametuši? — Grigorijs Vasiļjevičs, labsirdīgi smaidīdams, uzprasīja. — Ko tu tur meklēji?

— Griša, — viņa teica, — tu zini, Griša... mums ļauna zīme rādījās... Uguns gailis pa zemes virsu staigāja, izlīda no krāsns apakšas — pa trīs lāgi nodziedāja. — Viņa pamāja uz istabas vidu. — Seku pat stāvēja. Tas, Griša, nav uz labu, trīs reizes nodziedāja. Gar visu kaklu uguns vien laistās, nekad nekā tāda neesmu redzējusi.

Grigorijs Vasiļjevičs brīdi domīgi klusēja; nekādu ļaunu pazīmju viņš savai večai līdz šim nebija ievērojis un nolēma, ka tas viss no pagrabā pavadītās grūtās nakts; viņš atnesa sausāku malku, un, tā kā Pelageja Jevstafjevna vēl aizvien stāvēja aiz apjukuma kā sasalusi un bija nepārprotami redzams, ka viņai neganti gribas aizjozt pie kaimiņienēm pastāstīt par pieredzēto, Grigorijs Vasiļjevičs skarbi piekodināja, lai tūlīt iekur krāsni un izvāra kartupeļus, jo tas gaiļa brēciens var būt, cik zīmīgs būdams, no tā neviens paēdis nebūs. Pelageja Jevstafjevna nopūtās un klusēdama palūdza, lai dievs tas kungs piedod viņas vīram; viņa aši nomizoja un izvārīja kartupeļus, izgāja pagalmā un izvilka no slēptuves lupatiņā ietītu speķa gabalu, nogrieza šķēlīti, sacepa uz pannas un, aplējusi kartupeļus ar karstajiem, zeltainajiem taukiem, atkal aiznesa speķa gabaliņu uz slēptuvi; kuru katru mirkli varēja uzkulties vācieši vai policisti, un Pelageja Jevstafjevna jau sen bija iemācījusies nekā laba istabā neturēt.

— Nāc nu, Griša, sēsties, — viņa paaicināja vīru, izbērdama kūpošos, gardi smaržojošos kartupeļus dziļā māla bļodā mirdzošu vāpējumu iekšpusē.

Grigorijs Vasiļjevičs, pirms_ sēdās pie galda, ar baudu turpat pie sliekšņa nomazgājās; mazgājās viņš pa karavīru modei, novilcis virskreklu ar stāvo apkakli un ātro-tījis apakškrekla piedurknes; viņš pamatīgi noberzēja kaklu un krūtis, ar bārdu noaugušo seju, noslaucījās un, virskreklu uzvilcis, ar resnajiem pirkstiem pogas neveikli meklēdams, aizpogāja apkakli. Sēzdamies pie galda, viņš palūkojās uz svētbilžu pusi un pārmeta krustu; Pelageja Jevstafjevna atzinīgi savilka lūpas un arī pārmeta krustu, visu laiku ar muguru juzdama, kur atrodas durvis un ka turpat blakus ir krāsns, un joprojām domādama par tikko redzeto brīnumu.

Viņi ēda ar taukiem aplietos kartupeļus; Pelageja Jevstafjevna nogrieza maizi — vīram lielāku gabaliņu, sev mazu kriksīti — un ielēja katram pa krūzei verdoša ūdens, kam smaržas pēc bija piebērts mazdrusciņ kaltētu asinszāļu; Grigorijs Vasiļjevičs aiz paraduma iemeta krūzē šķipsniņu sāls. Paēdis viņš kļuva jautrāks un, ar to pašu labsirdīgo smīnu sievā raudzīdamies, beidzot uzprasīja, ko viņa īsti redzējusi un vai nav jau visu aizmirsusi.

— Tā jau es aizmirsīšu, — Pelageja Jevstafjevna pikti atteica. — Veltīgi tu mani tincini, izstāstīju tev visu, kā bija. Bet varbūt tas uz labu... nu nē, tas nevar būt uz labu, jo jau svētajos rakstos teikts... Vai zini, Griša, paga, paga... — Viņa pastūma krūzīti ar karsto ūdeni prom un pat nobālēja aiz uztraukuma. — Re, kā, nupat tikai atcerējos. Citādi nav miera — un cauri, bet tagad atcerējos: gailis taču tikai staipīja kaklu, balss jau viņam nebija, un tas ir pats trakākais. Gailis dziedāja bez balss. Balss nav, bet dzirdams, ka dzied,

— Labi jau, labi, — Grigorijs Vasiļjevičs samierinoši noteica, sievas sacīto aizvien vairāk apšaubīdams. — Tu paklausies, es tagad aiziešu pie stārasta, bet te pie manis jāatnāk vienam cilvēkam, ja pateiks, ka pie manis, lai pasēž un pagaida, es tikai uzzināšu, kas jauns pasaulē,— un atpakaļ. Var būt, ka priekšniecībai ir kādi rīkojumi, — Grigorijs Vasiļjevičs pasmīnēja. — Tagad jau tai priekšniecībai šķidri ap dūšu, friči mūk, ka papēži dibenā sitas. Tapec jau tev tas gaUis arī rādījās, tikai tu nestāsti par to nevienam ne pušplēsta vārda.

Tādējādi nomierinājis sievu un pārliecinājies, ka tagad viņa nekur vairs neskries un tātad nepalaidīs garām arī vajadzīgo cilvēku, Grigorijs Vasiļjevičs apģērbās, pa* ņēma šauteni, sakārtoja apsēju ap puskažoka piedurkni un devās pie stārasta; lielākie bērni un sievas vairījās no viņa, taču viņš soļoja tā, it kā nekas nebūtu noticis, un tikai biežāk sakārtoja šautenes siksnu; pie stārasta mājas ar augstām, grieztām logu apmalēm un jaunu lieveni, iz-dzirdis tālo dunoņu, viņš uz mirkli it kā sastinga; Grigorijs Vasiļjevičs tūlīt saprata, kas tas ir, tā nebija bombardēšana, tur dārdēja lielgabali, un zeme no sprādzieniem drebēja vieglāk un īsākiem grūdieniem, bet starp atsevišķiem triecieniem tikpat kā nebija atstarpju; Grigorijs Vasiļjevičs noņēma no pleca šauteni, atbalstīja to ar laidi pret zemi un ieklausījās; tās vairs nebija atsevišķas zalves, bet visīstākā kauja, un Grigorijs Vasiļjevičs nosprieda, ka tas notiek verstis divdesmit no ciema, ne mazāk, un jau gribēja noņemt cepuri un pārmest krustu, taču laikus atģidās, ka viņš taču stāv pie stārasta mājas, bet stārasts ir diezgan mīklains vīrs, un tāpēc, ar šauteni pret kāpnēm piedauzīdams, uzkāpa uz lievenēm. Viņu sagaidīja stārasta sieva — resna, gadus trīsdesmit piecus veca sieviete, kas laikam bija stāvoklī, — un pateica, ka vīru nupat kā izsaukuši uz pagastvaldi un ka viņš tagad atrodoties tur; Grigorijam Vasiļjevičam šķita, ka stārastienes seja ir saraudāta un pietūkusi, viņš it kā nejauši iemeta acis otrajā, lielistabā, un ieraudzīja, ka tur pašā vidū stāv paunu un kastu kaudze.

— Ak kungs, Petrovna, — viņš klusu sacīja, — šito mūsu smago grēku, — un nopūtās. — Mana veča, eku, šorīt redzējusi ugunīgu gaili, teica, izlīdis no pakrāsnes, apstājies plāna vidū un dziedājis.

— Kas tad jums, — stārastiene tūlīt atsaucās, — jums jau visapkārt radi no Derjuginu puses. Tu, vecais, esi viltīgs kā tāds lapsa, neviens nevar saprast, uz kuru pusi tu velc.

— Lai dievs tev stāv klāt, Petrovna, — Grigorijs Vasiļjevičs aizvainoti sacīja. — Neņem nu grēku uz dvēseles. Ko tad man tas vācietis ļaunu nodarījis? Pavei, zemīti man no kolhoza atdeva atpakaļ, un arī tādā kā priekšnieka godā esmu ticis. — Viņš papliķēja pa šauteni. — Nu nē, es tomēr esmu vāciešu pusē. Bet ar Derjuginiem man nav nekādu darīšanu, viņi ir par sevi, es pats par sevi.

Stārastiene kā ņirgādamās paskatījās viņā, Grigorijs Vasiļjevičs samulsa un izlikās, ka viņam uznācis kāss.

— Laikam būšu šonakt tai pagrabā apsaldējies, — viņš pagaudās. — Būs jāpalūdz, lai sieva uz nakti ierīvē krūtis ar iekšu taukiem, kazi, kļūs vieglāk.

— Un tomēr vāciešiem līdzi tu droši vien netaisies? — stārastiene noprasīja, ik pēc mirkļa palūkodamās pa logu un tādējādi kaitinādama un mulsinādama Grigoriju Va-siļjeviču, jo viņš visu laiku pūlējās uzminēt, ko stārastiene ar tādu nepacietību gaida; arī viņš piegāja pie loga, paskatījās, bet, nekā īpaša nepamanījis, pagriezās pret saimnieci.

— Un tomēr tev, Petrovna, tāds bābieša prāts vien ir,— viņš teica, tīšuprāt neminēdams viņas vārdu. — Padomā pati — vai tas ir gudri? Jūs abi ar vīru vēl esat jauni, bet kurp es varu no savām mājām aizbēgt? Man jau pāri sešdesmitiem, man tagad jādomā par priežu dēļu māju, par to drošāka patvēruma neatradīšu, un tad jau labāk dzimtajā pusē. Bet šitā, kad pats savā pajumtē, kāpēc tad nepakalpot kungiem, ja viņi pa prātam, — viņš palūkojās namamātes nekustīgajā, niknajā sejā, — es vāciešus pazīstu vēl kopš tā kara.

— Tas jau tūlīt redzams, kurš tev, vecim, pa prātam! — Stārastiene domīgi apsēdās uz sola atpūsties, ar abām rokām neveikli apķērusi vēderu. — Ar ko gan tā padomju vara sev cilvēkus šitā piebūrusi? Uz mums kā zvēri vien skatās. Visus aplaupīja, iztrenkāja pa saltām zemēm... bet paskat, ko dara! Ar zobiem un nagiem pie tās turas.

— Kur nu, Petrovna, visus, — Grigorijs Vasiļjevičs vientiesīgi noteica, taču aiz šīs vientiesības slēpās kaut kas dzēlīgs, un to stārastiene tūlīt samanīja un cik varēdama pavilka vēderu uz augšu. — Ja jau būtu visus, tad ne manis ar veču, ne tevis ar tavu saimnieku te nebūtu.

Stārastu nesagaidījis, Grigorijs Vasiļjevičs sāka steigties mājup un atkal ieklausījās nepārtrauktajā artilērijas kaujā, kas, šķiet, pat bija pieņēmusies spēkā. Pelageja Jevstafjevna sēdēja istabā, tikai pateica, ka neviens neesot nekā meklējis un ka vajadzētu spilvenus un segas, kādas nu tās ir, aiznest un noglabāt pagrabā, ja nu nodeg māja, būs vismaz ar ko pagrabā piesegties. Viņam negribējās prātot par turpmāko, tāpēc nekā neatbildēja, apsēdās salāpīt pavasarim zābakus, un diena aizlidoja klusi un nemanot, viņš tikai daudz domāja, un domas bija dīvainas, un laikam tāpēc, kad apgūlās un aizmiga, tūlīt redzēja sapni. Pašā debesjuma vidū parādījās kāds dīvains priekšmets un, brītiņu tur patrīsuļojis, sāka laisties

zemē; Grigorijs Vasiļjevičs vēl nekad nebija redzējis tādas debesis, no pamales līdz pamalei tās likās pielietas ar zeltaina uguni, smagas, kā nokaitēta krāsns velve bija Šīs debesis, bet tad kaut kas atgadījās un no debess vidus uz visām pusēm strauji aizviļņoja viegli ap|i, parādījās zilas spraugas, un tūlīt kļuva vieglāk elpot; bezveidīgā un izplūdušā priekšmeta vietā uzradās milzīga, virmojoša māja. Grigorijs Vasiļjevičs nevarēja atcerēties, ka būtu kādreiz redzējis tādu māju ar augstu zelta jumtu; līgodamās tā sāka laisties lejup, un tad mājas vietā parādījās tāds kā tumšs virpulis. «Kad tas sasniegs mani,» Grigorijs Vasiļjevičs iedomāja, «tad es nomiršu.» Viņam bija tāda sajūta, ka, tuvojoties melnajam viesuļvirpulim, kurš laidās no debesīm arvien zemāk un ierāva sevī visu, kas pagadījās, no viņa miesas aizplūst dzīvība, un viņš it kā pamira un sastinga gaidās, kad tas nolaidīsies galīgi un pagrābs viņu sev līdzi; viņš nespēja pakustināt ne rokas, ne kājas un gaidīja.

— Grūti, grūti, — Grigorijs Vasiļjevičs nočukstēja ar izkaltušo muti un pamodās; labu laiku, nekā nesaprazdams, viņš skatījās tumšajos griestos un skaidri, no paša sākuma līdz beigām atcerējās visu savu sapni; izrādījās, ka arī Pelageja Jevstafjevna vēl neguļ.

— Būtu tu, Griša, labāk kur pamucis, — viņa ierunājās, līdzko vīrs pagriezās uz sāniem un iekāsējās. — Būtu aizgājis uz dienām trim pie radiem Jevlampjevkā, rnan sirds tāda nemierīga.

— Vai nezini, cik tagad varētu būt pulkstenis? — Grigorijs Vasiļjevičs pajautāja, nekādi nespēdams aizmirst tik apbrīnojami skaidri redzēto sapni.

— Drīz jau vajadzētu svīst gaismai, — Pelageja Jevstafjevna atteica. — Salūkošu, ko iedot tev līdzi, Griša, un ej jau no rīta pat projām uz mežu, nav un nav man miera.

— Neķērc nu, neķērc, vecen, — Grigorijs Vasiļjevičs noskaitās, — kam es tik vecs vairs esmu vajadzīgs, padomā pati. Nekā ļauna neesmu nodarījis, kāpēc tad man no cilvēkiem jāslēpjas? Un es arī nedrīkstu nekur iet, nejaucies, lūdzu, tur, kur nevajag.

Nekā vairāk viņš nepaskaidroja un arī savu sapni neizstāstīja; vēl bija agrs, abi gulēja klusēdami, bet tad Pelageja Jevstafjevna neizturēja, tikko viņa paguva uzvilkt brunčus un sasiet jostas aukliņu, kad uz ielas atskanēja balsis un kāds sāka ar kaut ko smagu dauzīt pa

durvīm; Pelageja Jevstafjevna novaidējās, sāka šaudīties pa istabu, pieskrēja pie loga, pavilka nost aizkaru un, pielikusi plaukstas pie melna stikla, palūkojās laukā un parāvās atpakaļ: no āra kāds ar platu mūli skatījās viņā caur dubultajiem logiem.

— Tūlīt, tūlīt, — viņa tikko dzirdami pateica, atrada jaku un, rokas piedurknēm garām grūzdama, sāka vilkt to mugurā. Turpat blakus šņākuļodams aši ģērbās arī Grigorijs Vasiļjevičs. Pie durvīm atkal sāka dauzīt, un viņš, kreklu neuzvilcis, iegrūda kājas nošķiebtos velteņos un izgāja priekšnamā; pa pažobelēm grabinājās vējš.

— Kas tur ir? — viņš pie ārdurvīm skaļi noprasīja.

— Ver vaļā! — atskanēja nepazīstama balss. — Ver vaļā, Kozev, te no policijas.

Grigorijs Vasiļjevičs atbīdīja vaļā bultu, un priekšnamā tūlīt iebruka vairāki cilvēki, bet kāds priekšnieciskā balsī pavēlēja iet iekšā istabā; viņš iedomājās, ka balss rādās tāda kā pazīstama, taču nevarēja atcerēties, kam tā pieder. Pelageja Jevstafjevna jau bija paguvusi aizdegt kvēpeni, un Grigorijs Vasiļjevičs pirmo ieraudzīja Fjodoru Makašinu ar labu puskažoku mugurā, visu vienās siksnās, un revolveri rokās; arī Pelageja Jevstafjevna tūlīt pat pazina Fjodoru Makašinu, viņa metās no sava kakta pasniegt ķebli, noslaucīja to ar brunču malu un pastūma tuvāk Makašinam.

— Sēsties, Fjodor Mihailovič, — viņa šaudījās apkārt, pūlēdamās pasmaidīt. — Ak kungs, kā tad jūs tā, nakts vidū, vai tad kas noticis? Ar ko jūs lai pacienā, man vairs tikai gabaliņš speķa vien ir, varu sadabūt pudelīti.

Makašins klausījās namamātē, un pa viņa kalsno seju ar lielo muti un lielajām ausīm bija izplūdis smaids; viņš atāķēja puskažoku, noņēma siksnu, nosvieda to visu uz sola un apsēdās, ar ierastu nevērīgu kustību iegrūzdams pistoli bikšu kabatā; trīs pārējie, kas bija atnākuši kopā ar viņu, automātus uz krūtīm turēdami, klusu stāvēja pie durvīm; zābaki siltumā atkusa, un ūdens no tiem satecēja uz grīdas.

— Liecies nu mierā, Palagas krustmāt, — Makašins teica. — Vai tev citas gaismas nav?

e— Nav, mīļais, nav, lampas cilindrs saplīsa jau kara pirmajā gada, kopš tā laika ar šitādu kaķa aci iztiekam, cita jau nav kur ņemt.

_— Jūs, puišļ, varat iet pie stārasta Torobova, — Makašins teica savējiem, — Demidovs zina, kur tas ir. Paša-kiet, lai paēdina, istaba viņam ir liela. Bet man vajag, — viņš pamāja uz Grigorija Vasiļjeviča pusi, — ar saimnieku aprunāties. Demidov, pa kārtai vienam dežurēt pie šīs mājas un uzmanīties, turēt acis vaļā, te var sagaidīt visādas draņķības.

Kamēr viņš runāja, Grigorijs Vasiļjevičs paguva izdomāties visādi, taču nekā prātīga izgudrot nevarēja; par Makašinu klīda vismežonīgākie nostāsti, teica, ka viņš pats savām rokām dzīvus sadedzinājis mazos partizāņu bērnus, ko pagājušajā gadā soda ekspedīcijas laikā sagrābis ciet Sļepņas mežos, arī nepilngadīgas meitenes spīdzinājis un izvarojis un pats savējos ne vienreiz vien apšāvis, ja vien licies, ka tie sāk svārstīties; patlaban Grigorijs Vasiļjevičs redzēja tikai nogurušu, krietni pavecu cilvēku; Makašins sēdēja, sakumpis un rokas uz ceļiem gurdi salicis, un, kamēr Pelageja Jevstafjevna aizskrēja sameklēt kandžu un speķi, viņš pāris reižu paskatījās uz Grigoriju Vasiļjeviču, un šajā skatienā bija kaut kas tāds, kas lika vecajam vīram saspringt; cenzdamies atbrīvoties no šīs sajūtas, Grigorijs Vasiļjevičs piecēlās, atnesa trauku ar maizi, nolika uz galda nazi un dakšiņu.

— Un sev pašam? — Makašins uzprasīja un, iepinis arī kādu smalkāku vārdu, piebilda: — Uzliec sev arī galda piederumus, vectēv Grišaka, man vienam pašam netīkas dzert, tā ir pati pēdējā izlaidība.

Grigorijs Vasiļjevičs nekā neatbildēja, īsti neizprazdams, ko nozīmē «piederumi», taču aptvēra un izpildīja priekšniecības pavēli — apvaldīdams sevi, sameklēja vēl vienu dakšiņu un nolika uz galda divas tumšas glāzes, kas aiz vecuma gar šķautnēm jau bija kļuvušas vai gluži zaļas; Makašins pievirzījās tuvāk pie galda, paņēma glāzi, pacēla un sāka pētīt pret gaismu.

— Kā tad klājas pa dzīvi, vectēv Grišaka? — Makašins pēkšņi uzprasīja, vecajā vīrā pat nepaskatīdamies un turpinādams pētīt glāzi, un Grigorijs Vasiļjevičs, klausīdamies viņa dobjajā, rāmajā un it kā nedzīvajā balsī, brīdi paklusēja un tad atteica:

— Kāda nu man tā dzīve, Fjodor Mihailovič, visa tā pagājusi, eku, tur, — un viņš pamāja ar roku ne īsti uz krāsns, ne īsti uz durvju pusi. — Tikpat kā caurvējš būtu to aizrāvis, īstu dzīvi neesmu ne matīt dabūjis.

— Tātad, tu saki, caurvējš prom aizrāvis? — Makašins domīgi pārjautāja. — Gadās arī tā. Paklau, vectēv Grišaka, vai tu zini, kālab pie tevis iegriezos pasērst?

— Kā man to zināt, — Grigorijs Vasiļjevičs smagi sagrozījās. — Pie manis ienāk cilvēks, un es par to priecājos, citādi tupam te kā tumsā, tāpēc arī katrs ir mīļš viesis.

_— Es tā skatos, ka tu esi kļuvis makten izglītots, vectēv Grišaka, — Makašins gurdi un vienaldzīgi noteica. — Pa kolhoza laiku tevi varen iedīdījuši, kā mācīts lācis proti pat uz pakaļkājām nostāties. Un ja nu atkal iekriti ar purnu meslos?

Grigorijs Vasiļjevičs ilgi noskatījās Makašina, taču nekā neatbildēja; atgriezās Pelageja Jevstafjevna ar kandžas pudeli, apslaucīja to priekšautā, uzlika uz galda, un Makašins tūlīt pat salēja glāzēs; Pelageja Jevstafjevna sagrieza biezās šķēlēs speķi un maizi, uzlika māla bļodiņu ar salītiem gurķiem.

— Ņem nu, vectēv Grišaka, ņem — un iedzersim... ņem, ņem, citādi nesmuki izskatās, it kā tu nemaz nepriecātos par satikšanos.

Makašins pagaidīja, kamēr Grigorijs Vasiļjevičs izdzer, tad izdzēra pats, iztukšodams glāzi vienā atņēmienā; viņš bridi klusēja, tad apmierināts paskatījās uz Grigoriju Va-siļjeviču (Pelageja Jevstafjevna prata tecināt kandžu, tā bija stipra un neoda pēc slapjas lupatas) un sāka ēst maizi ar speķi.

— Kad beigsies karš, — viņš pēkšņi ierunājās ar tikko manāmu draudu pieskaņu balsī, — sākšu art un sēt. Iemācīsimies dzīvot kā fermeri, pa vācu modei... iedod tev pustreša desmita desetīnu zemes, uzcel vidū māju un strādā. Bet tevi, vectēv Grišaka, salīgšu par pakalpiņu, biedēsi man vārnas no vīķiem.

— Pa tik daudz, pa veselām divdesmit piecām desetīnām katram, nemaz nesanāks, — Grigorijs Vasiļjevičs vientiesīgā vaļsirdībā kā šaubīdamies novilka. — Tagadiņ jau pārāk daudz cilvēku saradies, kauču arī plosās karš, bet sievieši jau tukšā nemīl staigāt. Pamazām dzemdē tik klāt, tas jau viņu slakai parasts.

— Cilvēku ir daudz, — Makašins piekrita. — Bet visiem jau zemi nevar dot, zeme, vectēv, nav nekāds kolhozs, uz zemes tev pašam jābūt gan klētniekam, gan priekšsēdētājam, gan traktoristam. Zemi visiem nemaz nedosim, viņi taču paši to negribēja, vectēv, tāpēc lai arī dzīvo kā putni debesīs.

Grigorijs Vasiļjevičs sakumpa aizvien vairāk; no izdzertās kandžas viņš, kā allaž, sāka justies mundrāks un jau-

nāks, acu dziļumos iedegās uguntiņas, un tāpēc šķita, ka viņš nolūkojas Makašinā ar viltīgām acīm. Grigorijam Vasiļjevičam tā vien gribējās pateikt, ka vēl par agru ķerties pie zemes dalīšanas, ka jāsagaida kara beigas, tad arī būs kāda jēga runāt par zemi, taču saprata, ka apriņķa policijas priekšnieks nav vis atbraucis runāt par kaut kādu dvēseles glābšanu; viņš tikai ik reizi, kad Makašins paskatījās, piekrītoši pamāja ar galvu un skraukšķinādams koda sālītajā gurķī, kas smaržoja pēc dillēm un upeņu lapām. Pelageja Jevstafjevna stāvēja pie krāsns, rokas zem priekšauta pabāzusi, un klausījās vīriešu sarunā; laiku pa laikam viņa piegāja pie loga, pavilka vaļā aizkara maliņu un paskatījās, vai nav jau uzaususi gaisma. Bija īstais laiks iekurt krāsni, un viņa, vairs nelikdamās zinis par sarunā aizņemtajiem vīriešiem, noņēma aizvaru, sakārtoja krāsnī jau vakarā salikto malku, izrāva no skalu saišķa, kas glabājās uz mūrīša, sausu priežu skalu, aizdedzināja to pie kvēpenes uguntiņas uz galda, atgriezās atpakaļ, paņēma salmu vīšķi un pagrūda to kopā ar skalu zem malkas, vērīgi, ar ierastu interesi nolūkodamās, kā pagaidām vēl vārgā zeltainā liesmiņa apņem no apakšas pagales, maigi, bet cieši ieķerdamās katrā spurgaliņā un spraudziņā; nav ne saskaitāms, cik reižu viņa jau kūrusi šādu uguni; piedzima bērni, izauga, izgāja tautās, bet viņa vēl aizvien tāpat lūkojas šajā ugunī, un tā deg un deg krāsnī, it kā nekur, nekad un nekas nebūtu noticis.

Atģidusies Pelageja Jevstafjevna izvilka no sola apakšas lūku grozu, ielēja čuguna podā ūdeni un sāka mizot kartupeļus; mizas ritinājās no naža apakšas un krita otrā, mazākā grozā; kad vēl bija lopi, viss tika izmantots, tagad mizas bija jāmet prom tāpat; daži gan tās kaltēja un sabēra maisā, teica, ka varot vēlāk samalt miltos un jaukt klāt pie maizes; arī Pelageja Jevstafjevna tagad bija nolēmusi mizas labi nomazgāt un sabērt uz krāsns; piemi-zojusi pilnu podu un nomazgājusi, viņa ielika kartupeļus krāsnī vārīties, bet Makašins ar Grigoriju Vasiļjeviču vēl aizvien sēdēja pie galda un sarunājās.

Pelageja Jevstafjevna apģērbās, apsēja biezu lakatu un aizgāja pēc ūdens; bija jau uzausis pelēcīgs pavasara rīts, pažobelēs un melnējošo koku zaros asi svilpa nikns, auksts vējš; debesis bija vienos mākoņos, tos gan vēl nevarēja saredzēt, bet tikai nojaust, to Pelageja Jevstafjevna saprata pēc uznākušās aizdusas; viņa palūkojās at-

paka] uz savas mājas logiem un, aši tipinādama ar savām vecajām, siltās velteņu galvās ieautajām kājām, devās uz aku, bet istabā pie galda saruna pa šo laiku izvērtās pavisam citāda; Grigorijs Vasiļjevičs to tūdaļ pamanīja un saausījās. Makašins salēja abiem vienādi kandžas atliekas, un viņi iedzēra; Grigorijs Vasiļjevičs piedāvājās aizsūtīt veču vēl pēc vienas pudeles, taču Makašins neļāva.

— Pietiek, vectēv, pietiek, — viņš teica, jautri piemiedzis acis, — tu, vectēv, pārāk nesteidzies, mums laika vēl atliku likām. Mēs vēl nemaz neesam tā kārtīgi izrunājušies, bet es taču atbraucu pie tevis svarīgās darīšanās.

Viņš runāja, apkaltušās lūpas smaidā savilcis, un no malas varēja likties, ka te pēc ilgiem gadiem satikušies divi tuvi cilvēki; Makašins tagad smaidīja vien, un arī Grigorijs Vasiļjevičs ik pa brīdim parādīja, ka viņam trūkst vismaz puse zobu, no kuriem tik vien bija palicis pārākā nomelnējušas, apdrupušas un līdz smaganām nodilušas saknes; Grigorijs Vasiļjevičs labprāt uzvestos pavisam citādi, taču viņš pārāk labi pazina šos Makašinus un saka aizvien vairāk un vairāk uztraukties; no šīs negaidītās priekšniecības uzrašanās nekā laba nevarēja gaidīt.

— Nu, un kā klājas tava radagabala Zahara ģimenei, kā sieva ar bērniem dzīvo? — Makašins uzprasīja, un Grigorijs Vasiļjevičs šajā mirklī iekšēji satrūkās; vispirms viņam šķita, ka Makašins jautā uz labu laimi, taču viņa seja un sastingušais smaids liecināja ko citu; atgriezās Pelageja Jevstafjevna un nošķindināja spaiņa stīpu.

— Šito sievišķi ar visiem bērniem arī tāpat saņēma ciet ne par šo, ne par to, — Grigorijs Vasiļjevičs atteica. — Pagājušo nedēļu biju pilsētā, gribēju kaut ko uzzināt par viņiem. Bet vai tad tur ko var panākt? Beigts un pagalam, neviens tevi ir nedzird, it kā būtu ausis aizkritušas. Tu, redzi, saki, ģimene... Kas tā vairs par ģimeni, viena pusjukusi vecene, visi pārējie pa pasauli izmētāti...

— Tātad viņu nemaz nav mājās? — Makašins nobrīnījās, pētoši ielūkodamies Grigorija Vasiļjeviča sejā; pie durvīm, vateni nost vilkdama, iešņukstējās Pelageja Jevstafjevna.

•— Būtu kauču palīdzējis, Fjodor Mihailovič, — viņa teica, pienākusi tuvāk pie galda. — Bērni velti mokās, ko tad viņi kam nodarījuši?

— Bet es domāju, ka viņi ir mājās, — Makašins sacīja, joprojām uzrunādams tikai Grigoriju Vasiļjeviču. — Frosja taču aizmuka, viņus sāka lādēt vagonos, un šī, maita, aiz* laidās un visu savu perējumu aizveda līdzi.

Grigorijs Vasiļjevičs drusku, drusku paliecās atpakaļ, taču šo viņa kustību varēja izprast divējādi; tagad viņš skaidri zināja, kāpēc Fedjka Makašins sēž viņa istabā, un viņš sev teica, ka nu var sagaidīt visļaunāko.

— Ko nu nezinu, to nezinu, — Grigorijs Vasiļjevičs nedroši un satraukti ierunājās. — Kur tad viņa var ar mazajiem paslēpties, vēl taču sniegs visapkārt.

— Es arī tāpat domāju, — Makašins atsaucās. — Sniegs vēl visapkārt, ne mežā, ne tīrumā necik ilgi neizturēs, tāpēc nolēmu ieskatīties pie veciem paziņām, painteresēties.

Grigorijs Vasiļjevičs, ar rokām pret galdu atbalstījies, piecēlās, cenzdamies izturēt Makašina ciešo, smago skatienu.

— Kāpēc viņi tev, Fedjka, vajadzīgi? — viņš uzprasīja. — Viņi taču ir nesaprašas bērni, kopš kura laika tad sākuši karot pret sievietēm un bērniem, par viņu tēvu darbiem šitā atmaksāt?

— Ak tad saprati gan, — Makašins apmierināts novilka. — Es jau sen saku: padomju vara tevi ir izskolojusi. Sēsties, sēsties, vectēv, es tev tagad arī visu izklāstīšu, mums abiem nav nekur jāsteidzas.

Viņš pagaidīja, kamēr Grigorijs Vasiļjevičs apsēžas agrākajā vietā, izvilka cigaretes un, acis piemiedzis, aizsmēķēja pie kvēpenes.

— Es no tevis, vectēv, nekā vairāk neprasīšu, tikai pasaki, kur tu viņus esi noslēpis.

— Lai dievs stāv tev, Fedjka, klāt, es kopš tās reizes neesmu viņus ne tikai redzējis, bet arī dzirdējis par viņiem nekā neesmu. Un, ja arī zinātu, vienalga tev neteiktu.

— Pirmkārt, es tev, vectēv Grišaka, neesmu Fedjka, bet policijas priekšnieka kungs, un, otrkārt, es zinu, ko gribu. Ei, vecā, uz kurieni tad tu? — viņš pagriezās pret Pelageju Jevstafjevnu, kas steidzīgi apmeta ap galvu lakatu. — Esi nu tagad tik laipna un vairs nekur neej, citādi mums vieniem būs garlaicīgi.

Pelageja Jevstafjevna nolaida lakatu no galvas uz pleciem un klusītēm apsēdās uz sola, tuvāk pie durvīm,

— Tā būs labāk, — Makašins teica. — Tev, krustmāt Palaga, nelāgs tikums, viesi pie galda, bet tu mūc no mājas prom.

—* Pasarg dievs, Fjodor, — Pelageja Jevstafjevna sacīja, apvainoti lūpas savilkusi. — Tāds kauns Kozevu mājās gan nav pieredzēts, veltīgi tu, Fjodor, apvaino, mēs abas ar tavu nelaiķa māti bijām kūmas.

— Bijāt, bijāt, — Makašins piekrita, — pēc tam viss izbija, un katra pa savu celiņu aizgājāt. Katram savs liktenis, savs kupris mugurā, krustmāt Palaga. — Viņš pagriezās pret Grigoriju Vasiļjeviču, it kā viegli pasvērās uz viņa pusi. — Kā tad būs, vecais, pateiksi, kur atrodas ta vilku māte ar Zahara vilcēniem? Ko?

Grigorijs Vasiļjevičs nosodoši pagrozīja galvu un nodūra acis.

>— Nekrietni, vai, cik nekrietni tu runā par bērniem, Fjodor Mihailovič. Bija jums ar Zaharu naids un niknums vienam pret otru, bet kāda bērniem gar to daļa?

— Viņi mūsu bērnus tāpat nežēloja, kad dzina prom sniegos uz Solovkiem un Urāliem, — Makašins klusi sacīja, šūpodams galvu it kā tikai viņam vien dzirdamas dziesmas taktī. — Viņi mūs nežēloja, — viņš smagi izdvesa, it kā jau laikus sev visu piedodams. — Ne mūsu bērnus, ne sievas, ne rnūs pašus, kad rnēs rakām kanālus un skalojām zeltu, līdz kaklam ledū un dubļos stāvēdami, ko tu man tagad, vectēv Grišaka, par žēlastību pļeperē? Nav manī nekādas žēlastības pāri palicis, visa pa taigu taigām izkūpējusi.

— Bet Zahars, kāds tam visam sakars ar Zaharu? — Grigorijs Vasiļjevičs cik vien prazdams vientiesīgi brīnījās. — Un vai tad viņš tev tik briesmīgs ienaidnieks? Tu taču pats, Fjodor, gribēji toreiz viņu ar apgriezeni novākt, un ko tad viņam vajadzēja darīt? Viņam toreiz četri bērneļi, cits par citu mazāki, skraidīja pakaļ.

— Pietiek, vectēv, man sprediķus lasīt, man bieza āda. Vai gan viņš nebija izsūtīšanas aktīvists mūsu ciema padomē? Tu labāk pasaki — kur atrodas Zahara ģimene?

— Dievs mans liecinieks, es nezinu, — Grigorijs Vasiļjevičs pārmeta krustu, atcerēdamies, kā tas jādara, un tai pašā laikā labi zinādams, ka Makašins viņam nenoticēs. — Bija priekšsēdētājs, kad viņam pavēlēja, no valdīšanas nekur neizspruksi — valdīšana, pats saproti...

— Melo, vecais, tu visu zini, — Makašins pārtrauca viņu. —• Tu nedomā nekā slikta, es taču esmu dienesta

darīšanās. Arī man ir priekšniecība, pavēlēja, un jā* skraida vien ir mēli izkārušam. Ja nebūtu manis, atsūtītu kādu citu, šitādas ģimenes vāciešiem visas ņemtas uzskaitē. Var gadīties vēl ļaunāk, aizsūtīs uz darba nometni — un vajadzēs strādāt zem pletnes.

— Ko nezinu, to nezinu, — Grigorijs Vasiļjevičs atkal atsāka savu. — Pie manis nav nākuši, un, ja būtu Gustiščos parādījušies, tu pats to būtu uzzinājis vēl pirms manis, gan jau kāds būtu paziņojis. Gustiščos viņu nav, Fjodor Mihailovič, vari kauču nocirst man galvu.

— Kad vajadzēs, nocirtīsim ar, ar cirvi tas ir pavisam viegli, — Makašins drūmi norūca un, zodu apaļā, rnelnā dūrē atbalstījis, apklusa, un istabā piepeši iestājās klusums; Pelagejai Jevstafjevnai jau bija apnicis sēdēt bez darba, viņa piecēlās, parāva nost no logiem blīvos aizkarus, un istabā tūlīt kļuva gaišāks.

— Paldies dievam, arī rīts jau atnācis, — viņa pati sev klusām sacīja, paņēma podu dakšas, izcēla no krāsns podu ar kartupeļiem un pamēģināja ar nazi, vai tie jau ir mīksti. Nazis viegli izgāja cauri līdz dibenam; Pelageja Jevstafjevna nolēja ūdeni un pielika podu pie uguns, lai kartupeļi apsus.

*— Varbūt, vīri, ieēdīsiet siltus tupeņus? — viņa pavaicāja, satverdama podu ar lupatu un sabērdama karstos kartupeļus dziļā māla bļodā. Cenzdamās rādīt laipnu seju, viņa vieglītēm nolika bļodu uz galda, taču ne Grigorijs Vasiļjevičs, ne Makašins uz kartupeļiem pat nepaskatījās, kaut arī no tiem pamazām izgaisdami cēlās biezi, smaržīgi garaiņi; Makašins domāja par to, ka tagad viņš daudz atdotu par Zahara Derjugina sievu un bērniem; viņam iekšā viss pamira no tādas kā tīkamas sāpes, kad iedomājās vien, ko izdarīs, ja dabūs Zahara Derjugina ģimeni rokā, viņš vairs pat nemēģināja apvaldīt sevi un vēsu prātu apdomāt, ko viņa priekšā nogrēkojušies bērni un sieviete, viņu māte. Ar savu zemnieka pratu viņš saprata, ka uz vāciešiem vairs nav ko cerēt, tie bēg, un tātad arī viņu gaida tāds pats liktenis: bēgt kopā ar vāciešiem, saņemt lodi un sapūt kaut kur ceļmalā; tagad, pēc Jefrosiņjas un bērnu bēgšanas, viņš bija zaudējis pēdējo mierinājumu; palaidis garām izdevīgo mirkli, vajadzēja tos apšaut jau agrāk, bet tagad jāmokās, visu laiku cerēja norēķināties ar Zaharu pēc sava prāta — ar viņa dēla starpniecību vai ari ļaunākajā gadījumā kaut kā izmānīt

no meža Zahara pirmdzimto — Aļonku, taču, gaidīdams vienu, bija izlaidis no rokām arī citus.

Pēdējās dienās sevišķi labi varēja samanīt, kā vāciešiem viss jūk un brūk, tie veda prom visu, ko vien varēja aizvest, un darīja to pa galvu pa kaklu; bet viņam pa visiem vairāk nekā četrdesmit gadiem nekādu mantu nebija saradies un, kas pats galvenais, nekā arī nevajadzēja, viņš_ reizēm zobgalīgi vēroja, kā nokaitinātie kareivji un novārgušie gūstekņi krauj mašīnās visādus saiņus un kastes ar vērtslietām un citādu mantību. Tikai tagad, Makašins domāja, no viņa ir iztaisīts tas, pēc kā ilgi tiecies kāds, kas viņu neatlaidīgi vadīja, un šajā «kādā» viņa uztverē bija iemiesojušies visi milzīgie, ļaunie un neizprotamie spēki, kuru tuvākais pārstāvis bija Zahars Derjugins; tagad viņam nekā arī nevajadzēja — ne zemes, ne māju, ne mantu; viņa vislielākā bagātība bija tā, ka viņam nekas nepiederēja un ka viņam nekā arī nevajadzēja. Viņš bija nonācis līdz kādai sev ļoti svarīgai atziņai: tas, kuram šajā pasaulē kaut kas pieder, ir pārlieku nelaimīgs un pārlieku sasaistīts, bet tas, kuram nekā nav, ir bagāts un brīvs, tam neviens nekā nevar atņemt, un tāpēc tas nekad nedreb aiz bailēm. Viņš zināja, ka patlaban ir nesalīdzināmi pārāks par kaut kādu tur Zaharu Derjuginu un tikai vienā vienīgā ziņā nespēja tam līdzināties: Zaharam aug bērni, viņš droši vien jau sen būtu aizmirsis Zaharu, ja tam nebūtu četru bērnu, un, kaut arī tie patlaban bija izkaisīti pa visu pasauli, tomēr viņi bija un auga; Makašinam bija bail no naktīm, līdzko viņš apgūlās un nodzēsa gaismu, tā tūdaļ sāka domāt par Zahara bērniem. Viņš zināja, ka arī Maņkai Poļivanovai ir dēls no Zahara; bet viņš, Makašins, vēl pirms izsūtīšanas bija pavisam nopietni gribējis Maņu bildināt, pārlieku glīts meitietis bija izaudzis, bet Zahars arī te viņam ceļu aizšķērsoja, samaitāja_ meitu pirms laika. Reiz jau viņš bija redzējis Maņas dēlu, puišeli ar jaunības dienu Zahara seju un tādām pašām pelēkām, iešķībām acīm; kaut kur no iekšienes, no šī puišeļa acīm uz viņu paskatījās Zahars Derjugins, tas pats, ar kuru kopā viņš bija skrējis uz ballītēm kaimiņu ciemos, un iesīkstējis naids lika krampjaini sakost zobus; pēc tam viņš ienīda Zaharu vēl vairāk. Derjugina bērnos viņš meklēja savu taisnību, bet tās nebija; bērni kā jau daždien bērni — auga, noņēmās ar savām parastajām bērnu darīšanām un nekā nezināja par Makašina attiecībām ar viņu tēvu un arī negribēja zināt.

Viņš likās gulēt un, līdzko iestājās tumsa, redzēja savu acu priekšā Zahara seju, Derjugins sadalījās divos, tad trijos Zaharos, tā jau bija kaut kāda mānija (kādā no šādiem brīžiem Makašins arī galīgi izšķīrās, ka paņems Nikolaju pie sevis. Vācieši atkāpās, un bija pati izdevīgākā reize pievākt puišeli, kas laikam visvairāk bija līdzīgs tēvam); kad Jefrosiņja kopā ar puikām kaut kāda veidā pēkšņi pazuda, viņš tik tikko nesajuka prātā, zvēriski piekāva divus apsargus un vakarā piedzērās. Nojauta viņam teica, ka Grigorijs Vasiļjevičs zina, kur slēpjas Zahara sieva ar bērniem, un, lai gan viņš runāja ar veco vīru mierīgi, gandrīz vai vienaldzīgi, taču ienīda to arvien vairāk, tikai šī veča dēļ bruka kopā visa viņa turpmākā dzīve, jo tās turpināšanai viņam bija vajadzīgs tieši Zahara jaunākais dēls. Viņš negribēja domāt par savu nesavaldāmo vēlēšanos, patlaban viņā pamazām, bet neapturami modās un brieda akls naids; šis vecis zina, kur atrodas Zahara ģimene, taču tiepsies līdz galam, tās pašas velna asinis vien ir. Viņam pēkšņi likās, ka nodreb mājas sienas un ka nevienmērīga tāla duna saviļņo piesilušo, blīvo istabas gaisu; kaut kur nogalināja, kaut kas apsviedās ačgārni, Makašins to juta, taču visām pasaules nekārtībām un katastrofām viņš spļāva virsū. Viņam bija vajadzīgs Zahara Derjugina dēls Nikolajs, tad vēl varētu dzīvot; Makašins piecēlās, apgāja galdam apkārt un apsēdās Grigorijam Vasiļjevičam blakus.

— Tev, večuk, vairs nav atlicis ne skripatas laika, —-viņš klusā, draudīgā balsī sacīja. — Tas izbiris kā graudi no caura maisa, mums jāšķiras. Saki — kur atrodas vil-cene ar vilcēniem?

— Bīsties dieva, Fjodor, es taču nemeloju, es nezinu. Kopš tās reizes, kā viņus aizdzina uz pilsētu, ne ziņas, ne miņas.

— Labāk jau nu, veci, padodies, neizved mani no pacietības. — Makašins izvilka no kabatas un nolika priekšā uz galda smagu, melni spīdošu revolveri; Grigorijs Vasiļjevičs, pašķielējis uz to pusi, drūmi nosmējās.

— Veltīgi tu viņu biedē, Fjodor, — iejaucās Pelageja Jevstafjevna, — ja jau cilvēks nezina, tad no viņa nekā arī neizdabūsi.

— Izdabūšu, izdabūšu, — Makašins teica. — Nemaisies, krustmāt Palaga, pa kājām, tā nav sieviešu darīšana. Nu, ko vēl te dirni?! — viņš pēkšņi uzbrēca un uzsita ar revolvera spalu pa galdu; Pelageja Jevstafjevna

aizgāja pie krāsns, klusītēm nospļāvās un sāka raust gailošās ogles pie kuldas; pirms kara viņi abi ar vīru labprāt pasēdēja pie patvāra, bet vasarās reizēm izgāja dārzā, turpat blakus burbuļoja un šņākuļoja patvāris, un ne tev kāda trača, ne ļembasta. Viņa palūkojās atpakaļ un pamira.

Makašins bija iespiedis revolvera stobru Grigorija Vasiļjeviča vaigā, un viņi abi skatījās viens otram acīs; Pelageja Jevstafjevna jau gribēja mesties starpā, taču kājas bija zaudējušas spēku un drebēja; turklāt viņa juta, ka šinī mirklī nedrīkst ne kliegt, ne pakustēties, tik saspringts tas bija.

— Vai padosies? — beidzot atskanēja Makašina balss, un viņa lūpas kļuva aizvien bālākas un plaksti raustījās. Makašinam jau sen bija uznākusi vēlēšanās nošaut abus, ir veci, ir veceni, un viņš, daudz nedomādams, tā arī izdarītu, ja nebūtu sava noteikta plāna; apkārt viss bruka, vairs nepalika nekāda stingrāka pamata zem kājām, un tagad viņš it īpaši spēcīgi izjuta, cik ļoti viņam nepieciešams Koja Derjugins, viņš zināja arī, ka šo Kozevu nekādi nepierunās ar labu, un joprojām truli atkārtoja savu jautājumu, aizvien ciešāk spiezdams revolvera stobru te pie Grigorija Vasiļjeviča kakla, te pie auss, bet vecais vīrs stūrgalvīgi apgalvoja, ka nekā nezina; pēc tam tas paņēma revolveri aiz stobra un atstūma to no sevis nost.

— Aizvāc, Fjodor, savu lielgabalu, — viņš klusi palūdza. — Es savu esmu nodzīvojis, nāve mani nebiedē. Ja gribi šaut, šauj arī, bet teikt es tev nekā neteikšu, tāpēc ka nezinu. Un arī tev jau ir pietiekami daudz gadu, tāpat vajadzēs atbildēt cilvēku priekšā, bet kā tu spēsi paskatīties viņiem acīs? Kāpēc tev tie Zahara puikas tā vajadzīgi, atrod pašu Zaharu un ar viņu tad arī norēķinies, tā būs vīrieša cienīga, karavīra cienīga darīšana. Slikti tu, Fjodor, dari, ne dievs, ne cilvēki tev nepiedos.

— Es tev, vecais, gribēju tikai labu, — Makašins teica dobjā balsī, un kurš katrs normāli domājošs cilvēks būtu baidījies viņam ko iebilst, taču Grigorijs Vasiļjevičs šobrīd vairs nespēja būt mierīgs; varbūt visā viņa mūžā bija bijuši kādi trīs vai četri tādi gadījumi, kad viņš tieši tikpat bezbailīgi bija spējis pārkāpt pāri pēdējai robežai, viņš tikpat kā neredzēja Makašina seju, tā it kā slēpās aiz karstas, pelēkas miglas, kaut kur mazliet zemāk vajadzēja būt kaklam; Grigorijs Vasiļjevičs pacēla rokas, pēkšņi strauji it kā sasvērās uz Makašina pusi, un tajā pašā

mirklī blakus noplīkšķēja sauss šāviens un Makašins ska)i iesmējās. Grigorijs Vasiļjevičs atkal sāka atšķirt viņa seju, tā izpeldēja no miglas; pēc acumirklīga sastinguma sāka kliegt Pelageja Jevstafjevna. Grigorijs Vasiļjevičs sajuta, ka viņam gar abiem vaigiem lēnām tek kaut kas silts un slapjš; viņš pieskārās ar pirkstiem pie vaigiem, pacēla pirkstus pie acīm un ieraudzīja asinis, un tad pat vaigos un mutē uzradās sāpes; viņš gribēja pakustināt mēli, bet arī tā bija it kā piepampusi, un tad viņš ar grūtībām pavēra muti un izspļāva uz grīdas biezas, melnas asinis.

— Dodu tev laiku līdz rītam, — viņš sadzirdēja Makašina balsi un pat nepaskatījās uz viņa pusi. — Ja no rīta nepateiksi, pagalam būsi, un nemaz nemēģini mukt, tevi apsargās labāk nekā ģenerāli.

Makašins norāva Grigorija Vasiļjeviča šauteni, kas karājās uz naglas pie sienas, un pagāja garām Pelagejai Jevstafjevnai, kas, sarāvusies kamoliņā, sēdēja ar pelēku seju; kad Makašins gāja garām, viņa parāvās tālāk, bet, izdzirdusi, ka aizvērdamās noklaudz ārdurvis, metās pie vīra un kā aizšauts putns sāka bez kādas jēgas skraidīt ap viņu.

— Ak kungs, viņš taču tev abiem vaigiem cauri izšāvis, nezvērs gatavais, taisni caur muti izšāvis, ak kungs, ak kungs ... Asinis ... Griša, dzi, Griša ... kā tad tā?

Kozevs ar mokām pavēra uztūkušās un sāpošās lūpas, gribēja pateikt sievai «netaisi traci», taču varēja ar mokām tikai nesaprotami paīdēt; Grigorijs Vasiļjevičs atmeta ar roku, aizgāja līdz gultai un apgūlās uz vēdera, uz spilvena tūlīt saziedēja asins plankumi. Pelageja Jevstafjevna steigdamās kaut kā aptīstīja vīra vaigus ar tīru dvieli, atnesa no priekšnama saišķīti asinszāļu, tīri noskaloja, ielika podā, uzlēja ūdeni un iestūma krāsnī; būs labi, asinszāles tūlīt uzvārīsies, un varēs apturēt asiņošanu, kaut nu vēl varētu saņemt dūšu un ielūkoties mutē, apskatīt, vai nav skarta arī mēle; Grigorijs Vasiļjevičs pēc sievas lūguma spēja tikko pavērt lūpas, un viņa nekā nesaredzēja; viņš lūdza padzerties, un Pelageja Jevstafjevna drīzāk uzminēja nekā saprata, ko vīrs vēlas, un, ielējusi tējkannā novārītu ūdeni, sāka uzmanīgi tecināt no snīpja viņam mutē un tūlīt arī pamanīja, ka ūdens līst pa vaigos izrautajiem caurumiem laukā; Grigorijs Vasiļjevičs tikpat kā nekā nevarēja norīt un mēģināja iekārtoties gultā tā, lai ūdens pats ietecētu rīklē.

— Ko viņš no tevis gribēja izdabūt? — Pelageja Jev* stafjevna uzprasīja. — Vai tad tu zini, kur atrodas Frosja ar bērniem?

Grigorijs Vasiļjevičs tikko manāmi pakustināja galvu un palūkojās kaut kur sāņus, un viņa, šaudīdamās ap vīru un vaimanādama, tūlīt pat aizmirsa savu jautājumu; pēc stundām trim Grigorijam Vasiļjevičam sākās karstumi, un Pelageja Jevstafjevna sēdēja vīram blakus, ik pa brīdim mainīdama mitro lupatu viņam uz pieres, slapinādama izkaltušās lūpas un domādama, ar ko lai tagad vīru ēdina: nekā cieta un sausa viņš nevarēja ēst, būtu labi, ja no rīta varētu iedot vistas buljonu, taču ciemā laikam vairs nebija palikusi neviena vista. Stāsta, ka Poļivanovi esot vistas nobēdzinājuši, bet vai tad no viņiem var ko izlūgties, kaut gan neviens jau nav liedzis pamēģināt. Bet tas, ka Fedjka Makašins pavēlēja sēdēt istabā, — lai draud, cik grib; sargs viņiem stāv ārā uz ielas, bet viņa jau nav no lepnajām, aizlavīsies pa dārziem.

12

Makašins aizgāja no Kozeviern, kad jau sāka krēslot; pavēlējis sargam nevienu no mājas laukā nelaist, viņš, ar smagajiem zābakiem sērsnaino sniegu lauzīdams, iznāca pašā ielas vidū; notikušo viņš nemaz nenožēloja, vienīgi juta iekšā smagus drebuļus un tomēr tikai šajā mirklī pilnībā aptvēra, ka viss ir sabrucis galīgi un neglābjami. Agrāk viņš bija domājis, ka robeža jau ir pārkāpta, taču tagad zināja, ka pārkāpis to tikai nupat, ka atpakaļceļa vairs nav un tūlīt pat, nekavējoties jāizdara kaut kas vēl briesmīgāks, citādi viss, kas notika viņā pašā, varēja viņu nogalināt; vēl bija palicis pārāk daudz spēka, un tas smacēja; viņš atrāva vaļā puskažoku, no tā kļuva drusku vieglāk, un viņš devās pie stārasta, visu laiku domādams, ka vajadzētu šo ciemu nodedzināt līdz pamatiem un pelnus izkaisīt pa tīrumiem; viņš nīda pats sevi un ari zemi, kas bija viņu dzemdinājusi; par spīti vieglajam vakara salam, visu bija pārņēmis laisks pavasara gurdums. Pārkāpis stārasta istabas slieksnim, viņš pameta acis apkārt; viņam uzrodoties, divi policisti, viņa padotie, ar mulsi smaidīgām sejām pielēca kājās un sāka pogāt ciet apģērbu; Makašins pamāja ar galvu, lai viņi

paliek sēžam; resnā stārastiene pagrieza pret viņu sasar* kušo seju, nobrauca ar delmu pār savu nosvīdušo pieri, un Makašins ieraudzīja viņas tumšo padusi. Virs galda spoži dega desmitllniju lampa, stārastiene plucināja nokautās vistas, kas bezveidīgā kaudzē gulēja koka silē, gaiss oda pēc svaigi applaucētām spalvām.

— Kur saimnieks? — Makašins, stāvēdams turpat pie durvīm, noprasīja.

— Vēl nav atgriezies, Fjodor Mihailovič, — stārastiene itin žēlīgi atsaucās. — Sazin jods, kur skraida pa ciemu. Laikam jau atkal vācieši vazā līdzi, tie jau tagad virģe-lem vien iet ciemam cauri.

— Tu, Antoņina, paraugi priekš manis kādas trīs, — Makašins, uz sili rādīdams, pavēlēja un sarauca pieri, domādams kaut ko tikai viņam vien zināmu. — Tikai tādas labākas, labākas, nevajag gaunerēties, es šonakt pārgulēšu citā vietā.

Viņš tūlīt pat paņēma vistas, ko stārastiene skubīgi bija ietīstījusi kādā maisaudekla lupatā, izgāja laukā un jau pēc pusstundas stāvēja Po|ivanovu istabā un, runādamies ar Lukerju, kas aiz laipnīgā možuma centās noslēpt savas bailes no Makašina, apsēdās uz sola zem svētbildēm, blakus vectēvam Makaram, un nolūkojās te Maņā, te viņas dēlā — pastīdzējušajā puišelī ar gaišām acīm, bet Lukerja visu laiku centās paslēpt mazdēlu no viņa un mudināja to iet prom gulēt; Makašins gluži labi saprata veco sievu, taču nekā neteica, un tas, ka te visi — vienīgi vectēvs Makars ne — baidījās no viņa, tikai sakairināja vēl vairāk. Tagad Makašins skatījās tikai uz Maņu; viņš zināja, ka Maņai patlaban ir ap trīsdesmit, ciemā runāja, ka pēc Zahara viņa tā arī nav sagājusi ne ar vienu kopā, ne īsti atraitne, ne precēta sieva; viņa bija glīta, to Makašins ievēroja jau pirmajā mirklī; augstas, meitenīgas krūtis, stingri gurni, arī viduklis tievs kā lapsenei; no pēkšņā lēmuma viņam pat mute izkalta, viņš vairs nelikās zinis ne par Lukerju, ne puiku, ne vectēvu Makaru, kas visu laiku vedināja uz vecīgi gudrām sarunām par karu un par to, ka vācieši, šķiet, sākuši laisties lapās. Istabā vārgi spīdēja no konservu bundžas darināta kvēpene; Lukerja galu galā iestūma mazdēlu kaktā aiz aizkara, kur atradās gulta, un klusi par kaut ko sačukstējās ar viņu; Makašins vēlreiz pārlaida istabai acis, visu iegaumēdams; viņš bija atnācis uz šejieni no tukšuma, jau ilgus gadus viņš bija dzīvojis pasaulē viens pats un nu bija atnācis šurpu kā zvērs, senu atmiņu dzīts, tikai viņam vēl bija pārāk daudz spēka, lai nomirtu; viņam sagribējās kaut mazdrusciņ cilvēciskas labestības, un, ja Poļivanovi uzņemtu kaut drusciņ laipnāk, bez skaidri saredzamām izbailēm, viņš varbūt arī atmaigtu un nenodarītu nekā ļauna; taču viņu nevarēja uzņemt tā, kā viņš to vēlētos, viņš pats to saprata un, pagriezies pret vectēvu Makaru, ilgi klusēdams noskatījās tajā ar kaut kādu neapjaustu pateicību par to, ka vecais vīrs vienīgais nav nobijies no nelūgtā ciemiņa un runājās ar viņu kā cilvēks ar cilvēku.

— Gribi, vectēv, es tavā labā kaut ko izdarīšu? — viņš piepeši ievaicājās. — Vēlies, ko gribi, kauču vai no ādas izlīdīšu, bet izpildīšu.

— Man, Fedjka, nekā vairs nevajag, es savu gribēšanu esmu izgribējis. — Pēc tam kad Makašina teiktais īsti nonāca līdz viņa apziņai, vectēvs Makars nozibināja bārdā stipros, līdzenos zobus. — Tu, Fedjka, esi jocīgs, — viņš pabrīnījās. — Ko man tagad vēl gribēt?

— Varbūt kaut ko no ēdamā vajag, — Makašins ieminējās, lūdzoši ieskatīdamies vecā vīra tukšajās, bezkrāsainajās acīs. — Varu dabūt desas, labu maizi...

— Dievs ar tevi, Fedjka, ja jau tev ir, tad atdod bērniem. Bet kāpēc tad man šitādus labumus vēl grūst iekšā, tikai mantu par velti maitāt? ...

— Es tev, vectēv, rīt atnesīšu šņabi, — Makašins priecīgi sacīja, un vectēvs Makars, aptvēris, ko saka, steidzīgi un laipni uzsmaidīja.

— Šņabi, to var, — viņš cienīgi piekrita. — No tā, no šņabja, es tagadiņ, savās pēdējās dienās, neatteiktos vis. Būtu vēl Akirns mājās, bet arī viņu jau pašā sākumā, tūlīt pēc jaunajiem aizrāva kaut kur prom, un kopš tā laika ne ziņas, ne miņas. Bet šņabi, to var.

— Tad jau pavisam labi, — Makašins grūti nopūtās, jauzdams, ka iekšā briest kaut kas nesaprotams un gaišs, tā vien gribējās atspiest pieri pret galdu un sākt vaimanāt kā sievišķim vai kaukt kā vilkam. — Esmu pagalam pārguris, — viņš teica un paskatījās uz Maņu, — nezinu pat, kur nakti pārlaist.

— Es jums tūlītiņās uzklāšu, — gar aizkara malu pašāvās Lukerja. — Es tev, Fjodor Mihailovič, tīrajā galā uzklāšu, sadabūšu pēli, būs silti, droši vien esi savā dienestā pārmocījies, varēsi pēc sirds patikšanas izgulēties.

— Nu nē, krustmāt Lukerja, paldies, — un Makašins lēni pamāja uz Maņas pusi: — Lai uzklāj, rau, viņa. Bet tu labāk izcep vistas, tikai pielūko, neaizgulies, man rīt agri jādodas ceļā.

— Fjodor Mihailovič ...

— Stāvi, māt, rāma. — Maņa panācās istabas vidū.

— Neesmu maziņā, gan tikšu galā. — Viņa pasmējās un nostājās mātei priekšā. — Fjodoram Mihailovičam tā būs patīkamāk.

Varbūt kādu minūti, varbūt arī ilgāk viņi, acu nenovērsuši, skatījās viens otrā, tad Maņa paņēma no krāsns priekšas otru kvēpeni, aizdedza to un paskatījās pāri plecam uz Makašinu; viņš piecēlās un, iziedams Maņai nopakaļ pa durvīm, norāva no vadža puskažoku, uzmeta to uz rokas un, nevilšus palūkojies atpakaļ, ieraudzīja saspringti sastingušo Lukerjas seju un vectēvu Makaru, kas, galvu piecēlis, lēnām kasīja sev pakakli; ne vārda neteikdams, Makašins aizvēra durvis un izgāja cauri priekšistabai, augums pielija ar tīkamu smagumu, un jau otrā istabā, vērodams, cik veikli un ierasti Maņa uzbužina pēli un spilvenus, viņš atspiedās ar plecu pret stenderi un gaidīja. Viņš nebija piedzēries un jutās pavisam labi, un visā viņa izskatā, vērojot Maņu, bija kaut kas no zvēra. Viņa beidza klāt gultu un pavisam mierīgi un rāmi pateica: «Tagad viss kārtībā,» — un, galvu nodūrusi, devās uz durvīm.

— Nu nē, Maņa, — Makašins iesmējās, aizkrampēdams durvis un nostādamies tām priekšā. — Tas mums, Maņa, šodien tikai pats sākums.

—- Man, Fjodor, jāiziet laukā, — viņa stingri pateica.

— Nebaidies, es atgriezīšos.

— Es nemaz arī nebaidos. — Viņš pacēla krampi un pakāpās nost no durvīm. — Tev tur guļ puisēns, gan jau sametīsies žēl dēliņa, kāpēc tad man būtu jābaidās. Ej vien.

Makašins redzēja, ka Maņa piepeši nobāl; mirkli sa-minstinājusies, viņa izgāja laukā; viņš palika pie durvīm un gaidīja, viņš zināja, ka Maņa ienīst viņu, un zināja, ka viņa tomēr atgriezīsies; Maņa patiešām itin drīz atgriezās, pat neiegājusi otrā istabā (Makašins to aptvēra pēc skaņas). Ienākusi iekšā, viņa apsēdās uz sola, Makašins atkal aizkrampēja durvis un aizgāja uz kaktu, kur atradās platā koka gulta, kurā kā apaļas sniega kupenas gulēja uzbužinātais pēlis un spilveni, un ar baudu sāka izģērbties.

— Man varbūt šī nakts vienīgā vien ir palikusi, — viņš it kā pateica, it kā skaļi nodomāja, novilkdams visu līdz pēdējam un aizbīdīdams tālāk kaktā zābakus ar autiem, kas asi oda pēc sviedriem. — Un šī nakts, Mana, pieder tev. — Viņš paskatījās uz Maņu. Ko tu tā sēdi un skaties uz citu pusi? Nāc vien šurp, Maņa, liecies blakus, nenožēlosi.

Viņa pagrieza galvu, Makašins stāvēja gluži kails, vārgajā gaismā kā balts, paplūdis plankums rēgojās viņa slaidais, spēcīgais augums; Maņa nekautrēdamās pārlaida viņam acis.

— Kāpēc tev tas viss vajadzīgs, Fjodor? — viņa klusi uzprasīja. — Ak kungs, vai tu patiešām vairs neesi cilvēks? Tu taču kādreiz skraidīji man pakaļ, gribēji precēt. Es taču neesmu dzīvnieks, Fjodor.

— Bet es esmu dzīvnieks? — Makašins strauji atvai-cāja un piegāja Maņai klāt; no viņa uzvēdīja sakarsuša vīrieša ķermeņa smaka, taču Maņa, galvu atmetusi, lai redzētu tikai seju, turpināja skatīties viņā. — Pietiek, Maņa, netēlo sazin kādu nevainīgo, tu neesi meitene. Varbūt tev vēl viņš prātā? — Makašins noprasīja, ar to domādams Zaharu, tikai nenosaukdams vārdā.

— Jā, viņš, — Maņa, pati negribēdama, dobji atteica. — Un būs prātā vienmēr.

— Kas tad viņā tāds īpašīgs? — Makašins novīpsnāja, vēl aizvien valdīdamies un cenzdamies izlikties mierīgs, kaut arī iekšā jau sāka augt un briest tas neizprotamais, kas pēdējās dienās itin bieži aizplīvuroja acis ar sarkanu, karstu virmu, un tad viņš centās turēties tālāk no citu acīm, iekrita uz mutes gultā un gulēja, kamēr galva atkal apskaidrojās; tagad viņš nedrīkstēja to pieļaut, šī te bija viņa nakts un viņa tiesības. — Labi, Maņa, paldies par to pašu. Es neesmu lepns, — Makašins teica. — Bet tagad ģērbies nost. Šodien tu gulēsi ar mani tā, kā ar savu mīļo Zaharu vēl ne reizi neesi gulējusi, un piesargies! Ja man nesagādāsi vēl lielāku baudu, tu savu maucēnu vairs ne acīs neredzēsi, man tagad viss vienalga. Paņemšu puiku sev līdzi, un tev viņu vairs neredzēt, iztaisīšu no viņa tādu cilvēku, kādu pats gribēšu.

— Zinu, — Maņa šausmās nočukstēja; šīs šausmas iedvesa Makašins, un nebija spēka tām pretoties. — Redzēju, kā tu uz puikiņu noskatījies, kad ienāci istabā, kā alkatīgs zvērs.

Stingām, kokainām rokam viņa atpogāja jaku, atraisīja brunču jostu; Makašins metās palīdzēt, bet Maņa pakāpās nost.

— Es pati, — viņa sacīja, steigdamās un cenzdamās nedomāt par turpmāko, tad apgūlās gultā un uzrāva segu līdz zodam; Makašins tūdaļ apgūlās blakus, un viņa sajuta vīrieša vingro, saspringušo augumu; viņš izstiepās taisns un gaidās it kā pamira, bet arī viņa gulēja nepakustēdamās, cenzdamās nepavirzīties tuvāk pie sienas, un tad viņš klusu iesmējās:

— Tagad, Maņa, atceries, ko tev tikko teicu.

— Atceros, Fjodor, lai dievs tevi soda.

— Pats jau sen esmu sevi sodījis, tu par mani nerūpējies ...

Viņš sajuta uz savām krūtīm Maņas rokas; aukstas, trīsošas — tās bikli taustījās gar viņa augumu, un kvēpenes drebošajā gaismā viņš saskatīja Maņas tukšās, nekā neredzošās acis; sievietes pieskāriens lika viņam sakost zobus un dobji ievaidēties; viņš zināja, ka Maņa nīst viņu, taču dara to, ko viņš grib, ko ir pavēlējis, un viņam bija labi; ar aizvērtām acīm, vairs nespēdams sevi savaldīt, viņš strauji apsviedās, smagi uzgūlās viņai virsū un tūdaļ, it kā būtu atgrūsts, atrāvās nost un apgūlās savā vietā.

— Ej prom, — viņš dobji noteica. — Tu domā par viņu ... maita tāda.

Maņa atspiedās uz elkoņa, sejā parādījās kusls sārtums, viņa skatījās Makašinā plaši ieplestām acīm, un viņš pamanīja tajās nievīgu smīnu.

— Stulbs tu esi, Fjodor, — viņa valdīdamās klusi noteica. — Es nedomāju ne par vienu, jūsu, jākļu, pilna pasaule vazājas. Ja par visiem sāks domāt, spēka aptrūk-sies. Kas man tas Zahars tāds ir? Cukura gabaliņš? Kādu dzīvi viņš man sagādājis? Neieredzu ne viņu, ne tevi, turpat vai visu mūžu bez vīra esmu mocījusies, kālab man jūs, nolādētos, būtu jāmīl?

— Noskūpsti mani, — Makašins aizsmacis palūdza, tajā pašā laikā domādams, ka Maņa melo, un cenzdamies noticēt viņai, jo šajā mirklī tik ļoti gribējās ticēt viņai; Maņa pieplaka pie viņa lūpām vienā rāvienā, un viņš sajuta Maņas vēsās, vingrās krūtis, uztvēra viņas auguma karstās trīsas; Maņa skūpstīja bez mitas, nikni, uzstājīgi, viņš vairs nekā neatcerējās, it kā zaudēja sajēgu, tikai spaidīja un mīcīja Maņu un it kā no tālienes, cauri svelmainai un blīvai miglai dzirdēja atlidojam viņas vārdus, viņam šķita, ka Maņa kaut ko stāsta, un tā’pagāja vairākas stundas, aizjoņoja nakts, viņš izdzirdēja, ka kaut kur tālumā klusi iedziedas gailis, nobijies atkal pievilka Maņu sev klāt un saspieda tā, it kā gribētu sievieti nožņaugt, un tad iegrima tādā kā nemaņā; karsta elpa sitās Maņai tieši vaigā, tad elpa kļuva aizvien rāmāka un gau-saka, un rokas palaida viņu vaļā; Maņa vēl brītiņu pagaidīja un, atbrīvojusies no viņa skāvieniem, atvirzījās nost. Makašins bija aizmidzis, Maņa to redzēja, un viņā dzima smaga, nežēlīga doma, ka Makašinu vajag nogalinātāka tas ir nepieciešams un tas jāizdara viņai. Mana atcerējās, ka istabas_ kaktā stāv visādi dzelzs gabali, ko vectevs Makars savā vecuma mantrausībā tur sakrāvis, domādams, ka tie var pie reizes vēl saimniecībā noderēt. Viņa pagaidīja vēl brītiņu, aizgāja uz kaktu, cenzdamās nedomāt ne par ko citu kā vienīgi par to, ka tūdaļ atradīs piemērotu dzelzs gabalu un tad jau viss būs viegli un vienkārši. Baiļu viņa nejuta, pieņemtais lēmums bija viņu gluži kā sastindzinājis, taču rokas pašas veicīgi un nekļūdīgi darīja savu, it kā dzīvotu nošķirti no viņas; tās sataustīja un uzmanīgi pacēla kādu garu dzelzs stieni; labās rokas pirksti cieši sažņaudza to, pakustināja: nekas pat neiešķindējās. Viņa atliecās taisna un lēniem, slīdošiem soļiem atgriezās pie gultas. Maņa apstājās tikai uz mirkli, lai ievilktu drusciņ gaisu, iekšā kaut kas iekvēlojās, un viņa tūlīt ieraudzīja, saskatīja tumsā, ka Makašins neguļ un cieši lūkojas viņā, pat šķita, ka acīs nodzalkst salts smīns; vienā mirklī viņa visa pārklājās lipīgiem sviedriem.

— Kas notika, Maņa, kāpēc tu pēkšņi apstājies? Sit, — viņš ierunājās viegli aizsmakušā balsī. — Tikai sit tā, lai uz vietas būtu beigts, lai nebūtu jāmokās... Drošāk, Maņa, drošāk, var būt, ka tu man izdarīsi vislabāko pakalpojumu, var būt, ka tieši tam man pašam nepietiek drosmes.

Kamēr viņš runāja, Maņa, pati neapzinādamās, ko dara, cēla roku ar dzelzs gabalu aizvien augstāk un augstāk. «Tagad es sitīšu,» viņa truli un vienaldzīgi domāja, «tagad ņemšu un sitīšu.» Maņa cieši apzinājās, ka viņai Makašins jānosit, jo tikai tā bija iespējams viņu savaldīt.

Pašā pēdējā mirkli viņa nespēkā pakāpās atpakaļ, un dzelzs gabals dobji nobūkšķēja pret grīdu; pēc tā, kas starp viņiem bija noticis, viņa nespēja sist pa atvērtām acīm, un, kad Makašins ierāva viņu atpakaļ gultā, viņa visa drebēja; ari viņš ar savu karsto miesu nevarēja sasildīt Maņu un ar jaunu negausību sāka žņaudzīt un skūpstīt, taču drīz vien sajuta, ka arī pats nekā vairs nespēj, un apsēdās; gar acīm šaudījās līgana tumsa, pleci gurdi nošļuka, kaklā iesprūda rūgts kamols, un viņš baidījās pat pakustēties. Nekad vairs tā nebūs, viņš pats sev teica, un tādēļ, ka šī nakts bija pagājusi tā, kā bija velējies un iecerējis, viņam kļuva vēl smagāk; šī nakts bija strupceļš, kurā viņš bija iemaldījies pēc ilgām un bezcerīgām gaitām, un viņš iedomājās, kaut nu neaizmirstu atnest no rīta vectēvam Makaram šņabi. Viņam pietrūka spēka ienaidam, viņš skaidri un nesaudzīgi iedomāja savu galu, un viss viņā sapinās vienā kamolā; viņš sēdēja un juta, kā pa seju tek asaras, un baidījās tās noslaucīt, lai Maņa to nepamanītu; taču viņa pamanīja, un viņš sajuta uz pleca sievietes roku; Maņa klusi un uzstājīgi piespieda viņu atgulties un nekā pat nepajautāja, un Makašinam ienāca prātā, ka reizēm pakļaušanās ir tik vienkārša un nepieciešama.

— Redzi nu, — viņa sacīja, — tagad tev, Fjodor, jau ir krietni mazāk ļaunuma, cik gan maz cilvēkam vajag, pietiek ar vienu glāstu. Vārgs bābišķis vien esmu, nevarēju nekā izdarīt, bet ar pažēlošanu vien ļaunumam nav iespējams ceļā stāties. Vajadzēja uzreiz... to man visu mūžu neviens nepiedos... Neaiztiec, neaiztiec, Fjodor, vairak mani, — viņa runāja kā pa murgiem, pēc tam no pārciestā satricinājuma apraudājās, un Makašins, bridi pagaidījis, sāka glāstīt sievietes plecus un ar plaukstu sajuta, kā viņa it kā saraujas mazāka.

— Itin nekā tu nesaproti, Maņa, — viņš atteica. — Tu domā, ka tas ir ļoti patīkami, ja bērni mūk no tevis jau

pa gabalu?

— Katram, Fjodor, savs ceļš nosprausts, tikai ne jau katram tas ir tāds kā tavs, to tu pareizi pateici, — viņa pēc brīža piebilda.

— Paklau. — Viņš paslējās uz elkoņa, jaunas domas aizrauts. — Vai nāksi man līdzi? Es esmu spēcīgs, strādāt protu, iztikai, Maņa, mēs nopelnīsim kurā katrā vietā. Vāciešiem es spļauju virsū, vācieti var apvest ap stūri.

Es tevi mīlēšu, ne ar pušplēstu vārdu nepārmetīšu, dzīvību tavā labā nežēlošu.

Viņš runāja, cenzdamies pustumsā saskatīt Maņas seju; viņā bija pamodusies neprātīga, akla cerība, viņam vajadzēja atrast kādu, kas nebaidītos no viņa, nebēgtu jau pa gabalu, un Maņa bija tā, kas nenobijās. Visu nakti ne viņš, ne viņa nebija aizvēruši acu, bet viņiem arī negribējās gulēt, bija pat mirklis, kad Maņai pa īstam, pavisam sievišķīgi, bez kādas apdomas sametās Makašina žēl.

— Ja vēlies, ņemsim puišeli arī līdzi, — Makašins nepacietīgā cerībā ierunājās. — Viņu sauc par Iļjušu?

— Par Iļjušu, — Maņa it kā no tālas tumsas atsaucās, un Makašins drīzāk nojauta nekā sadzirdēja, ko viņa saka. — Vai tu, Fjodor, jucis esi, vai? — viņa pēkšņi noprasīja, cenzdamās runāt mierīgi un saprātīgi, lai Makašins nepamanītu naidu, kas atkal uzliesmoja viņā. — Uz kurieni tad lai bēg, kādā elles purvā lai brien prom no savas dzimtas puses? No sevis, Fjodor, nekur neaizmuksi, bēdz cik bēgdams, savs krusts tomēr jānes pašam, kālab tad vēl nevainīgas dvēseles raut līdzi? Sieviete ir līdzīga kaķim, viņai ir vajadzīga sava pajumte, bez tās viņa nav ne cilvēks, ne puscilvēks.

— Bet es taču varu tevi nogalināt, es tevi viņiem neatstāšu, — Makašins teica, un Maņa saklausīja viņa balsī saltu nežēlību un nodomāja, ka viņš var arī nogalināt, taču nenobijās.

— Galē arī, — Maņa atbildēja, saprazdama un sajuzdama tikai to, ka viņa nedrīkst paklausīt viņa aicinājumam. — Galē arī, Fjodor, — visu, kas manā dzīvē varējis būt labs, šķiet, esmu jau izbaudījusi. Iedomājies, tad ta atradis, ar ko biedēt.

Nekurinātajā istabā bija auksts, un Makašins pamanīja to tikai tagad, ģērbdamies; savu neseno apņemšanos viņš jau bija aizmirsis, aizmirsis arī Maņas teikto un Maņu vispār; viņu bija pārņēmis truls miers, Maņai taisnība, viņam ir pašam savs ceļš, un tas jānostaigā pašarn, bez kaut kādiem kruķiem, uz kā balstīties, kruķi viņam nav vajadzīgi, viņš tagad redzēja šī ceļa nenovēršamību; viņš ies pa to, pašķirdams nakts tumsu tāpat, kā tas bijis līdz^ šim, un viņš nedrīkst spert nevienu soli no tā prorn, viņš bija plosījies tikai tādēļ vien, ka bija gribējis paiet sāņus, bet viss taču ir tik vienkārši, viņam tikai vajag iet tālāk, iet un iet, tā ir samaksa par visu, kas viņam lemts, bet arī citi (šo pēdējo vārdu «citi» viņš uzsvēra ar sevišķu naidu un spēku) ir dārgi par to viņam maksājuši un maksās vēl, jo viņam nav nekādas darīšanas ar visādām gudrībām un zinātnēm un nebūs ari, tā ir tikai tāda muldēšana, ka kaut ko var zināt. Sājā pasaulē taisnība ir tikai zvēram; tāpēc viņš arī neliek mieru citiem, pieradis pie asiņu smakas; viņu pārņēma savādas reibinoši saldas bailes pašam no sevis, kādam velnam viņam vajadzīga šitā pārbiedētā govs Maņa, vēl ir gana laika, viņš te visus pazīst, pat neauglīgā tīrumā divi trīs graudi tomēr uzdīgst, viņš nedrīkst gaidīt, jāpasteidzas, laika vairs palicis tik maz ...

Maņa kā sastingusi sēdēja tumsā uz gultas malas un domāja, ka viņai, ja jau nebija pratusi ar vienu rāvienu izbeigt visu, vajadzētu iet Makašinam līdzi, iekārties kā smagam akmenim kaklā, neļaut ālēties, citādi viņš vēl daudz ļauna nodarīs, diez ko pastrādās... tikai viņa taču nespēs savaldīt, bet sevi un Iļjušu iedzīs postā.

— Maņa, — Makašins teica, vilkdams kājās mitros zābakus un domādams kaut ko savu, Maņu viņš ne dzirdēja, ne redzēja. — Es aizeju, tu nevienu nemodini. — Uzrāvis mugurā puskažoku un aiz paraduma cieši sajozdams siksnu, viņš pie sliekšņa vēl apstājās. — Ardievu, Maņa. Vari domāt par mani, ko gribi, bet es tevi neaizmirsīšu. Ardievu.

— Uzgaidi, Fjodor, — viņa palūdza, — uzklausi muļķa sievieti, sievietes sirds — tā ir pareģone. Liec cilvēkiem mieru, neaiztiec viņus, viņi nav tavā priekšā vainīgi, Fjodor. Nav vainīgi, negrēko aplam, tu pat agrāk izlietās asinis nevari nomazgāt, kālab vēl jāizlej jaunas, asinis taču nav ūdens! Tu, Fjodor, aiz naida esi akls kļuvis, neiedomājies, ka esi vienīgais taisnais, ka pasaulē nav citu ar savu taisnību, ja tev viņu taisnība nav pa prātam. Tā, Fjodor, nav, un tā nekad arī nebūs.

— Man, Maņa, no taviem padomiem ne silts, ne auksts, — Makašins atteica, cītīgi pētīdams kaut ko viņai virs galvas. — Es negribu domāt ne tā, ne šitā, es to nevaru. Man ir pašam savs ceļš ejams... Nostaigāšu savu ceļa tiesu pa zemes virsu kā ļauns velns — un ardievu, cita ceļa man nav, katra atzarīte kā ar cirvi atcirsta.

Makašins vēl pastāvēja un izgāja no istabas, sataustīja ārdurvis un parāva vaļā bultu; viņam sejā iesitās mikls marta rīts, bet arī tas nespēja atvēsināt degošās acis.

Pirms pašas gaismas Grigorijam Vasiļjevičam kļuva vieglāk, Pelageja Jevstafjevna, turpat gultā sēdēdama un ar galvu pret kājgali balstīdamās, mazliet iesnaudās un visu laiku grozījās, mēģinādama iekārtoties ērtāk; pat miegā viņa domaja, ka vajadzēs, līdzko atausīs rīts, aiziet pie Poļivanoviem un izlūgties vistu buljonam, lai būtu, ar ko paēdināt vīru; Grigorijs Vasiļjevičs redzēja viņas vecīgo, krunkaino seju ar aizvērtajām acīm, un viņam bija žel sievas. Tagad paliks pasaulē viena pati, bet kam šajos laikos tādi veci cilvēki vajadzīgi? Cietīs, piedzīvos posta dienas, tāds jau ir cilvēka liktenis, kamēr jauns, tikmēr labi un patīkami, lai dzīve būtu, cik sūra būdama, bet vecumā cilvēks jau galīgi zaudē savu seju. Tomēr aplami tai pasaulē viss ierīkots.

Grigorija Vasiļjeviča uzmanība pievērsās kam citam, neparastam un svešam; viņš piesardzīgi pagrieza seju uz augšu un, acis pievēris, ieklausījās, sirds aiz pārguruma sita dobji un nevienmērīgi. Pelageja Jevstafjevna vēl gulēja, taču arī viņu drīz vien pamodināja rēkoņa un gran-doņa, un viņa nobijusies pielēca kājās; rēca lidmašīnas, istabas logos sitās šaudīgi uguns uzliesmojumi; vai dieniņ, Pelageja Jevstafjevna izbīlī nodomāja, izdauzīs visus logus, ar ko lai tos aizdara, būs jādzīvo kā pelei alā, pa tumsu cits citam acis izbakstīs.

Nometušas bumbas, lidmašīnas aizlidoja, un tūlīt pat kaut kur pavisam tuvu atskanēja šauteņu plīkšķi un ložmetēju tarkšķēšana; Grigorijs Vasiļjevičs, ieklausīdamies šaušanā, apsēdās, cenzdamies nekustināt galvu.

— Tā ir fronte, fronte, — viņš uzbudināts tikko saprotami nočamstināja. — Pienākusi mūsu atpestīšanas stunda, vecenīt, pienākusi, tagad viņiem, nolādētajiem, beigas, — viņš skaļi domāja, cenzdamies nekustināt lūpas, lai atkal neatgrieztos negantā sāpe.

Pelageja Jevstafjevna pienāca pie galvgaļa, paklausījās un, lai gan vārdus nesaprata, tomēr pašu galveno aptvēra.

— Vai, Griša, nesteidzies, nu, nesteidzies, — viņa teica un piesardzīgi nospļāvās pār plecu, — nevajag pirms laika priecāties, nevajag nelabo kaitināt.

Grigorijs Vasiļjevičs nolaida galvu uz spilvena un pierima, griestos skatīdamies; sieva teica vēl kaut ko, bet viņš nedzirdēja; slikti iznāca ar Fedjku Makašinu, viņš

domāja, nesavaldījos, neizturēju, gribēju savu raksturu parādīt, bet varēju arī nerādīt, pieciest, savaldīties, un viss paietu secen. Gribēju būt lepns, un nu tagad jādzīvo ar cauršautu muti, ne vairs kādu kumosu norīt, ne vārdu pateikt, slikti, cilvēkam jāprot savu raksturu turēt grožos, citādi, re, kas sanāk. Viņš taču labi zina, ka Fedjka nebūtu aizticis, ja viņš pats būtu pratis apslēpt savu prieku un arī savu gandarījumu par Fedjkas nevarību, nav labi ērcināt cilvēku, bet tagad jāguļ un jādomā, ko darīt, ar labu viņš mierā neliksies, viņam šitā spēlīte iepatikusies. Iet prom arī nedrīkst, tad jau kļūs galīgi traks, sāks mocīt sievietes un bērnus.

Jo vairāk Grigorijs Vasiļjevičs domāja, jo vairāk uztraucās, visādām sieviešu muļķībām, ļaunā paredzēšanai un sliktām pazīmēm viņš neko lielu neticēja, taču labi zināja un juta, ka celiņš kļuvis par šauru, lai viņi ar Fedjku Makašinu varētu paiet viens otram garām. Lēmums Gri-gorijam Vasiļjevičam uzradās tikpat klusi un nemanāmi, cik klusi un nemanāmi viņš bija dzīvojis, un tūlīt nomierināja viņu. Svētbilžu kaktā zem grīdas dēļa viņam bija noslēptas divas granātas, tagad vajadzēja nogaidīt mirkli, kad sieva novērsīsies, bet tad, kā mēdz teikt, vēl nav zināms, kā viss iegrozīsies un kurš kuru uzveiks.

Uz rīta pusi Grigorijam Vasiļjevičam sagribējās ēst; Pelageja Jevstafjevna tumsā apsēja lakatu, uzvilka vateni un nolēma aiziet līdz Poļivanoviem, viņa pastūma tuvāk ķebli ar tējkannu un, stingri piekodinājusi vīram necelties augšā un gaidīt viņu, izgāja laukā; pūta spēcīgs, drēgns vējš, un viņa pa saplakušo kupenu sīkiem un viegliem soļiem izgāja dārzā. Sniegs pret pavasari bija sagūlies tā, ka cauri tam nebruka, un iešana bija viegla; Lukerja ilgi ieklausījās Pelagejas Jevstafjevnas balsī viņpus durvīm un tikai pēc tam ielaida viņu istabā.

— Sveika, sveika, Pelageja, — viņa steidzīgi Čukstēja. — Saki ašāk savu vajadzību un ej tūlīt prom, pie mums šonakt Fedjka Makašins nakšņo. — Viņa pamāja uz priekšnama durvju pusi, domādama otru istabu, un, atbildēdama uz Pelagejas Jevstafjevnas jautājošo skatienu, tikai nopūtās. — Ko tu tādam padarīsi, atnāca, saka, es pie jums pārnakšņošu, uzklājiet man tajā istabā. Es jau grasījos iet pati, nelaida, preteklis nolādētais, tu, rāda uz meiču, ej un uzklāj tu, Marija Akimovna, bet tu, vecā, sēdi rāma. Priekšnieks, ko tādam padarīsi. Un tā arī vairs nelaiž meiču no turienes laukā, — Lukerja pagaudās, saukādama savu meitu par meiču, kaut gan šis vārds tai sen vairs nepiedienēja. — Kauns un negods, viņai taču jau liels dēls, puika droši vien visu saprot, — Lukerja ierunājās vēl klusāk un pamāja uz krāsns pusi, kur Iļjuša gulēja kopā ar vectēvu Makaru.

— Viņš vakar izspīdzināja manu veco, — Pelageja Jevstafjevna pateica. — Sašāva viņam muti, visu laiku gribēja nez ko izdibināt, bet manējais nekā nezina, ko viņš var pateikt, ja nezina?

— Kungs, apžēlojiesl — Lukerja bailīgi palūkojās uz durvju pusi. — Visapkārt viena slepkavošana, cilvēki par zvēriem pārvērtušies... Ko tad tagad ar viņu, ar sašauto, lai iesāk?

_— Guļ, ko ar viņu citu lai iesāk. Atnācu pie tevis palūgt, varbūt tev kāds gabaliņš gaļas atradīsies, es viņam zupiņu uzvārītu, ko ieēst, lai atsilda iekšas. Est viņš nekā nevar, lai vismaz buljonu padzeras. Es viņam ielietu iekšā, pats jau strēbt nevar, viss līst pa caurumiem laukā.

— Augstais dievs, uzgaidi, Pelageja, es tūlīt, — Lukerja čukstēja. — Tas pats Fedjka Makašins, zvērs nolādētais, vakar trīs vistas atstiepa, pavēlēja izcept brokastīs, kaut viņš, bendesmaiss, ar kaulu aizrītos un nosprāgtu. Es tūlīt iedošu gabaliņu.

Pelageja Jevstafjevna sasveicinājās ar vectēvu Makaru, kas atmuguriski^ ar kāju pakāpienus uzmanīgi taustīdams, norausās no krāsns; netīro lina ūzu dibens bija nošļucis līdz pat ceļiem, taču pats viņš, par spīti saviem deviņdesmit gadiem, bija itin žirgts un tūlīt pazina Pelageju Jev-stafjevnu, pienāca klāt aprunāties, kas jauns pasaulē, taču Lukerja, bīdamās no Makašina, neļāva, iegrūdusi Pelagejai Jevstafjevnai rokās smagu vīstokli, viņa uzdzina vīratēvu atpakaļ uz krāsns, piebilzdama: «Ej, ej, tēv, gulēt, runāšanām vēl nav pienācis īstais laiks...»

Atgriezusies mājās, Pelageja Jevstafjevna ieraudzīja, ka vīrs aizmidzis, elpošana bija mierīga un karsoņa sārtums no sejas pazudis. Cenzdamās netrokšņot, iztīrīja un nomazgāja vistu ķidas un uzlika tās kopā ar sīpoliem vārīties, tad nolēma izvārīt arī dzeramo un nocēla no krāsns augšas maisiņu ar kaltētiem bumbieriem; kamēr tos nomazgāja vairākos ūdeņos, viņa aiz darbiem ir nepamanīja, ka bija pienācis rīts; priekšnamā norībēja smagi soļi, un istabā ienāca trīs vīrieši; pa priekšu pats Makašins, līdz ceļiem garā, melnā plikādas kažokā, ar automātu uz krūtīm, gludi noskuvies un nomazgājies, ne tāds kā vakar.

Pelagejai Jevstafjevnai gluži vai pārplīsa sirds, sāpe iedūra galvā un acīs, viņa ieraudzīja, ka vīrs šajā mirklī pamodās, apsēdās gultā un sāka pogāt ciet ar asinīm notrieptā baltā linu krekla apkakli.

— Nu, vecais, vai izgulējies pa nakti? — Makašins pagājās uz priekšu un savādā, dzidrā un spalgā balsī noprasīja. — Un tu tā ir nezini, kur slēpjas tava krustdēla Zahara Derjugina ģimene? Nekādi nevarēji atcerēties, bija par citu jādomā.

— Nezinu, — Grigorijs Vasiļjevičs noliedzoši pašūpoja smago, ar dvieli biezi aptīstīto galvu, un Pelageja Jevstafjevna ievēroja, ka viņš jau sācis runāt skaidrāk un saprotamāk; viņa metās uz priekšu un nostājās starp vīru un Makašinu.

— Rimsties, Fjodor! — viņa sacīja negaidīti stingrā balsī. — Tev to ne dievs, ne cilvēki nekad nepiedos. Ne tev, ne taviem bērniem ...

Makašins, acu nenovērsis, skatījās vecajā sievietē, un viņa redzēja, ka Makašinam sāk spīdēt acis: tajās uz mirkli it kā ieplaiksnījās zilgana liesma, līdzīga tai, ar kādu deg stipra kandža; pārvarēdama stindzinošo smagumu visā augumā, Pelageja Jevstafjevna paspēra soli uz priekšu, tad vēl vienu, kokaini pacēla roku un lēnām, it kā dievu palīgā saukdama, pārmeta krustu viņam, pēc tam pati sev.

— Sātans! Nešķīstais gars! Esi tu nolādēts kā virs zemes, tā arī viņā saulē! — viņa naidā čukstēja, un Makašins nodūra acis; nebūtu viņa pieminējusi bērnus, viņš, iespējams, būtu iztrakojies un aizgājis, bet tagad to vairs nedrīkstēja darīt; viņš ir atnācis pie Kozeva jau otro reizi un pilnīgi pretēji savai gribai; tagad viņam iešāvās prātā, ka pēc visa šeit notikušā viņš nedrīkstēja neatnākt otrreiz, vajadzēja pabeigt visu līdz galam. Viņš stāvēja un smaidīja, rādīdams baltos zobus un juzdams, ka pat zem kažoka pa muguru notek auksti sviedri; viņam bija licies, ka viņš var izrīkoties, kā vien ienāk prātā, taču tagad redzēja, ka tā nav; viņš negribēja vēlreiz atgriezties_ šajā mājā, bet nu atrodas šeit un zina, kas te notiks. «Ātrāk, ātrāk,» viņš pats sev teica, «nevelc garumā, tu taču tādēļ vien esi atnācis, tāpēc ņem un dari savu darāmo.»

— Es tagad atnācu, lai tevi, veci, nogalinātu, arī es esmu cilvēks, un mans pacietības mērs ir pilns, — Makašins sacīja ar nedabiski sastingušu un tāpēc nedzīvu smaidu nekustīgi cietajā sejā; viņš to pateica tā, it kā tas būtu turpinājums Grigorijam Vasiļjevičam tikko uzdotajam jautājumam, un vecais vīrs pēkšņi skaidri saprata, ka ta, kā viņš pirmīt izdomājis un nolēmis, tā tam arī jānotiek, jo citas izejas nav.

— Iespējams, ka arīesi cilvēks, tikai ne cilvēka radīts, jo tevī nav nekā cilvēciska... vara ir tavās rokās, — Grigorijs Vasiļjevičs apbrīnojami skaidri atbildēja, nejuzdams sāpes ne_ lūpās, ne mēlē. — Tikai tev, Fjodor, no ta vieglāk nekļūs.

# — Izej, vecen, uz brītiņu laukā! — Makašins pavēlēja, aizvien vairāk nobālēdams un nespēdams aiztraukt no sejas tagad jau samocīto smaidu.

-7 Izej vien, Pelageja, izej, — arī Grigorijs Vasiļjevičs palūdza, taču Pelageja Jevstafjevna, krampī savilktos pirkstus pastiepusi, metās pie Makašina, bet viņu tūdaļ saķēra un izgrūda pa durvīm; Grigorijs Vasiļjevičs ar īsu skatienu atvadījās no viņas, atviegloti nopūtas un ērtāk izstiepa kajas.

— Lūdz dievu, veci, — Grigorijs Vasiļjevičs izdzirdēja kaut kur virs sevis Makašina balsi un pat nepaskatījās uz to pusi; it kā paslīdēdams zem vieglās, baltās segas, viņš saņēma ar abām rokām tās augšmalu un uzvilka sev virsū, apsegdams seju un galvu; Makašins salēcās un metās uz durvīm; granāta, ko Grigorijs Vasiļjevičs no segas apakšas bija neveikli sviedis Makašinam zem kājām, aizripoja pie loga zem sola. Makašins iekliedzās, aši nokrita plaudeniski uz grīdas automātam virsū, un tajā pašā brīdī apdullinoši nodārdēja, logiem izbira stikli un istaba pieplūda pilna dūmu. Makašins apstulbis uzlēca kājās un metās pie Grigorija Vasiļjeviča, kas, galvu pacēlis, lūkojās viņam pretim, Makašins vēlreiz iekliedzās aiz bailēm un naida; tikai par mazu mirkli viņš apsteidza Grigoriju Vasijjeviču, kas, gultā piecēlies, gatavojās mesties viņam virsū: automāta kārta, lode aiz lodes, ietriecās vecajā vīrā iešķībi no kreisā pleca līdz pat cirksnim, un viņš nomira; salkani iesmaržojās pēc sadeguša pulvera, un Makašins, nolūkodamies, kā pa segu nevienādiem plankumiem izplūst asinis, aizstūma automātu aiz muguras; priekšnamā nelabā balsī iegaudojās Pelageja Jevstafjevna un sāka lauzties uz durvīm; Makašins nodrebinādamies ar slimīgu, nepārvaramu interesi nolūkojās, kā zem baltās segas izstiepjas un sastingst nogalinātā ķermenis, un Makašinu apsvilināja skaudība par tik vieglu nāvi, par to, ka Grigorijam Vasiļjevičam Kozevam vairs ne no kā nav jābaidās; laukā iedams, viņš pārlaida aklu skatienu vecās sievietes sejai; Pelageja Jevstafjevna, izskrējusi viņam nopakaļ uz ielas, tūlīt pat atgriezās granātas sprādziena savandītajā istabā un, nekā cita neredzēdama, piesteidzās pie gultas, kur zem asiņainās rupja audekla segas gulēja kaut kas izstiepies un garš; pārvarēdama bailes, Pelageja Jevstafjevna pacēla segas malu un ieskatījās vīra sastingušajā sejā; krāsnī beidza kurēties uguns, un viņa pēkšņi nobijās, ka tagad viss būs izvārījies sauss un buljons pagalam; viņa piegāja pie krāsns, buljons un kompots vēl vārījās, viņa pavilka podus nostāk no uguns, bet tad pavisam izcēla laukā; iesmaržojās pēc gaļas viras, un šķērsām pāri visai istabai aizslīdēja melna ēna. Viņa atkal izskrēja laukā; vairāki pajūgi joņoja prom, tie jau atradās ielas pašā galā; viņai šķita, ka tur aizauļo Fedjka Makašins ar savējiem; Pelageja Jevstafjevna atspiedās pret lieveņa stabu un sāka klusi raudāt, viņai vairs nebija ne balss, ne spēka, lai aizietu līdz kaimiņiem un kādu pasauktu palīgā. Un tajā mirklī, kad viņai sabruka visa pasaule (viņa nezināja, cik laika bija pagājis), vecā sieva atkal ieraudzīja Fedjkas Makašina seju ar sa-vaikstītām lūpām, taču turpat arī nodomāja, ka tas nevar būt Makašins, bet ir kāds cits, un saprata, kādēļ tas nostājies viņas priekšā, viņa gribēja pieiet tam klāt un iespļaut sejā. Pavisam tuvu, kādus piecus sešus soļus no viņas uzliesmoja zilganas uguntiņas, un viņa, nesajutusi sāpes, iegāzās tumsā. Pelageja Jevstafjevna nezināja un arī nevarēja to zināt, ka tūlīt pēc tam, kad viņa pakrita, it kā pārdabiska spēka vilkts, no tumsas gausiem soļiem iznāca Makašins. Viņš zināja, ka rīkojas nesaprātīgi, tomēr viņš iznāca un ilgi stāvēja pie nogalinātās večas, juzdams, kā galvā un krūtīs aug augumā tukšums; viņš bija nošāvis šo nelaimīgo veču tikai tādēļ, lai viņa nevarētu nevienam nekā pastāstīt, un nu, gluži kā sasietām rokām un kājām, stāvēja tai blakus, bet gar Kozevu mājas žoga krasi iezīmēto augšmalu un no tumsas palīdušo ābeļu kailajos zaros jau varēja matīt pelēku, staignu rīta gaismu. Makašins ar sāpošām acīm palūkojās apkārt un sāka kāpties atpakaļ; valdīdams lamas, kas par varītēm lauzās laukā, viņš pieliecās un, automāta salto dzelzi nejuzdams, strauji devās prom, bet Pelageja Jevstafjevna palika guļam, kā gulējusi.

Pirmais viņu ieraudzīja Iļjuša; Lukerja pēc tikko pavadītās nakts, kas pēkšņi bija padarījusi viņu pavisam

vecu, aizsūtīja mazdēlu palūkot, kā klājas kaimiņiem, un viņš tad arī atrada Pelageju Jevstafjevnu uz muguras pakritušu guļam netālu no lievenēm. Pa gabalu nesapratis, kas tas ir, Iļjuša pieliecās un ieraudzīja neveikli saliekto roku un sirmos, asiņainos, pie sniega piesalušos matus.

Iļjuša, vai sastindzis no pēkšņās nāves briesmu sajūtas, sāka kāpties atpakaļ, tad paskatījās apkārt un, uzveicis ledusauksto stingumu krūtīs, pa galvu pa kaklu metās uz mājām.

— Nošāvušil Nošāvuši! Vecmāmuļu Palagu nošāvuši! — viņš kliedza, gluži balts aiz pārbīļa, kamēr viņu nesatvēra mātes rokas; viņa apskāva dēlu, cieši piespieda puikas galvu sev pie krūtīm un sāka kaut ko stāstīt; izrāvies no rokām, Iļjuša paskatījās mātei acīs, raudulīgi samirkšķināja acis, un tad Maņa vēl ciešāk piespieda viņu sev klāt; bija aizvadīta drausmīga nakts, vēl drausmīgāk tā bija beigusies, taču dēla dēļ viņa būtu bijusi gatava uz vēl ko_ lielāku, šajā izpūrušajā, stiegrainajā puišelī bija patvēries viss labākais, viss gaišākais, ko dzīve viņai devusi, un tikai vienīgi viņa zināja, ka citādi nebija iespējams dēlu glābt.

14

Pēc nedēļas vienā rāvienā noskrēja palu ūdeņi, taču tieši dienu iepriekš fronte pienāca pie Gustiščiem un te apstājās; vācu ierakumu otra līnija gāja tieši cauri ciemam; netīri, pārguruši vācieši augām dienām un naktīm raka ierakumus, mobilizēja šajā darbā gan bērnus, gan večus, gan sievietes, bet pēc tam, kad stāvoklis kaut cik nostabilizējās, visus iedzīvotājus no piefrontes joslas aizdzina simt kilometrus dziļāk aizmugurē. Tas notika kādā no klusām maija naktīm, tieši tad, kad pļavās pilnā sparā smaržoja saplaukušie ziedi. Ap to laiku Gustiščos vairs nebija palicis nevienas veselas mājas, daudzas bija nodegušas, pārējās nojauktas blindāžu būvei; taču vēl pirms tam, otrajā un trešajā dienā pēc Grigorija Vasiļjeviča Kozeva nāves, Fjodors Makašins izālējās pa Gustiščiem pēc sirds patikas, un tie, kuri palika dzīvi, nemūžam neaizmirsīs, kā no visa ciema nesa viņam ēdamo un kandžu un kā trenca uz nopratināšanu Gustišču iedzīvotājus — pārbiedētas sievas un meitas, večus un pusaudžus. Sajās divās dienās 70 t viņš iztincināja vismaz cilvēka trīsdesmit; pārbiedētos gustiščiešus dzina pie viņa, it kā meklējot pēdas kopā ar bērniem izbēgušajai Jefrosiņjai Derjuginai. Šķita, ka no Makašina izplūst tādi kā viļņi; ar novājējušu seju, viegls un straujš, viņš ar vājprātīgām acīm kādu brīdi cieši nopētīja atvesto cilvēku, tad sāka iztaujāt, kas viņš ir, ar ko kopā dzīvo, un pratināmais, atguvies no pirmā izbīļa, nosauca tēvu un māti, brāļus, bet Makašins visu laiku meta aplinkus lokus, nekādi nespēdams rast atbildi uz savu visnepieciešamāko un visgrūtāko jautājumu. Viņš it kā vēl un vēlreiz pārbaudīja vienu un to pašu domu, ka starp viņu un itin visiem pārējiem cilvēkiem ir radusies nepārvarama plaisa.

Otras dienas pievakarē viens no gados vecākajiem policistiem, kuri veda cilvēkus pie Makašina uz pratināšanu, neizturēja un drūmi pateica savam pāriniekam:

— Paklau, Ostap, kas te īsti notiek? Vai tad mums vairs galīgi nav ko darīt? Nāve deguna galā, bet mēs lokam kandžu.

Viņi paskatījās viens otram acīs, un otrs, ar rudiem bārdas rugājiem noaugušu seju, filozofiski noteica:

— Laikam jau paredz savu galu, tas, Matvej, nav uz labu. Es pa ausu galam esmu dzirdējis, ka mūsu priekšnie-ciņš jūt savu pēdējo stundu tuvojamies. Viņš ar nāsīm jūt mitru zemi dvašojam. Matvej, paklau, Matvej, — viņš pēc brītiņa turpināja, — arī mums būtu tā kā laiks ... apdomāties.

— Lai viņš iet elles ratā! — pusbalsī par Makašinu no-šķendējās otrs un nikni parāva uz augšu biezo augšlūpu. — Tā vien skaties, ka sāks ripot galvas, bet viņš kulsta mēli, atradis īsto laiku!

Diena sliecās uz vakara pusi, un istabas kaktos jau krājās netīras ēnas. No Makašina pēc pratināšanas iznāca Nastasja Pļuščihina tik izaicinošā izskatā, ka policisti pat satrūkās, viņa no visa spara aizcirta durvis, pēc tam parādījās pats Makašins — rūpīgi aizpogātās drēbēs, no bārdas rugājiem apzilējušu seju un pārsteidzoši nekustīgām, mierīgām acīm; viņš nekā nebija sevis labā atklājis, nebija atradis nedz mierinājumu, nedz atbalstu; viņa stunda bija situsi un arī jau beigusies, un cilvēki viņam vairs nebija vajadzīgi, viņš tikai saspringti ieklausījās pats sevī; tur bija tukšums, pilnīgs tukšums, un viņš rāmi, ar lūpām vien pasmaidīja.

705

23 — Liktenis

— Zināt ko, puiši, — Makašins gausi sacīja, — pucē-jiet uz ašāko no šejienes prom, kurp acis rāda, jūs neesat redzējuši mani, es nepazīstu jūs. Dzirdējāt? — viņš noprasīja, uzmanīgi ieklausīdamies tikpat kā nepiekļūstošajā kaujas dunā, kas nāca aizvien tuvāk. —- Citādi būs par vēlu. Veicīgi! — viņš piebilda, mazliet atmetis galvu. — Visur plūst asinis, visur asinis, viss apriebies.

Makašins izgāja uz lievenēm, un tūdaļ viņam pretim metās kāds ķēmīgs stāvs vaļā pavērtā apģērbā; viņš parāvās atpakaļ, ar pēkšņi notirpušo roku gar pistoles maksti grābstīdamies un pūlēdamies to atpogāt, tikai tas viņam nekādi neizdevās, — augumu kratīja mokoši drebuļi.’

— Fedjka, Fedjka, — viņš izdzirdēja sievietes balsi, kas pārsteidza ar savu siltumu un maigumu. — Es atnācu pie tevis, Fedjka.

— Kas tu tāda esi? — Makašins noprasīja, drebēdams un ieskatīdamies atnācējas kalsnajā, savādajā sejā, ko apstaroja maigas, dīvaini mirdzošas acis; pēc šīm acīm viņš arī atcerējās, kas tā tāda ir. — Fekluša, — viņš teica, pagurdams no pierimušās baiļu lēkmes. — Muļķa Fekluša!

— Stāsta, ka tu pievācot meitas, — Fekluša tādā pašā mierīgā balsī turpināja. — Es tad nu atnācu, atnesu tev dāvanu ... še, Fedjka, Še, ņem, — Fekluša ar vari spieda viņam rokās mazu, netīru vīstoklīti. — Ņem, tas tev sirds iepriecināšanai, sirds iepriecināšanai, neslaktē vairs cilvēkus, neslaktē, Fedjka, svētā dievmāte tev to nepiedos.

Pateicības jūtu varā par muļķītes vārdiem Makašins satvēra Feklušas tievās, netīrās rokas un pieplaka pie tām ar sakarsušo seju; viņš juta, ka sācis raudāt un nekādi nespēj valdīt asaras.

— Rokas sāp, Fedjka, nespied, — viņa sacīja ar to pašu bērnišķīgo skaidrību balsī. — Ņem vīstoklīti, ņem... Tu esi baismīgs, Fedjka, ja ieraudzīsi sevi — pats pārbīsies. Ja pagadās, tu neskaties pats uz sevi, neskaties, baigi, baigi...

Piespiedusies gandrīz vai klāt un tikpat kā neelpodama, Fekluša pārmeta viņam krustu, un viņš klusēdams paņēma vīstoklīti, samocīti pasmaidīja par prieku viņas acīs, bet muļķīte piepeši līdz nepazīšanai pārvērtās, atrāvās nost un, klusi iekliegusies, aizskrēja prom; Makašina ausīs vēl aizvien skanēja viņas vārdi «baigi!», «baigi!», un viņš neatskatīdamies aizsoļoja uz pretējo pusi; pa tukšo, piesalušo ceļu viņš izgāja laukā no ciema, plānais ledus spirgti skraukšķēja zem kājām, un viņš steidzās, tagad viņam šķita, ka tā pati nepārvaramā plaisa starp viņu un cilvēkiem, ko tā ari neizdevās aizbērt ciet, it kā bija iemitinājusies viņā pašā, un tā traucēja, dedzināja, bet drīz vien viņam jau sāka likties, ka tā slīd pa ce|u viņam pa priekšu. Vajadzēja pēc iespējas ātrāk pārkļūt pāri šai plaisai, tā atradās tepat netālu, kaut kur priekšā, taču viņam šķita, ka tā aizvien pavirzās tālāk, viņš vairākkārt redzēja to turpat vai pie kājām — kā tādu strauju, spīdošu pavedienu, taču tas allaž izslīdēja no kāju apakšas, un viņš, laiku pa laikam nosvīdušo pieri slaucīdams un juzdams sirdī nepatīkamu saltumu, steidzās vēl ašāk; viņš zināja, ka panāks to un tad varēs arī kaut ko grozīt uz labo pusi, taču tas nedevās rokās, un viņā pamazām radās un sāka augt augumā bailes; viņam vajadzēja to panākt un pārkāpt tam pāri, bet tas kā sudraboti zilgana spraudziņa visu laiku slīdēja pa ceļu viņam priekšā. Stāt, viņš sev viltīgi pavēlēja un apstājās, arī plaisa nodrebēja un apstājās; stāt, stāt, viņš teica, acis piemiedzis, un, cerēdams šo plaisu apkrāpt, sāka, elpu aizturējis, zagties tai klāt; plaisa stāvēja uz vietas, viņš pacēla kāju un, jau svinēdams uzvaru, pamira; plaisa tieši šajā mirklī noraustījās un lēcieniem aizjoņoja prom; viņš iekliedzās, metās tai skriešus pakaļ un atkal aizturēja elpu, kad tā jau bija pavisam blakus. Nesteidzies, nesteidzies, viņš sev pavēlēja un, viss sasprindzis, priecādamies un aizelsdamies, kliegdams aiz prieka, atkal metās uz priekšu un atkal apstājās, un sāka raudzīties apkārt, viņš bija pazaudējis šo slīdošo pavedienu, tas bija pagaisis tumsā, un nu viņš vairs nezināja, kurp jāiet. Priekšā kaut kas pavīdēja, kaut kas pelēks sakustējās, un viņš atkal sāka zagties tam klāt; viņš skaidri redzēja, ka uz ceļa guļ kaut kas garš, tas izskatījās pēc miroņa, kas pārsegts ar līķautu. Makašinam atausa atmiņā baltā sega un vecā Kozeva taisnais ķermenis, saltas, nepārvaramas ziņkārības dzīts, zinādams, ka to darīt nedrīkst, viņš tomēr piegāja klāt un pacēla līķauta stūri; viņa priekšā sēdēja dzīvs bērns, gadus piecus vecs puišelis ar svaigu seju, glītā linu kreklā ar puķēm izrakstītu apakšmalu, Makašins bija pārsteigts, kaut kur viņš šo puisēnu jau bija redzējis, taču pieskarties tam baidījās. Viņu pārņēma vēl neizjusts maigums, un aizžņaudzās kakls, viņš pietupās zēnam blakus, pūlēdamies nomierināties, viņam vajadzēja nomierināties, viņš to zināja; tad nodomāja, ka bēgošā plaisma bijusi laimes zīme;

viņš kaut ko pajautāja zēnam, kas pēkšņi bija kļuvis tik tuvs un mīļš, taču zēns neatbildēja, tikai skatījās viņā dzidri zilām un mokoši pazīstamām acīm, bet jau nākamajā mirklī zēns it kā sāka mirdzēt un saruka maziņš.

Makašins, priecīgi pārsteigts, noraudzījās tajā, gan pazīdams, gan baidīdamies pazīt; tad saspringa, sagatavojās lēcienam un, rokas uz priekšu pastiepis, lēca, triekdamies ar krūtīm pret ceļu, un cauri visam augumam izšāvās neganta sape. Pāri laukam vējš aiznesa savādu, tukšu vaidu, kas nemaz neatgādināja cilvēka vaidu.

Četrdesmit trešā gada pavasarī kā nekad pirms tam aktivizējās pretdarbības spēki; uz neizmērītajiem un nesaskaitītajiem ceļiem rādītāji aizvien biežāk pagriezās uz rietumiem, uz pretējo pusi, nekā kara sākuma posmā; Krievijas ceļi, simtiem tūkstošu karavīru, tanku un mašīnu pārpildīti, radīja nežēlīgi skarbu un aizraujošu ainavu, kā milzīgā spogulī tajos bija saskatāms tas lūzums, kas bija iestājies karā, un pat visparastākā to dienu parādība, kad vienalga kurš — sibīrietis, uzbeks vai latvietis — ar savu pārpūlēto karavīra plecu nepacietīgi stūma uz priekšu samalstītā ceļa dangā iestigušo lielgabalu, mašīnu vai pajūgu ar šāviņiem, jau tika neizdzēšami ierakstīta vēsturē, kurš katrs no viņiem varēja arī nesasniegt uzvaras augstienes, taču ikviens savu spēku robežās un pat pārkāpdams tām pāri lauza ceļu pretim šīm augstienēm.

Hitlera ieceres un spēki, kas tās iemiesoja, bija amorāli, cilvēka būtībai galīgi nepieņemami. Sociālā evolūcija nepiedod vēsturisku aklumu ne tikai atsevišķiem darboņiem, bet arī veselām tautām un valstīm, kuras šie darboņi ieveduši maldināšanā. Pienāk tāds brīdis, kad iedarbojas jutīgs un precīzs mehānisms, un vairs ne Hitlers, ne arī tam uzticamās un tuvākās aprindas nespēj izprast vienas, tad otras, un tad arī trešās sakāves patiesos cēloņus; pēkšņi noskaidrojas, ka pretiniekam ir stabils pārākums gan aviācijas, gan tanku, gan citas tehnikas ziņā. Lomas mainās, un tad, nespējot palūkoties uz notikušo ar skaidru saprātu un objektivitāti, sāk izgudrot (sev pašiem par attaisnojumu) citu pēc citas dažādas versijas par izdaudzināto neizprotamo krievu cilvēka dvēseli, kaut gan viss noslēpumainais izskaidrojams ar citu sociālo, revolūcijas nodrošināto dzīves veidu, ar citu vadību, ko tauta izvirzījusi no savām visdziļākajām dzīlēm un kura līdz ar to pārstāv un aizstāv tautas patiesās intereses, ar citu morāli un tikumību, citu cilvēka vērtības izpratni, citiem uzskatiem par viņa aicinājumu.

Iedzīvotājus no Gustiščiem vācieši evakuēja rīta pusē; vispirms visus sadzina nelielā, kilometrus divus no priekšējām līnijām attālā ozolu birzī, no tās ceļš veda gar dziļu ieplaku, kurā šur tur vēl plaiksnīja ūdens, un tāpēc cilvēkus prom no frontes līnijas varēja aizvest pavisam nemanot. Jau krietni pavecs sanervozējies vācu virsnieks, kas izrīkoja evakuāciju, un stārasts Torobovs, kas visu laiku trinās ap viņu, apstaigāja milzīgo, savu pusotra tūkstoša cilvēku lielo pūli; virsnieks aiz ieraduma gribēja nostādīt visus kārtīgā kolonnā, taču apjukušās sievas nekā nesaprata, skraidīja nopakaļ bērniem, un nelīdzēja ne dunkas, ne laižu zvēlieni; visi bija apkrāvušies ar paunām, un visi gluži kā pēc komandas nodrebēja un ierāva galvu plecos, kad kaut kur tuvumā sprāga kāds aizmaldījies šāviņš, bet sprāga tie itin bieži. Frontes līnija atradās kilometrus trīs no šejienes, kā viena, tā otra puse lāgu lāgiem uzsāka apšaudīšanos; virsnieks pēdējo reizi paskaidroja stārastam, ka iedzīvotāji jāaizved četrdesmit piecus kilometrus dziļāk aizmugurē, uz Ņežitjas un Cornojas ciemu rajonu un tur jāsaņem no vietējās varas iestādēm turpmākie rīkojumi, un — pats galvenais — viņš skaidroja, nav pieļaujamas no vietējo iedzīvotāju puses nekādas nelojālas izdarības pret vācu varas iestādēm un vācu armiju; atbildība par to visā pilnībā gulstas uz viņu, uz stārastu To-robova kungu; klausīdamies virsnieka lauzītajā valodā, bet tas laikam iedomājās, ka labi runā krieviski, Torobovs nenieka nesaprata, viņam gribējās vienīgi tikt ātrāk prom, bija jau pavisam gaišs, un ilgāk vairs nedrīkstēja kavēties. Virsniekam bija vienalga, vai šajā burzmā cilvēki, sievas un bērni cietīs vai necietīs, un Torobovs saprata, ka Vācietim, no sava viedokļa raugoties, ir taisnība, taču tas nebūt netraucēja viņam skaisties un klusītēm izmēdīt vācieti, nolamājot to klusībā vispēdīgajiem vārdiem; viņš soļoja aiz virsnieka, pa dubļiem slīdēdams, skatīdamies apkārt un brīnēdamies, cik gan cilvēks var būt mantkārīgs un pat pēdējā brīdī sakraut sev virsū visādus krāmus, re, Rudais Volodja ar savu Varečku nez kādēļ stiepj līdzi lielu cinkotu sili, Volodja ar lencēm uzsējis to sev uz muguras, bet Nastasja Pļuščihina pagrābusi līdzi čuguna podu spaiņa lielumā. Viņai blakus Torobovs ieraudzīja vectēvu Makaru ar garu, smagu kūju rokās un melnu dēli padusē (stārasts tikai pēc brīža atjēdzās, ka vectēvs Makars savācis sev līdzi svētā karavīra Ivana ikonu, bet ne jau tas piespieda Torobovu atpalikt no virsnieka). Blakus vectēvam Makaram stāvēja Jefrosiņja Derjugina kopā ar diviem dēliem, lakats viņai bija apsiets līdz pat acīm, abi dēli skatījās kā vilcēni. Caur Torobova smadzenēm šajā mirklī izskrēja veselām gūzmām visādu domu: viņš labi atcerējās, kā Jefrosiņju ar bērniem aizveda uz pilsētu, zināja, ka vēl pirms dažām dienām viņu vai ar uguni meklēja Makašins. Stārasts pirmajā mirklī jau gribēja sasveicināties, bet tad savaldījās; lai nu vācieši runāja par pagaidu atkāpšanos ko runādami, aiz laba prāta tomēr neviens neatkāpjas, un neviens nezināja, kas notiks turpmāk. Torobova acis sastapās ar vectēva Makara acīm, izšķīrās Jefrosiņjas un viņas dēlu liktenis, un viņi abi to it labi saprata; Torobovs novērsās un vienaldzīgi, bet tā, lai cilvēki to ievērotu, pagāja garām, vai tad maz kas var gadīties šitādā jūklī, visu taču nepamanīsi, bet ar slepkavībām lai nodarbojas Fedjka Makašins, ja tas viņam vēl nav apriebies. Jau no tālienes stārasts atskatījās vēlreiz; šajā brīdī vectēvs Makars, ar plaukstu aizasarojušās acis slaucīdams, uzmundrinoši pamāja Jefrosiņjai un, redzēdams, ka viņa uztraucas, piebāza savu seju tuvāk, lai labāk redzētu.

— Nekas, nekas, — viņš teica, — šitais tagad nekā nedarīs, tas savu ādu sargās. Par tevi un par mazajiem ir samaksāts papilnam. Nelaiķis Grigorijs man vienam uzticējās (vectēvs Makars neveikli pārmeta krustu), kur viņš tevi ar mazajiem pēc tās bēgšanas noslēpis. Pat savai sievai Pelagejai, tagadiņ arī jau nelaiķei (vectēvs Makars atkal pārmeta krustu), nekā netika teicis. Man bail, saka, vectēv Makar, lai nu gan ir uzticama dvēsele, tomēr sievišķis, mēle viņai kā kulstīkla. Bet kas tad man? Es jau tā esmu trīs dienas nāvei parādā, tādu taču neviens vācietis par pilnu vairs netur. Paņemu maizīti, dieva dāvaniņu, bišķīti kartupeļu, Iļjušku, delveri, patrencu kur prom un nesu jums uz Lakstīgalu gravu — kāda kuram daļa, uz kurieni tāds vecs cilvēks steberē. Var būt, ka iet nomirt? Kādi brīnumi tik nenotiek, un kam tas varētu ienākt prātā, ka Kodeļu Fomkas pamestais pagrabs var vēl noderēt. Kas tad tas, ko? — Vectēvs Makars pagrieza ar spalvām kā ar sūnu aizaugušo skrimstalaino ausi un ieklausījās. Tieši šajā mirklī kaut kur vairāku verstu attālumā smagi un gari ievaidējās zeme un tūlīt pat pa tum-sājām debesīm, kas klājās pāri ieplakai, ar apslēptu draudīgu šņākoņu aizšāvās gaiši palsas švīkas; daudziem šķita, ka tur debesīs brīkšķēdama sabrūk kāda mūžsen stāvējusi siena. Skaņa, kas nāca no augšas, bija neparasta, biedējoša, daudzi pieliecās un nepaguva ne attapties, kad jauns rēkoņas vilnis un biežu sprādzienu grandi atskanēja no tās puses, kurp rādīja debesīs ievilktās, nu jau izlocījušās un izplūdušās švīkas; šķita — kāds sagrābis zemi un rāvieniem to purina.

— Mūsējie, mūsējie šauj ar «katjušām»! — pūlim pāri aizlidoja skaņa, priecīga balss. — Viņiem tagad ir tādi jauni lielgabali! Izskatās, ka sākuši bliezt uz Marijas mazciemu, tur patlaban vāciešu kā siļķu mucā! Stāsta, ka šitā «katjuša» visu nodedzinot, kauliņi vien pāri paliekot!

— Gana gvelzt! — Torobovs uzkliedza, apklusinādams trokšņot sākušos cilvēkus un bailīgi palūkodamies apkārt.

— Laiks doties ceļā, bet jūs te pasakas stāstāt. Ašāk, ašāk!

Beidzot pūlis devās ceļā, un vectēvs Makars nez kā bija nokļuvis pašā kustīgās cilvēku masas priekšgalā. Tiesa, viņam nekāda cita nesamā nebija, vienīgi karavīrs Ivans uz smagā cipreses dēļa, taču soļoja viņš, savam vecumam par spīti, apbrīnojami viegli; Lukerjai likās, ka viņš kaut ko saka, un viņa pārjautāja, jo cieši turēdama aiz rokas Iļjušu, kas visu laiku dzirās izrauties un aizmukt no vecāsmātes.

— Skaitu lūgšanu, — vectēvs Makars bargi atbildēja.

— Trenc mūsējie vācieti, pieveikuši tomēr. Bet tu ej, ej savu ejamo, nemaisies pa kājām.

— Kaut nu savējie aiz kļūdīšanās nesabumbotu, — Lukerja bažījās, — vajadzēja pa tumsu, bet šiem, nešķīsteņiem, bija jāsagaida gaisma, kuru katru brīdi taču saulīte uzlēks.

— Savējie savējos nebumbos, — vectēvs Makars atteica.

— No augšas labāk redzams, kur kurējais ir.

Debesis virs dziļās ieplakas jau bija kļuvušas pavisam gaišas; cilvēki, izstiepdamies aizvien garākā virtenē, tikpat kā nerunāja vai arī sarunājās čukstus un, ja kur ieraudājās bērns, atskatījās un, pašiem negribot, sāka rāties; izejot no ieplakas, vectēvs Makars piespieda svētbildi vēl ciešāk klāt un skarbi, ar apbrīnojamu spēku balsī, tā, ka sadzirdēja visi, kas atradās viņa tuvumā, sacīja:

— Daudz esam pārcietuši, izcietīsim arī šito. Ved mūs, Ivan karavīr, laukā no tumsības valsts. Tauta, lai bendē to cik bendēdami, glabā sevī slepenus dzietus, lai ar šiem dzietiem atdzimtu no jauna. Svētī mūs, Ivan karavīr, tālākajam moku ceļam!

— Vai tiešām tu, vectēv, tici šim dēlim? — kāds turpat blakus pavaicāja; viņš nepazina, kam pieder šī skaļā balss.

— Es neprasu, ko tava dvēsele vēlas, un tu neaiztiec arī mani, — vectēvs Makars noteica vairāk gan pats sev un nebilda vairs ne vārda; klajajā laukā pūta drēgns vējš, un cilvēki, iznākuši no ieplakas, sāka justies nevarīgāki; viņus apņēma kveldīga rīta dzidrums, kas bija pilns apslēptu, niknu un pretrunīgu spēku un dzinuļu, tas it kā stūma viņus laukā no sevis, un viņi bija saskatāmi tālu visapkārt; atkal piespiezdamas daudzus no bailēm ieraut galvu plecos, debesis vēlreiz trauksmaini un vareni iešņācās, tajās atkal aizšāvās straujas, blāvam zibenim līdzīgas šautras, un šī kustība debesīs ar īsiem pārtraukumiem turpinājās minūtes divdesmit, un ik reizi aiz tuvīnā meža, pašā vācu tanku daļu un cita rezerves karaspēka biežņā, uzbangoja nepieredzēts uguns vilnis, sadedzinādams savā ceļā visu dzīvo un mirušo; pēc tam no austrumiem, no tās puses, kur pāri dūmakā ietītajam apvārsnim jau bija pakāpusies saule, parādījās liels pulks lidmašīnu, tās aizdrazas virs pašam gustiščiešu galvām, un cilvēki, nelikdamies zinis par vāciešu un stārasta kliedzieniem, klupdami grieza galvas atpakaļ un pēc tam ilgi cerību pilnam acīm pavadīja lidmašīnas.

BĒRZU DZIESMA

1

Katram cilvēkam, katram notikumam tā attīstībā un tapšanā ir savas robežas; gadās taču tā, ka cilvēks visu laiku dzīvo garīgā un fiziskā līdzsvarā, jūtas jauns un spēka pilns un tad patrāpās kaut kāds nieka sīkums, traukā iepil pēdējais piliens, un uzreiz sabrūk visa noturīgā, gadiem ilgi ievērotā kārtība; vieni procesi, tie, kuri līdz šim snauda un par kuriem nemaz nenojauta, aktivizējas, iznāk priekšplānā, un otrādi — tas, kas bija skaidri redzams līdz pēdējam mirklim, kas bija pats galvenais, pēkšņi pierimst un pagaist, un jau pavisam drīz neviens vairs ir neatceras tos vētrainos spēkus, kuri kādreiz saistīja uzmanību un radīja apbrīnu; piepeši visi ierauga, ka tieši šis konkrētais cilvēks vairs nav jauns un ka visa augšupeja viņam jau sen beigusies. Tādi paši pārejas momenti, tikai uz labāko pusi, ir arī jaunībā, kad no vakar vēl neveiklās, pastīdzējušās pusauga meitenes it kā vienā mirklī sāk izstarot noslēpumaina pievilcības gaisma, un kopš šī brīža viņai jau ir cits aicinājums un citas tieksmes, un pavisam citāds ietekmes spēks. Šādi lūzuma posmi ir ari tautu kustībā, karos un revolūcijās, tikai ar to atšķirību, ka, pārkāpusi pāri vēl vienai smagu pārbaudījumu robežai un novēlusi no pleciem kārtējo nelaimi, tauta kļūst jaunāka citā, pilnasinīgai attīstībai nepieciešamā uzbrāzmojumā; kaut arī vēl nepilnveidojas agrāk aizsākušies procesi, tomēr jau rodas arī jaunā iedīglis, sāk pamazām rādīties vēsturiskā likteņa kārtējais pavērsiens, un, jo dzīvīgāka ir tauta, jo kardinālāk un ātrāk notiek šādas nomaiņas.

1943. gada svelmainajā jūlijā pie Kurskas un Orlas loka nogranda neganti niknās kaujas dārdi, šķita, ka no nepieredzēti milzīgajām tanku masām, kas sastapās tuvcīņā, ieliecas zeme, bet gaisa kaujās sabrūk debesis; šajā laikā krietni vien sarukusī Derjuginu ģimene ar kara gados, šķiet, nemaz nepārvērtušos veco Avdotju priekšgalā atgriezās savā, kādreiz apdzīvotajā, bet tagad galīgi izpostītajā mājvietā. No visa ciema, kur kādreiz skaitījās pāri par trīssimt māju, bija palikušas deviņas un arī tās bez jumtiem, taču Derjuginiem palaimējās, viņu mājvietā, netālu no sakropļotā augļu dārza vācieši bija izrakuši lielisku ērtu zemnīcu ar piecām pārseguma kārtām; zemnīcas būvei bija iztērēts daudz koku; vecā Avdotja pieliecās, ieskatījās iekšā un nosēcās vien aiz pārsteiguma, aplūkodama pārsegumā ieguldītos resnos ozola baļķus, pēc tam aiz savādi priecīga un sūra saviļņojuma apraudājās un saka sunīt vāciešus.

Pirmās dienas pēc atgriešanās pagāja priecīgā steigā; atmīnētāji pārbaudīja katru stūrīti un vāca laukā mīnas, bet vakaros it kā pašas no sevis sākās ballītes; uzradās ermoņikas, meitas to pavadījumā dziedāja un dejoja ar sapieriem atminētājiem, bet pēc tam ienira tumsā, lai pačukstētos; uz ballītēm gāja arī Jegors ar Nikolaju; Jegors bija savam vecumam neparasti lieliem kauliem, ar pieauguša vīra nosvērtību, un vecākās meičas, sastapdamas viņu, reizēm nolūkojās uz pusaudzi pavisam citādām acīm nekā agrāk un ķircinādamās sauca viņu par «brūtgāniņu», un viņš, allaž apmulsdams, centās uz ašāko lasīties prom. Turpretim Nikolajs bija smalkiem kauliem un izdilis; vecā Avdotja ievēroja, ka pēc atgriešanās dzimtajā krāsmatā viņš aizvien biežāk un biežāk apstājas un iegrimst domās un arī vāciešu grāmateles, ko bija atradis zemnīcā, allaž pētī un burto; šādās reizēs acis viņam nebija kā bērnam, bet, pēc vecās Avdotjas izteiciena, tādas kā ne no šīs pasaules. Katru papīra strēmelīti, uz kuras bija kas uzrakstīts krievu valodā, Nikolajs pievāca un izlasīja, bet pēc tam salika lielā šāviņu kastē; lāgiem viņš ņēmās visu to kārtot un kraut atsevišķās kaudzītēs un visu laiku kā pieaudzis rauca savas gaišās uzacis. Vecā Avdotja, cik nu spēdama, centās neizlaist mazdēlus no acīm, visapkārt mētājās dažnedažādas kara mantas, ieroči un šāviņi; Jegors atrada pļavā vācu karabīni, pievāca piecas cinka kastes ar patronām un visu laiku sapņoja, ķa ies pīļu medībās.

Lielākie puikas bija iemācījuši Nikolaju skaldīt malku ar tola palīdzību, un vecā Avdotja ik reizi pēc tam dzinās viņam pakaļ ar koku, bet vēlāk pierada, kaut ari pukojās un sūrojās tāpat kā agrāk; taču pa naktīm viņai bija patiesi grūti, nomāca tumsa; viņa pūlējās atgainīt domu, ka dēla vairs nav starp dzīvajiem, un tad ņēmās lūgt dievu; daudz viņa domāja par vecākajiem mazbērniem Ivanu un Aļonku, tāpat arī par vedeklu, kas no ģimenes tika atrauta pavisam nesen, pirms mēnešiem diviem, kad vācieši ar varu aizdzina jaunākās sievietes rakt ierakumus un aiztrenca tās kaut kur uz Dņepras pusi. Lai gan agrākajā dzīvē bija gadījies visādi un vecajai Avdotjai bija vajadzējis savu reizi novērsties un slepus notraust pa asarai apsmulētā pakulu priekšauta stūrī, taču līdz ar karu vecie sīkie aizvainojumi un errastības aizmirsās, un nu tagad, kad viņa bija palikusi ar diviem puikām viena, viņai šķita, ka labāka cilvēka par Jefrosiņju pasaulē nav bijis: ir laba saimniece, vecā uzbudinājusies uzskaitīja vedeklas īpašības, ir nekad veltīgi strīdu neuzsāka, bet par bērniem nav nemaz ko runāt — gan apkopti, gan pieskatīti, un kas par strādnieci — pa visiem Gustiščiem izdaudzināta, lai nu kam, teica, bet Zaharam sieva ko vērts, strādā kā zirgs ...

Lai cik īsas ir vasaras naktis, taču veca cilvēka miegs — vēl īsāks, un Avdotja pēc pusnakts izdomājas par visu ko. Gan pati savu jaunību atceras, kas bija aizskrējusi pavisam nemanot kaut kad aizsenos laikos, viņa tikko bija iekāpusi sešpadsmitajā gadā, kad tēvs izdeva pie divdesmit trīs gadus vecā kaimiņu puiša, bet pēc gada jau piedzima pirmais, tad cits pēc cita pārējie, — nepagūst viens nomirt, kad šūpulī jau pīkst nākamais. Taču no visiem vienpadsmit viens vienīgs Zahars palika, gan viņa izstaigājās pēc padoma pie pūšļotājām, gan aizbrauca kopā ar vīru uz pilsētu pie daktera, bet nekas nelīdzēja.

Guļ vecā Avdotja tumšajā zemnīcā, dzird, kā turpat blakus pa miegam klusi šņākuļo mazdēli, un tas viņu mazliet nomierina. Zemnīcā gaiss smacīgs, liek elpu ciet, lodziņš šaurs, tam ārpusē aizbērts priekšā zemes valnis, tik tikko var gaismu samanīt; vecā Avdotja prāto, ka vajadzētu zemi norakt, lai gaisma un gaiss tiek klāt, taču nevar galīgi izšķirties, baidās. Var taču visādi gadīties, var būt, ka vēl vācieši atkuļas atpakaļ un sāk bumbot; bēdas un rūpesti visus iemācījuši skatīties tālāk uz priekšu. Starp citu, ielūkoties nākotnē, kaut vai līdz nākamās ziemas vidum, vecajai Avdotjai ir bail: ar ko lai paēdina puikas, kā lai iztur ziemu? Viņa atkal sāk domāt par vedeklu, un viņai liekas, ka aiz durvīm vistas kļuvušas nemierīgas, uznāk bailes, ka tām nepielavās klāt sesks, un viņa iet tāpat vienā kreklā apskatīt, kas tur ir; gailītis ar vistiņu tup savā vietā, būrī, un vecā Avdotja, ar basajām kājām pakāpienus taustīdama, iznāk no zemnīcas pavisam un, atvērusi vēl otras durvis, salīgi nodrebinās, visapkārt klājas migla; laikam lietus ilgi nebūs, vecā Avdotja nospriež, pa-gājusies dažus soļus nostāk un sajutusi ar kājām aukstu rasu.

Debesis jau aizzīmējusies ausma, austrumu pusē, virs tālajiem Sļepņas mežiem, debesis kļuvušas manāmi palsākas; nobiedēdams veco Avdotju, blakus iedziedājās gailis — un vēl tik skaisti un skanīgi, ka likās — visā pasaulē daudz kas piepeši pārvēršas; nekur nedzirdēja ne mazākā troksnīša, vienīgi šī putna balss, no kuras viss nešķīstais pamūk no zemes virsas.

Pārmetusi krustu, vecā Avdotja vēl brītiņu paklausījās, kā klusītēm šalc ābeles, un atgriezās zemnīcā, taču aizmigt vairs nevarēja un, tikko kļuva gaišāks, saģērbās un atkal izgāja laukā. Viņā it kā pamodās mūžsenais zemnieka ieradums celties pirms gaismas un apdarīt mājas soli, taču tagad nebija vairs ne govs, ne aitu, ne cūkas un arī krāsni nevajadzēja kurināt, jo krāsns nemaz nebija, un vecā Avdotja kā dieva nepieņemta klīda pa dārzu, tad, izdzirdusi, ka Rudā Volodjas mājas pusē šķind kaut kādi dzelzs gabali, aizgāja apskatīties, ko viņš tur dara, parunājās ar viņu un, atgriezusies mājās, sāka domāt par mazdēliem.

Brāļi, kaut arī no dažādām dzimtām cēlušies, bija apbrīnojami līdzīgi, un vecā Avdotja, reizēm atpūzdamās no nepārtrauktās rīkošanās un raizēm, skatījās mazdēlos un domāja, ka viņi abi ir gluži kā dvīņi, — tik ļoti vienādi nopietnas dažreiz bija viņu sejas, tam par iemeslu bija uzacis, kas abiem jau no dzimšanas bija saaugušas kopā, tikai vienam kviešu krāsā, otram — tumšas. Tas nu gan vecajai Avdotjai ne sapņos nebija rādījies, ka viņa apradīs ar savu likteni, ar to, ka viņas vecāko mazdēlu Ivanu aizdzīs uz Vāciju un viņš tagad nepārnāks, ka būs jānoņemas ar mazākajiem, kamēr tie paaugsies, un jāpamāca viņi, un jādomā, ar ko lai viņus diendienā paēdina un kā lai iemāca dzīvot. Taču domā vai nedomā, puikām vajadzīgs tēvs, vienīgi tad ir kaut kāda jēga, bet šitā — lai dievs dod kaut galus savilkt kopā. Laiks aizskries, ka ne pamanīt, ņemoties gan ar šo, gan to, un tad Jegoruška būs jau apsievojies, aizies dienestā, bet Nikolajs — par viņu nu gan nekā nevar zināt.

Diena iesākās un aizritēja savā gaitā; mazdēli iestrēba šķidru miltu putriņu un aši vien kaut kur pazuda, vecā Avdotja to ir nepamanīja. Piemetusies pie zemnīcas durvīm, pusaklās acis piemiegusi un šuvekli deguna galā turēdama, viņa pūlējās salāpīt Jegora bikses. Lielā lāpām-adata tikai ar mokām bija izdurama cauri netīrajam, ap-skretušajam audumam un buru audekla ielāpa gabalam. Vajadzēs Jegoram piekodināt, lai iztaisa pāri zemnīcas durvīm nojumi, viņa domāja, eku, Rudais Volodja pat žogu visapkārt uzcēlis, ir no sniega pasargās, ir siltums labāk patversies, vējš tā neizaurēs. Labi, ka puikas satiek, visu, ko dabū rokā, kā kurmji velk uz mājām. Un vēl vajadzētu sagādāt kurināmo, jāpasaka Jegoram, ka Rudais Volodja sameistarojis ratiņus, ja tiktu pie tādiem, nebūtu nekādu bēdu, varētu gan malku pievest, gan ko citu. Vakar Rudais Volodja, pati redzēju, veselus divus baļķus atdabūja mājās, vilka abi ar Varečku atspērušies, kā zirgi. Jāpasaka Jegoram, lai aiziet, paskatās, puikam laba galva, kazi, ņem un samunstierē pats.

Vecā Avdotja, kā jau kurš katrs dzīvs cilvēks, zināja visu, kas notiek ciemā, un atcerējās visu kopš pašas bērnības, kad no kolhoziem vēl nebija ne miņas, toties bija lielkungs Avdejevs Fjodors Aņisimovičs, viņa pati, būdama vēl baskājis skuķēns, strādāja pie šā par dienas algādzi, ravēja bietes, un šis kopā ar pārvaldnieku bričkā apbraukāja laukus. Arī Rudo Volodju viņa atcerējās vēl kā zēnu, pēc tam kā puisi, bija varens negantnieks, meitas nekur no šā glābties nevarēja, bet pats bija ruds kā apsvilis, mati liesmoja vien. Nez kādēļ viņa Volodju lāgā neieredzēja un arī tagad neko labu par viņu nedomāja, juta pat zināmu skaudību: ciemā runāja, ka viņš nez kur atradis mašīnu ar pamestu vācu kurpnieku darbnīcu un saņēmies bezgala daudz visādu apavu piederumu — gan zābaku galvas, gan pazoles, gan stulmus — un tagad varētu nodzīvot vēl vienu mūžu un tik un tā pāri paliktu, bet kāpēc gan viņam tas viss būtu vajadzīgs, vecā Avdotja nosodoši domāja, ne pašam bērnu, ne mazbērnu, tikai divi ar Varečku, tikai savai mutei vien jāgādā. Un vēl klīst valodas, ka valdība drīz sākšot ņemt nost visus vācu krāmus, būtu nu atraduši un atņēmuši ari viņam, bet vai nu pie šā ko varēs dabūt, droši vien noracis kaut kur mežā.

Vecā Avdotja pacēla acis no šuvekļa un saausījās, viņai likās, ka sadzirdējusi Nikolaja balsi, un, no vietas nepiecēlusies, sāka lūkoties uz ābeļu pusi, taču tūlīt gar zemnīcas stūri uzradās ari pats Nikolajs, sāka raustīt veco Avdotju aiz piedurknes un no uztraukuma skaļi uzsauca:

— Vecmāmuļ, vecmāmuļ, ašāk! Mani Jegorka sūtīja, tur atraduši kartupeļu lauku. Dod žigli maisu, cilvēku saskrējis, ka biezs! Ašāk, vecmāmuļ, ašāk!

— Pagaidi taču, — vecā Avdotja īgni noteica, bet pati itin veicīgi stenēdama un pūzdama piecēlās. — Kur lai es tev to maisu rauju? Divi vien jau mums ir un tie paši aizņemti, vienā lupatas, otrā tāpat visādas grabažas sabāztas.

— Ašāk, vecmāmuļ, ašāk, — Nikolajs iesaucās, aiz nepacietības netīrās kājas suinīdams, un vecā Avdotja nu jau pati sāka steigties, pēkšņi tik ļoti sagribējās izvārīt kartupeļus, ka pat pakrūtē iesāpējās aiz vēlēšanās ieelpot vārītu kartupeļu smaržu, un ja vēl varētu iemērkt karstos tauciņos un tad mutē, iemērkt — un mutē.

Avdotja nokāpa lejā zemnīcā un no maisa izbēra kaktā konservu bundžas, ko Jegors bija mežā atradis; Nikolajs raušus izrāva maisu viņai no rokām un aizdrāza, lēkdams pa diviem trim pakāpieniem reizē, bet vecā Avdotja aizgāja pārraudzīt savu saimniecību: vistu un gaili, kas pagaidām bija vienīgie pa visu ciemu, vecā sieva pamatoti baiļojās par to dzīvībām un ik pa brīdim spalgā un skarbā balsī — tā, ka varēja dzirdēt pa visu ciemu, — ņēmās aicināt tos mājās. Viņai kabatā allaž turējās sauja kaut kā ēdama, un tādēļ vista ar gaili bija pieraduši pie viņas balss un, to padzirdējuši, ko kājas nes, joza uz zemnīcu, kaklus caur nezāļu stublājiem kā čūskas staipīdami. Vecā Avdotja bija pieradinājusi tos ēst no rokas, turklāt centās, lai vista dabūtu vairāk, bet gaili stumdīja prom un saukāja to par «turku» un «badrīļu». Kaut arī veča aiz paraduma daudz klaigāja un gānīja savu spārnaino saimniecību, tomēr viņa mīlēja vistu un gaili un savā sirdī lepojās, ka viņai vienīgajai pa visu ciemu ir savas vistas, un kaimiņu sievas jau kuro reizi bija aizsākušas valodas, ka tad, ja vecajai Avdotjai uzradīšoties arī cālēni, derētu iegādāties kādu pārīti aizsēklim. Vecā Avdotja nevienam ari neatteica, jo vista bija sākusi dēt, kāds desmits olu jau bija uzkrājies, un viņa aizvien posās aiziet uz pilsētu un pārdot tās, lai iegādātu sāli un ziepes, ja paveiksies. Derētu arī kaut kur sadabūt pāris simtu ķieģeļu krāsnij, laiks jau būtu uzmūrēt, citādi nepagūsi ne lāgā apgriezties, kad būs sals klāt, vajadzēs vien palūgt Rudo Volodju, kazi, varbūt par vācu šineli (vadmala taču tikpat kā jauna) uzmūrē ar. Vecā Avdotja jau ne vienu reizi vien bija aptaustījusi un apskatījusi šo šineli, kas bija paredzēts samaksai par krāsni (bija gauži žēl atdot), un domāja, ka tad, ja nevajadzētu mūrēt krāsni, no tā varētu pašūt labu labo apģērbu Jegoram; ciema viņā galā Marjana šo to šuj, turklāt viņa ir no mātes puses patāla radiniece, cerams, ka necik dārgi neplēsīs.

Pārliecinājusies, ka vista ar gaili ir sveiki un veseli, vecā Avdotja atkal lāpīja Jegorkas bikses, tad ķērās pie cita darba: paņēma veco, krāsmatās atrasto cirvi, kam Jegorka bija ielicis kātu, un sāka cirst dārzā vecos stubļus, siet nelielos saišķos un nest un kraut tos pie zemnīcas durvīm kaudzē, lai ziemā varētu ērtāk paņemties. Lai nu kāds, bet tomēr kurināmais. Viņa sasēja pāri par simt saišķu un, rokas uz krustiem turēdama — tā tomēr šķita vieglāk, — ar mokām atlieca sāpošo muguru; kopš tās dienas, kad viņi atgriezās dzimtajā vietā, jau pagājušas vairāk nekā divas nedēļas, un ierastā dzīve ar visām tās rūpēm bija padarījusi mundrāku gan viņu pašu, gan arī mazdēlus. Krustus braucīdama, vecā Avdotja tikai uz mirkli iedomājās par sevi un vecumu, tad, pārlaidusi vērīgu aci dārzam, kas bija pilns nezāļu stubļu, kurus līdz rudenim noteikti vajadzēs izraut, bet zemi uzrakt, jau sāka apsvērt, kur viņa pavasarī ko iedēstīs, — kur sīpolus, kur burkānus un bietes, un kur viņai augs gurķi un tomāti. Varētu arī kādu mēriņu labības iesēt, ja vien izdotos sadabūt graudus sēklai. Tas viegli vis nenāksies, taču visi runā, ka palīdzēs un sēklu atsūtīs kaut kur no Urāliem un no Sibīrijas, bet, ja jau viss būs labi un vācietis atpakaļ netiks, tad zemīte pati sēklu izaudzēs, eku, aug taču visādas zāles un koki — ne sēti, ne stādīti; tāpati* ņās arī tirgū pēkšņi nez no kurienes uzrodas galdiņi ar sēklām un tās pārdod vai nu pa karotītei, vai pa vienai, gadās arī, ka cauri ciemam iziet kāda veča, ar sainīšiem apkārusies, un tad jau var nopirkt sēklas no viņas. Sēkla — tā jau nez no kurienes pārstaigā visu zemi un nez kur arī pazūd, kad pēc tās vairs nav vajadzības. Tādējādi izlēmusi, ka gan jau pie sēklas kaut kā tiks, vecā Avdotja atcerējās, ka klusā vietiņā paslēpusi piecas vācu lāpstas ar apbrīnojami gludi nodarinātiem kātiem; tās nu gan katrā ziņā jānoslēpj citur, viņa pati sev sacīja, citādi vēl kāds ņems un aizstieps, tagadiņ lāpsta katram vajadzīga, bet pavasarīgā būs zelta vērta. Viņa jau sāka apraudzīties, kur varētu lāpstas nobāzt, lai tās mitrumā nesabojātos un nesarūsētu, taču šajā mirklī parādījās Jegorka, kas, trijos līkumos saliecies, stiepa pusmaisu kartupeļu; sabāzis kartupeļus aiz krekla un tā apakšmalu ar abām rokām pieturēdams, aiz viņa ar priecīgu un svinīgu seju neveikli soļoja Nikolajs. Vecā Avdotja tūlīt nolēma, ka vajadzēs katrā ziņā atlasīt kādu spaineli sīkāko kartupeļu sēklai un pierakt padziļāk, tā, lai pat vislielākās vajadzības brīdī būtu grūti piekļūt klāt. Viņa palīdzēja Jegorkam pie zemnīcas durvīm nocelt maisu no muguras un tūlīt ieskatījās tajā. Kartupeļi bija vēl mitri, iesārti; Nikolajs izbēra savus no azotes un kabatām turpat zemē, un vecā Avdotja salasīja visus vienā maisā, tad padomāja un izbēra laukā — lai saulītē apžūst. Jegorka ar Nikolaju paķēra tukšo maisu un aizgāja atkal, bet vecā Avdotja atnesa ūdeni un nolēma izvārīt drusku kartupeļu, un, kad Jegors ar Nikolaju atgriezās, iedeva viņiem ēst. Kartupeļiem bija par maz sāls (vecajai Avdotjai vairs bija atlikusi tikai kāda mārciņa, un tāpēc viņa to ļoti taupīja), taču abi brāļi ēda nekurnēdami, ar baudu un priecīgu prātu. Vecā Avdotja izlika no apdrupušā poda savā bļodiņā atliekas un, smaržīgos garaiņus ieelpodama, sāka ēst. Viņa apēda visu līdz pēdējai drupačai un nopūtusies sacīja:

— Būtu nu aizgājuši pie Rudā Volodjas, viņš sev uztaisījis ratus ar diviem riteņiem. Pat malku var atvest. Tu, Jegoruška, varbūt arī varētu kaut ko tādu sameistarot, Koļa tev palīdzētu, jo kā tad lai bez ratiem iztiek? Bez ratiem nekādi nevar, ja nu kāds baļķis jāatved vai kas. Vai kartupeļi tai tīrumā vēl ir palikuši?

— Šodien pret vakaru vairs nebūs, — Jegors atbildēja un caur pieri palūkojās vecajā Avdotjā, gribēdams, lai arī viņa saprastu teiktā svarīgumu. — Mēs ar Ko|u tūlīt iesim atkal.

— Es ari iešu līdzi, — vecā Avdotja steidzīgi sacīja, — ko tad es tā tukšā sēdēšu. Kauču pudu salasīšu, arī tad labi, būs kādu nedēju ko ēst...

Viņa sāka steidzīgi posties, pat traukus pameta nemazgātus, un visi trīs līdz pat vakaram noņēmās pa kartupeļu lauku, pārrakņādami zemi un uzlasīdami bumbuļus, ko vēl šur un tur gadījās atrast, un pa visiem kopā salasīja gandrīz pilnu maisu.

Nākamajā dienā Jegors ar Nikolaju aizgāja apskatīt, kā Rudais Volodja taisījis savu divriči, pēc tam Jegors ar Ni-kolaja palīdzību sāka meistarot sev tādu pašu. Noderīgus riteņus viņi atrada sagrautajā, ar nezālēm aizaugušajā bijušajā mašīnu un traktoru stacijā, no turienes atstiepa arī asi, un trešajā dienā ķerra bija gatava, ar to varēja vest gan smagus bluķus, gan ko vieglāku, un abi brāļi tūdaļ ari izmēģināja: atveda no MTS krāsnij simtus trīs ķieģeļu, ko bija izlauzuši no sagrautas mājas pamatiem, bet vakarā, par spīti nogurumam, Nikolajs atkal ilgi čabināja trīs četrus gadus vecās avīzes, šķirstīja lopkopības rokasgrāmatu un fizikas mācību grāmatu, viņš sēdēja, lūpas kustinādams un pieri kā vecis saraucis. «Ir gan nabadziņu dievs piemeklējis,» vecā Avdotja klusēdama pažēloja puiku; jau pirms tam Jegors bija izgatavojis no šāviņa čaulas kvēpekli, bet degvielas brāļi bija sadabūjuši veselus divus spaiņus no mežā pamestā vācu tanka, vecā Avdotja rēķināja, ka petrolejas pietiks visai ziemai, un tāpēc, pametusi acis uz kvēpošo uguni, nekā neteica, tikai aiz paraduma nesapratnē paskatījās ar savām pusaklajām acīm Nikolajā un nodomāja, ka puišelim gauži vajadzētu pavairāk sātīga ēdiena.

Piekopusi savu nelielo saimniecību, viņa apstājās zemnīcas vidū, paklausījās, kā pukst un knosās Jegors, kārtodamies uz guļu, un atkal, žēlām acīm palūkojusies uz Nikolaja pinkaino, pār grāmatu noliekto galvu, grūti nopūtās.

— Stāsta, ka Rudais Volodja esot kaut kur atradis vāciešu darbnīcu. Runā, ka sagrābis veselu mašīnu visādu kurpnieku mantu, atvilcis uz mājām un apracis dažādās vietās. Cilvēki runā, ka Varečka jau skraidot uz pilsētu, uz tirgu, pa divi simti rubļu par pazolēm vien plēšot. It kā Pļuščihinu Nastja esot redzējusi.

Kamēr vecā Avdotja runāja, Jegors apklusa, ieklausīdamies un atcerēdamies, ka vakar bija redzējis Rudo vectēvu, kad pats slēpis citā vietā savu karabīni; Rudais vectēvs ar lāpstu rokās kaut kur gāja, un viņam tūliņ bija ienācis prātā slepus paieties līdzi.

— Un vēl kūma Fetiņja viņdien teica, ka drīz vien valdība nākšot ar pārmeklēšanu, ņemšot nost kara mantas. It kā esot tāda pavēle, ka visas trofejas jānodod valdībai, — vecā Avdotja itin pareizi izrunāja neparasto vārdu «trofejas», kaut arī mirklīti paminstinājās. — Es tad viņai arī pateicu, ka pie mums nav ko meklēt, lai meklē pie citiem. Būtu ņēmuši un papurinājuši Rudo Volodju, kāda velna pēc viņam tik daudz zagtu mantu vajadzīgs?

Tā kā neviens no mazdēliem nekā neatbildēja, vecā Avdotja pagriezās pret kaktu, kur bija piekārusi atrasto pus-sadegušo pie brīnumdarēm pieskaitītās Tolgas dievmātes svētbildi ar galīgi apbirzušu seju, noskaitīja vakara lūgsnu un, smagi pūzdama, sāka kārtoties uz naktsguļu; drīz vien viņa apklusa, un Jegors savās ielāpainajās Jinu apakšbiksēs, kas tikko sniedzās pāri ceļiem, veikli nošļūca no lāviņas.

— Koja, paklau, Koļa, tu dzirdēji, ko vecmāmuļa teica? — piegājis pie brāļa, viņš čukstēja. — Par Rudo vectēvu? Ņemsim un pasekosim, kur viņš visu slēpj.

Par ko tu runā? — Nikolajs nesapratnē skatījās brālī un iztriepa uz pirkstiem nokļuvušos kvēpus pa visu seju. — Par Rudo vectēvu un pazolēm?

— Ja varētu atrast, kur viņš slēpj, tu taču dzirdēji, tirgū dod divsimt rubļu par pāri. Sanāktu sālij, un vēl varētu pudus sešus labības ziemai iegādāties.

— Tā taču, Jegor, sveša manta, — Nikolajs, pieri saraucis, iebilda, — es jau tāpat zinu, kur viņam viena kaste ierakta, — viņš pēkšņi sacīja, — viņam uz kādas ābeles vēl āboli vienā pusē karājas, nu, un es vienvakar biju tajā uzrāpies.

— Nevelc taču garumā, saki ašāk, — Jegors vairs nelikās mierā, aiz nepacietības raustīdams savas apakšbikses, kas turējās vienā lielā, kādreiz laikam baltā, bet tagad līdz tumšam spīdumam noberztā pogā, un Nikolajs, pašķielējis uz kaktu, kur gulēja vecā Avdotja (viņam šķita, ka tur nočab), saka runāt vēl klusāk.

— Es sāku čamstīties ar rokām pa zariem, — Nikolajs teica, — nekā taču nevar redzēt. Dzirdu — kāds sāk kāsēt, nu un es apklusu. Pēc tam redzu, ka Rudais vectēvs kaut ko ierok zemē pie tās ābeles. Es tur kādu stundu nosēdēju, domāju, ka odi mani apēdīs, vecmāmuļa vēl taujāja, kāpēc man acis aiztūkušas.

— Aiztūkušas, aiztūkušas, tu labāk pasaki — vai to vietu atceries?

— Turpat, drusku sāņus no ābeles, — Nikolajs atbildēja, grāmatā skatīdamies.

— Ejam, — Jegors kategoriski sacīja un, uz vienas kājas lēkādams, sāka vilkt bikses. — Tikai klusāk, nepa-modini vecmammu.

— Uzgaidi, Jegor, — Nikolajs vārgi iebilda un, steidzīgi čukstēdams, atkārtoja, ka tā taču ir sveša manta, jo to atradis Rudais vectēvs, taču Jegors viņā nemaz neklausījās; viņš aši apģērbās, un pēc brīža abi jau izgāja no zemnīcas, rudens vēsumā drebinādamies un ar basajām kājām mīņādamies; pulkstenis varēja būt ap vienpadsmitiem, tikai ciema viņā galā vēl skanēja balsis.

— Tur atminētāji ar meitām knakstās, — Jegors gluži kā pieaudzis noteica un nožāvājās. — Viņas jau trešo dienu pa astoņām verstīm līdz Sļepņai mēro, pie mums mīnas jau izlasītas. Malkinu Aņuta viņām par barvedi uzmetusies, Mitja partizānis jau pirms kara viņai pakaļ staigāja. Kad viņš aizviņdien pārradās mājās un uzzināja par Aņutu, solījās viņai atminētāju dēļ kājas izraut un galvu apgriezt otrādi. Viņam, stāsta, esot četras ribas izņemtas, un tāpēc no kara galīgi palaists mājās.

Jegors atnesa lāpstu, tad, kaut ko iedomājies, iedūra to zemē, pavēlēja Nikolajam pagaidīt un pazuda tumsā; pēc īsa brīža viņš atgriezās ar vācu karabīni plecā un, gauži apmierināts ar sevi, pateica Nikolajam, lai seko. Abi devās pāri ielai uz Rudā Volodjas māju; pa debesīm traucās mākoņi, lāgiem atsegdami zvaigznes, no izpostītās mašīnu un traktoru stacijas puses skanēja ūpja piesmakušie brēcieni. Nikolajs jau bija aizrāvies ar Jegora iedomāto nakts pasākumu, un, kad viņi nokļuva Rudā Volodjas dārzā, Nikolajs aizveda Jegoru pie vecas ābeles, kas stāvēja pie paša žoga, un parādīja vietu; Jegors noņēma no pleca karabīni un atdeva to paturēt Nikolajam, bet pats ķērās pie lāpstiņas un pavisam drīz uzdūrās kaut kam cietam.

— Ir! — viņš aiz uztraukuma piesmacis pačukstēja. — Laikam kaste, smaga pēc velna ... Uzmani, uzmani kārtīgi, citādi noķers, Rudais vectēvs, pats zini, ir viltīgs, kā zvels, tā skausts pušu.

Nikolajs, lai labāk pārredzētu, pakāpās soļus piecus nostāk, tuvāk pie Rudā Volodjas zemnīcas un vēl drošības labad pietupās; labi, ka patlaban ciemā vairs nav neviena suņa, viņš nodomāja, cieši skatīdamies tumsā; kādu mirkli viņam šķita, ka kaut kas liels un garš nāk tieši virsū, pa muguru pārskrēja nepatīkami drebuļi, un viņš pakāpās atpakaļ, turēdams karabīni sev priekšā, taču garā ēna pēkšņi pazuda, un Nikolajs aptvēra, ka tas bijis tikai koka zars; šaut viņš prata un reiz no liela gabala pat trāpīja konservu bundžai pašā vidiņā, un, to atcerēdamies, tūdaļ nomierinājās. Viņu pasauca Jegors; puika galu galā bija izdabūjis kasti no zemes, un viņi tūdaļ saprata, ka tā ir vācu mīnu kaste ar diviem rokturiem.

Viņi nemaz ir nepamanīja, kā pāri noliecās bez trokšņa pienākusī garā ēna, un atjēdzās tikai tad, kad Rudais Volodja, sagrābis abus aiz čupra, piecēla no zemes, it kā gribēdams sabadīt viņus ar pierēm; Volodja ieraudzīja puiku izbailēs pārvērstās sejas un, pazinis abus, nostatīja tos atpakaļ uz zemes.

— Tu re, kā, — viņš sacīja, puikas vaļā nelaizdams.

— Tātad kaimiņi, Zahara dēli...

Viņš veikli norāva Nikolajam no pleca karabīni.

— Tagad pasēdiet, — viņš bargi pavēlēja un arī pats aptupās turpat priekšā, karabīni starp ceļiem iespiedis; Nikolajs redzēja viņa acu tumšo, valgo mirdzumu, sajuta sev pie sejas skaļo, vēl nevienmērīgo elpu un sarāvās pavisam mazā kamoliņā.

— Mēs tā negribējām, vecotēv, — viņš steidzīgi nobēra,

— tas iznāca neviļus ...

— Laid mūs vaļā, vectēv, — Jegors devās brālim palīgā. — Mēs neesam vainīgi, galīgi nav nekā, ko ēst...

Uzmanīdams abus brāļus, Rudais Volodja gribēja satīt smēķi, taču, baidīdamies, ka pa to laiku viņa gūstekņi var aizmukt, tikai trokšņaini sagrozījās; ja viņa rokās nebūtu pagadījušies Zahara dēli, bet kādi citi, viņš, daudz negudrodams, būtu novilcis abiem bikses, nolauzis no ābeles noderīgu zaru un turpat arī izspriedis tiesu.

— Velnēni tādi, — viņš drūmi norūca. — Varēja taču pa labam, kā jau kaimiņi, atnākt un pateikt, sak, tā un tā, vai tad es Zahara dēliem būtu ko žēlojis? Bet šitā?

— Vectētiņ ...

— Labi, — Rudais Volodja, pēkšņi izlēmis, aprāva.

— Tagad ņemiet kasti un stiepiet prom, bet tikai tā, lai neviena dzīva dvēsele par to neuzzina. Se, ņem, Koļa, savu lielgabalu, tikai piesargies, nesavaino pats sevi... tas nav nekāds labais krāms. Vajadzētu gan to jums atņemt, bet lai paliek, gan pienāks laiks, kad paši to pametīsiet. Un tagad veicīgāk! Veicīgāk! — Rudais Volodja uzsauca pārsteigtajiem puišeļiem. — Un lai nevienam ne pušplēsta vārda, sapratāt, velnēni? Žigli prom no šejienes, kamēr neesmu pārdomājis!

Viņš vēl brīdi pastāvēja, klausīdamies, kā abi brāļi veicīgi aizklumburē ar smago kasti, un, nobrīnījies par savu dāsnību, beidzot satina pamatīgi resnu smēķi un aizpīpēja; pa to laiku brāļi, aizstiepuši kasti patālāk tīrumā, atvilka elpu un, pārliecinājušies, ka viss ir klusu, parāva vaļā līdz galam piestūķētās kastes slēdžus un atvēra vāku. Tajā patiešām atradās blīvi sarindotas lieliskas, gludas un kā kauls cietas karavīru zābaku pazoles, un puikas uztraukti aizvilka kasti tālāk, apmezdami lielu līkumu, un nomierinājās tikai tad, kad jau bija ierakuši kasti turpat blakus savam zemes gabalam un, lai vēlāk varētu atrast, sabakstījuši virsū sausus stublājus.

— Tagad no ziemas vairs nav ko bīties, — Jegors noteica, — tagad kaut kā izvilksim. Te to zoļu ir vismaz simt pāru.

Viņš aiznesa un noslēpa karabīni, un abi jau krietni pēc pusnakts ielavījās zemnīcā; vecā Avdotja gulēja, lāgiem klusītēm iešņākdamās; Jegors kā krita, tā aizmiga, bet Nikolajs vēl ilgi grozījās, nez kādēļ visu laiku atcerēdamies karabīnes vēso smagumu uz muguras, bet tad arī viņu pārņēma gurdums, un viņš pamodās pavisam vēlu, kad zemnīcā vairs nebija neviena. Nikolajs vēl brītiņu pagulēja, labpatikā miegdams acis un staipīdams savu garo un tievo augumu, taču, izdzirdis caur pusvirus pamestajām durvīm kaut kādu klaigāšanu, pielēca kājās, uzvilka savas sazin cik reižu lāpītās un tāpēc neparasti smagās bikses, uzrāva mugurā vācu formas frenci ar ielocītajām un atšūtajām piedurknēm un izskrēja laukā.

— Rudo vectēvu kāds negantnieks apzadzis, — jautri smīnēčTams, pavēstīja Jegors, kas jau sen stāvēja un klausījās izmisīgos brēcienos otrpus ielai. — Tur sanācis vai viss ciems, un Varečka auro. Mūsējā vecmāmuļa arī aizgāja palūkoties. Bet tad kliedz, tu tikai paklausies, kā viņa kliedz! Vari iedomāties, cik ļoti viņai žēl svešas mantas.

Nikolajs neatbildēja, paņēma spaini un aizgāja pēc ūdens, šoreiz ne Jegors, ne vecā Avdotja nebija ūdeni atnesuši, bet Nikolajam sagribējās padzerties.

Savā laikā, vēl krietni pirms kolhozu dibināšanas, kad arī pats Rudais Volodja bija dūšīgs divdesmit piecus gadus vecs vīrs, ko saukāja par «Rudo», jo seju jau tad klāja vareni ugunīgi sarkani bārdas rugāji, kurus viņš skrāpēja nost tikai divas reizes mēnesī, viņš pazinās ar klejojošo čigānu taboriem, un ciemā paklusām mēļoja, ka Rudais palīdzot čigāniem slēpt nozagtos zirgus un šim par to arī krietni vien atlecot. Sīs baumas turējās sīksti un drīz vien aizklīda tālu pa visiem apkārtējiem ciemiem. Rudais Volodja toreiz tikko bija apprecējies, paņemdams par sievu kaimiņa meitu skaistuli Praskovju, un tieši tad viņš saņēma pirmo likteņa triecienu. No Stolbu ciema, kas atradās turpat netālu, bija aizdzīti divi zirgi, un pēdas šķietami veda uz Gustišču pusi; Rudais Volodja atmodās tikai tad, kad uguns mutuļi jau bija ielauzušies istabā; blakus nelabā balsī iekliedzās Praskovja, un, kamēr Rudais Volodja vēl domāja, ko darīt, viņa metās uz priekšnamu, un šajā pašā mirklī atvērtajās durvīs ietriecās uguns vērpete: bija iebrucis priekšnama jumts. Rudā Vo-lodjas atmiņā uz mūžiem iespiedās vienīgi žēlabains, nekad agrāk nedzirdēts kliedziens, ar kājas triecienu viņš izsita loga rāmi un pusnosmacis, nekā neredzēdams, izmetās tumsā, un te viņš arī dabūtu galu, ja uz ugunsgrēka vietu nesāktu skriet cilvēki; kāds no dedzinātājiem, kas tumsā gaidīja, ar mieta zvēlienu notrieca viņu zemē un pats metās bēgt; Volodju atrada dārzā guļam ar ielauztu galvaskausu, taču viņam bija lāča veselība un spēks, un pēc dažiem mēnešiem ar padomju varas palīdzību viņš jau uzcēla jaunu māju un atveda uz to otru sievu, to pašu Melno Varečku, no kuras Gustiščos visi vairījās: cieminieki mēļoja, ka viņa nākot no Zuravļihinu dzimtas, kurai esot sakari ar mošķiem, un šī ļaunā neslava nāca līdzi no paaudzes uz paaudzi visai šīs dzimtas sieviešu kārtai. Un patiešām — pēc kāzām Volodju vairs nevarēja ne pazīt, viņš kļuva nerunīgs un no rīta līdz vēlai naktij noņēmās pa saimniecību, bet melnmatainā Varečka (arī tas Gustiščos, šajā sensenajā krievu ciemā, kur visi bija gaišiem matiem un gaišām acīm, bija neparasta parādība) ar savām mīklainajām, bezdibenīgajām acīm ikvienās svinībās izrīkoja vīru pēc sava prāta, bet viņš, ko visi līdz šim pazina kā meitu ģēģeri un balamuti, baidījās pat aci sāņus pamest un lūkojās savā Varečkā

kā svētbildē. Lai gan viņa bija liela nevīža, Volodja jaunības gados neganti mīlēja savu sievu, kas arī bija Gustiščos neparasta parādība, jo te kopš laika gala sievu apņēma tādēļ, lai ģimenē būtu darba rokas, un ciema sievas nevarēja vien beigt sačukstēties par tādu brīnumu, bet vīri, kad sanāca kopā, arī allažiņ patrina mēles, kaut gan ar mēru. Līdz ar lāča spēku Rudajam Volodjam piemita arī karsta daba, un viņš varēja aizsvilties kā pulveris un tad grāba, kas gadījās pie rokas, — ja cirvis, tad cirvi, ja nazis — nesmādēja ari to. Karā viņu nepaņēma, jo pēc galvaskausa ielaušanas viņam reizēm uznāca savādas lēkmes; pats viņš stāstīja, ka tad acīm priekšā aizklājoties melna migla un pierē viss tā sagriežoties, ka mežonīga sāpe aizejot līdz pat papēžiem.

Ne jau visi viņam ciemā ticēja un uzskatīja, ka, tikai pateicoties Varečkas pūlēm, viņš nav iesaukts dienestā un arī vācu laikā tādēļ ticis sveikā cauri, tikai, visam ciemam par brīnumiem, viņš ataudzēja biezu, kuplu bārdu, gluži kā pirmspadomju laiku pops, tādējādi pārvērzdams sevi par cienījamu vecu vīru, kaut arī viņam nebija vēl ne pilni piecdesmit. Sievas, bez vīriem palikušas, klaji ap-skauda Varečku, taču viņa tādās reizēs tikai zobgalīgi šūpoja galvu un klusā balsī brīnījās, cik gan cilvēki kļuvuši ļauni, un allaž pārmetoši nosūkstījās, vai gan šās Volodja vairs esot kāds vīrietis. Kas bijis no vīrieša, tas viss izbijis, viņa teica, glītās un ļaunās lūpas sakniebdama un lakatu pār acīm pārvilkdama. Kur nu vairs, viņa, it kā vainīga juzdamās, teica, tagad kaut tik kāda iztikšana, jāpietiek ar to pašu, un paldies mīļam dieviņam par to, kas ir. Visiem bija skaidrs, ka viņa tikai izliekas, ka baidās par savu Volodju, kurš, ja vien noskūtos, iekristu acīs ne tikai kādai karavīra atraitnei, bet ari meičai, kas, veltīgi gaidīdama, aizdirnējusies līdz vecmeitu kārtai. Varečka no tiesas baiļojās par savu Volodju, tādēļ ari saukāja vīru par «veci» un katram, kam vien bija patikšana klausīties, krustu šķērsu klāstīja par viņa slimībām un vājībām, bet, tā kā Volodja bija gandrīz vienīgais kaut cik vērā ņemamais vīrietis pa visu ciemu, turklāt vēl amatnieks ar zelta rokām, viņu vai raušus rāva uz visām pusēm, it īpaši pēc tam, kad padzina vāciešus un vajadzēja iekārtoties uz dzīvi vecajās krāsmatās, gādāt par jebkādu mītni, kur pavadīt ziemu, bet namdara darbs allaž bijis un tā ari palicis vīrieša rokām darāms. Sievieši pa kara gadiem iemanījās gan pļaut, gan art, prata ari krāsni uzmūrēt un jumtu uzklāt, bet iztaisīt logu rāmi va! durvis — tas viņām nebija izdevies.

Savu piķa melno rnatu šķipsnas plivinādama, Varečka šorīt kliedza jo sevišķi nešpetni un pretīgi, gandrīz vai kauca, šaudīdamās pa dārzu, un uz viņas bļāvieniem saskrēja aizvien vairāk cilvēku; Rudais Volodja kādu brīdi skraidīja nopakaļ, pūlēdamies sievu nomierināt, tad nospļāvās un pazuda zemnīcā, tikai ilgi tur nenocietās un iznāca laukā pie cilvēkiem.

— Vladimir Parfenič, klau, Vladimir Parfenič, — Pļuščihinu Nastasja tūlīt kā liptin pielipa, jo Rudais Volodja bija apsolījis iztaisīt šodien rāmjus, un tāpēc viņa bija ieinteresēta notiekošajā vairāk par citām. — Kas tad tavai sievai lēcies? Ko viņa tā brēc, piekāvis būsi, vai? — Nastasja nozibsnīja glītās, zobgalīgās acis, un Rudais Volodja, kam Nastasja it labi patika, sarauca pieri un noplātīja rokas.

— Laikam būs gan kāda sērga piemetusies, re, skraida kā apsvilusi. Vai tad no jums, sieviešiem, var ko saprast?

— Vai, Parfenič, kā nu tu melo, — Nastasja iesmējās, — nupat tu runā galīgi aplam. Tu tikai paskaties, paskaties vien, kā viņa bizo, nudien, sievas, kā govs dunduru laikā.

Varečka, pamanījusi, ka vīrs itin mierīgi stāv zobgalīgi smaidošo sievu barā un vēl blakus Nastasjai, pie kuras viņš tik aizdomīgi ilgi noņemas ar logu rāmjiem, iedrāzās zemnīcā, pēc mirkļa izšāvās no tās laukā ar virvi un, pieskrējusi pie vīra, iegrūda to viņam rokās; vecā Avdotja, kas stāvēja turpat netālu, pamanīja viņas gailošās acis.

— Še, rudais sātan! — Varečka kliedza. — še, ej un pakaries, kaut tev mēris pieliptu, kaut tev velns pēc nāves visu bārdu izplūktu! Ej, ej, pakaries, sprāgoņa, spēka aptrūcies ar tevi kopā dzīvot, izrāmītais!

Rudais Volodja ar jautrām dzirkstelītēm acīs jokodamies stūma sievu prom, bet visapkārt sastājušās sievas smējās jautri un no sirds; arī vecā Avdotja, rokas uz krūtīm salikusi, nospurdza smalku smiekliņu; visus sapulcējušos pārņēma jautrība, pat bērneļi, kas nekā nesaprata, zvaigāja citiem līdzi. Un tad piepeši Rudais Vo!odja ar nemanāmu kustību izrāva sievai no rokām virvi un nežēlodams uzšāva ar to viņai pa muguru. Varečka iespiedzās, kaut kā sāniski palēcās un metās prom, garos brunčus priekšpusē uz augšu parāvusi; viņas acīs pazibēja neizpratne, bet Rudais Volodja, panācis sievu, tagad ar lielos līkumos salocīto virvi iezvēla lejpus muguras tā, ka Varečka palēcās vēlreiz.

— Es tev, nešpetnā, rādīšu, kā pakārties, — Rudais Volodja kliedza, atkal panācis sievu un atvēzējies. — Es tev pakāršos, raganas padēklis, kaut tev greizi samestos!

— Ļautiņi, glābiet! — Varečka nelabā balsī ievēkšējās. — Slepkavo! Vai dieniņās, mīļie, glābiet!

Nezin kādēļ nevienam Varečkas nebija žēl, taču virve Volodjas rokās atritinājās, viņš uzmina vaļējam galam ar kāju, paklupa un pilnā sparā ietriecās ar bārdu un rokām zemē, atkal pielēca kājās un, kamēr saritināja virves galu, pamanīja, ka Varečka jau gabalā.

— Kaut tu uz mīnas uzsprāgtu, badrīļa gatavā! — viņš norūca, zemes nost purinādams un šķielēdams uz ielas pusi, kur aizvien vēl jautri zvaigāja sievieši; viņš vēlreiz aplamāja sievu, kas bija viņu ne pa jokam nokaitinājusi, turklāt pašam tagad sametās žēl pazoļu, tikai viņš to neizrādīja un arī runāt atklāti par to nevarēja, jo pazoles tomēr bija kara manta, bet visas trofejas bija pavēlēts nodot ciema padomei. Viņš atcerējās, ka šodien jāpabeidz Pļuščihinu Nastasjai logu rāmji, un domas par darbu galīgi nomierināja; nelikdamies vairs par sievietēm ne zinis, bet tās ir nedomāja izklīst, Rudais Volodja savāca vajadzīgos darba rīkus, uzasināja cirvi, un viņu pamazām pārņēma rāma miera sajūta.

Vienotra ābeļu lapa jau bija sākusi dzeltēt, jautās septembra tuvošanās, un garastes bezdelīgas, kas bija izperējušas bērnus sazin kur, jo ēku taču nebija, veseliem bariem šaudījās pa debesīm; Rudais Volodja prātoja, ka par kolhoza priekšsēdētāju pilnīgi varēja ievēlēt arī viņu, Vladimiru Grigorjevu, nevis Ignatu Sviridovu, Zahara Derjugina krusttēvu, kas bija atgriezies no partizāņu gaitām, bet vai tad sabiedrībai un varas iestādēm ko ieskaidrosi. Taču labi vien ir, ka neievēlēja, viņš nosprieda, šitā ir mierīgāk, eku, tam pašam Ignatam tagad nav miera ne dienu, ne nakti, vakar pat, stāsta, esot sējas plānu atsūtījuši, bet zeme jāuzrušina ar lāpstām, noteikts, ka katram darba spējīgajam dienā jāuzrok piecas simtdaļas hektāra. Un tad vēl stāsta, ka drīz uz kolhozu kaut kur no Āzijas atdzīšot divdesmit zirgus, jābūvē stallis uņ, kamēr nav uznākušas lielās salnas, jāsagādā siens... Tāda ir tā priekšsēdētāja medusmaize — gribi, vari kaukt kauču uz mēnesi, gribi — vari iet un pakārties. Toties vācietis tagad jau tālu prom, teica, ka esot patrenkts jau aiz Kijevas, bet, ja vien dzīvība būs iekšā, gan miesa ataugs; ar šādu domu un ilga un ierasta darba sajūtu Rudais Volodja atnāca pie Pļuščihinu Nastasjas zemnīcas un sāka strādāt. Rāmji un durvis jau bija tikpat kā gatavi, vajadzēja vēl tikai piedzīt un iekārt virās, un lai tad Nastasja ar savu puiku dzīvo pa ziemu veseli; velnišķi jauks sievišķis un, par spīti bada laikiem, turas miesās; šādu domu mākts, Rudais Volodja atlika malā cirvi un nolēma uzpīpēt. Vienu rāmi viņš jau bija ieguldījis aplodā un nu, sēdēdams uz resna baļķa, rūpīgi nopētīja to, cenzdamies ieraudzīt kādu trūkumu, taču viss bija labi, un Rudais Volodja vēlreiz pārlaida acis savam darbam. Viņš sāka domāt par to, ka tagad pa visu zemi, kurai nesen pāri gājis karš, klaudz cirvji un balti mirdz jaunie rāmji un durvis; tā vien skaties, ka nākamgad arī Gustiščos sāks pacelties māju stāvi; avīzēs raksta, ka karš drīz vien beigšoties, no hospitāļiem pamazām atgriežas mājup vīri, kas atvaļināti no dienesta, tad jau arī bērni sāks nākt šai dieva pasaulē; no šādām domām Rudais Volodja satraucās, viņš iedomāja sievu un Nastasju Pļuščihinu, nostādīja blakus, un viņam sametās sevis žēl; viss mūžs sagandēts kopā ar šo raganu, no tādas ne baudas, ne pēcnākamo. Bet cilvēks bez bērniem ir tikpat kā muša vai ods — uznāk sals, un nav vairs ne oda, ne miņas par to; Rudais Volodja sameklēja vecu, cauru spaini, sakūra tajā uguni un, pagaidījis, kamēr malka sadeg oglēs, nokaitēja uz tām dzelzs tapu un izdedzināja durvju stenderē paredzētajās vietās dziļus caurumus; durvju viru kāši bija pārāk resni un varēja samaitāt stenderes, bet urbja pagaidām nebija, kaut arī namdara darbā tas ir galīgi nepieciešams. Vēlreiz visu samērījis un sazīmējis, Rudais Volodja viegli pacēla smagās durvis, pielāgoja un uzkabināja uz kāšiem; tās nevērās ciet, taču tā nebija liela bēda, un Rudais Volodja nost vairs necēla, tikai ar skrubi apēvelēja durvju augšstūri, un pēc tam jau tās viegli iegūlās gropē. Strādādams Rudais Volodja gluži neviļus visu laiku domāja par Nastasju Pļuščihinu, un ar viņu notika kaut kas neparasts; viņš it kā kļuva jaunāks, miesā sariesās patīkams vingrums; tuvojās pusdienlaiks, un Rudais Volodja sāka steigties, savāca darba rīkus un nolika zemnīcā aiz durvīm, lai kādam neienāktu prātā tos aizņemties. Viņš aizgāja uz mājām, sievas vēl nebija, tāpēc, pagramstījies pa podiem un plauktiem, paēda pusdienas viens pats; Rudais Volodja steidzās, arī ar sievu negribējās tikties, turklāt vajadzēja pagūt izdarīt vēl kādu darbu; viņš sameklēja spoguļa lausku, dzirkles un bārdas nazi un savādā, pavisam jautra noskaņā vispirms apcirpa bārdu un tad, pamatīgi saziepējis vaigus, ņēma un noskuvās. Paša seja pēc visa tā likās sveša un neparasta, prāvu brīdi viņš apjucis apUī-koja sevi un berza zodu; vienā rāvienā viņš bija pārvērties vēl samērā jaunā, patīkamā vīrietī ar jautrām acīm un ugunīgi rudu galvu, cietajos un biezajos matos vēl nebija neviena sirma pavediena, un viņš, turēdams sev priekšā spoguļa lausku un lāgiem gluži kā dejā palēkdamies, nogāja pa zemnīcu turpu un atpakaļ, pēc tam, pametis uz galda visu, kā bija, it kā juzdamies beidzot atbrīvots no savas agrākās apnikušās dzīves, izdrāza laukā uz ielas. Durvīs viņš saskrējās krūtīs ar sievu, un Varečka, ieraudzījusi vīru, pārsteigta palēcās sāņus, bet viņš, draiski pamirkšķinājis ar aci, pagāja garām; jau kopš paša sākuma, kad pēc sievas prasības uzaudzēja bārdu, ta viņu nomāca, bet tagad, kad vācieši vairs nekad neatgriezīsies un bārda vairs nav vajadzīga, viņš vēl pastaigās visā godībā un savā vaļā, dzīve — tā ir varen nopietna padarīšana, un nevienam nav lemts to izbaudīt otrreiz. Viņš gaidīja, ka sieva paaicinās atpakaļ, taču Varečka, ieraudzīdama vīra noskūto, pavisam jauneklīgo seju, bija tā apstulbusi, ka atguvās tikai tad, kad viņš jau bija gabalā. «Galīgi nojūdzies, vecais velns!» viņa nokliedza pakaļ un sāka piekopt zemnīcu, lāgiem apstādamās kā iemieta un tā stāvēdama un pūlēdamās uzminēt, kādas vēl nelaimes un pārdzīvojumi viņai var uzbrukt. Pa to laiku Rudais Volodja, vēl joprojām patīkami uzbudināts, stājās pie darba. Pie zemnīcas durvīm līdz ziemas sākumam vajadzēja uzcelt kaut ko priekšnamam līdzīgu, lai sniegs neaizputinātu durvis un arī lai vējš no lieka neizpūstu siltumu; Nastasja jau bija ar viņu par to runājusi, viņš arī bija apsolījis to izdarīt, tikai vēlāk, taču tagad nolēma, ka nevilks garumā, sadabūja divus stabus, baļķēnus pārsegam, aptēsa tos, un, kad attapās, sāka jau krēslot un Nastasja atgriezās no darba, vezdama pie rokas savu puisēnu; Rudais Volodja pagriezās pret viņu, un Nastasja aiz pārsteiguma iekliedzās un sāka smieties.

— Vladimir Parfenič! — viņa teica, mēģinādama ar samākslotu mundrumu apslēpt savu mulsumu. — Tevi taču gluži kā jaunu meitu tūlīt jāved pie altāra! Un sie-viesi skumst, ka neesot vīriešu, tevi par šitādu izrīkošanos vajadzētu tribunālam nodot un cauri!

Viņa pastūma dēlēnu uz zemnīcas pusi un sacīja: «Ej nu, ej, liecies gulēt, resgali,» — bet pati pagriezās pret Rudo Volodju.

— Logu rāmjus un durvis iztaisīju, — viņš teica,

— vari, Nastasja, pieņemt darbu. Taisīts uz goda, stāvēs vai simt gadus.

—Es taču tev ticu. — Nastasja palūkojās sāņus, it kā gribēdama vēl ko piebilst, bet aprāvās. — Tūlīt atnesīšu naudu, kā bija norunāts.

— Pagaidi, Nastasja, — Rudais Volodja, pienākdams tuvāk, apturēja viņu. — Man naudu nevajag, re, tev bērņuks aug, gan noderēs. — Viņš pieskārās Nastasjas rokai un iesmējās. — Tu esi lāga sievišķis, es tev palīdzēšu tāpat vien.

— Bet ko tava Varečka par to teiks? — Nastasja noprasīja, acis joprojām zibinādama. — Laimīgs tu nejutīsies, Vladimir Parfenič.

— Kāda viņai daļa par mūsu norēķiniem? — Rudais Volodja viegli pieskārās ar pirkstiem Nastasjas krūtīm.

— Paklau, Nastasja ... tu, vai zini, es pie tevis iegriezīšos vēlāk, izmetīsim kādu pudelīti, es paķeršu līdzi, bet tu atsvabini mani no mana sloga, es taču vēl esmu vīrietis spēka gados, vai tā nav, ko? Norunāts? Eku, mani visi par vectēvu saucL bet tu pati tagadiņ paveries, vai tad es izskatos pēc vectēva? Man taču tikai pieci desmiti vien ir. Vīriešu padarīšanu ziņā šajā vecumā miesā pats galvenais spēks sarodas, vai tā nav, Nastasja?

— Ko nu, Vladimir Parfenič, — viņa smiedamās izvairījās. — Tu neņem ļaunā, bet labāk jau norēķināsimies naudā. Būs jau trīs gadi, kopš neviens man nav pieskāries. Tiesa, bija pa starpām viens paklupiens, bet tas nav ņemams par pilnu, nekā nopietna tur nebija. Pārnāks mājās vīrs, kā lai pēc tam viņam paskatos acīs? Tu labāk mani neaiztiec, sievišķi, viņi jau šitajā lietā tādi pavārgāki, tikai bišķīti uzmācības, un šai jau ceļi sāk ļodzīties, tāpēc, Vladimir Parfenič, pažēlo mani, — Nastasja sacīja, bet acis smējās, un pati it kā neviļus pievirzījās ar krūtīm tuvāk, un Rudajam Volodjam no tā galva vai virpulī sagriezās, taču viņš vairs no vietas neizkustējās un māksloti nokremšļojās par viņas smiekliem, cieši nolemdams vēlāk viņu apciemot; nav jau cilvēka sirds no akmens, viņš nosprieda, tāpat prasās pēc grēka, un tajā pašā dienā, tikai ap pusnakti, atkal atnāca pie Pļuščihinu Nastasjas zemnīcas ar pusstopu kandžas kabatā. Taču šobrīd Nastasja nebija viena, bet kopā ar meitās aizsēdējušos Aņutu Malkinu; tā pirms kara nekādi nevarēja izraudzīties brūtgānu pa prātam un tā palika galīgi bešā, bet bija ļoti skaista un iznesīga meita. Nastasja ieaicināja viņu zemnīcā, un, lai gan Rudais Volodja tūdaļ aptvēra, kāpēc tas tā, un savā nodabā lamāja viltīgo sievišķi vispēdīgajiem vārdiem, viņš izdzēra kopā ar abām kandžu, sagura un nu sēdēja un klausījās, kā Aņuta pusbalsī, tā, lai neuzmodinātu puiku, dzied, bet tad ņēma un apraudājās, un viņas vingrie, pusbadam par spīti, apaļīgie pleci raustījās elsās; nomierinājusies viņa pacēla galvu un palūkojās valgām, tumšām acīm.

— Vectēv, paklau, vectēv, — viņa teica, — ja vēlies, iziesim laukā, esmu ar mieru, citādi uzmetīšu cilpu sev kaklā, atnākšu un pakāršos tavā ābelē. Ejam, vecais velns, ko tu vēl lūri?

— Atjēdzies! — Rudais Volodja nobijās. — Ko tu te blēj aiz sava bābiskā stulbuma? Vai tev atminētāju trūkst? Vei, Mitja partizānis arī pārnācis mājā, gan tu vēl savējo sagaidīsi...

— Ejam, vectēv, es, ja vien vēlies, tepat, viņai redzot,— Aņuta pamāja uz smejošo Nastasju, — visu nometīšu, un tu tad paskaties, kāda esmu, acis apžilbs! Vai tad visam tam jāsapūst, vai? Es nekā cita negribu, man vajag bērnu, citādi pa naktīm aiz skumjām nezinu, kur dēties, visu spilvenu esmu ar zobiem saplosījusi. Ejam, vecais! Es zinu, kāpēc tu esi atnācis, tas nekur neder. Kas zina, var būt, ka Nastasjai vēl vīrs ir starp dzīvajiem, bet man nav neviena, visi mani līgavaiņi kur kurais apbedīti. Un ar Mitju man nekāda dzīvošana nesanāks, man viņš pretīgs jau kopš mazotnes, cik neizmēģinājos sevi pievārēt, nekādi neizdodas! Ejam!

Aņutas acis dega velnišķā apņēmībā, un Rudais Volodja, sataustījis cepuri, steidzīgi uzmauca to galvā līdz pat acīm, nospļāvās un, durvīs pieliekdamies, apjucis izmetās laukā. Aņuta skaļi nosmējās viņam pakaļ, un viņš kādu brītiņu vēl neziņā pamīdījās, klausīdamies, vai neie-čīkstēsies durvis, taču, sadzirdējis jaunu smieklu šalti, nospļāvās vēlreiz, zaglīgi aizlavījās līdz ielai un, visu nekrietno sieviešu dzimumu lādēdams, aizgāja savu ceļu; pūta silts vējš, mākoņu noklātajās debesīs blīvējās tumsa, un tikai tālu prom tīrumā viņš pamanīja kādu sīku, it kā no zemes izlīdušu šaudīgu uguntiņu; Rudais Volodja brīdi pastāvēja un pabrīnījās par tādu parādību un beidzot, kad_uguntiņa nodzisa un visapkārt vairs neredzēja nekā, izgāja pašā ielas vidū un steidzīgi devās uz mājām gluži kā pretim ierastam patvērumam un glābiņam.

No simtiem un simtiem pilsētu, no tūkstošiem ciemu un sādžu patiesībā bija palikuši pāri tikai nosaukumi; fronte, veldamās aizvien tālāk uz rietumiem, nomēza tās no zemes virsas, pārvērzdama sakropļotu mūru un dzelžu kaudzēs un lietus saplacinātās pelnu kārtās, un gluži kā apdegušas sveces rēgojās vienīgi no ozoliem tēstās aku vindas. Nezāles alkatīgi metās virsū pamestajai zemei, dadži un nātras bijušajās mājvietās sazēla kā mūris, taču tūdaļ, līdzko fronte pakāpās kaut drusciņ tālāk, šajā haosā un zemes postažā uzradās sākumā kusla, tikko manāma kustība, mūžsenie centri, kuri bija saistījuši cilvēkus un kurus karš bija sagrāvis vai galīgi iznīcinājis, sāka pamazītēm atdzīvoties un izstarot visapkārt savu spēku, kas diendienā pieņēmās varenumā, un atkal atguva savas tiesības cilvēku dzīves likumi un kaislības un sāka saistīties vienkop un darboties kara pārcirstie un saraustītie sakarību pavedieni; vēl nebija apritējušas ne trīs nedēļas, kopš dzīvi palikušie gustišcieši atgriezās savā dzimtajā vietā, atmīnētāji vēl nebija lāgā paguvuši kaut drusciņ attīrīt zemi no mīnām, pa visām malām izmētātajiem šāviņiem un citiem ieročiem, vēl nebija paguvuši sadēdēt un saaugt ar zemi neskaitāmie čūkslājos un krūmos palikušie līķi — te no vienas, te otras puses vējš nesa uz ciemu pretīgas puvuma smakas —, bet meiteņu dziesmas vakaros jau skanēja ierasti, tā, kā tam arī vajag būt. Ciemā tās netika dzirdētas veselus divus garus gadus, bet tagad, līdzko norietēja saule, pie Gustišču pussagrautās baznīcas tūdaļ sapulcējās jaunieši, un Aņuta Malkina, meitiešu barvedis, aizsāka kādu dziesmu par nelaimīgu mīlestību; tūlīt pēc tam ieradās pa kara gadiem izaugušie sešpadsmit septiņpadsmit gadus vecie pusaudži un kopā ar viņiem, pie formas blūzes piespraustos ordeņus un medaļas žvadzinādams, katrā ziņā arī Mitja partizānis — pa visu Holmskas novadu izdaudzinātais partizāņu diversants un izlūks, puisis ar apaļīgu seju un biezām lūpām; par viņa notveršanu gestapovieši sākumā bija izsolījuši piecus, pēc tam desmit tūkstošus reihsmarku un šajā sakarā izlīmējuši lapiņas pa visu novadu. Mitjas kontā bija četri majori, trīs pulkveži un ģenerālis, vienīgi Fedjkam Makašinam nebija izdevies piekļūt klāt, lai gan pa divi lāgi tika saņēmis uzdevumu likvidēt to; te bija sastapušies cirvis ar akmeni, pārāk viltīgs zvērs bija pagadījies, un Mitja, pēc savas pēdējās, pašam neveiksmīgās diversijas no hospitāļa atgriezies Gustiščos kā dienestam nederīgs, ne vienu reizi vien atcerējās Makašinu. Pirms kara Mitja ne ar ko nebija izcēlies, viņš auga pie vecās Iļutas, nepazīdams ne tēva, ne mātes, kas abi bija bez vēsts pazuduši, kad reiz kāda banda bija uzbrukusi Gustiščiem; viņš jau bija liels puisis un ar sirdi un dvēseli uz mūžu iemīlējās skaistajā Aņutā Malkinā — lepnā un nepielaidīgā meičā —, raudzījās viņā padevīgām suņa acīm un skuma; viņa mīla palika bez atbalss, un pat divi partizānos pavadītie gadi nebija spējuši nekā grozīt; Mitja bija pieņēmies spēka un norūdījies, kādreiz biklais un klusais puisis bija pārvērties gandrīz vai dzīvā leģendā, par viņu rakstīja avīzēs, ar viņu uz dzīvību un nāvi sacentās vairāki vērā liekami gestapo izlūki, Mitja bija iekarojis tautā slavu un mīlestību, ciemos un sādžās viņš dzirdēja runājam par sevi pārsteidzošas lietas, stāstām par viņa skaistumu, spēku un bezbailību tā, ka viņš pats, saģērbies šādās tādās skrandās, reizēm sāka ticēt, ka patiešām ir vēl kāds cits Mitja Volkovs, kuru viņš nemaz nepazīst, un jau neapzināti apskauda šo savu otro «es», kas dzīvoja tautā atšķirti no viņa, patiesi esošā, dzīvoja, nemaz neprasot, vai viņš maz to grib un vēlas, un dzīvos arī turpmāk (Mitja to miglaini nojauta) pat tad, ja viņu pašu kaut kur nogalēs kāds vācietis. Abus garos gadus Mitja partizānis loloja slepenu cerību par uzvarošu tikšanos ar Aņutu Malkinu, kuras dēļ zināmā mērā bija zaudējis brīvību vai arī dzīvību ne viens vien svarīgs vāciešu amata vīrs, bet nu bija pienācis tas brīdis, un mulsumā nodrebēja Mitjas bezbailīgā sirds; viņš uzreiz saprata, ka nekas nav mainījies, neganti lepns bija tas velna skuķis — pārlaida zobgalīgu skatienu ordeņiem uz Mitjas platajām krūtīm, un tas arī viss. Kura katra līgavas gados iekāpusī Gustišču meiča būtu aizsietām acīm metusies Mitjam līdzi kaut uz pasaules malu, taču Mitjam bija vajadzīga vienīgi Aņuta; ciemā mēļoja, ka šī esot ieķērusies jaunajā sibīrietī, sapieru vada komandierī, kas nesen, pēc tam kad iztīrījis Gustišču zemi no mīnām, esot pārvācies ar saviem sapieriem uz kaimiņu ciemu — Rogačiem, un Aņuta gandrīz

vai katru dienu veda Gustišču meitas turpu uz dejām, bet mājās viņas atgriezās jau rīta pusē dziedādamas un smiedamās.

Mitja cietās, cietās vairākas dienas, taču galu galā neizturēja un nolēma reizi par visām reizēm atradināt Gustišču meitas no skraidīšanas pie svešiem puišiem un kārtīgi pārmācīt tās. Mitjam, kas partizāņu gaitās bija iemanījies viltīgi izrīkoties pat visbīstamākajās situācijās, aši vien radās pavisam vienkāršs un reizē arī apbrīnojami precīzi aprēķināts plāns, kam vajadzēja dot varen spēcīgu psiholoģisku efektu; viņš sapulcināja astoņus piecpadsmit sešpadsmit gadus vecus puišus, pacienāja visus ar mahorku un klaji noprasīja, vai viņi ir ar mieru, ka sveši sapieri samaitā viņu līgavas. Nojautis, ka klusēšana nozīmē atbalstu, Mitja paziņoja, ka izvērst karadarbību pret pašu zemes regulāro armiju nedrīkst, tāpēc ierosināja uzsākt soda operāciju tikai pret Gustišču meitām vien, un, tā kā Mitjas partizāņa autoritāte bija neapstrīdama, visi viņa turpmākie norādījumi tika uzņemti ar sajūsmu un vēlāk ar nevainojamu militāru precizitāti arī izpildīti. Viens no Mikitas Boboka dēliem, uz Vāciju aizdzītā Ivana Derjugina draugs, aizskrēja pēc Jegora; Mitjas partizāņa vērīgā acs jau bija pamanījusi Jegorā Der-juginā patstāvību un apņēmīgu raksturu un pēdējā mirklī atrada savā plānā darbu tieši viņam; Jegors, tikko padzirdējis, ka viņu aicina Mitja partizānis, tūdaļ, kaut arī jau bija domājis reizē ar Nikolaju likties gultā, aizšmauca no brāļa un arī no vecās Avdotjas un jau drīz vien sēdēja puišu vidū, klausīdamies Mitjas partizāņa sīki jo sīki pārdomātajā instrukcijā un degtin degdams godam izpildīt viņam uzticēto uzdevumu un neapkaunot sevi, lai gan sirds notrīsēja saltos drebuļos, kad viņš, uzbudināto un jautrības pārņemto puišu smiekliem skanot, iedomājās, kā visu to izdarīs.

Siltā augusta nakts bija klusa un melna; puiši ar Mitju partizāni priekšgalā cauri dārziem slepus devās uz pamesto, asi garām nezālēm aizaugušo MTS, kurai cauri veda ceļš uz Rogačiem, bet pa to Gustišču meitas gāja viesos pie atminētājiem. Pulkstenis jau tuvojās pusnaktij, un tūdaļ vajadzēja parādīties mēnesim; austrumu pusē virs plašajiem, tumšajiem tīrumiem jau varēja samanīt, kā cauri tumsai sāk lauzties viegls, rēgains spīdums; jo tālāk puiši aizgāja no ciema, jo draiskāki un trokšņaināki kļuva, un Mitja partizānis, kas bija ieradis naktīs uzvesties pavisam klusu, laiku pa laikam apsauca viņus, taču drīz vien ari viņu aizrāva kopīgais uzbudinājums, un, pēc tam kad bija izraudzīta vieta pie ceļa, kur vajadzēja meitas sagaidīt, visi sasēdās pulciņā, un Mitja partizānis sāka stāstīt, kā viņš speciālās grupas priekšgalā gandrīz vai pašā Holmskā sagūstījis vācu ģenerāli un kā pēc tam, kad ģenerāli jau sūtījuši uz Maskavu, tas gribējis redzēt viņu, Mitju, un teicis, ka tāds drosmīgs karavīrs esot apbalvojams ar visaugstāko balvu.

Stāstīdams Mitja partizānis mēģināja iztēlot, kāds ģenerālis izskatījies, cik spēka, piepūta vaigus un grūši elsa, un Jegors, piemeties Mitjam blakus, skaļi smējās. Mēness jau bija uzlēcis, tā rēnajā gaismā, kas bija pārplūdinājusi tīrumus, zemes miers šķita kļuvis vēl dziļāks, un tikai vienreiz kaut kur tālu gar pamali, uz rietumiem, turp, kur vēl turpinājās karš, kā vilnis aizvēlās lidmašīnu ducinā-šana. Visi krietnu brīdi klausījās, kā aprimst varenā duna, un kādu laiku sēdēja rāmi un klusi, taču, tiklīdz tālumā atskanēja dziesma, puišus atkal pārņēma jautrība un satraukums.

— Nu, Jegorka, — Mitja partizānis pēdējo reizi atgādināja, —■ saturies. Tagad pūcē kādus trīssimt metrus uz priekšu un paslēpies ceļmalā brikšņos. Bet, kad šās būs pagājušas garām, gulsties šķērsām ceļam. Un, kad skries atpakaļ, cērt ar pīcku, cik vien sāpīgi vari, nav viņas, ķēves, ko žēlot. Kājas viņām ir basas, tāpēc vico pa kājām, pa stilbiem, pa stilbiem, bet pats rūc kā lācis.

— Es, Mitja, visu sapratu, nebīsties, gan es viņām sadošu, — Jegors apsolīja, no sirds apņēmies pakalpot vīriešu brālībai, kurā viņš ar šo paredzēto darbu tika bez ierunām ieskaitīts, un jau pēc brītiņa atšķīrās no pārējiem un aizsoļoja pa ceļu, stiepdams līdzi garu patagu.

Bet pusstundu vēlāk kādas divdesmit Gustišču meitas, mājup nākdamas, vēl vilka dziesmu par kazaku, kas auļo pa ielejām un citiem Luganskas novada plašumiem, un tad pēkšņi ieraudzīja, kā turpat priekšā no nezāļu biežņas pieslienas tikko saredzami blāvi gluži kailu cilvēku stāvi ar ieplestām rokām un zālēs ievīstītām un tālab milzīgām, bezveidīgām galvām un visa šī ierinda spožajā mēnesnīcā lēnām nāk virsū. Dziesma, bailīgi nodrebējusi, aprāvās, un meitiešu pulks neviļus saspiedās ciešāk. Visā pasaulē iestājās klusums, un meitieši, kas vairs nespēja ne pakustēties, stāvēja un gaidīja; tagad jau varēja skaidri saredzēt, ka viņām tuvojas vīrieši visā savā bezkaunīgajā pirmdzimtajā kailumā, viņi aizvien vēl nāca lēnām, -gluži kā aizmiguši, un mēness gaisma rotājās uz viņu staltajiem, vingrajiem augumiem, kas vēl nebija ieguvuši pilnīgu vīra briedumu, un vienīgi ieplestās rokas un pinkainās galvas ar nesaredzamajām, zem zāļu kušķiem paslēptajām sejām bija baismīgas, un stindzinošu un reizē tīkamu baiļu sajūta vēlreiz pārņēma visu baru. Aņuta Malkina, kas atradās citām priekšā un bija garāka par visārn, nekādi nespēja novaldīt lūpu drebēšanu un skaidri dzirdēja, cik neganti klab pašas zobi.

— Meitenes, tie taču miroņi, — viņa galu galā ar mokām izdabūja, un tūlīt pāri mēnesnīcas pielietajiem nezāļu brikšņiem, pāri sakropļotajiem, bet vēl aizvien dzīvajiem dārziem, pāri mēmajam plašumam, ko apspīdēja tā pati sudrabotā maigā gaisma, pārvēlās spalgs, necilvēcisks spiedziens; tajā pašā mirklī viss bars pajuka, it kā to būtu izsvaidījis kāds iekšējs spēks, un, nezāļu brikšņus mīdīdams, pašķīda uz visām pusēm. Sajēgu zaudējušas, meičas metās kur kurā, nekā neredzēdamas, cenzdamās vienīgi nenokļūt ieplestajās rokās, kuru, šķita, bija saradies bezgala daudz; dažas aizdiedza pa ceļu atpakaļ, un jau pēc pāris mirkļiem debesīs uzšāvās jauna neiedomājami spalgu spiedzienu un kliedzienu šalts, liecinādama, ka arī Jegorka Derjugins devis vispārējā sajukumā savu, viņam paredzēto ieguldījumu, un drīz vien viss meitiešu pulks bija iztrenkāts. Meičas bija aizmukušas, un puiši atgriezās pie ceļmalas grāvī paslēptajām drēbēm un sāka ģērbties, viņi uzsmēķēja un, smieklus klusinādami, cits caur citu stāstīja savus iespaidus, vienīgi Mitja partizānis vēl nebija manāms. Jau pašā sākumā ievērojis Aņutu Malkinu, Mitja vairs neizlaida to no acīm ne mirkli un, kad Aņuta sāka mukt, metās meičai pakaļ. Aņuta šāvās cauri lupstājiem kā bulta, un Mitja redzēja tikai viņas galvu; uz mirkli gan iešāvās prātā, ka viņš taču dzenas pakaļ gluži kails, bet turpat to arī aizmirsa, viņu pārņēma jautrs pakaļdzīšanās niknums, aizrāva mēness, kas šķita lēkājam pie debesīm, un Mitja nolēma panākt Aņutu par katru cenu. Viņš nezināja, ko panācis iesāks ar meiču, un, kad viņa, izdrāzusies no lupstājiem klajā vietā, paklupa un nokrita zemē, viņš, nepaguvis ne apstāties, ne pārlēkt pāri, nogāzās viņai turpat blakus un tūlīt, pee partizāņu dienu paraduma, savu neskaitāmo nakts izlūkošanas gaitu un_ sadursmju pieredzes mācīts, pats to negribēdams, uzgūlās meičai virsū un cieši piespieda viņu pie zemes; tikai drusku vēlāk, sajutis ar visu miesu, kā zem viņa no izbīļa dreb meičas augums, un ieraudzījis Aņutas balto seju ar cieši aizmiegtām acīm, nobijās pats, gribēja jau lēkt augšā un pazust brikšņos, taču pārāk kārots bija guvums, un viņš nespēja to izdarīt, te nelīdzēja ne viņa drosme, ne apņēmība, un viņš piespiedās pie Aņutas vēl ciešāk, sāka klusēdams nikni skūpstīt meičas lūpas, un tikai tad viņa drusku pavēra acis, un abi kādu brīdi mēmā izbrīnā raudzījās viens otrā.

— Mitja, tas taču esi tu, ķēmrausis tāds, — Aņuta beidzot čukstus izdabūja.

— Uzminēji, — Mitja aizsmacis atsaucās. — Bēdz vai nebēdz, vienalga būsi mana. Es bez tevis nevaru dzīvot, dari, ko gribi. Varu tevi nogalināt, man tagad viss viena alga, citam es tevi neatdošu, ņem to vērā. Esi novedusi mani līdz pēdējai pacietības robežai, tālāk nav kur iet.

Atbildēdama uz Mitjas nesakarīgajiem, kaislajiem čukstiem, kas ar savu baigo un tīkamo atklātību iesniedzās līdz pašai sirdij, Aņuta pacēla gurdās rokas, lai atstumtu puisi, taču tās pašas no sevis apvijās ap viņa muskuļoto kaklu un pievilka galvu tuvāk sev klāt, un šis jaunais pārdzīvojums tik tikko neaprāva Mitjas partizāņa dzīves gaitu visneiederīgākajā mirklī: Aņuta sajuta, kā mokošos krampjos noraustās viņa augums, un tagad jau pati, neveikli atraudama galvu no zemes, sāka skūpstīt puisi.

— Ak tu, ķēms tāds! — viņa pusnemaņā sacīja. — Jau sen tā vajadzēja... bet tu tikai iztālēm, iztālēm... domāju jau, ka nemaz nesaņemsi dūšu pienākt tuvāk... man šitāds te velns tieši arī vajadzīgs... Ko nu vēl nebūsi sagudrojis, — viņa apturēja Mitju, kad tas gribēja apgulties blakus, — te taču dadži visapkārt, bet tu, ķēms tāds, esi gluži pliks, ņemsi vēl un sadurstīsies.

Un atkal gar debesjumu zvārodamies peldēja mēness, kā bezdibenīgi iegruvumi visapkārt piesardzīgi rēgojās dadži un lupstāji un atkal skanēja kluss, apslāpēts čuksts.

— Ir nu gan parazīts, gatavais parazīts, — Aņuta, pavisam padevīga un rāma, nemitējās brīnīties. — Bet kā tad būs ar kāzām, Mitja?

— Rīt pat un ne dienu vēlāk, tagad es tevi, mīļumiņ, ne uz mirkli bez savas uzraudzības nepametīšu ...

No rīta tika sacelta trauksme un no kaimiņu ciema izsauktā sapieru rota pārmeklēja nezāļu brikšņus Gustišču mašīnu un traktoru stacijas teritorijā; uzlasīdami te vienā, te otrā vietā vai nu meiču pamestos lakatiņus, vai kurpes, kareivji īgni pukojās, ka veltīgi jātērē laiks; tiesa, asi garo diždadžu audžu pakrēslī atrada vairākus satrūdējušus līķus un tos turpat uz ašu roku apraka. Jauniņais, tikko no karaskolas nākušais leitnants aizveda ar brašām dziesmām rotu atpakaļ uz Rogačiem, noziņoja priekšniecībai, ka nekādi bandīti nav nekur atrasti un ka vietējās meitenes laikam nobiedējusi pašu nesamērīgā fantāzija, taču Gustiščos un tuvākajos apkārtnes ciemos visi jau skaidri zināja, kas bija atgadījies šajā augusta naktī, un sievas, sapulcēdamās pie pusaizgruvušajām akām, ar vieglu skaudību stāstīja cita citai, ka Mitja partizānis beidzot savaldījis gan to Aņutu Malkinu, kura vēl pirms kara nav puišiem ne virsū skatījusies un nav varējusi ne notīksmināties vien pati par sevi. Tautas balss bija visā pilnībā Mitjas partizāņa pusē, un pat vecā Avdotja, kas jau grasījās ar slotu nozvetēt Jegorku par piedalīšanos šādā nepiedienīgā izdarībā, uzzinājusi par Mitju, likās mierā un tikai kādu nedēļu rūca uz puiku un teica, ka šis vēl esot par mazu, lai jauktos tādās lietās, ka visam pienākot savs laiks.

3

Pa svētdienām Jegors gāja uz pilsētu un paslepus pārdeva pazoles, paņēma līdzi divus trīs pārus un ik reizi atgriezās mājās ar sāli un sērkociņiem, pārnesa arī dažas glāzes prosas putraimu un kartupeļu cietes, bet reiz pat bija nopircis Nikolajam gandrīz vai jaunu vamzi. Pirmajā oktobrī Nikolajam un Jegoram sākās skola, bija jāmācās trešajā klasē; visi ciema vīrieši, kas vien spēja ko darīt, cēla skolu ar divām klases telpām; nolēma, ka uzcels parastu māju ar istabu katrā galā un gaiteni pa vidu; mācībām bija jānotiek divās maiņās, un skolas celtniecībā piedalījās viss ciems. Sievas sagrieza purvā niedres jumtam, sasēja nelielos kūlīšos un pašas sanesa tos pie skolas; vairāki ciema večuki, kas prata namdara darbu, izgatavoja skolas solus, galdus un tāfeles; viņus vadīja no armijas demobilizēts skolotājs ar vienu kāju Pjotrs Je-remejevičs, ko rajons bija atsūtījis par Gustišču skolas direktoru; kaut arī viņš bija sakropļots jau pirms vairākiem mēnešiem, tomēr vēl nebija pieradis pie protēzes un naktīs pa miegam, zobus sakodis, bieži vien vaidēja aiz sāpēm neesošajā kājā, viņam sāpēja te pie potītes, te krampji savilka pirkstus, it īpaši īkšķi, un viņš aiz šīm sāpēm itin bieži sāka miegā kustināt pirkstus, kuru nu jau pusgada viņam nemaz vairs nebija, un allaž pamodās; pirksti aizvien vēl sāpēja, un viņš neviļus sniedzās tos pataustīt, bet atrada tukšumu, un tas ik reizi biedēja.

Pjotrs Jeremejevičs kopā ar vecajiem namdariem izsprieda, cik augstiem jābūt skolas soliem, skubināja sievietes, lai tās naskāk apziež ar māliem sienas un uzber klonu, iepazinās ar saviem nākamajiem skolēniem, pūlējās sadabūt burtnīcas un mācību grāmatas, kālab viņam vajadzēja vairākkārt braukāt ne tikai uz rajona, bet arī uz apgabala centru, taču burtnīcas viņš tā arī nesadabūja un sāka vākt pa malu malām jebkādu papīru, uz kura varētu rakstīt, un šo to viņam arī izdevās sameklēt.

Skolotāju Gustiščos cienīja, gan vecs, gan jauns viņu godbijīgi sveicināja, sievietes aicināja pabrokastot vai paēst vakariņās, ko nu kurai dievs bija devis.

Septembra pēdējā svētdienā Jegors atgriezās no tirgus pašā pievakarē; šoreiz viņam bija izdevies pēc vecās Avdotjas norādījuma nopirkt desmit mārciņas miltu, gabalu smagu pašvārītu ziepju un no kāda kareivja vācu šķiltavas par simt rubļiem; tā gan bija lieka, nevajadzīga naudas šķiešana, taču viņš nebija spējis noturēties pretī kārdinājumam iemantot šo spīdīgo nieciņu, kas izskatījās kā pistole, un tagad ik pa brīdim vilka to laukā no kabatas un tīksminājās, visādi izgrozīdams.

Saule tuvojās apvārsnim, pret vakaru no rietumu puses debesīs savilkās mākoņi; vairākkārt Jegoram garām pabrauca pajūgi, bet visi tie bija piekrauti pilni līdz pēdējam, un viņš nemaz ir nelūdza, lai paved kādu gabaliņu, soļoja pa ceļmalas taciņu un savā nodabā domāja, ka viņu jau sen gaida mājās, un tā ceļš šķita īsāks. Pie paša ciema uzkāpis pakalnā, uz kura pirms kara stāvēja vējdzirnavas, bet tagad gulēja tikai ugunī saplaisājušie dzirnakmeņi, viņš nolēma atpūsties; kājas dunēja vien, un viņš, nolicis maisu ar pirkumiem, atgūlās uz dzirnakmens un sāka skatīties debesīs, bet tad uzvilka uz acīm cepuri. Pa dienu sasilušais akmens vēl nebija atdzisis, un gulēt uz tā bija patīkami; Jegors domāja, ka vecmāmuļa gauži priecāsies par miltiem un atkal sāks tirdīt, kur viņš rāvis tādu naudu; vajadzēja jau laikus kaut ko izdomāt, bet varbūt ņemt un pastāstīt visu, kā tas ir patiesībā, sākumā jau pašausmināsies, bet tad pierimsies, Rudais vectēvs taču pats atdeva, un Varečku nav ko ņemt vērā, pazoles nav viņas, bet vāciešu, tātad nav viņai ko brēkt, galu galā vai tad viņiem pašiem uz savas zemes būtu jānomirst badā. Pagaidīs, kamēr mazliet satumsīs, un tad varēs iet, Jegors prātoja, labāk jau tālāk no svešām acīm, būs ciemā mazāk tenku, citādi viendien Varečka aizdomīgi ilgi no-dirnēja viņu zemnīcā, pārlūkoja ar acīm malu maliņas, bija atnākusi it kā lāpstu aizlienēt, bet pati visu laiku par trūkumu vien gaudās un šausminājās, kā vecā Avdotja var šitādus divus puišus pabarot: valsts taču tik vien bija piešķīrusi kā pa pudam kviešu uz katru darbaspējīgo un pa desmit kilogramiem katram bērnam un vecajam, bet ar to, kad nav ne gaļas, ne piena, necik ilgi neizvilksi.

Tad Jegors atcerējās tās nakts jandāliņu ar meitiešiem, pasmējās, iedomādamies, kā viņas spiedza un muka no viņa pātagas, nopūtās un apsēdās, skatīdamies uz ciemu, kas pletās turpat gabaliņu lejāk. Derētu jau sākt gādāt malku ziemai, viņš nodomāja, citādi sāksies lietavas, un tad viss būs pagalam, jau no rītdienas vajadzēs kopā ar Koļu kaut reizi dienā braukt ar ratiņiem uz mežu un pamazām vest mājās nokaltušos kokus; arī tajā vietā, kur kara laikā vāciešiem bija tilts pāri upei, var diezgan daudz ko salasīt, kad tiltu uzspridzināja, baļķu gabali un dēļi pajuka uz visām pusēm. Pagājušo reizi viņi abi ar Koļu atstiepa piecas pamatīgas plankas; tiesa, zāģēt tās malkai būtu žēl, noderētu mājai.

Sagribējās ēst, un Jegors nolēma iet uz mājām, krēslu negaidot; kāda kuram darīšana, ko viņš un no kurienes nes. Viņš uzmeta maišeli plecā un devās no pakalna lejā; uz ielas Jegors sastapa tikai divus vai trīs cilvēkus un, cenzdamies uz Rudā vectēva mājas pusi neskatīties, pienāca pie savas zemnīcas, gurdi nosvieda nesamo, paberzēja plecus un apsēdās uz bluķēna; ne veco Avdotju, ne Koļu nekur neredzēja, un viņš nolēma uzsmēķēt, izvilka no kabatas avīzes gabalu un mahorku, satina smēķi un tīksminādamies noklikstināja šķiltavas. Jau pēc pirmā dūma mutē saskrēja sūras siekalas un ābeļu galotnes sagriezās greizas; viņš sakustējās, taču palika sēžam, juzdamies drusku aizvainots uz vecmāmuļu un brāli: viņš pārnācis mājās, bet tur neviena nav, neviens nesagaida, nepriecājas par viņa veiksmi. Jegors sēdēja ar muguru pret ielu un, izdzirdīs soļus, pat nepagrieza galvu; kāds pa gabaliņu no viņa apstājās, un viņš nenocietās.

— Vai tu, Koļa? — viņš noprasīja, aši pameta acis atpakaļ un tajā pašā mirklī uzlēca kājās, nosvieda smēķi, pēkšņi nobālēja, seja savilkās nožēlojamā izbrīna smaida, un viņš nekādi nespēja tikt no tā vaļā; viņš gribēja mesties pretim, bet nebija spēka, kājas šķita pielipušas pie zemes; viņa priekšā stāvēja māte — novājējusi, gara, ar asiem, kaulainiem pleciem, garās, dzīslotās rokas nevarīgi nokārusi; pie kājām gulēja nez kāda pindele.

— Mamma, — Jegors neticēdams nočukstēja un tad iekliedzies metās uz priekšu un piekļāvās viņai klāt, iespiezdams seju mātes krūtīs; viņš sajuta mātes rokas uz savas galvas un, asaru nekautrēdamies, palūkojās augšup un cauri tādai kā kustīgai miglai ieraudzīja viņas laimīgās acis.

— Jegoruška, ak kungs, Jegoruška, — Jefrosiņja ierunājās sausā, aizsmakušā balsī, — zini, es jau baidījos, ka neatnākšu, šodien vilkos pēdējiem spēkiem, ne miltuma neesmu ēdusi... palīdzi man kaut kur piesēsties, — viņa palūdza, Jegorkas galvu vaļā nelaizdama un viņam matus bužinādama. — Ak kungs, kā tu esi izaudzis, garš izstiepies, un ari ābelītes visas veselas... un žogs tāpat...

— Veselas, mamm, veselas, — aiz rokas pieturēdams, Jegors aizveda māti līdz zemnīcas durvīm un palīdzēja apsēsties uz bluķīša, uz kura tikko bija sēdējis pats; Jefrosiņja saviebās un ar mokām izstiepa kājas; Jegors, asaras slaucīdams, ieskrēja zemnīcā, tad izdrāzās ārā ar maizes gabalu un aukstiem vārītiem kartupeļiem, kas droši vien bija atstāti viņam, un nolika to visu mātei klēpī. Viņa paņēma maizes šķēli, pielika to pie acīm, aplūkodama un pūlēdamās atvairīt tumsu, kas gluži kā viegls, mirgojošs reibonis saplūda acīs, un aizvēra plakstus, viņas rokās bija maize — īsta smaržīga maize, ko pasniegušas dēla rokas, un viņa sēdēja pati uz savas zemes; bet kur tad Koļa, vīramāte, viņai iešāvās prātā, taču pietrūka spēka pajautāt. Ar grūtībām, nekā neredzēdama, viņa nolauza kumosiņu maizes, ielika mutē un sāka ēst; Jegors ar neskaidrām bailēm, acu nenovērsis, skatījās viņā; Jefrosiņja aizvērtām acīm košļāja un košļāja kumosu un baiļojās to norit; mutē vēl glabājās maizes garša — īstas rudzu maizes garša; līdz pat šim mirklim viņa nebija ticējusi, ka pietiks spēka pārnākt, ka ir jau pārnākusi, neticēja vēl tad, kad ieraudzīja Jegoru; un tikai šī maizes garša izdarīja viņā kaut kādu pavērsienu.

— Ēd, mammu, ēd, — viņa dzirdēja it kā no tāluma nākam Jegora balsi. — Maize mums ir, tagad paši uz savas zemes nekur nepazudīsim. Es nupat sadabūju pilsētā mazliet miltu ...

— Atnes man, dēliņ, malku ūdens, — viņa palūdza. — Tu tagad neskaties manī, es drusku atgūšos, brītiņu pasēdēšu un atgūšos.

Jegors paķēra spaini, izlēja no tā sasilušā ūdens atliekas un aizskrēja uz aku; teciņiem atgriezies, viņš, aiz uztraukuma ūdeni šļakstinādams, pasniedza mātei kareivju krūzītē tīru, saltu ūdeni, un Jefrosiņja sāka sīkiem malkiem to dzert gluži kā karstu tēju, izdzēra pusi, pacēla galvu un paskatījās Jegorā. Viņai jau sen neizgāja no prāta Nikolajs un vīramāte, taču neuzdrīkstējās prasīt, atturēja ierastās sāpīgās bailes, un viņa pēc bezgalīgā ceļa neapzināti centās paildzināt tīkamās atpūtas brīdi; ieraudzījusi Nikolaju, pēc tam arī vīramātes šauro, kā no svētbildes izkāpušo seju, viņa vairs nemaz nespēja piecelties, kājas bija pietūkušas un sāpēja, un viņa palika sēžot, rokas pret Nikolaju pastiepusi, un dēls, lēnām piegājis pie mātes, mulsi pieliecās, un, kad viņa noskūpstīja dēlu, ar drebošiem pirkstiem zēna vājos plecus aptaustīdama, viņš neveikli pavirzījās nost un novērsās, drūmi raudzīdamies zemē. Vecā Avdotja iebukņīja viņam plecā, labsirdīgi nobāra, pieteikdama, ka no paša mātes nedrīkst novērsties, nedrīkst viņas izskata kaunēties, un tūlīt pati apsēdās Jefrosiņjai blakus, trīs reizes nomutēja vedeklu un nolēma, ka aiz pēkšņajiem priekiem ir pamatīgi jāpavaimanā; bērniem pārradusies māte, tagad viņai, vecam cilvēkam, vairs nevajadzēs bīties no nāves, bez uzraudzības puikas nepaliks.

— Ed taču, ēd, — večiņa steidzīgi mudināja, un aiz dažādu jūtu pārpilnības viņas seja ik pa brīdim kļuva citāda. — Es tikai mazliet atvilkšu elpu un tad kaut ko izvārīšu ... Jegorka, veicīgi sagādā sausāku malku, mēs tepat laukā arī sakursim uguni. Bet tu pagaidām pa-košļā, pakošļā maizīti, sagremo labi pamatīgi... Ak kungs, tātad sasniegusi tomēr tevi mana bārā lūgšana!

Pacēlusi acis pret debesīm, vecā Avdotja pārmeta krustu, itin veikli nokrita ceļos un tikpat veikli un ierasti vairākas reizes paklanījās līdz pat zemei, visu laiku čuk-stēdama ar sausajām lūpām pateicības lūgsnu; slepus pamezdams acis uz māti, kas klusēdama lēnām ēda maizi, Nikolajs kaut kā sāniski devās Jegoram pakaļ un pā,līdzēja viņam salasīt sausāku malku; ziņa, ka atgriezusies Jefrosiņja Derjugina, pa nez kādiem ceļiem jau bija aplidojusi visu ciemu, un pie zemnīcas Derjuginu pagalmā sāka pulcēties ļaudis.

Pirmā ieradās Rudā Volodjas Varečka, trīskārt krusteniski saskūpstījās ar Jefrosiņju, skaļā balsī novaimanāja un nepaguva ne kārtīgi nomierināties, kad parādījās Ņura Kudeļina un, saskūpstījusies ar pārnācēju, arī sāka raudāt; atnāca Jurkas Ļevšas sieva un Mikitas Boboka sieva, kaimiņiene Lukerja, tūdaļ aiz viņas uzradās arī vectēvs Makars ar garu, melnu kūju rokās; viņa galvu sedza baltas, smalkas pūkas, kājās bija uzautas jaunas vīzes, viņš pienāca, pabīdīja sieviešus ar kūjas galu sāņus, un, kad Jefrosiņja gribēja piecelties viņam pretim, vectēvs Makars apturēja viņu.

— Sēdi vien, sēdi, Frosja, — viņš pavēlēja. — Tu jau nu esi gana nostaigājusies, tagad nav grēks arī pasēdēt. Tātad esi pārnākusi, tu saki? — vectēvs Makars nopra* sīja, apstājās un, salicis rokas uz kūjas gala, atbalstīja m tām ari savu pinkaino zodu.

— Pārnācu, vectēv Makar, — Jefrosiņja atbildēja.

— Tas ir labi, ka atgriezies. — Vectēvs Makars neveikli pasvērās uz pussagrautās baznīcas pusi, kuras sienās rēgojās izrauti robi, un vairākas reizes pārmeta krustu. — Šodien, Jefrosiņja, ir svētdiena, tā ir tāda diena. Lai zeme dotu augļus, vajadzīgas cilvēku rokas. Ja dievs dos, kazi, pārnāks ari pārējie. Stāsta, ka tie mūsējie karavīri, kas gados vecāki, jau esot palaisti mājās.

Jefrosiņja piekrizdama klusi pamāja ar galvu, viņai bija prieks, ka sanācis tik daudz ļaužu, taču visvairāk viņai gribējās palikt vienai vai vismaz savas ģimenes lokā; viņa nevērīgi atbildēja uz jautājumiem un visu laiku lūkojās Nikolajā un Jegorā, kas turpat gabaliņu no zemnīcas parastajā ugunskura vietā ņēmās kurt uguni; viņasprāt, Nikolajs bija izstiepies garāks par Jegoru, toties Jegors bija druknāks, muskuļaināks un dūšīgāks; ar saviem spēcīgajiem, taisnajiem pleciem un nopietno sejas izteiksmi viņš atgādināja nelielu vīrieti, un, kā rādās, Nikolajs viņam bez ierunām paklausīja. Jefrosiņja atcerējās, kā bija gājusi ar pēdējiem spēkiem, kā, piesēzdamās atpūsties, bija baidījusies, vai spēs vēl piecelties, un nu, kad viņa bija padzērusies un apēdusi gabaliņu maizes, juta, ka nenoturēsies un turpat sēdot ari aizmigs; viņa jau vairākkārt nevarīgi nolieca galvu, un visi, to pamanījuši, cits caur citu centās pierunāt, lai viņa iet gulēt. Ar grūtībām, vecajai Avdotjai palīdzot, viņa piecēlās, visu acu pavadīta, nokāpa zemnīcā un, tikko pieskārās spilvenam, uz vietas aizmiga, bet vecā Avdotja, piesegusi vedeklu ar vācu šineli, izgāja atpakaļ laukā. Uz uguns katliņā vārījās kartupeļi; tuvojās sirmā stunda, pirmais mijkrēslis ieskāva plašumu virs ābelēm, kas jau sāka mest lapas. Neviens nekur nebija aizgājis, un vectēvs Makars, uz baļķēna apsēdies, klausījās, kā čalo sievas, pārspriezdamas noti* kušo, un vārgi cīnījās ar snaudu; parasti viņš ap šo laiku jau gulēja. Viņa acu priekšā Gustiščos jau bija nomainījušās vairākas paaudzes, un viņš visu labi atcerējās. Tagad, Kad krāsas sāka saplūst vienos pelēkos tīmekļos un balsis attālinājās, vectēva Makara acu priekšā viss sajuka, viņam viegli noreiba galva, un vecais virs sāka it kā peldēt pa plašu, miglainu saiešanu un kāzu, nikna zemnieka ienaida un smagā darba straumi atpakaļ uz pagātni; viņa acu priekšā bērni kļuva par pieaugušiem un cits aiz cita nomira; zemīte deva, zemīte arī paņēma, viņš tādās reizēs sacīja, pavadīdams nelaiķi pa platajiem baznīcas vārtiem, kur to sagaidīja cienīgtēvs Izidors savā melnajā apbedīšanas talārā; pats cienīgtēvs Izidors bija pazudis no ciema pirms gadiem desmit; tad kaut kur augšā, virs viņa parādījās strauju, mirdzuma apņemtu lidmašīnu spiets, un vectēvs Makars, tāpat kā tajā, četrdesmit pirmajā gadā, stingri iepletis kājas un atcerējies svēto rakstu vārdus par dzelzs putniem, slēja tiem pretim savu bārdu.

Ar saviem deviņdesmit gadiem viņš jau sen bija iegaumējis dzīves galveno gudrību: viss, kas virs zemes rodas, katrā ziņā sava laikā tāpat arī aiziet; šim negrozāmajam likumam pakļāvās cilvēks, zvērs, zāle, mašīna, un tādcļ viņš ne no kā vairs nebaidījās, viņam it kā vairs nebija ne savējo, ne svešu, un viņš, neapzināti meklēdams apstiprinājumu likumam, saskaņā ar kuru viņam lemts savā laikā aiziet no šīs pasaules, mēģināja izrunāties gan ar vācu kareivjiem, kas jautri zvaigāja par vareno, gandrīz simt gadus veco vīru, gan ar Fedjku Makašinu, kad tas pārnakšņoja viņu māja; vectēvs Makars atcerējās visu, taču viņa atmiņa bija kā pamests tīrums, kurā jaunā sēkla uzdīgdama atstāj savu stiebru blakus tēva un vectēva stiebram, un visi tie bija vienādi un visi saglabājās.

— Bābele, Bābele, — vectēvs Makars nomurmināja par atbildi uz savām domām, — visa zeme pārvērtusies Bābelē.

Viņš piecēlās garš un kaulains un, sievu valodas pārtraukdams, izgāja cauri viņu pulciņam.

— Ak kungs! — Varečka ar neviļu cieņu noteica pakaļ. — Tam nu gan ir mūžs! Kopš esmu izgājusi pie sava rudā velna, es viņu tikai tādu bārdainu vien atceros.

— Lai dzīvo vesels, — uzsvērti laipni noteica Lukerja, palūkodamās vīratēvam pakaļ. — Dzīvo pats savu mūžu, no tevis nekā nav aizņēmies. Kaut visiem būtu tādas vecuma dienas, pats sevi aprūpē, nevienam nav par apgrūtinājumu. Jāsāk iet pa mājārn, sievas, metas jau vēss.

4

Pamodusies nākošajā rītā vēl pirms gaismas, Jefrosiņja tūlīt it kā ienira atpakaļ vecajā dzīvē, pie kuras jau bija pierasts, un tā aizrāva viņu visu. Ieskatījusies augošajos dēlos, apsvērusi, ko iespējams izdarīt ar viņas trūcīgo mantību, Jefrosiņja pirmām kārtām pašuva no vācu šineļiem Nikolajam un Jegoram pa pārim bikšu skolai, bet no vadmalas segas izmanījās pašūdināt divus vamžus; kad Jegors pastāstīja mātei par pazolēm, viņa neteica nekā, tikai mazliet sarauca uzacis; tas notika pievakarē, tikko bija nolijis auksts lietus, un pie kājām lipa smagi dubļi, lieku reizi laukā nemaz negribējās rādīties; pirmoreiz ar pilnu spēku bija sevi pieteicis rudens, un, lai gan šķita, ka dzīve apstājusies uz vietas, katra diena atnesa kaut ko jaunu. Pirmajā oktobrī bērni sāka iet skolā; sievietes gāja rakt zemi, pēc tam, uzkārušas kaklā maisu ar puspūru sēklas un kāsī sastājušās, smagi brida pa izmirkušo zemi, graudus kaisīdamas (sēkla bija atsūtīta no Aizvolgas); pamazām nokārtojās pasta dienests, te viena, te otra ģimene saņēma pa karavīra vēstulei un to lasīja vairākas dienas no vietas, jo cieminieki lūdza izlasīt vēl un vēlreiz; cerība jundīja sieviešu prātus: ja jau Mikita Boboks un Jurka Ļevša palikuši dzīvi, kāpēc tad ar laiku nevarētu atrasties arī manējais?

Kamēr neatkopās kājas un nepazuda tūkums, Jefrosiņja reti rādījās laukā; visu laiku sēdēja gudrodama un pārlikdama un, gatavodamās ziemai, šuva un pāršuva; puikas, no skolas pārnākuši, stiepa no meža malku, pienesa ūdeni, bet vecā Avdotja, tāpat kā agrāk, izrīkojās ar ēdienu. Jefrosiņja pa vairāki lāgi mēģināja kaut ko apdarīt saimniecībā, jau metās virsū dārzā saaugušajām nezālēm, taču, izrāvusi dažus stingrus un resnus diždadžu stubļus, tikko spēja atliekt muguru taisnu, visā miesā sagūla smagums un nespēks; noreiba galva, un viņa izbīlī apsēdās. Vecā Avdotja aizveda vedeklu uz zemnīcu, dusmīgi purpinādama, ka pārlieka steiga nākot tikai par ļaunu, un Jefrosiņja ar pateicīgu padevību pakļāvās viņai. Drīz pēc tam pienāca vēstule no Aļonkas; izveicīgā Gustišču pastniece, Aļonkas draudzene Oļa, Mikitas Boboka vecākā meita, sāka par to klaigāt jau pusceļā uz Derjuginu mājām, un ap to laiku, kad Jefrosiņja paņēma rokās plāno, no līnijotās burtnīcas lapas darināto trijstūrīti, par vēstuli jau zināja gandrīz vai viss ciems; Oļa, dubļiem nošķiestos kirzas zābakus cilādama, uztraukumā mirkšķināja apaļās acis un, aiz auklas gabala pieturēdama savu audekla somu, no kuras rēgojās avīžu stūri, jau pa gabalu it sparīgi vicināja ar paceltu roku.

— Paskatījos, krustmāt Frosja, bet tā no Aļonkas, — viņa aizgūtnēm klāstīja un nepacietīgi gaidīja, kad beidzot Jefrosiņja atlocīs vēstuli vaļā. — Jau gribēju pati ieskatīties, tad nolēmu, ka jāskrien pie krustmātes Fros-jas, šito prieku viņai, šito prieku! Es skatos, un pat deniņos sāka zvanīt. No Aļonkas, es skatos.

Jefrosiņja, kas jau bija dzirdējusi par meitu no pašreizējā kolhoza priekšsēdētāja Ignata Kuzmiča, sajuta, kā ieduras sirdī, it kā kāds būtu tai palicis apakšā šķautņainu akmentiņu. Pa kara gadiem viņa pati bija pārliecinājusies, cik plašs ceļš labestībai un cik šaura taciņa ļaunumam, un nu, kaut arī nemaz neprata lasīt, baidījās atvērt vēstuli ar trim smailajiem stūrīšiem un bālu zīmogu; tā varēja vēstīt gan labu, gan sliktu, un nu vajadzēja atvilkt elpu un sagatavoties. Pienāca vecā Avdotja ar lupatu rokās, apsēdās iepretim un nenolaida no vēstules savu tumšo acu; Aļonka bija viņas mīlule, un večiņa tūlīt atcerējās, cik steidzīgi viņa bija posusi meiteni bēgšanai, kad istabā pēkšņi iebruka sveši policisti, un vēl, ja atmiņa neviļ, viņa bija slepus iebāzusi Aļonkas puskažociņa kabatā savu sudraba krustiņu.

— Taisi taču vaļā, Jefrosiņja, taisi vaļā, — vecā Avdotja skarbi pieprasīja, un viņas krunkainā seja paliecās uz priekšu. — Viss dieva rokā, kas būs lemts, no tā neizbēgt.

— Taisiet taču vaļā, krustmāt Frosja, — ieminējās arī Oļa, kas aiz uztraukuma bija uz grīdas nodauzījusi visus zābakiem pielipušos dubļus. — Ko tu spīdzini sevi? Ja arī tajā ir kas ļauns, tad tavas bailes to nepārvērtīs par labu.

Nopūtusies Jefrosiņja pasniedza 0]ai vēstuli, un ta vienā mirklī ierastām kustībām atvēra to, pārskrēja ar acīm pa rindiņām un, juzdama, ka viņai pievērsti kāri, nepacietīgi skatieni, palēkdamas iesaucās:

— Aļonka ir dzīva un vesela! Karo! Tas tik ir skuķis! Tu paklausies, viņai medaļa un ordenis pienākas par partizāņu gaitām, bet tagad, raksta, karam drīz beigas, un lūdz’, lai paziņo, kā klājas visiem citiem mājniekiem! Braša draudzene, paklau, krustmāt Frosja, par mani lai nav aizmirsusi! Jautā, vai esot dzīva!

— Lasi, Oļa, lasi no paša sākuma, — Jefrosiņja pavēlēja. — Ko tu lēkā kā āzis pa kāpostiem? Apsēdies, apsēdies ...

— Es tāpat, krustmāt Frosja, es tāpat! šito prieku!

Kamēr Oļa lasīja vēstuli un pēc tam vēl divas reizes to

pārlasīja, vecā Avdotja, lupatu nometusi, klusītēm slaucīja acis brunču apakšā un tad, baidīdamās pakustēties, sēdēja skarba un svinīga. Vēl viena atlauzta šķēpelīte pielipa atpakaļ savā vietā, taču nolādētais karš turpinājās, vēl pa zemi liesmoja uguns. «Dievs kungs augstais, paglāb un apžēlo manu mazmeitiņu Jeļenu,» viņa lūdzās. «Pasargi no ļaunas acs, no naidnieka lodes, no bēdām un likstām, no sērgas un nekrietna cilvēka, no nelāgām zālēm pasargi viņu, ak kungs! Kungs, ja tev tā vajag, uzsūti viņas nelaimi man, vecenei, neaiztiec manu mazmeitu!»

Nākamajā dienā Jefrosiņja no paša rīta saposās un devās uz kolhoza valdi pie vīra krusttēva Ignata Kuzmiča Sviridova, pagaidīja, kamēr cilvēki izklīst, un, palikusi mazītiņajā istabiņā aiz dēļu šķērssienas ar viņu divatā (viņā pusē skaitāmos kauliņus aizvien niknāk klikstināja tas pats sensenais grāmatvedis Martjanovičs, kas pirms kāda laiciņa bija atgriezies no partizāņiern), cieši palūkojās priekšsēdētājā.

— Ko labu teiksi, Jefrosiņja? — Sviridovs negaidīti jautri noprasīja. — Redzi nu, karš ir aizgājis tālu prom, bet mums te jāizstrebj viss, ko tas savārījis. Grauz zemi kauču ar zobiem, bet piecdesmit desetīnas mums pēc plāna vēl jāapsēj. Rīt tiek izsludināta visa ciema talka tīrumā, ies skola, ciema padome, arī pats kopā ar Martjanoviču. Un kā tu, vai esi atpūtusies?

— Gan pienāks laiks, tad atpūtīšos, — viņa atteica, — rīt iziešu darbā kopā ar visiem, pietiek.

— Vakar saņēmi vēstuli no meitas?

— Saņēmu. Tāpēc jau atnācu, Ignat Kuzmič, būtu labāk man pastāstījis, kā viņa tur, pie partizāņiem, uzvedās. No mūsu pagājušās sarunas es tā arī nekā īsti nesapratu. — Jefrosiņja pamāja ar galvu uz papīru pusi. — Tikai nedusmojies uz mani, zinu, ka tev nav brīva brīža ne dienu, ne nakti. Re, atgriezos mājās un tomēr pati ar sevi vēl neesmu tikusi kārtībā. No vīra ne ziņas, ne miņas, un arī Vaņu diez vai sagaidīšu... Ak kungs, Ignat Kuzmič, kā lai turpmāk dzīvo? Karnēr sava stunda nav situsi, gribi vai negribi, bet jādzīvo ir.

Sviridovs piecēlās no līganā galdiņa ar krusteniski sanaglotajām kājām, un tas no viņa kustības vairākkārt nočīkstēja; Sviridovs ieklausīdamies pielieca galvu. Viņš cienīja sava krustdēla sievu, viņa nekad nekliedza, nevaimanāja kā citas, kaut vai tajos laikos, kad Zahars skrai-dīja_ pie Poļivanovu Maņkas. Cita būtu pusi ciema kājās sacēlusi, bet šī parasti tikai apstājās nekustīga, iegrima sevī, vienīgi acis blāvi aizmiglojās. Un arī tikai mazdrusciņ, dažs labs to nemaz nepamanīja. Un ko viņa kopā ат bērniem kara laikā, kā stāsta, no tā paša Fedjkas Makašina nedabūja izciest, kad pati savu māju ar visiem vāciešiem nodedzināja?

Sviridovs soļoja pa šauro istabiņu, klausījās, kā aiz šķērssienas klab skaitāmie kauliņi, un domāja par Jefrosiņjas vārdiem, bet ko viņš varēja sacīt viņai par mierinājumu, ja pats nekā nezināja. Galvenais, ka dvēsele saglabāta vesela, ka nav sabirzusi drupatās, viņš domāja, visu pārējo var savākt un atkal sakausēt vienkop. Ignats Kuzmičs izvairījās no klajas atbildes, un viņa tādu laikam arī negaidīja, tikai pati ar sevi skaļi paspriedelēja, bet, protams, viņu interesē meita.

— Labi, Jefrosiņja, — viņš teica un apsēdās blakus uz ozola sola, — bet ko lai tev īpašu saku par Aļonku? Nebija jau tur viņa viena pati, un, kā klājās visām, tā ari viņai, nekādās starpības nebija. Visi iet, un ej tu arī, visi ēd, ēd tu arī, cik tev nolikts. Sākumā viņa strādāja hospitālī, kopa ievainotos. Tur viņai, manuprāt, bija arī drau-dzenīte, par Nasteņku sauca, no cita rajona atnākusi. — Sviridovs saminstinājās, palūkojās uz rokām un paberza plaukstu pret plaukstu. — Tur, Jefrosiņja, ar viņu atgadījās jaukākais, kas vien dzīvē var būt, viņa tur sapazinās ar vienu puisi. Un tā, ka ne uguns, ne ūdens nevarētu viņus izšķirt, puisis bija uz goda, drosmīgs. Laikam jau viņi dzīvoja kopā kā vīrs un. sieva, to es tev saku kā mātei, lai tu zinātu.

Jefrosiņja turpināja sēdēt, kā sēdējusi, ne vaibsts nepakustējās viņas sejā; pie Sviridova pēdējiem vārdiem viņa tikai uzmeta tarn ašu skatienu un atkal novērsās.

— Puisi sakropļoja, viņš nomira. Nomira viņas rokās, tādas tās lietiņas. — Sviridovs apklusa, nokāsējās un paskatījās Jefrosiņja skarbākām acīm. — Visi jau domāja, ka Aļonka to nepārcietīs, es izmēģinājos ar viņu parunāt gan tā, gan šitā, bet šī klusē, un tur jau tas āķis, ka klus^. Kā tāds akmens. Tikai acis nelāgi mirdz. «Aļonka,» es saku, «paklausies, tu taču neesi man sveša, ko tu tā nomokies, vēl taču esi pavisam jauna. Pienāks laiks, gari atradīsi sev cilvēku.» Bet šī klusē. Pēc tam uz mūsu vienību atbrauca Brjuhanovs Tihons Ivanovičs, un viņš tad aizveda Aļonku līdzi — kaut kur uz galveno štābu. Uzzināja, ka viņa ir Zahara meita, un pažēloja, vairāk es par viņu nekā netiku dzirdējis. Vai tu, Jefrosiņja, Tihonu Brjuhanovu atceries?

— Kā nu ne, labi atceros, — Jefrosiņja atteica, pieri saraukusi un visiem spēkiem cenzdamās neizrādīt, ka viņai ir neērti un kauns par meitu; tomēr viņa drīz vien savaldījās un, kaut arī ļoti gribējās uzzināt par Aļonku ko vairāk un sīkāk, taču vairs nekā nejautāja; rēķinvedis šķērssienas viņā pusē paaicināja Sviridovu pie sevis, un viņš izgāja, viņi ilgi strīdējās par kaut kādiem aktiem, pēc tam sprieda, kā norakstīt zirgu, kas bija pazudis pirms trim dienām. Atgriezies atpakaļ, Sviridovs ieraudzīja, ka Jefrosiņja joprojām sēž tāda pati sadrūmusi,

— Gana tev, ko sēdi kā tāda nelaimes Čupiņa, — Sviridovs sacīja. — Tātad tāds liktenis viņai bijis lemts, un nav neviena, ko te vainot.

Sviridovs vēl uzsauca rēķinvedim, lai tas neaizmirst uz ašāko uzrakstīt kādu rajonam nosūtāmu rakstu; Martjanovičs neapmierināti atrūca pretim, pasūrojās par savu redzi un to, ka nekur nevar dabūt vajadzīgās brilles un tāpēc pret vakaru raibs vien griežoties gar acīm.

— Tā jau tas ir, — Sviridovs piekrita un turpat jau skarbāk piebilda: — Bet tu raksti tā, lai nevar atkratīties. Raksti žēlabaināk, netaupi vārdus, no tā roka nenokaltīs.

— Jau tā esmu pārvērties sacerētājā, — Martjanovičs aiz šķērssienas atteica un apklusa; Jefrosiņja piecēlās, apmeta ap galvu lakatu un, elkoņus atšāvusi, sasēja mezglu.

— Tā tu man, tēvoci Ignat, arī nepateici, kā viņu sauca, to A|onkas puisi...

— Sauca par Aļošu, re, kā tas bija sagadījies, Aļonka un Aļoška, — Sviridovs atteica, nolūkodamies Jefrosiņjā, un tikai tad viņa pirmo reizi ievēroja, ka tēvocis Ignats ir jau pavisam vecs, gluži sirms. — Labs vīrs no viņa būtu iznācis, vingru augumu, varen spēcīgs bija. Un izglītots, pirms kara par inženieri bija izmācījies. Liktenis nebija viņu Aļonkai lēmis, re, kā karš visu sagandēja. Bet ko nu tur runāt, tik un tā labuma nekāda, ar runāšanu no miroņiem neuzcelsi. Gan, Jefrosiņja, būs labi, — Sviridovs nokremšļojās. — Kaut kā izturēsim. Pats esmu līdz pēdējam noņēmies, būtu nu kāds no jaunākiem atgriezies mājās, kas nu es par priekšsēdētāju? Neprotu. Bet vajag. Agrāk es pats par tiem kolhoziem reizēm pa-šķendējos, bet, kad padomāju tagad, kas tad būtu iznācis, — gan ar vāciešiem būtu grūtāk tikt galā, gan ari patlaban, ko mēs pa vienam iesāktu? Var būt, ka vēl atradīsies Kuļiks, tad nu es pa vecam, cirvi rokās — un par namdari... Bet tagad ej, ej vien, būs jau labi.

Aukstā un smagā zeme lipa pie lāpstām. Gabaliņos sadalītais tīrums, kas lēzeni pacēlās no upes līdz mežam kalnup, bija kā nosēts ar klusiem, salīkušiem sieviešu un bērnu augumiem; blīvi, zemi mākoņi nosedza sauli; no lejas pūta salts ziemeļrietumu vējš un vienmuļi svilpa garo kārklu biezajās audzēs tīruma malā pie upes, lāgiem ar savu apnicīgo žadzināšanu šo svelpoņu pārtrauca žagatas.

Elkoņus pie sāniem piespiedusi, palīdzēdama nogurušajām rokām ar visu augumu, Jefrosiņja lāpstu pēc lāpstas apvēr.-a no vienas vietas ar saknēm pieaugušo zemi; viņa uzmina lāpstai ar kāju un tad apsvieda apkārt smago zemes gabalu. Slieku vairs neredzēja, laikam, glābdamās no aukstuma, tās bija salīdušas dziļāk, un Jefrosiņja, domādama par to, vienmērīgi atkārtoja vienas un tās pašas kustības stundu, divas, līdz pašam pusdienlaikam un tikai paretam, dobji ievaidēdamās, atlieca muguru un, ar abām rokām pie krustiem turēdamās, brīdi atpūtās, visvairāk šajās reizēs sajuzdama, ar kādu piepūli dauzās sirds; karš un pārdzīvojumi tomēr bija atstājuši savas sekas. Pēc noteiktās normas bija jāuzrok divas simtdaļas hektāra, taču daudzas uzraka pa piecām, un viņai negribējās atpalikt no citām; darbs bija smags un ēdiens skopāks par skopu, bet tas bija pirmais rudens bez vācu varas, bez bailēm, ka tevi sagrābs un kaut kur aizdzīs, ka tev atņems un nogalinās bērnus; tādēļ, par spīti sliktajam uzturam, visi strādāja ar aizrautīgu niknumu. Pēc sadales no Kazahijas uz Gustiščiem jau bija atvesti arī pirmie desmit zirgi, arī Gustišču mašīnu un traktoru stacijā, lai gan traktoristu vēl nebija, ap sadauzītajiem, pa gabaliem izjauktajiem traktoriem sākās rosīšanās; divus mēnešus pēc tam, kad bija padzīti vācieši, no kāda Sibīrijas hospitāļa, kas atradās Citā, bija atgriezies pirmais traktorists, attāls Rudā Volodjas radinieks — Ivans Jemeļjanovs, kas bija beidzis Zežskā traktoristu kursus vēl tajos laikos, kad Zahars Derjugins strādāja par priekšsēdētāju, viņam lejpus ceļa nebija kreisās kājas, taču par atgriešanos priecājās gan viņa sieva un bērni, gan arī visi gustiščieši; bet viņš pats, iekrājis šo to no savas kareivja devas sievai un bērniem un jau pirmajā vakarā ieķēris glāzīti no līdz-atnestās un — kas pats galvenais — ar dziļām dvēseliskām ciešanām līdz vajadzīgajam mirklim saglabātās blašķes, piecirta ar savu koka stumbeni pret zemi, ieknieba sa-sārtušajai sievai dibenā un ieaurojās:

— Tas nekas, ka no koka, nesals, tagad sāksies zaļa dzīve — apaviem uz pusi mazāk naudas izies.

Arī Jefrosiņja aizgāja uz viņu paskatīties, pastāvēja kopā ar citām sievām pie zemnīcas sliekšņa un, atcerēdamās Zaharu, klusītēm šņaukājās un slaucīja acis; jau nākamajā dienā Ivans Jemeļjanovs aizgāja uz vietu, kur kādreiz atradās MTS, un ilgi staigāja pa tukšajiem, izdegušajiem ēku mūriem, izrakņājas pa nezālēs ieaugušajiem un rūsas saēstajiem dzelzs lūžņiem; turpat netālu, pakalna galā, sapieri bija grēdu grēdām sakrāvuši mīnas. Un, lai gan mašīnu un traktoru stacijas teritorijā stāvēja dēļu gabali ar uzrakstiem, ka vieta ir pārlūkota un ka mīnu te vairs nav, kaut arī Jemeļjanovam jau bija stāstīts par Mitjas partizāņa vadīto Gustišču puišu izdarībām šajos pašos briksnājos, tomēr necik dziļi tajos līst vis negribējās; tik īsā laikā nebija iespējams iztīrīt visu zemi no tā, kas tajā bija sabāzts iekšā, bet sabāzts te visur bija papilnam. Ar koka kāju aiz nezālēm, sadauzītajiem ķieģeļiem un citām drazām ķerdamies, Ivans Jemeļjanovs lamājās, neviena nekautrēdamies, taču nemitējās vilkt vienuviet, pie kādreizējā «NATI» traktora grausta, visādus dzelzs gabalus; otrā dienā viņam jau palīdzēja puikas, arī

abi Derjugini, Jegors ar Nikolaju, taču sevišķi nomājos kaktos Jemeļjanovs neļāva puikām līst, bet gāja turp pats, piebilzdams, ka tas nebūs slikti, ja viņam noraus arī otru kāju, tas tikai nāks par labu līdzsvara noturēšanai, bet tiem, kuri vēl aug un kuri pēc tam gribēs precēties, tiern vajadzīgas abas kājas, jo citādi nevarēs noķert un pievārēt meitieti. Ar vienu vārdu sakot, pēc divu nedēļu ilgas meklēšanas pa nezālēm Ivans Jemeļjanovs jau bija salasījis kopā puslīdz pieklājīgu traktoru, bet vēl pēc divi nedēļām viņš izlūdzās no Sviridova zirgu, kopā ar Mitju partizāni aizbrauca uz sapieru daļas štābu, mundri noziņoja bataljona komandierim par sevi un savu vajadzību (Mitja šajā sakarā parāva vaļā šineli, lai būtu redzami ordeņi) un atgriezās pie traktora ar trim mucām degvielas un kannu eļļas, tad, nojūdzies ap savu dzelzs brīnurn-zirgu, kā viņš pats to dēvēja, vēl divas dienas, viņš kopā ar Mitju partizāni, sviedros mirkdami, galu galā iedarbināja traktoru, pēc tam Jemeļjanovs svinīgi ierausās kabīnē un, pirms izšķirīgā mirkļa vai pamiris, piedeva gāzi; puikas ar Mitju partizāni priekšgalā, kas bija visu laiku piepalīdzējuši, metās teciņus līdzi, bet Jemeļjanovs, kaut kāda spēka apgarots, ar muļķīgām asarām acīs, nikni malstīja ar kāpurķēdēm nezāļu brikšņus un tad, iztīksmi-nājies par savu spēku, kas pievārējis dzelzs milzeni, noregulēja pamestu pieclemešu arklu, ar tā paša Mitjas partizāņa palīdzību (bet viņš jau bija cieši nolēmis kļūt par traktorista palīgu) piekabināja to un piebrauca pie priekšsēdētāja mājas.

Sviridovs, visiem redzot, noskūpstīja viņu un arī Mitju partizāni un apsolīja viņiem uzcelt ciemā mājas pašiem pirmajiem. Tajā pašā dienā par traktoru uzzināja arī Zežskā, un Gustišču mašīnu un traktoru stacijā steidzīgi iecēla direktoru, lai būtu, kas vadītu traktoru, vienkāji Ivanu Jemeļjanovu un viņa brīvprātīgo palīgu, taču jau pēc diviem mēnešiem direktoram darba vairs netrūka.

MTS saņēma no karaspēka daļas četrus pussadauzītus, taču ar krietnu gribu vēl itin labi izmantojamus traktorus, turklāt vēl vienu (briesmīgi greizu) izdevās, tāpat kā pirmo, samontēt no vecajiem krāmiem. Sameklēja arī trīs sievietes traktoristes, ar garu pierunāšanu un visādiem solījumiem piesēdināja tās pie stūres un norīkoja uz kolhoziem; beidzot jau septembra beigās piešķīra sēklu: rudzus un ziemas kviešus, un uzirdinātajos tīrumos devās veči ar sētuvēm, izsēja sēklu, iegaumēja katrs savu riežu un pec

pāris nedējām gāja apskatīties, kuram sadīdzis labāk un vienmērīgāk. Taču pagaidām galvenais spēks nebija ne traktori, ne zirgi, bet gan simti sieviešu roku, un Jefrosiņja kopā ar citām katru dienu ar lāpstu devās tīrumā un atgriezās mājās tumsā; vienmuļā, notrulinošā darba laikā lāgiem uzmācās dažādas domas, te viņai ienāca prātā vīrs, te vecākie bērni Ivans un Aļonka, taču viņa tos atcerējās miglaini; Jefrosiņja vairs nespēja iztēloties viņus savā tuvumā, jo pārāk daudz bija nācies pārciest pa šiem nepilniem diviem vāciešu kundzībā pavadītajiem gadiem; ar kaut kādu īpaši asu baiļu sajutu viņa atcerējās arī Makašinu un savu laimīgo izkļūšanu no viņa nagiem.

īsajos atpūtas brīžos, kad sievas sanāca kopā atvilkt elpu un ieēst, kļuva jo sevišķi jūtams, cik ļoti cilvēki noilgojušies cits pēc cita, un, kaut arī karš vēl turpinājās, visi tagad jau saprata un, kas pats galvenais, ticēja, ka tas iet uz beigām.

Vienā no šādām dienām vēstuli saņēma Ņura Kudeļina, meitiņa viņai to atnesa turpat uz tīrumu, un Ņura pēc tam skrēja, saburzīto papīra lapiņu vicinādama, pāri visam laukam, jau no lauka viņa gala sākdama klaigāt pēc Jefrosiņjas Derjuginas; sievas, pametušas savas lāpstas, drāza viņai pakaļ un drīz vien saskrēja bariņā; Ņura stāvēja pulciņa vidū sasārtusi, aiz uztraukuma dzirkstošām acīm.

— Sievas, sievas! — viņa laimīga kliedza, vēstuli vicinādama. — Mans Foma Ļeksejičs atradies! Dien par sakarnieku! Vai dieniņ, sievas, šito bēdu izbēdāt, sirds kā negudra! Klau, Frosja, tavējo arī piemin, taču viņi jau četrdesmit pirmajā pie Smoļenskas izšķīrušies...

Ņura pietupās un, izklājusi vēstuli uz ceļiem, ar pirkstu pa rindiņām vilkdama, lēnām izlasīja to no viena gala līdz otram; no dažādām tīruma malām aizvien vēl nāca klāt sievas, un viņai vajadzēja atkal un atkal lasīt no jauna; Jefrosiņja stāvēja turpat blakus un skatījās pāri Ņuras plecam, cenzdamās ieraudzīt to vietu, kur rakstīts par Zaharu un par to, kā vācietis ar tankiem viņus trenkājis. Acis pacēlusi, viņa ieraudzīja Maņu Poļivanovu, kas stāvēja turpat netālu, pelēku lakatiņu apsējusies; atšķīrusies no citām, Maņa stāvēja un klausījās, un viņas seja atdzīvojās, lai gan pati visiem spēkiem centās izlikties vienaldzīga; ar kaut kādu iekšēju nojautu Jefrosiņja šajā brīdī saprata viņu un pažēloja, jo vēstulē tika runāts par Zaharu tikai četrdesmit pirmajā gadā; divos gados daudz kas var notikt, un viņas abas zināja, ka zeme kopš tā laika kā sētiņ nosējusies ar kapu kopiņām vai arī vienkārši ar lietus un vēja izbalinātiem kauliem; Jefrosin-jai ienāca prātā, ka Maņa jau pēc dažām dienām aizies atpakaļ uz savu rūpnīcu, tur, kā stāsta, esot jau pilnum pilns vācu gūstekņu, tīrot nost drupas, un sākšot atjaunot rupnīcu.

Jefrosiņja nopūtās un sāka klausīties sievu valodās, viņas atkal bija uzbudinājusi cerība, kas pēdējā laikā jau ne vienu reizi vien bija atlidojusi šurp no sazin kādām talem.

— Gan jau, gan jau! — teica pašas draiskākās un ba-lamutīgakās. — Ja nesagaidīsim savējos, pārnāks, eku, Foma, tad jau Ņura, lāga cilvēks, nebūs skaudīga, padalīsies, ja vairs nevarēsim izturēt! Vai tā nav, ko, Ņura?

— Vai liksieties mierā, bezkauņas! — Ņura laimīga atcirta pretī. — Kas vēl nebūs?! Tpu, tpu! Vēl noskaudīsiet! Vellatas tādas!

Jūs tikai paklausieties, ko viņš, stulbais āzis, raksta beigās! — Ņura nekādi nevarēja rimties. — Tu, raksta, esi man uzticīga, citādi, kad pārnākšu no mūsu uzvarām vainagotās armijas, — Ņura lasīja, ar pirkstu pa rindiņām vilkdama, — vai dzirdat, sievas, no mūsu uzvarām vainagotās armijas, mums abiem sāksies divkauja! Nudien, aptaurēts! — viņa laimīga iesmējās. — Ar ko tad lai es te mīlējos, ar lāci mežā vai ar vectēvu Makaru?

Jefrosiņja redzēja, kā Maņa klusītēm atgāja nostāk un, galvu nodūrusi, devās prom; Jefrosiņja gan gribēja ļauni papriecāties, taču nespēja, sirds pa kara gadiem bija galīgi iztukšota, nebija tajā vairs ne ļaunuma, ne sarūgtinājuma, ne siltuma. Vienīgi kad ienāca prātā Makašins, viņai uzdvesa savāds saltums; laikam jau dievs tā nolicis, ka jāpaliek ar bērniem vienai, un viņa, uzraususies vakarā uz lāviņas un klausīdamās guļošo dēlu murmināšanā (pēdējā laikā Koja bija sācis pa miegam bieži runāt), domāja par to jauniņo Sļepņas policistu, kuram viņa nezināja ne vārda, ne arī seju bija spējusi nakts melnumā saskatīt, bet kurš viņai bija palīdzējis ar bērniem izglābties. «Laidies nu, tantiņ, ar saviem mazajiem pa šito šķērsielu projām, tur priekšā būs tīrums. Un tad kā nu tev pašai liktenis būs lēmis. Ja paliksi dzīva — aizlūdz par mani,» — viņa bieži vien atcerējās jauneklīgo, piesmakušo balsi; Sļepņā taču viņai bija daudz radu, kas zina, varbūt pagadījās kāds tālīns radagabals, un tad

viņa ik reizi nodomāja, ka vajadzēs katrā ziņā aiziet uz Sļepņu un saklaušināt visu, kas zināms par to puisi, kurš bija paglābis viņu ar bērniem no Makašina.

Karš ar katru dienu attālinājās aizvien vairāk, un daudzi, jau ilgāku laiku vairs nedzirdēdami bumbu un šāviņu kaucienus un grāvienus, sāka gulēt mierīgāk; karš bija atstājis aiz sevis galīgi nopostītajos ciemos un pilsētās citas bažas un rūpes. Vēlu vakaros nākdama no darba, Je-frosiņja ik reizi iegriezās gravā, salauza sausus zarus un, cieši nosējusi ar līdzpaņemto striķa galu, cēla klēpi plecos un nesa uz mājām; ziema jau bija turpat deguna galā, un vajadzēja savākt kurināmo. Turklāt ļaudis runāja, ka Rudais Volodja esot iemanījies iztaisīt no automašīnu dzelzs gabaliem tādas kā rokas dzirnas graudu malšanai, un Jefrosiņja jau vairākas reizes bija lūgusi gan Volodju, gan arī Varečku, lai iztaisa tādas arī viņai; Rudais Volodja solījās iztaisīt, pieminēja Zaharu un zvērēja, ka Zahara bērniem viņš pagatavos, ko vien vajag, taču visu laiku vilka garumā, un Jefrosiņja noprata, ka nepieciešams pusstops, tikai nezināja, kur to raut.

Drusku atguvusies, Jefrosiņja pamazām pārņēma visu ģimenes vadību savās rokās tāpat, kā tas bija agrāk; vecā Avdotja, kaut arī izlikās aizvainota, taču patiesībā priecēt priecājās, tagad bērniem bija māte, un visu smagāko viņa tūdaļ no sevis novēla, tagad viņai bija pienācis laiks padomāt arī par dievu, ne jau nu veltīgi pēdējā laikā pa sapņiem lāgu lāgiem rādījās vīrs Tarass Kuzmičs, kas nomira divdesmit pirmajā gadā ar holeru kaut kur pie Astrahaņas, kurp kopā ar pieciem citiem Gustišču vīriem bija nolīdzis aizbraukt pēc sāls visam ciemam. Tikai viens no viņiem pārnāca mājās, pārveda atpakaļ zirgus, bet visus pārējos apraka kaļķos; un nu nelaiķis Tarass sāka rādīties aizvien biežāk gluži kā dzīvs, un vecā Avdotja, stāstīdama to vedeklai, apgalvoja, ka vīrs viņu aicina, ka viņai pienākusi reize posties, un, lai gan Jefrosiņja tam neticēja un arī vīramātei to sacīja, vecā Avdotja bija visu cieši ieņēmusi galvā un kļuva aizvien drūmāka, noslēgtāka, reizēm iet, iet, tad pēkšņi nogrimst pati savās domās, šķiet, ka gana jau būtu dzīvots, bet grūti šķirties, gribas vēl, ja tas būtu lemts, ir Zaharu sagaidīt, ir redzēt, par kādiem cilvēkiem mazdēli izaug, un arī apprecināt viņus, padzīvot līdzi jaunajo priekiem. «Vai dieniņ, vai dieniņ,» vecā Avdotja tad sūrodamās saka. «Ir gan negals un bēda; tā liekas — nekā

laba dzīvē nav bijis, bet, ja tā paskatās, te šis, te tas kā zvaigznīte uzmirdz. Atceros, toreiz tētis man šņorzābakus pirms pašām kāzām nopirka, nevienai ciemā tādu nebija, arī Tarass puiša gados bija glīts un spēcīgs un vīra gados tāpat...» Ne lielajā gavēnī, ne klusajā nedēļā no viņa ne atkauties nevarēja, šā māti, vīramāti tātad, Tarasa tēvs bija atvedis uz Gustiščiem no gudiem, savās mūrnieka gaitās bija pat viņpus Kijevas aizkūlies un tad arī vienreiz atgriežas divatā, bija slaida, tīrīga sieviete, laipna, nav ko dievu kaitināt, vedeklai pāri nedarīja. Bet, kad saka rasties mazbērni, allažiņ dziedāja viņiem dziesmas, mīļas, tādas, ka pat sirds aizasarojās ...

Miesās pamostas un sāk rosīties vārgas, pusaizmirstas sajūtas, un vecā Avdotja no visas sirds klanās un met krustus: grēks, gatavais nāves grēks vecumdienās tā domāt, tāpēc jau arī bērni apmira, bet Zaharka, kā tika klusajā nedēļā ieņemts, tā arī dzīvoja kā tāds vējagrābslis, cilvēkiem par apgrēcību un kārdināšanu. Vecā Avdotja saprot, ka vēl lielāks grēks ir ļauni domāt par savu bērnu un nepriecāties par savas miesas un asins augli, taču šobrīd viņai šķīstība dieva priekšā stāv augstāk par visu, un viņa pati cieš no šī sava godīguma, taču citādi nespēj.

о

Sājā grūtajā 1943. gada rudenī milzum plašajā, no vāciešiem atbrīvotajā teritorijā daudziem vajadzēja, cik ātri vien iespējams, tikt pie kaut kādas pajumtes un sagatavoties ziemai. Aizvien biežāk sāka sijāt sīks, apnicīgs lietus, ar katru jaunu rītu meži kļuva jo krāsaināki un košāki, apses un kļavas jau sen birdināja nost lapas, bet ozoli savā pēdējā niknajā cīniņā kļuva vai brūni; smagi pakšķēdamas no tiem bira lielas, piebriedušas zīles, un daudzi gustiščieši jau agri no rīta devas uz niežu ar maisiem un rateļiem, kam tādi bija, zīles izkaltēja un sabēra ziemai izturīgās vācu šāviņu kastēs. Pudu desmit zīļu salasīja arī Jefrosiņja ar bērniem, bet oktobra beigās, uz svētkiem, saņēma arī pabalstu — divus pudus kviešu. Jefrosiņja tos tūdaļ kārtīgi izvētīja un, rūpīgi apsējusi maisu, pakāra to zemnīcas kaktā, lai peles netiktu klāt, tas bija krājums pavasarim, pašam tukšākajam laikam, bet pagaidām vēl varēja iztikt ar šo un to, ko Jegors sadabūja par savām pazolēm un ko salasīja tīrumā un inežā;

zemē kaut kādā brīnumainā kārtā bija saglabājusies tumšas cietes kamšķos pārvērtušies kartupeļi, bija rieksti, mežā salasītās zīles, pa kara gadiem strautos un bedrēs

savairojušies vēži un zivis.

Reiz, atgriezusies no darba un noāvusi izmīdītās vīzes, Jefrosiņja uzvilka zābakus, ko Jegors bija norāvis kādam kritušam vācu kareivim (zābakus Jefrosiņja taupīja un darbā ar tiem negāja), un sasukājās; vecā Avdotja iesmēia viņai drusku kulteņa un iedeva gabaliņu melnas maizes ar biezu, sacepušu garozu. Jefrosiņja ēda steigdamās, vēl viņai vajadzēja pabeigt nezāļu rakšanu dārzā, lai pavasarī tās netraucētu uzrakt zemi.

— Paklau, rnāt, — Jefrosiņja ierunājās, pievērsdama skatienu Avdotjai. — Mūsējie sievieši Kodeļu Ņura un Melnā Varečka uzaicināja doties šām līdzi uz Gluhovu. Stāsta, ka tur varot nopirkt pāris pudu saulespuķu sēkliņu, bet Holmskā par divtik pārdot. Bet kur lai dabū naudu tiem diviem pudiem? Derētu aizstaigāt, kauču ziepju tiesu dabūtu. Vajadzētu arī glāzes desmit prosas putraimu iegādāties. Es tā sarēķināju, ka savus piecsimt sešsimt rubļus pirmajai reizei vajadzētu sadabūt, bet bērniem jāiet skolā ... ko mugurā vilkt nav.

— Ko nu Varečku klausīt, — vecā Avdotja neapmierināti un nosodoši atteica. — Savām divām mutēm vien rauj, bet nekādi nevar tās ne piepildīt.

— Kamēr cilvēks dzīvs, viņš domā par dzīvošanu, — Jefrosiņja nopūtās, norīdama pēdējo karoti viras. — Lieks kumoss jau par ļaunu nenāk.

— Badrīļas! — vecā Avdotja šķendējās. — Un Volodja arī nav labāks, jau cik reižu solīja iztaisīt maļamo. Kad Zahars vēl bija priekšsēdētājos, tad visi bija citādi...

— Tad nu gan, māt, atradi, ko atcerēties, — Jefrosiņja atkal nopūtās. — Kam tad pērnais sniegs vairs vajadzīgs, kam no tā salti?

— Bet tu, Jefrosiņja, izdari šitā, — vecā Avdotja kaut kā nemanot jau sen dienu, vēl pirms kara, bija sākusi saukt vedeklu šajā pasmagajā vārdā — «Jefrosiņja». — Palūdz no puikām divus trīs pārus to pašu pazoļu un aiznes pārdot. Par tām, kā Jegorka stāsta, dodot pa četrsimt rubļu. Tā tu arī dabūsi naudu sākumam.

— Un ja nu kāds ierauga? — Jefrosiņja palūkojās vīramātē, vecā Avdotja šajā brīdī, plato brunču apakšu plivinādama, uzkopa zemnīcu.

— Tālab jau tev acis pierē, — vecā Avdotja atteica. — Līdzko pamani kādu, tā azotē iekšā, pazoles nav govs, ko nevar paslēpt. Ja baidies pati, pasaki Jegoram, tas tev, visiem redzot, pašu velnu pārdos, nepagūsi ne acu pamirkšķināt, vai, kā tam galva strādā, kaut arī vēl nav pilni divpadsmit. — Vecā Avdotja runāja par Jegoru ar lielu atzinību, pat seja viņai pārvērtās un kļuva maiga, bet acīs parādījās mirdzums.

— Tas nav labi, — klusi, vairāk pati sev, noteica Jefrosiņja. — Samaitāsies jau tagad, vēlāk glābiņa nebūs, dievs, tas jau pie bērniem piemeklē ...

— Ko nu, ko nu, — vecā Avdotja īgni aprāva vedeklu. —■ Atradusies svētā mūķene, ko nu kladzini, ko kladzini? Dievam,^ arī viņam ir savs prāts, zina, kam ņemt un kam dot, viņš tev aplam nekā nedarīs. Kam vairāk vajadzīgs — tev ar bērniem vai Rudajam Volodjam ar viņa Varečku? Nu, redzi nu! — vecā Avdotja noteica ar redzamu patiku, būdama apmierināta, ka tik veikli apklusinājusi gan savu, gan arī vedeklas sirdsapziņu, un turpmāk jau viņas runāja pavisam_ mierīgi, un, lai paniecinātu savu uzslavu Jegoram, vecā Avdotja sāka spriedelēt, ka Jegorka gan esot itin nadzīgs saimnieciskajās lietās, toties Kojām veicoties ar mācībām tā, ka nezinot, ko ar šo iesākt, un ka skolotāja šorīt teikusi, ja tas tā būšot arī turpmāk, viņa pārcelšot Koļu uzreiz uz ceturto klasi, jo trešajā viņam neesot ko darīt.

— Tēvā atsities, — Jefrosiņja skopi atzina, apsējās lakatu un, paņēmusi lāpstu, aizgāja, kamēr vēl nav galīgi satumsis, pakarot dārzā ar nezālēm un strādājot visu laiku domāja par vīramātes vārdiem, pierada pie tiem, un galu galā tas, ko teica vecā Avdotja, viņai jau šķita pavisam parasts un pat nepieciešams.

Kādā svētdienā viņa aizsūtīja Jegoru uz Zežsku, uz tirgu, un vakarā puika atnesa azotē veselu žūksni naudas, gandrīz pusotra tūkstoša rubļu, bija pārdevis četrus pārus pazoļu un iztērējis tikai četrdesmit rubļu, iegādājies sev un Nikolajam četras paštaisītas burtnīcas no balta, nelīnijota papīra un vēl, neizturējis kārdinājumu, nopircis četrus cukurgailīšus par pieciem rubļiem gabalā. Jefrosiņja uzlielīja dēlu par bērnam tik neraksturīgo taupību un pēc pirmā krietnā sala, paņēmusi līdzi divus tukšus maisus, pāris mārciņu maizes un drusciņ kausētu tauku no vācu konservu bundžas, kopā ar Ņuru Kudeļinu, Melno Varečku un vēl trim sievām devās ceļā pēc saules* puķu sēkliņām uz kaimiņu ukraiņu zemi, kas, spriežot pēc baumām, nebija karā cietusi; gāja cauri tādām vietām, kurām neviena fronte nebija gājusi pāri, un cilvēki te dzīvoja, tiesa gan, grūti, taču bez liekām raizēm, pat šādi tādi lopi bija saglabājušies, sēja un novāca ražu; šādās vietās saplūda galīgi izputinātie cilvēki, mainīja pret kartupeļiem un labību savas pēdējās mantas, par glāzi putraimu, gabalu speķa vai sviesta maksāja pasakainu naudu, kas nezin kā un kur bija sadabūta. Uz šī tirdzniecības un apmaiņas ceļa, pateicoties Jegora un Nikolaja sadabūtajām pazolēm, vēlā rudenī nostājās arī Jefrosiņja, kūlās turpu un atpakaļ pa divsimt verstu visu ziemu, un, ja tā nedarītu, kas zina, kā viņas ģimenei beigtos šī ziema.

Janvāra vidū Jefrosiņjai no garās un grūtās staigāšanas sāka tūkt kājas, un katru rītu viņa cēlās augšā gandrīz vai kliegdama un tomēr neizlaida nevienu gājienu, gāja gan putenī, gan četrdesmit grādu salā, toties cik patīkami bija vēlāk no iegūtās naudas atdot simtnieku vai pat divus vīramātei, lai tā noglabātu tos tikai viņai vien zināmā vietā; vecajai Avdotjai, kas jau sen sapņoja par govi, sākumam kaut vai par gadu vecu telīti, izdevās saindēt ar šo pārdrošo bagātu ļaužu sapni ari Jefrosiņju, un pēc pāris mēnešiem viņas abas, kad puiku nebija mājās, izņēma naudu un sāka to skaitīt atkal un atkal, lai gan jau sen zināja, cik tur ir; sapnis par govi bija satuvinājis viņas vēl vairāk, un abas bieži vien sačukstējās, iztēlodamās bērnu prieku, kad iecere piepildīsies un Jefrosiņja atvedīs govi vai, ļaunākajā gadījumā, telīti. Reiz kādā svelošā janvāra zempūtī, vilkdama pa Ņuras Kudeļinas pēdām ar sēkliņām un prosas putraimiem smagi piekrautās ragaviņas, Jefrosiņja jau iztēlojās, kā viņa ved mājās govi, katrā ziņā raibu, ar lielām, valgām acīm, labu tesmeni, — Jefrosiņjai pat uzdvesa silta piena smarža, — un viņa, aplaizījusi sasprēgājušās lūpas, atkal iegūlās lencē, kas bija pārmesta šķērsu krūtīm, un devās tālāk, lūkodamās Ņuras ragaviņu slieču atstātajās sliedēs; paspert kaut soli sānis nedrīkstēja, kājas tūdaļ iebruktu metru dziļā sniegā. Slieču švīkas zempūtis jau pēc mirkļa aizvilka ciet, un bija jābrīnās, kā lielacainajai Ņurai, kas soļoja pirmā, izdevās noturēties uz ceļa; pašai Jefrosiņjai visa seja bija ievīstīta lakatā, vienīgi acīm atstāta maza spraudziņa. No nepārtrauktā sniega baltuma — jau aizvakar, vakar, ari šodien — kopš paša rīta sāpēja acis, un

Jefrosiņjai šķita, ka galva reibst tikai tādēļ. Viņa apstājās tikai uz mirklīti, lai mazliet atvilktu elpu, un atkal ar visu augumu ieguļas lencē, ar rāvienu izkustina ragaviņas no vietas un iet tālāk — soli, tad vēl vienu, tad trešo, desmito, un drīz vien soļi izvēršas ierastā bezgalībā un vairs citu no cita neatšķirt, un Jefrosiņjai sāk likties, ka viņa soļo pa atsperīgu balinātu audeklu, kas gluži ka bezgalīga josta viņai zem kājām trakā ātrumā joņo atpakaļ, un, lai viņa soļo cik soļodama, taču uz priekšu netiek, viņu rauj pat atpakaļ. Bet govs būs raiba, raiba, doma tikko kustas pa smadzenēm, un būs ļoti pienīga, pieiešu klāt slaukt, govs pagriezīs galvu un uzpūtīs siltu elpu ... Turklāt ir tik patīkami, ka govs visu nakti gremo un gremo, lāgiem notusnīdama, kad ir govs, ne no kā nav bail, izbeidzas maizīte, var laiciņu izvilkt ar pienu vien, arī piciņu sviesta, krējumu var iekrāt, reizi nedēļā aizskriet līdz Zežskai, lai iznāktu bērniem kāds apģērba gabals; pavasarī Koļa ar Jegoru varēs gotiņu paganīt; zāles tagad papilnam, nav neviena, kas to pļautu, un nav arī nekādas vajadzības pēc tās. Būs vēl jāpiekodina puikām, lai uz nepārbaudītām vietām govi nelaiž, var vēl uzbrist uz kādas mīnas... Un kur tad prieks ik vakarus sagaidīt mājās savu Raibaļu (Jefrosiņja ir nepamanīja, ka jau bija izdomājusi govij vārdu), un šī nāk smaga, pierietējušu tesmeni, un pupi no piena spurojas uz visām pusēm, bet ciema sievas ar skaudību šķībi noraugās; tpū! tpū! tpū! — Jefrosiņja klusītēm trīskārt nospļāvās, lai ļauna acs nenoskaustu, un nu jau redzēja savu Raibaļu lielā, saules pielietā pļavā, zāle līdz ceļiem, bet no ziediem vai acis žilbst. Raibaļa, jau iztālēm sajutusi saimnieci un pacēlusi galvu, paslien ausis un aicinoši, klusi noīdas. Plato brunču malu atspraudusi, Jefrosiņja dodas pie govs ar slauceni rokās, vēl pavisam jauna un spēcīga, tikai nupat gaismiņā tikusi vaļā no Zahara skavām, un nu jāskrien izslaukt govs; viņai patlaban klājas labi, viņa jūtas brīva un droša, jo klētī, rokas iepletis, gu] Zahars, bet pļavā, aicinoši īdēdama, gaida Raibaļa. Jefrosiņja apslaka no slaucenes Raibaļas tesmeni ar ūdeni, noslauka pupus dvielī, turpat blakus izlej ūdeni, iebāž Raibaļas siltajās, slapjajās lūpās apsālītu maizes garoziņu un pietupstas pie tesmeņa. Raibaļa pateicīgi gremo un šņākuļo, slaucenē čurkstēdamas sitas piena strūklas; Jefrosiņjas acīs pēkšņi ietriecas melna tumsa, tā mācas virsū, sitas sejā, un viņa, ar visiem spēkiem tvarstīdama kaut kādas

apziņas driskās, gāžas ar seju sniegā, nepagūdama palaist vaļā rokas, un ragaviņas no rāviena uzdrāžas viņai virsū.

Atvērusi acis, viņa ierauga sev apkārt lakatos un šallēs satuntuļojušās pazīstamās sievas, pavisam resnas un ne< veiklas; tuvojas vakars, un zempūtis strēmeļu strēmelēm klusi dzen pāri laukam saplosīto sniegu. Jefrosiņja sēž savās ragaviņās uz saulespuķu sēkliņu maisa, un Ņura Kudeļina, parāvusi nost no mutes lakatu, bāž viņai pie lūpām filca makstī iešūtas vācu trofeju blašķes kakliņu.

— Palaid vaļā zobus, Frosja, — Ņura lūdzas. — Tur man karsts ūdens ar pienu, tirgū nopirku ceļam. Kas tev lēcās, ko?

Jefrosiņja norij pāris malku; vārgs siltums izplūst pa visu miesu, un tad viņa atgūstas pavisam.

— Pazaudēju spēku, sievas, — viņa vainīgi saka, juzdama svina smagumu kājās un tukšumu krūtīs.

— Nu jau līdz Sosnovkai verstis trīs vien vairs atlikušas, — Melnā Varečka mierina. — Saņemies nu, izturi.

— Tūlīt jau celšos, lai tikai kājas vēl mazlietiņ atpūšas ...

Sievas sastājušās puslokā, sargādamas Jefrosiņju ar saviem platajiem dibeniem no svilinošā zempūša; visas viņas turas pēdējiem spēkiem, bet ir jāiet, un neviena neapsēstas, kamēr vien var izturēt; katra zina, cik grūti pēc tam būs piecelties, un, kamēr atkal locekļi iekustēsies, būs jālād vai visa pasaule.

— Tu jau sevi badā mērdē, — Ņura Kudeļina īgni saka. — Arī man ir divi bērni un citām tāpat, tikai Varečkai nav, bet, cik esmu manījusi, tev allaž tik vien ir līdzi maizes, cik vistai paknābāt. Aplam tu tā dari, Frosja, viņiem tur, mājās uz krāsns, nekas nenotiks, bet, ja tu kritīsi, tad viņiem visiem beigas. Neviens cits viņus neizvilks. Veicīgāk, sievas, kam ir kas ašāk dabūjams? Iedod viņai pāris kumosiņu nokosties, gan tad aizies, citādi dabūsim izmocīties.

— Nevajag, es aiziešu tāpat, — Jefrosiņja vārgi atsakās, — gan aizvilkšos līdz naktsmājai, bet tur dabūšu pati savu, ko iekost. Sāc vien iet, Ņura ...

— Sēdi rāma, — Ņura viņu pārtrauc un prasīgi nopētī sievietes; Melnā Varečka, negaidīdama, kad pienāks viņas karta, iebāž roku azotē, izvelk lupatiņā ievīstītu maizes gabaliņu ar plāniņu, caurspīdīgu speķa šķēlīti virsū un pasniedz Jefrosiņjai.

—_ Ak kungs, ak kungs, — viņa saka, lai visas pārējās ciešāk iegaumētu viņas labestību. — Kāpēc gan cilvēkam tāds krusts jānes...

— Nekurni, — Ņura viņu strupi aprauj. — Kristus cieta, un ari mums jācieš. Toties, līdzko pārnāks mans Foma, veselu gadu gulēšu kājām gaisā... Pasliešu Šās augšā un gulēšu, bet viņš lai tiek galā gan ar mājas darbiem, gan tīrumā... Tu domā, ka šis tur, vīrieša cilvēks, briesmīgi karo? Vistām jāsmejas. Dzīvo pie gatava uztura, ne par ko nav jādomā. Bet, ja liktenis būs lēmis, ka viņam jākrīt, iad tur nekas nelīdzēs tik un tā. Dažbrīd tā vien gribas likties guļus un vairāk augšā necelties... Aizvērtu acis, un nekā man nevajadzētu, lai tikai liek mani mierā.

Jefrosiņja košļā maizi, un kājās atkal sarodas spēks, ap sirdi kļūst siltāk, un arī galva noskaidrojas; līgodamās viņa pieceļas, un pēc brītiņa atkal sāk čīkstēt ragaviņu slieces un lēni kustas cauri pievakares zempūtim salīkuši sieviešu stāvi; ap pulksten septiņiem, jau pilnīgā tumsā, viņas apstājas pie pazīstamas mājas, kur saimniece laiž pārnakšņot par glāzi putraimu no katras galviņas, un drīz vien, ievilkušas ragaviņas ar kravu piebūvītē, sievas pukstēdamas un stenēdamas sāk izģērbties. Namamāte, gadus piecdesmit veca atraitne, uzrāpjas bēniņos un nones no turienes vairākus maisus ar salmiem, ko paklāt guļvietai, pēc tam iekurina plīti, kas piemūrēta tieši pie krāsns, un uzliek vārīties podu ar nemizotiern kartupeļiem; sievas saskatās un kļūst priecīgākas: vēl zemes virsū ir arī krietni cilvēki. Namamāte sēž plīts priekšā un pieliek ugunij kizjaku, un liesmas šaudīgi apspīd viņas raupjo, vīrišķo seju; viņai ir labsirdīgas, nogurušas acis, un patlaban viņa domā, vai pārnāks mājās kaut viens no viņas trim dēliem, pagaidām ne no viena nekādu ziņu nav. Kartupeļi pamazām vārās, jau sāk sprēgāt miza, namamāte nokāš tos, apsusina, izber uz galda un saka:

— Sēstieties, sievas, klāt, ņemiet nu par labu to, kas galdā likts. Tikai sāls gan man nav, bet citādi, ko tur lieku runāt... sēstieties, tupeņi pagaidām vēl turas, cik tad man vienai vajag.

— Ak kungs, tu jau, Mironovna, esi mūsu glābēja, — Varečka asarainā balsī iesaucas, bet balss viņai ietrenēta jebkuram dzīves gadījumam, turklāt ar bagātīgu pieskaņu krājumu. — Ko mēs bez tevis iesāktu, nevaru ne iedomāties. Sālīti mēs pa šķipsniņai sameklēsim ..,

7G4

Sievietes nesteigdamās sasēstas pie galda, saber no lupatiņām savu sāli vecā māla bļodiņā, sāk lobīt kartupeļus un kāri ēst, pa kārtai iemērkdamas sālī; Mironovna pa to laiku uzliek uz plīts vārīties lielu čuguna podu ar ūdeni, lai pirms gulēšanas varētu iedzert kaut ko karstu; viņa jau sen zina visu par savām nakts iemītniecēm un žēlo viņas. Ņura Kudeļina ik pa brīdim pastumj Jefrosiņjai lielākos kartupeļus un tik skubina, lai ēd un nekautrējas; no siltā ēdiena, no sāta pēkšņi sāk lipt ciet acis, un Jefrosiņja gandrīz vai aizmieg turpat pie galda; atteikusies no verdošā ūdens un tikko aizvilkusies līdz kaktam, kur biezā, līdzenā kārtā noklāti dzelteni salmi, viņa uz vietas iegrimst smagā un dziļā miegā līdz pat rītam.

Un tomēr, lai kā Jefrosiņja bija pūlējusies sagādāt krājumus pavasarim, kad izšķīdīs ceļi un vairs nevarēs ne izbraukt, ne kājām iziet, lai kā skopojās un taupīja vecā Avdotja, atraudama kumosu sev, lai iznāktu vairāk mazdēliem, kas auga par spīti visām nedienām, badošanās jau marta sākumā lika sevi manīt ar pēkšņiem satumsumiem un mirgošanu acīs un reiboņiem; puiku sejas kļuva zaļgani caurspīdīgas, Nikolajs sāka bieži kavēt skolu, aiz vārguma viņš nevarēja nosēdēt stundās, bet vēlāk kļuva tik ļauni, ka ļaunāk vairs nevar būt.

Vecā Avdotja neļāva Jefrosiņjai aiztikt govij atlikto naudu, teica, ka drīz sākšot augt skābenes un nātres, varēšot lasīt un vārīt zupu; arī vistas kuru katru dienu sākšot dēt pa kādai oliņai, un tad, kazi, varbūt arī valdīšana kaut ko piepalīdzēšot, runājot taču, ka pirms_sējas izsniegšot pa desmit mārciņām miltu uz katru ēdāju; Jefrosiņja klausījās un ticēja, viņai tik ļoti negribējās aiztikt sataupīto naudu, kaut arī uz veco Avdotju jau bija bail paskatīties, viņa bija izkaltusi kā kārts, un likās — tai pat atlupusi un nokritusi miza, viņu nedzirdēja ejam, soļi pavisam viegli un nemanāmi, bet seja sarāvusies dūrītes lielumā.

Sājā pavasarī bija neparasti lieli pali; krākdams, aizpildīdams lankas un gravas, ūdens vālu vāliem gāzās ieplakās un plūda aizvien klāt un klāt. Parādījās kaili ^pauguru gali, uz dienām trim viss ietinās pienbaltā miglā, un neviens ir nepamanīja, kā bija uzradušies krauķi, kas tagad nepieklusdami ķērca no rīta līdz pat vakaram, apmetušies vecajos bērzos un ozolos Gustišču nomalē. Tad kā-durīt migla izklīda, uzmirdzēja saule, un visi ieraudzīja melnos tīrumus ar retām, šur un tur vēl neizkusušām sniega strēlēm; neiedomājami dzidrais gaiss, virs tīrumiem sasilis, ap pusdienlaiku sāka trīsuļot, un cīruļu triļ-ļiem pielija gan zeme, gan debesis. Pa ziemu novārgušie veči un bērni rāpās laukā no zemnīcām, stundām ilgi svētlaimīgi gozējās saulītē, neapzināti uzsūkdami sevī tās dzīvinošo spēku, bet lielākie puikas, Derjuginu Nikolaja un Jegora gados, tūdaļ metās pārmeklēt tās vietas, kur pērn atradās vācu priekšējā līnija, cerēdami atrast kaut ko saimniecībai un dzīvei noderīgu, un no tā viņus ne ar kādu varu nevarēja atturēt, lai gan visur tik vien bija runu kā par nelaimes gadījumiem, par sakropļošanos, nemākulīgi rīkojoties ar spridzekļiem, par mīnu sprādzienos saplosītiem, par to, ka Sļepņas mežos slapstoties bijušo policistu banda un ka tā pa naktīm laupot un atņemot cilvēkiem pēdējo.

Par spīti grāvim, ko Jefrosiņja jau rudenī bija izrakuši apkārt zemnīcai, ūdens sāka sūkties no grīdas apakšas, un to vajadzēja pa divi trīs reizēm dienā smelt laukā; ja kaut drusku neuzmanīja, grīda sāka pludot. Sīkie, sēklai paglabātie kartupeļi, kurus Jefrosiņja uzmanīja kā savu acuraugu, siltumā sāka asnot; vecā Avdotja to dēļ pukstēja un uztraucās; par sevi pašu viņa nevienam nekā neteica, turklāt viņa nekad nedomāja par sevi atšķirti no citiem — sākumā no tēva un mātes, pēc tam no vīra un bērniem, bet tagad — no mazbērniem; viņa vienmēr bija neuzkrītošs, bet nozīmīgs lielas ģimenes kodols, tikai pati to neapzinājās, tāpat kā to neapzinājās arī citi; viņa par visiem rūpējās, visu saimniecībā redzēja un visu zināja un prata gandrīz vai ne no kā kaut ko izvārīt un visus pabarot. Tais senajos, tālajos gados, vēl cara laikā, kad pienāca nebaltas dienas, viņa iejūdza zirgu ratos, sakrāva tajos bērnus, pārmeta krustu un devās prom pasaulē, turp, kur pēc nostāstiem atradās bagāti ciemi, neražas un bada neskarti; kaut arī viņa nekā liela nesadabūja, tomēr prata pagausties un iežēlināt un divus trīs pašus grūtākos pavasara mēnešus vienmēr kaut kā izvilka. Savā mūžā vecā Avdotja bija izbaudījusi visu — gan nabadzību, gan pārticību. Un kādus maizes klaipus viņa pirms kara cepa — mīkstus kā pūka, zeltainus, un tad vēl pīrāgus — gan ar ķiršiem, gan pīlādžogām, gan aknām, reizēm arī ar zivīm ... Pat grūti ticēt, ka tas viss kādreiz bijis. Bet tagad visi bija vienādā trūkumā, Šajā grūtajā ziemā vecā

Avdotja, pati to neapjauzdama, bija apgāzusi un iegrūdusi kauna visus ekonomikas likumus un kopā ar tiem ari bioloģijas likumus; ar to gauži slikto produktu daudzumu, ar kuru viņa paēdināja četrus cilvēkus, nevarēja uzturēt pat bērnu, taču vecā Avdotja paēdināja tieši četrus, atklāti sakot, pieaugušus cilvēkus, bez tam viņai katrā ziņā kaut kur bija paslēpts kāds kumosiņš visgrūtākajam brīdim; sametas, piemēram, mazdēlam Nikolajam melns gar acīm, noreibst galva, atspiežas viņš pret sienu, bet vecā Avdotja jau klāt, spiež viņam rokā garoziņu vai sakaltušu sausiņa gabaliņu. «Pasūkā, pasūkā, sirdzējiņ, ak tu manu dārgo drostalin!»

Neviens nekad netika redzējis veco Avdotju piesēžamies pie galda, tāpat, kājās stāvēdama, izkustina mēli, aptausta zobus un viebdamās atkal sāk rīkoties pa māju — izdilusi, taisna, sīciņu seju, bet šajā ziemā, jau uz pavasara pusi, Jefrosiņja reiz palūkojās viņā, un sirdī iezagās kaut kāda jauna, neizdibināmi spēcīga nojausma, un viņa atslējās taisna: vecās Avdotjas acīs šķita uzplaukusi nevaldāma zila gaile. Sīs jauneklīgās acis ar savādo trīsošo skaistumu pārbiedēja Jefrosiņju līdz nāvei, un pārgurusī miesa truli iesāpējās drūmā noģiedā.

— Paklau, māt! — Jefrosiņja teica vecajai Avdotjai, un viņa, it kā atgriezusies no sazin kādas tāles, ar neizpratni un pat tādu kā niknumu palūkojās vedeklā, bet teikt nekā nepateica. — Ņemsim, māt, un iztērēsim drusku no tās govs naudas, — Jefrosiņja, nobijusies par vecās Avdotjas neparasto izskatu, nedroši ieminējās. — Vai nu tās dēļ būtu tagad badā jānomirst... ja nenopirksim tūlīt, vēlāk piekrāsim drusku klāt. Ak, nauda, nauda, — viņa māksloti nopūtās, — nelabi metas, to iedomājot, sazin kad vēl tiksim pie tās govs, bet no bada varam nomirt pavisam drīz.

— Vai tu re, ko sadomājusi! — vecā Avdotja uzbrēca vārgā, taču draudīgā balsī. — Gatavā plikadīda, ja aptrū-cies pašai sava prāta, ej un no kāda aizņemies. Ziemu izkūlāmies, bet nu, kad ārā jau silts atmeties, sāksim vaimanāt? Domā, ka par to tevi kāds uzslavēs? Nu nē, stulbene, teiks, kāda plikadīda bijusi, tāda arī kapā aizies! Tu no mana izskata nebīsties, es esmu sīksta, mani ēdināt nevajag, ne jau to vien pārcietīšu. Vakar paskatījos, nātres un arī skābenes jau asnus padzinušas, pēc dienām trim varēs iet palasīties. Frosja, nedari muļķības, cilvēka

vēders nekad nav piepildāms, dzen iekšā ko dzīdams, viss izies cauri. Būs jau labi, gan izvilksim.

Saņēmusi no vecās Avdotjas tādu pretsparu, Jefrosiņja ar zināmu iekšēju prieku par govs naudas aizskaršanu vairs pat neieminējās; patiešām, drīz parādījās visādi zaļumi, visā ciemā — no viena gala līdz otram — vārīja nātru un skābeņu borščus, ko garšas labad aizdarīja ar šķipsniņu kliju vai paretam ar kādu olu; vecā Avdotja, novārījusi nātres, no apnicīgās sājās smakas raukdama mazo degunteli, nosusināja nātres sietā, tad pakaltēja uz uguns un pēc tam, apviļājusi klijās, cepa no tām pladiņas; pati vecā Avdotja un Nikolajs pēc tam vēma gluži zaļu, bet Jefrosiņjai ar Jegoru nenotika nekas — tie abi ēda; pēc tam paaugās lakši un gārsenes; Jegors, paņēmis no savas slēptuves karabīni un pāris simtu patronu, slepus gāja uz meža purvājiem, kilometrus desmit, piecpadsmit no mājām, un tur biezokņa klusumā, aiz uztraukuma un nepacietības drebēdams, zagās klāt pie ūdens, pie pīļu bariņiem, taču viņš neprata šaut, un visas viņa pūles sadabūt medījumu bija veltīgas. Kādu nedēļu viņš gāja slepus no Nikolaja, kas bija pavisam novārdzis; un, lai gail vakaros, kad Jegors atgriezās mājās viss slapjš, nikns, aiz bada zaļi mirgojošām acīm, Nikolajs viņu bāra, Jegors atteica, ka karabīne esot tikai viena un tāpēc abiem neesot nozīmes mirkt pa purviem, labāk jau viņš viens iemācīšoties labi šaut, kazi, pagadīsies kāds pīļu tēvs vai vēl kāds cits medījums. Bet reiz, kad Jegors, ar mokām valdīdams asaras, dusmīgi stāstīja par kārtējo neveiksmi un to, kā soļus desmit no viņa peldējušas sešas varenas pīles un viņš tik un tā nav trāpījis, Nikolajs, kas gurdens sēdēja blakus, vairs nelikdamies zinis par ierasto velkošo sāpi pakrūtē, vājumu kājās un rokās, pēkšņi savilka biezās, bālās lūpas smaidā.

— Ek tu, Jegorka, Jegorka! — viņš ātri un satraukti ierunājās. — Ek tu! Ņemsim un patronās ložu vietā ielādēsim sīkas skrotis! Lodes izvilksim, bet skrotis sabērsim iekšā, ar lupatiņu aizbāzīsim — un aiziet! Gatavs!

Jegors neticīgi nogrozīja galvu.

— Un ja nu šautene pārsprāgst?

— Nepārsprāgs, sakapāsim pavisam sīkas! Ja gribi, es šaušu pirmais, es varu šaut vienmēr. Man nav bail, nudien, nav!

Otrā dienā viņi izņēma no trīsdesmit patronām lodes, mazliet nobēra nost pulveri un sadzina iekšā sīki sacirstas

stieples gabaliņus; šīs skrotis, pēc Nikolaja prasības, izberot cauri karabīnes stobram, vispirms pārbaudīja, vai nav par lielām. Jau vakarā sagatavojušies, viņi rīta gaismiņā devās uz purviem; Jegors dažkārt bez kāda ļaunuma pazobojās par Nikolaja vārgumu, taču viņš jau sen juta un apzinājās, ka Nikolajs ir daudz spējīgāks par viņu mācībās vai arī šādās lietās kā, piemēram, ar tām pašām skrotīm. Ne vecā Avdotja, ne māte par karabīni nekā nezināja, nezināja arī par patronu krājumiem, kuru pietiktu gadiem divdesmit, pat ja šautu vienā šaušanā, tāpat arī par abu brāļu citām slepenām trofejām. Dārzā viņiem bija pašiem sava slēptuve, un viņi, kaut arī neapzināti, taču itin veiksmīgi izmantoja mātes un vecās Avdotjas instinktīvās bailes no visādiem nepazīstamiem krāmiem, kam bija kāds sakars ar karu un nāvi; ne Jefrosiņja, ne veca Avdotja neparko neņēma rokās kaut vai izšautas patronas čaulīti.

Līdz Sļepņas purviem (tā šajā apkaimē sauca neskaitāmos mežezerus Sļepņas mežos, tie ik pavasari šķīdonī pārplūdināja milzīgas platības) abi brāļi Nikolaja vārguma dēļ soļoja ilgi, stundas trīs, viņi gāja pāri tīrumiem, kas jau divus gadus netika apstrādāti un vēl nebija pilnīgi apžuvuši. Jegors nesa karabīni, Nikolajs soļoja iepakaļ un jau sāka nožēlot, ka devies tādā ceļā, kājas ceļos trīcēja, locītavās reizēm uzliesmoja asa sāpe. Smagie vācu zābaki aplipa ar dubļu lēkšķēm, un tās ik pa brīdim vajadzēja tīrīt nost; Nikolajs soļoja vairs tikai aiz spītības, Jegors gan pa vairāki lāgi apstādamies piedāvāja griezties atpakaļ; pa Jegoram jau labi pazīstamu ceļu viņi viens aiz otra ar grūtībām lauzās cauri briksnājiem un kūlās pāri gravām. Nikolajam klājās grūti, un, lai gan viņš zināja, ka Jegorka, kas soļodams kaut ko svilpoja, nekādi nav vainīgs, viņš itin bieži pavērās brāļa pakausī ar smaga, pavisam ne bērnišķīga aizvainojuma jūtām. Vai tad es esmu vainīgs, ka nav ko ēst, tāpēc jau arī nav spēka, viņš domāja, par varītēm cenzdamies neatpalikt no brāļa un neparādīt savu vārgumu. Būtu labi, ja šodien varētu dabūt kādu pīli, citādi jau sen aizmirsies, kā smaržo gaļa, tad nu gan māte un vecāmāte priecātos. Kaut kur vēl turpinās liels karš ar lidmašīnām un tankiem, kaut kur pazuduši Aļonka ar Ivanu un arī tētis, bet šeit karš jau bija beidzies, pat grāvienus vairs nedzird. Tikai visas malas pilnas sadragātu tanku, papilnam mīnu un šāviņu, Osinovas mazciemā jau divas reizes uz mīnām uzkāpuši,

769

25 — Liktenis

stāsta, ka sprādzienā saraustot gabalos tā, ka nepaliekot pāri, pat ko apbedīt. Bet viņā pusē, dzird runājam, ka lielākie puikas nobēdzinājuši mežā ložmetēju un prettanku lielgabalu un ejot turp pašaudīt. Cik labi būtu, ja pagadītos atrast veselu lidmašīnu, iemācītos lidot un tad aizlidotu uz kādu bagātu apvidu. Pielādētu lidmašīnu ar desām, ar baltmaizi (kas ir desas un baltmaize, par to Nikolajam bija gauži miglains priekšstats, viņa izpratnē tas bija kaut kas neparasti gards un dārgs) — un pēc tam atpakaļ uz mājām un nosēstos savā dārzā pie zemnīcas. Tad nu gan saskrietu visi, gan veci, gan jauni! Katram iedotu rokās pa desas līkumam un baltmaizes klaipiņam. Ir gan brašs puika tas Koļa Derjugins, visi tad teiktu, kauču mazs, toties prāta vīrs, pavei, pats atrada lidmašīnu un pats ari iemācījās vadīt! Brīnumpuika! Bet visvairāk priecātos vecmāmuļa Avdotja, tikai ar viņas gādību un glāstiem viņu ģimenē visi ir izauguši un turas kopā. Ari tētis pārnāktu mājās un uzslavētu; aiz pastāvīgās bada sajūtas viņš gan reti kad ienāk prātā, tomēr gribas viņu redzēt, un no šīm gaidām reizēm šķiet, ka krūtīs kaut kas apraujas un iezogas saltas tirpas.

Nikolaja domas ir juceklīgas, bērnišķais tajās sajucis ar skaidrām, nobriedušām ilgām, bet tās palīdz viņam iet, un kājas vairs nejūt tādu nogurumu, un arī galva apskaidrojas. Bet visapkārt joprojām plešas tīrumi, un saule kāpj augstāk un jau silda pa īstam. Pakalniem un ieplakām līst pāri kaut kāda citāda, jauna gaisma, ūdens pieplūdušo gravu iegruvumos vēl jaušama it kā krēsla, taču pavasari vairs nevar apturēt: cauri nobrūnējušajai pērnajai kūlai jau laužas zaļums un mirdz kā smaragds, ejot reizēm turpat vai no kāju apakšas uzspurdz un iekaras debess zilgmē cekulainie, skanīgie cīruļi; Nikolaju jau kuro reizi pārsteidz nevis cīruļa dziesma, bet gan tā spēja pacelties stāvus gaisā un noturēties tur vienā punktā; pamazām aizmirstas nogurums un izsalkums, un viņš jau turas līdzi Jegoram bez īpašām pūlēm un dusmojas tikai tad, kad gadās staignas vietas. Tām itin bieži jāiet apkārt, un to ir daudz. Nikolajam ienāca prātā, ka pīļu vietas varētu atrast ari tuvāk pie mājām, taču Jegoram par to nekā neteica; tik un tā tagad jāiet vien ir; arī mežs vairs nebija diez cik tālu; zem kājām pagadījās kaut kādas gaiši zilas puķītes; turklāt ciema tuvumā nedrīkstēja šaudīties, vēl izdzirdētu ciema padomē un noķertu, un tad karabīni vairs neredzēt kā savu ausu.

Mežā sniegs vēl šur un tur nebija izkusis, tas bija netīrs un izburbējis un vairāk atgādināja lielās kaudzēs sabērtu rupju sāli; ieejot mežā, pēc augstajām, kailajām galotnēm kļuva redzams, ka pils vējš, un vieglās šalkas uzmundrināja brāļus vēl vairāk. Minūtes piecas viņi pasēdēja sausā mežmalā- Nikolajs pagrieza seju pret sauli, cauri cieši aizvērtajiem plakstiem lauzās zaigojoša, zeltaina straume ar zilgi mirdzošiem vizuļojuiniem, un no tās galvā drīz iemetās sāpe. Pagriezies sāņus, Nikolajs pirmajā mirklī nekā neredzēja, tad viņa uzmanība pievērsās lielam, vecam celmam, kas bija kā nosēts ar skudrām; laikam tās bija izraudzījušās šo celmu par savu mitekli un uzsākušas celtniecību; pašā celma vidū kā smaila cepure jau pacēlās skudru sanesto meža gružu kaudze.

— Vēl atlikušas verstis divas, — Jegors teica, izrāva no zemes izspraukušos lakšu smailās, zaļās adatas un iebāza tās mutē. — Šodien mums vajadzētu paveikties, man sirds dauzās vien, dauzās vien kā tādas bungas.

Nikolajs neatbildēja, viņa pelēkās acis mežonīgi nozib-snīja, un viņš gari nopūtās.

— Norunāsim, ka es šaušu pirmais! — viņš pieprasīja, un Jegors neiebilda; Nikolajs trāpīgi šāva, patronu pielā-dēšana ar skrotīm ir viņa izgudrojums, lai tad arī šauj pirmais.

Sī vējainā un saulainā diena ilgi palika brāļiem atmiņā, jo īpaši Nikolajam; jau grasīdamies iet tālāk, Jegors pēkšņi paziņoja, ka viņš tomēr nešaujot pirmo reizi un pazīstot te katru cini un tāpēc viņam katrā ziņā paveikšoties. Jegors spriedelēja atbilstoši savam gausajam un rāmajam raksturam — lēni un nosvērti, un, tā kā viņa spriedumos jautās spēks un taisnīgums, Nikolajs pirmo reizi savā īsajā mūžā sajuta pret brāli tik aklu un svelošu naidu, ka viņam galvā pat karsts sametās. Viņš nesaprata, kā tas gadījās, taču viņš sagrāba karabīni, kas gulēja zemē, un sāka kliegt kaut ko nesaprotamu. No brāļa kliedzieniem Jegors tik vien saprata, ka Nikolajs grib šaut, ka nav sliktāks par viņu, Jegoru, un ka viņš nebūt nav slims, bet veselāks par visiem citiem, un lai labāk neviens viņam tuvumā nerādās. Jegors sākumā gribēja atņemt Nikolajam karabīni, viņš bija spēcīgāks un zināja to, taču ienaids, kas skanēja brāļa vārdos, kvēloja arī viņa šauri piemiegtajās, dzedrajās acīs; tas atturēja Jegoru, un viņš,

mirkli apjukumā un izbrīnā pamīņājies, pagriezās un devās tālāk.

— Traks esi palicis, — Jegors, jau soļodams, izmeta; Nikolajs, krampjaini sažņaudzis karabīni nosvīdušajā plaukstā, tikai nošņācās, viņam jau bija kauns, un, kad, salti mirdzēdami, parādījās klusie ezeriņi, viņš jau pats gribēja piedāvāt Jegoram, lai šauj pirmais, taču pietrūka spēka to izdarīt. Jau pēc dažām minūtēm abi bija aizmirsusi neseno starpgadījumu; pīļu patiešām bija daudz, un, slēpjoties aiz biezajiem krūmiem un pērnajām sausajām niedrēm, tām varēja pielavīties pavisam tuvu. Līdz šim Lakstīgalu gravā Nikolajs daudz un bieži bija šāvis dažadas pudelēs, bundžās vai arī vienkārši dēļa gabalā (brāļi Derjugini, tāpat kā daudzi citi viņu vienaudži no Gustiščiem un arī vecākie puikas, bija iecienījuši Lakstīgalu gravu un gāja turp darīt savus riskantos darbus, lai butu tālāk prom no mātes acīm, kas allaž visu redzēja), taču tagad, kad viņi, pielavījušies pie viena no ezeriem, ieraudzīja caur biezi saaugušajiem kārkliem veselu bariņu, vismaz astoņas lielas, skaistas pīles, turklāt gandrīz pie paša krasta, Nikolajam pat elpa aizrāvās, viņš krampjaini noraustīja galvu un, pūlēdamies novaldīt pēkšņi uznākušo kāsu, kļuva gluži sarkans, bet pēc tam nobālēja. Blakus izmisīgi, lūdzošām acīm, tikko dzirdami iešņācās Jegors un parādīja dūri; Nikolajs ar uzbudinājuma sasarkušu seju atrada parocīgu veca vītola zaru, atbalstīja tā liekumā karabīnes stobru un, pūlēdamies neelpot, sāka tēmēt. Viņš kā caur miglu redzēja soļus desmit no sevis peldošās pīles un vilcinājās, turēdams tās uz grauda un nogaidīdams, kamēr pāriet vārgums un noskaidrojas galva.

«Šauj taču!» aiz muguras nepacietīgi nošņāca Jegors, un Nikolajs drīzāk uzminēja nekā sadzirdēja viņa vārdus; no domas, ka viņš var arī netrāpīt un ka tad Jegors ļauni ņirgāsies, Nikolajam sašļuka dūša, un viņš jau gribēja atdot karabīni brālim, taču pēdējā mirklī viņa pēkšņi nobālējušajā sejā pavīdēja kaut kas skarbs un valdonīgs, šķita, ka satumsa pat uzacis un mute krampjaini savilkās. Nikolajs aizturēja elpu un nolēma, ka drīzāk mirs nekā padosies vājuma mirklim, krūtīs iedūra asa sāpe, un acīs viss apskaidrojās, viņš atkal ieraudzīja pīles — mazās acis, kas spīdēja kā melni pilieni, pīļtēviņa izliektās, sa-kruzuļotās astes spalvas un pelēko, zaļi vizošo kaklu — un, notēmējis pašā bariņa vidū, galu galā izšķīrās. Sā-

viens noplīkšķēja neparasti skaļi, Jegoram nodžinkstēja ausīs un izkalta mute, taču viņš skaidri sadzirdēja, kā, izmisīgi kuldamas spārnus, pīles paceļas gaisā un kā Nikolajs kliedz.

— Trāpīju! Trāpīju! Trāpīju! — Nikolajs spiedza, nosviezdams karabīni un rādīdams uz divām nekustīgām pīlēm, kas gulēja ūdenī, uz muguras apsviedušās ar sarkanām pleznām gaisā; trešā, aizšautā pīle, ar spārnu izmisīgi kuldama ūdeni un galvu raustīdama, sāniski attālinājās no krasta; aiz necerētā prieka zobus klabinādams, Jegors rāva nost drēbes un meta sev blakus zemē; līdz pīlēm bija savi seši septiņi metri, un no krasta tās roka nevarēja dabūt.

— Trešo, šauj nost trešo! — Jegors kliedza, pa zalem pīdamies. — Vēl aizies, kurls esi, vai? Šauj!

Nikolajs aši pārlādēja un, jau drošāk tēmēdams uz līč-ločiem peldošo pīli, izšāva; viņš redzēja, kā putns pasvie-dās augšup, it kā cenzdamies aizlidot, un jau pēc mirkļa palika nekustīgi guļam ar pleznām gaisā; tas bija liels, vecs pīļtēviņš. No tādas veiksmes apstulbušais Nikolajs pat nepamanīja, pa kuru laiku Jegors izģērbās un iebrida ūdenī; viņš ieraudzīja brāli jau peldam, no aukstuma un sasprindzinājuma Jegora acis bija nekustīgi iepletušās. Divas pīles, ko nošāva pirmās, Jegors atvilka līdz krastam vienā rāvienā un, ticis līdz seklumam, iesvieda tās sausajās niedrēs Nikolajam pie kājām, bet pats, gluži zils no stindzinošā pavasara ūdens, visiem spēkiem ar rokām un kājām ūdeni kuldams, aizpeldēja pēc tēviņa; Nikolajs, krastā klaigādams, uzmundrināja viņu. Pēc maza brītiņa izrāpies malā, Jegors, zobus klabinādams un viss drebēdams, noslaucījās pats savā kreklā, uzrāva bikses un vamzi, iegrūda kājas zābakos un metās skriet no koka uz koku, smagi kājas piecirzdams un palēkdamies, cenšoties ieķerties ar rokām koku apakšējos zaros, Nikolajs skraidīja viņam pakaļ un neganti bļāva aiz sajūsmas un laimes; viņus pārņēma kaut kādas pirmatnējas un bērnišķīgas sajūtas; tā tas ar viņiem reizēm atgadījās arī pirms kara, kad abiem bez jebkāda iemesla pēkšņi uznāca nevaldāms prieks; abos plosījās un lauzās uz āru nepanesama, varena un neapturama jūtu pārpilnība, un viņi joņoja viens otram pakaļ, nekā ne redzēdami, ne dzirdēdami. Pirmais neizturēja Nikolajs, nokrita blakus nošautajām pīlēm un tirināja gaisā paslietās kājas; koku galotnes strauji traucās nez kur viņam garām un garām, viņš pat

dzirdēja, ka svilpj joņojošās debesis. Skriedams sasildījies un spēkus zaudējis, pienāca Jegors — no svaigu asiņu smakas kāri ieplestām nāsīm.

— Trīsi Ar vienu rāvienu trīs! — Nikolajs iesaucās, no apakšas skatīdamies brālī ar mirdzošām acīm.

— Tev patiešām veicas! — nokrizdams viņam blakus, Jegors aizelsies atzinās un sāka pārģērbties. Tagad vairs nebija jāsteidzas, varēja, kā pienākas, aptīt autus un arī apakšbikses uzvilkt.

— Vai ūdens auksts, Jegor?

— Drausmīgi! — Jegors saviebās un papurināja galvu. — Kā stangās sagrāba, elpu aizsita ciet, domāju, pagalam ir. Bet nu jau nekas, lai sasildītos, bez kavēšanās jāskrien, kamēr elpa aiztrūkstas. Tas tev, Koļa, braši izdevās, kā bliež, tā ir! — viņš uzlielīja brāli. — Kustamies, es pīles pievākšu, ejam, es tepat netālu zinu vienu lāmu. Labs ir, šauj tu vēl, tur ir tāda bedre, ja trāpīsi, varēsim ar pagarāku koku izķeksēt.

Izvilcis no kabatas tievu aukliņu, Jegors sasēja kopā aukstās pīļu kājas, pārmeta pīles pār plecu, un viņi devās tālāk, pāriedami no viena mežezera uz otru; pa kara gadiem te meža iemītniekus neviens nebija traucējis, un nu brāļiem labi veicās; viņi nošāva vēl vienu dūšīgu mer-ceni, divas žiglas prīkšķes, pēc tam Jegoram palaimējās nošaut gauru, tā gluži kā akmens iekrita pērnajās niedrēs, un bija ilgi jāmeklē, kamēr dabūja rokās. Kad Jegors ar Nikolaju izkūlās sausākā vietā, jau sen bija pāri pusdienlaikam; Nikolajs atlaidās zemē, ko klāja bieza pērno lapu kārta, pirmais veiksmes uzbudinājums bija pārgājis, pn viņam vairs nemaz nebija spēka. Jegors apsēdās blakus un, par medījumu tīksminādamies, iztēlojās, cik priecīgas būs māte un vecmāmuļa Avdotja, un no tā vaigos uzplauka viegls sārtums, bet tad, ieraudzījis Nikolaja bālo, gurdeno pieri (brālis gulēja uz muguras, ar netīro plaukstu acis piesedzis), Jegors smagi piecēlās un paņēma karabīni.

— Paklau, Kola, — viņš teica, — atpūties un tad salasi sausākus zarus. Salauz no eglēm, no apakšas. Es te gabaliņu paiešos, paskatīšos, tepat netālu ir tāda pīļu viela, ka bail! Kad atgriezīšos, izcepsim vienu un apēdīsim.

Nikolajs noņēma roku no acīm; tajās viss griezās, viņš tikai ar grūtībām atšķīra kādu izplūdušu, līganu ēnu sev priekšā, pašu Jegoru viņš neredzēja. Nikolajs nobijās,

taču brāli neaizturēja, tā viņam bija gadījies arī agrāk, bet pēdējā laikā pavisam bieži.

— Ej vien, — viņš teica, — es pagulēšu un tad salasīšu žagarus. Galva iet riņķī, pat acis sāp.

— Tas no bada, — Jegors pārliecināti noteica un aizgāja; Nikolajs to saprata pēc lapu čaboņas zem viņa kājām un sāka domāt, ka Jegors nošaus vēl vienu pīli, varbūt arī divas, tad atgriezīsies, un viņi patiešām paēdīs ceptu gaļu. Sametās bail, ka Jegorka aiziet, bet viņš paliek viens pats un ka viņš tikpat kā nekā neredz, pat koku stumbri ērmīgi šķobās un klīst uz visām pusēm; viņš nezināja, kā izdosies pīli izcept, šādās darīšanās galvenais vienmēr bija Jegors, un Nikolajs brālim ticēja; viņš sakoda zobus un palika guļam. Drīz atskanēja šāviens, pēc tam vēl viens, un viņš nopriecājās, pat bija cieši pārliecināts, ka Jegorkam atkal laimējies, un, uzveicis gurdumu, galvu nespēcīgi purinādams, piecēlās sēdus. Pamazām acis kļuva skaidrākas, un viņš streipuļodams aizgāja lauzt sausos egļu zarus; rokas bija kā no lupatām, un Nikolajs nobrīnījās, kā bija spējis pusi stundas noturēt karabīni un vēl šaut ar to. Lai nolauztu zaru, kas bija tikai mazliet resnāks par viņa izģindušo roku, vajadzēja iekārties tajā ar visu sava auguma svaru; tomēr viņš bija priecīgs, ka migla no acīm atkal pazudusi, un līdz Jegora pārnākšanai malkas bija sagādāts papilnam. Viņš saklausīja Jegoru nākam jau pa gabalu, tas izskrēja no kokiem un iebļāvās, nošautās pīles paceltā rokā vicinādams.

— Vēl trīs! — viņš lēkādams auroja. — Trīs varenas mercenes! Smagas kā ķieģeļi. Tur to, ka mudž, taisni bail. Spēka vairs nav, kājas ļogās, viens tēviņš tā arī palika ūdenī, jutu, pietrūks spēka, noslīkšu. Vai, kā gribas ēst, kā vilkam!

Viņš nosvieda nošautās pīles kaudzē pie citām, notupās pie Nikolaja sanestajiem zariem, pavēlēja, lai tas noplēš no bērza plānas tāstiņas, bet pats sāka no sausas zāles, no priežu mizas caurspīdīgajām plēksnītēm un tievajiem, sausajiem zariņiem kārtot ugunskuru. Nikolajs atnesa tāsis, Jegors iebāza tās sagatavotajā ugunskurā, izvilka no kabatas maisiņu ar kramu, šķiltavas un pulverī izvārītu posu, un jau pēc mirkļa viņa veiklajās rokās gailēja maza uguntiņa; nāsis kairinot, gardi nosmaržoja dūmi. Lūpas izstiepis, Jegors piesardzīgi uzpūta uguni lielāku, pielika klāt baltu tāss strēmelīti, un tajā pašā brīdī tā iedegās ar

sīku uguntiņu, gluži kā dzirkstelīti. Jegors, elpu aizturējis, pagaidīja, kamēr uguntiņa, pieņemdamās spēkā, sāka lodāt pa visu tāsi, un tad piesardzīgi pielika to pie sagatavotā iekura. Drīz vien nelielajā noriņā saltā mežezera krastā jau sprēgāja jautra uguns. Jegors, uzdevis Nikolajam uzraudzīt uguni, paņēma vienu no pīlēm, iestiprināja to garā spīlē un sāka ugunī svilināt nost spalvas, kad tās jau bija apdegušas un sacepušas tumšā garoziņā, Jegors ar kabatas nazi noskrāpēja to nost, pagrozīja pīli vēl brīdi virs uguns un tad aizskrēja uz ezeru nomazgāt. Smaržoja pēc gaļas —pēc visīstākās gaļas, un no šīs smaržas Nikolajam pakrūtē kaut kas sāpīgi raustījās; lai aizmirstos, viņš atkal aizgāja salauzt sausos zarus, bet, kad atgriezās, Jegors jau bija pīli iztīrījis, sagriezis gabaliņos un, uz gara, gludi nodrāzta iesma samaucis, turēja virs uguns; ķidas bija noliktas maliņā tā, lai būtu acu priekšā un vēlāk neaizmirstu paņemt. Ugunskurā no gaļas lielām lāsēm pilēja tauki un tūdaļ šņākdami uzliesmoja un sadega; Nikolajs nosvieda zarus pie ugunskura zemē un novērsās; viņš kaunējās rādīt brālim savu vārgumu.

— Sāls gan mums ir pavisam maz, tikai šķipsniņa, — Jegors ar nožēlu sacīja, piemiegtām acīm labpatikā lūkodamies ugunī; izmircis ledainajā ūdenī, viņš tikai tagad pamazām atsila.

— Vai tad tev sāls arī ir? — Nikolajs izbrīnījies neticīgi pārprasīja, savu lielo pieri savilkdams krunkās.

— Es jau no rīta par to iedomāju, — Jegors atbildēja un pamāja ar galvu uz ugunskura pusi; arī viņam bija pielipusi Nikolaja izsalkuma nepacietība, un viņš krampjaini norija gaisu. — Bet ta šodien mums būs gan liela diena. Nu jau pavisam drīz, paskaties pats, iedur nazi, sula asiņaina, tātad vēl nav gatavs. Tūlīt sadalīšu divās daļās, un tad saēdīsimies gan līdz kaklam! Labi, tagad, šķiet, būs jau gatava, — viņš teica un noņēma iesmu ar gaļu no uguns. — Citādi pārcepsies, nepaliks ko ēst. Atnes, Koļa, tādas prāvākas ozolu lapas, uz tām tad arī liksim gaļu.

Kamēr Jegors gaļas gabalus dalīja divās daļās, Nikolajs centās neskatīties ne uz brāli, ne uz gaļu, viņš gan gainīja prom domu, ka Jegors salika savā kaudzītē vairāk, taču vaļā no tās netika. Jegors uzbēra sāli uz divām pērnajām ozola lapām un saudzīgi nolika tās blakus gaļai.

— Un tagad es pagriezīšu muguru, bet tu vaicā, kam kura kaudzīte, — Jegors teica un, acis aizmiedzis, tāpat tupus pagriezās ar muguru pret gaļu.

Nikolajs, bieži un nevarīgi acis mirkšķinādams, jo bija tik ļauni domājis par brāli, pielika roku pie gaļas čupi-ņas.

— Kam? — viņš aizsmakušā balsī noprasīja, vairs nespēdams savaldīties.

— Tev, — Jegors jautri atsaucās, un abi tūlīt sāka ēst, Nikolajs, alkatīgi kampdams līdz ar gaļu arī kaulus, bet Jegors ar zināmu piesardzību, sākumā it kā garšodams un vērtēdams, cik labi viss izdevies.

— Sāli, sāli aizmirsi, — viņš atgādināja Nikolajam, — ja ēdīsi gaļu bez sāls, var vēderu samaitāt. Pa bišķī-tim pieņem klāt, bet tad ir gan gards, velns parāvis!

Nikolajs neatbildēja, viņš arī nevarēja atbildēt, taču, kad no pīles vairs nekas nebija palicis pāri, bada sajūta vēl vairāk pieauga; Nikolajs pacēla no zemes pliku, ap-skrubinātu kauliņu un sāka to sūkāt.

— Mēs abi esam muļķi, — Jegors pasūkstījās, — vajadzēja katliņu paņemt līdzi. Ak tavu stulbo galvu! Tad mēs pīli izvārītu, būtu bijusi zupa... Labi, ejam, padzersimies tāpat no krasta.

Brāļi nokāpa pie ūdens un padzērās, un jau pēc īsa brīža abi sajuta, ka acis līp ciet, sātais, neparastais ēdiens atņēma pēdējos spēkus, un viņi vēl ilgi nosēdēja pie dziestošā ugunskura, piesmagnējuši, klusi, siltā snaudā iegrimuši.

6

No tumsas līdz tumsai noņemdamās ar nekad nepadarāmo zemnieka darbu un rūpēdamās par maizes kumosu bērniem, Jefrosiņja nemaz ir nemanīja, kā aizrit laiks; Jegors ar Nikolaju auga savā vaļā, kā mežā aug koki. Arī Avdotja maz ko varēja dot saviem mazdēliem šajā galīgi tukšajā laikā, tomēr viņas nemitīgā gādība un puk-stīgā vecenītes mīlestība bija kaut kas liels un neatsverams; vecajai Avdotjai viņas mazdēli bija labākie visā pasaulē, un viņa nekad nedomāja, kāpēc tas tā; dzīvē tā tam vajadzēja būt, un, viņasprāt, tā tas arī bija.^Un pīles, ko brāļi bija veiksmīgi samedījuši Sļepņas mežezeros, tikai apliecināja, ka viņas mazdēli patiešām ir paši izvei-

cīgākie un veiksmīgākie no visiem viņai zināmajiem apkārtnes bērniem (tiesa, slepus, nevienam to neizrādīdama, viņa ļoti mīlēja arī Poļivanovu Iļjušu, bet šajā ziņā atkal bija vainojama asinsbalss).

Jau vakarā, pēc brāļu pārnākšanas no medībām, aiz badošanās galīgi novārgusī vecā Avdotja pūzdama un vaidēdama ar nespēcīgajiem pirkstiem noplūca pīles, rūpīgi savākdama visas spalvas un pūkas groziņā un ik pa mirklim pārkrustīdamās ar izģindušo roku.

«Ak kungs, svētā dievmāte, mūsu aizstāve un sargātāja! Priecāsimies par tavu dāsnumu un svētību!» vecā Avdotja, nevienam nedzirdot, murmināja. «Tagad izturēsim ... Arī zālītes dažnedažādas jau paaugušās, nātrītes, skābenītes ... Izturēsim. Slava tev, augstajam!»

Turpat arī sadalījusi un viegli apsālījusi gaļu, vecā Avdotja izvārīja gaļas buljonā boršču no tām pašām nātrēm un skābenēm, garšas dēļ pat nepaskopojās un pielika borščam divus kartupelīšus un, pirmo reizi nesagaidījusi, kamēr paēd puikas un Jefrosiņja, ielēja sev garenajā vācu zaldātu katliņa vākā un, atkal noskaitījusi lūgsnu, iestrēba buljonu, acis aiz sen aizmirstas labsajūtas miegdama un pateikdamās dievam par tik izdarīgiem un gādīgiem mazdēliem. Pusi pīles viņa ietina kaut kādā saburzītā papīra gabalā un slepus no mazdēliem un vedeklas aiznesa Lu-kerjai Poļivanovai, piekodinādama, lai pabaro Iļjušu, un, apmierināta pati ar sevi, mazdēliem un visu dzīvi, pirmo reizi pa šīm daudzajām dienām nolikās gulēt, nomierinājusies un cieši pārliecināta, ka dzīvē katrā ziņā iestāsies pagrieziens, nelaimēm un bēdām pienāks gals, un šī labā priekšnojauta nepameta viņu arī miegā. Viņa arī sapnī pateicās dievam par dzīves dāsnumu, taču pret rītu pamodās no neskaidrām sāpēm; vecā Avdotja novaidējās un, galīgi atmodusies, sataustīja ar kājām tupeles un izsteidzās laukā no zemnīcas. Nospriedusi, ka vēders samaitājies no treknās gaļas viras, viņa no rīta nevienam nekā neteica, jo nebija paradusi domāt par tādiem sīkumiem; nākošajā dienā viņa tāpat vien ieminējās Jefrosiņjai, ka viņai neesot viss kārtībā ar vēderu, un tūlīt arī piebilda, ka tas laikam no pīles gaļas, droši vien rīt viss būšot pāri. Taču ne rīt, ne arī pēc divām dienām nekas nepārgāja, un vecā Avdotja iegūla pa īstam; viņa aizsūtīja Jegoru uz pļavu, lai sarauj pērno zirgskābeņu sausās galviņas, palūdza, lai Jefrosiņja izsutina tās, un sāka dzert šo tumšo, rūgto novārījumu trīs reizes dienā, taču sāpes nemitējās. Vecā Avdotja vairs nespēja pati iziet no zemnīcas, un Jefrosiņja pienesa viņai klāt lielu, vecu spaini; pēkšņi kādā brīdī kā Jefrosiņja, tā arī vecā Avdotja aptvēra, ka tā nav vis slimība, bet gals, un Jefrosiņja aizskrēja pie radiniekiem un pie priekšsēdētāja Kuļika, kas pirms mēneša bija atgriezies no partizāņa gaitām kaut kur Baltkrievijā ar apsaldētām kājām un nu bija stājies Sviridova vietā. Sirdzēju vajadzēja aizvest pie ārsta, bet ārsts bija vienīgi Zežskā.

— Labi, Jefrosiņja, — Kuļikovs teica, ar bieziem bārdas rugājiem noaugušos vaigus berzēdams. — Šaubos, vai tu pilsētā kādu dabūsi... tagad tādi laiki. Pavaicāsi kādam, gan jau pateiks, kur atrodas slimnīca. Re, atkal iesēdināja mani, kropli, priekšsēdētāja amatā, pat elpu atvilkt neļāva, bet ko es varu izdarīt? Sirds vai pušu plīst, bet cerība tikai — uz sievietēm un bērniem. Bet jādara ir, paskat, kā vāciešus patrencām atpakaļ, — viņš jau sāka iekaist, bet, atcerējies, kādēļ Jefrosiņja nākusi, aprāvās. — Labi, mašīnas mums nav, bet zirgu — ņem un jūdz iekšā, pateiksi zirgkopirn, tur laikam būs Rudais Volodja, ka es liku. Labāk jau rīt no rīta, ko tu tagad, tik vēlu, vairs iesāksi?

Jefrosiņja atgriezās mājās un pastāstīja visu vīramātei; viņa, galīgi novārgusi, palūkojās vedeklā ar dziļu, svešādu skatienu, nesaprazdama, ko vēl no viņas vēlas un kāpēc neatstāj viņu mierā vismaz tagad, kad viņai vairs itin nekā nevajag.

—■ Ir gan nediena, Frosja, — viņa tikko kustināja pelēkās, dzīvību zaudējušās lūpas. — Nekur es nebraukšu, dievs man piedos, re, ko sadomājuši... Kas par ārstiem, kādi ārsti? — viņa smagā neizpratnē noprasīja, un viņas balsī, it kā aizstāvoties pret nepelnītu pārmetumu, ieskanējās aizvainojums, un Avdotja skarbi, dzeļoši ieskatījās Jefrosiņjai acīs. — Lieciet mani mierā, es nomiršu tepat, kāpēc vēl mani pa svešiem kaktiem vazāt.

— Pasarg dievs, māmiņ, ko tu runā? — Jefrosiņja piebīdīja tuvāk krēslu, apsēdās blakus, sajuzdama tikko manāmu nepatīkamu trūdu smaku un iedomādama, ka vajadzētu paaicināt kādu palīgā un nomazgāt vīramāti. — Brauksim, Kuļiks dod zirgu, rīt ar dievpalīgu dosimies ceļā, sameklēsim kādu dakteri, viņš palīdzēs.

— Kur tu tagad dakteri atradīsi? — vecā Avdotja neapmierināta noprasīja un novērsās; savas īpašas, svarīgas domas dzīvoja viņā atšķirti no Jefrosiņjas, no visas pārējās pasaules, un tās nodarbināja viņu vairāk nekā pašas slimība.

— Pārmocījusies esmu, viss apriebies. — Vecā Avdotja kusli pakustināja mazo galvu, ielikdama šajā kustībā visu savu milzīgo nogurumu pēc garā mūža. — Nav tādu dakteru, kas vairs varētu man līdzēt. Arī bez viņiem, lāga cilvēkiem, pamazītēm izdzisīšu, tāpēc jau nav mācīti vīri aplam jāapgrūtina. Nekur es, Frosja, nebraukšu, riedīdi mani pirms nāves. Ja varētu grēkus izsūdzēt, to gan...

Jefrosiņja jau sāka iebilst un pierādīt, ka kristīgi cilvēki tā nedara, tuvu cilvēku nelaimē un bez uzraudzības nepamet, viltīgi ievadīja sarunas par mazdēliem, mēģinādama kaut vai tādējādi atgriezt vīramāti pie domām par dzīvi, taču vecā Avdotja nereaģēja arī uz to; tagad viņa ārēji arī pret mazdēliem izturējās kā pret svešiem, nelikās par viņiem ne zinām. Puikas jau bija lieli, un Avdotja jutās neomulīgi viņu priekšā gan sava vārguma, gan netīrās slimības dēļ, brāļi to nojauta un tāpēc negāja vecmāmuļai klāt; ieraudzījusi viņus durvīs, večiņa jau māja ar nespēcīgo roku, lai iet prom.

— Ejiet, ejiet, ko tupēsit tajā piesmakušajā gaisā, ejiet laukā, saulītē... Ak kungs, būtu man jūsu kājas, es laikam tagad puspasaules apskraidītu, — viņa teica un slepus notrausa lielu asaru.

Un tā viņa uz pilsētu neaizbrauca, un Jefrosiņjai vajadzēja doties turp vienai slepenā cerībā sameklēt kādu ārstu un kaut vai palūgt padomu, ja neizdosies atvest viņu pie vīramātes pašu; Jefrosiņja paņēma līdzi arī naudu, ietina netīrā lupatiņā un noglabāja starp krūtīm. Zežskas galvenajā ielā viņa patiešām atrada slimnīcu, kas bija iekārtota kādas pussagrautas mājas pagrabā, dabūja rokā arī ārstu, briļļainu, nogurušu večuku ar smailu bārdiņu, kuras galu viņš runādams visu laiku plucināja. Jefrosiņja jau pirms tam bija uzzinājusi, ka ārstu sauc par Ivanu Karloviču, un nu, baidīdamās to aizmirst, ik pa brīdim pie sevis atkārtoja šo dīvaino vārdu; āzis, nudien, āzis, viņa nodomāja, juceklīgi un nesaprotami skaidrodama večukam, kas viņai vajadzīgs, un tas, galu galā aptvēris, ka kaut kur ciemā, divdesmit verstis no šejienes mirst kāda vecene un šī te sieviete ar plato seju grib, lai viņš brauc turp, nenoteikti nočamstināja krunkotās lūpas.

— Vai nu traks! — viņš vienkārši atteica. — Tas nav iespējams.., Es pagaidām esmu viens pa visu rajonu, ej un paskaties uz mūsu slimnieku palātām, pagrabiem. Katru dienu ved un ved klāt, paskat, cik bērnu vien, pirms stundas divus atveda, blēņojušies ar mīnu... Vienam visa seja, otram krūtis un vēders sakapāti...

— Ak kungs, dakter Ivan Karlovič. — Jefrosiņja jau gribēja apraudāties, bet tad pārlika, aizgriezusies un izvilkusi vīstoklīti ar naudu, sāka steidzīgi raisīt to vajā, taču cieši savilktais mezgls nepadevās, un viņa laida darbā lielos, spēcīgos zobus.

Ivans Karlovičs sakārtoja brilles, pāris reižu noraustīja bārdiņu, Jefrosiņju vērodams, un, kad tā sniedza viņam uz platās un cietās plaukstas kārtīgi salocītu naudas paciņu, viņš vispirms nosarka gluži sarkans, piecēlās uz pirkstgaliem, it kā pastiepdamies garāks, un smalkā bal-stiņā spalgi iekliedzās:

— Kas vēl nebūs? Kas tas ir, es jums, kundze, prasu? Ka jūs uzdrošināties? Es sabiju divus gadus partizāņos.., kā jūs uzdrošināties?

Izdzirdis viņa kliedzienus, kāds atvēra durvis, taču ārsts, gluži kā balsi pazaudējis, sāka vicināt ar rokām uz galvu, kas bija paspraukusies durvīs; galva, vairākas reizes bailīgi samirkšķinājusi acis, steidzīgi pazuda; Jefrosiņja saņurcīja dūrē naudu un beidzot apraudājās. Viņas nodurtā galva ar nošļukušo lakatiņu raustījās elsās; vecais ārsts joprojām stāvēja turpat blakus, dauzīja ar kājām grīdu un brēca uz Jefrosiņju, bet viņa noslaucīja ar plaukstu asaras, iesēja naudu atpakaļ lakatiņā, iebāza vīstoklīti azotē un, bikli palūkojusies niknajā ārstā, kas bija galīgi pārskaities, nekādi nevarēja atrast īsto mirkli, kad iet prom.

— Ja jau nedrīkst, tad nedrīkst, — viņa sacīja, sagaidījusi, kad ārsts, jau paguris, apklusa, — kas no tā ļauns, cilvēki tā pamācīja ... ko tad es, ja ne, tad ne.

— Cilvēki sazin ko pamācīs, jādomā taču pašai ar savu galvu, — Ivans Karlovičs sacīja vēl aizvien dusmīgā balsī. — Kāpēc tad man būtu pie tās tavas vecenes jābrauc? Viņai droši vien ir dizentērija, bet man zāļu nav. Nekā nav. Itin nekā. Ja dabūsi kaltētas ievogas, novāri, pusglāzi ogu uz divām glāzēm ūdens. Lai dzer reizes četras dienā pa vienai ēdamkarotei. Nedod nekādu rupju ēdienu, tikai sarīvētā veidā. — Ārsts palūkojās Jefrosiņjā, kas vērīgi klausījās, un saminstinājās. — Var ēst vārītus kartupeļus, tikai tie labi jāsamīca, tu par šito naudu labāk nopērc viņai kaut ko. Labi būtu, ja rūgušpienu..*

Paga, paga, kāpēc man tava seja liekas pazīstama? — Ivans Karlovičs, acis piemiedzis, pienāca Jefrosiņjai tuvāk. — No kurienes tu esi?

— No Gustiščiem, dakter... Labi, labi, dakter, — Jefrosiņja sāka steigties. — Paldies vismaz par labu vārdu.

— No plika vārda vien labuma maz. Pagaidi, es tev iedošu četras tabletes, lai vienu ieņem jau šovakar, bet tās trīs — rīt. — Ivans Karlovičs, būdams pagaidām vienīgais ārsts visā Zežskas rajonā un tātad arī noslogots pāri mēram, nez kādēļ pēkšņi sajuta simpātijas pret šo sievieti ar apbrīnojami pazīstamām acīm un gribēja saprotamāk ieskaidrot, kāpēc nevar nekā līdzēt viņas mirstošajai vecenītei, taču tūdaļ aptvēra, ka šai sievietei gar to nav nekādas daļas, viņai vienkārši vajadzīga palīdzība. Parakņājies sienas skapītī, Ivans Karlovičs saudzīgi ietina papīriņā četras tabletes sulfidīna un pasniedza tās Jefrosiņjai. Palicis viens, viņš brīdi pastāvēja, sakopodams spēkus, jo viņu gaidīja ļoti grūta vēdera dobuma operācija, un viņš, atspiedies pret krēsla atzveltni, aizvēra acis un tūlīt aptvēra, kāpēc šīs sievietes seja visu laiku šķita pazīstama, viņš atcerējās Aļonku Derjuginu, pareizāk sakot, viņas acis pēc tam, kad nošāvās Aļoša Sokoļcevs. Ivans Karlovičs jau sakustējās, lai pieceltos un pasauktu sievieti atpakaļ, taču nespēja to izdarīt un tikai ciešāk sažņaudza kalsnās, spēcīgās rokas.

Jefrosiņja pārradās mājās pašā pievakarē nogurusi un īgna; vecā Avdotja, izdibinājusi no mazdēliem, ka vedekla aizbraukusi uz pilsētu, sagaidīja viņu ar dusmīgu purpināšanu, un Jefrosiņjai tikai ar mokām izdevās pierunāt večiņu norīt zāļu tableti; sirdzēja ar katru stundu kļuva aizvien vārgāka un beidzot palūdza Jefrosiņju, lai ataicina sendienu draudzenes un radiniekus atvadīties, un pret rītu Derjuginu zemnīcā jau bija iegriezusies vai puse ciema cilvēku, vecā Avdotja, nomazgāta, ar apskaidrotu seju, gulēja uz lāviņas pie paša loga un visus, kas atnāca, lūdza, lai piedod viņai, ja nodarīta kāda pārestība; viņas draudzenes tūdaļ sāka raudāt un pašas lūdza no vecās Avdotjas piedošanu, pēc tam, brītiņu pastāvējušas uri noskūpstījušas mirēju uz pieres, aizgāja, lai tiktu klāt citas; vecā Avdotja gulēja tāda pati nekustīga un svinīga, gluži kā saprastu vairāk par visiem, un zināmā mērā tas tā ari bija. Viņa nolūkojās drūzmā ap sevi jau tukšām, it kā citas pasaules acīm, viņa vairs nepiederēja tiem, dzīvajiem, zināja to un vēroja, ar kādām izbailēm acīs

cilvēki atvadās no viņas, piespiež sevi, kad pienāk reize, pieskarties ar lūpām viņas vēsajai, tīrajai pierei. Viņai bija viena alga, taču tagad bija pienācis tas brīdis, kad jāparāda sevi cilvēkiem pēdējo reizi, un viņa pacietās; tā bija darījuši visi, cik vien viņa atcerējās, un arī pašai nepiedienēja atkāpties no ieražām, tas nav labi, cilvēki var par to nosodīt un sākt aprunāt, tad jau labāk izdarīt visu, kā pienākas. Un vecā Avdotja, cenzdamās, cik vien spēdama, neizrādīt savu vājumu un nevarību, māja un māja ar galvu atnācējiem, lai gan viņai gribējās palikt vienai; vajadzēja pierast pie tuvajām pārmaiņām. Tagad jau Avdotja droši ticēja, ka dievs ir, lai gan karā, redzēdama nogalinātos, saplosītos, sakropļotos, viņa sāka apšaubīt, ka kaut kur tur, debesīs, mīt kāds visuspēcīgs un visužēlīgs, kam zināms katrs cilvēka solis un katra doma. Viņai ienāca prātā, ka neilgi pirms kolhoza dibināšanas ciemā izputināja baznīcu; toreiz svētbildes un visu baznīcas inventāru sameta sarga mājiņā, arī logus aizsita ar dēļiem; aizvainojuma sajūta pret dēlu Zaharu, kas bija visa šī pasākuma galvenais vaininieks, vēl nebija aizmirsusies, un vecā sieva skarbi saknieba lūpas. Tāpēc arī dievs viņam lēmis ļaunu likteni, piepeši salti un nežēlīgi nodomāja Avdotja kā par kādu svešu; ir gan nekrietnelis, viņa tikpat cietsirdīgi un nežēlīgi turpināja savu domu, arī bērnus ar savu bezdievību nelaimīgus padarīja, teikts taču svētajos rakstos, ka tēva grēki tiks piemeklēti līdz septītajam augumam.

Tāls un svešs tagad likās dēls Zahars, viņa to ieraudzīja it kā caur vieglu, līganu miglu, viņš bija bezspēcīgs un novārdzināts, un vecā Avdotja uz mirkli sajuta, kā sirds iepukstas karstāk; satraukums pārgāja, taču domas par Zaharu nelika mieru, un vairāk par visu pasaulē tagad gribējās ieraudzīt sev blakus dēlu un pateikt viņam pēdējo reizi, ka no viņa dzīvē iznācis dulburis un ka būtu laiks nākt pie prāta, kamēr paša bērni nav sākuši mācīties no viņa un arī nav nogājuši no ceļa. Ek tu, Zaharka, Zaharka, vecā Avdotja domāja, neparasti skaidri atcerēdamās, kā bija viņu ieņēmusi, kā iznēsājusi un dzemdējusi; drīz pēc tam sākās karš ar japāņiem, un daudzus vīriešus paņēma armijā, pēc tam vairāki atgriezās mājās kropļi; Tarasa draugs Steņka Krivopalovs pārradās ar izsistu aci, bet otrs, Greizā Keškas dēls, pārnāca ar koka kāju. Tarasu toreiz nepaņēma, viņiem bija jau četri bērni, ceturtais, kas tolaik piedzima, bija tieši Zahars, bet tad

bija gan bļāvējs, tikko piedzima, tā pusi dienas nokliedza, muti neaizvēris, no bļaušanas nabā pamatīgu trūci dabūja. Vai dieniņ, kā viņa nomocījās, bet pēc tam nekas, viss beidzās labi, izauga spēcīgs, tēvā atsities, viņš viens no visiem bija tēvā padevies, tāpēc arī viens vienīgs palika dzīvs, un nu, pavei, kādas no viņa atvases aug.

Vecajai Avdotjai patlaban viss likās citādi nekā bija, šķita, ka viņa vēl ir spēcīga un ari visi pārējie ir jauni un spēcīgi; vīrs viņai bija pagadījies krietns cilvēks, tikai divas reizes pamatīgi piekāva, sātans tāds. Vienu reizi viņa patiešām bija vainīga, jaunības dulnumā sagribējās paķircināt, sāka mest acis uz stārasta dēlu, kas prata spēlēt ermoņikas; bija velns gatavais, baltu seju, kā noskurina savas cirtas, kā parauj ermoņiku plēšas, tā kājas pašas sāk diet. Par to tad viņa arī dabūja samaksāt,— cilvēkiem redzot, jau neteica ne vārda, bet naktī aiz niknuma tā noslānīja ar kaņepāju grožiem, ka viņa bija vienos zilumos, vēlāk citas sievas visu laiku tincināja: kāpēc tu, Duna, tā jocīgi plecus rausti? Kāpēc tad man neraustīt, smiedamās atbildēja, ja man jautrs prāts. Kopš tās reizes, kad gadījās būt ļaudīs, viesībās kādās, uz vīriešiem pat acis nepacēla, pat slepus paskatīties baidījās.

Vecās Avdotjas sejā it kā no tālienes uzpeldēja un ieplaiksnījās kluss smaids, taču tas tūlīt pat notrīsējis apdzisa, nebija vairs laika domāt par šīspasaules dzīvi.

Pievakarē viņu apraudzīt atnāca vectēvs Makars, no-klaudzināja ar savu neiztrūkstošo kūju pa kāpnītēm lejup un, iekams piegāja pie mirējas, pārlaida acis zemnīcai; vecajam vīram bija tāds izskats, it kā viņš būtu nokļuvis svešā vietā un nu nezinātu, kā tikt laukā. Pēdīgi saskatījis zemnīcas puskrēslā veco Avdotju, pienāca klāt un apsēdās uz krēsla, vispirms pataustīdams, vai tas ir pietiekami drošs sēdamais.

— Slikti gan mums tagadiņ klājas, ko tad tu, Avdotja, esi tā sadomājusi, — viņš ierunājās un ar visu augumu mazliet paliecās uz viņas pusi. — Tas nav labi no tavas puses, būtu kauču sagaidījusi mieru, vīrus no kara pārnākam. Ko, ko? — nesadzirdējis Avdotjas atbildi, viņš pielika plaukstu pie auss un vēl vairāk noliecās pār slimo. — Tu taču man par meitu iederies, bet es, pavei, vēl turos un turos kājās, kauču arī pats sev par nastu esmu kļuvis. Lāgiem tā vien gribas pašam kā spilviņai zemē iegulties, bet cilvēki taču visus radus apries, cilvēki, viņi jau visu līdz pēdējam uzmana.

Vectēvs Makars sēdēja turpat pie mirējas galvas un runāja, kā mēdz runāt ļoti veci cilvēki, kas saglabājuši domas skaidrību un secību, bet pārkāpuši to īpašo robežu, pirms kuras vēl vajag vārdus lietot piesardzīgi un izmanīgi, un tieši tāpēc viņu runāšana citiem šķiet drosmīga un gudra, tāda, kas neatstāj nekā nepateikta, un tālab nevajadzīga, pat kaitīga un bīstama. Taču patlaban zemnīcā neviena nebija, bet mirēja un vectēvs Makars viens otru saprata; viņš atkal skaidroja Avdotjai, ka esot pārmēru aizkavējies šaisaulē, arī jaunajiem jau apnicis, un būtu laiks izbeigt šo viesošanos un doties uz savām mūža mājām, citādi iznākot nelāgi, un vecā Avdotja atkal saprata viņu. Viņa atcerējās vectēvu Makaru vēl kā jaunu un spēcīgu vīrieti; viņš vienmēr bija jautrs un labsirdīgs un pirms lieliem svētkiem, nolicis priekšā apsūbējušu spoguļa lausku, allaž ar dzirklēm apcirpa savu plato, rudo bārdu; vecā Avdotja atcerējās šo lausku jau no bērna kājas, toreiz tik ļoti gribējās to nozagt, taču bija bail. Pēc tam viņa paaugās, tad viņu izdeva pie vīra, pie Tarasa Derjugina, bezzirdznieka kalpa, un tieši vectēvs Makars bija tas, kurš palīdzēja iegādāties lopus, aizdeva divdesmit piecus rubļus, tikai piekodināja, lai sievai nekā nesaka. Vecā Avdotja skaidri atcerējās arī Makara toreizējo, vēl samērā jauno sievu; arī viņa bija tāda pati — jautras dabas, liela dziedātāja, ar labu balsi, kā laida vaļā — viss ciems skanēt skanēja. Tikai paskopa gan nelaiķe bija, izdibināja tak toreiz par tiem divdesmit pieciem rubļiem... Gadu vēlāk paveicās, ienācās lieliska raža, un visa nauda ar lielu pateicību vectēvam Maka-ram tika atdota. Iegādājās gan paši savu zirgu, gan go-teli, tiesa gan, līdz pat Tarasa nāvei nekādā turībā iedzīvoties neizdevās, bet, kad ģimene palika bez tēva un mājās jau bija četri ēdāji, cits par citu mazāki, bet piektais vēl prasījās nākt pasaulē, tad gan dabūja bēdu pieredzēt un pa svešiem ļaudīm ar maziem bērniem izklimsties. Pēc tam palika viens Zahars ...

Vectēvs Makars aizgāja, smagi un neveikli ar kūju pret kāpnītēm klaudzinādams. Pēc viņa aiziešanas ap sirdi kļuva it kā priecīgāk; tagad vecā Avdotja patiešām dzirdēja, kā dzīvība pamazām pamet viņu; kā pavisam tie-viņa, irdena strūkliņa tā iztek no viņas un paliek pāri aizvien mazāk un mazāk.

Sājā dienā viņa vairs neievēroja ne mazdēlus, kas, mātes pamācīti, laiku pa laikam bailīgi ielūkojās zemnīcā,

ne arī pašu Jefrosiņju, kas pievakarē pārnāca no darba un tagad ik pa brīdim nopūtās un apjautājās vīramātei, vaiviņa nevēlas ko ieēst; vecā Avdotja gan klausījās viņa, taču nekā nesaprata, tagad viņa arī savu ķermeni sajuta kā kaut ko svešu, kas traucē viņai galīgi atbrīvoties, un viņa domāja par to. Viņa nejuta nedz sāpju, nedz baiļu, bija tikai nepatīkami, ka nekādi nespēj atbrīvoties, un šī sajūta kļuva aizvien spēcīgāka, bet pirms paša saulrieta vecajai Avdotjai sametās pavisam slikti, viņai šķita, ka tā arī netiks vaļā no visā mūžā uzkrātā grūtuma; viņa sāka domāt, kas īsti viņu vēl tur, ko viņa vēl būtu aizmirsusi.

— Frosja, Frosja, — Avdotja klusi pasauca un pati nobijās, — Frosja, dievs augstais, vai tu kurla esi, vai?

Jefrosiņja, sēdēdama zemnīcas otrā galā un sukādama matus ar ķemmi, kas bija izgatavota no lidmašīnas alumīnija gabala, nekā nesadzirdēja, taču sajuta, ka viņa ir vajadzīga, un, jautājoši palūkojusies uz vecās Avdotjas pusi, tūlīt steidzīgi satina garos matus un piegāja viņai klāt. Mirēja ar acīm parādīja, lai vedekla apsēžas, un Jefrosiņja paklausīgi klusītēm piesēdās blakus.

— Ak kungs, šito grēku, gandrīz vai aizmirsu, — vecā Avdotja ar sausām, gluži pelēkām lūpām čukstēja. — Klausi mani, Frosja, uz rudens pusi katrā ziņā iegādājies govi vai telīti. Klausies, kad tu devi man naudu tēriņam... es pa druskai, dievs, piedod man šo smago grēku, ņēmu no tās un paglabāju, domāju, kad pienāks "tā reize, tomēr būs kāds rublēns, ko pielikt govs tiesai klāt... Nu tad uzklausi, Frosja, tā nauda guļ manā lādītē zem mirstamdrēbēm, tur, lupatiņā, tad paņem to, gan jau īstajā reizē noderēs. Būs jau labi, no nekā nekas nerodas.

— Ak kungs, māmiņ, kāpēc tu tā ...

— Nekas, būs labi, — vecā Avdotja atkal sacīja, bet Jefrosiņja klusām apraudājās, pēc tam pieliecās, noskūpstīja vīramāti, ar kaut kādu iekšēju apskaidrību saprazdama, ka tā, kā tas ir, tā tam arī jābūt.

— Gotiņu, neaizmirsti gotiņu. — Vecā Avdotja ar mokām pagrieza galvu ar seju pret sienu un vairāk nepakustējās; Jefrosiņja klusām piecēlās un aizgāja darīt savus darbus — pagatavot bērniem kaut ko vakariņās, taču nepaguva ne paspert pāris soļu, kad apstājās kā iemieta, it kā viņai pēkšņi būtu uzdvesusi sveloši salta un tai pašā laikā līdz baigumam klusa vēsma; viņai aiz mugu-

ras kaut kas bija noticis, un viņa jau zināja — kas; viņa it kā vēlreiz redzēja, kā vecā Avdotja aizgriež prom galvu, un tikai tagad atmiņā atausa, ka šī pēdējā kustība bija kaut kāda aprauta, stinga, tikai pirmajā mirklī tā paslīdēja nepamanīta; viņa klusām griezās atpakaļ pie vecas Avdotjas un, sievietēm tik viegli plūstošās asaras valdīdama, lēnām pienāca klāt un pieliekusies saudzīgi pagrieza vīramātes galvu, kā pieklājas, ar seju uz augšu. Vecā Avdotja jau bija mirusi, un Jefrosiņja kā apstulbusi nosēdēja tai blakus, karnēr atskrēja Koļa ar Jegoru, un tad viņa rāmā, biedējošā balsī noskaitīja viņiem, kas būtu jāataicina un kas vēl jāpadara, pēc tam paskatījās dēlos un, gluži kā pirmo reizi tos ieraudzījusi, ilgi, dzedri un naidīgi nopētīja; Koļa ar Jegoru neveikli mīņājās, netīrās basās kājas suinīdami.

— Nu mēs esam palikuši vieni, — viņa beidzot sacīja, it kā izstumdama no sevis kaut ko nepaciešamu, — esam palikuši šai pasaulē bez vecmāmuļas. Nomira. Vajadzētu sacirst sausu malku, sasildīt ūdeni... nakts nāk virsū, — viņa pati pie sevis spriedelēja, par dēliem vairs nedomādama. — Aizejiet, pasakiet tēvocim Ignatam, lai atnāk palīgā.

Un šajā mirklī kaut kas atgadījās ar Nikolaju, un tas pirmo reizi nobiedēja gan Jefrosiņju, gan arī Jegoru; kā elpu zaudējis, Nikolajs atkrita pie sienas un visu laiku pūlējās piepalīdzēt sev ar rokām, lai nostātos taisni, taču nekādi nespēja un kļuva aizvien bālāks un bālāks, gandrīz vai zilgans, tad, apslāpējis piepešu kliedzienu, metās laukā no zemnīcas; Jegors izskrēja viņam pakaļ.

— Kas viņam tāds notika? — Jefrosiņja novilka un tūlīt domās atgriezās pie savām bēdu pilnajām rūpēm; pa to laiku Nikolajs, sakņupis zem vecās, kara sakropļotās ābeles, pie visas miesas drebēdams, raudāja aiz neizsakāmām, plosošām skumjām, aiz notikušā neizpratnes un nežēlības; blakus, pūlēdamies brāli nomierināt, bezpalīdzīgi mīņājās Jegors.

— Sito nelaimi! — viņš mierinādams gluži kā pieaudzis noteica. — Bet reiz jau visiem jāmirst, tur nekā nevar padarīt. Neraudi, var jau būt, ka vecmāmuļa vēl kādu laiku būtu nodzīvojusi, bet viņa zāli vien ēda... Tāpēc arī nomira.

Nikolajs, spēkus za īdējis, apklusa un tikai vēl lāgu lāgiem noraustījās kā drudzī; viņam ienāca prātā, ka neviens nemīlēja vecmāmuļu Avdotju, izņemot viņu, un

atkal viņa lūpas sašķiebās aizvainojumā. Re nu, viņš domāja, ir māte, ir Jegors tik vien zina kā runāt par kaut kādiem darbiem, bet vecmāmuļu ieliks zārkā un aiznaglos, pēc tam ieguldīs kapā un apbērs ar zemēm. Viņš sāpīgi spilgti iztēlojās, kā viņa gulēs zem zemes un cik viņai būs grūti; no jaunu mokošu šausmu uzplūduma viņš sarāvās kamolā, pamira un aizvēra acis. Kā pa murgiem atcerējās, kā bija pirmoreiz nošāvis pīli, cik uzvaroši bija satvēris to, un visam viņa augumam izskrēja cauri smeldzīgi drebuļi, sirds pamira, viņš ar saviem stingstošajiem pirkstiem it kā sajuta, kā zem stingrajām, čirkstošajām spalvām izdziest siltums. Patlaban gribējās kliegt, taču viņš aizvien ciešāk sakoda zobus; viņš baidījās un nepieņēma to, kas bija_ viņā pašā, un instinktīvi centās noturēties vienā punktā.

— Jegor, Jegor, kur tu esi? — viņš ar šausmām jautāja, brāli neredzēdams un pūlēdamies sataustīt viņu ar rokām. — Jegor, kur tu paliki? — viņš gandrīz vai iekliedzās, un Jegors, kas bija pagājis sāņus savās vajadzībās, steidzīgi parava uz augšu bikses un pieskrēja klāt.

— Kas tev lēcies?

— Ko tu teici, kas mums jādara? — Nikolajs noprasīja, aizvien ciešāk piespiezdamies pie ābeles mitrā, raupjā stumbra.

— Māte teica, malku vajagot sagādāt. Ir viens sauss bluķis, taču to nedabūsim pušu. Pārāk resns. Odens arī jasanes.

— Dabūsim, dabūsim! — Nikolajs negaidīti nikni uzsauca. — Mēs tam paliksim spridzekli apakšā... Iebērsim pulveri — un aiziet... Pašķīdīs, ka skaidas vien pajuks ... Ķeramies klāt, kamēr neviens nav vēl atnācis... Tev bail, vai?

— Man? — Jegors saminstinājās; šādos brīžos viņš vienmēr nonāca brāļa ietekmē un pakļāvās tam. — Ko tur baidīties? To tu varen izdomāji...

Bija jau galīgi satumsis, kad Derjuginu pagalmā norībēja dobjš, sprakstošs sprādziens, un vecais ozola bluķis, kas te gulēja vēl no jaunās mājas celšanas laikiem un netika izmantots tādēļ, ka bija pārāk resns un zarains, tika saraustīts vairākos gabalos, bija arī lēvenis sīkāku šķēpeļu. Jefrosiņja vienā lēcienā izdrāzās no zemnīcas; dēli vāca kopā skaidas un krāva grēdiņā; pamazām sāka pulcēties cilvēki, jo ciemā jau visi zināja par vecās Avdotjas nāvi.

Četrdesmit trešā gada rudenī Tihonam īvanovicam Brjuhanovam palika četrdesmit gadu; tāds pats slaids, ar mazliet pietūkušiem, smagiem plakstiem, viņš, tāpat kā agrāk, skatījās sarunu biedram tieši acīs, kaut gan pašam reizēm gribējās aizgriezties kaut kur prom; tikko viņš paguva noskrāpēt no vaigiem un zoda cietos rugājus, kad tie saauga atkal, un tāpēc viņa seja vienmēr izskatījās zilgana, ar tādu kā tērauda piekrāsu. Partizāņu cīņu pēdējos mēnešos viņš jau bija aizmirsis par Aļonku, un, tikai nejauši ieraudzījis viņu svinīgajā uzvaras mītiņā pilsētā, kur partizāņu daļas ienāca tūdaļ pēc vāciešu bēgšanas, viņš pavēlēja atrast Aļonku un uzaicināja viņu pie sevis; vakarpusē noteiktajā laikā Aļonka ienāca Brjuhanova kabinetā (apgabala komiteja jau bija sākusi darbu tajā pašā namā, kur tā atradās pirms kara, tikai tagad tas bija pa pusei sagrauts), un viņš ieraudzīja labi noaugušu, slaidu meiteni karavīra formas tērpā ar zēniski īsi apcirptiem matiem. Brjuhanovs, tāpat kā toreiz, kad bija nolēmis aizvest Aļonku no Gorbaņa vienības, sajuta dīvainu, tīkamu nemieru un prāvu brīdi cieši nolūkojās viņā. Kaut kas viņas nevainojami pareizajā, pat pārlieku smalkajā sejā liecināja par kvēlu sirdi un dvēseles dziļumu, un Brjuhanovu pārņēma sen neizbaudīta sajūta, viņam uznāca ne tikai jauneklīgs, gurdinošs prieks, bet arī uzmācās nedrošība; necerēti un negaidīti viņš sastapās ar vēl kādu šķērsli; viņš tūlīt savaldījās, ar pārspīlētu uzmanību ieklausīdamies smagajā troksnī un dārdoņā uz ielas; cauri pilsētai, ne uz mirkli neapstādamās, virzījās karaspēka daļas — strēlnieki, vezumnieki, brauca tanki, mašīnu un lielgabalu kolonnas, bija tāda sajūta, it kā viss būtu izkustējies no ierastajiem krastiem, pārvelies pāri visiem šķēršļiem un aizsprostiem, taču tā bija organizēta un dabiska kustība uz savu sākotni, uz savām robežām. Tāpat kā neskaitāmas reizes pirms tam, Krievzeme atkal atsākās no pelniem klātas krāsmatas, no vientuļa apdeguša staba un pussagruvuša krāsns skursteņa, no kaut kādas brīnumainā kārtā patvērušās goteles; ciemos gan te, gan tur jau klaudzēja cirvji, jau sievas, sapulcējušās vienkop, tīrīja aizgruvušās akas, bet pilsētās sāka slieties sastatnes un no ielām vāca nost drupas. Būdams nesaraujami sasaistīts ar visu šo kustību, Brjuhanovs šajā brīdī tomēr juta arī kaut ko tikai savu, diženu

un vienkāršu; Šķita, ka Aļonka izstaro siltu, satraucošu gaismu, un Brjuhanovs nodomāja, ka viņam nav tiesību laist to prom, kā aiz savas nevērības, aizņemtības un noguruma bija agrāk aizlaidis citas, tomēr laikam jau bija laidis tādēļ, ka tajās nebija tā, kas ir viņā, šajā meitenē, kas stāv tepat priekšā. «Bet kas tad viņā tāds īpašs ir, kas viņā ir?» Brjuhanovs pieķērās glābējai domai, ar kuru neviļus pamēģināja nosargāt sevi no kaut kā pēkšņa un nezināma.

— Sēstieties, Jeļena Zaharovna, — viņš piedāvāja, vēl vairāk iejuzdamies miera laiku jēdzienos un domāšanas veidā; viņš vairs nespēja uzrunāt Aļonku ar «tu» vai arī nosaukt vienkārši par Aļonku, kaut arī šis vārds viņam ļoti patika; viņš pat nespēja šobrīd pateikt «biedrene Derjugina», un Aļonka, izdzirdusi šo neparasto «Jeļena Zaharovna», apmulsa un pat palūkojās uz durvju pusi, it kā cerēdama turieraudzīt kādu trešo, kurai būtu domāti šie Brjuhanova vārdi.

— Sēstieties, sēstieties, — viņš iesmējās, — tagad mums pienācis pats īstākais laiks atgriezties uz mierīgas dzīves ceļiem. Man šodien nācās tik daudz visa kā pieredzēt... Pēc parastajām normām pietiktu gadam un vēl atliktos. Bet rīt... rīt jau jālaiž darbā rūpnīcas un fabrikas, jāsāk remontēt un būvēt mājas, domāt par sēšanu, par to, kur mācīsies bērni pēc divu gadu ilga pārtraukuma. Visā apgabalā nav nevienas veselas skolas. Un es, atzīšos, esmu noilgojies pēc darba.

Aļonka sēdēja, galvu nodūrusi, un klusēdama skatījās uz saviem karbola un spirta saēstajiem pirkstiem, un Brjūhanovs atjēdzās.

— Un ko jūs, Jeļena Zaharovna, — viņš apvaicājās, — ko jūs domājat turpmāk iesākt? Vai dosieties atpakaļ uz ciemu?

Aļonka nenoteikti paraustīja plecus; pēc Sokoļceva nāves viņa jau bija nostaigājusi to garīgās nobriešanas ceļu, kas netiek uzrādīts nekādās apliecībās un diplomos, un tas, kas toreiz viņu izglāba un izārstēja, bija partizāņu hospitālis, kur viņa strādāja par māsiņu, strādāja par diviem, par trim, un pirmajā laikā pēc tam, kad Brjuhanovs paņēma viņu sev līdzi (toreiz viņai bija pilnīgi viena alga, kurp iet un ar ko iet), viņa strādāja bez domāšanas, kā mašīna, dzīvoja ar mirušu dvēseli, caur viņas rokām nepārtrauktā straumē plūda sakropļoti cilvēku ķermeņi, galvenokārt atkal tie paši spēcīgie un rupjie vī-

riešu augumi, taču viņa allaž atcerējās, ka viņai lemtais cilvēks ir miris, zudis uz mūžu mūžiem. Visiem ievainotajiem bija savi vārdi, kaut kur viņus gaidīja un mīlēja, bet Aļonkai visi viņi bija gluži vienādi; tā bija kopēja ciešanu straume, strutas un asinis, un tā nesa Aļonku sev līdzi, jo viņas dažkārtējie biklie mēģinājumi nostāties šai straumei pretim bija bezspēcīgi. Reizēm viņa darbā guva sāpīgu, klusu baudījumu un šādos brīžos nevilšus baidījās no tā.

Pavisam nesen, pirms kāda mēneša, viņas rokās svaidījās un murgoja sešpadsmit gadus vecs zēns, partizāņu izlūks Vaņa Semipalovs, un viņa tās dienas dzīvoja kā pa melnu tumsu. Zēns uz brīdi atguva samaņu, un viņa pelēkās acis Aļonkai likās necilvēciski lielas, taču, kad zēns mierīgi pateica, ka jūtas gaužām slikti un ka viņš mirst, zēna acīs Aļonka ieraudzīja visu to pasauli, kurā bija mitusi un, kas pats galvenais, kurp bija visu laiku neapzināti tiekusies; Aļonkai noreiba galva, un viņa nokrita ceļos un sāka skūpstīt glīto jauniņo seju, kas bija karsta un sausa, un ārsts, kas tajā brīdī atradās palātā, sākumā izbrīnījies un sašutis sabrēca uz Aļonku, bet tad aši izmetās laukā un ilgi kūpināja karavīru mahorku.

«Es negribu, negribu, negribu, Vaņa, mīļais, nevajag, mans dārgais, tā nevajag,» Aļonka bez kādas sakarības atkārtoja, ar neredzošām acīm lūkodamās ievainotā sejā, taču zēns vairs nespēja nekā atbildēt, un viņa ar naidīgām, neapzinātām bailēm atvirzījās nost; pārāk daudz mirušo viņa bija redzējusi, lai varētu kļūdīties, zēna pelēkajām acīm jau vilkās pāri stings plīvurs un no tām pamazām gaisa un gaisa siltums.

«Kur tas paliek?» viņa trulā izmisumā un nesapratnē vaicāja, un šajā brīdī ievainotā sejā parādījās viegls mik-lums un viņa acis pārvērtās. Kaut arī Aļonka tūlīt sajuta, ka tas ir lūzums, satricinājums bija milzīgs; Semipalova lūpas nodrebēja, un Aļonka drīzāk nojauta nekā sadzirdēja zēna vārdus, ka viņa ir jauka un glīta.

«Nerunā, klusē,» viņa mēģināja zēnu nomierināt.

«Kāpēc man jāklusē?» Semipalovs atkal tikko dzirdami pačukstēja. «Man kļuva vieglāk... krūtīs kaut kas it kā pārtrūka.. 4 kļuva vēsāk... Paldies, māsiņ, tagad ir vieglāk...»

Ar biklu, vārgu smaidu izmocītajā sejā Aļonka lēni piecēlās un izgāja laukā; šķita, ka viņa pēkšņi dabūjusi vieglu triecienu, un ap viņu nospindza tūkstošiem daudz-

krāsainu, asu, sāpīgu šķembu; no melnās, mirušās upes viņa izbrida krastā, nostājās kaut arī uz līgana, tomēr stingra pamata, un viņai aizrāvās elpa, pirmo reizi pēc daudziem mēnešiem apjaušot, ka tā ir dzīvība, kas kūsā visapkārt, tieši dzīvība, nevis nāve; tas bija viņas glābiņa mirklis, pēc tam viņā palika vienīgi dziļi apslēptas, neizskaidrojamas bailes.

Trīs dienas Aļonka nogulēja karsonī un tikai pēc nedēļas atkal sāka dežurēt, tomēr viņā, par spīti Semipa-lova acīm, kas allaž pateicīgi un priecīgi sagaidīja un pavadīja, aizvien vēl mitinājās bailes par rītdienu, par nākamo stundu, un patlaban, kad Brjuhanovs Aļonkai apvaicājās, ko viņa iecerējusi darīt turpmāk, viņa neatbildēja, viņa joprojām baidījās domāt un runāt par to, lai gan nevarēja nemanīt, ka Brjuhanova attiecībās pret viņu ir kaut kas vairāk nekā vienkārša gādība par sendienu drauga meitu. Bet tas taču ir tik smieklīgi, viņa tūlīt pati sev teica, viņš nevar tā domāt, un arī es nevarēšu to pieņemt. Viņam ir savs, liels ceļš, man — savs, turklāt es nekad vairs ne ar vienu nevarēšu būt tāda, kāda biju ar Aļošu; bet kas man ienācis prātā? Tas taču ir Brjuhanovs!

Kaut arī sievietes nojauta tūlīt pateica priekšā, ka tā tas patiešām arī ir un ka viņa nemaldās, Aļonka vēlreiz nosmējās par savām trakajām iedomām un, kļūdama no tā stūraināka un skarbāka, viegli sakustējās savā krēslā; kaut kas patiesi sievišķīgs lika viņai izmainīt ķermeņa stāvokli un apsēsties tā, lai Brjuhanovs redzētu, cik viņa skaista, un Brjuhanovs tūlīt uztvēra pārmaiņas viņas noskaņojumā un iztēlojās Aļonku nevis karavīra formas blūzē un zābakos, bet smalkā, labā kleitā, kas brīvi un maigi pieguļ augumam, un no tā viņā pašā viss galīgi noskaidrojās un sametās pat drusku neērti, bet tūlīt pat viņam ienāca prātā, ka nekā apkaunojoša viņa domās taču nav, ka tas viss ir dabas likums, un, ja ticētu gudrajam Aristotelim, tad arī gadu attiecības viņiem ir pilnīgi pieņemamas, turklāt savā atraitņa dzīvē pēc Natašas nāves viņš visu laiku bija ilgojies pēc bērna. Brjuhanovs pabrīnījās, no kādiem ūdeņiem pie viņa izniris Aristotelis ar saviem prātīgajiem spriedumiem par vislabākajām laulāta pāra vecuma attiecībām, laikam bija iedarbojusies kāda slepena atspere, un viņš tikko noturējās, lai nesāktu smieties pats par sevi, par Aristoteli, par visu šo bezkaislīgo akadēmisko pieeju sarežģītajām cilvēku attiecībām.

«Dižgari vienmēr skatījušies gadsimtiem pāri,» viņš nodomāja, «gadu tūkstošiem pāri. Cilvēka prāts mūžīgi alojies, aizmirsdams savu būtību.»

— Saprotiet, Tihon lvanovič, — Aļonka sacīja, skatīdamās kaut kur sāņus. — Man bail patlaban atgriezties savā ciemā. Pieteicos kara hospitālī, viss jau nokārtots, desmitos vakarā dodamies prom. Vai tas bija pareizi vai aplam, tagad jau par vēlu domāt.

Brjuhanovam tas nāca pavisam negaidīti, un viņš kādu brīdi klusēja un domāja.

— Vai apsolāt man rakstīt, Jeļena Zaharovna? — viņš jautāja, un Aļonka saklausīja viņa balsi biedējošu uzstājību. — Adrese man vienkārša: apgabala komiteja, Brjuhanovam. Man gan vajadzētu iejaukties visos šajos jūsu nolūkos un plānos, taču es saprotu, citādi nevar. Pēc tam kad aizvedu jūs no Gorbaņa vienības, darīšanu burzmā biju par jums gandrīz vai aizmirsis, pats esmu vainīgs. Bet tagad gribu to izlabot. Rakstiet man, reti, maz, kā vēlaties, visus mūs gaida grūta dzīve, norunāsim, Jeļena Zaharovna, ka vismaz centīsimies palīdzēt viens otram.

— Es saprotu, — viņa teica un aizgāja ar ciešu apņēmību ne tikai nerakstīt Brjuhanovam, bet vispār uz ātrāko aizmirst šo negaidīto, biedējošo sarunu ar viņu, taču jau pēc trim mēnešiem Brjuhanovs saņēma no Aļonkas trijstūrīti, un šī vēstule tā saviļņoja, ka viņš jutās kā apmāts, bet vēl pēc trim mēnešiem viņš jau turēja rokās otru Aļonkas vēstuli.

Viņa rakstīja, ka kaujās par Minsku tikusi ievainota un tagad ārstējoties hospitālī Saratovā, ka drīz izrakstīšoties, un lūdza padomu, ko darīt tālāk. Pēc Aļonkas vārdiem, viņa gribēja pabeigt vidusskolu un iestāties medicīnas institūtā, — un viņš tūlīt, ne mirkli nevilcinādamies, atbildēja, lai Aļonka nekavējoties brauc šurp, ka viss būšot kārtībā, ka viņš dzīvokli sagādāšot.

Divas Aļonkas īsās vēstulītes un divas viņa atbildes jau saistīja abus īpašām saitēm; kaut arī Brjuhanovs labi saprata, ka Aļonka, neraugoties uz visu pārciesto, uz savu garīgo briedumu un iejūtību, tomēr ir dzīvē galīgi nepieredzējusi un viņas vēstules radušās aiz tām pašām bailēm no nezināmā, arī tāpēc, ka kara gados viņa bija ieradusi dzīvot tā, kā pavēlēja vecākie, un nu ir apjukusi, viņš tomēr bija priecīgs un tajā pašā laikā arī neganti sunīja sevi. Galīgi nojūdzies, viņš sev teica, tas taču nekādi nav iespējams, tas nav ar pratu aptverams. Vecs kretīns — un iemīlējies skuķī... Miesaskārība — lūk, kas tas ir, tieši miesaskārība, viņš pats sev teica ar jaunu prieku; taču citas domas apgāza visus viņa pretpierādījumus, drīzāk gan tās nebija domas, bet sajūta, ka viņa dzīvē nepieciešama tieši Aļonka un nevis kāda cita sieviete; nekā īpaša, atskaitot jaunību, viņš Aļonkā nav saskatījis un arī nevēlas saskatīt. Viņš attaisnoja sevi ar to, ka redzēja Aļonkas nākotni; bez viņa palīdzības, Brjuhanovs domāja, viņai būs grūti, varbūt pat neiespējami pilnībā atklāt visu to labo, ko viņa sevī glabā; agrāk viņš kaut kur bija dzirdējis, ka vīrietim jābūt skulptoram un ka sieviete ir tas pateicīgais materiāls, kurā vispilnīgāk izpaužas vīrietis, pirms Aļonkas atbraukšanas viņš bieži domāja par visu to, taču, ieraugot viņu ļaužu burzmā pie stacijas (viņš bija atbraucis sagaidīt), viņam vajadzēja brītiņu pagaidīt, lai nomierinātos sirds.

Viņš paķēra Aļonkas mugursomu un kā rotaļlietiņu mazo koferīti (visa mantība, kādā viņa bija pa kara gadiem iedzīvojusies), iesvieda tos mašīnā un brauca Aļonkai izrādīt pilsētu; pašā augstākajā daļā, Kalna pusē, kur vācu gūstekņi būvēja vairākus namus, veselu kvartālu, viņi apstājās un izkāpa laukā. Tuvojās vakars, vācieši tikko bija beiguši darbu un stājās pa vienībām, lai dotos uz savu novietni; cik vien tālu acs spēja pārskatīt, pletās sakropļotas, bet jau atdzimstošas pilsētas panorāma; tālu pilsētas nomalēs varēja saredzēt vairākus lielus rūpnīcu korpusus, daudzās vietās kā balti plankumi vīdēja jumtu klājuma jaunie dēļi, slējās sastatnes, bet tie visi bija tikai sīki punktiņi, kas pazuda plašajā, vēl nepieredzētas postažas ainavā. Kā Brjuhanovs, tā arī Aļonka abi reizē asi izjuta, cik nežēlīgs karš vēl pavisam nesen bija pārbrā-zies zemei, un Aļonkai smeldzīgi iesāpējās zem labās lāpstiņas, kur mīnas šķemba bija pārcirtusi ribu.

Brjuhanovu, kā jau parasts, rīt gaidīja grūta diena, atkal vajadzēja sēt, vajadzēja paēdināt cilvēkus; rūpnīcām un fabrikām pēc stingri noteiktiem un neapstrīdamiem plāniem jau vajadzēja ražot produkciju (un ražoja arī), un, ja agrāk Brjuhanovs varēja patverties aiz Petrova muguras, tad tagad, pēc Petrova nāves, viņš pats bija kļuvis par pirmo un pats atbildēja par visu, kas notiek apgabalā, taču patlaban viņam prātā bija viena vienīga doma. Savādi un neparasti bija iznācis ar Aļonku;

viņam blaktis, pavisam īpašā veidā, bija uzradies jauns cilvēks, godīgi sakot, viņam gluži nepazīstams; agrāk sieviete, pat Nataša, nekad nebija ietiekusies tik dziļi jo dziļi viņa dzīvē, bet tagad Brjuhanovs juta, ka tas noticis neatkarīgi no viņa paša. Viņš nezināja tikai galveno, vai tas ir labi vai slikti, Aļonka bija ienākusi viņa dzīvē jau agrāk, un viņš, lai kā bija tam gatavojies, tagad jutās pārsteigts. Taču, ja jau viņa bija rakstījusi un tagad atbraukusi pati, viņš sprieda, tad jau kaut ko noteiktu ir izlēmusi, viņa taču ir pieaudzis cilvēks un visu saprot.

Brjuhanovs visu laiku baidījās pateikt, ka viņa dzīvoklī ir īpaša istaba tieši Aļonkai, ka viņš būs ļoti priecīgs, ja varēs palīdzēt, taču Aļonkas izsauciens, kas pauda prieku par tikšanos ar viņu, liecināja, ka Aļonka visu savas turpmākās dzīves iekārtošanu jau sen saistījusi ar viņu, uzticējusi viņam, un Brjuhanovs, mulsumu slēpdams, tikai nodomāja par Aļonkā notikušajām pārvērtībām, kuru cēlonis viņam nebija zināms; var būt arī, ka tā ir labāk, viņš, atviegloti nopūties, nosprieda un mazliet piemiedza acis, lai izvairītos no rietošās rudens saules, no tās slīpajiem stariem, kas krita pāri pilsētai. Aļonka pasmaidīja un, it kā cenzdamās palīdzēt, uzmanīgi pieskārās viņa rokai; Brjuhanovs satvēra Aļonkas tievos, spēcīgos pirkstus un pielika pie lūpām, un, kamēr Brjuhanovs, pieliecis lielo galvu, uz kuras varēja pamanīt pa retam sirmam matam, skūpstīja roku, viņa mierīgi, pat pētoši skatījās tā sejā, juzdama uz savas rokas vīrieša karsto, satraukto elpu.

— Manā dzīvoklī jums ir istaba, Jeļena Zaharovna, — viņš klusi teica, — ceru, ka jūs neiedomāsieties neko ļaunu ...

— Kāpēc tad ļaunu? Es taču pati tā vēlējos, — viņa atbildēja, viegli saraukdama pieri un tagad jau cenzdamās pierast tieši pie viņa paša un nepulēdamās tūlīt atbrīvot roku. — Braucam, Tihon lvanovič. Jums droši vien mājās ir degvīns... Neuztraucieties, Tihon lvanovič, — viņa iesmiedamās tūlīt piebilda, —■ ja nav degvīna, var arī ko vieglāku, vīnu. Jūs taču nezināt, kas šī man ir par dienu. Varbūt pati svarīgākā diena. Tādēļ man šodien visu laiku būs vajadzīga jūsu palīdzība. Nedomājiet, Tihon lvanovič, daudz par to.

— Jeļena Zaharovna, lieliski, ka jūs esat, ka palikat dzīva, ka atgriezāties. — Juzdams viņas iekšējo satraukumu, Brjuhanovs apklusa un ilgi skatījās Aļonka.

— Varu pateikt tikai vienu: jums allaž brīv rīkoties tā, kā uzskatīsiet par vajadzīgu. Es varu tikai apsolīt, ka nenožēlosiet ...

— Nevajag nekā solīt, Tihon lvanovič. — Aļonka neparasti vienkārši un uzticīgi atkal pieskārās viņa rokai.

— Brauksim, brauksim, lai šajā dienā nav nekādas apstāšanās, lai viss rit un rit, tā tam jābūt.

Brjuhanovs klusēdams pamāja ar galvu, viņu bija pārņēmusi viena vienīga trauksmīga svētku sajūta; viņš visu laiku netika vaļā no domas, ka tā nav realitāte, ka vajag tikai novilkt ar plaukstu gar acīm — un viss izgaisīs — ir pilsēta, ir Aļonka, ir zemā saule, ir viņš pats; mājās Brjuhanovs, svārkus nenovilcis, tūlīt sāka klāt galdu un visu laiku atskatījās uz Aļonku.

— Tihon lvanovič, man vajadzētu kaut kur pārģērbties, — viņa sacīja, neviļus samulsusi no tā, ka nokļuvusi plašā, lielā dzīvoklī vienatnē ar vīrieti; Brjuhanova satraukums bija pielipis arī viņai, un Aļonka jau kuro reizi gribēja paķert savas mantiņas un skriet prom, taču šajā gadā, kas bija apritējis kopš abu pirmās tikšanās, arī viņa bija daudz domājusi par Brjuhanovu un domās jau paguvusi pierast pie viņa; tāpēc tagad uzmācās bailes sagraut ierasto un sākt visu no gala, turklāt arī viņa nebija vairs tā Aļonka, vientiesīga un prieka pārpilna meitene, kāda bija kara sākumā; kara gadu sūrā skola, biedējošā cilvēku nevarība nāves priekšā, viņu varonība un ciešanas bija atstājušas Aļonkā savas neizdzēšamas pēdas. Viņai piemita dzīvs dabas dots prāts, un bezrūpīgas, allaž dzīvespriecīgas meitenes vietā bija radusies klusa, domājoša sieviete. Viņa redzēja, ka Brjuhanovam ir grūti, un tādēļ pavaicāja, kur viņa varētu pārģērbties, un, palikusi viena diezgan lielā istabā, apsēdās un kādu laiku nekustīgi vērās prom tālumā. Aļonka gribēja izšķirties galīgi; atspiedusies pret krēsla atzveltni, viņa aizvēra acis un tūlīt ieraudzīja Brjuhanovu; pa to laiku, kamēr viņi nebija tikušies, Brjuhanovs šķita kļuvis jaunāks un glītāks; iešāvās prātā, ka viņš kļuvis tāds kā tuklāks. Un vēl Aļonka iedomāja, kā viņš tagad skraida un cenšas, un viņai sametās vīrieša žēl; ieraudzījusi kaktā blakus skapim garu spoguli, Aļonka steidzīgi piegāja pie tā un, grozīdamās uz visām pusēm, ilgi pētīja sevi un šajā mirklī saprata, ka paliks te un viss notiks tā, kā viņš vēlēsies. Viņai pagaidām vienkārši pietrūka spēka uzsākt kaut ko pašai, un, pats galvenais, viņš nav pretīgs, šis spēcīgais

četrdesmit gadus vecais vīrietis. Viņa pat izjuta saviļņojumu, iedomājoties par viņu un to, kā tam visam jānotiek.

Atvērusi koferīti, A]onka izņēma no tā vienkāršu katūna kleitiņu ar tumšām svītriņām, zeķes un kurpes ar zemu papēdi un, aši pārģērbusies, aprazdama kādu brīdi pastaigājās pa istabu; Aļonkai visu laiku šķita, ka viņai nekā nav mugurā. Un piepeši viņa visā pilnībā aptvēra, ka pagātnei tagad pārvilkts krusts, ka tieši šajā mirklī viņai beidzas karš, bet priekšā gaida kaut kas milzīgs un nezināms; viņa sakārtoja īsos matus un iegāja pie Brju-hanova.

— Gaitenī pa labi atrodas vannas istaba, var nomazgāties, — Brjuhanovs teica, noraudams no pleca dvieli un noslaucīdams rokas. — Frontinieka uzņemšanai galds jau klāts, es jūs gaidu.

Viņi apsēdās viens otram pretim; Brjuhanovs tūlīt uzlika uz viņas šķīvja kaut kādus konservus un sarkanus, uz pusēm pārgrieztus tomātus.

— Ko jūs dzersiet, Jeļena Zaharovna?

— Degvīnu, Tihon lvanovič, — Aļonka atsaucās un piebilda: — Nenobīstieties, tas tikai šodien. Pa visu kara laiku es to tikai pāris reižu esmu dzērusi.

Brjuhanovs klusēdams ielēja degvīnu lielās glāzītēs ar garām kājiņām; abi pacēla tās, paskatījās viens otram acīs un, ne vārda neteikdami un nesaskandinādami, izdzēra; viņiem abiem aiz muguras bija palicis savandīts, vēl dūmos ietīts lauks, viss nosēts ar kritušajiem tuviniekiem, paziņām, vienkārši cilvēkiem, un viņi, nekā nenorunājuši, izdzēra par viņu piemiņu, iestājās klusums, un viņi vēl nezināja, kāpēc satikušies pie viena galda un ko iesāks tālāk. Brjuhanovs neviļus iedomājās, ka viņš, cilvēks jau krietni gados, meties pakaļ meitenei, ka tas viss izskatīsies nelāgi, it īpaši no malas, un ka vēl ir laiks kaut ko grozīt, izdarīt citādi, toties Aļonka sēdēja, iz-slējusies taisna, un, skatīdamās Brjuhanovā, redzēja nevis viņu, bet kaut ko miglainu un klusu, kaut kas dārgs un liels attālinājās tālāk un tālāk, un palika tikai šis te cilvēks, kas pēdējā mirklī nez kādēļ pēkšņi sadrū-vējās, it kā norobežodamies no viņas ar neredzamu sienu; bet, ja runā nopietni, viņu taču neviens netur, viņa var piecelties, savākt savas vienkāršās pindelītes, pamāt ar galvu un iziet pa durvīm; starp citu, tagad arī no mātes viņu šķir tikai simt septiņdesmit vērstu, un katram šajā pasaulē ir savs ceļš un sava nasta, tikai viņas ceļš vēl gaisa kaut kur tālā dūmakā, miglā, un nebija arī nekādas vajadzības apstāties, kā mēdza teikt vecmāmuļa Avdotja, savij bēdu virvītē, un plūst un plūst melna dūmu straume... Viņa zina tikai vienu, ka laimi dzīvē vairs neatradīs, un viņai tās arī nevajag, kaut arī īsa, viņai tā tomēr jau ir bijusi, bet cilām vispār nekā nav. Viņai tagad jāiet un jāiet pa vienu celiņu un nav jādornā, kurp ved šī šaurā taciņa.

Brjuhanovs ielēja pa otrai glāzei un palūkojās Aļonkā sevišķi cieši, un viņa atbildēja ar skaidru, apstiprinošu skatienu, un no tā viņā viss mulsums pagaisa.

— Par jums, — Brjuhanovs teica, un Aļonka nodomāja, cik viņam glītas, alkainas lūpas, — par to, lai jūs atrastu pati sevi, Jeļena Zaharovna, es tam ticu.

— Aplam ticat, Tihon lvanovič, — viņa atbildēja pēc degvīna nedaudz pārvērstā balsī. — Un kas man būtu jāatrod? Es jau esmu atradusi, es visu esmu atradusi.

— Jūs vēl esat pārāk jauna, — viņš domīgi noteica,

— bet dzīvē itin viss mainās, pat mūsu ieražas. Jūs nekā neesat ēdusi, tā nedrīkst.

— Es ēdīšu, Tihon lvanovič, — Aļonka atbildēja,

— ēdīšu katrā ziņā, es šodien nekā neesmu ēdusi, tikai domājusi un domājusi. Kā es atbraukšu, kā te viss būs.— Aļonka ievēroja, ka viņš tur rokā glāzīti un gaida un ka viņam laikam gribas iedzert, tāpēc steidzīgi paņēma aiz tievās kājiņas arī savējo un uzmanīgi pieskandināja ar maliņu pie viņa glāzes.

— Bet es izdzeršu par jums, Tihon lvanovič, — viņa sacīja. — Kas bijis, tas tagad jau izbijis, es to it kā purinu un purinu nost no sevis ...

Tumšais sārtums, kas iesitās viņas sejā, un blāvais apgaismojums padarīja Aļonku vēl jaunāku un noslēpumaināku; viņi atkal iedzēra, un Aļonka bikli palūkojās Brjuhanovā, saķēra galvu rokās un sāka smieties.

— Vai dieniņ, ko es daru, man taču gribas jūs noskūpstīt. — Viņa strauji piecēlās, piegāja pie Brjuhanova, un viņš sajuta uz saviem pleciem viņas rokas; viņš sēdēja, viss sasprindzis, un nespēja novaldīt muļķīgu, puicisku smaidu; viss bija iznācis pārāk labi, un viņš nobijās. Tad sajuta uz sava vaiga viņas lūpu pieskārienu.

— Nē, nē, Jeļena Zaharovna, — viņš sāka protestēt.

— Jūs nekā neesat man parādā, aizmirstiet to. Tūlīt pat aizmirstiet, Jeļena Zaharovna ... nevajag ... Gluži ot-lādi... Jums tāds jauks vārds — Aļonka... Jūs neapvainojāties, ka jūs tā nosaucu?

Nespēdams tikt galā pats ar sevi, Brjuhanovs piecēlās, un viņam noreiba galva no viņas sejas, acu un lūpu tuvuma, veselu gadu viņš bija gaidījis viņu, gaidījis tieši šādu brīdi un tagad zināja, ka nespēs savaldīties; viņš noskūpstīja Aļonku kā vīrietis — spēcīgi, uzstājīgi, tieši uz lūpām; un, vairs nekā nedomādams, paķēra viņu uz rokām un nesa, nesa un skūpstīja, vienā laidā atkārtodams tikai viņas vārdu vien: Aļonka, Aļonka, Aļonka. Viņai reiba galva, viņa redzēja zvārojamies griestus, kaut kādu gleznu, gar pašām acīm aizlīgoja kaut kas balts un spīdīgs, un viņai bija labi šajās spēcīgajās rokās, kas viņu tik cieši apskāvušas, un viņa aizvēra acis; viņš kaut ko darīja ar viņas apģērbu, un viņa gulēja padevīga un klusa, aizvien tikpat cieši, līdz sāpēm, līdz kaut kādai spožai mirgoņai aizmiegusi acis. Tas ir mežs, saules vējš koku lapās, viņa sev teica, re, šī tumsa atkārtojas, un zeme pazūd, un pazūd viņa pati, un nekad nebūs atgriešanās no šīs zaļās, spulgās tumsas, viņai viss viena alga, savāds, tāls vaids, piepeši uzradies, it kā pamodināja Aļonku, un viņa, sastingdama no šausmām, ar riebumu pret sevi, pret savu nodevību, atgrūda prom lielās, uzstājīgās rokas, pie kurām viņu patlaban tā vilka, un, piesegusies ar kleitu, kas pagadījās pa rokai, iespiedās gultas kaktiņā, juzdama, ka tūlīt var paģībt; visa drebēdama, viņa lūdzoši sacīja:

— Nē, nē, šodien ne, dieva dēļ, ne šodien, ne tūlīt...

Aļonkā neskatīdamies, Brjuhanovs apsēdās blakus un

sažņaudza galvu rokās, nemaz nemanīdams, ka ari pats ir puskails; deniņos zem pirkstiem smagiem, biežiem triecieniem joņoja asinis, viņš sāka skaitīt šos pukstus un juta visā miesā smeldzīgu svina smagumu; Aļonka, skatīdamās uz Brjuhanova plato muguru, uz viņa tumšām spalvām klātajām lāpstiņām, steidzīgi uzrāva mugurā kleitu.

— Piedod man, — viņa teica, baidīdamās viņam pieskarties un kaismīgi, mokoši to vēlēdamās, — piedod, tev mani jāsaprot, tas nav tādēļ, tas nav tevis dēļ, tas pāries...

— Es saprotu, Aļonka, — viņš teica, ar mokām meklēdams vārdus. — Atpūties, es iešu uz savu istabu. Mēs nedrīkstam būt kopā .., Piedod.

Viņš savāca savas drēbes un nekautrēdamies turpat sāka ģērbties; Aļonka novērsās un aizvēra acis. Viņas apziņā viss saplūda kopā; viņai likās, ka vairs nekādi nevar skaidri atcerēties Sokoļceva seju, tā pazuda kā miglā, izplūda, viņa atcerējās tikai acis, lūpas, uzacis, bet vairs nespēja atsaukt atmiņā visu seju, tās vietā allaž nostājās Brjuhanova seja, turklāt mierīga, skaidra, viņa pat nepamanīja, pa kuru laiku Brjuhanovs bija aizgājis; Aļonka meklēja glābiņu no Brjuhanova pie tā, kura vairs nebija, viss juka kopā, bruka un gāzās, acu priekšā joprojām stāvēja Brjuhanovs, un viņai gribējās būt pie viņa, viņa lielajās, spēcīgajās, labestīgajās rokās, viņa sajuta, ka vairāk nespēj cīnīties ar sevi. Viņa piecēlās un, droši pagrūdusi durvis, izgāja gaitenī; no izdzertā degvīna galva bija pavisam viegla. «Nu un kas par to,» viņa pati sev teica, pūlēdamās savaldīt satraukumu un neviļus uznākušās bailes, «nu re, es jau mīlu, re, es eju pati, es to vēlos, man vajadzīgs viņš un neviens cits.»

Gaitenī bija tumšs, un tikai pa blakus istabas durvju apakšu spraucās laukā gaiša svītriņa, un Aļonka atviegloti uzelpoja. Viņai vajadzēja pārraut tumsu, šīs bezgalīgās, melnās naktis, viņai bija vajadzīga šī gaisma, un viņa, neslēpdamās, viegli plikšķinādama ar basajām kājām pa vēso grīdu, atvēra vēl vienas durvis un ieraudzīja, ka Brjuhanovs joprojām sēž pusizģērbies, galvu rokās iežņaudzis. Kad Aļonka ienāca iekšā, viņš nolaida rokas, nikni paskatījās Aļonkā un skatījās cieši, acu nenovērsis, un klusēdams gaidīja, kamēr viņa pienāks klāt; viņa apsēdās blakus. «Piedod, piedod,» teica mirdzošās acis, «es negribēju tevi aizvainot, tā nebiju es ...»

— Bet es tevi gaidīju, — viņš, iekšēji smīnēdams, noteica, — es zināju, ka tu atnāksi.

Aļonka redzēja, kā kustas viņa lielās, sausās lūpas, taču neuztvēra neviena vārda.

8

Aļonka pamodās, kad Brjuhanova vairs nebija, viņa gulēja nepazīstamā gultā, lielā un vēsā istabā ar Siškina gleznu pie pretējās sienas; pa pusatvērtajām durvīm pie tās pašas sienas, kas šķīra kabinetu no guļamistabas, bija redzami plaukti ar grāmatām un kāda dīvaina čuguna statuete, kubs un sievietes tēls ar ugunskuru galvas vietā.

Aļonka sāka sīki jo sīki atcerēties pagājušo nakti, un tas bija nepierasti, un uzmācās kauns, viņa gribēja atgainīt šīs atmiņas, bet nespēja, patiesībā viņa atcerējās nevis to, kas bija noticis, bet gan centās atsaukt atmiņā kaut kādas savas noskaņas, savas neapzinātās bailes no tā, kam vajadzēja šajā naktī notikt un kas tagad jau bija noticis; tagad viņa kaunējās no savām bailēm, tik labi viņa bija jutusies kopā ar Brjuhanovu šajā naktī, bez-iemesla asaras saskrēja acīs, un, lai gan nebija par ko un no kā kaunēties, viņu tomēr māca kauns. Viss bija iekritis viņas rokās gatavs, ne par ko nebija jācīnās; pēc kara gadu bezpajumtniecības viņa pārlieku baidījās no patstāvības. Bet kādēļ man Par to jādomā, viņa ar piepešu izaicinājumu pati sev teica, kā ir, tā ir, tātad tā nolicis liktenis, viņš ir vajadzīgs viņai, jā, jā, tagad viņa skaidri zina, ka viņš ir viņai vajadzīgs, un tas ir labi. Tikai tā jau cilvēki kļūst tuvi, citādi taču nemaz nevarētu dzīvot, nebūtu iespējams dzīvot, viņa nezinātu, ko tālāk ar sevi iesākt, ja nebūtu viņa.

Aļonkai negribējās kāpt laukā no gultas, tas bija neierasti un tāpēc biedēja — pilnīga brīvība, dari, ko gribi, bet vai tā bija brīvība? Un kālab viņai tā vajadzīga?

Aļonka negribēja atcerēties pagājušo nakti, jo neapzināti, kā jebkura sieviete, viņa nedrīkstēja pat uz īsu mirkli atļaut sev pilnībā ļauties pagātnei, neatstājot neko pašreizējam brīdim; Aļonka apsēdās platajā, saņurcītajā gultā, sameklēja savu kreklu, uzrāva to mugurā, un tieši šajā mirklī lielais sienas pulkstenis, kura birnbināšanu viņa, šķiet, izdzirda šajā mājā pirmo reizi, nosita pusvienpadsmit, un tūdaļ nozvanīja arī tālrunis. Basās kājas plikšķinādama, viņa piegāja pie aparāta un, mirkli pagaidījusi, pacēla klausuli, juzdama, ka piesarkst seja.

— Labdien, — viņa teica, sadzirdējusi Brjuhanova uzstājīgo balsi. — Paldies, tikko piecēlos... pamazām sāku atjēgties.

— Tas nekas, — viņš tūlīt atsaucās. — Man te klājas tik karsti, ka es arī šajā brīdī... nevaru pabūt mājās, kaut gan ļoti gribētos. Pierodi vien, Aļonka, tu taču esi frontiniece...

— Labi, mēģināšu pierast, — viņa atsaucās un patiešām ieklausījās un it kā pētīja viņa balsi, kas ducināja tālruņa klausulē. — Vai tu pusdienot nāc mājās?

— Pusdienot? — Aļonka nepārprotami saklausīja viņa balsī apjukumu un saprata, ka šis vārds viņam ir svešs

801

20 — Liktenis

un neierasts. — Nezinu, Aļonka, es tev piezvanīšu. Šodien mums jau tāpat ir īstas godības — beidzot laidīsim darbā ūdensvadu, man jābūt klāt...

—- Saprotu, — vīna jautri atsaucās. — Es tevi ieraudzīšu vēlu vakarā. Nekas... es pagaidīšu.

— Aļonka!

Viņa iesmējās kairinošā un, sev par pārsteigumu, dziļā krūšu balsi.

— Aļonka! Aļonka! Kas tev tur notika? — Brjuhanova balss skanēja no tālienes, viņa atkal kādu brīdi nespēja atbildēt un nekustīgām acīm lūkojās klausulē, sejas apakšdaļa lāgiem ietrīsējās, un tālab viņa izskatījās tāda kā nobijusies un īpaši skaista.

•— Manas kara gaitas beigušās, Brjuhanov, — viņa sacīja jau nosvērtā balsī un ar pieaugošu iekšēju pārliecību. — Kara gaitas beigušās... No tā jau var sajukt prātā ...

Aļonka nolika klausuli, lai gan viņš vēl kaut ko teica, laikam to, ka tagad jau visas kara gaitas drīz beigsies; viņa nolika klausuli, kas šķita aizvien smagāka, un apraudājās, sirdī ielija dīvaina trīsuļojoša pusgaisma, pārņemdama viņu visu, pārplūdinādama, un viņa it kā nokļuva zem caurspīdīga stikla kupola, bija redzama visai pasaulei, jā, nāciet, nāciet, skatieties, viņa ar izmisīgu pārdrošibu sacīja, tā esmu es, es pati ar savu grēku! Jā, es ne no viena nebaidos, ne jau jūsu tiesāšana te vajadzīga, ne jūsu acīm jābūt klāt. Jūs tikai grēcīgo vien ieraudzīsiet, nekā cita saskatīt jums nav lemts... un, ja arī redzēsiet tikai grēcīgo, man no tā nav jābaidās.

Ar īsti sievišķīgu rūpību, nekā nepalaizdama garām, viņa apstaigāja un izpētīja visu dzīvokli; divas istabas viņai jau bija pazīstamas, trešajā viņa atrada biezu jo biezu putekļu kārtu klātas visādas grabažas, vecu, apdriskātu grāmatu kaudzes un izsēdētu krēslu, no kura spraucās laukā sarūsējušas atsperes. Pret sienu pagrieztas, stāvēja vairākas gleznas salauztos rāmjos, viņa apgrieza vienu un pietupās, lai apskatītu. Tajā bija redzams vecis ar trijstūrainu cepuri galvā, mežģīņu apkakli un gaišām, ūdeņainām acīm; no tuvuma tās likās nedabiskas, Aļonkai nez kādēļ ienāca prātā Ivans Karlovičs, un viņa saudzīgi atslēja gleznu atpakaļ pie sienas; viņai pietrūka vēlēšanās aplūkot, kas vēl atradās piekrāmētajā istabā. Pārāk skaidri atkal atausa atmiņā pavadītā nakts, un miesa bezkaunīgi un kaisli iesmeldzās; viņa nobijās, aši apģērbās, pārlaizdama acis

dzīvoklim, kas laikam tika uzkopts pavisam reti; Aļonkas redzīgās acis pamanīja netīrumus, putekļus, daudzās vietās ari zirnekļu tīklus, un viņa, lai nebūtu jādomā par Brjuhanovu un to, kas starp viņiem abiem bija noticis, galvenokārt par to, ka vakarā viņi abi atkal būs kopā, ķērās pie darba un sāka mazgāt, tīrīt un post, un drīz vien plašajā dzīvoklī viss jau bija pārvērties, caur spodrajiem stikliem tagad ieplūda divtik gaismas, un tā iesniedzās pat vistālākajos istabu un gaiteņu kaktiņos. Aļonka saslaucīja pie durvīm veselu kaudzi dažādu nederīgu drazu un gružu, lai pēc tam izmestu laukā, un visu laiku domāja, ka viņai patīk strādāt vienkāršu darbu, un lāgiem aizmirsās, attālinādamās no savām slepenajām domām un tā uztraucošā noskaņojuma, kas nepameta viņu kopš pamošanās. Strādādama viņa, pati to nemanīdama, klausījās» vai nenāk Brjuhanovs, vēl ņems un pārnāks, kad nemaz negaida, viņa domāja un, lai gan zināja, ka vakarā viņš katrā ziņā pārnāks, baiļojās, ka tik viņarn neienāk prātā ierasties tieši patlaban.

Sagribējās ēst, taču viņa neaiztika to, kas Brjuhanovam bija mājās, bet paņēma no savas sausās devas maizi un konservus un ar baudu paēda turpat virtuvē pie maza, ļodzīga galdiņa; pārējā diena viņai pagāja tādā kā juceklī. Viņa sasildīja ūdeni un vannā nomazgājās, sakārtoja matus un, paskatījusies uz sevi spoguli, ieraudzīja sārtu seju un izbiedētas acis; ilgāk viņa vairs nespēja izturēt tukšajā dzīvoklī un, steidzīgi saposusies, joprojām juzdamās savā katūna kleitiņā un kurpēs ne visai omulīgi, izgāja laukā. Spīdēja saule, un visapkārt jautās kaut kāds nemiers; Aļonka iegaumēja māju, kurā liktenis bija viņu tik negaidīti iemitinājis, pēkšņi sadrūvējās, ļaudamās kaut kādām neskaidrām domām, un lēni aizsoļoja pa ielu, drīz vien viņu pārņēma apmulsums, jo te viss bija sagrauts, bet no viņas sejas, Aļonka to juta, vēl nebija pazudis laimes atspulgs, kaut arī viņa ļoti centās to slēpt. Garām, mazliet pieklibodams, pagāja leitnants tankists ap-va'kātās formas drēbēs, tad aizčāpoja veča melnos, krokotos brunčos un melnā lakatiņā, pēc tam garām aizdrāza divi puišeļi; viņa juta, ka visi noskatās pakaļ un nosoda viņu, taču drīz vien atjēdzās, ka tā nav. Tas, kas piepildīja viņu, nevienu neaizskāra un nevarēja aizskart, tikai cilvēki bija atradinājušies no normālas dzīves un sākumā nespēja saprast, kādēļ viņa ir tik laimīga, taču viņi Aļon-kai tūdaļ to piedeva, un viņa to jo sevišķi labi saprata un

izjuta, kad gandrīz vai saskrējās krūtīs ar pavecāku sie* vieti melnā lakatiņā; savā dzīvesprieka pārpilnībā un trauksmainībā Aļonka it kā saskārās ar kaut ko krasi naidīgu, it kā netīšām uzjundīja to, ko nedrīkstēja aiztikt, kas nebija aiztiekams, sieviete melnajā lakatā noskatījās Aļonkā ar saltu neizpratni, un pats drausmīgākais bija tas, ka šīs sievietes sejā nemanīja nekā cita kā tikai šo salto neizpratni.

Aļonka lēnām devās tālāk; tas katrā ziņā pāries, viņa domāja, tam jāpāriet, viņa turpināja sevi mierināt, jau skatidarnās vecā, salauztā izkārtnē; protams, te ir bijusi aptieka, biezas, sena mūrējuma sienas — un šitā saplosītas, bet te, šķiet, bijis kāds veikals, nekas, nekas, gan aiī tas nokārtosies. Bet par to visu taču jārūpējas viņam, Aļonka pēkšņi nodomāja, un jauns mulsums, priecīga, trauksmaina siltuma vilnis apņēma viņu; viņam, tieši viņam — Brjuhanovam. Bet kāpēc tieši viņam? Cik viss nesaprotami, grūti, un nekā nevar darīt, bet vai viņa maz veļas, lai būtu citādi?

Aļonka iekūlās kaut kādā strupceļā, paskatījās apkārt, izlīda pa izgruvumu biezā mūra sienā un nokļuva veca klostera pagalmā; garo, pussagruvušo, cilvēkiem bāztin piebāzto ceļļu rindu, steigā turpat zem klajas debess sakrautos pavardus, nerunīgās sievietes, puišeļus, kas dzenāja no lupatām savīstītu bumbu, baznīcu ar sašautu ju-molu, pussagruvušajā mūra žogā piemetušos un tur izaugušos kociņus — visu to Aļonka vēroja ar savādu satraukumu; viņa nogāja visgarām garajai pagaidmājokļu rindai, ar ziņkāri ielūkodamās durvju un logu caurumos, kam bieži vien priekšā karājās tikai brezenta gabals, kas sakarā ar silto laiku bija pacelts uz augšu. Visa dzīve ritēja citu acu priekšā, neviens no otra nekautrējās, neslēpa ne trūkumu, ne bēdas, un tieši šajā atklātībā jautās kara likstas pārcietušo cilvēku mierīgais sīkstums un vienotība; Aļonkai tas ienāca prātā pirmo reizi. Viņai vairākkārt apjautājās, ko viņa meklē, bija gatavi tūlīt palīdzēt; Aļonka tad tencināja, piebilzdama: «Nē, nē, paldies, es tāpat vien,» — un gāja tālāk.

Viņa aizgāja līdz kādai tukšai ielai, tad izgāja laukumā, ko ielenca gandrīz līdz pašiem pamatiem sagruvušas mājas, tikai vienā vietā slējās šāviņu sadauzīta trīsstāvu nama frontālā siena ar izdegušo logu aiļu iegruvu-miem; blakus šai sienai patlaban atraka pamatus, sievietes un pusaudži ar lāpstām un kapļiem rokās jauca nost

drupas; sastājušās vairākās rindās, sievietes pasniedza ķieģejus no rokas rokā, krāva tos līdzenā laukumiņā grēdās, bet lauskas un pārējo drazu ar nestuvēm nogādāja citā vietā. Aļonka pienāca tuvāk, viņu nevaldāmi vilka pie cilvēkiem.

— Meitenīti — viņai tūlīt uzsauca. — Nāc šurp pie mums, nāc palīgos!

Viņa pasmaidīja, uzrāpās uz sadauzītu ķieģeļu kaudzes un jau pēc brīža kopā ar gadus piecpadsmit vecu pusaudzi staipīja nestuves. Neviens nejautāja, kā viņu sauc, arī viņa te nevienu nepazina, taču darbs aizrāva; Aļonkai šķita, ka visus šos cilvēkus viņa satikusi jau agrāk, jau sen bijusi pazīstama ar visiem; tādēļ viņu vidū jutās labi un priecīgi; viņas pārinieks pa visu dienu bija noguris, gāja ar smagajām nestuvēm līgodamies, un pa garo, zēnisko kaklu strūkliņām tecēja netīri sviedri.

— Kā tevi sauc? — Aļonka uzprasīja, izraudzījusi brīdi, kad viņi tukšā atgriezās atpakaļ.

— ICeša.

— Varbūt atvilksim elpu, Ķeša?

— Ātri gan tu ...

— Ne jau es, tu pats tikko turies kājās.

— Manis dēļ tev nav ko uztraukties, — Ķeša neapmierināti atskatījās, notrausa no sejas sviedrus un šajā pašā mirklī, paklupis pret ķieģeļa gabalu, parāva nestuves uz sevi; nenoturējusies kājās, Aļonka nostiepās viņam blakus.

— Redzi nu, — Ķeša pateica, Aļonkā neskatīdamies, bet tad nenovaldījās un sāka smieties. — Paskaties, tu esi kleitu sānos saplēsusi, pamatīgs gabals izrauts.

—- Gan salāpīšu, Ķeša, tas viegli izdarāms. — Aļonka jau bija iejutušies darbā, viņai sagribējās pabužināt zēna putekļainos, biezos matus, taču viņa aši pielēca kājās, nopurināja drēbes un pacēla nestuves.

Turpat netālu sievietes, uz laužņiem uzgūlušas, lauza no gruvešiem laukā lielu sienas gabalu; viena no viņām dobjā, aizsmakušā balsī komandēja:

— Saraujam, sieviņas, visas reizē! Reizē! Vēlreiz! Reizē!

Aļonka pārnāca mājās vēlu, tumsā tikai ar mokām sameklējusi vajadzīgo ielu un namu, atvēra durvis un atviegloti nopūtās: Brjuhanovs vēl nebija atgriezies. Viņa nomazgāja ķieģeļu putekļus, sasukāja matus un aizstei-

dzās uz virtuvi, vajadzēja izvārīt svaigu kāpostu viru, bet tad pēkšņi viņai uznāca vēlēšanās paķert savu mugursomu un uz ašāko pazust: bija bail un ari kauns iedomāties par tuvo nakti, taču, līdzko Brjuhanovs smaidīgs un skaļš pārkāpa pār slieksni, neveiklības sajūta pazuda, un, kad viņš, novilcis karavīra mēteli, apskāva Aļonku, pacēla uz rokām un sāka skūpstīt, viņa jau jutās pavisam omulīgi, aizvēra acis un, kad viņš palaida vaļā, sakārtoja matus un iesmējās.

— Zini, es pusi dienas noklaiņoju pa pilsētu.

— Es to zinu.

— Ka tā?

— Vairākas reizes zvanīju uz mājām.

— Sēsties, Brjuhanov, es tagad tevi ēdināšu, — Aļonka teica. — Tūlīt uzklāšu galdu un visu pastāstīšu, es šodien tik daudz, daudz visa kā redzēju, tu zini, man šķiet, ka šodien es esmu laimīga ...

Aļonka sēdēja iepretim, skatījās, kā Brjuhanovs ēd, lielo, glīto galvu pieliecis, un stāstīja, bet, kad viņš pameta acis uz Aļonku, viņa samulsa; aizvadītā diena, šis vakars un tikpat kā negulētā, savādā un gandrīz vai svinīgā nakts, kuru Aļonka baidījās atcerēties un par to domāt, un pirmā nedēļa vispār viņai bija aizritējusi tādā kā reibinošā, uzbudinošā tvanā; viņa ne tikai aizvien vairāk pierada un tuvinājās Brjuhanovam kā sieviete, bet viņai reizēm sāka likties, ka pirms Brjuhanova, pirms šīs te satikšanās ar viņu nekas vispār pasaulē nebija bijis un viņas mūžā viss notiek pirmo reizi, un viss sācies tikai ar Brjuhanovu. Viņai pašai jau gribējās un patikās apskaut un skūpstīt viņu un sajust blakus; viņa dzīvoja no nakts līdz naktij it kā vieglā skurbumā, un, kad viņš sāka kaut ko stāstīt, Aļonka, aizspiezdama muti, skūpstīja viņu; viņas dvēselē bija iedibinājusies savāda un līgana kārtība, un viņa visiem spēkiem neapzināti uzturēja to, Brjuhanovs to juta un pēc diviem vai trim neveiksmīgiem mēģinājumiem kaut ko grozīt likās mierā un nolēma paļauties uz laiku, katru dīda savs velns, viņš nodomāja, labāk nogaidīt. Tagad viņš skaidri zināja, ka mīl šo jauno sievieti, un viņš reizēm jutās nomākts. Vēl nekad sieviete nebija tik tuvu piekļuvusi un tā ietiekusies viņa sirdī, un viņš nekļūdīgi juta, ka Aļonka pagaidām vēl nespēj atbildēt viņam ar to pašu, viņš smalki uztvēra viņas dvēseles stāvokli un zināja, ka tajā nedrīkst iejaukties bez apdomas; Aļonka tiecās dzīvot tikai to vienu vienīgu mirkli,

kas ritēja patlaban, un baiļojās no vismazākā solīša atpakaļ vai uz nākotni, un Brjuhanovs centās uzturēt viņā šo noskaņu. Arī šajās attiecībās bija savdabīgs skaistums un asums, jo vairāk tāpēc, ka fiziski viņi abi aizvien vairāk satuvinājās, un Aļonkas dedzībā un nepacietībā Brjuhanovs nojauta tās pašas bailes no pagātnes vai nākotnes; viņš šajos mirkļos arī pats ne par ko nedomāja. Viņš sauca viņu par Aļonku, bet viņai kopš pirmajiem mirkļiem iepatikās saukt viņu par Brjuhanovu, un abi drīz vien pierada arī pie tā, kaut gan nevarēja pierast pie savstarpējām neremdināmām alkām, ar kādām centās pēc iespējas dziļāk izzināt viens otra visslepenākās, intīmākās jūtas; Aļonkā sāka mosties sieviete, un, kā jau katra sieviete, kuru ļoti mīl un kura to zina, viņa kaut kā nemanāmi pārvērtās, it kā piepildījās ar noslēpumainu, laimīgu un mainīgu gaismu; Aļonka it kā peldēja pa siltu un saudzīgu upi, kas bija apskāvusi viņu no visām pusēm, un, jo ilgāk viņa tajā atradās, jo bezrūpīgāka un nebēdnīgāka kļuva. Viņa baidījās par kaut ko domāt, viņa nekā negribēja zināt ne par Brjuhanovu, ne sevi pašu, taču reizēm, naktīs, kad viņš noguris un sakarsis aizmiga viņai blakus, Aļonka klusītēm atbrīvojās no viņa smagās galvas vai rokas un atvirzījās mazliet nostāk. Šādos brīžos viņa nespēja saņemties un izkliedēt pēkšņi uznākušās domas: Brjuhanovs rāmi elpoja blakus, un viņai sāka likties, ka tas viss ir sapnis, ka nekāda Brjuhanova nav un nav arī bijis. Un par kādiem nopelniem tas viss viņai pienākas? Kas par to, ka Brjuhanovs ir divreiz vecāks par viņu, labāk zem veca vīra bārdas nekā zem jauna pātagas, kā mēdza teikt vecmāmuļa Avdotja, nemaz negribas ticēt, ka viņa izsitusies tik augstu. Arī kā vīrietis Brjuhanovs ir labs, lai gan jau krietni gados, bet viņā saglabājusies zēniska kautrība, un lāgiem tā vien šķiet, ka viņa ir daudz vecāka. Nu, bet tālāk, kas notiks tālāk? — Aļonka sev jautāja. Cilvēks taču nedzīvo vienu dienu vien ... Un kauns arī — tik ilgi nav redzējusi ne māti, ne vecmāmuļu, ne brāļus, bet sastapusi vīrieti un nu tā ieķērusies tajā, ka bez viņa vairs ne soļa, pat nelabi metas, iedomājoties, ka vēl vajag kaut kur iet, kaut ko meklēt, runāt... taču viņai no sevis nekas nav jāslēpj, tik un tā nenoslēpt. Katru dienu kaut kas izmainās, aizvien spēcīgāki kļūst pamati viņā pašā, izkūst saltums, kas vēl bija saglabājies sirdī; reizēm jau pašai gribas bez kāda iemesla mesties Brjuhanovam pretim, smieties, ap-

dus un sniedzās iedegt gaismu.

— Nevajag, Brjuhanov, — Aļonka teica, un Brjuhanovs ieraudzīja viņas nelielo augumu; Aļonka sēdēja gultā, iespiedusies pašā kaktiņā un kreklu ceļiem pārvilkusi. Brjuhanovs, pamazām atjēgdamies, atgūlās uz muguras un gaidīja.

— Brjuhanov, — viņa klusi sacīja, — vai tev ir kāds radinieks?

— Pērn evakuācijā, Alma-Atā, nomira māte, — viņš, brīdi klusējis, atbildēja; viņš vēl bija pa pusei aizmidzis, rokas atradās turpat blakus Aļonkai, un viņa spiedās un spiedās dziļāk kaktiņā. — Visu laiku ceru, ka pagadīsies kāda brīvāka nedēļa, aizbraukšu, vismaz pastāvēšu pie kapa. Paklau, Aļonka, — viņš rāvienā apsēdās, — kas tev tā pēkšņi nakts vidū uznācis?

— Ja tu zinātu, Brjuhanov, cik man ir nelabi, — Aļonka klusu pagaudās, skatīdamās viņam garām un it kā pārdomādama pati savus vārdus. — Kaut gan nē, nē, es sarunāju pavisam ne to, ko gribēju. Zini, mani māc kauns, es tik ilgi neesmu redzējusi ne māti, ne brāļus, tikai pavasarī no hospitāļa viņiem rakstīju, bet nu atradu sev vīrieti un par viņiem aizmirsu. Var gadīties, ka viņiem pienākušas vēl kādas ziņas, visādi taču var būt... Nav labi, Brjuhanov. No viņiem pat vēl mazāk esmu saņēmusi, tikai vienu vēstuli, ko brālis Koļa bija šā tā uz-skricelējis. Iespējams, ka citas ir pazudušas. Tas viss ir pavisam nelāgi. Rīt braukšu pie viņiem.

— Pareizi darīsi, aizbrauc gan, es jau sen gribēju ar tevi par to parunāt. — Brjuhanovs atgūlās uz muguras, palika rokas zem galvas, cenzdamies nedomāt par tiem sarežģījumiem, kas varēja un katrā ziņā radīsies pēc šī viņas brauciena uz mājām, viņam tagad bija kauns par savu neremdināmo vēlēšanos, par savu alkatību... — Aizbrauksi ar mašīnu, dažas stundas — un būsi galā.

— Tā nevajag, Brjuhanov. — Aļonka nopūtās, apgūlās viņam blakus un tūlīt pavirzījās nost, jo sajuta viņa nepacietību. — Es uzvilkšu formas tērpu un paņemšu līdzi

savu mugursomu. Un aizkulšos pati, tāpat kā būtu kuļu* sies bez tevis. Cituviet kājām, cituviet ar mašīnu, ja pagadīsies. Man pat āda sāk kņudēt, kad iedomājos, kā tuvošos ciemam, sirds vai pamirst un acis sāk sāpēt, raudāt gribas.

— Uz ilgu laiku es tevi nelaidīšu, — Brjuhanovs pateica to, par ko bija domājis jau pašā šīs sarunas sākumā, un noguldīja viņas galvu sev uz pleca; Aļonka nopūtās un noskūpstīja tvirto grumbiņu pie lūpām. — Nedēju paviesojies — un pietiek. Es, Aļonka, bez tevis nespēšu ilgi izturēt, un kāpēc gan tas būtu vajadzīgs?

Aļonka nekā neatbildēja, joprojām domādama, kā viņa pienāks pie ciema, ieraudzīs māti, veco Avdotju, brāļus, kā viņi sāks stāstīt par visu, kas noticis ciemā, kā sapulcēsies kaimiņi un draudzenes un cik būs visādu nopūtu un izbrīnās saucienu; viņa aizvēra acis, neapzināti juzdamās laimīga arī vēl tādēļ, ka blakus atrodas liels, stiprs un gudrs cilvēks un ka viņai kopā ar šo cilvēku labi, un ka tikai kopā ar viņu izbaudījusi, cik lieliski būt gluži vienkārši sievietei, arī patlaban viņa jau karst no šī vīrieša tuvuma, no viņa uzstājīgā spēka, kam nespēj un arī nevēlas pretoties; viņa atkal gulēja, pāri malām plūstošās laimes pārpilnības un baudas iztukšota, un piepeši tāla, uzstājīga doma, pat kaut kāds trauksmains, neskaidrs tās uzplaiksnījums padarīja viņu tramīgu, viņa sastinga un sāka pati sev jautāt, kas tas ir, un tajā pašā mirklī tikko novaldījās, lai nenodotu sevi un savu pēkšņo domu. Pavisam vienkārši, viņa sev teica, viss, kas ir starp viņu un Brjuhanovu, šodien bija pēdējo reizi, un nekad vairs nekā nebūs, viņa pie Brjuhanova vairs neatgriezīsies. Aļonka klusēdama paslējās pussēdus, ar viegliem pirkstu pieskārieniem sataustīja tumsā Brjuhanova lielās lūpas un sāka tās viegli un aši skūpstīt, viņš gulēja rāms un laimīgs, bet vēlāk, kad viņa nomierinājās, nemanot iemiga ar to pašu priecīgo laimes sajūtu, un tikai tad, kad Aļonka no rīta sēdās apbružātajā vagonā ar nemazgātajiem logiem — vilciens uz Zežsku gāja divas reizes nedēļā, otrdienās un sestdienās, — kaut kas Aļonkas skatienā satrauca viņu. Roku pacēlis, viņš jau paspēra soli uz Aļonkas pusi, taču šajā mirklī mazjaudas lokomotīvīte žēlabaini un saērcināti nosvilpās, gar visu vilcienu no sākuma līdz pat astei noklinkstēja sakabes, un Brjuhanovs palika stāvam, tikai savilka seju smaidā un pamāja ar roku izzūdošajai Aļonkai, un viņas seja

atvērtajās vagona durvīs šķita pavisam samulsusi, bet galvā uzmauktā laiviņcepure un cieši aizpogātais karavīra mētelis padarīja to nepazīstamu un pavisam bērnišķīgu. Brjuhanovam bija tāds noskaņojums, ka viņš varētu mesties vilcienam paka), taču ar savas apziņas otro, saprātīgo un nežēlīgo pusi visu laiku atcerējās, ka viņu gaida un vēro, tāpēc devās uz mašīnu un aizbrauca savās darīšanās; viņam bija drusku neērti no citiem, ka sācis kopdzīvi ar tik jaunu sievieti (parasti viņš teica, ka no frontes atgriezusies viņa sieva, ar kuru viņi sagājuši kopā kara laikā, partizānos), taču neērtības sajūta palika, kaut gan viņš jau pašā sākumā bija nolēmis, ka šajā jautājumā nepievērsīs apkārtējo domām nekādu vērību, viņš vairs nevēlējās darba dēj apzagt pats sevi, lai tikai izdabātu cilvēkiem, ēna, kas bija pazibējusi pēdējā mirklī pirms vilciena atiešanas, drīz aizmirsās; no stacijas viņš tūdaļ aizbrauca uz apgabala komiteju, noturēja pec kārtas divas svarīgas apspriedes — vienu ar apgabala skolu direktoriem un skolotāju aktīvu un otru, kurā runa bija par pasākumiem sējumu platību ātrākā palielināšanā, tajā pašā laikā atrisinādams un apspriezdams vēl neskaitāmus citus jautājumus, kam nebija nekāda sakara nedz ar izglītību, nedz ar sējumu platībām, kuras divos okupācijas gados bija samazinājušās praktiski līdz nullei; tai pašā laikā Brjuhanovs ne uz mirkli neaizmirsa Aļonku un to, ka viņa ir aizbraukusi un naktī viņš atkal būs viens tukšajā dzīvoklī, un neatkārtosies tas,’par ko viņš visu laiku domāja ar slepenu, mokošu vēlēšanos un kas nebija atkarīgs no viņa un stāvēja pāri visiem viņa pierādījumiem un apsvērumiem. Bez Aļonkas viņš vairs nespētu dzīvot, un, lai gan tas pats saprāts dzēlīgi iegalvoja, ka iespējams un gluži likumsakarīgs ir arī pretējais, viņš zināja, ka Aļonka ir vienkārši nepieciešama viņam, ka līdz ar viņas ierašanos viss dzīvē pārvērties un iezai-gojies citās krāsās.

Brjuhanovs aprāja sevi, viņš necieta skaistu un tukšu runāšanu, jo bija pieradis pie konkrētības, taču Aļonka un viss, kas bija saistīts ar viņu, tūlīt pienāca it kā tuvāk klāt visā savā nenovēršamajā atkailinājumā, bet kā tad es tā, viņš sev teica, prātoju, it kā malā nostājies, arī man taču ir vesels lēvenis līdzekļu, kā ietekmēt. Zežskā sāk atjaunot motoru rūpnīcu, pieci simti sagūstīto vāciešu jau sākuši drupu novākšanu, aizvakar turp nosūtīja vēl trīssimt cilvēku — un tas ir labs iemesls. Bet vai gan

maz iemeslu var atrast, lai iegrieztos Zežskā jebkurā laikā, bet no turienes līdz Gustiščiem tikai divdesmit kilometru ...

Ticis galā ar pašiem steidzamākajiem darbiem, Brjuhanovs turpat kabinetā padzēra tēju, nograuza dažus sausiņus, apziedis tos ar sviestu, un noskaņojās kārtējam darbam, kad viņu paaicināja pie tālruņa, un viņš, sākumā nesapratis, ko no viņa grib, pārjautāja:

— Jā, jā... ko? Ko aizturējāt? Kādu Aņisimovu? Atsaucas uz mani? Un tad ... tālāk... Ak tādas tās lietiņas. Tas patiešām tā bija, pulkvedi. Kara sākumā es pie viņa pagrabā no ķērājiem paslēpos, tas notika Zežskā. Pēc tam viņš naktī izveda mani laukā no pilsētas. Vēlāk vairākas reizes pildīja mūsu uzdevumus. Tā ka Aņisimovu es pazīstu ... Nē, nē, mēs esam komunisti, tas ir mūsu pienākums, un mēs ņemsim vērā konkrēto situāciju, taču mēs nevaram arī akli tai pakļauties, jūs to labi zināt. Pareizi, pareizi, bez liekas steigas. Ja jums no manis vēl kas vajadzīgs, lūdzu ... Visu labu, pulkvedi.

Brjuhanovs nolika klausuli un kādu laiciņu nosēdēja, visu atcerēdamies. Laimes un prieka sajūta aizvirzījās kaut kur tālāk un aizmiglojās, tagad viņš jau skaidri un noteikti apzinājās, ka nepieciešams aizbraukt uz Zežsku, pastāvēt pie motoru rūpnīcas drupām; sirdī iezagās klusas un nemierīgas skumjas. Aņisimovs viņu tikpat kā neinteresēja, bet to dienu, kad viņš pēdējo reizi redzēja Koševu, to gan vairs nevar aizmirst, tāpat kā nevar aizmirst pašu Koševu; nē, jāaizbrauc uz turieni pašam un jā uzdod kādam, lai noskaidro viņa bojāejas konkrētos apstākļus.

9

Pret vakaru ar vilcienu nokļuvusi Zežskā, Aļonka nolēma iet tālāk kājām, tos divdesmit divus kilometrus viņa cerēja noiet līdz pusnaktij, stundās četrās, un devās ceļā, aiz pilsētas zem veca vītola mazliet iekodusi un iedzērusi no karavīra blašķes aukstu tēju. Iet pa nakti Aļonka nebaidījās, ceļš bija zināms, un, līdzko tika ārā no Zežskas, viņu pārņēma neparasts saviļņojums; viņa nekādi

nespēja ticēt, ka vēl tikai dažas stundas — un būs atkal dzimtajā ciemā, ieraudzīs māti, vecmārnuju un brāļus) šajā vējainajā, tumšajā naktī viss šķita kā brīnums: gan ceļš, kas ik pa brīdim pazuda, gan aukstais ziemeļu vējš un dzalkstīgās zvaigznes sapluinīto mākoņu spraugās, gan arī tas, ka viņa nepaklausīja Brjuhanova padomam un nepalika pārnakšņot Zežskā. Kur tad viņa tur būtu nakšņojusi, nevienas veselas mājas taču netika redzējusi, vienīgi no dēļiem un deguša skārda gabaliem krāsmatās saceltās būdas, arī tas, ka viņai vairākas dienas piederējis Brjuhanovs, bija liels brīnums, viņš ar savu vīrieša prātu neapjēdza, ka viņi nesader kopā un tāpēc viņa vairs nekad tur neatgriezīsies, nedrīkst atgriezties, ja kaut drusku sevi cienī, tik augstu viņa nedrīkst kāpt. Kaut arī Brjuhanovs viņai patīk un viņai žēl šī cilvēka, taču viņi abi kopā nesader, un labāk jau apraut visu ar reizi nekā vēlāk mocīties. Patlaban Aļonkas dvēsele bija kā satraukts spiets, un viņa pati īsti nesaprata, ko grib un kas ienācis prātā, domas šaudījās te šurp, te turp, un viņa nekādi nespēja sakoncentrēties pie kaut kā viena, aizvien vairāk vajadzēja domāt par melno, grumbuļaino ceļu, lai tik bieži nekluptu.

Aļonka soļoja, mundri zābakus klaudzinādama, un slavēja pati sevi, ka nolēmusi doties ceļā naktī, ka atsacījusies no mašīnas un atgriezīsies pie dzimtā pavarda tāpat, kā atgriežas visi citi. Viņa taču nebaidījās ne no kā mežos un pirmajās līnijās, kāpēc tad būtu jābīstas no nakts savā dzimtajā pusē, vienīgi nedrīkst tumsā nomaldīties no ceļa. Ap pusnakti vajadzēja uzlēkt mēnesim, tad ceļš kļūs labāk saskatāms; Aļonka atkal nokļuva kaut kāda īpaša noskaņojuma varā, un sirdi apņēma saldsēras skumjas; viņai ir tikai divdesmit gadu, bet ko visu viņa riav paguvusi pieredzēt un uzzināt, pat divi vīrieši viņas dzīvē jau bijuši — Aļoša Sokoļcevs un nupat Brjuhanovs; nē, nē, lai ar viņu notiktu kas notikdams, Aļošu aizmirst viņa nespēs, tas iespiedies dziļdziļi sirdī un dedzina, vajag tikai aizmirsties, palaist grožus mazliet vaļīgāk, kad viņš jau ir klāt, it kā nemaz nebūtu miris. Bet dzīvajam, lai tas būtu kas būdams, ir baisi atrasties blakus ar mironi; tas neļauj viņai pierast pie dzīvā, arī tonakt, kad pirmo reizi gulēja ar Brjuhanovu, šķita, ka pienākusi pēdējā stundiņa, tā sāka trakot sirds.

Neviļus paātrinādama soļus, Aļonka juta, ka aiz kauna sāk svilt visa miesa, lai gan skaidri saprata, ka tas ir aplams kauns, ka tas, kas notika starp viņu un Brjuhanovu, ir pilnīgi normāla paradība veselīgiem cilvēkiem, kas iepatikušies viens otram, un viņai nav par ko kaunēties.

A]onka apstājās, ieklausījās, kā saltais vējš lāgiem iesvilpjas vecajos vītolos; visu laiku šķita, ka viņa nav viena šajā naktī un ka viņai nepārtraukti seko kāds ciešs, nosodošs skatiens, ienāca prātā, kā viņa toreiz bija nolikusi teltī Sokoļcevam blakus pistoli, ieraudzīja puiša bālo pieri, bez viena sārtumiņa, un viņai noreiba galva; Aļonka brītiņu pastāvēja, tad, mugursomu nenoņēmusi un piesardzīgi pietupdamas, apsēdās uz ceļa.

Pēkšņi uzmācās nogurums, sagribējās drīzāk nokļūt pie mātes, un visu pārējo ceļa gabalu viņa nogāja dusmīgu seju, nekā apkārt nemanīdama; kad pienāca pie Gustiščiem, bija jau krietni pāri pusnaktij, un, kaut arī viņa joprojām sev priekšā nekā cita neredzēja kā vien nelīdzeno, mēnesnīcas vārgi apspīdēto ceļu, kaut kas bija pēkšņi pārvērties gan viņā pašā, gan arī apkārtnē; tūlīt, tūlīt būs klāt Gustišči, viņa teica un drīzāk jau ar sirdi saklausīja tik mīļo maigo šalku, kas nāca aizvien tuvāk. Pirmajā mirklī Aļonka neaptvēra, ka viņas jūtas saviļņojis kaut kas aprasts, nepieciešams, bez kā nav iespējams dzīvot; sirds sāpīgi, bikli un priecīgi sažņaudzās, un viņa gluži neviļus metās vai skriešus pretim šai pieaugošajai šalkoņai, pretim garajām, šūpīgajām ēnām; pieskrējusi klāt, gandrīz vai iekliedzās. Tā bija straujās vēja svelpoņas apņemtā vecum veco bērzu rinda, kas atdalīja ciemu no ganībām; cik vien Aļonka atcerējās, tie bija tādi paši lieli, ar kuplām smalku zaru bārkstīm, kas nokarājās gandrīz līdz pat zemei, ar vareniem, zemē ieaugušiem, biezu, rēpuļainu tāsi klātiem stumbriem. «Dzīvi, dzīvi un veseli, mani mīļie!» Aļonka gāja no bērza pie bērza, apkampa tos un čukstēja kaut ko nesakarīgu un muļķīgu, kas nav izsakāms ar vārdiem un kas saprotams tikai sirdij; tad viņa piespiedās ar vaigu pie gludā, vēsa stumbra un aizvēra acis.

Tā neparastā un trauksmainā laimes sajūta, kas bija gluži neapzināti pārņēmusi viņu jau pirms sastapšanās ar Brjuhanovu, vēl tikai gaidot šo satikšanos, lai gan viņa par to nebūtu atzinusies itin nevienam, tagad pilnīgi piepildīja viņu, un tas, kas agrāk bija nezināms, ko neprata saskatīt, izprast un izjust, atnāca pie viņas tagad, taču pašai Aļonkai šķita, ka šī laimes sajūta būtu bijusi kopā

ar viņu vienmēr un tikai slēpusies kaut kur viņā un snaudusi, bet nu ņēmusi un pamodusies.

Cieši piekļāvusies pie sanošā stumbra, juzdamās gluži kā krāsainā un juceklīgā bērnu dienu sapnī, Aļonka nespēja ne raudāt, ne arī ko domāt; cik reižu viņa nebija zem šiem bērziem rotaļājusies kopā ar brāļiem vai draudzenēm, svelmainās dienās bija tik patīkami patverties zem biezajām, zaļajām strūklām un pagulēt uz zemes, šie bērzi allaž bija vieta, kas gan biedēja, gan vilināja; šurp vienmēr devās pieaugušie puiši ar savām izredzētajām meitām; pirms paša kara arī Paška Kuļiks aicināja viņu pie šiem bērziem, bet māte tolaik allaž piekodināja: «Piesargies, turies kopā ar citām meitām. Un neiedomājies iet ar kādu pie bērziem, par agru, muļķīte vēl esi!»

Cik daudz ticamu un neticamu nostāstu klīda pa Gustiščiem par šiem bērziem, tie taču droši vien bija vecāki par vectēvu Makaru. Aļonka klusītēm iesmējās; reiz viņa tomēr bija naktī šurp atnākusi, bailīgi, ar pamirušu sirdi pagājusi šurp, pagājusi turp un, izdzirdusi skaļu, karstu čukstu, pa galvu pa kaklu metusies uz mājām, skrējusi tā, ka vējš gar ausīm svilpis, visu laiku licies, ka viņu tūlīt kāds panāks un notvers.

Aļonka nesaprata, kas ar viņu noticis, taču viņai bija labi, un sirdi apņēma gurdens siltums, tā vien šķita, ka šī nav rudens nakts, bet zaigojoša pavasara diena, un bērzi stāvēja zilgmē, zaļu liesmu strēļu ieskauti; saules zaķīši, lauzdamies cauri lapotnei, kūleņoja īsajā, biezajā zālē; bērzu svaiguma rūgtenā smarža plūda līdzi vējam, bet tur, rau, paspraukusies jauna baravika ar cietu, brūnu cepurīti galvā ...

Aļonka pakāpās nost no bērza, un priecīgā zvanīšana viņā norima; galotnēs plosījās auksts vējš, liekdams kailo, lokano zaru pīnes un vīdams tās virmuļojošā kamolā.

Pastāvējusi vēl kādu laiciņu vējā un paklausījusies, kā tas dun bērzu zaros, Aļonka izgāja uz ceļa un sāka steigties, viņai uzmācās gandrīz vai drudžaina nepacietība.

No vēstules viņa zināja, ka ciems līdz pamatiem nodedzināts, bet tas, ko viņa ieraudzīja, pārsteidza un nobiedēja; tikai trijās vietās mēnesnīcā nedzīvi baltoja kaut kādi sienu stāvi, visur citur bija klajs un tukšs, no ielas vidus bija saskatāmi tikai kaili, vējā šalcoši koki, ābeles un ķirši, un nevienas uguntiņas, nevienas skaņas, kas

norādītu uz cilvēku mitekli; Aļonkai pa īstam sametās nelāgi, viņa pat apstājās un atskatījās atpakaļ. Vispirms viņai bija’jāpaiet garām Mikitas Boboka mājai, tad Jurkas Ļevšas, tēva krusttēva Ignata un pēc tam Poļivanovu mājai; lai gan pa debesīm joņoja biezi mākoņi, mēness tomēr vērta nakti gaišāku, un Aļonka, lēnam soļodama, varēja it labi visu redzēt. Gustiščos nebija palicis nevienas mājas, un viņai jau likās, ka šajā vietā ciema vispār nekad nav bijis. Taču viņa labi zināja, ka šī ir tieši tā vieta, par kuru viņa allaž augām naktīm bija domājusi pašos grūtākajos brīžos pēc draugu nāves vai smagām kaujām; tad pret šaudīgo debess pelēkumu kļuva manāmas pazīstamas dārza aprises, bijušajā mājas vietā pacēlās paplats paaugstinājums, bet nekā vairāk viņai neizdevās saskatīt. Koļa toreiz bija rakstījis, ka viņi dzīvo vācu zemnīcā dārzā, un Aļonka, pastāvējusi ielas vidū un nomierinājusies, devās pagalmā, ar kājām iemīto taciņu taustīdama. Pa visu šo nakti viņa nebija sastapusi nevienu dzīvu dvēseli, un viņa vairs neticēja, ka satiks kādu cilvēku; taciņa izveda Aļonku cauri dārzam, un pirmo viņa ieraudzīja ziemai sagādāto žagaru kaudzi, pēc tarn zemu, šķūnītim līdzīgu būvējumu un tikai tad kādus metrus desmit tālāk ieraudzīja zemnīcu. Viss viņai te bija jauns, atkal sirdij uznāca vārgums un gribējās nosēsties zemē un izraudāties; Aļonka noņēma mugursomu un nolika to pie zemnīcas durvīm, ilgi stāvēja, pret veco, dobuļaino ābeli atspiedusies, un atkal nekādi nespēja pārkāpt pāri tai noturīgi sastingušajai robežai, kas šķīra jautro, bezrūpīgo meiteni no pašreizējās Aļonkas. Kādu brīdi viņai šķita, ka tūlīt sagrūs kaut kāds aizsprosts un sirdi pārplūdinās saulaini, čalojoši pali, noslīcinot un apslēpjot visus viņas zaudējumus un nedienas, taču laiks ritēja — un nekas viņā neizmainījās; nopūtusies Aļonka atgāja nost no ābeles, piegāja pie zemnīcas loga un sāka domāt, ko darīt tālāk. Viņai pietrūka drosmes pieiet pie durvīm un pieklauvēt; tagad viņa jau bāra sevi, ka nav palikusi Zežskā, gan kaut kur būtu dabūjusi naktsmāju. Nez kādēļ viņai pašā pēdējā mirklī uznāca bailes modināt savējos, bail viņus ieraudzīt, dzirdēt pusaizmirstās balsis. Ar neganti pukstošu sirdi Aļonka piegāja pie durvīm, pamēģināja tās pagrūst, tad sāka klauvēt, sadzirdējusi aiz nomiedža aizsmakušo, izbiedēto mātes balsi, pirmajā mirklī nespēja pat atbildēt, kaklā iemetās spazma, un krūtīs kaut kas mokoši sažņaudzās.

— Mamm, — viņa čukstus sacīja, — tā esmu es, Aļonka.

Viņa pateica un apklusa, bet, kad kaut kur lejā, it kā pazemē, Jefrosiņja noprasīja vēlreiz, tagad nepavisam neticēdama, Aļonka beidzot tika galā ar kaklā iesprūdušo, žņaudzošo kamolu.

— Tā esmu es, Aļonka, — viņa pateica vēlreiz, un pēc tam iestājās savāds, stindzinošs klusuma mirklis; Aļonka juta, kā māte, elpu aizturējusi, steidzas augšup pa kāpnēm; agrāk viņa nebija pat iedomājusies, ka var tā uztraukties, šobrīd viņa varēja nomirt aiz mīlestības un nepacietības, ātrāk, ātrāk taču, viņa lūdzās. Beidzot mātes drebošās rokas sataustīja un ar troksni atmeta krampīti, tad nočīkstēja vēl kāda bulta, durvis atvērās, uri Aļonka melnajā tumsā ieraudzīja blāvi vīdošo mātes augumu un izdzirda viņas apslāpēto, sāpīgo iekliedzienu.

— Meitiņ! Aļonka! Ak kungs, tu dzīva? Vesela? Ak kungs, ko es tā kā apmāta!

Jefrosiņja smagi pakāpās divus pēdējos kāpienus, apkampa meitas galvu un piespieda pie krūtīm, Aļonka dzirdēja, kā dobji pukst mātes sirds ...

— Saaukstēsies, mamm, — Aļonka caur asarām sacīja, aizvien vēl spiezdamās pie mātes, — tu taču esi pusplika, vienā kreklā un basām kājām. Iesim, iesim siltumā. Ej, ej, es tikai paņemšu mugursomu.

Aiz asarām nekā neredzēdama un rokām ceļu taustīdama, Jefrosiņja nokāpa lejā, viņai pakaļ nokāpa Aļonka, aizvērusi augšējās durvis un no uztraukuma nemanīdama blīvo, silto gaisu, kas plūda augšā no zemnīcas.

— Ak kungs, mums pat sērkociņu nav, — Jefrosiņja raudošā balsī ierunājās, krāsnī pelnus rušinādama un pūlēdamās sameklēt kādu gailošu oglīti. — Būs laikam jāmodina Jegorka, lai uzšķiļ posu . .*

— Man, mamm, ir šķilta viņas, — Aļonka atcerējās, pa mēteļa kabatām plakšķinādama. — Tās man vēl no frontes. Tepat ir, es tūlīt, — viņa steidzās, un, kad raustīgā, blāvā gaismiņa izkliedēja tumsu, Aļonka ar vienu vienīgu acs uzmetienu ieraudzīja gan zemnīcas sienas, gan nomelnējušos baļķu griestus, gan sāpīgā priekā sastingušo mātes seju, gan brāļu basās garās un šaurās pēdas, kas rēgojās uz lāviņas kaktā; drebošām rokām Aļonka aizdedzināja mātes pasniegto, no prettanku šāviņa čaulas pagatavoto kvēpeni un bezspēkā atsēdās uz krēsla, kas pagadījās blakus. Jefrosiņja, ar basajām kājārn mīņādamās,

sāka steidzīgi ģērbties, iegrūda kājas zābaku galvās, uz* rāva mugurā brunčus.

— Kungs dievs, cik tu esi liela izaugusi, — viņa teica, Aļonku aplūkodama un īsti neapjēgdama, kas šādā reizē vēl būtu darāms. — Velc nost šineli, — viņa aizvainoti iesaucās, — ko sēdi, kā pie svešiem ienākusi.

Aļonka novilka mēteli, pameta acis atpakaļ un, ieraudzījusi durvīs sadzītās naglas, pakāra uz vienas savu mēteli un uzmanīgi pastaigāja pa zemnīcu, pa tās nelīdzeno dēļu grīdu, pastāvēja pie platās lāviņas un palūkojās guļošajos brāļos, nekādi nevarēdama saprast, kurš kurais ir, abi gulēja ar galvām ēnā, un tomēr pēc pinkainās, krietni vien tumšākās galvas viņa sazīmēja Jegoru, un kaut kāds rāms, nogurdinošs prieks pārplūdināja Aļonku. Tomēr zemnīcā kaut kā trūka, un viņa ar pieaugošām bažām vērīgi palūkojās apkārt.

— Mamm, — viņa gausi, it kā laiku novilcinādama, jautāja, — kur tad vecmāmuļa?

— Vēl pavasarī, tūlīt pēc lieldienām apbedījām, — Jefrosiņja atteica tajā rāmajā balsī, kādā runā par parastām parādībām. — Viņai caureja piemetās, pavisam izkalta, kad sākām apmazgāt, lai liktu zārkā, kauli un āda vien, vieglina, viegliņa. Gluži kā tādu tukšumu ienagloja dēļos un apraka.

Aļonka sēdēja un nespēja apjēgt, par ko māte īsti runā: tātad vecā Avdotja nomirusi jau pavasarī, vecmāmuļas Avdotjas vairs nav, tas taču nav ar prātu aptverams; agrāk viņas abas gulēja uz krāsns, un vecmāmuļa stāstīja par visādiem atgadījumiem; lai viņa stāstītu ko stāstīdama, viss viņai bija noticis īstenībā — gan miroņi atdzīvojušies, gan raganas uz ratu riteņiem vizinājušās, bet zem kāpostu lapām auguši braši varoņi un skaistas meitenes, un mežā koku dobumos mituši bārabērni. Aļonka sajuta, cik milzum liela pasaule pazudusi un cik viņas dzīve no tā kļuvusi nabagāka un pliekanāka; viņa raudāja vaļējām acīm, kā sastingusi, un tikai pēc tam viņas pleci noraustījās elsās. Jefrosiņja piegāja klāt un piespieda meitas galvu pie sava siltā, lielā vēdera.

— Viņa jau bija ļoti veca, — Jefrosiņja mierīgi teica. — Vēlāk aiziesim pie viņas kapiņa, tur tad arī izraudāsies. Vai dieniņ, tev taču mati apcirpti īsi, kā vīrietim. Nu, ko tu, ko tu, esi taču dzīva mājās pārnākusi, — Jefrosiņja sapurināja meitu. — Tev tagad jāstaigā paslietu galvu, par katru smildziņu jābrīnās un jāpriecājas...

bet par vecmāmuļu Avdotju, ko nu tur vairs, re, cik daudz jauno pazudis, kam vajadzētu vēl dzīvot un dzīvot. Par tēvu tāpat nekas nav dzirdams, ari Ivans pazudis, beigsies karš, varbūt kāds vēl atradīsies.

— Vai, mārniņ, man pat bija bail par viņiem ko jautāt. — Aļonka piespiedās ar mitro vaigu mātei pie rokas. — Kāpēc pasaule tā iekārtota? Kāpēc cilvēkam jācieš?

Viņa pacēla galvu, un mātes novājējusī, lielā seja izlikās neparasti skarba un tāla, kaut ari viņas elpa dvašoja tepai blakus.

— Visus vienā maisā nebāz, cilvēki — viņi ir dažādi, — Jefrosiņja teica ar rāmu pārliecību. — Pasaulē arī krietnu cilvēku gana, nebūtu viņu, kā manus, tā arī tavu brāļu kauliņus, meitiņ, jau sen kraukļi būtu izvazājuši ...

— Nevajag, mamm, — Aļonka lūdza. — Pārāk daudz esrnu redzējusi gan sāpju, gan baiļu... man viņus visus gribētos pažēlot. Re nu, pamodināju tevi nakts vidū. — Atrotījusi formas blūzes piedurknes, Aļonka palūkojās vāciešu rokas pulkstenī. — Jau pāri trim... bet priekšā vēl gara, gara nakts.

— Ko nu, ko nu, — Jefrosiņja teica, vēl nekādi nespēdama sazīmēt, kas īsti Aļonkā tā pārmainījies un kāpēc abas jūtas kā svešas, kāpēc viņai ir pat drusku neomulīgi, it kā viņa nebūtu tā, kas Aļonku dzemdējusi un izaudzinājusi, re, pulkstenis uz rokas, arī pie krūtīm kaut kādi spīdīgi bimbuļi, iedomājies tikai, apbalvojumi, un seja tāpat un valoda pārvērtusies, sveša, nudien, sveša, Jefrosiņja domāja, tajā pašā laikā ar savām raupjajām rokām, ar visu savu lielo, no dzīves nogurušo miesu juzdama, ka blakus stāv viņas pašas, dieva dāvātā miesa un asinis, viņas bērns; ko lai dara, izaugusi, kā izaug un aiziet savus ceļus viss, kas pasaulē piedzimst, aiziet, kā tas nolikts, ciest un priecāties, un nu ir izaugusi arī Aļonka, un dievs ar viņu, pati zina, kas viņai nāk par labu un kas par ļaunu.

Jefrosiņja apsēdās blakus, it kā baidīdamās, ka meita var pēkšņi pagaist tāpat, kā pēkšņi uzradās, un skatījās viņā, juku jukām kaut kā sagumzīti atcerēdamās visādus jaunumus, tad steidzīgi, pusvārdā aprāvusies, pielēca kājas un sāka kurināt krāsni.

— Tu taču droši vien gribi ēst, — viņa sacīja. — Es tūlītiņās uzlikšu kartupeļus vārīties, šogad, paldies dievam, grozus piecdesmit norakām, kaut kā ziemu izvil-

ksim. Arī telīti nopirkām, trešajā gadā, kūtiņu laikam jau tiki redzējusi. Aplecinājām, pie bullīša uz pašu Sļepņu abi ar Jegorku aizvedām. Baidos vienīgi, ka ļauni cilvēki neaizved, tad jāmet kaut vai cilpa kaklā, — Jefrosiņja tagad runāja nepieklusdama, viņai bija patīkami palepoties meitas priekšā gan ar kartupeļiem, gan telīti, kuras pasakaino cenu zināja tikai viņa viena, gan ar Koļu, kas grāmatu dēļ pavisam sadēdējis, acis vien nelāgi spīd; viņa stāstīja par mājas notikumiem un to, kas mainījies pie kaimiņiem un radiniekiem, bet Aļonka tikai domāja un domāja par vecmāmuļu Avdotju un nespēja pierast pie tā, ka viņas nav un nekad vairs nebūs.

No zemnīcas tālās pustumsas Aļonkas priekšā uzradās Jegora samiegojusies, platā seja, acīs mirdzēja gan prieks, gan neticība. Aļonka, pielēkusi no krēsla, pasvērās viņam pretim, strupi un izbrīnēti iesmiedamās, apkampa brāli, un Jegorka, no miega vēl nekā lāgā neapjēgdams, iespiedās ar galvu māsas plecā.

— Jegorka, Jegorka, vai dieniņ, kā tu esi izstiepies, kas to būtu domājis! — Bužinādama Jegora cietās un biezās pinkas, Aļonka noskūpstīja brāļa pakausi. — Tā jau drīz iekļūsiet vīriešu kārta, — viņa piebilda caur nelūgtajām asarām, juzdama pret šiem puikām kaut kādu īpašu dzīvniecisku pieķeršanos un mīlestību; arī Nikolajs bija piecēlies un nu stāvēja maliņā, galvu nodūris, un caur pieri vēroja Aļonku, viņam bija neērti, jo visu laiku vajadzēja ar vienu roku pieturēt apakšbikses, kas nemitīgi slīdēja zemē un, šķiet, bija pašūtas no vieniem vienīgiem ielāpiem.

Aļonka iekliegusies metās viņam klāt, apgrieza apkārt, cenzdamās pagriezt pret gaismu un ieskatīties brāļa drūmajā, krasi iezīmētajā sejā ar lielām, spēcīgām uzacīm; kāda ir viņa acu krāsa, to šobrīd bija grūti pateikt, taču Aļonka labi zināja, ka Nikolajs ir tāds pats kā tēvs un kā vecākais brālis Ivans; skatoties uz šo_ pusaudzi ar pelēkajām acīm un garajām, tievajām rokām un kājām, jau tagad bija skaidrs, ka viņš izaugs par skaistuli, bet patlaban, kamēr Aļonka viņu žņaudzīja un apjūsmoja, Nikolajs tikai šņāca un īgni klusēja, neizlaizdams no rokām savas apakšbikses.

Jefrosiņja turpat blakus klusītēm šņaukājās, atcerēdamās veco Avdotju, nenodzīvoja večiņa līdz šim priecīgajam brīdim, mazu drusciņu vien tik vajadzēja... Taču šādā dienā nedrīkstēja daudz domāt par miroņiem; Je-

frosiņja apvaicājās, vai Aļonkai negribas ēst, un pati, nemaz neklausīdamās, ko meita saka, vilka laukā no visādām slēptuvēm ēdamo, Jegorku savukārt aizsūtīja pēc sausas malkas, bet Nikolaju — apskatīt, vai telīte vēl ir savā vietā. Jefrosiņja saudzīgi ienesa zemnīcā nelielu mīnu kasti, kurā viņai glabājās pusotra desmita vēlīno olu, un, lai gan Aļonka apzvērēja, ka nav izsalkusi un nekā nevēlas, sāka cept olas. Aļonka steidzīgi atraisīja mugursomu, izņēma no tās atvestās dāvanas — kulīti ar skaldītu cukuru, divus vācu kabatas nažus un ar krāsainu perlamutru izrotātas mutes ermoņikas. Brāļi cienīgi paņēma dāvanas un sāka tās apskatīt, bet Nikolajs, vēl samiegojies, iepūta ermoņikās, un tās ieņerkstējās.

— Kaut tevi nelabais! — Jefrosiņja pacēla galvu no plīts un tūlīt arī iesmējās. — Aukstas tirpas vien noskrēja pa muguru no sitās pļerkstēšanas.

Mātei Aļonka atveda lielu puķotu lakatu — gar maigā krēmkrāsas auduma malām lielas rozes ar lapām; pa ceļam Aļonka to bija kādā stacijā iemainījusi pret savu pārtikas devu, atdevusi gandrīz divus kilogramus desas un blašķi ar degvīnu. Redzēdama, kā aiz prieka asarām saraujas mātes seja, arī Aļonka pati gandrīz vai apraudājās no šī sūrā, negaidītā prieka.

— Aļonka! Aļonka! — viens caur otru nelikās mierā brāļi. — Un kā tu? Pasaki — vai tu kaut vienu frici nogāzi no kātiem?

— Liecieties taču mierā! — Jefrosiņja sāka rāties un pavicināja uz viņu pusi ar lakatu. — Prom, slepkav-nieki gatavie, šiern pats galvenais — kādu nogalēt,,. Viņa taču nav vīrišķis, bet meitietis.

— Kāpēc tad viņai tās medaļas? — brāļi neatkāpās, miegs vairs nebija ne prātā, viņi mīlēja māsu, un nu, kad viņa bija karavīra formas tērpā un ar medaļām, viņiem māsa likās tik ļoti skaista, ka abi skatījās tajā, acu nenovērsdami, bet, kad Aļonka, juzdama, ka viņu aplūko, smaidīdama pagriezās pret brāļiem, tie reizē, gluži kā pēc komandas, nodūra acis, un Aļonka atkal un atkal apskāva viņus un satraukti un laimīgi smējās.

10

Otrā dienā Derjuginu dārzā un zemnīcā pabija gandrīz vai viss ciems, nāca pa vairākiem cilvēkiem reizē, nāca gan sievas, gan meitas, appētīja Aļonku no visām pusēm,

gluži kā kādu mantu, ko sagribējies nopirkt, tikai kabatai par dārgu izrādījusies; visi apbrīnoja, šūpoja galvas un cits caur citu stāstīja visādus ciema jaunumus, un, tā kā Aļonka bija atradusies prom no mājārn turpat vai divus gadus, tad jaunumu bija papilnam, tie bira kā no pārpilnības raga, un Aļonka nogura, taču joprojām klausījās ar tādu pašu ziņkāri. Vienā īsā dienā viņa it kā izgāja cauri visiem pēdējiem gadiem ar visiem to zaudējumiem un upuriem; kādi piecdesmit viņas vienaudži bija aizdzīti uz Vāciju un cik vēl gājuši bojā bombardēšanās un apšaudēs, cik palicis uz visu mūžu par kropļiem, un, kā izteicās Kodeļu Ņura ar izsalkušu skatienu un parastām sievietes ilgām acīs, tad ciemā neviena kārtīga vīrieša vairs nav palicis. Un kur tad darbs?! Viss, kas mūž-senis balstījies uz spēcīgajiem vīriešu pleciem, tagad uzvelts sievietei piedevām pie tās smagās nastas, ko viņa nesusi jau no laika gala; milzum liela bija izrādījusies cilvēka izturība, taču arī tajā īpaši izcēlās biedējoši milzīgais sievietes spēks — tam pat nebija iespējams atrast pienācīgu apzīmējumu un paraugu. Un arī pati sieviete, it kā pirmo reizi izjutusi un iepazinusi savu spēku, pat zoboties par to sāka kaut kā citādi, ar tādu kā rupju vaļsirdību, it kā pati par sevi brīnīdamās; reizēm no šīm domām Aļonkai acīs sariesās pateicības asaras par savu likteni, par to, ka viņu necik nopietni nav skārusi ne lode, ne šķemba un ka viņai lemts dzirdēt un izjust pašā vienkāršajā un parastajā to diženo un mūžīgo, ko viņa bija iemācījusies saskatīt, sadzirdēt un sajust, un tā visa dēļ viņa reizēm baidījās pati no sevis, domādama, kālab gan viņai vajadzētu kļūt gudrākai par visiem. Viņai gribējās tūlīt pat kaut ko paveikt — kaut ko visiem vajadzīgu un lielu; viņu reibināja pārnākšanas prieks, visa ierastā un sirdij dārgā iepazīšanas prieks, un gandrīz visu dienu viņa nodzīvoja asaraini jūsmīgā noskaņā, viņa apstaigāja visu ciemu no viena gala līdz otram, apstājās te pie vienas, te otras zemnīcas, iztaujāja un stāstīja pati, šausminājās un brīnījās; un viņai šķita, ka pietiek paspert vēl vienu soli, atvērt acis — un viss izzudīs, nebūs vairs klusuma, nebūs Gustišču, nebūs mātes un brāļu... Un kas būs tad? — vienā šādā brīdī viņa sev pajautāja un neviļus aizmiedza acis, ieklausīdamās dobjajā nemierā, kas bija gatavs kuru katru mirkli izlauzties laukā, tad nebūs nekā, būs tikai kaila, saplosīta dvēsele; tīsti to saitēs un vatē, cik gribi, asinis tik un tā neapturēt, itin

neko neapturēt... Viņi, kas bija dzīvojuši blakus, saprotamie, ar silto, dzīvo miesu, bija palikuši tur, sniegos un mežos, purvu piesmakušajos akačos; Aļonka jūt, kā naktīs tie nostājas viņai apkārt, sanāk ap viņu no visām pusēm, no visiem laikiem, nē, viņi nekā neprasa, tikai nez kādēļ tie ielenc viņu savā nemateriālajā lokā, un viņai tad jā-smok aiz neizprotamām bailēm no viņiem, aiz grūtas mīlestības pret viņiem, mirušajiem, kas viņas atmiņā tomēr saglabājušies kā dzīvi; tāpēc viņa arī bija tik nemierīga, ka nekādi nespēja pierast pie saviem tuviniekiem, pie dzīvajiem, pie kaut kādām agrākajām, pirmskara mērauklām, — gan māte šķita sveša un nepierasta, gan likās, ka ari viņa pati palikusi kaut kur tur, tālumā, starp tiem, kuru vairs nav un nekad vairs nebūs; un tādēļ viņa pa naktīm ar tādu izbīli modās un lēca augšā, cik gan daudz to turpat viņai uz rokām nomira, aizgāja un izgaisa, un Aļonka nezināja — kurp, uz kurieni viņi aiziet. Laikam jau tādēļ, lai atgrieztos, lūk, tā, kā klusas mijkrēšļa ēnas, kā viņi bieži vien tagad atnāk pie viņas, Aļonkas. Tagad viņa zināja, kāpēc metās tieši pie Brjuhanova, jau kopš pirmās tikšanās pēc Aļošas nāves Aļonka sajuta Brjuha-novā parasto vīrieša spēku, pret viņu varēja atbalstīties, kopā ar viņu justies mierīgāk; un abus turpmākos gadus, kad viņai klājās sevišķi grūti un uzmācās vientulība, viņa glābdamās sāka domāt par Brjuhanovu, cik viņš ir liels un stiprs, cik skaļi un ar kādu labpatiku smejas.

Aļonka notvēra sevi, ka viņa visu laiku, pati to neapzinādamās, bažīgi domā, kā turpmāk būt ar Brjuhanovu, viņa vēl nezināja un visādi centās atgainīties no domām par viņu, Aļonku nomāca šī viņas otrā dzīve, un, kad pievakarē Nastasja Pļuščihina pasauca viņu no savas zemnīcas un uzaicināja iegriezties, viņa no sirds nopriecājās.

— Sievas šodien runāja, ka, eku, Aļonka Derjugina esot pārnākusi mājās, — Nastasja, panākdamās pretī, sacīja. — Un es tā skatos, skatos — kas tā tāda, kas tur iet garām, ne pazīt nevarēju! Ak dievs, kungs augstais, kā gan tas laiks aizskrējis! — viņa brīnījās un ar asarām acīs apskāva Aļonku; viņas trīskārt saskūpstījās uz abiem vaigiem — Aļonka šodien tā saskūpstījās ar visiem.

— Tu padomā tikai! — Nastasja, pamazām nomierinādamās, sakārtoja lakatu un savilka mezglu ciešāk. — Se tev nu bij meitietis, visas krūtis vienās medaļās! Dažla-bam vīrietim līdzi netikt. Bet pie mums, kā pati redzi, viss nopostīts, viss jāsāk no jauna, no plikas vietas. Bet

kāpēc lu klusē, pastāsti taču jele ko, — viņa uzstāja, Aļonku bukņīdama un grozīdama un tajā pašā laikā ar acīm meklēdama, kur tas dēlēns atkal aizmucis.

Aļonka nesapratnē tikai noraustīja plecus, jo patiešām nezināja, kā iespējams ne no šā, ne no tā uzreiz visu izstāstīt. Nastasjai ienāca prātā pazoboties, ka, lūk, šitā ar medaļām un ordeņiem apkabinājusies frontiniece jau kļuvusi lepna, taču tās klusās un mulsās skumjas, kas mita Aļonkā un ko pamanīja ari Nastasja, lika viņai apklust; viņa ieveda Aļonku zemnīcā, izrādīja savu mantību un atkal izveda lauka; Aļonka apsēdās pie durvīm uz soliņa.

— Vai dieniņ, cik labi, patiešām labi, — Aļonka teica, izstiepdama kājas un pagriezdama seju pret sauli. — Klusums, tu dzirdi, klusums... Pieredzēts jau ir daudz kas, bet izstāstīt nevar, nekas no tā neiznāks.

Rietošajā saulē jautās rudens glāsīgums; acis aizmiegusi, Aļonka bridi klusēja, tīksminādamās par rēno siltumu, bet Nastasja ar slepenām sievietes skumjām un greizsirdību noskatījās Aļonkā un domāja, ka viņas pašas jaunība tātad pagājusi, ja jau pieaugušas un pilnā ziedā saplaukušas tādas kā Aļonka, karš nobradājis viņas jaunības gadus, pat ar vīru nepaguva cik necik kopā pabūt.

— Laikam tev bija grūti atkauties no puišiem, tu esi skaista, — Nastasja noteica, it kā skaļi domādama, taču Aļonka atkal neatbildēja. Nastasja kļuva tāda kā skarbāka un nopūtās.

— Paklau, Aļonka, — viņa ierunājās ar zināmu slepenu nolūku, — tā jūsu kaimiņiene Mauka Poļivanova pērn sagājusi kopā ar kādu no rūpnīcas. Jau otro puiku dzemdējusi. Vai tad tev māte nekā nestāstīja?

— Stāstīja gan, — Aļonka vienaldzīgi atteica un devās uz mājām; vakarā, kad brāļi aizmiga, pakļāvusies kaut kādam pēkšņam skumju un apjukuma uzbangojumam, Aļonka izstāstīja mātei gan par Aļošu Sokoļcevu, gan arī par to, kas viņai bijis ar Brjuhanovu; to padzirdusi, Jefrosiņja tikai parāva augšup uzacis un pavēra muti; lai nu ko, bet šito gan viņa nebija gaidījusi, tas bija pāri viņas saprašanai, un pie tā vēl vajadzēja pierast.

— Tu tikai padomā, cik augstu šī mērķē, kaut tevi nelabais, — viņai no izbrīna un neizpratnes paspruka, bet kaut kur dziļi iekšā pazibēja doma, ka viņas meita kļuvusi palaistuve un ka, pa godam rīkojoties, vajadzētu uz viņu sabļaut un pamēģināt pavazāt aiz matiem, un tā tas

arī notiktu (Jefrosiņjai rokas jau kņudēt kņudēja), ja nebūtu šitā pārsteiguma — viņas Aļonka sapinusies ar pašu Tihonu Ivanoviču Brjuhanovu —, un tas tā apstulbināja Jefrosiņju, ka viņa neuzdrošinājās pat sakliegt uz Aļonku; viņa nolēma, ka būs labāk, ja vēl pagaidīs un noklausīsies visu līdz galam, un jau drīz vien nelāgā doma Jefrosiņjas sirdī pierunās un tad pagaisa pavisam; vai gan meita vainojama, Jefrosiņja iedomāja, ja viņai patiešām nepalaimējās ar to pašu Aļošu, jauno un neprecēto puisi, un ej nu tagad iztiesā; šajā brīdi Jefrosiņja sāka saprast meitu tieši ar sirdi un kā sieviete un kā kura katra māte nobijās par meitu, un Aļonka šīs bailes pamanīja.

— Tu, mamm, nebaidies, — viņa atbildēja, un balsī skanēja kaut kāda savaldītas, nezināmas, piepeši uzvilnījušas laimes pārpilnība. — Nebaidies, nebaidies, mamm, mums ar viņu viss bija no laba prāta, — viņa aši nobēra, cenzdamās gan vairāk pārliecināt pati sevi, ka viss, ko viņa saka, ir īstens un nepieciešams. — Jutos tā, it kā nakts būtu acis aizmiglojusi, nu un tad es izniru no tās, no nakts, un pēkšņi apžilbu. Izrāvos svaigā gaisā un nekā ne redzēju, ne dzirdēju... Vai, māmiņ, man ir gan baigi, gan priecīgi ap sirdi! Viņš tagad no manis neatkāpsies, gribēs pierunāt, es pat nezinu, ko lai tālāk iesāku... — Un Aļonka, asaru nenovaldījusi, iespieda seju Jefrosiņjai klēpī.

— Ko tad nu! Ko tad nu! — Jefrosiņja nobijās vēl vairāk; sākumā viņa nobijās tāpat vien, aiz paraduma, lai iegūtu laiku un apdomātos, bet tad jau nobijās pa īstam. Ar tādu lielu cilvēku kā Tihons Ivanovičs Brjuhanovs nevar aplam ākstīties, var tā atkosties, ka pieminēs līdz kapa malai. Un tomēr dulburīgs meitietis izaudzis, laikam tēvā atsitusies; Jefrosiņjas doma aizlocījās kaut kur sāņus un sāka steigties. Viņas praktiskais, kaut ari drusku pagausais prāts tūdaļ izplāja iztēlei visus labumus un izdevības, kas nāks, ja Aļonka kļūs par Brjuhanova sievu, un tas, ka viņš ir uz pusi vecāks, par ko viņa iedomājās tūlīt pēc Aļonkas atzīšanās, atvirzījās pavisam sāņus, tad ta liela muiža, viņa nosprieda, sevi mierinādama un visu attaisnodama ar senseno sakāmo, ka labāk zem veca vīra bārdas nekā zem jauna pātagas, vai tad maz kā dzīvē kuroreiz sagadās.

Kādu brīdi Jefrosiņjai uznāca kauns par savām savtīgajām domām, un viņa pēc tā paša zemnieku mūžsenā

viltīgā paraduma vilkt grūta jautājuma risināšanu pēc iespējas garumā savā nodabā metās pēc palīga pie dieva, izlūgdamās, lai tas ne|auj krist kārdinājumā, taču izdevīgums viņas acis bija tik liels un neapstrīdams, ka viņa neatrada par vajadzīgu slēpt savas domas no meitas un tūlīt sāka ari tās klāstīt, taču, zinādama, ka meita var iebilst, jau laikus pārgāja uz piktiem toņiem. Viņa pilnīgi nostājās Brjuhanova pusē, sāka runāt par brāļiem un to, ka viņi ir jāmāca, ka jāpalīdz viņiem nostāties uz kājām, pēc visa pārciestā viņai pašai spēku jau aptrūcis, bet, vai tēvs pārnāks no kara vai nepārnāks, to neviens nezina. Ar nemaldīgu nojautu Jefrosiņja atrada tieši vājāko vietu un vairs nenovirzījās no tās, virknēdama apsvērumu pie apsvēruma; sākumā Aļonka, mātē klausīdamās, smīnēja, taču, tūlīt pat sapratusi, ka māte runā nopietni un ka viņas vārdos ir sava, ciešanās izauklēta patiesība, kaut kur dvēseles dziļumos apjuka. «Nē, kāda var būt runa par izdevīgumu,» Aļonka pati sev teica, «kāpēc man tas jādara? Es tagad gribu brīvi uzelpot, padzīvot pati sev, un nevajag man nekādu nastu. Brāļi uzaugs, bet man otra mūža vairs nebūs, man arī šis pats jau ir karā sakropļots, kāpēc tad man pašai tas būtu jākropļo līdz galam?»

Aļonka pienāca pie mātes, apskāva viņas plecus, un, sajūtot, cik ļoti šie pleci novājējuši, viņai uzmācās tāds žēlums, ka labu bridi viņa nespēja pateikt ne vārda.

— Nezinu, māmiņ, nezinu, man bail, ļoti bail, — Aļonka beidzot izdabūja, un viņas sejā ieplaiksnījās kluss, brīžiem pagaistošs srnaids, it kā viņa censtos uzmundrināt sevi, lai izšķirtos par grūto lēmumu. — Protams... es atgriezīšos pie viņa, ko es bez viņa iesākšu, taču padomā pati — kas es viņam par sievu? Prasta kolhozniece, bābietis, turklāt es pati nesaprotu ... es samulstu viņam blakus, jūtos kā tāds vagulitis vai mušiņa. Nē, es nekā nezinu! — viņa pūlējās sevi pārliecināt, bet balss aiz kaut kādas apslēptas laimes skanēja dzidri, un Jefrosiņja šo laimi tūlīt saprata un pieņēma.

— Ko tur nu daudz zināt, meitiņ, •— viņa ar maigām skumjām noteica. — Tas pienāk negaidīti, visu laiku rāms un mierīgs un pēkšņi kā pērkons no skaidrām debesīm.

Māte nekā vairāk nepateica, un Aļonka, brīdi klusējusi, izgāja no zemnīcas un saviļņota ilgi klausījās zemes klusajā iemigšanā. Viņā auga augumā maigums pret uznākušās nakts īso mieru; augstās debesis virs viņas šķērsoja saplosīti mākoņi, un Aļonka skatījās un skatījās ar

sajūsmas, prieka un ciešanu asarām acīs, aizmirsusi par karu, par asinīm un nāvi, par sevi un Brjuhanovu, un saprata tikai vienu: bija tik patīkami stāvēt nakts vientulībā zem mierīgajām, klusajām debesīm, kuras piepildīja rāma un apslēpta dzīvība, bija labi justies uz zemes un dzirdēt un saprast tās mierīgo kustību, bija jauki būt dzīvai un nemaz nezināt, kas ar tevi notiks pēc gada, dienas vai pat rīt,

Aļonka atgriezās zemnīcā; Jefrosiņja, sarunas satraukta, dzirdēja, kā viņa pagrozījās savā guļvietā un apklusa. «Paldies dievam, paldies dievam,» Jefrosiņja pati sev teica, nojauzdama, ka meita jau aizmigusi. «Būs nomierinājusies, nabadzīte,,. Kāpēc viņu piemeklējusi tada nediena, taisni negals ...»

Kaut kāds neparasts nemiers neļāva Jefrosiņjai aizmigt, viņa grozījās no vieniem sāniem uz otriem,’nogūlās uz muguras, uzlikusi uz krūtīm smagās rokas, kas sāpēja, droši vien uz laika maiņu. Zemnīcā gaiss bija silts un mikls, kāds no dēliem reizēm iekrācās. «Jegorka nelabi apgūlies,» Jefrosiņja uzminēja, piecēlās un pagrieza dēlu uz otriem sāniem. Zemnīcas segumā un aiz sienām kaut kas čabinājās, skraidīja un pīkstēja, tur siltumā bija iemitinājušās peles, un to no cilvēku acīm apslēptā dzīve nomierināja Jefrosiņju; viņa apģērbās, uzvilka zābakus un aizgāja aplūkot telīti; spalgi spodrām un jautrām zvaigznēm piesētā debess un pilnais mēness, kas bija iekāries pašā vidū, tikai padarīja klusumu vēl dziļāku, un tas sākumā pārsteidza Jefrosiņju. Pieklusināta, maiga gaisma pārpludināja zemi no pamales līdz pamalei, no kailajām ābelēm krita izplūdušas, rēgainas ēnas, varēja saredzēt katru zariņa liekumu, katru zemes cinguli; aizmirsusi par telīti, Jefrosiņja stāvēja ka pamirusi, un kaut kas neapjausts un varens satvēra viņu un aizžņaudza elpu, viņa juta, kā acis saplūst karstums un sirds stājas. «Kas tad nu man, vecajai muļķei, lēcies?» viņa izbīli nočukstēja, viņai sāka likties, ka nav vairs nekādas Jefrosiņjas un visu pasauli pārplūdinājuši balti pali; gainīdamās no uznākušā sastinguma un biedējošās sajūtas, ka viss, kas apkārtnē redzams, ir tikai viņa pati, Jefrosiņja iedomāja Aļonku, dēlus, karu, mirušo vīramāti, Jefrosiņjai pat parēgojās viņas balss, kas atskanēja no zemnīcas, viņa skaidri sadzirdēja, kā vecā Avdotja uzstājīgi un dusmīgi aicināja viņu. Jefrosiņja atrada sevī tik daudz spēka., lai neatskatītos, šādos gadiju-

rnos to nedrīkstēja darīt, citādi var ļauni beigties. «Frosja! Frosja!» attālinādamās atkal noskanēja dobja balss, tā noskanēja dziļi viņā pašā, taču aprima un apklusa kaut kur ārpus viņas, zemē, kas pletās visapkārt, mēnesnīcas jūrā, sapinās trauslajos, dīvaini izliektajos ābeļu zaros. «Frosja! Frosja!» Dobjiem, spēcīgiem sitieniem pulsēja asinis, taču viņa nedrīkstēja atskatīties, viņai aiz muguras bija paslēpies viss viņas mūža grūtums; uzveikdama stingumu, Jefrosiņja piegāja pie kūtiņas durvīm. Telīte mie-rīgi gremoja, un Jefrosiņja nopriecājās un pataustīja smago priekškaramo atslēgu. «Paldies dievam, paldies dievam,» viņa nomierinādamās steidzīgi čukstēja; šī diena, par spīti visām bailēm un pārdomām, bija jauka, un arī telīte, silta un apmiegojusies, ir tepat blakus. Jefrosiņja pavisam skaidri atcerējās, kā viņa to nopirka Gluhovas tirgū no sīka vecīša ar rnazām, gudrām acīm un kā viņu darījumu tik tikko neizjauca kāda sieviete, kas solīja trīssimt rubļu vairāk, paldies vecītim saimniekam, laikam taču pamanīja viņas skumīgās acis un ar otru pircēju nekādās runās neielaidās. Un kā viņa veda savu telīti cauri Gustiščiem! Laukā izskrēja kā veci, tā jauni, gluži kā uz lieliem svētkiem, un telīte, kaut arī mēms lopiņš, tomēr ar savu saprašanu. Visu laiku bija ar vilkšanu jāvelk, un nu pēkšņi sāka iet kā pa diedziņu, nagiem klik-stinādama, pat centās saimniecei priekšā aizsteigties.

Jefrosiņja izgāja cauri dārzam uz bijušo mājvietu un apstājās pie maza uzkalniņa, uz kura no vienas vietas rēgojās sausie balandu stubļi. Te agrāk atradās krāsns. Jefrosiņja savilka ciešāk no vācu Šineļa pašūto jaku un ilgi stāvēja nekustīga, gluži kā pārakmeņojusies; acīs plūda smaga gaisma, un pamazām viņai sāka likties, ka sastingušajā pasaulē notiek kaut kāda rosība; stāvēdama kā pamirusi, viņa sajuta Šo rosību sākumā ar sirdi, kaut kur tālu, iespējams, ka pašā savas dzīves aizsākumā, visapkārt strāvoja neciešami salta gaisma, pamazām uzsūkdama sevi arī viņu pašu. Agrāk, pirms šīs nakts, viņa bailīgi meta līkumu ap krāsmatām un pat dienā centās bez vajadzības te lieki nerādīties, bet nu kāds nezināms spēks piecēla viņu nakts vidū un atveda tieši uz šejieni, kur pelni un ogles sajaukušies kopā ar kauliem; šķiet, tūdaļ sakustēsies un piecelsies izkaltušās nezāles un viņi nāks Jefrosiņju tvarstīt; klau, jau dzirdami čuksti, un kļūst kokainas lūpas un sastingst lūgsnas vārdi. Ašāk atpakaļ pie bērniem, patverties viņu aizsegā, viņa

toreiz nevis cilvēkus, bet ienaidniekus ap uguni sadedzināja, un nepļautajās pļavās šogad sen sabirzuši vējmietiņi — sieviešu glābējzāle. Bet no kā vir,iai jābaidās? Nekā taču nav, tas viss parēgojās, vainīga Aļonka, kas ar saviem nostāstiem viņu tā satrauca. Nezāļu brikšņi saauguši, zeme klusē, bet mēness — šito spožumu! Bet lai jau, droši vien būs agras salnas; un būtu grēks viņai par likteni gausties, trīs bērni sanākuši vienkop zem viena jumta, uz pavasara pusi Drostalai atskries teliņš, kā jau no pirmpienes, daudz piena nav ko gaidīt, bet tomēr savs atbalsts; gadās taču ari, ka jau pirmajā gadā savus desmit litrus var izslaukt.

Jefrosiņja juta, kā viņā pamazām briest drošība; tā vien likās, ka spēks plūst no tiem pašiem nokaltušajiem nezāļu stublājiem; mēness debesjumā bija pakāpies tālāk un Jefrosiņjas slaidā auguma ēna kļuvusi vēl lielāka, paplūdusi, uz zemes tās aprises vairs nebija skaidri sazīmējamas.

SATURS

Pirmā grāmata.

NO ĀDAMA CELMA 3 Pirmā da]a 3 Otrā daļa 185

Otrā grāmata. NENOLIEDZ 353 Trešā daļa 353 Ceturtā dala 561

BĒRZU DZIESMA 713

Проскурин Петр Лукич СУДЫ* Л Ром'-Iff

Рига «Лиесмаэ 1983 На латышском язь'ко Перевел с русского Хуго Рукшано Художник Дайнис Брейкшв

И Б № 3934 Pjotrs Proskurins LIKTENIS

Redaktores E. Spriņģe un 1 Bērzkalne Mākslinieciskais redaktors J. Petraškevičs.

Tehniskā redaktore A. Balode.

Korektore V. Duka. Nodota salikšanai 21.12.82. Parakstīta

iespiešanai 26.05.83. Formāts 84X108/32.

Tipogrāfijas papīrs № 1. Literatūras gar* nitūra. Augstspiedums. 43,68 uzsk. iespiedi.; 43,79 uzsk. krāsu nov. 51,52 izdevn. 1. Me* tiens 30 000 eks. Pasūt. JVņ 2054-5. Cena 3 rb|. 40 кар. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. JVa 6/ 31318/Dt-10. Iespiesta Latvijas PSR Valsts

izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā

«Cīņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

Pr 845 Liktenis: Romāns / No kr. vai. tulk. H. Ruk-šāns. — R.: Liesma, 1983. — 829 Ipp.

Proskurins P.

1

— Liktenis

2

— Liktenis

3

4

5

6

7

8

Mualims — mācīts vīrs, arī skolotājs (tulk.).

9

10

11

12

13

14

15

16

17

Здравствуйте (krievu vai) — tiešā nozīmē: esiet sveiki un veseli. (Tulk,)

Content

Proskurins Pjotrs Liktenis

PIRMĀ GRĀMATA. NO ĀDAMA CELMA

OTRA GRAMATA. NENOLIEDZ

BĒRZU DZIESMA

SATURS

1