Katajevs Valentīns

Māj selgā bura vientulīga

Valentīns Katajevs. Māj selgā bura vientulīga

I

I ATVADĪŠANĀS

Ap pieciem rītā fermas pagalmā atskanēja taures signāls.

Šī skaņa, asa un griezīga, it kā tūkstoš šķiedrās saplosīta, aizviļņoja pār aprikozu dārzu, izlidoja plašajā stepē — uz jūru un, pamazām gaistot, vēl ilgi un skumji atbalsojās piekrastes kraujās.

Tas bija pirmais signāls diližansa atiešanai.

Viss bija galā. Bēdīgā atvadu stunda klāt.

īsteni sakot, nebija gan no kā atvadīties. Nedaudzie vasarnieki, notikumu satraukti, bija sākuši jau izklīst vasaras vidū.

Fermā nu bija palikusi vairs tikai Odesas skolotāja Bačeja ģimene — tēvs ar diviem puisēniem, vienu trīsarpus, otru astoņarpus gadu vecumā. Vecākajam bija Petja vārdā, jaunākajam — Pavļiks. Bet arī viņi šodien atstās vasarnīcu.

Šis taures signāls bija domāts viņiem, tāpat staltie rikšotāji meļņi, ko izveda no steliņģiem.

Petja pamodās jau ilgi pirms signālā. Viņš šajā naktī

bija gulējis nemierīgi. To uzmodināja putnu balsis. Viņš saģērbās un izgāja ārā.

Dārzs, stepe, pagalms — viss vēl bija vēsas ēnas klāts. Saule cēlās virs jūras, bet augstā piekraste vēl aizsedza to.

Petja bija tērpies savā pilsētnieka svētdienas kārtā, no kuras pa vasaru jau krietni bija izaudzis: zila vilnas matrožblūzīte ar baltām uzšuvēm, īsas bikšeles, garas Skotijas vilnas zeķes, pogājami puszābaki un apaļa salmenīca ar platām malām.

No aukstuma drebinādamies, Petja lēnām apstaigāja fermu un atvadījās no visām vietām un vietiņām, kur tik jauki bija pavadīta vasara.

Visu vasaru Petja bija skraidījis gandrīz kails. Viņš bija iededzis kā indiānis, pieradis staigāt basām kājām pa aso stepes zāli un peldēties trīsreiz dienā. Krastā viņš aizvien no galvas līdz kājām notriepās ar rūsgano jūras mālu, sazīmēja uz krūtīm visādus raibumus, tādēļ tiešām dažreiz līdzinājās īstam indiānim, sevišķi tad, ja vēl sasprauda cekulā apbrīnojami skaisto un gluži pasakaino putnu zilganās spalvas, to putnu, kuri vija savas ligzdas piekrastes kraujās. Un tagad pēc visas šās vaļas, pēc visas šās brīvās dzīves staigāt šaurā vilnas matrožblūzē, asās zeķēs, neērtos zābakos, galvā lielu, platu salmenīcu ar gumijas auklu, kas berž ausis un aizžņaudz kaklu!…

Petja norava salmenīcu un atmeta uz pleciem. Tagad tā mētājās aiz muguras kā grozs.

Divas resnas pīles, ar nicināšanu palūkojušās uz zēnu svešādajā tērpā, jautri pļāpādamas, aizgorījās garām un ienira caurumā zem sētas.

Vai nu tā bija izlikšanās, vai arī tās tiešām nepazina vairs zēnu, bet Petjam pēkšņi kļuva tik skumji un smagi ap sirdi, ka viņš bija gatavs vai raudāt.

Viņš sajutās gluži svešs te šajā agrā rīta aukstajā tukšumā. Pat bedre stūrī pie sakņu dārza — brīnišķīgā, dziļā bedre, kur tik jauki un noslēpumaini bija ugunskura pelnos cept kartupeļus, — pat tā šķita kļuvusi dīvaina un sveša.

Saule kāpa arvien augstāk.

'Pagalms un dārzs gan vēl bija ēnā, bet pirmie stari jau spilgti un salti zeltīja rožainos, dzeltenos un zil-ganos ķirbjus, kas bija izlikti uz sargu māla būdas niedru jumta.

Samiegojusies virēja, tērpusies pašaustos, rūtainos lindrakos, melniem un sarkaniem krustiņiem izšūtā linu kreklā un sapinkātajos matos iespraustu dzelzs suku, dauzīdama pret slieksni, kratīja no patvāra vakarējās ogles.

Petja bridi stāvēja virējas priekšā, vērodams, kā lēkā stikla krelles uz viņas vecā, krunkainā kakla.

— -Aizbraucat? — vienaldzīgi jautāja virēja.

— Aizbraucam, — atbildēja zēns, un viņa balss iedrebējās.

— Laimīgu ceļu!

Viņa devās pie ūdensvedamās mucas, aptina ap roku rūtaino lindraku apakšmalu un izsita tapu.

Spēcīga ūdens strūkla izšļācās lokā pret zemi. Visapkārt aizripoja apaļi, dzirkstoši pilieni, apveldamies ar pelēku putekļu kārtu.

Virēja nolika patvāri zem strūklas. Tas iedunējās, svaigam ūdenim smagi ieplūstot.

Nē, tiešām nekur nebija līdzjūtības!

Kroketa laukumā, pļaviņā, lapenē — visur tas pats ne-. draudzīgais klusums, tā pati vientulība.

Bet cik gan jautri un priecīgi šeit bija vēl pavisam nesen! Cik jauku meiteņu un nebēdņu puiku! Cik nerātnu niķu, sadursmju, rotaļu, kautiņu, ķildu, izlīgumu, apkampienu un draudzību!

Kādus lepnus svētkus vasarniekiem bija sarīkojis fermas saimnieks Rūdolfs Karlovičs savas laulātās draudzenes Luizes Francevnas dzimšanas dienā!

Šīs svinības Petja nekad nespēs aizmirst.

No rīta zem aprikozēm bija klāts milzu galds, rotāts

ar lauku ziediem. Pašā vidū gulēja saldais kliņģeris krietna velosipeda lielumā.

Trīsdesmit piecas sveces dega, saspraustas smalkajā, ar pūdercukuru bagātīgi pārkaisītajā cepumā; tās apzīmēja gavilnieces gadu skaitu.

Visi vasarnieki bija aicināti uz rīta tēju zem aprikozēm.

Tik svinīgi sāktā diena ne mazāk svinīgi turpinājās un vakarā noslēdzās ar masku balli bērniem, ar muziķu un uguņošanu.

Visi bērni ietērpās jau laikus pašūtos masku kostimos. Meitenes pārvērtās fejās un čigānietēs, zēni — indiāņos un laupītājos, Ķīnas mandarinos, matrožos. Visiem bija krāšņi, spilgti un daudzkrāsaini kokvilnas auduma vai papīra tērpi.

Šalkoja plānais svārciņu un apmetņu papīrs, šūpojās garos stiepļu kālos mākslīgās rozes, žilbinot plīvoja tam-burinu zīda lentas.

T3Ču vislepnākais tērps — nu protams! — bija Petjam. Tēvs pašrocīgi to divas dienas bija darinājis, ik brīdi zaudēdams savu degunkniebi. Būdams tuvredzīgs, viņš tādās reizēs apgāza līmes podiņu un rūca bārdā briesmīgus lāstus, domātus «šās nejēdzības» rīkotājiem, un vispār visādos veidos izteica savu nicināšanu «šai muļķīgajai iedomai». ,

Bet, protams, viņš tikai izlikās. Viņš vienkārši baidījās, ka maska neizdosies un viņš paliks kaunā. Kā gan viņš centās un pūlējās! Bet tad arī izdevās kostims — lai saka ko sacīdami — nu, ievērojams!

Tās bija īstas viduslaiku bruņas, salīmētas no zelta un sudraba papīra, kas uzvilkts virs stiepļu pamata. Bruņu cepure, ko greznoja varens, sārts pušķis, izskatījās gluži kā kādam Valtera Skota bruņiniekam. Pat sejas sega bija paceļama un nolaižama.

Viss tas izskatījās tik jauki, ka Petju nolika tūliņ otrā pāri kopā ar Zoju — visskaistāko vasarnīcas meiteni, tērptu labās fejas rožainā maskā.

Saķērušies rokās, viņi apstaigāja dārzu, kur visgarām kokos bija sakarināti Ķīnas lukturīši. Neiedomājami spilgti dārza noslēpumainajā tumsā pēkšņi gan šur, gan tur uzziedēja za]u un sarkanu uguņu apliesmoti koki un krūmi. Lapenē zem stikla kupoliem degošo sveču gaismā mielojās pie vakariņu galda pieaugušie. Tauriņi no visām malām lidoja uz uguni, apsvila un krita uz galdauta.

Četras raķetes šņākdamas izlīda no dūmu mutuļiem un it kā negribot rāpās gaisā.

Bet kaut kur pasaulē vēl bija arī mēness. Un to Petja un Zoja noskaidroja tikai tad, kad viņi abi atradās pašā dārza dziļumā. Cauri lapotnei lija tik sidrabaina un burvīga mēness gaisma, ka pat meitenes acis atvizmoja spožā zilgumā, un tāds pats zilgums vizēja tumšajā ūdens līmenī — baļļā zem vecās aprikozes, kur peldēja nezināma īpašnieka pamesta spēļu laiviņa.

Un te nu zēns un meitene, pašiem par lielu pārsteigumu un pilnīgi negaidot, saskūpstījās, bet saskūpstījušies — tik ļoti samulsa, ka, pārspīlēti skaļi kliegdami, metās skriet, kurp kājas nesa, līdz attapās otrā pagalmā. Tur priecājās kalpu ļaudis, kas bija atnākuši apsveikt saimnieci.

No ļaužu virtuves bija iznests pagalmā liels priežu galds un uz tā uzlikta muciņa alus, divi stopi valsts degvīna, ceptu zivju bļoda un kviešu plācenis. Piedzērušā virēja, ģērbusies jaunā kokvilnas blūzē ar uzšuvēm, dusmīgi sniedza līksmojošiem kalpiem zivju gabalus un pildīja krūzes. Harmonists atpogātiem svārkiem un ieplestiem ceļiem šūpojās krēslā, spaidīdams aizsmakušo harmoniku basu klaviaturu.

Divi šmaugi puiši vienaldzīgām sejām, viens otru ap vidu apķēruši, papēžus grozīdami, dejoja polku. Dažas kalpu meitas jaunos, vēl nemazgātos lakatos, ar tomātu sulu ieziestiem vaigiem, kas tika darīts, lai izskatītos košākas un ādu padarītu maigaku, stāvēja apskāvušās, savos šaurajos kazādas zābaciņos mīņādamās.

Rūdolfs Karlovičs un Luize Francevna kāpās atpakaļ, vairīdamies no kāda kalpa, kas tiem uzmācās.

Kalps bija galīgi apdzēries. Daži viri to turēja aiz rokām. Viņš pūlējās atbrīvoties. Slapjums tecēja viņam no deguna un pilēja uz jaunā svētdienas krekla, kas bija no augšas līdz apakšai pārplēsts. Viņš lādējās briesmīgiem vārdiem.

Raudādams un aizrīdamies naida pilnās, gandrīz ārprātīgās elsās viņš, griezdams zobus, kā pa sapņiem kliedza:

— Trīs rubļus piecdesmit kapeikas par diviem katorgas mēnešiem! … Ak tu nelieša purns! Laidiet mani tuvāk pie šā neģēļa! Esiet cilvēki, laidiet mani, es viņam garu izlaidīšu! Dodiet man uguni, laidiet mani pie salmu kaudzes ātrāk! Es viņam tādu balli sarīkošu! . .. Ek, nav tev gadījies Griškas Kotovska nagos krist, odze tāds!

Viņa izvalbītajās acīs mirdzēja mēness gaisma.

— Nu, nu, nu, — saimnieks atkāpdamies ņurdēja. — Tu pielūko, Gavrila, neizgāzies man te tik daudz, citādi, zini, par tādām runām tevi pie reizes arī var pakārt!

— Se ņem! Pakar! — aizelsdamies kliedza kalps.

— Kar augšā, ko tu vēl gaidi? Se sūc manas asinis, sūc!

Tas bija tik drausmīgi, tik nesaprotami, bet galvenais — tik ļoti nesaskanēja ar visiem šo svētku brīnišķīgajiem jaukumiem, ka bērni tūdaļ metās atpakaļ, saukdami, ka Gavrila grib nosist Rudolfu Karloviču un pielaist uguni fermai.

Grūti iedomāties, kāds uztraukums sacēlās vasarnīcā.

Vecāki steidzīgi vāca bērnus istabās. Visur noslēdza logus un durvis kā pirms negaisa. Zemstes priekšnieks Cuv-jakovs, kas bija ieradies uz dažām dienām pasērst pie ģimenes, gāja pār kroketa laukumu, izspārdīdams uz visām pusēm lociņus, bumbas un veserus, kas gadījās viņam zem kājām.

Paceltās rokās viņš nesa divstobreni.

Velti Rūdolfs Karlovičs lūdza savus īrniekus apmierināties. Velti centās pārliecināt, ka nekādas briesmas ne« draudot, jo Gavrila esot sasiets un ietupināts pagrabā un jau rīt viņam atbraukšot pakaļ uradņiks.

Kādreiz naktī tālu pār stepi pacēlās sarkana atblāzma. Rītā paklīda valodas, ka nodegusi kaimiņu ferma. Runāja, ka tai uguni pielaiduši kalpi.

Atbraucēji no Odesas stāstīja, ka pilsētā nekārtības. Klīda baumas, ka ostā degot estakade.

Pēc svinību nakts mazā gaismiņā atbrauca uradņiks. Viņš aizveda Gavrilu. Petja caur rīta miegu pat dzirdēja uradņika trijjūga zvārguļu skaņas.

Vasarnieki sāka aizbraukt.

Drīz ferma jau bija gluži tukša.

Petja pastāvēja pie iemīļotās ūdensbaļļas zem vecās aprikozes un paplikšķināja ar stibiņu pa ūdeni. Nē! Tā vairs nebija tā baļļa, nebija tas ūdens, pat vecā aprikoze vairs nebija tā.

Viss, viss apkārt bija kļuvis svešs, viss zaudējis savu pievilcību, viss lūkojās uz Petju it kā no tālas pagātnes.

Vai patiešām arī jūra pēdējp reizi uzņems Petju tikpat vēsi un vienaldzīgi?

Petja skrēja uz krauju.

II JŪRA

Pazemā saule vēl žilbināja acis. Jura lejā visā plašumā dega kā magnijs. Stepe izbeidzās pēkšņi.

Sudrabotie meža olivkoki, kūpošā gaisa apvirmoti, drebēja virs bezdibeņa.

Stāva taka līču loču vijās lejup. Petja bija radis pa šo taku skriet basām kājām. Zābaki zēnu traucēja. Pazoles slīdēja. Kājas skrēja lejup pašas. Nebija iespējams tās apturēt.

Līdz pirmajam līkumam zēns vēl kā nekā cīnījās pret zemes pievilkšanas lielo spēku. Viņš izriesa papēžus un tvarstīja pār taku nokārušās sauso sakņu vītnes. Bet tās bija sapuvušas un trūka. No kāju apakšas bira lejup sausie māli. Zēnu ietina putekļu mākulis, smalks un brūns kā kakao pulveris.

Putekļi līda degunā, kniesa kaklā. Petjam tas apnika. Ē, lai notiek kas notikdams!

Viņš iekliedzās pilnu krūti, izpleta rokas un pa galvu pa kaklu metās lejup.

Vēja piepūstā salmenīca kūļājās aiz muguras. Platā matrožblūzes apkakle plīvoja. Zeķēs ieķērās dadži… Veikdams baigus lēcienus pa dabisko kāpņu milzīgajiem pakāpieniem, zēns pēkšņi pilnā skrējienā izlidoja sausajā un aukstajā, saules vēl nesasildītajā liedaga smiltī. Sī smilts bija apbrīnojami balta un smalka. Dziļi irdena un mīksta, ta no vienas vietas bija izraibināta ar vakarējo pēdu izplūdušām un bezveida bedrītēm un atgādināja vislabākās šķirnes mannu.

Lēzeni un gandrīz nemanāmi smilšainais slīpums pārgāja ūdenī. Un pat malējā josla, ko ik brīdi laizīja platās un sniegbaltās putu mēles, bija mikla, mēļa un gluda, cieta un solim viegla.

Brīnišķīgākais liedags pasaulē, kurš stiepās augstās kraujas pakājē ap simt verstu garumā — no Karolines Bugaza līdz Donavas grīvai, toreizējai Rumanijas robežai, šai agrajā rīta stundā šķita kā izmiris un gluži neapdzīvots.

Vientulības sajūta par jaunu sagrāba zēnu. Bet tagad tā bija pavisam īpatna, lepna un drosmīga vientulība, Robinsona vientulība uz neapdzīvotas salas.

Petja vispirms sāka pētīt pēdas. Viņam bija rūdīta un piedzīvojuša dēku meklētāja skats.

Zēns visapkārt sev redzēja pēdas. Viņš tās lasīja kā Main-Ridu.

Tumšais plankums klints sienā un kraujas pakājē izmētātās pelēkās ogles liecināja, ka naktī krastam piestājusi iezemiešu laiva, tie izkāpuši malā un uz ugunskura vārījuši ēdienu. Kaiju starveida pēdas liecināja par rāmu jūru un sīko zivteļu bariem krasta tuvumā.

Iegarens aizbāznis ar &gt;franču firmas zīmi un izbalējusi citrona šķēlīte, kas skalojās malā, pauda stāstu par to, ka dažas dienas atpakaļ selgā garām gājis ārzemju tvaikonis.

Tikmēr saule jau bija pacēlusies augstak virs apvāršņa. Tagad vairs nemirdzēja viss jūras klajums, bet tikai divas vietas: garā svītra virs paša horizonta un daži desmiti spilgtu zvaigznīšu, kas pārmaiņus dzirkstīja viļņa spogulī, kad tas viegli, kā glāstot skāva krasta smilti.

Visā pārējā savā milzu plašumā jūra izstaroja tik maigu, tik skumīgu rāmas augusta dienas zilgmi, ka negribot bija jāatceras:

Māj selgā bura vientulīga Un zilā miglas tālē gaist…—

kaut gan nebija redzama ne kāda bura, ne migla zilajā tālē virs jūras.

Petja sajūsmināts lūkojās jf|rā.

Lai cik jūrā lūkojies, tā nekad neapnīk. Tā vienmēr jauna, vienmēr citāda, neredzēta.

Jūra mainās turpat acu priekšā, mainās katru stundu.

Te tā rāma, gaišzila, dažviet it kā ar baltiem bezvēja joslu celiņiem klāta. Te tā spilgti zila, liesmo, mirdz. Te jau tā spēlējas ar maziem, mīkstiem vilnīšiem. Un, lūk, pēkšņi uzpūš svaigi vēji un vienā mirklī jūra kļūst tumši zila un villaina, it kā to glaudītu pret spalvu.

Tad atšalc vētra un jūra vēršas barga un draudīga. Brāzmaini aukas cirtieni dzen augstus viļņu vālus. Svina pelēkā debesī kliegdamas lido kaijas. Sabangotie ūdeņi valsta un sviež pret krastu beigta delfina melno un spīdīgo ķermeni. Apvāršņa tumšais zaļums paceļas kā robaina siena virs brūnganajām milzīgo ūdens kalnu šķautnēm. Plīstošo viļņu malachitzaļganie vāli, spilgtām un mainīgām putu bārksVm izrakstīti, ar lielgabalu grāvieniem līdzīgu troksni šķeļas pret krastu. Kā tūkstoš gongu dimdoņa skan atbalss dunošajā gaisā. Varenie šļācieni sašķīst smalkos pilienu putekļos un kā smalks miglas plīvurs paceļas visā milzīgās un negaisa sadrebinātās kraujas augstumā.

Un tomēr jūra visvairāk valdzināja ar kādu noslēpumu, ko tā arvien glabā savos plašumos.

Vai nebija noslēpums tā fosforiscējošā gaisma, kad tumšā jūlija naktī melnajā un siltajā dzelmē iemērktā roka pēkšņi sāk spīdēt kā ar zilganām dzirkstelēm aplipuši? Un neredzamo kuģu slīdošie uguņi vai nezināmas bākas tālie un bālganie zibšņi? Un sīko smilšu graudiņu cilvēka prātam neaptveramais skaits?

Un beidzot, vai baiga noslēpuma apvīts nebija ari dumpīgā bruņu kuģa siluets, kas kādudien bija redzams tālu jurā?

Priekš tā ierašanās bija izcēlies ugunsgrēks Odesas ostā. Atblāzma bija redzama četrdesmit verstu tālumā. Tūdaļ paklīda baumas, ka degot estakade.

Vēlāk izskanēja vārds «Potjomkins».

Vairākas reizes, noslēpumains un vientulīgs, dumpīgais bruņu kuģis parādījās pie apvāršņa Besarabijas krastu tuvumā.

Kalpi pameta darbu fermās un, iznākuši uz kraujas, pūlējās saskatīt tālumā dūmus. Dažreiz tiem šķita, ka redz «viņu». Tad tie norāva cepures un kreklus un, aizrautīgi mādami, sūtīja sveicienus insurgentiem.

Bet Petja, lai kā pūlējās, lai cik šauri samiedza acis, vaļsirdīgi atzīstoties, nekā nevarēja saskatīt jūras klajumā.

Tikai vienreiz, kad tam laimējās no kāda zēna uz brītiņu izlūgties tālskati, viņš saskatīja gaišzaļo bruņu kuģa siluetu ar trim dūmeņiem un sarkanu karodziņu mastā.

Kuģis straujā gaitā virzījās" uz rietumiem, uz Ruma-nijas pusi.

Bet otrā dienā apvārsrļ# pēkšņi aizklāja zema, draudīga dūmu grīste. Tur visa Melnās jūras eskadra dzinās «Po-tjomkinam» pa pēdām.

Zvejnieki, kas bija atīrušies savās lielajās, melnajās laivās no Donavas grīvas, stāstīja, ka «Potjomkins» iegājis Konstancā, kur bijis spiests padoties Rumanijas valdībai. Komanda izkāpusi krastā, un tās locek|i izklīduši kur kurais. Pagāja vēl dažas satraukuma pilnas dienas.

Un, lūk, rīta ausmā pie apvāršņa atkal bija redzami ļumi.

Tur nāca atpakaļ no Konstancas uz Sevastopoli Melnās juras eskadra, velkot tauvā kā cilpā sagūstīto nemiernieku.

Tukšs, bez komandas, ar ūdens pielietām mašīnām, ar nolaistu' sacelšanās karogu, smagi nirdams asajos viļņos, «Potjomkins» lēni kustējās uz priekšu, cieša dūmu konvoja

* ielenkts. Ilgi tas gāja gar Besarabijas augstajiem krastiem, no kurienes to klusēdami ar skatieniem pavadīja fermu strādnieki, robežsardzes kareivji, zvejnieki, kalpu sievas… Lūkojās tik ilgi, līdz visa eskadra nozuda tālē.

Un jūra atkal kļuva maiga un rāma, it kā ar zilu eļļu pārlieta.

Bet pa stepes ceļiem drīz parādījās stražņiki-jātnieki, kas bija sūtīti uz Rumanijas pierobežu tvarstīt izbēgušos potjomkiniešus.

… Petja nolēma vēl pēdējo reizi steigā izpeldēties.

Un tikko zēns, krietni ieskrējies, ienira ūdenī un sāka peldēt uz sāna, šķeldams vēso vilni ar savu brūngano ple-ciņu, viņš jau bija aizmirsis visu pasauli.

Pārpeldējis piekrastes dziļumu, Petja sasniedza pirmo  sēkli. Ūdens te sniedzās tikai līdz ceļiem, un zēns sāka bradāt, pētīdams dzidrajā ūdenī skaidri saredzamo smilšaino dibenu.

Pavirši aplūkojot, varēja likties, ka tur nav nevienas dzīvas radības. Bet vajadzēja tikai ciešāk ieskatīties, lai redzētu, ka izvagotajā dibena smiltī kūsā dzīvība. Tur kustējās, gan iznirdami, gan ierakdamies smiltī, sīkie «vēži vientuļnieki» savos namiņos. Petja notvēra un izcēla virs ūdens vienu tādu namiņu un veikli izrāva no turienes vēžveida iemītnieku — molusku: pat mazas knaibles tam bija!

Meitenēm patika savērt šīs gliemežnīcas linu diegā, tad iznāca skaistas krelles. Bet tā nav vīru cienīga nodarbošanās!

Tad zēns ieraudzīja ūdenī meduzu un sāka dzīties tai pakaļ. Medūza it kā karājās ūdenī kā caurspīdīgs abažurs ar tikpat caurspīdīgiem taustekļu ķekariem. Šķita, ka tā karājās nekustīgi. Bet tā tikai šķita. Tās biezā jumola plānās un zilganās želatina malas elpoja un viļņoja kā izpletņa apmale. Taustekļi kustējās. Ieslīpi ta virzījās dziļumā, it kā nojaušot tuvās briesmas.

Taču Petja viņu panāca. Uzmanīgi, lai nepieskartos indīgajai apmalei, kas dzeldēja kā nātres, zēns ar abām rokām satvēra meduzu pie apaļā jumola un izcēla tās pasmago, bet nesaturīgo ķermeni no ūdens. Viņš spēcīgi izsvieda dzīvnieku krastā.

Zaudēdama lidojot atirušos taustekļus, medūza šļakstot ; nokrita miklajās smiltīs. Saule tūdaļ iededza tās spīdīgajā virsā sudraba zvaigznes.

Petja iekliedzās sajūsmā un, mezdamies no sēkļa dziļumā, atsāka savu mīļāko nodarbību — niršanu vaļējām acīm.

Kas tas bija par prieku!

Dziļumā zēna pārsteigumā atplesto acu priekšā atklājās dīvainā zemūdens pasaule. Caur dziļo ūdens kārtu kā caur palielināmo stiklu bija skaidri saskatāmi daudzkrāsainie oļi. Tie klāja dibenu kā bruģis.

Zemūdens augu stublāji šķita kā pasakains mežs, ko no augšas apgaismoja blāvi zaļā saules gaisma, bālgana kā mēnesnīca.

Starp saknēm, baigās knaibles izslējis, iesānis veikli rāpās liels, nosirmoji-s krabis. Uz savām augstajām zir-nckļa kājām viņš nesa uzpūsto muguras kārbu, molusku k;i|ķa kārpām noklātu.

Petja it nemaz no viņa nenobijās. Viņš labi zināja, kā jaapietas ar krabjiem. Tie droši jāaptver ar diviem pirktiem no virspuses. Tad krabis nekādi nevar iekniebt.

Bet krabis zēnu neinteresēja. Lai lien savu ceļu. Tad ta liels retums! Viss liedags bija nosēts ar viņu sakaltušajām knaiblēiit*'un sārtajām muguru čaulām.

Daudz interesantāki bija jūras zirdziņi.

Lūk, neliels to bariņš peld cauri ūdens augiem. Gludi, it kā virpoti purni un krūtis — tieši kā šacha zirdziņi, tikai ar asti, kas lepni uz augšu izliekta. Viņi, šie sīkie zemūdens puķi, peldēja stāvus — taisni Petjam virsū, savas plēvj-veida peldspuras izpletuši.

Redzams, viņi nepavisam nedomāja, ka tik agrā stundā uzdursies medniekam.

Puisēna sirds salēcās priekā. Viņa kolekcijā bija tikai viens jūras zirdziņš un tas pats tāds sačervelējies, maziņš un neglīts. Bet šie bija lieli un skaisti — visi kā viens!

Būtu neprāts palaist garām tādu retu izdevību.

Petja iznira virspusē, lai ievļilktu plaušās vairāk gaisa un ātrāk sāktu medības. Bet pēkšņi ieraudzīja augšā uz kraujas tēVu.

Tēvs māja ar salmenīcu un kaut, ^ sauca.

Kra^jžf bija tik augsta un sauciens tik skāņi atbalsojās klintīs, ka līdz Petjam atlidoja tikai stiepts:

— … tis-tis-tis-tis! .. .

Tomēr Petja gluži labi saprata šā «tis-tis-tis» nozīmi. Tas bija tulkojams šādi:

— Kur tu esi iekritis, palaidņa puika? Es tevi meklēju pa visu vasarnīcu! Diližanss gaida! Tu gribi, lai tevis dēļ mēs nokavējam kuģi? Tūliņ laukā no ūdens, nelieti!

Tēva balss atkal atmodināja Petja rūgto šķiršanās izjūtu, ar kādu viņš šorīt bija piecēlies. Un zēns atkliedza tik izmisīgi skaļā balsī, ka pašam ausīs sāka zvanīt:

— Tūliņ! Tūliņ eju!

Bet kraujā mēdījās atbalss:

— … ju-ju-ju! …

Petja ātri uzrāva apģērbu tieši uz slapja ķermeņa, kas, jāatzīstas, bija ļoti patīkami, un rāpās pa taku augšā.

III STEPĒ

Diližanss jau stāvēja uz ceļa vārtu priekšā. Vedējs, pakāpies uz riteņa, piesēja uz jumta sakrautās aizceļotāju vasarnieku saliekamas audekla gultas un apaļos, ar ziliem baklažaniem pildītos grozus, kurus, izmantojot izdevību, sūtīja no fermas uz Akermanu.

Mazais Pavļiks, ceļojuma gadījumam tērpts jaunā, zilā priekšautiņā un” cietinātajā pikē cepurītē, kas izskatījās kā želejas veidnite, piesardzīgi stāvēja pieklājīgā attālumā no zirgiem, vērīgi pētīdams visus aizjūga sīkumus.

Viņam bija liels brīnums, ka šis aizjūgs — īstu dzīvu zirgu aizjūgs — savā uzbūvē pavisam citāds nekā viņa skaistā papes zirdziņa Krēpainīša aizjūgs. (Krēpainītis nebija paņemts līdzi uz vasarnīcu, un tas tagad gaidīja savu saimnieku Odesā.)

Jādomā, pārdevis, pie kura Krēpainīti pirka, kaut ko būs sajaucis! Katrā' ziņā jāatceras: līdzko aizbrauks mājās, jālūdz tētis,’ lai tas kaut kā izgriež un piešuj Krē-painītim pie acīm tos ļoti skaistos, melnos vēdeklīšus, — nezin kā gan tos īsti sauc?

Atcerējies , tādā kārtā Krēpainīti, Pavļiks sajuta nemieru: kā gan nabaga zirdziņš tagad iztiek bez viņa, pieliekamajā pamests? Vai krustmāte dod viņam auzas un sienu? Vai peles nebūs nograuzušas viņam asti? Tiesa, no astes viņam gan nekas daudz nebija palicis pāri — divi trīs astri un tapešu nagliņa, tomēr…

Sajuzdams traku nepacietību, Pavļiks izbāza iesāņus mēles galiņu un skrēja uz dzīvojamās ēkas pusi, lai pasteidzinātu tēti un Petju. Lai cik lielu nemieru viņam sa-gadāja Krēpainīša liktenis, tomēr viņš ne mirkli neaizmirsa savu jauno ceļa somu, kas tam saitītē karājās pār plecu. Viņš to stingri turēja ar abām rociņām.

Bez šokolādes gabaliņa un pāris sāļiem «Kapitena» biskvitiem tur glabājās viņa visvērtīgākā manta: no Kinema kakao» skārda kārbiņas pagatavotā krājkase. Tajā glabājās nauda, ko Pavļiks krāja velosipeda pirkšanai. Naudas jau bija diezgan daudz: veselas trīsdesmit nstoņas vai trīsdesmit deviņas kapeikas.

Tētis un Petja, padzēruši svaigu pienu, piekožot pelēko kviešu maizi, jau nāca uz diližansu. ^

Petja piesardzīgi nesa padusē savus dārgumus: trauku ar juras adatām spirtā un tauriņu, vaboļu gliemežnīcu un krabju kolekcijas.

Visi trīs sirsnīgi atvadījās no saimniekiem, kas bija iznākuši līdz vārtiem pavadīt, sasēdāss diližansā un devās ceļā. Ceļš veda apkārt fermai. , '

Diližanss, aizmugurē piesietam spainim dārdot un grabot, pabrauca garām augļu dārziam, nogriezās gar lapeni, gar laidariem un putnu kūti. Beidzot tas sasniedza har-manu, to līdzeno un gludi nomīdīto laukumu, uz kura kuļ un vētī labību. Viduskrievijā šādu laukumu sauc par kulu,

bet Besarabijā par harmanu

Harmana salmu pasaule sākās tūlīt aiz ceļmalas vaļņa, uz kura auga biezi smilšērkšld, piebārstīti ar iegareniem dzeltenīgi sārtu odziņu pilieniem un klāti ar putēkļu kārtu.

Veco un šāgada salmu stirpas, liela.-, un augstas kā mājas, veidoja te veselu pilsētu^. Šeit bija īstas" ielas, šķērsielas un aklās ielas. Šur un tur zem saģulsnējušo un gandrīz jau melno ļoti veco salmu stirpu sienām spraucās augšā no blīvās, skārdam līdzīgās zemes jauni kviešu asni, brīnišķīgi tīri un koši kā smaragda sveču liesmiņas.

No lokomobiles dūmeņa kāpa gaisā biezi opala krāsas dūmu vāli. Bija dzirdama neredzamās kuļmašīnas kaucošā dunoņa. Nelielas sievas ar dakšām rokās kustējās jauno kviešu stirpas virsotnē, līdz ceļiem labībā iegrimušas.

Ar dakšām celto klēpju ēnas lidoja cauri pelavu mākonim, ko slīpie saules stari graizīja kustīgās strēlēs.

Pazibēja maisi, svari, atsvari.

Garām aizpeldēja tikko izkulto graudu milzīgais kalns, pārklāts ar brezentu.

Tad diližanss izbrauca klajā stepē.

Vārdu sakot, sākumā viss izskatījās tāpat kā iepriekšējos gados. Desmitiem verstu visapkārt tukšs un klajs lauks. Vientuļš kurgānsMēļo ziedu viļņojošie plankumi. Susliks savas alas priekšā. Virves gals uz ceļa, kas atgādina sabrauktu odzi…

Tad pēkšņi priekšā parādījās putekļu mākulis, un diližansam garām straujos rikšos aizjāja neliela jātnieku-stražņiku nodaļa

— Stāt! *

Diližanss apstājas.

Viens no jātniekiem pierikšoja pie diližansa.

īsā karabina stobrs lēkāja virs zaļā uzpleča ar numuru. Lēkaja noputējušā un uz vienu sānu ielauzītā formas naģene. Čīkstēji un asi oda ādas segli.

Zirga purna gals apstājās vaļējā loga augstumā. Lielie zobi grauza laužņu dzelzi. Zālaini zaļas putas pilēja no melnajām lūpām. No maigi iesārtajām nāsīm plūda karsta un apdvesa diližansā sēdētājus Kā'ar verdošiem garaiņiem.

Melnās lūpas stiepās pēc Petjas salmu cepures.

Kas brauc? — kaut kur no augšas atskanēja zaldāta balss.

— Vasarnieki uz kuģi brauc, — atbildēja vedējs nepazīstamā, pavisam smalkā un steidzīgā, itin kā padevīgā balsī. — Viņi uz Akermanu, bet tur sēdīsies kuģī un taisni uz Odesu projām. Viņi pie mums fermā visu vasaru dzī-

1 Kurgāns — senkapu kalniņš Tulk.

voja. No paša jūnija sākuma. Tagad brauc atpakaļ mājas…

— Nu, parādi!

Reizē ar pēdējiem vārdiem logā ielūkojās sārtens zaldāta vaigs ar dzeltenām ūsām un uzacīm, līdz saknēm noskūtu zodu un ovālu kokardi pie cepures zaļā aploka.

— Kas tādi būsiet?

— Vasarnieki, — smaidīdams atbildēja tēvs.

Zaldātam, redzams, nepatika šis smaids un pārāk brīvais vārds «vasarnieki», kas viņam šķita kā izsmiekls.

— Redzu, ka vasarnieki, — rupjā, neapmierinātā balsī viņš turpināja. — Liela lieta, ka vasarnieki! Bet — kas par vasarniekiem?

Tēvam apakšējais žoklis iedrebējās. Bārdiņa sāka lēkāt. Dusmās nobālējis, viņš drebošiem pirkstiem aizpogāja visas sava vasaras mēteļa pogas, sakārtoja degunkniebi un griezīgi smalkā balsī iekliedzās.

— Kā jūs iedrošināties runāt ar mani tādā tonī! Es esmu vidusskolas mācību spēks, kolēģijas padomnieks Bačejs, bet tie ir mani bērni — Pjotrs un Pāvels. Mēs dodamies uz Odesu.

Tēvam uz pieres parādījās sārti plankumi.

— Atvainojiet, jūsu labdzimtība!. — zaldāts mundri teica, baltās acis valbīdams; roka kar nagaiku pacēlās pie cepures naga. — Pārskatījos!

Izdzirdis svešo, bet tik draudīgo civilo titulu «kolēģijas padomnieks», viņš, kā redzams, bija nāvīgi nobijies.

Lai brauc ratā! Vēl iekļūsi nepatikšanās. Pa zobiem dabūsi!

Viņš piespieda piešus un aizauļoja.

— Muļķis, — Petja sacīja, kad zaldāti bija jau tālu projām.

Tēvs atkal iekaisa.

— Klusu! Cik reižu tev neesmu teicis neņemt mutē šo vārdu! Kas pārāk bieži atkārto vārdu «muļķis», pats nereti ir. .. ne visai gudrs cilvēks. Iegaumē to!

Citā reizē Petja, zināms, uzsāktu strīdiņu, bet šoreiz klusēja.

Viņš pārāk labi saprata tēva garastāvokli.

Tēvs, kurš vienmēr ar nicināšanu. runāja par tituliem un ordeņiem, kurš nekad nevalkāja formas mundieri un nekad neuzkāra savu «trešās šķiras Annu» [1] , kurš neatzina nekādas kārtu priekšrocības un spītīgi apgalvoja, ka visi Krievijas iedzīvotāji nav nekas cits kā «pilsoņi», pēkšņi dusmu izplūdumā sarunāja nezin ko. Un kam? Pirmajam garāmgājējam, zaldātam …

«Vidusskolas mācību spēks»… «Kolēģijas padomnieks» .. . «Ka jūs iedrošināties runāt tādā toni?» …

«Tpu, kādas muļķības!» pauda tēva samulsušā seja. «Kauns!»

Tanī laikā vedējs, kā vienmēr notiek tādos garos ceļojumos ar zirgiem, vispārējā apjukumā bija paguvis nozaudēt pātagas siksnu un nu staigāja pa ceļu ar pliko pātagas kātu rokā, putekļainos ceļmalas zālāju kušķus bakstīdams.

Beidzot viņš siksnu atrada un piesēja, ar zobiem savilkdams mezglu.

— Kad tevi tukšā! — viņš pukojās, atgriezdamies pie diližansa. — JādelЈ tie stražņiki pa visiem ceļiem, biedē godīgus cilvēkus. *V. &gt; ^

— Kādēļ viņi jādelē*— tēvs jautāja.

— Kas viņus zina — kādēļ. Kādu bēguli ielenc, vai. Aizvakar te kaimiņos — verstis trīsdesmit no šejienes — Balabanova muižiņu nosvilinājuši. Runā, ka kāds no «Potjomkina» izbēdzis matrozis pielaidis uguni. Tāpēc šie tagad visnotaļ jādelē un tvarsta bēdzēju. Stāsta, ka tas tepat stepē slapstoties. Tādas tās lietas. Nu tad brauksim, vai?

Pie pēdējiem vārdiem vedējs jau bija uztrausies savā nugslajā sēdekli, sakārtoja grožus, un diližanss sakustē-(.r;, lai dotos tālāk.

Tomēr, lai cik skaists bija šis rīts, garastāvoklis visiem bija sabojāts.

Acīm redzot šai brīnišķīgajā pasaulē, kur bija tik dzidra, tik dziļi zila debess, baltkrēpainu mākoņkumeļu pierotāta, pasaulē, kur mēļas ēnas aizviļņo pa stepes zāli nc lairgana līdz kurganam, kur bieži pazib saulē izbalojis /irga žoklis vai vērša ragi, pasaulē, kas šķita radīta vienīgi cilvēku priekam un laimei, šai pasaulē kaut kas nebija kārtībā.

Un par to diližansā domāja ir tēvs, ir vedējs, ir Petja.

Vienīgi Pavļikam bija pašam savas īpašas domas.

Cieši sakrunkojis apaļo un iebrūnējušo pierīti, pār kuru no cepurītes apakšas nokarājās rūpīgi apgriezta matu šķipsna, zēns sēdēja un domīgi raudzījās logā ar savām brūnajām, vērīgajām acīm.

— Tēt, — viņš pēkšņi jautāja, neatraudams skatienu no loga, — tēt, kas ir cars?

— Kā — kas ir cars?

— Nu — kas?

— Hm .. . Cilvēks.

— Nē taču. To es pats zinu, ka cilvēks. Re, kāds tu! Nevis cilvēks, bet kas? Saproti: kas?

— Nesaprotu, ko tu vēlies zināt.

— Es tev jautāju: kas?

— Ka tu dieviņ!… Kas un kas! … Nu, svaidītais, ja jau tu tā vēlies.

— Bet ar ko svaidītais?

— Ko-o?

Tēvs bargi nolūkojās dēlā.

— Nu lūk: ja svaidītais, tad ar ko? Saproti: ar ko?

— Beidz muldēt blēņas!

Un tēvs dusmīgi novērsās. .

IV DZIRDINĀTAVA

Ap pulksten desmitiem rītā viņi iebrauca lielā, pa daļai moldaviskā, pa daļai ukrainiskā sādžā dzirdināt zirgus.

Tēvs paņēma Pavļiku pie rokas, un viņi devās pirkt melones. Petja palika pie zirgiem, jo vēlējās būt klāt, kad tos dzirdinās.

Vedējs piegrieza zirgus, kas vilka aiz sevis lielo un smago diližansa vagonu, pie akas. Tā bija aka ar vindu.

Vedējs aizbāza pātagu aiz zābaka stulma un satvēra ļoti garo, svērteniski nokārušos kārti, kuras galā bija dzelzs ķēdē piekalts smags ozolkoka smeļamais spainis. Viņš laida to akā, rokas pa kārti pārņemdams. Vinda čīkstēja. Viens milzīgās svaru kārts gals sāka liekties lejup, it kā gribēdams ielūkoties akā, kamēr otrs tai pašā laikā — ar atsvaram piesietu lielu, dobuļainu akmeni — viegli cēlās augšup.

Petja uzgūlās ar krūtīm uz akmens grodu malas un skatījās akā kā tālskatī.

Ar laukakmeņiem izlikta, tumšbrūna pelējuma samtu apsūbējusi, tālu dziļumā urbās apaļā šachta. Un tur vēsajā patumšā spīdēja mazs, apaļš ūdens laukumiņš ar fotogrāfiski skaidru Petjas platmales attēlu.

Puisēns iekliedzās, un aka kā māla krūze piepildījās ar dobju troksni.

Spainis ļoti ilgi slīdēja lejup, kļuva pavisam niecīgs, bet ūdeni vēl arvien nevarēja sasniegt. Beidzot atskanēja tāls šļakstiens. Smeļamais spainis iegrima ūdenī, aizrijās un nāca augšup.

Smagie pilieni plunkšķēja ūdenī. Tie skanēja kā šāvieni.

Kārts, neskaitāmu roku nogludināta kā stikls, ilgi cēlās, kamēr beidzot parādījās slapjā ķēde. Vinda iečīkstējās

ļii di jo reizi. Vedējs ar stiprām rokām pacēla pudu smago ipnini un izlēja akmens silē.

Bet pirms izliešanas viņš no spaiņa padzērās pats. Pēc vedēja padzērās ari Petja. Tieši te slēpās viss dzirdināša-iiiis skaistums.

Puisēna deguns un zods ienira pilnīgi dzidrajā, kā ledus aukstajā ūdenī. Spaiņa iekšpuse bija apaugusi ar zaļu sūnu bārdu. Kaut kas baigs, it kā apburts dvesa no šā trauka un sūnām. Kaut kas senatnīgs, savlaicīgs un mežonīgs, stāstot bērna iztēlei par ūdensdzirnavām, burvi dzirnavnieku, atvariem un princesi vardi.

Ledus aukstais ūdens uzreiz iesita pierē. Bet diena bija karsta. Un Petja zināja, ka sāpes ātri pāries.

Petja ļoti labi zināja arī to, ka vajadzīgi savi astoņi, desmit spaiņi ūdens, lai padzirdinātu zirgus. Tas aizņems, mazākais, pusstundu. Var pastaigāties.

Puisēns uzmanīgi pārlaipoja pāri melnajiem laidara dubļiem, kas visgarām bija cūku nagu izdurstīti. Tad gāja gar ūdens noteku, pa pļaviņu, klātu zosu spalvām.

Ūdens noteka viņu noveda pie purviņa, kas visgarām aizaudzis ar niedrājiem, grīšļieļm un meldriem.

Te pat viskarstākā diendusas laikā bija krēslains vēsums. Nāsīs asi iesitās dažādas reibīgas smaržas.

īpatna, ļoti asa purva grīšļa smarža jaucās ar saldenu suņstobru smaku, no kuras tiešām sāka sāpēt galva.

Aslapainie velnābola krūmi ar zaļgani melnām un gaļīgām durekļu makstīm, neparasti maigiem un neparasti baltiem smirdošiem ziediem auga līdzās naktenēm, driģenēm un miega zālei.

Kā apburta, aizvērtām acīm uz taciņas tupēja liela varde, un Petja visiem spēkiem centās uz to neskatīties, lai pēkšņi neieraudzītu tai uz galvas mazu zelta kronīti.

Vispār te viss šķita apburts kā pasaku mežā.

Vai tikai te tuvumā neklaiņāja kalsnā, lielacainā Aļo-nuška, bezcerīgi apraudot savu brāli Ivanušku? . ..

Un, ja nu pēkšņi no biezokņa izlēktu balts jēriņš un sāktu blēt smalkā bērna balstiņā, tad Petja no izbija noteikti zaudētu samaņu.

Puisēns nolēma nedomāt par jēriņu. Bet, jo vairāk viņš centās nedomāt, jo vairāk domāja. Un, jo vairāk domāja, jo baigāk viņam kļuva vienam šās nolādētās vietas drūmajā zaļumā.

Viņš no visa spēka aizmiedza acis, lai neiekliegtos, un metās projām no šā indigo nezāļu čūslāja. Viņš skrēja tik ilgi, līdz attapās kādas nelielas saimniecības sētas pusē.

Aiz zedeņiem, kuru galos bija samauktas neskaitāmas māla krūzes, Petja ieraudzīja ērtu harmanu. Tā nelielā, ar tikko no lauka atvestiem, svaigiem kviešiem noklātā laukumiņa vidū stāvēja meitene, gadu vienpadsmit veca, līdz acīm uzsietu, lielu lakatu galvā un ģērbusies garos, krokainos svārkos un īsā katūna blūzītē ar kuplām piedurknēm.

Ar elkoni no saules vairīdamās un kailās kājas cilādama, tā dzina divus garā virvē piesietus un kopā sajūgtus zirdziņus. Pakaviem mīksti izsvaidot salmus, abi zirdziņi vilka aiz sevis pa mirdzošo kviešu biezo klājienu robainu akmens veltni. Tas cieti un neskanīgi lēkāja.

Aiz akmens veltņa vilkās paplats dēlis ar uzliektu priekšgalu kā slēpei.

Petja zināja, ka dēļa apakšpusē iegriezts daudz spožu, asu krama gabalu, kas sevišķi tīri izsit no vārpām graudus.

Uz šā ātri slīdošā dēļa kā uz ragutiņām, ar grūtībām ieturot līdzsvaru, nebēdīgi stāvēja zeņķis Petjas vecumā ar atpogātu, noplukušu kreklu mugurā un naģeni, šķērsām uz auss uzmauktu.

Abas rociņas brāļa bikšelēs iekrampējusi, tam pie kājām kā pelīte tupēja sīciņa meitenīte, kuras mati bija balti kā lini.

Pa vidu rosījās večuks, ar koka dakšām izcilādams kviešus un pasviezdams tos zirgiem zem kājām. Vecene līdzināja jūkošo klājiena apveidu ar nūjā iestiprinātu garu dēli.

Mazliet tālāk, pie stirpas, ar saulē tumši. iedegušām, ka vīrietim dzīslainām rokām kāda sieva ar lielu piepūli grieza vētījamo mašīnu. Tvertnes apaļajā cilindrā zibēja sarkani spārni.

Vējš nesa no mašīnas ārā mirdzošu pelavu mākoni. Tās viegli nogūlās uz zemes, stepes zālē, aizsniedza sakņu dārzu, kur pāri jau pilnīgi nobriedušu, dzelteni sarkanu stepju tomātu aizkaltušiem lakstiem slējās augšup putnu biedēklis — skrandas izplētis, ar noplukušu muižnieka sarkanmalu cepuri galvā.

Te, šai mazajā harmanā, kā redzams, strādāja visa zemnieka ģimene, tikai bez paša saimnieka. Saimnieks, protams, bija karā Mančžurijā, un ļoti iespējams, ka šai brīdī tas tupēja garajā zālē un japaņi šāva uz to savas ši-mozu [2] granatas.

Sī nabadzīgā, niecīgā kulšana ne tuvu nelīdzinājās tai trokšņainajai, bagātajai, plašajai kulšanai, pie kādas bija pieradis Petja fermā. Un tomēr viņš atrada arī te savu jaukumu. Viņam, piemēram, ļoti gribējās pavizināties uz lielā kramu dēļa vai pat, ļaunākā gadījumā, pagriezt vētījamās mašīnas rokturi. Citā reizē viņš katrā ziņā būtu zeņķim paprasījis paņemt to līdzi uz dēļa, bet, diemžēl, vajadzēja steigties.

Petja gāja atpakaļ.

Uz visiem laikiem viņam atmiņā iespiedās vienkāršās, tomēr aizkustinošās zemnieku dzīves sīkās gleznas: gaišais svaigo salmu mirdzums; tīri izbalsinātā māla būdas siena, pie tās — lupatu lelles un mazi žāvēti ķirbji, saukti «tarakucki», vienīgās zemnieku bērnu rotaļlietas; bet uz niedru jumta čukura — stārķis uz vienas kājas blakus savai lielajai, nevērīgi taisītajai ligzdai.

Sevišķi atmiņā palika stārķis, tā strupastainie svārki ar balto vesti, sarkanā, kā niedre garā kāja (otrā, iemiegtā kāja nemaz nebija redzama) un garais, sarkanais knābis, kokainu, naktssarga klabatu tarkšķim līdzīgu skaņu.

Pie mājas ar zilu izkārtni «Pagasta valde» stāvēja trīs apsegloti, pie lieveņa stabiem piesieti jātnieku zirgi.

Uz lieveņa pakāpieniem sēdēja zaldāts noputējušiem zābakiem kājās, ar zobenu starp ceļiem un smēķēja avīžu papīrā ietītu machorku.

— Paklausieties: ko jūs te darāt? — jautāja Petja.

Zaldāts laiski noskatīja pilsētas zēnu no galvas līdz

kājām, izspļāva caur zobiem lielā lokā dzeltenu spļāvienu un vienaldzīgi teica:

— Matrozi ķeram.

«Kas gan varētu būt šis noslēpumainais, briesmīgais matrozis, kas tepat kaut kur stepē slēpjas, kas dedzina fermas un kuru gūsta zaldāti?» domāja Petja, atgriezdamies pa tveicīgo, tukšo ielu pie akas. «Varbūt tas kāds briesmīgs laupītājs, kas uzbrūk arī diližansiem?»

Protams, tēvam un brālim par savām bažām Petja neteica ne vārda. Kāpēc veltīgi uztraukt cilvēkus? Bet pats viņš tomēr atzina, ka labāk būt modram, un drošības dēļ kolekcijas pabāza zem sola, tuvāk sienai.

Tikko diližanss sāka kustēties un braukt kalnā, puisēns pievērsās logam un nepārtraukti vēroja, vai tikai neparādīsies kaut kur aiz līkuma laupītājs.

Viņš cieši nolēma savu posteni neparko neatstāt līdz pat pilsētai.

Pa to laiku tēvs ar Pavļiku, acīm redzot pat nenojauzdami briesmas, ķērās pie melonēm.

Rupjā linu maisiņā, kam visos stūros bija izšūti ziedu pušķi, gan mazgājot jau stipri noplukuši, atradās vesels desmits par kapeiku gabalā pirkto meloņu. Tēvs izraudzījās vienu stingru, zaļgani pelēku augli, kas bija ar sīka ieplaisājuma tīklu klāts, un, sacīdams: «Nu tad palūkosim ar tās slavenās melones!», rūpīgi to pāršķēla no viena gala lulz otram un atvēra kā grāmatu. Ar brīnišķu smaržu pieplūda diližanss.

Tēvs ar mazu kabatas nazīti atgrieza melones iekšējo, mīksto kārtu un ar veiklu spēcīgu kustību izmeta to pa logu. Tad sadalīja augli plānās, kārdinošās šķēlēs un, uzlicis tās uz tīra mutautiņa, piebilda:

— Liekas, ka nav slikta melonīte.

Pavļiks, visu laiku nepacietībā trinies savā vietā, tūliņ satvēra ar savām mazajām roķelēm pašu lielāko šķēli un iekodās tajā līdz ausīm. Viņš pat šņāca no lielā baudījuma, un pāri zodam viņam tecēja neskaidri sulas pilieni.

Toties tēvs nosvērti paņēma nelielu gabaliņu, pakošļāja to mazliet un, labsajiitā piemiedzis acis, teica:

— Tiešām lieliska!

— Kārumiņš! — apstiprināja Pav]iks.

Nu arī Petja, kam aiz muguras notika šādas neizturamas lietas, aizmirsa visas draudošās briesmas un metās pie melones.

bolīja savas spulgās, gaišbrūnās, šokolādes krāsas ačeles un izmisīgi šķaudījās.

Braucējs bija nokūpējis balts kā melderis.

Bet visapkārt pletās nepārredzami vīnogu dārzi.

Veco vīnogulāju mezglainie režģi pa putekļu pelēko zemi bija izkārtoti simetriskās rūtīs. Tie bija kā reimatisma sačokuroti, un liktos nejēdzīgi, pat riebīgi, ja daba tos nebūtu apveltījusi ar dižciltīgām antika zīmējuma lapām.

Asa griezuma, ar reljefu dzīsliņu zīmējumu, spožiem vitriola plankumiem pārklātas, šīs lapas pusdienas saulē mirdzēja medus krāsā.

Jaunie dzinumi piekļāvīgi tinās ap augstajiem spļaudekļiem. Vecie liecās zem ķekaru smaguma.

Tomēr vērīga acs bija vajadzīga, lai pamanitu šos lapotnē paslēpušos ķekarus. Nepiedzīvojis cilvēks varēja izstaigāt vai veselu desetinu un tomēr neieraudzīt nevienu ogu, kaut ari visi krūmi liektu tam proti savus ķekarus, kliegdami: «Vai tad tu neredzi, jocīgais cilvēk? Te mēs esam! Mazākais, pudu desmit tepat tev apkārt. Plūc taču mūs, ēd! Ak tu miegamice!» Un piepeši miegamice pašā deguna galā pamana vienu ķekaru, tad otru, trešo . .. kamēr viss vīnogulājs kā uz burvja mājienu pārvēršas vienā ķekaru jūrā.

Bet Petjam šai ziņā bija bagātīgi piedzīvojumi. Viņam vīnogu ķekari neslēpās. Viņš spēja tos ne tikvien kā acumirkli ievērot, bet spēja, pat diližansā braucot, noteikt to šķirni.

Un šķirņu bija ļoti daudz.

Gaiši zaļās lielās «eausa» vīnogas, caur kuru biezo apvalku varēja neskaidri samanīt pat kauliņus, karājās garos piramidveidīgos ķekaros, ne mazāk par divām trim mārciņām katrā. Piedzīvojusi acs tās nekādā ziņā nesajauktu, piemēram, ar «dāmu pirkstiņiem», arī gaiši zaļām, tikai mazliet iegarenākām un spožākam.

Maigās, dziedinošās «šašlas» gandrīz ne ar ko neatšķīrās no «sārtā muskata», un tomēr — cik dažādas tās lnj.i! Apaļās «šašlas», sakļāvušās mazā, sevišķi glītā ķe-k.irā tik cieši, ka kļuvušas gandrīz kubveida, kā medus-sartas pērles atstaroja sauli, kamēr sārtais «muskats» bija neskaidras ametista miglas klāts un sauli neatstaroja.

Un tomēr tās visas — zilgi melnās «Izabellas», čauss», «šašla», arī «muskats» — tik ļoti valdzināja ar savu dzidro brieduma skaistumu, ka pat izvēlīgie tauriņi laidās uz tām kā puķēm, piekļaujot savus taustekļus zaļajām vīnogulāju stīgām.

Starp vīnogulājiem vietām bija uzceltas būdas. Tām blakus vienmēr atradās toveris ar vara vitriolu, kura līmenī spoguļojās plankumaina aprikozes vai ābeles ēna.

Petja ar skaudību nolūkojās uz mājīgo salmu būdu. Viņš ļoti labi zināja, cik tīkami zvilnēt svelmainā pēcpusdienā uz sausiem, karstiem salmiem tādas būdas pavēnī.

Visapkārt san nekustīgais bula gaiss, piesātināt ķimeņu un mārassilu smaržām. Tikko dzirdami no sausuma sprāgst mazās vanagzirnišu pākstis. Jauki!

Vīnogu krūmi drebēja un mirgoja, stiklainā un virmojošā tveices gaisa pārlieti.

Un pari visam pletās bāli zilga, lielajā tveicē gandrīz bezkrāsaina kļuvusi putekļainā stepes debess.

Brīnišķīgi!

Tad pēkšņi norisinājās tik ļoti straujš un tik ļoti neparasts notikums, ka grūti bija pat apjēgt, kas notika sākumā un kas — vēlāk.

Katrā ziņā vispirms atskanēja šāviens. Bet tas nebija labi pazīstamais, skanīgais un nedraudīgais skrošu bises šāviens, kādus bieži dzird vīnogu dārzos. Nē. Tas bija baigais un nāvi vēstošais trīslīniju kara šautenes dārdiens.

Tai pašā mirklī uz ceļa parādījās stražņiks jāšus, ar karabini rokās.

Viņš vēlreiz pieliecās u.i tēmēja vīnogu krūmāja biezoknī, bet acīm redzot pārlika un nešāva. Nolicis šauteni sev priekšā, šķērsām pār segliem, viņš piespieda piešus, zemu pieliecās un pārlidoja pār grāvi un augsto valni, iebrāzdamies taisni vīnogulājos. Uzsitis ar delnu cepurei, viņš, samīdams un salauzīdams vīnogu krūmus, aizauļoja taisni uz priekšu un drīz vien pazuda skatam.

Diližanss turpināja braukt.

Brīdi visapkārt valdīja klusums.

Pēkšņi aizmugurē uz dārzmalas vaļņa sakustējās smilšērkšķi, kāds ielēca grāvī un tūliņ pēc tam uzrāpās uz ceļa.

Cilvēka stāvs, bieza putekļu mākoņa ietīts, ātri dzinās pakaļ diližansam.

Jādomā, ka vedējs to bija pamanījis pats pirmais. Tomēr viņš nepieturēja. Taisni otrādi: viņš uzrāvās stāvus uz bukas un, pātagu virs galvas griezdams, sāka dzīt zirgus kā ārprātīgs. Zirgi pārgāja auļos.

Taču svešais jau bija paguvis uzlēkt uz kāpšļa. Atrāvis pakaļējās durtiņas, viņš ieskatījās diližansā.

Viņš smagi elpoja, gandrīz aizslāpdams.

Tas bija plecīgs puisis jauneklīgu un no izbīļa bālu vaigu, brūnām un it kā jautrām, bet reizē ari it kā nāves jausmu pilnām acīm.

Uz viņa lielās, īsi apcirptās galvas neveikli bija uztupināta pavisam jauna naģene ar podziņu, līdzīga tām. kādas valkā pilsētas amatnieki pa svētdienām. Bet tai pašā laikā zem šaurās žaketes bija redzams izšūdināts kalpa puiša krekls, tātad viņš reizē bija arī it kā lauku ļaužu.

Tomēr biezās armijas vadmalas bikses, samtainas no putekļiem, nekādi nepiederējās i;e amatniekam, ne kalpa cilvēkam.

Viens bikšu stilbs bija sarauts augšup un atklāja jūrnieka lielā zābaka rūsgano stulmu ar divkāršo šuvi.

«Matrozis!» Petjam smadzenēs pazibēja briesmīga doma, un tūdaļ zēns ar šausmām ieraudzīja uz svešinieka dūres, kas bija sažņaugusi durvju rokturi, skaidri ieteto-vētu zilu enkuru.

Svešais, redzams, savas pēkšņās ielaušanās dēļ bija samulsis ne mazāk par pašiem pasažieriem.

Ieraudzījis pārsteigumā sastingušo kungu ar degunkniebi un divus pārbaidītus bērnus, viņš bezskanlgi sāka kustināt lūpas, it kā gribēdams vai nu sveicināt, vai atvainoties.

Bet, izņemot samocītu un kautru smaidu, viņam cits nekas neiznāca.

Beidzot viņš atmeta ar roku un gribēja jau nolēkt no kāpšļa atpakaļ kūpošajās ceļa smiltis, kad piepeši priekšā parādijās jātnieki. Nepazīstamais uzmanīgi paskatījās gar diližansa stūri, ieraudzīja putekļu virpuļos auļojošos zaldātus un ātri ielēca diližansā, aizsizdams aiz sevis durvis.

Lūdzēja acīm viņš palūkojās pasažieros, tad, ne vārda neteicis, nometās četrrāpus un Petjam par lielām šausmām līda zem sola, taisni tur, kur bija noglabātas visas kolekcijas.

Zēns izmisīgi paskatījās tēvā, bet tas sēdēja pavisam nekustīgi, vienaldzīgu seju, mazliet pabāls, apņēmīgi izslējis uz priekšu smailo bārdeli. Saņēmis rokas klēpi, viņš grieza īkšķus vienu ap otru.

Viss viņa izskats runāja: nekas nav noticis; nekas nav jājaulā; gluži mierīgi jāsēž savā vietā un jābrauc tālāk, it kā nekas nebūtu ne redzēts, ne dzirdēts.

Ne tikai Petja, bet pat mazais Pavļiks saprata tēvu jau pirmajā mirklī.

Neko neievērot! Pašreizējā stāvoklī tas bija visvienkāršākais un vispareizākais.

Par vedēju nemaz nebija jārunā: tas sēdēja savā nodabā un zvetēja ar pātagu, pat atpakaļ neatskatīdamies.

Vārdu sakot, bija nodibinājusies savāda, vienprātīga klusēšanas sazvērestība.

Jātnieki jau rikšoja gar diližansu.

Dažas zaldātu sejas ielūkojās logos. Bet matrozis jau gulēja dziļi zem sola. Viņš nemaz nebija manāms.

Acīm redzot šajā miermīlīgajā diližansā ar bērniem un baklažaniem zaldati nesaskatīja nekā aizdomīga. Neapstādamies viņi aizjāja garām.

Vismaz pusstundu turpinājās vispārēja klusēšana. Matrozis nekustīgi gulēja zem sola. Apkārt viss bija mierīgi.

Beidzot priekšā, nožēlojamā akaciju za]umiņā, parādījās pirmo pilsētas nomales nameļu rinda.

Tad tēvs pirmais pārtrauca klusēšanu. Vienaldzīgi logā lūkodamies, viņš it ka pie sevis, bet tīši skaļā balsi teica:

— Ahā! Liekas, ka esam klāt. Var jau redzēt Aker-manu. Kāda šausmīga tveice! Uz ceļa neredz ne mazākās dzīvības.

Petja uzreiz saprata tēva viltību.

— Esam klāt! Esam klāt! — viņš kliedza.

Satvēris Pavļiku aiz pleciem, viņš stūma to pie loga,

nedabiskā satraukumā saukdams:

— Skaties, Pavļik, skaties, kāds skaists putniņš lido!

— Kur lido putniņš? — jautāja Pavļiks, ziņkārē izbāzis mēlīti.

— Vai dieniņ, kāds tu nejēga! Lūk, kur lido, lūk!

— Es neredzu.

— Tad tu esi akls.

Tai brīdī aizmugurē kaut kas nočabēja, un ar troksni aizkrita durvis. Petja ātri apsviedās apkārt. Bet viss bija tāpat kā agrāk. Tikai zābaks vairs nerēgojās no sola apakšas.

Petja uztraukts palūkojās zem sola: vai kolekcij^ būs veselas? Kārbas stāvēja turpat. Viss bija kārtībā.

Bet Pavļiks vēl arvien rosījās pie loga, cenzdamies ieraudzīt putniņu.

— Kur tad putniņš? — viņš čīkstēja, viebdams lūpiņu.

— Parādiet putniņu! Pe-e-etjka, kur palika tas put-ni-iņš?

— Neņaudi! — pamācīja Petja. — Nav putniņa. Aizlidoja. Piesējies kā …

Pavļiks smagi nopūtās. Sapratis, ka ir rupji pievilts, viņš ņēmās izpētīt, kas notiek zem sola. Ar izbrīnu viņš redzēja, ka tur neviena nav.

— Tēt, — viņš beidzot, balstiņai drebot, jautāja, — kur tad krusttēvs? Kur viņš pazudis?

— Nepļāpā, — tēvs stingri noteica.

Un Pavļiks sarūgtināts apklusa, lauzīdams galvu domās par noslēpumaino putniņa pazušanu un ne mazāk noslēpumaino svešā krusttēva nozušanu.

Riteņi jau rībēja pa bruģi. Diližanss iebrauca ēnainā, akacijām apstādītā ielā.

Gar logu zibēja pelēkie un līkie telefona stabi, sarkanie kārniņu un zilie skārda jumti; caur kādu spraugu tālumā uz mirkli parādījās līča vienmuļais līmenis.

Pa ēnu garām pagāja saldējuma pārdevējs aveņkrāsas kreklā, savu ledus kubliņu uz galvas nesdams.

Spriežot pēc saules, pulkstenis varēja būt jau pāri vieniem. Tvaikonis «Turgeņevs» gāja divos.

No piestātnes pašreiz atskanēja ilgs un sulīgs kuģa sirēnas pūtiens, un tēvs lika braukt tieši uz turieni, nemaz neapstājoties viesnīcā.

VI TVAIKONIS «TURGEŅEVS»

Nav jāaizmirst, ka šai grāmatā aprakstītie notikumi norisinājušies divdesmitā gadsimta pašā sākumā. Un tvaikonis «Turgeņevs» skaitījās pat tam laikam jau krietni novecojis kuģis.

Pietiekami garš, bet šaurs, ar diviem riteņiem, kuru sarkanie spārni bija redzami apaļā apvalka griezumos, ar diviem dūmeņiem tas drīzāk atgādināja lielu kuteri nekā mazu tvaikoni.

Bet Petjam tas arvien šķita kuģu būves brīnums un brauciens ar to no Odesas līdz Akermanai šķita vismaz kā ekskursija pāri Atlantijas okeanam.

Otrās klases biļete ma&amp;āja padārgi: rubli un desmit kapeikas. Pirka divas. Pavļiks brauca par velti.

Un tomēr braukt ar kuģi bija daudz lētāk, bet, galvenais, daudz patīkamāk nekā trīsdesmit verstu smacīgos putekļos kratīties tā saucamajā «ovidiopoļcā». Par «ovi-diopoļcu» sauca ebreju grabošu pajūgu, ar vedēju novalkātā mazpilsētas garsvārcī un sarkanu važoņa jostu ap vidukli. Saņēmis piecus rubļus un ar zobiem tos izmēģinājis, miegainais sarkanmatainais vedējs mūžīgi slimīgām, sasarkušām acīm tādās reizēs dzina braucējus izmisumā, pēc katrām divi verstīm dodams saviem vecajiem kleperiem auzas.

Tikko vietas bija ieņemtas un mantas novietotas otrās klases kopīgā kajitē, Pavļiks, svelmes un brauciena nomocīts, sāka kūkot. Viņu tūliņ nācās novietot gulēt uz kojas, kas bija pārvilkta ar melnu vaska drānu. Tā bija sakarsusi, jo četrstūrainajā logā spieda saule.

Kaut ari šiem logiem bija rūpīgi spodrināts vara apkalums, iespaidu tie tomēr ļoti bojāja.

Kā zināms, uz tvaikoņa katrā-ziņā jābūt apaļiem iluminatoriem, kas vētras gadījumā «jāaizdrīvē».

Šai ziņā daudz labāk viss bija iekārtots priekšgala trešās klases kajitē, kur atradās īsti iluminatori, kaut arī mīksto dīvānu nebija, bet tikai vienkārši soli kā tramvajā.

Tomēr trešajā klasē braukt skaitījās «nepieklājīgi» — tikpat, cik pirmajā klasē «koda kaulā».

Pēc sava sabiedriskā stāvokļa Odesas skolotāja Bačeja ģimene piederēja pie vidējās, tieši otrās klases pasažieru kategorijas. Tas bija tikpat patīkami un ērti vienā ziņā, cik neērti un pazemojoši citā. Viss bija atkarīgs no tā, kādā klasē brauc pazīstamie.

Tāpēc Bačeja kungs visādi izvairījās aizbraukt no vasarnīcas bagāto kaimiņu sabiedrībā, lai neciestu lieka pazemojuma.

Pašreiz pilnā karstumā bija tomātu un vīnogu sezona. Iekraušana vilkās nogurdinoši ilgi.

Pclja vairākkārt uzgāja uz klāja, lai uzzinātu, kad beidzot atraisīs «galu». Bet katru reizi izrādījās, ka viss vel pa vecam. Iekrāvēji gāja bezgalīgā virknē pa laipu tits aiz cita, ar kastēm un groziem uz pleciem, bet krava piestātnē tomēr nemazinājās.

Puisēns tuvojās kapteiņa palīgam, kas vēroja iekraušanas darbus. Petja trinās viņa tuvumā, apstājās līdzās, paraudzījās no augšas kravas telpā, kur ķēdēs uzmanīgi nolaida vīna mucas, pa trīs četras kopā sasietas.

Reizēm viņš it kā nejauši pat piedūrās kapteiņa palīgam ar elkoni, lai vērstu uz sevi uzmanību.

— Zēn, nepinies pa kājām, — ar vienaldzīgu īgnumu teica kapteiņa palīgs.

Bet Petja par to neapvainojās. Petjam bija svarīga tikai sarunas uzsākšana.

— Paklausieties, sakiet, lūdzu: vai drīz mēs brauksim?

— Drīz.

— Bet kad drīz?

— Kā iekrausim, tā arī brauksim.

— Bet kad iekrausim?

— Tad, kad brauksim.

Petja liekulīgi smējās, vēlēdamies paglaimot palīgam.

— Nē, sakiet nopietni: kad?

— Zēn, vācies no kājām!

Petja aizgāja pasvītroti vienaldzīgs, it kā starp viņiem nebūtu bijis nekādu domstarpību, sak, — izrunājāmies un šķīrāmies.

Atbalstījis zodu uz margām, viņš atkal uzsāka aplūkot līdz nāvei apnikušo piestātni.

Bez «Turgeņeva» te kravu uzņēma arī daudzas liellaivas.

Visu piestātni pildīja pajūgi ar kviešiem. Ar sausu, zīda šalkšanai līdzīgu skaņu pa koka renēm kravas telpu četrstūrainajās lūkās satecēja graudi.

Balta, svelmaina saule nežēlīgā garlaicībā valdīja pār šo putekļaino laukumu, kam bija laupīta jebkāda poēzijas un skaistuma iezīme.

Viss, viss te šķita gurdeni nejēdzīgs.

Brīnišk^ie tomāti, kas dārzos tik spilgti un kairīgi bija spīdējuši liego lapu ēnā, te bija iesaiņoti vienveida restotās kastēs, kādu te bija tūkstošiem.

Vairākas vīnogu šķirnes, kuru ķekari dārzos atgādināja mākslas darbu, te bija bez žēlastības saspiestas rupjos kārklu klūgu grozos un steigā apšūtas ar maisu audeklu, uz kura rēgojās uzlīmētas sūtījuma zīmes.

Ar tādiem pūliņiem audzētie, nokoptie kvieši — lieliem graudiem, kā dzintars mirdzēdami, visu saulainā lauka smaržu piesūkušies, te bija izbērti uz netīra brezenta, kur tos bradāja ar zābakiem.

Starp maisiem, kastēm un mucām pastaigājās Aker-manas gorodovojs [3] baltā «velnādas» virssvārkā, ar oranžu revolvera auklu pār plecu un lielu zobenu pie sāniem.

Nekustīgā upes tveice, putekļi, vieglais, bet nepārtrauktais gausās iekraušanas troksnis Petju sāka iemidzināt.

Puisēns vēlreiz katram gadījumam piegāja pie vecākā palīga, lai uzzinātu, kad tad beidzot brauks, un vēlreiz saņēma atbildi: kad piekrausim, tad ari brauksim, un piekrāvuši būsim tad, kad brauksim.

Žāvājoties un miegaini domājot par to, ka acīm redzot viss šajā pasaulē ir prece: tomāti — prece, liellaivas — prece, mājiņas mālainajā krastā — prece, citrondzeltenās stirpas šo mājiņu tuvumā — prece un, ļoti iespējams, pat iekrāvēji — prece, Petja nokāpa kajitē un novietojās līdzās Pavļikam. Viņš pat nemanīja, kā aizmiga, tikai, kad pamodās, pamanīja, ka tvaikonis jau iet.

Kajite šķita neizprotami pārmainījusies. Tā bija kļuvusi daudz gaišāka. Griestos lēkāja viļņu atspulgs.

Mašīna strādāja. Bija dzirdams riteņu nepārtrauktais troksnis.

Petja bija nokavējis interesantāko — kuģa atiešanas brīdi, nokavējis trešo svilpienu, kapteiņa komandu, laipu noņemšanu, «gala» padošanu …

Vēl šausmīgāk tas bija tāpēc, ka ne tēva, ne Pavļika kajitē nebija. Tas nozīmēja: viņi redzējuši visu.

— Kam jūs mani nepamodinājāt! — kliedza Petja, juzdamies kā miegā apzagts.

Traucoties no kajites uz klaju, viņš pret aso vara slieksni sāpīgi nodauzīja kāju. Bet tādus sīkumus viņš pat neievēroja.

— Negantie, negantie!

Starp citu, Petja veltīgi tā uztraucās.

Tvaikonis, kaut tiešām piestātni bija jau atstājis, tomēr vēl negāja taisnā virzienā, bet pašreiz tikai uzņēma kursu. Tātad pats interesantākais vēl nebija garām.

Gaidāmi bija vēl «lēnām uz priekšu», «pavisam lēnām uz priekšu», «stop», «atpakaļ», «pavisam lēnām atpakaļ» un daudz citu valdzinošu lietu, kas tādam zēnam zināmas visā pilnībā.

Piestātne attālinājās, kļuva arvien mazāka, sagriezās.

Pasažieri, kuru pēkšņi izrādījās pilns tvaikonis, sadrūz-mējās pie viena borta. Viņi turpināja māt ar lakatiņiem un cepurēm ar tādu dedzīgu izmisumu, it ka tic dotos kādā nezināmā ceļojumā, uz citu pasaules malu, kaut īstenībā tiem bija jābrauc tieši trīsdesmit verstu taisnā līnijā.

Bet tādas nu reiz bija jūras ceļojumu tradicijas, un tik karsts bija dienvidnieku temperaments.

Lielāko tiesu tie bija trešās klases braucēji un tā saucamie «klājinieki», ķas bija novietojušies priekšgala apakš-klājā, blakus kravas telpām. Tie nedrīkstēja atrasties augšējos klājos, kas bija domāti vienīgi «tīrajai» pirmās un otrās klases publikai.

Petja ieraudzīja tēvu un Pavļiku augšējā klājā. Tie bija aizrāvušies ar cepuru vicināšanu.

Tepat bija ari kapteinis un visa kuģa apkalpe: vecākais palīgs un divi baskāji matroži. No visas komandas tikai kapteinis un viens matrozis īsteni bija aizņemti ar tvaikoņa vadīšanu. Vecākais palīgs un otrs matrozis pārdeva biļetes. Ar krāsainiem rullīšiem un zaļu drāšu pinuma kasti, līdzīgu tām, kādas visbiežāk sastopamas maiznīcās, viņi apstaigāja braucējus, kas nebija paspējuši nopirkt biļetes piestātnē.

Kapteinis deva pavēles, soļodams šķērsām pāri klājam starp divi tiltiņiem, kas atradās virs tvaikoņa spārniem. Tai pašā laikā matrozis, braucēju apbrīnots, lūkojās lielā kompasa vara kublā un grieza stūres ratu, šad tad piepalīdzot ar baso kāju. Tādās reizēs stūres rats drausmīgi čīkstēja un stūres ķēdes dārdēdamas slīdēja uz priekšu un atpakaļ visā borta garumā, ik mirkli draudēdamas neuzmanīgajām dāmām noraut svārku malas.

Tvaikonis kustējās atpakaļ, pamazām sagriezdamies.

— Labo uz bortu! — nepievērsdams ne mazākās uzmanības pasažieriem, kas godbijīgi bija aplenkuši kompasu, kliedza kapteinis stūres vīram rupja tēviņa un rīmas nejēdzīgi aizsmakušā balsī. — Labo uz bortu! Vairāk pa labi! Vēl maķenīt! Vēl mazu kripatiņu! Labi. Tā turēt!

Viņš pārgāja uz tiltiņu labajā pusē un, atvāzis ruporu, kam caurule bija novadīta uz leju, piesita ar kāju pedālim. Tvaikoņa dziļumos atskanēja zvaniņa tinkšķi. Pasažieri cieņā savilka uzacis un klusēdami saskatījās. Viņi saprata, ka kapteinis piezvanīja mašīntelpai.

Ko darīt? Skriet uz tiltiņu skatīties, kā kapteinis runās ruporā, vai palikt pie matroža un kompasa? Petja vai pušu trūka… Taču rupors uzvarēja.

Puisēns satvēra Pavļiku aiz rokas, vilka to uz tiltiņa pusi un satraukti kliedza, slepeni vēlēdamies pārsteigt ar savām plašajām navigacijas zināšanām divas svešas, bet jaukas meitenes:

-Skaties, Pavļik, skaties, tūliņ viņš ruporā teiks:.uz priekšu.»

— Lēnām atpakaļ! — kapteinis kliedza ruporā.

Apakšā tūliņ atskanēja zvaniņa tinkšķi. Tas nozīmēja, ka pavēle pieņemta.

VII FOTOGRĀFIJA

Lūk, jau arī Akermana nozudusi skatam. Nav saredzamas vairs arī vecā turku cietokšņa drupas. Bet tvaikonis vēl arvien peld nesamērīgi plašajos Dņestras līča ūdeņos, un šķiet, — nebūs gala šai neglītajai kafijkrāsas lāmai, kuras līmenī izlieta saules alva.

Odens ir tik duļķains, ka tvaikoņa ēna guļ tajā kā mālā.

Ceļojums vēl arvien it kā nemaz nav sācies. Jomas nomocīti, visi gaida izeju atklātā jūrā.

Beidzot, pēc kādas pusotiļas stundas, tvaikonis sasniedza līča izeju jūrā.

Petja pielipa pie borta, lai nepaietu neievērots kaut mazākais šā svinīgā brīža sīkums. Odens kļuva manāmi gaišāks, lai gan arvien vēl bija diezgan netīrs.

Sākās augstāki un lielāki viļņi. Boju sarkanie kāti, kas iezīmēja kuģu ceļu, šūpoja augšup, lejup savas smailās beku cepures. Dažreiz tās peldēja tik tuvu bortam, ka Petja skaidri varēja saskatīt restotās bekas vidū dzelzs būrīti, kur naktī ievieto lākturīti.

«Turgeņevs» panāca dažas melnas zvejas laivas un divas barkas ar cieši piepūstām, tumšām burām.

Laivas palika šūpojoties tvaikoņa saceltajos viļņos.

Platais, ar divām boju rindām apzīmētais ūdensceļš veda jūrā gar Karolinas Bugaza karsto smilšu ragu, uz kura bija redzamas kazarmas un kordona augstais masts.

Kapteinis kairu mirkli lūkojās kompasā un pats rādija stūrmanim kursu. Lieta, redzams, bija nopietna.

Ūdens kļuva vēl gaišāks. Tagad tas bija jau tīro, zilgano jūras ūdeņu atšķaidīts.

— Vidējo ātrumu! — teica kapteinis ruporā.

Priekšā, no dzeltenajiem līča ūdeņiem krasi atdaloties,

pletās tumšzilais viļņojošās jūras klaids.

— Lēnām!

No turienes pūta svaigs vējš.

— Pavisam lēnām!

Mašīna gandrīz pārstāja elsāt. Spārni tik tikko šļakstināja ūdeni. Lēzenais krasts stiepās tik tuvu, ka šķita viegli sasniedzams brienot.

Mazā, spilgti baltā kordona bāciņa, augstais masts, greznots ar daudzkrāsainām un spirgtajā vējā plīvojošām jūras karodziņu virknēm, zema, niedrēs dziļi paslēpusies lielgaballaiva, robežu sardzes zaldāti, kas mazgā veļu seklajā un dzidrajā ūdenī, — tas viss košajā saules gaismā klusi slīdēja garām tvaikonim kā asi konturēta un caurspīdīga glezna.

Jūras tuvums atdeva pasaulei svaigumu un tīrību, pēkšņi it kā nopūta tvaikonim un pasažieriem visus putekļus.

Pat kastes un grozi, kab līdz šim bija tikai pretīga un garlaicīga prece, pamazām ieguva kravas nozīmi un, tuvojoties jūrai, kā jau tas kravai piederas, sāka viegli čīkstēt.

— Vidējo ātrumu!

Kordons jau bija garām un it kā sagriezdamies attālinājās. Tvaikoni apskaloja tīrie, tumšzaļie dzelmes ūdeņi. Ieejot tajos, kuģi tūliņ sāka spēcīgāk šūpot, un stiprais vējš pāri priekšgalam uzsita vēsas ūdens šļakatas.

— Pilnā gaitā!

No sīcošajiem dūmeņiem sāka velties melni kvēpu mutuļi. Slīpa ēna nogūlās pār pakaļējo klāju.

Redzams, nebija viegli vecīgajai mašīnai cīnīties ar atklātās jūras spēcīgajiem viļņiem. Tā sāka elsāt smagāk.

Vienmērīgi čikstēja satrunējušais apšuvums. Enkurs klanījās viļņiem.

Vējš jau bija paguvis noraut kādam salmenīcu, un tā atpalika, šūpojoties putu baltajā kuģa ceļā.

Četri akli ebreji zilās acenēs zosu gājienā uznāca pa trapu, pieturēdami savus «katliņus».

Nosēdušies uz sola augšējā klājā, viņi strauji uzsita lociņus savām vijolēm. Ausi plosošas un kļūdainas valša «Mančžurijas kalnos» skaņas tūdaļ saplūda ar vecās mašīnas smagajām nopūtām.

Frakas stērbelēm plīvojot, pa to pašu trapu uzskrēja augšā arī viens no abiem kuģa sulaiņiem samērā baltos diedziņu cimdos. Ar burvju mākslinieka veiklību viņš balansēja uz pirkstiem miniatūro paplātīti ar putojošas limonādes pudeli.

Tā sākās jūra.

Petja jau bija paspējis izkāpelēt visu kuģi. Viņš bija noskaidrojis, ka piemērotas bērnu sabiedrības nav un patīkamu pazīšanos gandrīz nav aļr ko ievadīt.

Tiesa, sākumā bija zināma cerība uz tām divām meitenēm, kurām Petja iepriekš tik neveiksmīgi bija parādījis savas jūrnieka zināšanas.

Bet šī cerība neattaisnojās.

Pirmkārt, meitenes brauca pirmajā klasē un tūliņ lika saprast, runādamas ar savu audzinātāju franciski, ka puika no otrās klases nav viņām nekāds biedrs.

Otrkārt, viena no viņām, tiklīdz kuģi sāka šūpot, saslima ar jūras slimību, un tagad viņa — Petja pats to redzēja pa pavērtajām durvīm — gulēja uz samta dīvana nepieejami greznajā pirmās klases kajitē un sūkāja citronu, kas bija tik neizsakāmi pretīgi.

Un beidzot tā meitene, kas palika uz klāja, lai gan bija neapšaubāmi skaista un eleganta (viņa bija tērpusies īsā mētelītī ar zelta pogām, uz kurām bija enkura zīmējums, un valkāja baltu matrožu cepurīti ar sārtu franču pušķi), izrādījās nedzirdēti kapriza un raudulīga. Viņa nebeidzami strīdējās ar savu tēvu, ļoti flegmatisku, slaida auguma kungu, ar vaigu bārdu un tērpušos uzpletņa mētelī. Kā divas ūdenslāses viņš līdzinājās lordam Glenar-vonam no grāmatas «Kapteiņa Granta bērni».

Tēva un meitenes starpā visu laiku risinājās šāds dialogs:

— Papu, man gribas dzert.

— Gribēsies, izgribēsies, pāries, — laiski atbildēja lords Glenarvons, neatņemdams no acīm tālskati.

Meitene kaprizi sita kāju pret grīdu un kāpinātā balsī atkārtoja:

— Man gribas dzert!

— Gribēsies, izgribēsies, pāries, — vēl rāmāk atbildēja tēvs.

Meitene ietiepīgās dusmās atkārtoja:

— Papu, man gribas dzert! Papu, man gribas dzert! Papu, man gribas dzert!

Siekalas vārījās uz viņas niknajām lūpām. Gaudulīgā balsī, kas liktu jebkuram zaudēt pacietību, viņa īdēja:

— Pa-a-apu-u, man gri-ib-as dze-e-er-ti-i-i!

Uz ko lords Glenarvons vēl vienaldzīgāk, nesteigdamies un balsi nepaceldams, atbildēja:

— Gribēsies, izgribēsies, pāries.

Tā bija drausmīga divu stūrgalvīgu tiepšu divkauja, kas sākās gandrīz jau Akermanā.

Protams, par kādu iepazīšanos te nebija ko domāt.

Tad Petja atrada ļoti interesantu nodarbību: viņš sāka sekot uz pēdām kādam pasažierim. Kurp pasažieris, turp arī Petja.

Tas bija loti interesanti jo vairāk tādēļ, ka pasažieris jau sen saistīja zēna uzmanību ar zināmām savas rīcības dīvainībām.

Citi pasažieri varbūt nekā arī neievēroja. Bet Petjam dūrās acīs viens apstāklis, kas viņu ļoti pārsteidza.

Lieta bija tāda, ka šis pasažieris brauca bez biļetes.

Un vecākais palīgs to ļoti labi zināja.

Tomēr kaut kāda iemesla dēļ viņš ne tikai nekā neteica savādajam pasažierim, bet pat it kā klusībā atļāva tam staigāt visur, kur vien viņam iepatīkas, pat pirmās klases kajitē.

Petja skaidri redzējā, kas notika, kad vecākais palīgs ar savu kasi piegāja pie dīvainā pasažiera.

— Jūsu biļeti? — vecākais palīgs vaicāja.

Pasažieris kaut ko iečukstēja viņam ausī. Vecākais palīgs pamāja ar galvu un teica:

— Lūdzu.

Pēc šā starpgadījuma neviens vairs netraucēja savādo pasažieri. Un viņš sāka pastaigāties pa visu kuģi, visus kaktus pētīdams. Viņš ložņāja kajitēs, mašīntelpā, bufetē, atejā, kravas telpā.

Kas gan viņš bija?

Muižas īpašnieks? Nē. Muižu īpašnieki neģērbās tā, un arī viņu uzvešanās bija citāda.

Besarabijas muižu īpašniekam katrā ziņā mugurā ir audekla putekļu mētelis, galvā i balta ceļotāja cepure ar pirkstiem nosmulētu nagu. Tad — viņam ir ūsas stepes kukuruzas krāsā un pie rokas pīts groziņš ar priekškaramo atslēgu. Un tajā katrā ziņā kārbiņa žāvētas skumbrijas, tomāti, aitu siers un divi trīs kortelīši jaunā baltvīna zaļā kanniņā.

Taupības dēļ muižu īpašnieki brauca otrajā klasē, turējās visi kopā, no kajites neizgāja un visu laiku uzkoda vai spēlēja kārtis.

Viņu sabiedrībā savādo pasažieri Petja nebija redzējis.

Tiesa, arī šis valkāja vasarīgo ceļotāju naģeni, bet viņam nebija ne putekļu mēteļa, ne groziņa.

Nē, protams, tas nebija muižas īpašnieks.

Varbūt viņš ir kāds pasta ierēdnis vai skolotājs?

Jāšaubās.

Lai gan zem žaketes viņam bija čičunča krekls ar atlocītu apkakli un kravates vietā aukliņa ar bumbullšiem, tomēr nekādi neiederējās augšup saskrullētās, piķa melnās ūsas un skūtais zods.

Un tad vēl galīgi un nekādai pasažieru kategorijai nepiederējās neredzēti lielais zila stikla degunkniebis uz viņa gaļīgā, vulgārā deguna ar spalvainajām nāsīm.

Bez tam vēl tās bikses sīkām svītriņām un fabrikas «Skorochod» sandales virs biezām, baltām, itin kā «kroņa» zeķēm.

Nē, te visādā ziņā kaut kas nebija kārtībā.

Sabāzis roka-s kabatās, — kas gan, jāsaka, viņam bija stingri aizliegts, — Petja visneatkarīgākā izskatā staigāja aiz dīvainā pasažiera pa visu kuģi.

Savādais pasažieris vispirms pakavējās šaurajā ejā pie mašīntelpas, blakus virtuvei.

No virtuves sita nāsīs ass viru un cepešu smaržu sajaukums, bet no vaļējiem mašīntelpas lodziņiem strāvoja karsts sausu garaiņu, dzelzs, verdoša ūdens un eļļas smaku piesātināts gaiss.

Lūkas stikla rāmis bija pacelts. No augšas mašīntelpā varēja ērti ieskatīties, ko Petja ar lielu baudu arī izdarīja.

Viņš pazina šo mašīnu kā savus piecus pirkstus. Bet ikreiz tā no jauna modināja viņā apbrīnu. Zēns bija gatavs stundām vērot tās darbību. Kaut gan visiem bija zināms, ka mašīna novecojusies, nekam nederīga un tamlīdzīgi, bet pat tāda tā pārsteidza ar savu neiedomājami graujošo spēku.

Simtpudu smagie tērauda pendeļi, ar biezu un zaļganu eļļu aplieti, šūpojās turp un atpakaļ ar apbrīnojamu vieglumu.

Karsti šņākoja virzuļi. It kā lidinājās lietās tapas. Vara diski ātri un nervozi berzējās cits pret citu, noslēpumaini ietekmēdami sīko, gandrīz nemanāmo, bet ļoti svarīgo tvaika sadalītāju darbību.

Un pāri visam šim galvu reibinošam chaosam valdīja milzīgais ritenis. Pirmajā brīdī šķita, ka tas kustas pavisam lēni, bet, ja ieskatījās vērīgāk, bija redzams, ka las griežas drausmīgā ātrumā, saceļot vienmērīgu, karstu vēju. /

Kļuva baigi, lūkojoties, kā mašīnists • staigāja starp visiem šiem nemitīgā kustībā esošiem lielā mechanisma locekļiem, šad tad pieliekdamies un piedurdams tiem savas eļļas kanniņas slaido snuķi.

Bet vispārsteidzošākais mašīntelpā bija elektriskā spuldzīte, vienīgā visā tvaikonī. Tā karājās zem skārda šķīvīša, rupja stiepļu sprostā ieslēgta. (Tā nemaz nelīdzinājās tagadējām spilgti gaišajām pusvata elektriskajām spuldzēm.)

Spuldzītes nokvēpušajā stikla apvalkā vāji spīdēja sarkani nokaitusi kvēldiega cilpa, kas, kuģim šūpojoties, vāri trīcēja.

Tomēr tā šķita brīnums. Tā saistījās ar maģisko vārdu «Edisons», kas zēna apziņā sen bija zaudējis uzvārda jēgu un ieguvis noslēpumainas dabas parādības nozīmi, kā, piemēram, «elektrība» vai «magnētisms».

Tālāk dīvainais cilvēks nesteigdamies apstaigāja apakšējos klājus.

Zēnam likās, ka nepazīstamais paslepus, bet ļoti uzmanīgi aplūko pasažierus, kas bija novietojušies uz saviem saiņiem un groziem ap mastu, pie bortiem, starp kravas kaudzēm.

Petja bija gatavs derēt, — starp citu, arī derēšana bija stingri aizliegta, — ka šis cilvēks slepeni kādu meklē.

Svešais diezgan ilgi nekautrīgi ložņāja starp guļošiem moldaviešiem. Viņš izspraucās cauri ebreju pulciņam, kas pašreiz pusdienoja, ēzdami olivas. Paslepen viņš šad tad pacēla brezenta malu, kas sedza tomātu kastes.

Kāds cilvēks gulēja tieši uz kailajiem klāja dēļiem, pārsedzis vaigu ar vieglo naģeni un iespiedis galvu virvju spilvenā, ko parasti izkar par bortu, lai mīkstinātu kuģa sānu belzienu pret piestātnes pāļiem. Viņš gulēja, miegā atmetis rokas un gluži bērnišķīgi pierāvis kājas.

Pēkšņi zēns neviļus uzmeta acis šīm kājām augšup sarautajās biksēs un sastinga: tie bija labi pazīstamie jūrnieka zābaki ar rūsganajiem stulmiem.

Nebija šaubu, ka tie ir tie paši zābaki, kurus Petja šo-1 dien bija redzējis diližansā zem sola.

Bet, ja tā arī būtu vienkārša sagadīšanās, tad nekādā ziņā par sagadīšanos nevarēja nosaukt nākamo pazīmi. Uz gulētāja rokas, tieši tai pašā trīsstūrī, starp īkšķi un rādītāja pirkstu, Petja skaidri redzēja tetovējumu — mazu, zilganu enkuru.

Puisēns gandrīz iekliedzās aiz pārsteiguma.

Tomēr noturējās. Viņš ievēroja, ka arī ūsainais pasažieris ir ievērojis gulētāju.

Ūsainis vairākkārt nostaigāja garām gulētājam, pūlēdamies ieskatīties zem naģenes paslēptajā sejā. Viņam tomēr tas nekādi neizdevās. Tad viņš, garām ejot, it kā nejauši uzmina gulētājam uz rokas.

— Atvainojos!

Gulētājs satrūkās. Uzrāvies sēdus, viņš izbīlī lūkojās apkārt ar neko nesaprotošām, miega pilnām acīm.

— Ko? Kas ir? Uz kurieni? — viņš nesakarīgi murmināja, berzēdams ar dūri vaigu, kur bija sārts virves nospiedums.

Tas bija viņš, tas pats matrozis!

Petja paslēpās aiz stūra un ar aizturētu elpu vēroja, kas notiks tālāk.

Tomēr nekas sevišķs nenotika. Vēlreiz atvainojies, ūsainis devās tālāk, bet matrozis apgriezās uz otriem sāniem, tomēr vairs neaizmiga; satraukts un — kā Petjam šķita — itin kā ar nepacietīgu nemieru viņš lūkojās apkārt.

Ko darīt? Skriet pie tēva? Izstāstīt visu vecākajam palīgam?

Nē, nē!

Petja labi atcerējās tēva izturēšanos diližansā. Redzams, visā šai notikumā bija kaut kas tāds, par ko nevienam nekas nav jāstāsta, neviens nav jāiztaujā, bet jāklusē, izliekoties, ka nekā nezini.

Tad zēns nolēma uzmeklēt ūsaini un palūkoties, ko tas dara.

Viņš atrada to gandrīz uz tukšā pirmās klases klāja. Ūsainis stāvēja, atbalstījies pie glābšanas laivas, kas bija pārvilkta ar cieši nosietu brezentu.

Apakšā šalca neredzamais rats, kuldams gandrīz melno ūdeni, ko klaja baltu putu raksti. Bija tāds troksnis kā dzirnavās. Tvaikoņa ēna, jau krietni pagara, ātri slīdēja pār spožajiem viļņiem, kas, jo tālāk no kuģa, jo kļuva zilgāki.

Pāri stūres galam plīvoja saules apmirdzētais baltzili sarkanais tirdzniecības karogs.

Aiz tvaikoņa, arvien plešoties un pamazām zūdot, tālu stiepās plats, it kā labi attīrīts kamanu ceļš.

Pa kreisi jau pletās augstais, mālainais Novorosijas krasts.

Ūsainis turēja rokā un paslepus pētīja kādu priekšmetu.

Petja nepamanīts piegāja no mugurpuses, pacēlās uz pirkstgaliem un ieraudzīja to. Tā bija neliela, tā saucamā vizitkartes formātā fotogrāfijā, uz kuras bija redzams matrozis pilnā uniformā, nebedīgi ielauzītā beznaga cepurē ar uzrakstu uz lentes:

«Kņazs Potjomkins-Tauričeskijs».

Sis matrozis nebija neviens cits kā tas pats ar enkuru uz rokas.

Un tai pašā mirklī kādas neizprotamas domu sakarības rezultātā Petja pēkšņi pilnīgi skaidri saprata, kas īsteni bija tā savādība ūsaiņa ārienē: arī ūsainis, tāpat kā tas ar enkuru, bija pārģērbies.

VIII «CILVĒKS AIZ BORTA!»

Puta spirgts ceļavējš.

Lai palīdzētu mašīnai un atgūtu laiku, ko bija zaudējuši, uzņemot kravu, kapteinis pavēlēja uzvilkt buru.

Nekādi svētki, nekādas dāvanas nespētu Petju tā sajūsmināt kā šis nieks.

Tomēr labs nieks!

Vienā un tai pašā laikā uz viena kuģa ir mašīna, ir bura! Pasta kuģis un fregate viena laikā!

Man šķiet, ka arī jūs, biedri, būtu sajūsmināti, ja jums gadītos tāda laime — braukt pa jūru īstā tvaikonī un bez tam vēl ar buru.

Pat tajos laikos buras vairs lietoja tikai pavisam veci tvaikoņi un arī tad pavisam reti. Tagad tādas lietas vairs nemaz negadās.

Tādēļ viegli iedomāties, kā šo svarīgo notikumu pārdzīvoja Petja.

Zēns, protams, tūdaļ aizmirsa tiklab ūsaino, kā bēgli. Kā apburts Petja stāvēja kuģa priekšgalā un ne mirkli nenovērsa acis no baskāja matroža, kas laiski tūļājās ap lūku, stiepdams ārā rūpīgi satīto buru.

Petja labi zināja, ka tas ir kliveris. Tomēr viņš pie-gaja pie vecākā palīga, kas citu matrožu trūkuma dēļ palīdzēja uzvilkt buru.

— Paklausieties, sakiet, lūdzu, — tas ir kliveris?

— Kliveris, — diezgan nelaipni atrūca vecākais palīgs.

Bet Petja par to nemaz neapvainojās. Viņš ļoti labi

zināja, ka īstam jūras vilkam noteikti jābūt savā ziņā rupjam. Citādi — kas gan tas par jūrnieku?

Ar vēsu pārākuma smīnu Petja palūkojās uz pārējiem pasažieriem un nu jau mazliet nevērīgi kā līdzīgs līdzīgam jautāja vecākajam palīgam:

— Bet sakiet, lūdzu: kādas vēl ir buras? Cik atceros, laikam grotbura un fokbura?

— Puika, nemaisies pa kājām, — atteica palīgs tādā tonī, it kā viņam pēkšņi būtu zobs sācis sāpēt, — taisies labāk uz kajiti pie mammas.

— Man māte mirusi, — ar skumju lepnumu atbildēja Petja rupjajam vīrietim. — Mēs braucam kopā ar tēvu.

Bet vecākais palīgs uz to nemaz nereaģēja, un saruna izbeidzās.

Beidzot kliveris bija uzvilkts.

Tvaikonis sāka slīdēt ātrāk. Jau bija manāms Odesas tuvums. Priekšā vizēja Sausās Jomas baltais sēklis. Seklie Jomas ūdeņi šķita tik biezi un zili, ka vietumis pat atspīdēja sarkanumā.

Tad kļuva redzami vācu Lustdorfa kolonijas šifera jumti un augstais, neveiklais baznīcas tornis ar vēja rādītāju galā.

Tālāk nāca vasarnīcas, augļu un sakņu dārzi, peldētavas, torņi, bākas.

Kā pirmais — leģendarais Kovaļevska tornis, par kuru stāstīja šādu teiksmu.

Kāds bagātnieks, cienījams Kovaļevska kungs, nolēmis uz savu risku un atbildību ierīkot pilsētai ūdensvadu. Tas viņam nestu milzu peļņu. Nav nekāds joks! Par katru ūdens malku ļaudis maksātu Kovaļevska kungam tik, cik vien viņam labpatiktos prasīt. Jo, lūk, Kovaļevska kunga zemē atradās saldūdens avots, vienīgais visā Odesas apkaimē. Tomēr ūdens bija visai dziļi. Lai to iegūtu, vajadzēja celt milzīgu sūkņu torni. Tāds uzņēmums vienam nebija pa spēkam. Taču Kovaļevska kungs ne ar vienu negribēja dalīties savā nākamajā peļņā. Viņš sāka torņa būvi viens. Celtnes izmaksa tomēr izrādījās daudz augstāka, nekā viņš bija paredzējis savos aprēķinos. Radinieki lūdza viņu atsacīties no neprātīgās iedomas. Bet viņš šajā pasākumā bija ieguldījis jau pārāk lielu naudu, tā ka atkāpties bija par vēlu. Viņš turpināja būvi. Izbūvēja tornim apmēram trīs ceturtdaļas, bet tad arī pietrūka līdzekļu. Tad viņš ieķīlāja visus savus namus un zemes īpašumus un pabeidza torņa būvi. Tā bija milzīga celtne, līdzīga pārdabiski palielinātam šacha tornim. Odesieši veselām ģimenēm nāca svētdienās aplūkot šo neredzēto brīnumu. Bet ar torni vien, protams, nepietika. Vajadzēja izrakstīt no ārzemēm mašīnas, izdarīt urbumus, likt vadu caurules. Kovaļevska kungs izmisumā steidzās pēc naudas pie Odesas tirgoņiem un baņķieriem. Viņš solīja tiem pasakainus procentus. Solīja nedzirdēti lielu peļņu. Viņš lūdzās, pazemojās, raudāja. Bagātnieki, nespēdami piedot to, ka viņš agrāk noraidījis viņu līdzdalību pasākumā, tagad bija nepielūdzami. Neviens viņam nedeva ne kapeikas. Kovaļevska kungs nu bija galīgi izputināts, iznīcināts, nospiests. Ūdensvads kļuva viņa manija. Augām dienām viņš staigāja kā jucis ap torni, kas bija aprijis yisu viņa bagātību, un lauzīja galvu — kur izraut naudu. Viņš pamazām zaudēja prātu. Beidzot viņš kādreiz uzrāpās pašā nolādētā torņa virsotnē un metās lejā. Tas notika priekš kādiem piecdesmit gadiem, bet milzīgais tornis, ko laiks bija nokvēpinājis gandrīz melnu, vēl tagad slējās pār jūru bagātās tirdzniecības pilsētas tuvumā kā drūms biedinājums un baigs piemineklis cilvēka nepiepildāmai negausībai.

Tālāk drīz kļuva redzama jaunā, baltā bāka, bet aiz tās — vecā, nelietojamā.

Saule pašreiz grima vasarnīcu rajona akaciju zeltainajos putekļos, un abas bākas, asi iezīmēdamās pret sārto debesi, šķita tik tuvu esam — galvenais, skatam tik pazīstamas slējās virs kraujas, ka Petja bija gatavs no visa spēka pūst burā, lai tikai ātrāk nokļūtu galā.

Te jau katrs krasta solis viņam bija pazīstams līdz pēdējam sīkumam.

Lielais Fontāns, Vidējais Fontāns, Mazais Fontāns — augstie, stāvie krasti, kur auga mežrozes, ceriņi, ērkšķi un sīki krūmāji.

Pakrastē, ūdenī, līdz pusei ar zaļām dūņām apsūbējušas klintis. Uz tām — makšķernieki ar bambusa niedru makšķerkātiem un peldētāji.

Un, lūk, arī «Arkādijā» — restorāns uz pāļiem, koncertu estrāde — iztālēm tik maza kā sufliera būda, — daudzkrāsainie saulessargi, galdauti, pār kuriem plūst svaigs vējš.

Visi šie sīkumi atklājās zēna acu priekšā cits par citu svaigāks, cits par citu interesantāks. Bet tie nebija aizmirsti, nē! Tos nevarēja aizmirst, tāpat kā nevar aizmirst savu vārdu. Tie tikai uz laiku kaut kā bija izslīdējuši no atmiņas. Tagad tie piepeši steidzās atpakaļ, it kā mājās pēc patvaļīgas prombūtnes.

Tic steidzās cits aiz cita. Viņu saradās arvien vairāk un vairāk. Tie steidzās cits citam garām.

Likās, it kā tie zēnam nemitīgi sauktu:

— Sveiks, Petja! Beidzot tu esi atgriezies! Mēs esam tā noilgojušies pēc tevis! Vai tiešām tu mūs nepazīsti vairs? Aplūko labi: tā taču esmu es, tava mīļākā vasarnīca Marazlī! Tev taču tik ļoti palika staigāt pa maniem koptajiem un gludi apcirptajiem mauriņiem, lai gan tas bija stingri aizliegts! Tev tā patika aplūkot manus marmora tēlus, pa kuriem rāpoja lieli gliemeži ar četriem ragiem, iesaukti par Laurīšiem-Paulīšiem; rāpojot tie atstāja aiz sevis vizošu celiņu. Skaties, kā esmu izaugusi šai vasarā! Aplūko, cik kupli kļuvuši mani kastaņi! Cik krāšņi zied manās puķu dobēs ģeorģines un peonijas! Viskošākie augusta tauriņi nolaižas manu aleju tumšajā krēslā!

— Un tā esmu es, «Izprieca»! Nevar būt, ka tu esi aizmirsis manas peldētavas, šautuvi, manu bumbotavu! Paskaties tikai, kamēr tu biji pazudis, te paguvuši ierīkot lielisku karuseli ar laiviņām un zirdziņiem. Tepat tuvumā dzīvo arī tavs draugs un biedrs Gavriks. Viņš gaidīt gaida tevi pārbraucam. Ātrāk taču, ātrāk!

— Un te es esmu! Sveiks, Petja! Nepazīsti Lanžeronu? Skaties, cik man krastā daudz plakano laivu, cik zvejas tīklu žūst uz steķveidīgi saliktiem airiem. Tieši manās smiltīs tu pērn taču atradi divi kapeikas un izdzēri par tārn — kaut patiesībā tev vairs nelīda iekšā — četras krūzes skāba maizes kvasa, kas sit nāsīs un dzeldē mēli. Vai tiešām tu nepazīsti vairs veco kvasa pārdevēja būdu? Lūk, kur tā! Stāv, it kā nekas nebūtu bijis, uz kraujas, kas vasarā apaugusi ar stepes zāli. Pat tālskatis nav vajadzīgs tās saskatīšanai.

— Un te esmu es! Un es! Sveiks, Petja! Ka tu zinātu, kas gan te Odesā noticis tai laikā, kamēr tu biji prom! Sveiks, sveiks!

Jo tuvāk pilsētai, jo rāmāks un siltāks kļuva vējš.

Saule jau bija norietējusi, un tikai masta galotnes sīkā, sarkanā vēja rādītāja cepurīte vēl gaiši mirdzēja skaidrajā, sārtajā debesī.

Kliveri noņēma.

Tvaikoņa mašīnas klaudzieni spalgi atbalsojās krasta klintīs un kraujās. Pa mastu augšup lēni slīdēja bāli dzeltenā signāluguns.

Visas domas Petjam bija še, krastā, Odesā. Viņš neparko neticētu, ja kāds teiktu, ka vēl pavisam nesen, šorīt pat, viņš gandrīz bija raudājis, šķiroties no fermas.

Ferma? Kāda ferma? Tā jau bija aizmirsta. Viņam tā vairs neeksistēja… līdz nākamajai vasarai.

Ātrāk, ātrāk kajitē pasteidzināt tēvu kravāt mantas.

Petja pagriezās, lai skrietu, un pēkšņi sastinga šausmās. .. Tas pats matrozis, kam enkurs uz rokas, sēdēja uz priekšējā trapa pakāpiena, bet ūsainis — bez degunkniebja, rokas kabatās sabāzis, kurpēm skāņi čīkstot, devās tieši pie viņa.

Piegājis cieši klāt, viņš pieliecās un ne visai skaļi, bet arī ne visai klusi jautāja:

— Zukovs?

— Ko Zukovs? — klusi, it kā pāri spēkiem, izrunāja matrozis, nobālēja un piecēlās.

— Sēdi! Esi rāms! Sēdies, es tev saku.

Matrozis palika stāvot. Nevarīgs smaids drebēja viņa pelēkajās lūpās.

Ūsainim samācās vaigs.

— No «Potjomkina»? Sveicināts, draudziņ. Būtu tu kaut tos zābaciņus pārmainījis, vai. Bet mēs jūs jau gaidījām, gaidījām, gaidījām… Nu, ko tu teiksi, Rodion Zukov? Ksarn galā?

Pie šiem vārdiem ūsainis stingri satvēra matrozi aiz piedurknes. Matroža seju izķēmoja draudīgs vaibsts.

— Neaiztiec! — viņš iekliedzās briesmīgā balsī, parāvās un ar visu spēku trieca dūri ūsainim krūtīs. — Neaiztiec slimu cilvēku, suņa pur-rns!

Piedurkne švirkstēja.

— Stāt!

Bet bija jau par vēlu.

Matrozis izrāvās un bēga pa klāju, līkumodams starp groziem, kastēm un ļaudīm. Ūsainis skrēja viņam pakaļ.

No malas vērojot, varēja iedomāties, ka divi pieauguši cilvēki spēlē sunīšus.

Viens aiz otra tie ienira mašīntelpas ejā. Otrā pusē tie atkal iznira. Uzskrēja augšā pa trapu, pazolēm skāņi klaudzot, klupdami uz pakāpienu slidenajiem vara apkalumiem.

— Stāt! Turiet! — smagi elsdams, kliedza ūsainis.

Matrozim bija gadījies rokā skrienot kaut kur atrauts

spraislis.

— Turiet! Tu-u-uriet!

Pasažieri bailēs un ziņkārē drūzmējās uz klāja. Kāds griezīgi svilpa policijas svilpi.

Slaidā lēcienā matrozis pārlidoja pāri augstajam lūkas vākam. Pasviedās sānis, vairoties no ūsainā, kas bija apskrējis lūkai apkārt, pārlēca atkal atpakaļ un uzlēca uz sola. No sola — uz borta margām, pieķērās pie stūres gala karoga kāta un, no visa spēka iezvēlis ar spraisli ūsainim pa purnu, ielēca jūrā.

Gaisā uzlidoja šļakatas.

— Ai!

Pasažieri visi, cik viņu tur bija, sazvēlās atpakaļ — it kā vējš tiem no priekšas būtu uzpūtis.

Ūsainis svaidījās šurpu turpu gar bortu, ar rokām seju aizklājis, un piesmacis kliedza:

— Turiet, aizbēgs! Turiet, aizbēgs!

Vecākais palīgs steidzās augšā pa trapu ar glābšanas jostu, sperdams soli pa trim pakāpieniem.

— Cilvēks aiz borta!

Pasažieri sazvēlās uz priekšu, pret bortu, it kā tiem vējš būtu uzpūtis no mugurpuses.

Petja izspraucās līdz bortam. Jau diezgan patālu no tvaikoņa sakulto putu baltajos ziedos kā pludiņš viļņos šūpojās peldētāja galva.

Tikai peldēja viņš nevis uz kuģa pusi, bet gan projām no tvaikoņa, visiem spēkiem strādājot ar rokām un kājām. Pēc katriem trim četriem vēzieniem viņš pagrieza atpakaļ naidā saspringtu seju.

Vecākais palīgs ievēroja, ka šim cilvēkam, kā redzams, nav ne mazākās vēlēšanās, lai to «izglābtu». Taisni otrādi, viņš nepārprotami pūlas nokļūt, cik vien iespējams, tālāk no glābējiem. Un tad vēl — peld viņš lieliski, bet krasts ir samērā tuvu.

Tātad viss kārtībā.

Nav nekāda iemesla uztraukties.

Veltīgi ūsainis tvarstīja vecāko palīgu aiz piedurknes, blenza zvērīgām acīm un pieprasīja apturēt tvaikoni un nolaist laivu.

— Tas ir politisks noziedznieks! Jūs par to atbildēsiet!

Palīgs flegmatiski raustīja plecus.

— Nav mana darīšana. Nav rīkojuma. Griezieties pie kapteiņa.

Kapteinis tikai atmeta ar roku. Jau tā kavējam. Nevar, mīlīt. Liela vajadzība! Āre, pēc pusstundiņas piestāsim, tad arī ķeriet savu politisko. Mūsu kuģniecības sabiedrība pilnīgi komerciālās dabas, pavisam privātā. Ar politiku tā nenodarbojas, un šādiem gadījumiem mums vispār nav nekādu instrukciju.

Tad ūsainis, lamādamies caur zobiem, ar nobrāztu seju spiedās cauri trešās klases pasažieru drūzmai, kas posās un rīkojās nokāpšanai, tuvāk tai vietai, kur tika nolaistas laipas. Viņš rupji grūstīja sabaidītos ļaudis, mina uz kājām, stumdīja grozus, kamēr beidzot nokļuva pie paša borta, lai pirmais izlēktu malā, līdzko tvaikonis piestās pie krasta.

Pa to laiku matroža galva vairs tik tikko bija saredzama viļņos, kur apkārt tai šūpojās zvejas tīklu un iemetņu boju karodziņi.

IX ODESĀ NAKTI

Apvārsnis ātri satumsa, kļuva gaišzils, zils, mēļš. Krastā jau krēsloja vakars, jūrā vēl bija gaišs. Līganajos viļņos spoguļojās skaidrā debess. Tomēr vakars bija jūtams arī šeit. i

Nemanot iedegto signallākluru izdobtie stikli kuģa sānos — tik tumši un biezi, ka dienā nebija iespējams uzminēt to krāsu, tagad ieblāzmojās zaļi un sarkani, un, lai gan vēl nemeta gaismu, to spīdums jau bija skaidri samanāms.

Zilā pilsēta ar pilsētas teatra kupolveida jumtu un Voroncova pils kolonādi it kā pēkšņi izauga priekšā un aizsedza pusapvāršņa.

Ostas signaluguņu ūdeņainās acis spoguļojās gaišajos un gluži rāmajos ostas ūdeņos. Taisni turp iegriezās «Tur-geņevs», pavisam tuvu apbraukdams resno, patiesībā ne visai lielās bākas torni ar zvanu un kāpnēm.

Pēdējo reizi mašīntelpā noskanēja kapteiņa zvans.

— Lēnām!

— Pavisam lēnām!

Ātri un gandrīz nedzirdami slīdēja šaurais kuģelis gar Brīvprātīgās flotes okeantvaikoņu trīsstāvīgajiem korpusiem, kas stāvēja rindā mola iekšpusē.

Lai aplūkotu to milzīgos enkurus, Petjam bija jāatgāž galva un jāskatās augšup.

Lūk, kur tvaikoņi!

— Stop!

Pilnīgā klusumā ar ieskrējienu, ātrumu nesamazinot, «Turgeņevs» šāvās slīpi pāri ostai tā, ka šķita, — nupat nupat uzdrāzīsies krastam.

Divas garas vagas stiepās no kuģa asā priekšgala un, veldamās tālāk, padarīja ostas līmeni svītrainu kā skumbriju.

Gar bortu viegli čaloja ūdens.

No pretim slīdošās pilsētas plūda karstums kā no krāsns.

Un pēkšņi Petja ieraudzīja dūmeni un divus mastus, kas slējās no spogulgludā ūdens. Tie aizslīdēja pavisam tuvu gar bortu tumši, baigi, miruši…

Pasažieri, kas drūzmējās pie borta, sastinga.

— Nogremdējuši kuģi, — kāds klusi teica.

«Kas tad nogremdēja?» zēns gribēja jautāt, sajuzdams šausmas. Bet tūdaļ viņš ieraudzīja kaut ko vēl baigāku: sadeguša tvaikoņa dzelzs skelets gulēja sagāzies pret pār-ogļoto piestātnes malu.

— Sadedzinājuši, — tā pati balss sacīja vēl klusāk.

Te jau arī piestātne ātri tuvojās.

— Atpakaļ!

Apklusušie riteņi pēkšņi spēcīgi sāka kult ūdeni, griezdamies pretējā virzienā. Pa ūdens virsu izklīda mazi pil-tuvjveida vilnīši.

Piestātne atkal attālinājās, tā it kā pārvietojās pamazām pavisam uz otru pusi, tad atkal ļoti lēni tuvojās, bet jau no otra borta.

Pāri pasažieru galvām aizlidoja, gaisā attīdamies, tauvas līkums.

Petja sajuta vieglu grūdienu, ko mīkstināja virvju pope.

No piestātnes pārlika laipas. Pirmais pa tām noskrēja ūsainis un tūdaļ nozuda, iejukdams drūzmā.

Savu kārtu sagaidījuši, drīz arī mūsu ceļotāji lēnām nogāja līdz piestātnes bruģim.

Zēnam par brīnumu pie laipām stāvēja gorodovojs un daži vīri civilā. Viņi ļoti uzmanīgi aplūkoja katru nonācēju no kuģa. Aplūkoja arī tēvu. To redzēdams, Bačeja kungs atkal neviļus sāka aizpogāties, izslējis priekšup drebošo bārdeli. Viņš cieši saspieda Pavļika rociņu, un viņa sejā iezīmējās tā pati netīkamā izteiksme, kāda tam bija no rīta diližansā, kad viņš runāja ar zaldātu.

Viņi salīga važoni, Pavļiku nosēdināja uz priekšējā paceļamā soliņa, bet Petja, gluži kā pieaudzis, novietojās blakus tēvam uz galvenā sēdekļa, un brauciens sākās.

Izbraucot no kuģniecības kantora sētas, pie vārtiem stāvēja sargkareivis ar šauteni un pilnā kaujas tērpā. Agrāk tādas lietas nekad nebija redzētas.

— Tēt, kādēļ stāv sargs? — čukstot jautāja zēns.

— Ak tu dievs! — tēvs pikti izsaucās, staipīdams kaklu. — Kas un kādēļ! Kā tad es to varu zināt! Ja stāv, lai stāv. Bet tu sēdi rāms.

Petja saprata, ka nevajag iztaujāt, ka nav arī jādusmojas par tēva skaišanos.

Bet, kad uz dzelzceļa pārbrauktuves Petja pēkšņi ieraudzīja līdz pamatiem nodedzināto estakadi, apdegušo gulšņu kaudzes, sliežu līkumus, kas kā cilpas karājās gaisā, apgāzto vagonu riteņus, visu šo stingušo jucekli, viņš aizraudamies sauca:

— Re, kas tad tas? Skatieties! Orman, klausieties, kas tas?

— Nodedzināja, — važonis noslēpumaini atbildēja un nogrozīja galvu cietajā platmalē; un nevarēja saprast, vai tas bija pārmetums vai atzinība.

Brauca gar slavenajām Odesas kāpnēm.

Kāpņu trīsstūra augšgalā, starp divu ieapaļu un simetrisku piļu siluetiem, pret naksnīgās debess gaišo fonu slējās iztālēm mazais Rišeljē tēls ar antiko, uz jūras pusi izstiepto roku.

Mirdzēja trīsžuburainie bulvara lākturi. No vaļējā espla-nades restorānā skanēja mūzika. Virs kastaņām un grantētiem bulvara celiņiem bāli trīcēja pirmā zvaigzne.

Petja zināja, ka taisni tur, augšā, aiz Nikolaja bulvara spīdēja un šalkoja tas augstākā mērā vilinošais, nepieejamais un noslēpumainais, par ko Bačeja ģimenē mēdza sacīt ar nicinošas cieņas nokrāsu: «centrā».

Centrā dzīvoja «bagātnieki», varētu sacīt — tie sevišķie ļaudis, kas brauca pirmajā klasē, varēja ik dienas iet uz teātri, pusdienoja nezin kādēļ pulksten septiņos vakarā, virējas vietā algoja pavāru, bet aukles vietā — bonni, un tādiem nereti piederēja arī pašiem savs «personīgs pajūgs» izbraukumiem, kas jau pārsniedza katru cilvēcisko iedomu.

Bačeji, protams, nedzīvoja ne tuvu «centrā».

Važoņa rati, grabot uz bruģa, brauca pa leju, pa Ka-rantinas ielu, tad nogriezās pa labi un ripoja kalnup uz pilsētu.

Petja pa vasaru bija atradis no pilsētas.

Zēnu apdullināja pakavu troksnis, kuri, dzirkstis šķiļot, klaudzināja bruģi, riteņu dārdoņa, zirgu tramvaja zvani, apavu čīkstoņa un cietie nūju klaudzieni uz zilām lāvas plātnēm klātās ietves.

Fermā starp nopļautajiem laukiem un plašajā stepē jau sen svaigi un skumji zeltoja rudens. Se, pilsētā, vēl arvien valdīja pilncstīga, krāšņa vasara.

Gurdenā nakts tveice nekustīgi gulēja smagajā akacijām aizaugušo ielu gaisā.

Sīktirgotavu vaļējās durvīs dzeltenīgi blāzmoja nespodras petrolejas lampu guntiņas, apgaismojot krāsaino konfekšu kārbas.

Tieši uz ietves, zem akacijām, bija nokrautas arbuzu kaudzes — melnzaļie, spožie, ar vaska dzeltenām pierēm un garie, gaišie, gareniski svītrotie.

Uz daža stūra kā spoža aina no tumsas iznira augļu tirgotava. Tur persieši neciešami spilgtajā kvēlspuldžu gaismā (tās bija tikko parādījušās) vēdināja šalcošus zīdpapīra sultānus virs saldajiem Krimas augļiem — lielām, mēļām plūmēm, ko klāja liega tirkiza krāsas putekļu kārtiņa, un maigiem, brūniem, ļoti dārgiem «ber Aleksandr» bumbieriem.

Cauri meža vīnogulāju apvītām dzelzs margām dārzos bija redzamas puķu dobes, ko apspīdēja savrupmāju logu gaisma. Virs krāšņi izplaukušajām ģeorģinēm, begonijām un gaiļa piešiem lidinājās vārie nakts tauriņi.

No stacijas skanēja lokomotivju svilpieni.

Brauca garām pazīstamai aptiekai.

Aiz lielā, zeltītiem burtiem aprakstītā skatloga gaiši spulgoja divi bumbierveida kristālā trauki, pildīti ar spilgtu mēļu un zaļu šķidrumu. Petja bija pārliecināts, ka tā ir inde. No šās aptiekas nesa baigos skābekļa maisus mātei, kad tā mira. Ai, cik drausmīgi tie krāca pie mātes lūpām, kas bija kļuvušas melnas pēc visādām zālēm!

Pavļiks gulēja ciešā miegā. Tēvs paņēma viņu uz rokām. Puisēna galviņa braucot kuļājās un lēkāja. Smagnējās, kailās kājas bija noslīdējušas no tēva ceļiem. Tomēr pirkstos viņš cieši turēja somu ar dārgo krājkasīti.

Tādu viņu arī nodeva virējas Dūņas rokās, kas gaidīja kungus uz ielas, kad važonis beidzot pieturēja pie vārtiem ar trīsstūrainu, slēgtu lākturīti, uz kura vāji gaismojās izgriezts nama numurs.

— Laimīgu atbraukšanu!

Arvien vēl sajuzdams zem kājām līgano klāju, Petja ieskrēja parādes kāpņu telpā.

Kādas milzīgas tukšas kāpnes! Gaiša un skanīga telpa. Cik daudz lampu! Katrā stāvā pie sienas — petrolejas lampa čuguna ietverē. Un virs katras lampas gaismas lokā miegaini šūpojās vāciņš.

Tīri nospodrinātas vara plāksnītes uz durvīm. Pīti kājslauķi. Bērnu ratiņi.

Visas šīs cieši aizmirstās lietas pēkšņi parādījās Petjas izbrīnīto acu priekšā visā savā pirmatnīgajā jaunumā.

Pie tām atkal bija jāpierod.

Lūk, kaut kur augšā skāņi noskrapstēja atslēga, atbalsojoties visā kāpņu telpā, atsprāga durvis, steidzīgas balsis pārskanēja cita citu. Katrs izsauciens atbalsojās kā pistoles šāviens.

Atlidoja caur sienu klusinātas, vieglas un bravurīgas klavieru skaņas. Šīs mūzikas neatlaidīgie akordi atgādināja zēnam savu esamību.

Un beidzot. .. vai dieniņ! … Kas tad tā? …

Durvīs pretim steidzās aizmirsta, bet briesmīgi pazīstama dāma zilā zīda kleitā ar mežģiņu apkakli un aprocēm. Viņai no asarām sasarkušas, satraukuma pilnas un priecīgas acis, smejot sastieptas lūpas. Viņas zods dreb it kā no smiekliem un reizē it kā no raudām.

— Pavļik!

Viņa izrauj Pavļiku Dūņai no rokām.

— Ak tu dieviņ, cik smags kļuvis!

Pavļiks atver no miega pilnīgi gandrīz melnas kļuvušās acis un bezgala vienaldzīgā izbrīnā saka:

— O? Krustmāte!

Un atkal iemieg.

Nu jā, protams, protams, taču — tā ir krustmāte! Tik ļoti pazīstamā, mīļā un dārgā, tikai mazliet aizmirstā krustmāte. Kā gan varēja viņu nepazīt?

— Petja? Zēn! Kāds milzenis!

— Krustmāt, vai zināt, kas ar mums notika? — Petja tūdaļ iesāka. — Krustmāt, jūs nekā nezināt! Paklausieties tikai, krustmāt, kas ar mums notika! Bet, krustmāt, jūs taču neklausāties! Paklausieties taču, krustmāt!

— Labi, labi, tikai ne visu uzreiz. Ej istabās! Bet kur tad Vasilijs Petrovičs?

— Te, te …

Pa kāpnēm lēnām nāca tēvs.

— Nu, lūk, arī mēs. Sveiki, Tatjana Ivanovna.

— Laimīgu pārbraukšanu! Lūdzu, nāciet tikai iekšā! Jūras slimību nedabūjāt?

— Nemaz. Skaisti atbraucām. Vai jums nav sīknaudas? Važonis nevar samainīt trīs rubļus.

— Tūliņ, tūliņ. Jūs tikai nerūpējieties… Nemaisies taču zem kājām, Petja, vēlāk izstāstīsi… Dūņa, balodīt, noteciet lejā, samaksājiet važonim… Paņemiet no mana tualetes galdiņa …

Petja iegāja priekšistabā, kas viņam šķita tik plaša, drūma un tik ļoti sveša, ka pat tas melnīgsnējais, lielais puika salmenīcā, kurš pēkšņi nez no kurienes parādījās aizmirstās, bet pazīstamās lampas apgaismotajā, tikpat aizmirstā un tikpat pazīstamā spoguļa riekstkoka rāmī — pat tas pirmajā brīdī šķita svešs.

Bet to jau nu, liekas, Petjam vajadzētu pazīt bez lielām pūlēm, jo tas taču bija viņš pats!

X MĀJĀS

Tur, fermā, bija maza, tīri balsināta istabiņa ar trim buru audekla gultām, kuras bija pārklātas ar vasarīgām Marseļas segām.

Skārda mazgājamais trauks. Priedes koka galdiņš. Krēsls. Svece stikla kupolā. Zaļi, restoti slēģi — žalūzijas. Krāsota grīda, biežās mazgāšanas nodeldēta.

Cik saldi un vēsi varēja šai tukšajā, mazliet skumjajā istabiņā iemigt, paēdis rūgušpienu ar pelēku kviešu maizi, iemigt, viļņu šalkoņas ieaijāts!

Te bija pavisam citādi.

Te bija liels dzīvoklis, iztapsēts ar vecām tapetēm un pieblīvēts ar pārvalkos paglabātām mēbelēm. Katrā istabā bija citādas tapetes un arī citādas mēbeles. Tapešu raibais zieds šķita saspiežam istabas mazākas, nekā tās patiesībā bija. Mēbeles, ko te sauca par «iekārtu», klusināja balsis un soļus.

Lampas pārnēsāja no istabas istabā.

Viesistabā stāvēja gumijkoki ar cietām, vaskotām lapām. To jaunie dzinumi slējās augšup un izskatījās kā safjana autiņos ietīti.

Pārnēsājamo lampu atspulgs lēkāja no viena spoguļa uz otru. Vāzīte uz pianino vāka drebēja: acīm redzot kādi rati brauca pa ielu. Riteņu dārdi bija saite, kas vienoja namu ar pilsētu.

Petjam ļoti gribējās ātrāk tikt galā ar tējas dzeršanu, lai kaut uz brīdi izskrietu sētā satikties ar puikām un uzzināt visu — kas un kā.

Bet bija jau pārāk vēls: desmitā stunda. Visi puikas droši vien jau sen guļ.

Gribējās ātrāk izstāstīt krustmātei vai ļaunākā gadījumā vismaz Dūņai par izbēgušo matrozi. Bet abas bija aizņemtas: klāja gultas, bužināja spilvenus, cēla ārā no kumodēm smagus, gludus palagus, nēsāja lampas no istabas istabā.

Petja staigāja krustmātei pakaļ, mīdams uz kleitas malas, un čikstēja:

— Krustmāt, kādēļ jūs manī neklausāties? Paklausieties! …

— Tu redzi — esmu aizņemta.

— Krustmāt, cik tad tas ilgi?

— Rīt izstāstīsi.

— Ak, kāda jūs!… Neļaujat pastāstīt! … Nu, krustmāt!

— Nemaisies pa kājām! Izstāsti Dūņai.

Petja skumīgs čāpoja uz virtuvi, kur koka kastītē uz loga zaļoja sīpolu laksti.

Dūņa uz dēļa, kas bija pārvilkts ar zaldātu vadmalu, steidzīgi gludināja spilvendrānu. No gludekļa apakšas kāpa biezi tvaiki.

— Dūņa, paklausies, kas ar mums notika … — Petja iesāka žēlā balsī, uzlūkodams Dūņas kailo un dzīslaino dilbu, kura saspringtā āda spīdēja.

— Jaunskungs, atej iet, citādi — nedod dievs — vēl ar gludekli apsvilināšu.

— Bet jūs paklausieties!

— Ejiet pastāstiet krustmāteil

— Krustmāte negrib. Es labāk jums izstāstīšu. Nu, Du-uņa!

— Ejiet izstāstiet kungam!

— Ak dievs, kāda jūs muļķe! Tēvs taču pats zina.

— Rīt, jaunskungs, rīt.

— Bet es gribu šodien …

— Nestāviet zem rokas! Maz jums istabu, ka virtuvē lienat?

— Duņucīt, es tikai izstāstīšu un tūliņ aiziešu, goda vārds, ka es jums saku! Es varu krustu pārmest!

— Dieva sodība ar to puiku! Atbrauca te man uz kakla.

Dūņa sirdīgi nolika gludekli uz paliekamā. Paķēra

izgludināto pārvalku un tik steidzīgi šāvās prom, ka virtuvi pāršalca it kā vēja pūsma.

Petja apbēdināts paberzēja ar dūrēm acis, un pēkšņi viņu pārņēma tik briesmīgas žāvas, ka tikai ar pūlēm viņš aizvilkās līdz savai gultai un, nespēdams vairs atdarīt acis, taustīdamies vilka nost savu matroža blūzi.

Tikko iespiedis sakaitušo vaigu spilvenā, viņš tūdaļ tik cieši aizmiga, ka pat nejuta tēva bārdas pieskārienu, kad tas pienāca, kā parasts, ar skūpstu novēlēt labunakti.

Ar Pavļiku tomēr iznāca liela noņemšanās. Viņš braucot bija tiktāl samiegojies, ka tēvs ar krustmāti kopīgiem spēkiem un arī tad tikai ar lielām pūlēm viņu izģērba.

Bet, tikko noguldīts gultā, puisēns atvēra spirgtas acis, izbrīnā palūkojās apkārt un teica:

— Mēs vēl braucam?

Krustmāte maigi noskūpstīja viņa sārto, sakaitušo vaidziņu.

— Nē, nu jau mājās. Guli, bērniņ!

Bet izrādījās, ka Pavļiks jau izgulējies un noskaņots sarunām.

— Krustmāt, tā esat jūs?

— Es, cālīt. Guli!

Pavļiks ilgi gulēja plati ieplestām, uzmanīgām acīm, mirdzošām kā divas olivas, un klausījās svešajos pilsētas dzīvok|a trokšņos.

— Krustmāt, kas tur trokšņo? — viņš beidzot, bailīgi čukstot, jautāja.

— Kur trokšņo?

— Tur. Krāc.

— Tas, bērniņ, ūdens krānā.

— Viņš nošņaucas?

— Jā, nošņaucas. Gulil

— Bet kas tur svilpj?

— Lokomotive svilpj.

— Bet kur?

— Vai tad tu esi aizmirsis? Stacijā. Tepat mums pretim. Gulil

— Bet kāpēc mūzika?

— Augšā spēlē klavieres. Vai tad tu vairs neatceries, kā klavieres spēlē?

Pavļiks ilgi klusēja.

Varēja domāt, ka viņš iemidzis. Taču viņa acis uz kumodes noliktās naktslampas zaļganajā gaismā mirdzēja uzmanībā. Viņš ar šausmām vēroja gaismas strēles, kas slīdēja pāri griestiem no vienas malas uz otru.

— Krustmāt, kas tas?

— Važoņi brauc ar laternām. Ver labāk actiņas ciet!

— Un kas tas?

Milzīgs naktstauriņš, dobji dūkdams, dauzījās kaktā pie griestiem.

— Tauriņš. Guli!

— Vai viņš kož?

— Nē, nekož. Guli!

— Es negribu gulēt. Man bail.

— Kas tev par bailēm? Neizdomā. Tik liels puika. Ai-ai-ai!

Drebošu krūti Pavļiks dziļi un līksmīgi ievilka elpu. Ar karstām rociņām satvēra krustmātes pirkstus un čukstēja:

— Čigānu redzējāt?

— Nē, neredzēju.

— Vilku redzējāt?

— Neredzēju. Guli!

— Skursteņslauķi redzējāt?

— Neredzēju, neredzēju. Vari gulēt pilnīgi mierīgs.

Puisēns vēlreiz dziļi un saldi ieelpoja, pagriezās uz otra

vaidziņa, palika zem tā abas delnas kā kausiņu un, acis aizvērdams, nomurmināja:

— Krustmāt, iedodiet gaņku!

— Te nu bija, sveiki! Un es domāju, ka tu no gaņkas jau sen esi atradinājies.

Par gaņku bija iesaukts īpašs tīrs kabatas lakatiņš, ko Pavļiks bija pieradis gultā sūkāt un bez kā nevarēja iemigt.

— Ga-aņku… — zēns kaprizi ņurdēja.

Krustmāte gaņku tomēr nedeva. Liels puika. Laiks atradināties.

Tad Pavļiks, turpinādams spītēties, sakampa lūpās spilvena stūri, pasūkāja to un gurdeni pasmaidīja ar aizlipušām acīm. Un piepeši viņš ar , šausmām atcerējās savu krājkasīti: ja nu zagļi to nozaguši? Tomēr nebija vairs spēka uztraukties.

Un puisēns mierīgi aizmiga.

XI GAVRIKS

Tai pašā dienā Gavriks, kāds cits zēns, tas pats, kuru jau garām ejot pieminējām, aprakstot Odesas krastu, mazā gaismiņā pamodās aiz aukstuma.

Viņš gulēja krastā pie laivas, gludenu jūras akmeni pagalvī palicis un ar noskrandušiem vecātcva svārkiem apsedzies. Kājām gan tie nesniedza pāri.

Nakts bija silta, bet uz rīta pusi kļuva vēss. Kailās kājas sāka salt. Gavriks pa miegam norāva svārkus no pleciem un ievīstīja kājas. Tad sāka salt pleci.

Gavriks drebinājās, bet negribēja padoties. Centās pārvarēt aukstumu. Tomēr aizmigt vairs nespēja.

Neko darīt, pie joda, vajadzēja celties.

Sapīcis Gavriks atvēra acis. Viņš ieraudzīja spulgu jūru citronkrāsas dzeltenumā un drūmu, tumši sarkanu ausmu pilnīgi skaidrā, pelēcīgā debesī. Diena būs karsta. Bet, līdz pakāpsies saule, par siltumu nav ko domāt. Protams, Gavriks gluži labi varēja gulēt kopā ar vecotēvu būdā. Tur bija silta un mīksta guļa. Bet kurš zēns gan atsacīsies no prieka lieku reizi pārnakšņot jūras krastā zem klajas debess?

Reti viļņi klusi, tikko dzirdami šļakst pret krastu. Nošļakst un aizplūst jūrā, slinki veļot sev līdzi granti.

Paiet bridis — tie atkal veļ granti atpakaļ, un atkal — šļakstiens.

Sidrabaini melnā debess no vienas vietas piekaisīta ar augusta nakts zvaigznēm. Iešķeltais Piena Ceļš plešas virs galvas kā plata debess upe.

Debess atspoguļojas jūrā tik pilnīgi un krāšņi, ka, guļot atmuguriski uz oļiem, drīz vairs nevar saprast, kur ir augša un kur leja. Liekas, ka tu karājies kaut kur zvaigžņotā bezdibenī.

Uzliesmodamas visos virzienos slīd krītošās zvaigznes. Burjanā [4] čirkst sienāži. kaut kur ļoti tālu uz kraujas rej suņi.

Sākumā var likties, ka zvaigznes stāv nekustīgi. Tomēr ne. Ielūkojies — un redzi, ka viss debess jums lēnām griežas. Vienā pusē zvaigznes nogrimst aiz vasarnīcām, otrā pusē citas ceļas augšā no jūras.

Siltais vējiņš kļūst vēss.

Debess pamazām it kā bālē, kļūst gaišāka. Jūra satumst. Rīta zvaigzne atspīd tumšajā ūdenī kā mazs mēness.

Vasarnīcās miegaini nodzied trešie gaiļi. Aust rīts.

Kā gan šādā naktī var gulēt zem jumta?

Gavriks piecēlās, saldi izstaipījās, uzrotīja bikses un žāvādamies iebrida līdz potītēm ūdenī.

Vai viņš prātu zaudējis? Kājas jau tā nosalušas gluži zilas, bet viņš vēl brien jurā, kad, paskatoties vien uz to pusi, sāk drebuļi kratīt!

Tomēr zēns labi zināja, ko dara. Ūdens tikai izskatījās auksts. Patiesībā tas bija ļoti silts, daudz siltāks par gaisu. Zēns gluži vienkārši iebrida jūrā sasildīt kājas.

Tad viņš nomazgājās un tik skaļi nošņaukājās, ka daudzas mazas zivtiņas, kas bezrūpīgi bija gulējušas krastmalā, metās uz visām pusēm, izlocījās un nozuda dziļumā. Žāvādamies un miegdams acis no uzlecošās saules stariem, Gavriks ar kreklu sausi noberza savu mazo, raibo seju un zilganmeļo deguneli, kas lobījās kā jauns kartupelis.

— Oi-joi-joi, — viņš žāvādamies stenēja gluži kā pieaudzis cilvēks un nesteigdamies pārmeta krustu mutei, kur līdz šim laikam vēl trūka divu priekšzobu, pievāca svārkus un līganā Odesas zvejnieka gaitā soļoja uz krasta pusi.

Viņš spraucās cauri burjana biezoknim, kas viņa slapjās kājas un bikses nokaisīja ar dzelteniem ziedputekšņiem.

Būda atradās soļu trīsdesmit no krasta sarkanā māla uzkalniņā, kur vietvietām mirdzēja degakmens plāksnītes.

Patiesībā tas bija neliels šķūnelis, sanaglots no visādiem koku gabaliem: krāsotiem laivu dēļiem, kastēm, finieriem, mastiem.

Lēzenais jumts bija nostampāts ar mālu kārtu, un uz tā auga burjans un tomāti.

Kad vecāmāte vēl bija dzīva, viņa noteikti divreiz gadā — lieldienās un ziemsvētkos — balsināja būdu ar kritu, lai vismaz kaut kā ļaužu acīm apslēptu tās nabadzīgo izskatu. Bet vecāmāte nomira, un, lūk, nu jau divi trīs gadi, kopš neviens būdu nav balsinājis. Sienas tai nomelnējušas, atlupušas. Tomēr vietumis vēl redzamas vājas krīta pēdas, kur balsinājums stingrāk iekodies vecajā kokā. Sls pēdas Gavrikam arvien atgādina vecomāti un viņas dzīvi, kas bijusi vēl mazāk pastāvīga nekā šis krīts…

Gavriks bija apaļš bārenis. Savu tēvu viņš nemaz neatcerējās. Māti gan, bet arī tikai tā: kaut kāds kūpošs toveris, sarkanas rokas, parasts Kijevas gredzens slapjā, izburbušā pirkstā un milzum daudz varvīksnainu ziepju burbuļu, kas lidinās ap dzelzs ķemmītēm viņas matos.

Vecaistēvs jau bija piecēlies. Viņš staigāja pa mazo sakņu dārziņu, kas bija aizaudzis ar burjanu un piemēslots; tur spilgti ziedēja daži vēlīni ķirbji ar lieliem, trekniem un pūkainiem, oranžiem ziediem un saldu šķidrumu caurspīdīgajos kausiņos.

Vecaistēvs saceltajā krekla priekšā uzlasīja tomātus; viņa daudzkārt mazgātais un pārmazgātais krekls bija zaudējis katru krāsu, bet uzlecošā saule to darīja maigi sārtu.

Starp sacelto kreklu un maisveidīgajām biksēm bija redzams vājš, brūns vēders ar melnu nabas bedrīti.

Tomātu dārziņā bija atlicis vairs pavisam maz. Apēsti gandrīz visi. Vecamtēvam izdevās salasīt tikai kādus astoņus gabalus — mazus un dzeltenus. Vairāk nebija.

Sirmgalvis staigāja, galvu pieliecis. Pierāvis kā kareivim noskūto zodu, viņš ar baso kāju šķirstīja burjanu — vai tiešām tur kaut kas vēl neatradīsies? Tomēr nekā vairāk neatrada.

Paliels cālis ar lupatiņu pie kājas tekāja vecamtēvam pakaļ, paretam šo to zemē paknābādams, kādēļ augšā kustējās diļļu galotnes.

Vecaistēvs un mazdēls neapsveicinājās un nenovēlēja viens otram labu rītu. Tas tomēr nenozīmēja, ka viņu starpā valdītu nesaticība. Pavisam otrādi. Viņi bija lieli draugi.

Bet atausušais rīts gluži vienkārši nesolīja neko citu kā smagu darbu un rūpes. Nebija nekādas jēgas mānīt sevi ar tukšiem vēlējumiem.

— Viss noēsts, nekas vairs nav palicis pāri, — ņurdēja

vecaistēvs, it kā turpinādams vakardienas sarunu. — Ko tu neteiksi! Astoņi tomāti — ko ar tiem lai iesāk? Vistām par apsmieklu.

— Brauksim, vai? — Gavriks jautāja un palūkojās saulē, aizlikdams delnu acīm priekšā.

— Jābrauc vien būs, — vecaistēvs piekrita, iznākdams no dārziņa.

Viņi iegāja būdā un kārtīgi padzērās no spaiņa, kas bija rūpīgi nosegts ar tīru dēlīti.

Sirmgalvis nosēcās, nosēcās arī Gavriks. Vecaistēvs ciešāk savilka bikšu jostu, un mazdēls darīja to pašu. .

Tad vecaistēvs paņēma no plauktiņa vakarējās sald~ skābās maizes donu un kopā ar tomātiem iesēja to melniem rakstiņiem izrotātā katūna lakatiņā.

Tad viņš vēl paņēma padusē plakanu ūdens muciņu, izgāja no būdas un aizkāra durvīm priekšā atslēgu.

Tā gan bija lieka uzmanība. Pirmkārt, te nebija nekā zogama, un, otrkārt — kam gan sirdsapziņa jautu apzagt nabagus?

Gavriks noņēma no jumta airu^ un uzlika tos uz mazā, bet stiprā pleca.

Šodien vecamtēvam un mazdēlam bija daudz darba priekšā. Aizvakar bija plosījusies vētra. Viļņi saraustījuši iemetņus. Zivis nenāca. Nebija nekāda loma. Naudas arī vairs nebija ne kapeikas.

Vakar jūra aprima, naktszvejai atkal tika izlikts iemetnis.

Šodien tas jāizņem, jānokļūst ar zivīm uz tirgu, jāuzliek āķiem jauna ēsma un vakarā iemetnis katrā ziņā atkal jāiemet, lai velti nepalaistu labo laiku.

Piepūtuši vaigus, viņi aizvilka laivu pa oļiem līdz ūdens malai un uzmanīgi iestūma viļņos.

Stāvēdams līdz ceļiem jūrā, Gavriks nolika laivas galā igvātu — slēgtu, caurumotu laiviņu zivju uzglabāšanai, spēcīgi grūda laivu un ieskrējies uzgūlās ar vēderu uz

malas, kuldams slīdošo ūdeni ar basām kājām, no kurām krita mirdzoši pilieni.

Un tikai tad, kad laiva bija noskrējusi trīs vai četras asis, Gavriks ierāpās tajā un nosēdās pie airiem blakus vecamtēvam.

Viņi strādāja katrs ar vienu airi. Tā bija viegli un jautri: kurš kuro pieveiks?

Tomēr viņiem abiem bija vienaldzīgi sarauktas pieres, un tikpat vienaldzīgi viņi paretam nosēcās.

Gavrikam tīkami kaisa delnas. Airis, ielaists caurspīdīgajā, zaļajā ūdenī, šķita kā pārlauzts. Viņa šaurā lāpstiņa atsperīgi slīdēja zem ūdens, dzīdama atpakaļ virpuļus.

Laiva slīdēja uz priekšu spējiem grūdieniem, pagriežoties gan uz labo, gan uz kreiso pusi. Gan vecaistēvs spieda, gan arī mazdēls pievilka.

— E-ek! — nosēcās vecaistēvs, spēcīgi atgāzdamies.

Un laiva ar rāvienu sagriezās uz kreiso pusi.

— E-e-ek! — vēl spēcīgāk sēca Gavriks.

Un laiva ar rāvienu iegriezās taisni un sagriezās atpakaļ, pa labi.

Vecaistēvs atspērās ar basās kājas līko lielo pirkstu pret priekšējo solu un īsiem rāvieniem vilka savu airi. Taču mazdēls nepalika parādā. Viņš atspērās ar abām kājām un iekoda lūpu zobos.

— Nekā nebija, vectētiņ, nepieveiksiet, — Gavriks šņāca caur sakostiem zobiem, viss sviedriem noplūzdams.

— Āre, ka pieveikšu, — sēca vecaistēvs, smagi atņemdams elpu.

— Dieva vārds, nepieveiksiet!

— Redzēsim!

— Redzēsim!

Tomēr, lai kā vecaistēvs spieda, nekas neiznāca. Nav vairs tie gadi! Un arī mazdēls dūšīgs paaudzies. Mazs mazs, bet, re, kāds stūrgalvis! Pret paša vecotēvu nebīstas cīniņu celt!

Vectētiņš sirdīgi rauca pieri, no sirmo uzacu apakšas šķībi uzlūkodams blakus sēdošo zēnu. Un vecīgajās, izbālējušās acīs plaiksnījās jautrs izbrīns.

Tā, viens otru nepieveikuši, viņi bija atgājuši vismaz krietnu versti no krasta. Te viļņos šūpojās viņu icmetņa signalkarodziņi uz korķa pludiņiem.

Tanī laikā jūra jau visapkārt bija pilna zvejā iznākušu laivu.

Augstu palēkdamās un ieskrējienā sizdamās pret viļņiem ar plakano dibenu, kas līdz trešdaļai slējās ārā no ūdens, ar pilnu buru garām aizšāvās jaunā, zilā skaistule — šalanda [5] «nadja un vera».

Pie stūres, nevērīgi izlaidies, zvilnēja Gavrikam labi pazīstamais zvejnieks Fedja no Mazā Fontānā; viņam pie lūpas bija pielipusi melna saulespuķu sēkliņas čaula. No zilās, ar enkura pogām izrotātās cepures spīdīgā naga apakšas slinki lūkojās skaistas, skumīgas acis, kuras gandrīz aizsedza mitro, tumšo matu kušķis.

Ar plato muguru šķērsu sagriezto stūri balstīdams, Fedja pat nepaskatījās uz nožēlojamo vectētiņa laivu.

Bet Fedjas brālis Vasja svītrainā kreklā bez piedurknēm, ieraudzījis Gavriku, uz brīdi stājās ritināt velces auklu un, pacēlis roku pie acīm pret sauli, paguva iesaukties:

— Ei Gavreli, nepalaidies, turies pie ūdens — nenoslīksi!

Un «Nadja un Vera» jau bija garām, apšļākdama vecotēvu un viņa mazdēlu ar šalti ūdens.

Protams, te nebija nekā apvainojoša. Parasts, draudzīgs joks. Bet vectētiņš izlikās nekā nedzirdējis. Sirds dziļumos viņam tomēr modās pārestības sajūta.

Jo bija taču kādreiz arī viņam, vectētiņam, skaista šalanda ar jaunu, stipru buru. 5ajā šalandā vectētiņš tolaik zvejoja skumbrijas. Un kā vēl zvejoja! Dažudien — pa divi, pa trīs simti stiepa nelaiķe vecāmāte uz tirgu.

Bet dzīve pagāja … Un bija atlikusi vectētiņam tikai vairs nabadzīgā būda krastā un vecā šalanda bez buras.

Bura aizgāja ārstiem, kad saslima vecāmāte. Un gluži veltīgi: viņa tikpat nomira. Tagad tādu buru vairs nemūžam neiegādāt.

Un bez buras — vai tā kāda zveja? Vistām par apsmieklu! Vienīgi jūras grunduļus ar iemetni. Skumji!

Gavriks labi noprata vectētiņa domas, bet nelikās ne zinis. Taisni otrādi. Lai izklaidētu vecātēva drūmumu, viņš sāka lietišķi darboties ar iemetni — izvilka pirmo karodziņu.

Vecaistēvs tūdaļ pārrāpās pār solu, nostājās blakus mazdēlam, un ar četri roki viņi sāka ievilkt slapjo iemetņa auklu.

Drīz sāka nākt āķi. Grunduļu tomēr uz āķiem bija maz un tie paši sīki.

Gavriks cieši tvēra lielgalvainās un trīcošās zivteles aiz glumajām žaunām, veikli izrāva no rijīgajiem žokļiem āķi un meta grunduļus igvātā, kas bija nolaists ūdeni.

No desmit āķiem — labi, ja uz trijiem bija īsts loms, uz pārējiem staipījās kārnie akmeņgrauži un krabji.

— Nekožas uz krevetēm, — vecaistēvs bēdīgi murmināja. — Nu, ko tu teiksi! Tīrās pabiras. Jāliek gaļa ēsmai. Uz gaļu visādā ziņā kodīsies. Bet kur šo rausi, to gaļu, lai ņem, ja tirgū par to plēš vienpadsmit kapeikas mārciņā! Taisni vistām jāsmejas!

Pēkšņi visam pāri uzgūlās kaut kas milzīgs ar tumšu dūmu mākoni. Pārlidoja viļņiem divas slīpas ēnas. Baigi sāka šalkot ūdens… Un gluži tuvu laivai garām aizgāja tvaikonis, ātri zibinot ratu sarkanos spārnus.

Laivu uzsvieda gaisā, tad rāva lejup, tad atkal svieda gaisā.

Iemetņa karodziņi lēkāja gandrīz zem paša rata. Vēl mazliet — un tos samaltu skaidās.

— Ei jūs tur uz «Turgeņeva»! — vecaistēvs kliedza nelabā balsī un izpleta rokas, itin kā trakojošu zirgu noturēt gribēdams. — Kas jums tur, jukuši, vai, ka iemetņus neredzat? Utubungas nolādētie!

Bet tvaikonis jau bija laimīgi garām.

Ar troksni tas attālinājās — trejkrāsainu karogu galā, ar glābšanas riņķiem un laivām, ar pasažieriem un tumšbrūniem akmeņogļu dūmu mutuļiem, atstādams aiz sevis platas sniegbaltu putu mežģines virs dzidrā, tumšzaļā ūdens.

Tātad bija jau pulksten septiņi rītā.

«Turgeņevs» zvejniekiem aizpildīja pulksteņa vietu. Astoņos vakarā viņš atkal nāca atpakaļ no Akermanas uz Odesu.

Bija jāpasteidzas, lai nenokavētu grunduļus nogādāt tirgū.

Vecaistēvs un mazdēls steigšus ieturēja azaidu — maizi ar tomātiem, padzerdamies ūdeni, kas muciņā jau bija krietni sasilis un ieguvis ozola piegaršu, tad aši ķērās pie iemetņa.

XII «IEDOMĀJIES TIKAI — ZIRGS!»

Ap pulksten deviņiem Gavriks jau soļoja uz pilsētu. Plecā viņš nesa igvātu ar jūras grunduļiem. Varēja, protams, pārlikt zivis groziņā, bet igvātam tomēr bija solidāks izskats. Tas liecināja, ka zivis pilnīgi svaigas, dzīvas, nupat kā no jūras.

Vecaistēvs palika mājās, labojot iemetni.

Kaut gan Gavrikam bija tikko deviņi gadi, vecaistēvs tomēr nebaidījās tam uzticēt tik svarīgu darbu kā zivju pārdošanu. Viņš pilnīgi paļāvās uz Gavriku. Sak, pats saprot. Nav vairs mazais.

Un uz ko gan citu vecajam bija paļauties, ja ne uz savu paša mazdēlu.

Pilnīgi apzinādamies sava uzdevuma svarīgumu un atbildību, Gavriks lietišķi un pat mazliet drūmi čāpoja pa karsto taciņu cauri smaržīgajam burjanam, atstādams taciņas putekļos skaidrus mazo pēdu nospiedumus ar visiem pieciem pirkstiem.

Viss viņa nopietnais un solidais izskats šķita runājam: «Jūs tur, kā vēlaties, peldieties jūrā, vārtieties smiltīs, braukājiet ar velosipediem, dzeriet zelteri kioskos, bet man zvejnieka darīšana — ķert grunduļus uz naktsāķiem un pārdot tirgū; gar pārējo man nav daļas.»

Ejot gar peldētavu, kur virs kases lodziņa karājās nobružāts, melns dēlis, uz kura ar kritu uzrakstīts: «18°», Gavriks pat ar nicināšanu nosmējās — tik pretīgi viņam bija skatīties uz baltrin'esīgo resnvēderi ar mutautu uz plikā paura. Aizspiedis ar pirkstiem degunu un ausis, resnvēderis nira mālainajā piekrastes ūdenī, neatiedams no zaļgani a'psūbējušās glābšanas tauvas.

Kraujas augšā varēja nokļūt divējādi: pa garu, lēzenu uzeju, kas liecās trejos lokos, vai ari pa gandrīz pilnīgi stāvām koka kāpnēm ar satrūdējušiem pakāpieniem.

Nav nemaz jāsaka, ka Gavriks izvēlējās kāpnes.

Sakniebis lūpas, zēns aši darbojās ar kājām. Līdz pašai augšai viņš uzskrēja, ne reizi neapstājies atvilkt elpu.

Putekļaina, bet ēnaina šķērsieliņa noveda viņu gar «Silto jūras vannu iestādi» pie karaskolas.

Te jau bija gluži kā pilsēta.

Pa Franču bulvāri plankumaino platanu ēnā kustējās uz «Arkadijas» pusi zirgu tramvajs. Saules pusē tam bija buru audekla aizklājs. Uz pakaļējās platformas gaisā slējās bambusa makšķerkātu kūlītis ar pusē ziliem, pusē sarkaniem pludiņiem.

Trīs ņipri zirģeļi ar pakaviem klaudzināja sīko granti. Līkumos kauca un čīkstēja bremze.

Zēna uzmanību īpaši saistīja kvasa pārdevēja būda.

Tā bija liela kaste zem abpusēji slīpa jumta uz diviem stabiem. No ārpuses tā bija izkrāsota zaļā eļļas krāsā, bet iekšpusē — tikpat biezā un spožā baltā.

Pats kvasa pārdevējs izskatījās tik nepārspējami svēt-dienīgi skaists, ka Gavriks ikreiz, kad to redzēja, nespēja paiet garām, neapstājies uz stūra, lai to neapbrīnotu un neapskaustu.

Gavriks nekad nenopūlējās ar jautājumu — kas viņš būs, kad izaugs liels un kļūs pieaudzis cilvēks. Ko tur daudz izvēlēsies. Bet, ja būs jāizvēlas, tad, protams, — tikai par kvasa pārdevēju.

Visi Odesas kvasa pārdevēji bija smalki ģērbti un skaistuļi kā bildes. Bet šis it īpaši. Ne pielikt, ne atņemt — Vaņka-Kļučņiks.

Un tiešām. «Augsta zilas, smalkas vadmalas tirgoņu naga cepure, gaiši, cirtaini mati, spīdīgi zābaki kā pudeles. Un krekls! Ak kungs! — tādu kreklu jau tikai pirmajās lieldienās mugurā vilkt: koši sarkans, kuplām kā pūšļiem piedurknēm, garš — gandrīz līdz ceļiem, ar daudzām zilām stikla podziņām!

Bet virs krekla — melna vadmalas veste ar garu sudraba pulksteņķēdi, kas ar sudraba spraislīti iestiprināta pogcaurumā.

Viņa liesmainā krekla izskats vipn jau modināja cilvēkā slāpes pēc vēsā kvasa.

Un kā viņš strādā! Veikli, aši, tīri…

Lūk, pienāk pircējs:

— Dod, draudziņ, vienu glāzīti!

— Kādu pavēlēsiet? Skābo vai saldo? Saldais — kapeiku krūze, skābais — par kapeiku divas.

— Dod skābo!

— Lūgtu!

Un tai pašā mirklī viena roka aiz riņķa veikli atrauj apaļo kastes vāku un pazūd tās ledainajā krēslā, meklējot pudeli, kamēr otra tai laikā noslauka ar lupatu jau tā sauso, balto galdu, izskalo spainī milzīgo, lielo krūzi ar blēdīgi biezo dibenu, akrobatiski apsviež to apkārt un ar troksni noliek pircējam priekšā.

Mazais viļķis ieurbjas aizbāznī. Starp zābakiem iežmiegtā pudele it kā izšauj. Pāri kakliņa malai garenām pikām kāpj rūsganas putas.

Pārdevējs veikli apgāž pudeli virs krūzes un piepilda to līdz ceturtdaļai ar citrondzelteno kvasu, bet pārējās trīs ceturtdaļas — ar baltām putām.

Pircējs kāri nopūš putas un dzer, dzer, dzer… bet Vaņka-Kļučņiks jau nebēdīgi slauka galdu un ierauš slapjo kapeiku ar ērgļa vapeni «Br. Krachmaļņikovu» fabrikas konfekšu skārda kārbā.

Tas tik ir cilvēks! Lūk, tā ir dzīve!

Protams, Gavrikam šausmīgi gribējās iedzert kvasu, bet nebija naudas. Varbūt atpakaļceļā, bet aVī nevar zināt. Lieta tā, ka igvātā gan bija pāris simtu jūras grunduļu, bet vectētiņam pie tirgussievas, kas vienmēr noņēma viņu lomu, bija liels parāds. Pagājušā nedēļā viņš bija aizņēmies korķiem un āķiem trīs rubļus, bet atdevis tikai rubli un četrdesmit piecas kapeikas. Tātad palika vēl vairāk nekā pusotra rubļa parāda — milzu nauda.

Labi, ja uzpircēja būs mierā šoreiz visu neieturēt. Bet ja visu? Tad labi, ja atliktu vismaz ko gaļu zivju ēsmai nopirkt un pašiem maizi. Par kvasu nav pat ko sapņot!

Gavriks nospļāvās gluži tāpat, kā to dara veci zvejnieki, kad tos nomāc rūpes.

Viņš pārlika igvātu no viena pleca otrā un' devās tālāk, paņemot līdzi iztēlē Vaņkas-Kļučņika grezno tēlu un smaržīgo skābā kvasa vēsumu, kvasa, kas tā ir palika neno-garšots.

Tālāk nāca jau īsta pilsēta ar augstiem namiem, veikaliem, noliktavām, vārtiem.

Viss bija akaciju zaļo lapu jumolu caurspīdīgo ēnu izraibināts.

Pa bruģi dārdēja preču rati. Raibās ēnas dejoja pa zirgiem, kam kaklos uzmauktas stāvas vācu sakas, pa braucēju, pa preču ratu baltajām sienām, uz kurām uzrakstīts: «Mākslīgā ledus iestāde».

Gāja virējas ar groziņiem. Arī pār viņām slīdēja ēnas.

Suņi izkārtam mēlēm skrēja pie īpašiem skārda traukiem, kas bija piestiprināti pie koku stumbriem. Astes riteni sagriezuši, suņi laka silto ūdeni, lielā apmierinātībā ar Odesas pilsētas valdi, kas bija parūpējusies, lai viņiem no slāpēm neuznāk trakums.

Tas viss bija sen labi zināms un maz interesēja.

Bet kaut kas tomēr pārsteidza Gavriku — ponijs, mazos ratiņos iejūgts. Tik mazu zirdziņu viņš sava mūžā vēl nekad nebija redzējis. Ne lielāks par telēnu — un tomēr pilnīgi kā liels zirgs.

Naigs, apaļu vēderiņu, ar krēpēm šokolādes krāsā un mazu, kuplu asti, galva salmenīca, kurai ierīkoti caururry ausīm, viņš stāvēja, kuplas skropstas augšup sacēlis, pie kādām parādes durvīm akaciju ēnā kluss un rātns kā labi audzināta meitene.

Zirdziņu bija apstājuši bērni.

Gavriks piegāja un ilgi stāvēja klusēdams, neziņā, kā izturēties pret šo brīnumu. Nav ko runāt — zirdziņš viņam patika. Taču reizē zināmā mērā arī kaitināja.

Viņš aplūkoja poniju no visām pusēm. Zirgs kas zirgs: nagi, krēpes, zobi. Bet cik maziņš! Taisni riebīgi!

— Iedomājies tikai — zirgs! — viņš nicinoši noteica un savilka degunu.

— Tas nav zirgs, tas nav zirgs, — steidzīgi ietarkšķē-jās meitēns ar divām biželēm, sajūsmā pietupdamies un plaukstas sizdams. — Tas nepavisam nav zirgs, bet vienkārši ponijs!

— Bet es saku — zirgs, — drūmi teica Gavriks un tai pašā mirklī sadusmojās aiz kauna, ka nenoturējies un ielaidies sarunā ar tādu bižainu maili.

— Bet es saku — ponijs, ponijs!

— No cirka, — aizsmakušā basā norūca Gavriks, it kā nevienu neuzrunādams. — Parasts, no cirka.

— Nav vis no cirka, re, ka nav no cirka. Ponijs. Ar to izvadā Nobcļa petroleju, ar šo poniju. Redzi, kannas.

Tiešām, ratiņos stāvēja spodras petrolejas kannas.

Gavrikarn tas bija jauns pārsteigums. Visiem taču zināms, ka petroleju pārdod veikalos par kapeiku kortelītī paša traukā.

Bet, ka to izvadātu pa mājām rateļos, kur priekšā jūgts kāds tur izpušķots ponijs, tas bija par daudz!

— Vienkāršs zirgs, — iedams projām, dusmīgi atcirta Gavriks.

— Āre, ka ponijs! Āre, ka ponijs! Āre, ka ponijs! — meitene kliedza viņam pakaļ kā papagailis, arvien vēl pie-tupdamās un plaukstas sizdama.

«Pati tu esi ponijs,» Gavriks nodomāja, tikai garākai ķildai, diemžēl, nebija laika.

Ejot gar stacijas apstādījumiem, kur caur čuguna sētas režģiem karsti un sausi smaržoja mirtes un dzīvības koki ar rugteniem čiekuriņiem, zēns apstājās, atmeta galvu un ilgi lūkojās stacijas pulksteņa rādītājos.

Pavisam nesen viņš beidzot bija iemācījies nolasīt laiku pēc pulksteņa. Tagad viņš nespēja paiet garām pulkstenim, neapstājies un neaprēķinājis laiku.

Viņš vēl skaitīja uz pirkstiem šos dīvainos romiešu ciparu stabiņus, kas tik ļoti atšķīrās no parastajiem aritmētikas cipariem. Viņš zināja tikai, ka pati augšējā zīme ir divpadsmit un no tās jāsāk skaitīt.

Gavriks nolika igvātu pie kājām un sāka kustināt lūpas, reizē stingri noliekdams pa pirkstam.

— Viens, divi, trīs, četri… — viņš čukstēja, saraucis pieri.

Mazais rādītājs stāvēja uz deviņiem, lielais uz sešiem.

— Deviņi ar pusi, — ar apmierinājuma nopūtu noteica zēns, slaucīdams no deguna kreklā sviedrus.

Liekas, ka tā. Tomēr nebūtu par ļaunu pārliecināties.

— Krusttēv, cik pulkstenis?

Kungs čičunčas žaketē un dienvidnieciskā lufas ķiverē uzsprauda savam romiešu degunam zelta degunkniebi, izslēja gaisā sirmo bārdeli, pameta skatienu uz pulksteni un ātri teica:

— Pusdesmit.

Gavriks izbrīnā apstulba.

— Krusttēv, bet kā tad tur rakstīts — deviņi ar pusi?

— Nu, tad jau ir pusdesmit, — zēnā nepaskatījies, kungs stingri noteica, iesēdās važonī un aizbrauca, nostatījis starp ceļgaliem nūju ar kaula rokturi.

Labu brīdi Gavriks stāvēja ar atvērtu muti, cenzdamies izprast, vai kungs ir jokojis, vai arī tas tiešām tā ir.

Beidzot uzcēla plecos igvātu, sarāva bikšeles un gāja tālāk, galvu grozīdams un neticīgi smaidīdams.

Izrādās, ka deviņi ar pusi ir tas pats, kas pusdesmit. Dīvaini. Pavisam dīvaini. Katram gadījumam derētu par šo lietu pajautāt kādam sapratējam.

XIII STOROŽENKO KUNDZE

— Vēži! Vēži! Vēži! Vēži!

— Plekstes, plekstes, plekstes!

— Skumbrijas, dzīvas skumbrijas, skumbrijas!

— Barbuņka, barbuņka!

— Midijas, midijas, midijas, midijas, mīdijas!

— Grunduļi, grunduļi, grunduļi!

Zivju galdu sievas ar savām griezīgajām un skaļajām balsīm bija slavenas visā tirgū.

Vajadzēja apbruņoties ar Odesas saimnieču un virēju drošsirdību, lai nesteigdamies izietu cauri šai galdu, grozu un kastu rindai, kur bija sagāztas jūras zivju, gliemežnīcu un vēžu kaudzes.

Zem milzīgajiem buru audekla izpletņiem un dēļu nojumēm svaidīdamās un mirdzēdamas gulēja rādīšanai izgāztas visas Melnās jūras dzīvās bagātības.

Kada veidu, krāsu un lielumu dažādība!

Daba pielikusi visas pūles, lai pasargātu un izglābtu no bojā ejas savus brīnumainos radījumus. Viņa pūlējusies padarīt tos, cik vien iespējams, nepamanāmus cilvēka acij. Viņa izdaiļojusi tos visdažādākos jūras nokrāsu toņos.

Tā, piemēram, dižciltīgā un dārgā zivs skumbrija — Melnās jūras karaliene. Viņas stingrais ķermenis, taisns un gluds kā vārpsta, izkrāsots vismaigākos zilgmes toņos — sākot no gaišzilā līdz tumšzilam.

Gavriks zināja, ka taisni tāda krāsa — gaišzila ar tumšzilām vilnīšu vadziņām — ir jūrai tālu no krasta, tieši tur, kur lielāko tiesu klejo skumbriju bari.

Re, kāda viltniece skumbrija!

Lai gan Gavriks katru dienu redzēja zivis, bija pie tām pieradis, prata jūrā pusversts attālumā ieraudzīt skumbriju baru, tomēr viņš ikreiz jūsmoja par viņu skaistumu un viltību.

Vai atkal jūras grunduļi. Tie dzīvo gar krastu starp klintīm un, ja dziļāks, — smiltīs. Tādēļ tie ir brūnganā klinšu vai dzeltenā smilšu krāsā.

Skaties tikai!

Lielās, plakanās plekstes, kas radušas uzturēties klusu līcīšu ēnainajos dziļumos, pārsteidz ar savas biezās ādas tumšzaļo krāsu, kas apbārstīta plakaniem kaula dzelkšņiem, līdzīgiem gliemežnīciņām. Abas acis plekstei novietotas virspusē, tādēļ viņa arī atgādina bērna zīmējumu ar ogli uz sētas: galva profilā, bet ar divām acīm.

Tiesa, vēders plekstei gaišā vaska krāsā, bet šī zivs taču vēderu nekad nerāda, vienmēr guļ uz jūras dibena, cieši piekļāvusies smiltīm.

Un zēns jūsmoja par plekstes viltību.

Bija vēl barbuņka, maza, sarkanmelna, kupraina zivtele ar parupjām, itin kā asiņainām zvīņām. Taisni tādas parupjas, sārtas gliemežnīcas mirdz visdzidrāko līču dibenā!

Sudrabaino sardiņu bari ņudz pa ūdens virsu, gar pašu krastu, saplūstot ar rīta saules sudrabaino vizmu.

Nav vārdam vietas, daba ir viltīga. Bet Gavriks zināja, ka cilvēks ir vēl viltīgāks. Cilvēks ņems un saliks tīklus un iemetņus, iesviedīs caurspīdīgās makšķeru auklas, zibi-

nās velces spožos un ar raibām spalviņām rotātos vizuļus! … Un, lūk, visas šīs zivis, kas tik nepamanāmas jūrā, krāšņi mirdzēs visās savās burvīgajās krāsās uz tirgus galdiem un lielajos grozos.

Bijusi tikai nauda un labi riki!

Meklēdams pazīstamo tirgussievu, zēns gāja garām groziem, kuros mudžēja gaišzaļie, caurspīdīgie vēži. Čaukstēdami tie staipīja augšup savas spīles, izplestas kā grieznes.

Sardines zvīļoja kā sudraba sīknaudas kaudzes.

Atsperīgās krevetes knaukšķināja zem slapjā tīkliņa un šaudīja uz visām pusēm sāli.

Vizuļotās zvīņas aplipa gar basajām kājām. Pēdas slīdēja uz izgāztām zivju iekšām.

Plušķainie tirgus kaķi trakām, stingām acīm, piemieguši ausis un plēsonīgi izslējuši plecu kaulus, ložņāja pa zemi, meklēdami laupījumu.

Saimniece ar auklu tīkliņiem, no kuriem rēgojās laukā burkāni, svārstīja rokās lielus sacirsto plekstu gabalus.

Saule dedzināja. Zivis slāpa.

Pazīstamā tirgussieva sēdēja uz bērnu soliņa zem milzīgā buru audekla izpletņa, izlikusi visapkārt sev grozus ar preci.

Liela, ģērbusies pat divdesmit grādu lielajā svelmē vatētā ziemas vamzī, ar krusteniski pār krūtīm sietu smilšu krāsas lakatu un plecā uzkārtu smagu ādas maku, viņa šai brīdī kaulējās ar kādu pircēju.

Gavriks bijīgi apstājās atstatu, nogaidīdams, kad viņa būs brīva.

Viņš labi saprata, ka viņi ar vectētiņu ir pilnīgā atkarībā no šās sievietes. Tātad jābūt, cik iespējams, pazemīgam un pieklājīgam. Viņš katrā ziņā būtu noņēmis cepuri, ja viņam tāda būtu bijusi. Bet cepures nebija.

Zēns aprobežojās ar to, ka klusītiņām nolika igvātu zemē, nolaida rokas un mīņādamies aplūkoja savas basās kājas, kas līdz potītēm bija tērptas pelēkos samta putekļos.

Lai gan runa bija tikai par divi desmitiem grunduļu, kaulēšanās norisa šausmīgi ilgi.

Desmitreiz pircēja gaja projām un desmitreiz griezās atpakaļ. Desmitreiz tirgussieva izcēla zvīņām aplipušās misiņa svara bļodas un desmitreiz svieda tās atpakaļ plekšu grozā.

Viņa strauji žestikulēja ar savām gaļīgajam rokām melnajos diegu cimdos, kuriem bija nogriezti pirksti, neaizmirsdama smalki un glīti atliekt mazos pirkstiņus.

Viņa slaucīja piedurknē mēļi sārto, spīdīgo seju ar melnām Ūsiņām un sirmām sprodziņām uz zoda. Viņa satraukti spraudīja savos zilgi melnajos, taukajos matos lielas dzelzs spraudes. Viņa kliedza aizsmakušā balsi:

— Kundzīt, par ko te var būt runa? Tādus grunduļus jūs nekur nedabūsiet! Vai tad tie ir grunduļi? Tīrais zelts!

— Sīki, — atteica pircēja, nicinot atiedama, — nav ko cept.

— Kundzīt, panāciet taču atpakaļ! Ja šis zivis jus saucat par sīkām, tad es nezinu, kur jūs ķersiet lielākas! Varbūt pie žīdiem? Tad ejiet vien pie žīdiem! Jūs taču mani labi pazīstat. Es nekad sev neatļaušos pabāzt pastāvīgai pircējai sll?u preci!

— Par tādiem grunduļiem — desmit kapeiku desmitā? Nekad! Visaugstākais — astoņas kapeikas! ™

— Ņemiet divi desmiti par deviņpadsmit.

— Labāk paņemšu pie kāda cita par to pašu naudu čirusu.

— Kundzīti Pēdējā cena — astoņpadsmit. Gribat — ņemiet, negribat — neņemiet… Kundzīt, kundzīt, kur tad jūs iesiet?

Beidzot darījumu noslēdza un, noskaitījusi zivis, tirgotāja iebēra naudu makā.

Gavriks pacietīgi gaidīja, līdz viņu ievēros. Bet sieva, lai gan sen jau bija pamanījusi /jfnu, izlikās viņu neredzam.

Tāds bija tirgus paradums. Kam naudas vajadzība, lai pagaida. Nekas. Pastāvēs brītiņu — nenosprāgs.

— Sanāk, sanāk pie svaigām zivīm, pie dzīviem grunduļiem, pie plekstēm, plekstem, ple-kstē-ēm! — tirgussieva atpūtusies kliedza un pēkšņi, Gavrikā nemaz nepaskatīdamās, teica: — Nu? Parādi!

Zens atvēra igvata vāku un piebīdīja igvātu tirgotajai.

— Juras grunduļi, — viņš godbijīgi teica.

Sieva iegrāba igvatā visus piecus pirkstus un veikli izvilka dažus grunduļus, uzmeta tiem paviršu skatu un ieurbās Gavrika apaļām acīm, melnām un zilgām kā «Izabellas» vīnogas. *

— Nu? Kur tad grunduļi?

Gavriks klusēja.

— Es tev prasu, kur grunduļi?

Zēns skumīgi mīņājās no vienas kājas uz otru un pazemīgi pasmaidīja, gribēdams šo nepatīkamo sarunu pārvērst jokā.

— Te jau viņi ir, tie grunduļi, krustmāt. Jums pašai rokās. Ko t’ jūs, neredzat?

— Kur grunduļi? — tirgussieva pēkšņi iebļāvās, piesarkdama dusmās ka biete. — Kur ir tie grunduļi? Parādi man, kur? Es neredzu. Varbūt šie, ko es turu rokās? Tās jau ir utis, ne grunduļi! Vai te ir ko cept? Te pat nav ko likt uz pannas! Ko jūs man nesat allaž sīkumus un krikumus? Nesiet tos žīdiem!

Gavriks klusēja.

Zināms, nevarēja sacīt, ka grunduļi būtu kādi lielie, bet tie nekādā ziņā nebija ari tādi sīkumi un krikumi, kā brēca tirgussieva. Pretim runāt tomēr neklājās.

Izkliegusies tirgussieva itin mierīgi sāka pārlikt grunduļus no igvāta savā grozā, veikli noskaitīdama pa desmit.

Viņas rokas tik ātri zibēja, ka Gavriks nespēja izsekot skaitam. Viņam likās, ka tirgotāja grib viņu piekrāpt. Taču nebija nekādas iespejas pārbaudīt. Viņas grozā bija arī citi grunduļi. Ej nu izmeklē!

Gavriku sagrāba šausmas. Viņš uztraukumā nosvīda.

— Lai būtu līdzīgs skaits — divarpus simti, — teica tirgussieva, pārklādama grozam stiebru pinuma segu.

— Pievāc igvālu! Ardievu! Pasaki vecamtēvam, ka man vēl no viņa pienākas astoņdesmit kapeiku! Lai viņš neaizmirst! Un turpmāk lai nesūta tādus sīkumus, citādi neņemšu.

Zēns apstulba. Viņš gribēja kaut ko teikt, bet aizžņaudzās kakls.

Un tirgussieva jau kliedza, zēnu nemaz vairs neievērodama:

— Plekstes, plekstes, plekstes! Grunduļi, grunduļi, grunduļi!

— Storoženko kundze, — zēns beidzot ar lielām pūlēm izteica. — Storoženko kundze …

Viņa nepacietīgi apgriezās.

— Tu vēl te? Nu?

— Storoženko kundze, cik tad jūs dodat par simtu?

— Trīsdesmit kapeikas, kopā septiņdesmit piecas kapeikas, bet jūs man palikāt parādā rubli piecdesmit piecas, tātad no jums vēl pienākas astoņdesmit. Tā ir pasaki vecamtēvam. Sveiks!

— Trīsdesmit kapeiku simts! — Gavrikam gribējās kliegt pārestībā un dusmās. Vilkt viņai reiz no visa spēka ar dūri pa seju tā, lai no deguna sāktu slapjums tecēt! Visādā ziņā tā, lai tecētu. Vai atkal iekost…

Bet tā vietā viņš pēkšņi kā lūgdamies pasmaidīja un, gandrīz raudādams, teica:

— Storoženko kundze, jūs taču vienmēr devāt četrdesmit piecas par simtu …

— Saki paldies, ka dodu trīsdesmit par tādiem atkritumiem. Ej ar dieva palīgu!

— Storoženko kundze… Jūs pati taču pārdodat par astoņdesmit…

— Ej, ej, nevārdo man zobus. Mana prece. Par cik nākas, par tik arī pārdodu. Tu man te nedomā aizrādīt. — Plekstes, plekstes, plekstes!

Gavriks uzlūkoja Storoženko kundzi. Viņa sēdēja uz sava bērnu soliņa — milzīga, nepieejama, kā no akmens.

Viņš varētu tai pateikt, ka viņiem ar vecotēvu gluži nemaz nav naudas, ka visādā ziņā jānopērk maize un gaļa zivju ēsmai, ka vajadzīgas pavisam tikai kādas piecpadsmit, divdesmit kapeikas, — bet vai vērts pazemoties?

Zēnā piepeši pamodās zvejnieka lepnums.

Viņš notrausa ar piedurkni asaras, kas kniesa nolobīto degunu, nošņaucās ar diviem pirkstiem ielas putekļos, uzsvieda plecā vieglo igvātu un devās projām savā nabadzīgo Melnās jūras ļai^u gaitā.

Viņš gāja un prātoja, kur dabūt gaļu un maizi.

XIV «ZEMĀKAS ČINAS» [6]

Kaut gan, kā mēs redzējām, Gavrika dzīve bija pilna dažādu rūpju un uzdevumu gluži' kā pieaugušam cilvēkam, taču nav jāaizmirst, ka viņš tomēr bija tikai deviņus gadus vecs zēns.

Viņam bija draugi un pazīstami, ar kuriem tas labprāt rota|ājās, skraidīja, plēsās, ķēra zvirbuļus, šāva ar «kaķeni» un vispār pavadīja laiku tā, kā to darīja visi Odesas nabadzīgo ģimeņu zēni.

Viņš piederēja pie tā saucamās «ielas puiku» kategorijas, tādēļ pazīšanās tam bija plaša.

Neviens viņam neliedza iet sētā, kurā vien tas iedomājās, vai spēlēties ūz jebkuras ielas.

Viņš bija brīvs putns kam piederēja visa pilsēta.

Bet arī visbrīvākajam putnam ir savas iemīļotās vietas. Gavrikam tāds bija piejūras rajons — Otrādās un Mazā

Fontānā ielas. Ar savu neatkarīgo dzīves veidu viņš pārējiem zēniem šeit iedvesa bijību un cieņu un staigāja viņu vidū kā pats vaļas karalis.

Pazīstamu Gavrikam bija daudz, bet īstens draugs tikai viens — Petja.

Visvienkāršāk būtu aiziet pie viņa un aprunāties par maizi un gaļu.

Skaidrs — naudas Petjam nebūs un vēl tik lielas naudas kā piecpadsmit kapeiku. Nav pat ko sapņot. Bet Petja varētu virtuvē nočiept kādu gabaliņu gaļas un bufetē dabūt maizi.

Pagājušos ziemsvētkos Gavriks bija pie Petjas ciemos, tāpēc ļoti labi zināja, ka viņiem ir bufete un tai bufetē tik daudz maizes, ka mājinieki par to neliekas ne zinis. Iznest kaut vai pusklaipa bija tīrais sīkums. Tur pie viņiem ar to nerēķinājās.

Nelaime tikai tā, ka nevarēja zināt, vai Petja vispār ir pārbraucis no fermas. Liekas, ka vajadzēja jau būt. Vasarā Gavriks dažas reizes bija iegriezies Petjas sētā, lai uzzinātu, kāds ir stāvoklis, bet Petjas kā nebija, tā nebija.

Pagājušā reizē virēja Dūņa teica, ka drīz atgriezīšoties. Tas bija pirms kādām piecām dienām. Varbūt nu jau ir atbraukuši?

No tirgus Gavriks devās uz Petjas sētu. Labi, ka tuvu: tieši pretim stacijai — Kuļikovas laukums, Kanālu ielas stūris, līdzās štabam liels četrstāvu nams ar divām parādes durvīm. Lieliska māja, iekārtota, kā nākas, pārtikušai dzīvei.

Pirmkārt, ļoti piemērota ielu cīņām, jo tai bija divēji vārti. Pa vieniem varēja nokļūt uz Kuļikovas laukumu jeb, vienkārši runājot, uz Kuličku, pa otriem —* uz visplašākajiem smilšu laukiem, kur auga krūmāji, bija tarantulu alas un kaut neliela, toties brīnišķa mēslaine!

Tur, ja labi parakņājās, vienmēr varēja sameklēt ne mazumu dažādu derīgu mantu, — sākot ar aptiekas pudelīti un beidzot ar sprāgušu žurku.

Petjkam laimējās. Ne katram puikam ir turpat pie mājām tik lieliska mēslaine!

Otrkārt, turpat gar māju braukāja mazie vasarnieku trullši ar «dzeguzes» lokomotivi. Nebija tālu jāskrien, lai uzliktu uz sliedēm kādu petardi vai akmeni.

Treškārt, kaimiņos štābs.

Tur, aiz augstās mūra sienas, kas stiepās gar lauku, atradās noslēpumaina pasaule, ko sargkareivji apsargāja dienu un nakti. Tur dūca štaba tipogrāfijās mašīnas. Vējš atpūta pāri sētai veselus lēveņus apbrīnojami interesantu papīra lentu, strēmeļu un atgriezumu.

Smiltāja pusē bija arī rakstvežu dzīvokļu logi. Uzrāpjoties uz lielāka akmens, pāri stiepļu režģim varēja aplūkot, kā dzīvo šie rakstveži, augstākā mērā cēlie, skaistie un iznesīgie jaunie ļaudis, kuri valkā garas oficieru bikses, bet kuriem tomēr ir vienkārši zaldātu uzpleči.

Par rakstvežiem bija noteikti zināms, ka viņi ir parastās «zemākās činas», īstenībā — tie paši zaldāti. Un tomēr, cik ļoti tie atšķīrās no zaldātiem!

Varbūt, atskaitot kvasa pārdevējus, rakstveži bija viselegantākie un cēlākie pilsētas skaistuļi.

Kaimiņu nama apteksnes, ieraugot rakstvedi, drebēja un bālēja, ik mirkli gatavas krist nesamaņā. Bez žēlastības viņas svilināja savus matus ar karstām knaiblēm, pūderēja degunu ar zobu pulveri, krāsoja vaigus ar konfekšu papīriņiem. Un tomēr rakstveži viņas neievēroja.

Ja vienkāršam Odesas zaldātam apteksne vai virēja šķita jau kaut kas augstāks un nepieejams, tad rakstvedim tā bija tikai parasta «lauku meita», kas nav pat skata vērta.

Vientuļi un melancholiski sēdēja rakstveži savās dzelzs kojās aiz restotajiem logiem un, kreklos izmetušies, strinkšķināja ģitārās. Viņi bija ģērbušies garās biksēs ar augstu pogājamu jostu — korseti un tīros, baltos kreklos ar melnām oficieru kaklasaitēm.

Un, ja svētdienas vakarā kāds no viņiem izgāja pastaigā, tad katrā ziņā ar divām kupli frizētām modistēm.

Rakstveži bija nedzirdēti bagāti. Gavriks pats savām acīm kādreiz vienu no viņiem redzēja braucam ar važoni.

Un tomēr, cik tas savādi, tie bija tikai vienkārši «zemākās činas». Gavriks pats savām acīm redzēja, kā reiz Piro-govas ielas un Kuļikovas laukuma stūrī kāds ģenerālis spožos sudraba uzplečos sita rakstvedim pa zobiem un zvēriski kliedza:

— Kā stāvi, lop! Kā stā-ā-āvi?

Rakstvedis, izstiepies un ar galvu muļķīgi mādams, balti izvalbītām un naivām zemnieku puiša acīm gluži kā vienkāršs zaldāts murmināja:

. — Vainīgs, jūsu augstdzimtība! Pēdējo reizi!

Taisni šā divkāršā stāvokļa dēļ rakstveži šķita dīvaini, apbrīnojami un reizē nožēlojami radījumi, kā nogrēkojušies un par sodu zemes virsū atsūtīti debesu eņģeļi.

Bija arī sardzes zaldātu dzīvei sava pievilcība. Mitinājās viņi blakus rakstvežiem.

Arī viņiem bija divas dabas.

Viena, kad tie stingi stāvēja savā postenī pie štaba durvīm pilnā sardzes ietērpā ar visām uzkabēm un ik mirkli braši izstiepās, pieņemdami stāju «mierā», vienkārši sakot, atbīdīdami savu šauteni ar spoži ieeļļoto durkli mazliet sāņus, lai godinātu oficierus, kas gāja iekšā un ārā.

Otra daba bija vienkāršā, mājīgā — zemnieciski ierastā, kad tie sēdēja kazarmās un šuva pogas, spodrināja zābakus vai spēlēja dambrctu, viņu žargonā «damkas».

Logos viņiem vienmēr žāvējās bļodiņas un koka karotes, kā arī atradās zaldātu melnās maizes atliekas, ko viņi labprāt atdeva nabagiem.

Arī ar puikām viņi labprāt sarunājās, tikai viņu jautājumi parasti bija tik piparoti, ka zēniem svila ausis un tie šausmās bēga projām.

Abas sētas, kur dzīvoja Petja, bija asfaltētas un īpaši piemērotas «klases» spēlei. Uz gludā asfalta ar krītu vai ogli varēja savilkt lieliskas rūtis ar cipariem. Glumie jūras oļi te slīdēja kā pa ledu.

Dažreiz gan sētnieks, nevarēdams paciest bērnu klaigāšanu, trenkāja tos ar slotu, taču izeja bija vienkārša, — puikas pārvācās otrā sētā.

Starp citu, mājai bija brīnišķīgi, noslēpumaini pagrabi ar daudziem malkas šķūnīšiem.

Slēpties šajos šķūnīšos starp malkas grēdām un dažādiem lūžņiem, tumsā ieelpot sausos un smaržīgos malkas putekļus, aizmirst, ka ārā ir gaiša, saulaina diena, — tas bija neaprakstāms baudījums.

Vārdu sakot, māja, kurā dzīvoja Petja, bija visādā ziņā pārāka.

Gavriks iegāja sētā un apstājās zem Petjas dzīvokļa logiem. Dzīvoklis atradās trešajā stāvā.

Pusdienas ēnas slīpi pāršķeltā sēta bija pilnīgi tukša. Neviena puikas! Citādi nevar būt, vai nu visi aizbraukuši uz laukiem vai uz jūru.

Vairums logu aizslēģoti. Gurdinošs un tveicīgs pusdienas klusums. Ne skaņas.

Tikai kaut kur no tālienes -f varbūt pat no Botāniskās ielas — atplūda cepšanas čurksti un sprakstieni. Spriežot pēc smaržas, tur cepa zivis saulespuķu eļļā.

— Petja! — Gavriks sauca augšup, pielicis plaukstas pie mutes.

Klusums.

— Pe-etj-ka!

Slēģi aizvērti.

— Pe-e-e-etjka-a-a!

Virtuves kaplogs atvērās, un tajā parādījās Dūņas galva baltā lakatā.

— Vēl nav pārbraukuši, — viņa ātri nobēra parasto frāzi.

— Un kad būs?

— Šovakar gaidām.

Puika nospļāvās un iztrina ar kāju. Bridi klusēja.

— Klausieties, krustmāt, kad viņš pārbrauks, pasakiet viņam, ka Gavriks bija atnācis.

— Klausos, jūsu labdzimtība!

— Pasaki, ka es rit no rīta pieskriešu.

— Vari droši nenākt. Mūsu Petju tagad nodos ģimnāzijā. Tātad — ardievu jūsu palaidnības.

— Ir jau labi, — Gavriks attrauca saīdzis. — Galvenais, jūs tikai pasakiet, vairāk nekā. Pateiksiet?

— Pateikšu, neraudi!

— Sveiki, krustmāt!

— Sveiks, cēlais jaunekli!

Acīm redzot Dūņai jau bija tik tālu apnikusi dīkā vasaras nīkšana, ka tā pat pazemojās līdz jokiem ar tādu mazu baskāji.

Gavriks sarāva bikšeles un devās projām.

Nav patīkama lieta! Ko tagad iesākt?

Varēja, zināms, aiziet pie vecākā brāļa Terentija uz Tuvējām Dzirnavām. Bet, pirmkārt, līdz Tuvējām Dzirnavām turp un atpakaļ bija ne mazāk kā četru stundu gājiens. Otrkārt, pēc visiem nemieriem nemaz nevarēja zināt, vai Terentijs vispār ir mājās. Ļoti iespējams, ka viņš kaut kur slapstās vai arī pats «sēž uz sēkļa», citiem vārdiem, pašam nav ko ēst.

Kādēļ tad velti lauzīt kājas, nav jau kroņa mantā!

Zēns iznāca uz laukuma un, iedams gar kazarmām, ieskatījās zaldātu logos.

Zaldāti tikko bija paēduši pusdienas un pašlaik skaloja uz palodzes savas koka karotes. Karstajā saulē žuva kaudze maizes atlieku.

Pa kastaņbrūno, pat izskatā skābeno melnās maizes gabalu garozām rāpoja mušas.

Gavriks apstājās zem loga un pārsteigts nolūkojās šajā pārpilnībā.

Viņš bridi klusēja, tad pēkšņi, pats sevi pārsteigdams, dobji izgrūda:

— Krusttēv, iedod maizi!

Tai pašā mirklī aptvēra savu kļūdu, paķēra igvātu un, iedams projām, ar skābu smaidu piebilda:

— Nē jau, nē, — es tikai tāpat. Nevajag.

Bet zaldāti, pārliekušies pār palodzi, sauca un svilpa zēnam:

— Ei tu! Kur skriesi? Griez atpakaļ!

Viņi sniedza Gavrikam pāri restēm maizes gabalus.

— Ņem! Nebaidies!

Viņš apstājās, bet nevarēja vēl izšķirties.

— Paplet kreklu apakšā!

Viņu klaigās un troksnī bija tik daudz jautras labsirdības, ka Gavriks saprata: tas nebūs nekāds pazemojums, ja viņš šo maizi paņems. Zēns piegāja un papleta kreklu.

Maizes gabali krita cits pēc cita.

— Nekas, radinies zaldātu maizi ēst — noderēs!

Kopā ar maizi, kuras piemeta droši savas mārciņas piecas, zaldāti iegāza vēl krietnu piku vakarējās biezputras.

Zēns visu to kārtīgi novietoja igvātā, un sulīgi joki, kuros izskanēja zobgalības par zaldātu uztura ietekmi uz vēderu, pavadīja to ceļā uz mājām, kur vajadzēja vēl palīdzēt vecamtēvam izlabot iemetņus. Pievakarē viņi atkal devās jūrā.

XV ŠALANDA JŪRĀ

Pamanījis, ka kuģis neapstājas un nenolaiž laivu, bet turpina iesākto kursu, matrozis mazliet nomierinājās un sāka apjēgt stāvokli.

Vispirms viņš pasteidzās atbrīvoties no drēbēm, kas traucēja peldēt.

No svārkiem bija visvieglāk tikt vaļā. Pāris reizes apgriezies, sāļi rūgto ūdeni spļaudams, matrozis trijos paņēmienos tos novilka, kas jau bija piemirkuši un smagi kā čuguns.

Svārki, ieplestām piedurknēm, labu bridi peldēja matrozim pakaļ kā dzīvi, negribēdami šķirties no sava saimnieka un lūkodami aptīties tam ap kājām.

Matrozis paspēra tos dažas reizes, līdz svārki sāka atpalikt un lēni grimt, šūpodamies un sasniegdami dziļākus ūdens slāņus; tad tie galīgi nozuda dzelmē, kur tik tikko iespīdēja vakara gaismas blāvie kūļi.

Vislielākā nopūle iznāca ar zābakiem. Tie lipa klāt kā ar līmi pielieti.

Matrozis nikni, kāju pret kāju sperdams, rāva nost šos rupjos jūrnieka zābakus ar rūsganajiem stulmiem, kuri viņu bija nodevuši. Rokām airēdams, viņš dancoja ūdenī, gan iegrimdams pāri galvai, gan izsliedamies virs viļņiem līdz padusēm.

Zābaki nepadevās. Tad viņš ievilka plaušās vairāk gaisa un satvēra zābaku ar rokām. Grimdams pāri galvai ūdenī, viņš rāva aiz glumā papēža, domās lamādamies visrupjā-kiem vārdiem un nosunīdams visu pasauli.

Beidzot viņam izdevās nolādēto zābaku noraut. Otrs jau gāja vieglāk.

Tomēr, kad abēji zābaki un bikses bija nost, kopā ar atvieglojumu Rodions sajuta arī briesmīgu nogurumu. Rīkle dega no sāļā jūras ūdens, ko viņš arī piesargoties bija krietni vien sarijies. Bez tam, lēkdams no kuģa, viņš bija diezgan stipri sasities pret ūdeni.

Gandrīz divas diennaktis viņš nebija gulējis, nogājis kājām ap četrdesmit piecdesmit verstu, visu laiku būdams lielā satraukumā. Acīs sāka tumst. Tas gan varbūt bija tādēļ, ka ātri tuvojās vakars.

Ūdens bija zaudējis savu dienas krāsu un kļuva baigs, gandrīz melns dziļumā, kaut ari no virspuses vēl izskatījās spīdīgā heliotropa krāsā.

Te no apakšas, no jūras līmeņa, krasts nemaz nebija saredzams. Apvārsnis bija kļuvis kā š'aura līnija. Tikai skaidrā debess pamale blāzmoja caurspīdīgā rieta zaļumā, kur viegli mirgoja tikko saredzama zvaigznīte.

Tātad tur bija krasts un turp bija jāpeld.

Matrozim mugurā bija palicis tikai krekls un apakšbikses. Tie gandrīz nemaz netraucčja. Bet galva reiba, roku un kāju locītavas sāpēja, peldēt kļuva arvien grūtāk.

Dažbrīd viņam likās, ka zaudē samaņu. Lāgiem kļuva nelabi. Tad pēkšņi to sagrāba īsts baiļu bridis. Vientulība un dziļums iedvesa šausmas.

Agrāk tas ar viņu nekad nebija gadījies, jādomā, viņš būs saslimis.

īsi apcirptie un slapjie mati šķita sausi un karsti, un tik cieti, ka likās — tie duras galvā.

Apkārt nemanīja nekādas dzīvības. Augšā, tukšajā vakara gaisā, pārlidoja jūras vanags ar saviem biezajiem spārniem, pats resns kā kaķis. Garajā, līkajā knābī viņš nesa mazu zivteli.

Jauns baiļu vilnis sagrāba matrozi. Šķila — nupat nupat plīsīs sirds — un viņš noies dibenā. Viņš gribēja kliegt, bet nespēja atvāzt sakostos žokļus.

Pēkšņi viņš sadzirdēja maigus airu šļakstus un mazliet vēlāk ieraudzīja gandrīz melnu šalandas siluetu.

Saņēmis pēdējos spēkus, viņš devās tai pakaļ, izmisīgi kuldams ar kājām ūdeni. Viņš panāca laivu un paguva satvert tās augsto galu.

Pārmīdamies rokām, viņš kā nekā aizvilkās līdz laivas vidum, kur borts bija zemāks, piespiedās, pārvilkās pāri bortam un ielūkojās laivā.

— Nu, nu, nejoko! — Gavriks iesaucās drūmā basā, ieraudzījis paceļamies pāri sašūpotajam bortam slapju galvu.

Šās galvas parādīšanās zēnam nebija nekāds brīnums. Odesa bija slavena ar saviem veiklajiem peldētājiem.

Daži no tiem kādreiz aizpeldēja verstis trīs četras no krasta un atgriezās tikai vēlā vakarā. Jādomā, ari šis bija viens no tādiem peldētājiem.

Bet, ja jau tu esi tāds varonis, tad neķeries pie svešas

šalandas un nepūties, bet peldi pats! Te cilvēki jau bez tevis piekusuši, tikko no darba.

— Tev saka, netaisi jokus, laidies vaļā! Citādi — ka vilkšu reiz ar airi!…

Un, lai iedzītu svešajam bailes, zēns pat izlikās, ka nupat cels airi no duļļiem gluži tā, kā to līdzīgos gadījumos darīja vecaistēvs.

— Esmu… slims… — atņemot elpu, teica galva.

Pari bortam sniedzās dreboša roka pielipušā, izšūtā

krekla piedurknē.

Nu Gavriks tūdaļ aptvēra, ka tas nav nekāds peldētājs: peldētāji izšūtos kreklos jūrā neiet.

— Ko tu — slīki, vai?

Matrozis klusēja. Viņa rokas un galva nedzīvi nokarājās šalandas iekšpusē, bet apakšbiksēs ģērbtās kājas tai pašā laikā vilkās laivai līdzi gar bortu ūdenī.

Viņš bija ģīboni.

Gavriks ar vecotēvu pameta airus un ar pūlēm ievilka šalandā ļengano, bet briesmīgi smago ķermeni.

— 0, kāds sakarsis! — vecaistēvs noteica, atņemdams elpu.

Tiešām, matrozis, lai gan drebēja un bija slapjš, viss kvēloja sausā, slimīgā karstumā.

— Krusttēv, vai negribat padzerties? — jautāja Gavriks.

Matrozis neatbildēja. Viņš tikai paskatījās ar nekā

neredzošām, aizmiglotām acīm un pakustināja kaistošās

* lūpas.

Zēns sniedza viņam ozolkoka muciņu. Matrozis atvairīja to ar nespēcīgu roku, ar riebumu norija siekalas, un tūliņ viņam uznāca vēmiens.

Galva atkrita un atsitās pret solu.

Pēc tam matrozis sniedzās pēc muciņas, sataustīja to krēslā kā akls un, zobiem pret cieto malu klaudzinādams, kaut kā padzērās.

Vecaistēvs grozīja galvu:

— Tad ta notikums …

— Krusttēv, no kurienes jūs? — jautāja zēns.

Matrozis atkal norija siekalas, gribēja kaut ko sacīt,

bet tikai pastiepa roku pret tālumu, un tā tūdaļ nespēka nošļuka.

— Ek, pie velna, — viņš neskaidri ātri nomurmināja.

— Nerādiet mani ļaudīm … Esmu matrozis … paslēpiet kaut kur… citādi pakārs … nudien, pakārs, dieva vārds…

Acīm redzot viņš gribēja pārmest krustu, bet nespēja pacelt roku. Gribēja pasmaidīt par savu vājumu, taču smaida vietā viņa skatu aizklāja migla.

Un viņš atkal zaudēja samaņu.

Vecaistēvs un mazdēls saskatījās, bet nesacīja viens otram ne vārda.

Bija tādi laiki, ka vislabāk, ja ko zini, turi mēli aiz zobiem.

Viņi uzmanīgi novietoja matrozi uz tilaudām, zem kurām ļurkstēja neizsmeltais ūdens, palika viņam pagalvī muciņu un sēdās pie airiem.

Viņi airēja pamazām, nesteigdamies, ar tādu aprēķinu, lai sasniegtu krastu, kad būs jau pavisam satumsis. Jo tumšāks, jo labāk. Pat pirms piestāties krastam, viņi labu brīdi pabraukāja turpat starp pazīstamajām klintīm.

Par laimi krastā neviena nebija.

Visapkārt bija silta, dziļa tumsa, pilna sienāžu dziesmu un zvaigžņu.

Vecaistēvs un mazdēls izvilka šalandu krastā. Noslēpumaini švirkstēja oļi.

Vecaistēvs palika sardzē pie slimnieka, kamēr Gavriks skrēja lūkot, vai nav kāds tuvumā.

Viņš drīz atgriezās nedzirdamiem soļiem. Pēc šiem soļiem vecaistēvs saprata, ka viss kārtībā. Uzmanīgi un ar lielām pūlēm viņi izcēla matrozi no laivas un nostatīja uz kājām, no abām pusēm pieturēdami.

Matrozis apķērās Gavrikam ap kaklu un piespieda zēnu pie sava jau sausā un neparasti karstā ķermeņa. Viņš smagi uzgūlās zēnam, gandrīz nekā neapjēgdams.

Gavriks stingrāk iepleta kājas un čukstēja:

— Paiet varēsiet?

Matrozis nekā neatbildēja, bet grīļodamies paspēra pāris soļu uz priekšu kā mēnessērdzīgs.

— Lēnītēm, lēnītēm, — čukstēja vecaistēvs, pieturēdams matrozi no mugurpuses.

— Te nav tālu, krusttēv … Pāris soļu …

Beidzot viņi sasniedza uzkalniņu. Neviens viņus neredzēja. Un, ja arī būtu kāds redzējis, tad laikam gan arī neievērotu veča un zēna pieturēto balto, streipuļojošo gājēju.

Parasts skats. Radinieki ved mājās piedzērušu zvejas-vīru. Un, ja zvejasvīrs šai gadījumā nelamājas un nedzied pilnā rīklē, tad, jādomā, tādēļ, ka par daudz degvīna pie-tempies.

Tikko ieveda matrozi smacīgajā un karstajā būdas tumsā, viņš tūdaļ sabruka uz dēļu lāviņas.

Vecaistēvs aizlika logam priekšā finiera kastes vāku un cieši aizvēra durvis. Tikai pēc tam viņš iededza mazo petrolejas kvēpeni bez stikla, nogriezdams degli pēc iespējas zemāk.

Kvēpenīte atradās kaktā uz plaukta, kas bija pārklāts ar vecām avīzēm.

Turpat stāvēja arī zaldātu maize, ievīstīta mitrā lupatā, lai nesakalst, no konservu kārbas izgatavota krūzīte, skārda bļodiņa ar zaldātu biezputru, divas koka karotes, drusciņa parupjas sāls lielā, zilā midijas gliemežnīcā, vārdu sakot, visa šī nabadzīgā, bet ļoti kārtīgā saimniecība.

Veca, nokvēpusi gluži melna, Nikolaja-brīnumdarītāja — zvejnieku sarga svētbilde, piekarināta kaktā virs plaukta, lūkojās pretim ar savu iegareno, kafijas plankumam līdzīgo, senatnīgo vaigu un baigajām Kijevas ikonistu zīmētām acīm.

Patlaban šim senatnīgajam vaigam no lejas augšup pāri lija kvēpenes kvēpu straumīte un sarkanīga gaisma. Likās, seja elpo, dzīvo …

Sen jau vectētiņš vairs neticēja ne dievam, ne velnam, jo nebija matījis no viņiem savā mūžā ne laba, ne ļauna. Bet Nikolajam-brīnumdarītājam ticēja.

Un kā gan lai netic svētajam, kas palīdz cilvēkam viņa grūtajā un bīstamajā amatā? Jo nekas vectētiņa dzīvē nebija un nevarēja būt svarīgāks par zvejnieka amatu.

Bet, taisnību sakot, pēdējā laikā brīnumdarītājs sāka itin kā nolaisties.

Kad vecaistēvs vēl bija jaunāks, kad viņam vēl bija labi zvejas rīki, bura un spēks kaulos — tad nekas, brīnumdarītājs līdzēja krietni. Bija no viņa saimniecībā savs labums.

Bet, jc vecāks kļuva vecaistēvs, jo mazāk labuma redzēja arī no brīnumdarītāja.

Protams, ja zvejnieka saimniecībā nav buras, ja veča spēki ar katru dienu iet mazumā, ja trūkst naudas, ko nopirkt gaļu ēsmai, tad, kaut tu būtu vai pašu zilāko brīnumu darītājs, zivis nāks sīkas, nebtis nekur liekamas… Un nevar no cilvēka prasīt nezin ko.

Laikam arīdzan brīnumdarītājam pret vecumu un nabadzību nav vieglais cīniņš.

Tomēr vectētiņam dažkārt kļuva rūgti, un itin kā pārestības sāpe iesmeldza sirdī, lūkojoties uz bargo, bet nederīgo svēto. Tiesa, ēst un dzert viņš neprasa, karājas rāms savā kaktā. Nu, tad lai jau karājas, varbūt kādreiz arī palīdzēs.

Ar laiku sirmgalvim jau bija kļuvis par ieradumu zināmā mērā ironiski izturēties pret brīnumdarītāju.

Atgriežoties no zvejas savā būdā ar lomu, bet tagad loms pa lielākai daļai nebija nekur liekams, vectētiņš meta iešķībus skatus uz brīnumdarītāja pusi un ņurdēja:

— Nu ko, vecais kraķi, atkal mēs abi esam iekrituši?

Tādus krikumus atvedam, ka kauns uz tirgu nest. Utis, ne grunduļi.

Lai galīgi ^pazemotu brīnumdarītāju, viņš labsirdīgi piebilda:

— Bet tā jau ir! Vai tad krietni un kaut cik prāvāki grunduļi uz krevetēm kodisies? īstam un paēdušam grundulim nospļauties uz tādu kreveti. Tādam padod gaļu. Bet kur gan mēs ar tevi rausim šo gaļu? Ar brīnumiem vis gaļu nenopirksi! Lūk, kā!

Šoreiz gan vectēvam nebija prātā brīnumdarītājs. Viņam bija liela rūpe par matrozi. Un ne tik daudz viņa karstumi un bezsamaņa, cik nojauta par nāvīgajām briesmām, kādas tam nezin no kurienes draud.

Protams, vecaistēvs šo to iedomāja, šo to uzminēja, taču, lai cilvēkam palīdzētu, bija jazina vairāk.

Bet matrozis kā par nelaimi gulēja bez samaņas, izvilcis karstumos rokas un kājas virs lupatu segas, un lūkojās savā priekšā ar platām, nekā neredzošām acīm.

Viena roka viņam nokarājās pār lāviņas malu, bet otra gulēja uz krūtīm. Vecaistēvs uz tās saskatīja zilu enkura attēlu.

Brīžiem matrozis grasījās lēkt augšā, vaidēdams un karstiem sviedriem noplūzdams, viņš nesamaņā grauza pats savm roku, itin kā pūlēdamies izgrauzt ietetovēto enkuru. It kā, ja nebūtu enkura, viņam uzreiz kļūtu vieglāk.

Vecaistēvs ar varu guldīja viņu atpakaļ lāviņā un, slaucīdams viņam pieri, runāja:

— Nu, guli rāms … Guli, kad tev saka … Un izgulies krietni, nebīsties … Guli!

Gavriks sakņu dārzā vārīja katliņā tēju, ko padzirdīt slimnieku. īsteni sakot, gan ne tēju, bet to smaržīgo zālīti, ko vecaistēvs ik gadus salasīja maijā apkārtējos kalnos, pēc tam žāvēja un lietoja tējas vietā.

XVI «TORNI — UGUNI!»

Nakts pagāja pilna satraukuma.

Matrozis plēsa no krūtīm kreklu. Viņam trūka elpas.

Vecaistēvs nodzēsa kvēpeni un atvēra durvis, lai ieplūstu svaigs gaiss.

Matrozis pamanīja zvaigžņoto debesi un nevarēja saprast, kur atrodas. Nakts vēsma iestrāvoja būdā un atveldzēja viņam galvū.

Gavriks atgulās pie durvīm burjanā un uzmanīja katru mazāko troksni.

Puisēns līdz pat rītam neaizvēra acu. Nogulēja elkoni. Vecaistēvs iekārtojās uz būdas klona un arī nevarēja iemigt, klausīdamies circeņu dziesmā, viļņu šalkšanā un slimnieka vaidos. Matrozis brīžiem trūkās augšā un vājā, bet skaidrā balsī kliedza:

— Torni — uguni! Košuba! Laidiet torņa lielgabalu darbā!…

Un muldēja arī citādas blēņals.

Tad vecaistēvs stingri saņēma viņu aiz pleciem, uzmanīgi sakratīja un čukstēja viņa karstajā sejā:

— Gulsties, nebļauj! Dieva dēļ, neārdies! Gulsties un turi muti! Taisni negals!

Un matrozis, zobus griezdams, pamazām nomierinājās.

Kas gan varēja būt šis dīvainais slimnieks?

Viens no septiņiem matrožiem, kas no kuģa «Potjom-kins» izkāpa rumāņu krastā, bija Rodions Zukovs.

Viņš bija gluži tāds pats kā pārējie nemiernieku kuģa matroži.

Kopš paša pirmā sacelšanās mirkļa, kopš tā brīža, kad bruņu kuģa komandieris šausmās un bezcerībā metās uz ceļiem komandas priekšā, kad atskanēja pirmā šauteņu zalve un daži oficieru līķi pārlidoja pār bortu, un matrozis Matjušenko ar troksni atrāva admiraļa kajites durvis, tās

pašas kajītes, gar kuru līdz šim pat garām paiet bija bailīgi, no tā paša mirkļa Rodions Zukovs dzīvoja, domāja un rīkojās tāpat kā vairums pārējo matrožu — viegla reibonī, sajūsmā, cīņas karstumā līdz tam brīdim, kad nācās padoties rumāņiem un Konstancā iznākt malā.

Nekad vēl līdz šim Rodions nebija savu kāju uz svešas zemes spēris. Un svešā zeme kā nenozīmīga brīve bija plaša un sāpīga.

«Potjomkins» stāvēja ostas tuvumā.

Starp prāmjiem un preču tvaikoņiem, pelēks, ar trijiem dūmeņiem, sīku burinieku, jachtu un kuteru ielenkts, līdzās slaidajam rumāņu kreiserim «Potjomkins» izskatījās pārdabiski milzīgs.

Augstu virs kaujas torņiem, glābšanas laivām un rājām vēl arvien karajās baltais Andreja karogs, it kā slīpi pārsvītrotā vēstule, ar zilgu krustu pāršķelts.

Un pēkšņi karogs nodrebēja, saplaka un sīkiem rāvieniem sāka slidēt lejup.

Ar abām rokām tad Rodions noņēma savu jūrnieka bez-naga cepuri un, tik zemu noliekdamies, sveicināja, ka jauno «Georgijas» lenšu galiņi mīksti iegūlās smiltis kā oranž-melni lauku samtenes ziedi.

— Kauns… Tīrais kauns! Divpadsmitcollīgi lielgabali, kaujas šāviņu, kaut aizrijies, tēmētāji cits par citu labāki. Velti Košubu neklausīja. Dorofejs Košuba pareizi runāja: konduktorus, maitas gabalus, — pār malu! «Georgiju Uzvarētāju» — nogremdēt! Iet uz Odesu un izsēdināt desantu! Visu Odesas garnizonu būtu sacēluši, visus darbaļaudis, visu Melno jūru! Ech Košuba, Košuba, būtu tevi klausījuši… Bet tagad — taisni cūcība, vairāk nekā!

Pēdējo reizi paklanījās Rodions savam kuģim.

— Labi, — viņš sakoda zobus, — labi. Mūsu lieta nepazudīs. Lai vai kas, visu Krieviju sacelsim!

Pēc dažām dienām, par pēdējo naudu nopircis privātu apģērbu, viņš naktī netālu no Vilkovas pārcēlās pār Dona-vas grīvu un nokļuva krievu pusē.

Viņa nodoms bija pa stepi nokļūt līdz Akermanai, no turienes baržā vai ar tvaikoni līdz Odesai. No Odesas līdz dzimtajam Ņerubaiskas ciemam — kā ar roku aizsniegt. Bet tur — redzēs, kā būs …

Vienu tomēr Rodions zināja noteikti, ka ceļš uz pagātni viņam slēgts, ka viņa iepriekšējā dzīve — piespiestais matroža dienests uz ķeizariskā bruņu kuģa un sūrā zemnieka dzīve sādžā, mazā, spodri balsinātā māla būdā ar zilganām logu acīm, dzeltenu un sārtu malvu vidū, — tas viss viņam zudis, neatgriežami zudis.

Tagad vai nu pie karātavām, vai arī — slēpties, organizēt sacelšanos, dedzināt muižas, meklēt pilsētā komiteju.

Jau ceļā viņam kļuva nelabi, bet apstāties vairs nedrīkstēja. Viņš gāja slims.

Un tagad … Kas ar viņu notiek? Kur viņš guļ? Kāpēc durvīs sakārtas zvaigznes? Vai tās vispār ir zvaigznes?

Kā melns vilnis uzgūla Rodionam nakts.

Zvaigznes saspiedās barā, iedegās kvēlāk un nogula acu priekšā kā zemas karantenu ugunis. Dunēdama pamodās pilsēta, ostā dega estakade. Ļaudis skrēja, maldīdamies sacelšanās ugunī. Sautdņu zalves kā garas dzelzs sliedes gūlās ielās.

Nakts salīgojās kā kuģa klājs. Spulgs prožektora aplis sāka dejot piekrastes viļņos, baltus apgaismoja māju stūrus, uzliesmoja logos, izrāva no tumsas bēgošu zaldātu stāvus, sarkanu karogu strēles, municijas kastes, lafetes, šķērsām ielai nogāztus zirgu tramvajus.

Un, lūk, viņš redz sevi kaujas tornī.

Tēmētājs ar acīm pieplacis tāluma mērītājam. Tornis pagriežas un pavērš pret pilsētu tukšu stobru, kam iekš-

• puses vītnes viz kā spogulis. Stāt! Tieši pret zilo teatra kupolu, kur iznesīgs ģenerālis notur kara padomi, lai apspriestos par rīcību pret dumpiniekiem.

Tornī griezīgi zvana telefons.

Bet varbūt tie ir circeņi stepē?

Nē, telefons. Elektriskais celtnis, gausi žvadzēdams, paceļ no pagraba šāviņu — tas šūpojas ķēdēs — tieši Rodionam rokās.

Varbūt tas nav šāviņš, bet tikai vēsa melone?

Ak, cik patīkami būtu tagad padzerties! Bet nē, nē, tas tikai šāviņš …

— Torni — uguni!

Tai pašā mirklī sāka džinkstēt ausīs, it kā torņa bruņās kāds būtu no ārpuses spēcīgi iesitis kā pa bungām. Uzšāvās liesmas, un viss pieplūda ar degošas gumijas smaku.

Reids nodrebēja visā plašumā. Viļņos nolīgojās glābšanas laivas. Starp bruņu kuģi un pilsētu nogūla kā dzelzs josta.

Par augstu! …

Rodionam ieniezējās pirksti. Un atkal zvaigznes, un biezajā burjanā it kā kristāldzidri strautiņi sāka tecēt circeņu dziesma.

Bet varbūt tas telefons?

Un otrs šāviņš pats lien no celtņa matrozim rokās. Satrieksim ģenerāli, pagaidi tik!

— Torni — uguni! Torni — uguni!

— Guli, nekliedz… Varbūt tev padzerties iedot? Guli klusu…

…Un otra josta pārgūla jomai. Atkal par augstu. Nekas, gan jau trešo reizi neies garām. Nebaidies, šāviņu pietiks. Pilni pagrabi.

Vieglāks par pūku un reizē smagāks par māju iegūla nogurušajās plaukstās trešais šāviņš.

Ķaut tikai ātrāk varētu izšaut! Kaut ātrāk zilajā kupolā uzmutuļotu dūmi! Tad tur ietu vaļā, tad ietu vaļā …

Pēkšņi apklusa telefons, izsīka circeņu dziesma … Pamiruši tur, augšā, visi, vai?

Vai arī sārti un klusi aust rīts? Tornis it kā pats no sevis pagriežas atpakaļ. «Kaujas beigas!» Un šāviņš, izslīdējis no nevarīgajām rokām, celtņa ķēdēm žvadzot, grimst atpakaļ pagrabā. Nē, nē, tikai krūzīte izkrita no rokām, un ūdens klusi urdz no lāviņas uz klona.

Un klusums, klusums …

«Kas tā par lietu? Ek, pārdeva, pārdeva brīvību, sātana bērni. Aizmuka! Ja jau sadot, tad sadot līdz galam. Lai akmens uz akmens nepaliktu!»

— Sadod, torni, sadod! …

— Ak kungs, ak kungs, svētais Nikolaj brīnumdarītāj! Guli, padzeries vēl maķenīt! Tīrais negals…

Viegli sārts rīta klusums maigi un nomierinoši piekļāvās Rodiona kvēlajam vaigam. Kaut kur uz ausmas apzeltītās kraujas dziedāja gaiļi.

XVII ŠAUTUVES SAIMNIEKS

Vecaistēvs un mazdēls pārrunāja stāvokli un nolēma, ka pagaidām slimnieks nevienam nav rādāms. Un jo vairāk nevēlami viņu ievietot pilsētas slimnīcā, kur katrā ziņā prasīs pasi.

Pēc vectēva domām, matrozim ir parastie, ne visai lieli karstumi, kas drīz pāries. Bet vēlāk lai dara, kā pats labāk izprātos.

Pa to laiku bija kļuvis jau pavisam gaišs, un vajadzēja atkal doties selgā.

Slimnieks bija nomodā.

Nakts sviedru vājināts, viņš nekustīgi gulēja uz muguras, lūkodamies dzīvām, samanīgām acīm uz brīnumdarītāja tēlu un svaigo rudzupuķu pušķīti, kas bija aizsprausts aiz laika zoba izlocītā, tumšā koka dēļa.

— Vai dzirdi? i— vecaistēvs jautāja, pieiedams pie slimnieka. Tas vārgi kustināja lūpas, it kā gribēdams sacīt: «Dzirdu.»

— Vai ir vieglāk?

Slimnieks apstiprinādams pievēra plakstus.

— Varbūt gribi ēst?

Vecaistēvs pameta acis uz plaukta pusi, kur atradās maize un biezputra.

Matrozis vārgi nogrozīja galvu: «Nē.»

— Nu, kā vēlies. Paklau, dēls… Mums jālaižas jūrā pēc grunduļiem, vai dzirdi? Tad nu mēs tevi atstāsim vienu un aizslēgsim durvis. Vari mums pilnīgi uzticēties. Mēs esam to pašu ļaužu kā tu — Melnās jūras vīri. Saprati? Tu te paguli mierīgs un atpūties! Bet, ja kāds klaudzinās, tad tu vienkārši klusē un vairāk nekā. Mēs ar Gavriku ātri tiksim galā un drīz atgriezīsimies. Es tev nolikšu krūzīti ar ūdeni: ja slāpst, padzeries vien, tas nekaitēs. Un nenokaujies ar domām, vari būt pilnīgi bez bēdu. Dzirdēji?

Sirmgalvis runāja ar slimnieku kā ar mazu bērnu, ik pēc pāris vārdiem atkārtodams: «Dzirdi?»

Matrozis lūkojās viņā un par visu vari pūlējās vismaz ar acīm smaidīt, paretam pievērdams plakstus, sak, nerūpējies, saprotu, paldies.

Ieslēguši matrozi būdā, abi zvejnieki devās savā dienas darbā; kad pēc stundām četrām viņi atgriezās, mājās viss bija pilnīgā kārtībā. Slimnieks gulēja.

Šoreiz viņiem bija laimējies.

Viņi bija noņēmuši no iemetņa āķiem savus trīsarpus simtus skaistu, prāvu jūras grunduļu, un vecaistēvs, labvēlīgi uzlūkojis brīnumdarītāju, pačāpstināja sačērvelējušās lūpas un piezīmēja:

— Nekas. Šodien — nekas. Uz tām pašām krevetēm, bet diezgan pakrietni. Lai dievs dod tev veselību!

Bet brīnumdarītājs pilnā savas visspēcības apziņā bargi un pat augstprātīgi uzlūkoja vecotēvu, it kā gribēdams sacīt: «Bet tu vēl šaubījies, par kraķi nolamāji. Pats tu esi kraķis!»

Vecaistēvs nolēma pats doties uz tirgu ar grunduļiem. Beidzot taču vajadzēja reiz noskaidrot attiecības ar Storo-ženko kundzi. Citādi — kas tad iznāks: nes cik nesdams preci, parāds kā paliek, tā paliek, bet naudu neredzi. Iznāk, ka pat zvejot nav vairs nekāda prieka.

šodien tādai lietai vislabākā izdevība. Nav arī jākaunas preci rādīt. Grunduli — visi kā viens.

Arī Gavrikam, protams, gribējās šodien aiziet uz tirgu, lai atceļā sastaptos ar Pelju un beidzot reiz iedzertu uz stūra arī kvasu.

Bet bīstami bija atstāt matrozi vienu, tādēļ ka bija svētdiena un jūrmalā droši vien saradīsies daudz ļaužu no pilsētas.

Vecaistēvs uzcēla plecā vēl slapjo igvātu un aizčāpoja uz tirgu, bet Gavriks pārmainīja krūzītē ūdeni, apsedza matrozim kājas, lai mušas nekož, piekāra durvīm atslēgu un devās mazliet paklaiņāt. Te, pavisam tuvu, pašā jūras krastā, atradās dažādas izpriecu iestādes — restorāns ar dārzu un bumbotavu, šautuve, karuselis, limonādes un austrumnieku saldumu būdas, automatiski spēka mērītāji, vārdu sakot, mazs tirdziņš. Zēnam paklejot pa to un paskatīties bija īsta izprieca.

Pusdienas dievkalpojumi vēl nebija beigušies. Augšā pār krauju viļņoja piejūras baznīcu zvanu skaņas.

Vējš, kas lejā gandrīz nemaz nebija manāms, brīžam viegli nesa zilajā debess klaidā sniegbaltus mākoņus, tikpat apaļus un spilgtus kā šīs zvanu skaņas.

Izpriecas vēl īsteni nebija sākušās, tomēr daži svēt-dienīgi ģērbušies pilsētnieki jau slaistījās ap karuseli, gaidīdami, kad beidzot tam noņems buraudekla pārvalku.

No bumbotavas bija dzirdama pa šauro dēli ritinātas smagās lodes vienmērīga rīboņa. Lode ripoja šausmīgi ilgi, tās dunoņa kļuva arvien vājāka un vājāka, līdz pēkšņi, pēc īsa klusuma brīža, no dzeltenām akacijām apaugušās sētas puses atskanēja viegls, skanīgs apgāzto kociņu klaudziens.

Šautuvē kāds paretam izšāva. Dažreiz pēc viegla, īsa šāviena sprakšķa bija dzirdama sašautās pudeles šķindoņa vai kāda kustīga mērķa mechanisma ieskanēšanās, darbību sākot.

Šautuve pievilka neatvairāmi.

Gavriks piegāja pie telts un apstājās pie ieejas, kāri ieelpodams ne ar ko nesalīdzināmo, it kā svina zilgano pulvera smaku. īpatnējā, skābā un smacīgā šāviena garša bija jūtama pat uz mēles.

Ak, šis īpašos statņos tik vilinoši izliktās šautenes! Mazas, it kā izlietas laides, smalki izdrāztas no cieta kā dzelzs koka, ar sīku robiņu tiklu tajās vietās, kur jātver ar roku, lai neslīdētu. Resns, bet garš, šķautnains zila rūdīta tērauda stobrs ar mazu kā zirnītis caurumiņu galā. Zils tērauda grauds. Un tik viegli un vienkārši atceļams aizslēgs.

Pat visbagātākie zēni sapņoja par šādu šauteni. Vārdu «montekristo» izrunājot, sirds stājās pukstēt. Tajā iemiesojās visu aptverošas pasakainas bagātības, laimes, slavas un drosmes jēdziens. Būt montekristo īpašniekam nozīmēja pat vēl vairāk nekā braukt pašam ar savu velosipedu.

Zēni, kam piederēja montekristo, bija slaveni tālu pāri sava kvartala robežām. Par viņiem taisni tā ari runāja: «Tas Volodjka no Rišeljē ielas, kam ir montekristo.»

Gavriks, protams, nedrīkstēja ne sapņot par montekristo. Viņš pat nedrīkstēja sapņot par šaušanu ar to, tādēļ ka šāviens maksāja nekaunīgi dārgi: piecas kapeikas, šaušanas prieku sev drīkstēja atļauties tikai ļoti turīgi ļaudis.

Gavriks drīkstēja pasapņot vienīgi par mērķēšanu ar brīnumaino šauteni. Šautuves īpašnieks šad tad atļāva viņam šo prieku.

Bet pašreiz šautuvē bija apmeklētājs, tātad par to tagad nebija ko domāt. Varbūt pēc viņa aiziešanas Gavriks varēs palūgt šautuves īpašnieku un tad …

Bet apmeklētājs nesteidzās ar aiziešanu. Iepletis «Sko-rochod» fabrikas sandalēs ieautās druknās kājas, viņš stāvēja un vairāk gan runāja ar šautuves īpašnieku, nekā šāva.

Gavriks uztvēra mirkli, kad saimnieks atskatījās, un goddevīgi sveicināja;

— Dievs palīdz, krusttēv! Priecīgu svētdienu!

Šautuves saimnieks atbildēja, lielā pašcieņā lēni pamādams ar galvu, kā jau pieklājas tik neparastas izpriecu iestādes īpašniekam. Tā bija laba zīme. Tātad saimniekam bija labs garastāvoklis, un ļoti iespējams, ka viņš ļaus paturēt rokā montekristo šauteni.

Zēns uzdrošinājās tuvoties un pat nostājās uz šautuves sliekšņa.

Ar kāru apbrīnošanu viņš aplūkoja virs letes pakārtās pistoles, zaroto paliktni šaušanai no atbalsta, uzvelkamos rotaļlietu mērķus, no kuriem viens it sevišķi zēnam patika.

Tas bija japaņu buru kuģis ar karogu un lielgabaliem, kurš peldēja zaļos skārda viļņos. No jūras slējās augšup nūjiņa ar mazu ripulīti galā. Līdzko tam trāpīja, bruņu kuģis tūdaļ pāršķēlās vidū pušu un grima, bet tā vietā izcēlās sprādziena vēdeklis no skārda.

Protams, starp zaķiem bundziniekiem, dejotājām, makšķerniekiem ar vecu zābaku uz āķa un pudelēm, kas viena aiz otras slīdēja bezgalīgā virknē, japaņu bruņu kuģis bija stādāms pirmajā vietā savas asprātīgās izdomas un mākslinieciskā izveidojuma dēļ.

Visiem bija zināms, ka japāņi vēl pavisam nesen pie Cusimas nolaiduši dibenā gandrīz visu krievu floti, un starp šāvējiem arvien atradās kāds, kas visādā ziņā vēlējās japaņiem atriebt.

Šautuvē bija arī īsta strūklaka. To iedarbināja uz sevišķa pasūtījuma. Tad saimnieks uzlika uz strūklas mazu celuloida lodīti, un strūkla meta to gaisā, svaidīja un grieza uz visām pusēm: te pēkšņi nolaizdama lejup, te tikpat pēkšņi atkal uzmezdama augstu gaisā. Tas bija īsts dabas brīnums.

Trāpīt šai lodītei bija ārkārtīgi grūti. Šāvēji iekaisa un, it kā azarta pārņemti, izpūdelējuši pa desmit piecpadsmit šāvieniem, bieži vien bez panākumiem gāja projām.

Un, ja kāds‘laimīgais trāpīja lodītei, tad par to viņam bija tiesības uz vienu bezmaksas šāvienu.

— Tātad nekas sevišķs pie jums te vakar nav atgadījies? — apmeklētājs turpināja sarunu, spēlēdamies ar glīto šautenīti, kas izskatījās kā maza spēļu lietiņa viņa milzīgajās ķetnās.

— Liekas, ka nekas.

— Tā, tā.

Šāvējs meklēja ar acīm vilinošāku mērķi. Viņš noņēma zilo degunkniebi, un uz viņa gaļīgā deguna kļuva redzamas divas sārtas rievas, tad nomērķēja zaķim bundziniekam. Bet pēc brīža domīgi nolaida stobru.

— Un arī šejienes zvejnieki nekā tāda nav stāstījuši?

— Nav dzirdēts.

— Hm…

Apmeklētājs atkal pacēla šauteni pie vaiga un atkal nolaida. &gt;

— Bet es dzirdēju, ka vakar vakarā te pret klintīm kāds vīrs no «Turgeņeva» pārvēlies pār bortu. Nekā neesat dzirdējis?

— Nav gadījies.

Gavrikam aizrāvās elpa, itin kā pēkšņi viņam kāds veselu spaini ledaina ūdens būtu uzgāzis. Sirds tā sažņaudzās, ka tās pukstieni gandrīz nemaz vairs nebija dzirdami. Kājas sāka grīļoties. Zēns baidījās pat pakustēties.

— Bet es dzirdēju, ka no kuģa esot ielēcis jūrā kāds cilvēks, kuru meklē policija. Lūk, tepat, iepretī šim krastam. Nezināt?

— No jums pirmoreiz dzirdu.

Redzams, šautuves saimniekam šis ūsainais pļāpa sen jau bija apnicis.

Ar lielu pašcieņu saimnieks grozīja pirkstos zaļu kārbiņu ar patronām un gandrīz atklāti žāvājās. Viņš gluži pareizi domāja: ja jau reiz esi ienācis šautuvē, tad ari šauj. Un, ja tev ir vēlēšanās ar cilvēkiem parunāties, lūdzu, var jau arī pārmīt dažus vārdus starp diviem šāvieniem. Bet tikai, protams, par kādu interesantu tematu, piemēram, par riteņbraukšanas sacīkstēm velodromā vai par krievu un japaņu karu.

Viņa grumbainajā, slepenu kaislību izvagotajā neveiksminieka vaigā atspoguļojās nāvīga garlaicība.

Gavrik'am bija viņa no sirds žēl. Viņš, tāpat kā visi citi bērni, nezin kādēļ tik ļoti mīlēja šo cilvēku ar slīpi apcirpto vaigu bārdu, ar līkām kājām kā taksim un spalvainām krūtīm, kuru bagātīgie tetovējumi spīdēja caur plāno tīkliņa kreklu.

Gavriks zināja, ka, nelūkojoties uz pieklājīgo izpeļņu, viņam nekad nebija ne kapeikas pie dvēseles. Viņš vienmēr bija kādam parādā, vienmēr viņu māca kādas ārkārtīgas rūpes. Klīda baumas, ka kādreiz viņš bijis slavens cirka jātnieks, bet reiz par kādu neģēlību iesitis cirka īpašniekam ar pletni pa seju. Par to viņu padzinuši. Bez maizes kumosa, ar vilka pasi kabatā viņš kļuvis spēlmanis, un šī kaislība viņu pazudinājusi. Tagad viņš spēlēja visādas spēles, nekautrēdamies pat saspēlēt ar puikām uz kādu kapeiku.

Baigā spēles kaisle neatlaidīgi plosīja viņa dvēseli.

Bija zināms, ka dažreiz viņš| nospēlējās gluži pliks. Pat zābaki, kas viņam tagad bija kājās, piederēja citam. Tos viņš paspēlēja «uz acīti» vēl pavasarī un tagad vakaros, noslēdzis savu iestādi, āva zābakus nost un gāja mājup basām kājām, iemiedzis padusē kastīti ar šautenēm un pistolēm. Tās baidīdamies paspēlēt, viņš ik vakarus nodeva līdz ritam glabāšanā kādam pazīstamam sētniekam Mazajā Arnautu ielā.

Kādreiz Gavrika acu priekšā viņš saderēja uz pusrubli ar kādu kungu, kas pastaigājās pa krastmalu, ka trāpīs no montekristo lidojošam zvirbulim. Protams, viņš netrāpīja.

Gavrikam bija vai jāraud, lūkojoties, kā viņš ilgi ar mākslotu un apkaunojošu izbrīnu aplūkoja šauteni, raustīja plecus un beidzot bāza roku kaut kur aiz savu salāpīto svārku oderes. Viņš izvilka no turienes pusrubli un gluži bāls sniedza to kungam. Kungs smējās un negribēja ņemt, sacīdams, ka tas bijis tikai joks, bet šautuves saimnieka pēkšņi uzlūkoja viņu ar tik neprātīgām, nožēlojamam un reizē tomēr tik baigām un asins pieplūdušām acīm, ka tas pasteidzās pusrubli saņemt un samulsis noglabāja sava cičunčas svārka kabatā.

Tai dienā šautuves saimnieks neslēdza savu iestādi pusdienas laikā.

— … Es jums ieteiktu, kungs, pamēģināt izšaut uz dejotāju. Redzēsiet, kā slaidi viņa pamet gaisā savas kājiņas, — ar poļu akcentu ierunājās šautuves saimnieks, lai izbeigtu apnikušo sarunu un pievērstu apmeklētāju šaušanai.

— Tomēr savādi, ka neviens nekā nezina, — sacīja apmeklētājs un pēkšņi ieraudzīja Gavriku.

Viņš ātri to aplūkoja no galvas līdz kājām.

— Puika, vai tu esi šejienietis?

— Šejienietis, — zēns atbildēja neparasti smalkā bal-stiņā.

— Zvejnieku ļaužu?

— Zvejnieku.

— Ko tu kautrējies? Panāc tuvāk, nebīsties!

Gavriks skatījās uz cietajām, cieši saskrullētajām un

melnajām kā zābaku ziede ūsām, uz gareno plākstera svītru pāri vaigam un, inechaniski sperdams soli pēc soļa, ar šausmām tuvojās svešajam kungam.

XVIII JAUTĀJUMI UN ATBILDES

— Tev tēvs māte ir?

— Nav.

— Pie kā tad tu -rlzīvo?

— Pie vectēva.

— Kas tad ir tavs vectēvs?

— Vecis.

— Saprotams, ka vecis, ne jauneklis. Bet ko viņš dara?

— Zivis ķer.

— Tātad zvejnieks?

— Nu ka zvejnieks, zvejs.

— Un tu?

— Puika.

— Skaidrs, ka puika, ne jau skuķis. Bet es tev jautāju, ko tu dari.

— Nekā. Vecamtēvam palīdzu.

— Tātad kopā zvejojat?

— Nūjā.

— Tā, tā. Protams. Kā tad jūs tur īsti zvejojat?

— Gluži vienkārši. Izliekam pa nakti iemetņus, bet no rīta velkam grunduļus laukā.

— Tātad ejat jūrā ar laivu?

— Nūjā.

— Katru dienu?

— Kā — katru dienu? Nesaprotu, ko jūs man jautājat, krusttēv.

— Kāds tu muļķis! Es tev jaņtāju: vai katru dienu jūs ejat ar laivu jūrā?

— Kā gan citādi.

— Ritā un vakarā?

— Nekā nebija.

— Kā — nekā nebija?

— Tikai rītā.

— Un vakarā?

— Vakarā atkal.

— Ko tad tu saki, ka tikai rītā, ja vakarā atkal?

— Nekā nebija. Vakarā mēs tikai izliekam iemetņus, bet grunduļus velkam no rīta.

— Saprotu. Tātad arī vakaros izejat jūrā?

— Nekā, vakaros tikai izliekam. »

— Ak tu kungs! Bet, lai izliktu iemetņus, jums taču jābrauc jūrā?

— Kā tad citādi.

— Tātad ari vakaros izejat selgā?

— Nekā nebija. Vakaros nevelkam. Velkam tikai no rīta.

— Bet vakaros izejat iemetņus izlikt?

— Nu ka izejam.

— Tad jau ari vakaros izbraucat selgā?

— Nūjā.

— Redzi nu, kāds tu muļķis! Pirms sāk ar tevi runāties, iepriekš dūšīgi zirņi jāsaēdas. Kāpēc tu tāds muļķis? •

— Es maziņš.

Ūsainais kungs izsmiedams nolūkojās Gavrikā no augšas uz leju un viegli, bet diezgan jūtami uzsita tam ar knipi pa skaustu.

— Ek tu zvejnieķelis!

Bet puika nemaz tāds muļķis nebija.

Jau pirmajā mirkli viņš ūsainajā sajuta viltīgu un bīstamu ienaidnieku. Staigā gar krastu, iztaujā par matrozi. Tikai izliekas, ka atnācis pašaudīt. Bet patiesībā ej sazini, kas viņam aiz ādas. Droši vien kāds no slepenajiem. Skaties vien, uzodīs vēl kā nekā, ka tieši viņu būdā slēpjas bēglis. Nedod dievs, varbūt jau izspiegojis!

Gavriks tai pašā mirkli nolēma tēlot pavisam mazu muļķa knēveli. No tāda pamuļķa daudz neuzzināsi.

Viņš savilka seju stulbā izbrīnā, kas, pēc viņa domām, vislabāk piestāvēja lādam mazam stulbenim, izbolīja neizteiksmīgas acis un sāka cītīgi mīņāties no kājas uz kāju, meklēdams aiz lūpas ēdiena paliekas.

Osainais, redzēdams, ka viņam darīšana ar īstu plānprātiņu, nolēma iepriekš ar to sadraudzēties un tikai pēc tam sākt sīkāku iztauju.

Ne bez pamata viņš secināja, ka bērni ir ļoti ziņkārīgi un mīl visu novērot, tādēļ daudz labāk nekā pieaugušie zina visu, kas ap viņiem notiek.

— Kā tad tevi sauc, puikiņ?

— Gavriks.

— Aha. Tātad Gavrelis?

— Nu ka Gavrelis.

— Lūk, ko, Gavreli, vai gribi šaut?

Pat ausis, pat tās Gavrikam pārklājās ar sārtu svilumu. Taču tai pašā mirklī viņš savaldījās un, turpinādams tēlot muļķīti, pīkstēja pavisam sīciņā balstiņā:

— Bet man, krusttētiņ, nav piecu kapeiciņu.

— To es zinu, ka tev nav nekādu kapitalu. Nekas. Vienreiz vari izšaut, es samaksāšu.

— Bet jūs nezobojaties par mani, krusttētiņ?

— Netici? Nu labi… Lūk!

Un ūsainis uzmeta galdā lielu, pilnīgi jaunu pieckapeiku gabalu.

— Sauj!

Gavriks, apstulbis no necerētās laimes, šaubīdamies paskatījās šautuves saimniekā. Šai sejā bija ieviesusies jau stingri oficiālā izteiksme, kas vairīja pat katru draudzīgu samirkšķināšanos.

Viņš lūkojās puisēnā kā svešiniekā un, pakalpīgi pārliecies pār galdu, jautāja:

— No kā jums labpatiktos šaut, jaunais cilvēk, no pistoles vai šautenes?

Tagad Gavriks patiesi sajutās kā muļķis, tik negaidīta bija šī pēkšņā laime.

Viņš stulbi pasmaidīja un, gandrīz šļupstēdams, izdabūja pār lūpām:

— No montekristo!

Šautuves saimnieks eleganti pielādēja šauteni un pasniedza zēnam.

Gavriks elsdams pieplaka pie letes un sāka mērķēt pudelē. Protams, daudz patīkamāk būtu šaut japaņu bruņu' kuģī, taču viņš baidījās netrāpīt, bet pudele bija krietni lielāka.

Cik spēdams viņš centās paildzināt mērķēšanas baudījumu.

Brīdi mērķējis uz pudeli, viņš pievērsās zaķim, tad bruņu kuģim, tad atkal pudelei. No ripiņas uz ripiņu slīdēja šautenes grauds. Gavriks norija siekalas un šausmās domāja, ka nupat ies vaļā šāviens un visa šī tīkamā burvība beigsies.

Viņš smagi nopūtās, nolika šauteni un vainas apziņā palūkojās saimniekā, tad teica ūsainim:

— Zināt ko, krusttēv: es labāk nešaušu. Izmērķējies jau esmu diezgan, tādēļ jūs labāk varētu par to naudu pacienā-t mani būdā ar zelteri un sīrupūdeni. Jums iznāks vēl lētāk.

Ūsainim nebija iebildumu, un viņi, cenzdamies nelūkoties šautuves saimnieka nicinošajā un reizē izsmējīgi vienaldzīgajā sejā, devās uz kvasu būdu.

Te ūsainis jau pašā sākumā parādīja tādu devību, ka Gavriks acis vien iepleta. Sīrupūdens vietā, kas maksāja divas kapeikas, kungs pieprasīja ne vairāk un ne mazāk kā veselu pudeli limonādes «Vijolīte» par astoņām kapeikām!

Zēns pat neticēja savām acīm, kad pārdevējs izcēla balto pudeli ar mēļo etiķeti un atgrieza tievo dzelzs stiepli, ar ko bija nostiprināts aizbāznis.

Pudele izšāva, taču ne tik rupji, kā šauj kvass, bet spalgi, smalki un delikāti. Un dzidrais šķidrums acumirklī sāka putot, no pudeles kakliņa izplūda zilgani dūmi, un gaisā tiešām bija jūtama vismaigākā vijolīšu smarža.

Uzmanīgi kā kādu dārgumu Gavriks ar abām rokām pacēla vēso, putojošo glāzi un, acis spožajā saulē aizmiedzis, sāka dzert smaržīgo šķidrumu, juzdams, kā gāze caur muti sit nāsīs.

Gausiem malkiem viņš dzēra šo brīnumaino bagātnieku dzērienu, un viņam šķita, ka viņa triumfā noraugās visa pasaule: saule, mākoņi, jūra, ļaudis, suņi, riteņbraucēji, karuseļa koka zirdziņi, pilsētas peldētavas kasiere… Un visi viņi saka: «Vai jūs redzat, tas zēns^dzer limonādi «Vijolīte»!»

Pat mazā tirkiza krāsas ķirzaciņa, izlēkusi no burjana pasildīt saulē savu zvīņaino muguru, karājās, pieķērusies

pie akmens, un piemiegtām acīm lūkojās zēnā, it kā gribēdama sacīt: «Palūkojieties šai laimīgajā zēnā: viņš dzer limonādi «Vijolīte»!»

Gavriks dzēra un prātoja, kā viņš izvairīsies, ja ūsainis atkal sāks iztaujāt. Un šai ziņā zēnam radās pat noteikts plāns.

— Nu, Gavreli, patika «Vijolīte»?

— Paldies, krusttēv, savu mūžu nebiju tādu dzēris.

— Es domāju gan! Bet pasaki man tagad: vai jūs vakar vakarā gājāt jūrā?

— Gājām.

— Tvaikoni «Turgeņevu» redzējāt?

— Kā nu ne! Viņš mums ar diviem riteņiem gandrīz visus iemetņus saplēsa.

— Un no kuģa neviens nenolēca?

Ūsainā acis cauri pinkainajām uzacīm cieši urbās zēnā. Gavriks ar mokām apvaldīja smīnu un pārspīlēti uztraukts iesaucās:

— Nudien, lēca! Lai es izputu, ja nelēca! Kā metās lejā, tā šļakatas vien pašķīda uz visām pusēm. Bet tad gan sāka pilnā sparā peldēt!

— Pagaidi! Tu nemuldi! Uz kurieni tad viņš peldēja?

— Nudien, nemeloju, goda vārds!

Te Gavriks, kaut arī zināja, ka tas ir grēks, reizes četras pēc kārtas pārmeta krustu.

— Un tad peldēja, tad peldēja …

Un puika sāka vēzieniem rādīt, kā peldēja matrozis.

— Uz kurieni?

— Turp! — zēns pamāja uz jūras pusi.

— Un kur tad viņš beidzot palika?

— Beigās viņu uzņēma kada šalanda.

— Salanda? Kāda šalanda?

— Tāda, zināt, liela — milzīga šalanda ar buru. ,

— Šejienes?

— Nē.

— Kāda tad?

— No Lielā Fontānā .. . Bet var ari būt, ka no Lust-dorfa. Visa tāda zila zila, līdz pusei sarkana, milzīga. Un kā šo paķēra, tā tai pašā rāvienā ar pilnu buru taisni uz Lustdorfu. Svēts goda vārds…

— Laivas nosaukumu neievēroji?

— Kā ne, ievēroju — «Soņa».

— «Soņa»? Lieliski. Bet tu nemelo?

— Svēts goda vārds, lai man dzīvē laimes neredzēt! Vai nu «Soņa», vai «Vera».

— «Soņa» vai «Vera»?

— Vai nu «Soņa», vai «Vera» … Vai «Nadja».

— Skaties, ja nebūs…

Rēķinu ūsainis nemaksāja, bet iečukstēja bodniekam ausī kaut ko tādu, no kā pēdējam vaigs kļuva pavisam skābs. Pēc tam viņš pamāja zēnam un steidzīgi aizskrēja uz pilsētas pusi, liekas, gribēdams vēl paspēt uz vasarnieku vilcienu, kā zēns saprata.

Gavriks to vien gaidīja.

XIX

PUSOTRAS MĀRCIŅAS MAIZES

Vajadzēja labi ātri brīdināt matrozi.

Bet Gavriks bija gudrs un uzmanīgs zēns. Dodamies mājup, viņš sekoja ūsainim, iztālēm to novērodams, līdz pats savām acīm pārliecinājās, ka tas patiešām uzkāpa augšā un nozuda šķērsielā.

Tikai tad zēns skrēja uz būdu.

Matrozis gulēja. Bet tikko noklaudzēja atslēga, viņš tūdaļ pietrūkās sēdus uz lāviņas un lūkojās uz durvju pusi spožām, izbiedētām acīm.

— Nebīstieties, krusttēv, tas esmu es. Guliet!

Slimais apgūlās.

Zēns ilgi kūņājās kaktā, izlikdamies, ka pārlūko iemetņa āķu auklas, kas bija kārtīgi izritinātas pār apaļa kārkla klūdziņu groza malu. Viņš nezināja, kā ķerties pie lietas, lai slimnieku pārāk neuztrauktu.

Beidzot viņš piegāja pie lāviņas un bridi vilcinājās, berzēdams kāju pret kāju.

— Vai ir vieglāk, krusttēv?

— Vieglāk gan.

— Vai sajēdzat jau kaut ko?

— Sajēdzu gari.

— Vai gribat kaut ko ieēst?

Slimnieks, pat tik īsas sarunas nogurdināts, papurināja galvu un aizvēra acis.

Zēns jāva viņam atpūsties.

— Krusttēv, — viņš pēc brīža klusi un ar neatlaidīgu maigumu atsāka, — vai tas bijāt jūs, kas vakar no «Tur-geņeva» ielēca jūrā?

Slimnieks atvēra acis un lūkojās zēnā no lejas augšup, uzmanīgi un ļoti saspīlēti, bet nekā neatbildēja.

— Krusttēv, paklausieties, ko es jums teikšu, — čukstēja Gavriks, piesēzdamies blakus slimniekam uz lāviņas.

— Tikai jūs neraustieties, bet gfdiet mierīgi…

Un zēns, cik spēdams saudzīgi, pastāstīja par savu iepazīšanos ar ūsaino.

Slimnieks atkal uztrūkās sēdus uz lāviņas, cieši pieturēdamies ar roku pie malas dēļa. Viņš nenovērsa no zēna plati ieplestās un nekustīgās acis. Tā pieri pārklāja mik-lums. Tomēr viņš arvien vēl klusēja.

Tikai vienreiz viņš pārtrauca klusēšanu, proti, tajā brīdi, kad Gavriks sacīja, ka ūsainim pāri vaigam bijis plāksteris.

Šai stāsta vietā slimnieka acīs pazibēja it kā mežonīga un jautra ukraiņieša viltībiņas dzirksts, un viņš aizsmacis caur zobiem izgrūda:

— Laikam kāds kaķis viņu saskrāpējis.

Tad pēkšņi sāka rosīties un, turēdamies pie sienas, piecēlās un nostājās uz drebulīgajām kājām.

— Dod šurp, — viņš murmināja, bez jēgas traukdamies uz visām pusēm, — iesim kaut kur … Dieva dēļ…

— Guliet, krusttēv! Jūs taču esat slims.

— Dod šurp … Iesim. Dod manu somu … kur tad manas drēbes?

Viņš, liekas, bija piemirsis, ka virsdrēbes pametis jūrā, un tagad nevarīgi meklējās ar izdēdējušo roku pa lāviņu, neskūts un baigs, baltajā kreklā un apakšbiksēs tik ļoti līdzīgs ārprātīgam.

Viņa izskats bija tik nožēlojams un tomēr reizē arī tik briesmīgs, ka Gavriks bija gatavs bailēs bēgt, kurp kājas nes.

Tomēr, pārvarēdams bailes, viņš ar visu spēku aptvēra slimnieku ar rokām ap vidu un mēģināja to noguldīt atpakaļ uz lāviņas. Zēns gandrīz raudāja:

— Krusttēv, žēlojiet taču sevi, atgulieties!

— Laid! Es tūliņ iešu.

— Kur tad jūs iesiet — apakšbiksēs?

— Padod manas mantas!…

— Ko jūs runājat, krusttēv? Kādas mantas? Liecieties tikai atpakaļ gultā! Jums jau nekā nebija mugurā.

— Laid! Es iešu …

— Ir gan man ar jums sodība, ja jūs pats to tikai zinātu, krusttēv! Taisni kā mazs bērns! Guliet, kad jums saka! — zēns pēkšņi dusmās iesaucās, zaudējis pacietību.

— Ko jūs domājat — es ar jums auklēšos kā ar zīdaini?

Slimnieks paklausīgi apgūlās, un Gavriks redzēja, ka viņa acis atkal aizplīvuroja karstumu migliņa.

Matrozis klusi vaidēja vaibstīdamies un staipīdamies:

— Dieva dēļ… Paslēpiet mani taču kaut kur … Laidiet mani pie komitejas… Jūs nezināt, kur te Odesas komiteja? . .. Nešaujiet, pie velna, citādi jūs visas vīnogas sašausiet…

Un sāka murgot.

«Slikti,» Gavriks nodomāja. Tai brīdī ārā atskanēja soļi. Kāds nāca uz būdu taisni pāri burjanam, ar troksni lauzdamies caur krūmiem.

Zēns sarāvās gluži mazs, nedrīkstēdams pat paelpot. Milzums visdrausmāko domu izšāvās viņam caur galvu.

Bet pēkšņi viņš izdzirda pazīstamo kāsu. Būdā ienāca vecaistēvs.

No tā, kā vecaistēvs nosvieda pie durvīm tukšo igvātu, kā nošņaucās un ilgi un nikni meta krustus pret brīnumdarītāju, Gavriks nekļūdīgi secināja, ka vectētiņš ir iedzēries.

Tāda lieta ar veco gadījās visai reti un vienmēr tikai pēc kāda sevišķi ārkārtīga notikuma, vienalga, vai pēc priecīga vai bēdīga.

Šoreiz, vērojot pēc viņa izturēšanās pret Nikolaju-brīnumdarītāju, notikums drīzāk šķita bēdīgs.

— Nu, kas ir, vectētiņ, nopirkāt gaļu ēsmai?

— Gaļu ēsmai?

Vecais stīvi nolūkojās Gavrikā un pabāza tam zem paša deguna pigu.

— Še tev gaļa! Mauc virsū uz āķa! Un pasaki paldies mūsu vecajam kraķim un brīnumdarītājam. Lūdzies vien viņu, veco muļķi, kaut viņš pārsprāgtu! Krietnus jūras grunduļus sazvejot — to viņš var, bet pienācīgas cenas tirgū nostādīt — tur viņam nagi par īsiem! Ko jūs teiksiet, kungi? Par tādiem grunduļiem — trīsdesmit kapeiku par simtu! Vai tas kur redzēts?

— Trīsdesmit kapeiku par simtu! — Gavriks iesaucās.

— Trīsdesmit, kaut es šai pašā vietā zemē ielīstu! Es šai saku: «Par tādu preci trīsdesmit kapeikas? Vai jums dieva soda nemaz nav bail, Storoženko kundze?» Bet šī man atcērt: «Ar mūsu tirgus cenām dievam nav nekāda darīšana. Mums savas cenas, dievam atkal pašam savas. Un, ja jūs neesat mierā, tad ejiet pie žīdiem, varbūt viņi jums dos kādu kapeiku vairāk, tikai papriekš atdodiet man tās astoņdesmit kapeikas jūsu parāda.» Nu, ko jūs teiksiet, ko? Vai par to pašu man nenācās piespļaut viņas neķītrās acis? Tad, iedomājies, es to arī izdarīju: ņēmu un piespļāvu. Visa tirgus priekšā piespļāvu. Dieva vārds! Pilnas acis viņai piegāzu.

To teikdams, vecaistēvs sāka steidzīgi mest krustus.

Bet viņš samelojās. Nevienam viņš, protams, acīs nebija spļāvis. Viņš tikai viss tobrīd sāka trīcēt, nobālēja, sāka rosīties un mest zivis no igvāta Storoženko kundzes grozā, murminādams: «Ņemiet un aizrijieties! Kaut jūs pārsprāgtu no tiem pašiem grunduļiem!»

Bet Storoženko kundze itin mierīgi pārskaitīja zivis un pasniedza vectētiņam divpadsmit kapeikas lipīgās vara monētās, strupi piebilzdama: «Līdzīgi.»

Vectētiņš paņēma naudu un, nevarīgās dusmās vai vārīdamies, tūdaļ iegāja degvīna tirgotavā un nopirka par sešām kapeikām zilgano mēriņu ar sarkano galviņu. Pret īpašu šim nolūkam tuvējās akacijas stumbrā iestiprinātu rīvīti • viņš nodrāza laku un ar drebošu delnu izsita plānā papīrā ietīto aizbāzni.

Viņš vienā malkā salēja rīklē degvīnu un «uzkožamā vietā» no visa spēka trieca pret bruģi plāno pudelīti, kaut gan būtu varējis saņemt par to iemaksāto kapeiku.

Tad viņš devās mājup un pa ceļam par kapeiku nopirka mazdēlam sarkanu sūkājamu saldumu gailīti ar priedes koka skaliņa kātu, viņam arvien vēl likās, ka Gavriks ir pavisam mazs puisītis, un divus ļoti skābus un ļoti baltus klostera bubļikus slimajam matrozim.

Pārējo naudu viņš iztērēja, nopirkdams pusotras mārciņas maizes.

Pa ceļam veco sagrāba tik trakas dusmas, ka vismaz reizes desmit viņš apstājās un nikni spļāva, neskatīdamies, kurp, būdams pilnīgā pārliecībā, ka spļauj taisni Storoženko kundzes neģēlīgajās acīs.

— Dieva vārds! — viņš runāja, elpodams Gavrikam taisni sejā saldeno degvīna smaku un bāzdams viņam rokā saldumu gailīti. — Pajautā, kuram gribi tur tirgū, visi

redzēja, kā es piespļāvu viņas neķītrās acis! Bet tu, bērniņ, pasūkā gailīti, nekas, nav nemaz sliktāks par cepumu.

Te vecais atcerējās slimnieku un sāka tam bāzt pie deguna bubļikus.

— Neaiztieciet viņu, vectētiņ! Viņš tikko iemiga. Lai atpūšas.

Vecaistēvs uzmanīgi nolika bubļikus uz pagalvja blakus matroža galvai un čukstēja:

— Tss! Tss! Tagad lai atpūšas. Bet vēlāk, kad pamodīsies, gan tad ēdīs. Rupjo maizi viņam nevar: viņam tagad zarnas stipri vājas, bet bubļikus var, tie nekaitēs.

Lūkodamies uz bubļikiern un slimnieku, vecais palocīja galvu un maigi piebilda:

— Guļ un nekā nemana. Ek matrozi, matrozi, bēdīgas tavas būšanas.

Paklājis sev kaktā svārkus, viņš nogūlās atpūsties.

Gavriks izgāja no būdas, palūkojās uz visām pusēm un cieši aizvēra aiz sevis durvis. Viņš nolēma, nekavējoties nevienu minūti, tūliņ doties uz Tuvējām Dzirnavām pie vecākā brāļa Terentija.

Sis lēmums bija nobriedis tai pašā mirklī, kad zēns izdzirda, ka slimais murgos izteica vārdu «komiteja». Gavriks gan īsti nezināja, kas tas ir — komiteja. Bet kādreiz viņš bija dzirdējis Terentiju minam šo vārdu.

XX RITS

Petja pamodās un bija pārsteigts, ieraugot sevi pilsētas istabā: iekārta un tapsējums pa vasaru jau bija aizmirsies.

Sauss saules stars, izspiedies cauri slēģa šķirbai, šķēla istabu. Putekļainais gaiss šķita it kā slīpi no augšas līdz apakšai pārzāģēts. Spilgti apgaismotās gaisa skaidiņas — putekļi, sīki diedziņi, plūksnas, kustīgas un reizē tomēr nekustīgas, veidoja pa pusei caurredzamu sienu.

Liela rudens muša, lidodama tai cauri, pēkšņi pazibēja un acumirklī atkal pagaisa.

Nedzirdēja ne pīļu pēkšķēšanas, ne vistu histēriskās kladzināšanas, kad tās bija izdējušas aiz mājas olu, ne tītaru muļķīgās pļāpāšanas, ne zvirbuļa žirgtās čivināšanas, kad tas, šūpodamies pie loga mīkleņkoka tievajā zariņā, lieca to gandrīz lokā.

Pavisam citādi bija pilsētas trokšņi, kas bija dzirdami istabā un ārpus tās.

Ēdamistabā viegli rībēja Vīnes krēsli. Muzikāli dziedāja skalojamais trauks, kurā mazgāja skanīgās glāzes. Atskanēja vīrišķīga un pilsētnieciski sveša tēva balss, kas puisēna iztēlē šķita «bārdaina». Priekšnamu pildīja elektriskā zvana skaņas. Klaudzēja durvis — te parādes, te virtuves, un Petja pēkšņi pēc skaņas pazina, kuras no tām klaudzēja.

Bez visa tā no ārpuses, no kādas istabas, kuras logs bija atvērts sētas pusē, — ak jā, no krustmātes istabas! — bez apstājas bija dzirdama iznēsātāju dziedāšana. Cits pēc cita nāca šie pagalmu dziedoņi, un katrs izpildīja savu īso ariju.

— .Ogle-es! Ogle-es! — kaut kur iztālēm dziedāja krievisks tenors, it kā apraudot savu bijušo bramanību, savu zudušo laimi:

— Ogle-e-es!

Viņa vietā nāca zems, komisks trinēja bass:

— Trīt bārdas nažus, nažus, šķēres trīt! Trrīt, nažus, nažus, šķēres trrīt! … Nažus, nažžž … Trrī-ī-īt…

Trinējam sekoja lodētājs, piepildīdams sētu ar sava samtainā baritona vīrišķīgajiem toņiem:

— Lo-odēt, lāpīt spaiņus, trumuļus! Spaiņus, trumuļus!

Ieskrēja aizsmakusi pārdevēja, piekliedzot pilsētas rīta

tveici ar šļupstošu rečitativu:

— Bumbēr, ābol, to-omā-at! Bumbēr, ābol, to-omā-at!

Skumjš lupatlasis dziedāja ebreju kupleju:

— Lu-upati, lu-upati! Veci pūdeļi! Lu-upati, lu-upati…

Beidzot, vainagojot visu šo koncertu ar brīnišķu Neapoles dziesmiņu, uzstājās pilnīgi jauna «N’ečada» firmas leijerkaste, un atskanēja ielas dziedātāja ķērcošā balss:

Klusi žužinot, vējiņš glauž lapas,

Pogo krūmājā lak-stī-ga-la.

Vēl tev vakar bij galvā siets lakats,

Det jau So-dien tu zīd-tēr-pā ej.

Dziedi, lakstīgal, dzied,

Skutnin-jas lai riet…

— Ogles, ogles-es! — tūliņ pēc leijerkastes aiziešanas iekrita starpā atkal krieviskais tenors.

Un koncerts sākās no jauna. ,

Tai pašā laikā no ielas bija dzirdama ratu rīboņa, vasarnieku vilciena dunoņa, kara orķestra mūzika.

Un pēkšņi cauri visai šai čalai atskanēja kāda ārkārtīgi pazīstama šņākoņa, kaut kas noklikšķēja, uzvilkās, un viena pēc otras, it kā noskaitot kaut ko, skaidri nozvanīja dzidri metāliskās skaņas. Kas tad tas? Atļaujiet, bet tas taču pulkstenis! Tas pats ievērojamais sienas pulkstenis, kuru, kā ģimenes leģenda pauda, tētis, būdams vēl māmiņas līgavainis, laimējis lotejrijā-alegri.

Kā gan Petja varēja aizmirst pulksteni! Kā tad, noteikti tas ir pulkstenis! Tas skaitīja laiku. «Sita»! Bet puisēns nepaspēja saskaitīt, cik. Katrā ziņā maz jau nebija: kaut kas ap desmitiem, vienpadsmitiem.

Ak kungs! Vasarnīcā Petja bija cēlies septiņos…

Viņš uztrūkās augšā, žigli apģērbās, nomazgājās vannas istabā un iegāja ēdamistabā, miegdams acis no žilbinošās saules, kas it kā karstos leņķos gulēja uz parketa.

— Vai, kā nav kauna! — iesaucās krustmāte, šūpodama galvu un reizē priecīgi smaidīdama tik izaugušajam un tik iedegušajam krustdēlam. — Pulkstenis vienpadsmit. Mēs tevi tīši nemodinājām. Gribējām redzēt, cik ilgi tu vārtīsies, lauku slinkuma lāpītāj! Nu, nekas. Pēc ceļa jau var. Sēdies žiglāk! Tev ar pienu vai tāpat? Glāzē vai tavā krūzītē?

Ak, pilnīgi pareizi! Kā viņš varēja aizmirst! «Sava krūzīte»! Nūjā, viņam taču bija «sava krūzīte», porcelānā, ar neaizmirstulēm un zelta uzrakstu «Sveiciens dzimšanas dienā» — pērnā Dūņas dāvana.

Tu tētīt, mūsu patvāris! Izrādās, ka arī to viņš aizmirsis. Un uz osām sasildīšanai uzkārti bubļiki! Un bumbierveida baltmetala cukura trauks un knaibles gārņa izskatā!

Un kur tad vēl zvana zīle tievajā aukliņā zem griestu lampas… Un pati lampa: ar skrotīm pildīta lode virs baltās cepurītes!

Atļaujiet, bet kas tad tur tēvam rokās? Ba, avīze! Ko tu neteiksi, — biju pavisam aizmirsis, ka tādas avīzes vispār pastāv! «Odesskij ļistok», kurā virs vilcienu saraksta kūp lokomotivīte, bet virs tvaikoņa saraksta — t#aikonītis. (Un dāma korsetē sludinājumu vidū!) O, o! . .. «Ņiva»! «Zaduševnoje slovo»! Oho, cik bandroļu sakrājies pa vasaru!

Vārdu sakot, Petjam visapkārt bija tik daudz sensenu jaunumu, ka viņam acis apžilba.

Pavļiks turpretim bija uzcēlies līdz ar gaismiņu un jau pilnīgi iejuties jaunajā, senajā apkārtnē. Viņš jau sen bija padzēris pienu un tagad nopūlējās, jūgdams Krēpainīti no krēsliem sabūvētā diližansā.

Brīžiem viņš norūpējies izskrēja cauri istabām, taurēdams savu tauri un aicinādams kopā iedomātos pasažierus.

Tad Petja atcerējās vakardienas notikumus un gandrīz uzlēca augšā no galda.

— Vai krustmāmiņ! Es taču jums vakar tā ir nepaspēju izstāstīt! Ai, kas gan ar mums notika, jūs nevarat iedomāties! Es jums tūliņ izstāstīšu, tikai tu, Pavļik, lūdzu nepārtrauc…

— Es jau zinu visu, zinu.

Petja pat mazliet nobālēja.

— Arī par diližansu zināt?

— Zinu, zinu.

— Un ari par kuģi?

— Ari par kuģi.

— Un kā viņš ielēca — taisni jūrā?

— Visu zinu.

— Kas tad jums stāstīja?

— Vasilijs Petrovičs.

— Ai tēt! — Petja izmisis iesaucās un pat piecirta abas kājas. — Nu, kas tevi lūdza stāstīt, kad es to protu (labāk nekā tu! Nu redzi, tu man visu sabojāji!

Petja gandrīz raudāja. Viņš pat piemirsa, ka ir jau pieaudzis un rīt iestāsies ģimnāzijā.

Viņš činkstēja:

— Krustmāmiņ, es labāk jums vēlreiz izstāstīšu, man iznāks daudz interesantāk.

Bet krustmātei pēkšņi piesarka deguns, acīs ieriesās asaras, un viņa, piespiedusi pirkstgalus pie deniņiem, cietējas balsī sacīja:

— Dieva dēļ, dieva dēļ, nevajag! Es nevaru to vienaldzīgi vēlreiz klausīties. Kā gan cilvēkiem, kas sevi uzskata par kristīgiem, sirdsapziņa atļauj vienam otru tā mocīt?

Viņa novērsās, noslaucīja dpgunu mazā, mežģinēm rotātā drāniņā.

Petja bailēs uzlūkoja tēvu. Tēvs ļoti nopietni un ļoti stingi lūkojās logā. Zēnam likās, ka arī viņam acīs mirdz asaras.

Petja nekā nesaprata, izņemot to, ka no vakardienas atgadījuma stāstīšanas gan laikam te nekas neiznāks.

Viņš steidzīgi izdzēra savu tēju un devās pagalmā meklēt klausītājus.

Sētnieks noklausījās stāstu visai vienaldzīgi un piebilda:

— Kas tur liels. Vienkārša padarīšana. Notiek vēl trakākas lietas.

Bet vairāk patiešām nebija neviena, kam stāstīt. NusJa Kogans, veikalnieka dēls tai pašā namā, kā par nelaimi bija aizbraucis ciemos pie sava tēvoča uz Kujaļņickas līci,

Valodjka Dibskis pārvācies kaut kur citur dzīvot. Pārējie vēl nebija atgriezušies no vasarnīcām.

Gavriks bija sūtījis ar Duņu ziņu, ka šodien pienākšot, bet viņa vēl arvien nebija. Lūk, viņam gan varētu izstāstīt! Vai neaiziet pie’ Gavrika uz jūrmalu?

Peljam bija aizliegts vienam iet uz jūru, bet kārdinājums bija pārāk liels.

Viņš sabāza rokas kabatās, pagrozījās vienaldzīgi zem^ logiem, tad tikpat vienaldzīgi, lai nemodinātu aizdomas, izgāja uz ielas, skata dēļ pastaigājās brīdi turpat gar māju, tad nogriezās gar stūri un steigšus metās uz jūru.

Bet Silto Jūras vannu šķērsielas vidū uzgrūdās bas-kājainam zēnam. Tā kā pazīstams … Kas tad tas?

Atvainojiet, bet tas taču Gavriks!

XXI PATIESS GODA VĀRDS

— O! Gavrik!

— O! Petjka!

Ar šiem diviem pārsteiguma un prieka izsaucieniem patiesībā ari izbeidzās sirsnīgo draugu sastapšanās pirmais brīdis.

Zēni neapkampās, nespaidīja viens otram roku, nelūkojās acīs, kā katrā ziņā viņu vietā būtu darījušas meitenes.

Viņi nejautāja viens otram par veselību, neizpauda skaļu sajūsmu, nerosījās.

Viņi rīkojās, kā piederas Melnās jūras vīriem: izteica savas jūtas īsos, apvaldītos izsaucienos un tūdaļ pārgāja pie lietas, itin kā tikai vakar būtu šķīrušies.

— Kurp tu ej?

— Uz jūru. Un tu?

— Uz Tuvējām Dzirnavām pie brāļuka.

— Ko tur?

— Ir vajadzība. Nāksi līdz?

— Uz Tuvējām Dzirnavām?

— Nu, un tad?

— Tuvējās Dzirnavas…

Petja nekad nebija bijis Tuvējās Dzirnavās. Viņš zināja tikai, ka tas ir šausmīgi tālu, «kaut kur elles kaktā».

Tuvējās Dzirnavas viņa iztēlē bija skumīga atraitņu un bāriņu zeme. Tuvējo Dzirnavu esamība arvien atklājās pēc kāda bēdīga notikuma.

Visbiežāk Tuvējo Dzirnavu jēdziens saistījās ar kādu pēkšņu nāvi. Tad runāja: «Vai esat dzirdējuši, kāda nelaime? Angelikai Ivanovnai piepeši nomiris vīrs, un viņa palikusi bez kādiem līdzekļiem. Viņa no Marazlijeva ielas pārvākusies uz Tuvējām Dzirnavām.»

No turienes nebija atgriešanās. Un, ja kāds cilvēks no turienes atgriezās, tad ēnas izskatā un ne uz ilgu laiku — uz kādu stundu, ne ilgāk.

Runāja: «Vakar pie mums no Tuvējām Dzirnavām bija atnākusi Angelika Ivanovna, kurai toreiz vīrs pēkšņi nomira. Pasēdēja pie mums stundiņu — ne ilgāk. Viņu grūti pat pazīt. Kā ēna …»

Kādreiz Petja kopā ar tēvu bija kāda pēkšņi miruša skolotāja bērēs un dzirdēja dīvainus, baigus vārdus, ko sacīja mācītājs pie šķirsta — par kādu tur «taisnīgo valstību, kur tie mierā atdusas», vai kaut ko tamlīdzīgu.

Nebija nekādu šaubu, ka šī «taisnīgo valstība» nebija nekas cits kā taisni Tuvējās Dzirnavas, kur kaut kā vēlāk «atdusas» nomirēja piederīgie.

Petja dzīvi iztēloja sevī šo skumīgo valstību ar daudzām vējdzirnavām, starp kurām «atdusas» atraitņu ēnas melnos lakatos un bāriņi salāpītās drēbītēs.

Protams, iet bez atļaujas uz Tuvējām Dzirnavām bija briesmīgs solis. Tas, zināms, bija jau daudz ļaunāk nekā zagt no bufetes ievārījumu vai pārnākt mājās ar sprāgušu žurku padusē. Tas jau bija īsts noziegums. Un, lai gan Petjam ļoti gribējās doties Gavrikam līdzi uz noslēpumaino, skumīgo dzirnavu zemi un paša acīm redzēt tās atraitņu ēnas, tomēr viņš nespēja uz vietas izšķirties.

Minūtes desmit viņu mocīja sirdsapziņa. Viņš šaubījās, ļ

Tomēr tas zēnu nekavēja visu laiku soļot Gavrikam līdzās pa pilsētas ielām un, elpai aizraujoties, stāstīt savus ceļa piedzīvojumus.

Tādā kārtā, kad briesmīgajā cīņā ar paša sirdsapziņu uzvara tomēr palika Peljas pusē un sirdsapziņa bija ga-# līgi satriekta, izrādījās, ka zēni ir aizgājuši jau krietni tālu.

Labā toņa likumi prasīja, lai Melnās jūras zēni pret • visu pasaulē izturētos, cik vien iespējams, vienaldzīgi.

Tomēr Petjas stāsts pavisam negaidīti atstāja uz Gav-riku milzīgu iespaidu. Gavriks ne reizi nicinot nenospļāvās pār plecu un ne reizi neteica: «Nemuldi niekus!» Petjam pat likās, ka Gavriks sabijās. Bet to Petja attiecināja uz savām stāstnieka dāvanām.

Viņš bija sasarcis un kliedza tā, ka visa iela skanēja, attēlodams baigo ainu tēlos:

— Tad šis kā vi-ilka tam reizi ar naglotu skaidu pa purnu! Kad es tev saku — goda vārds! Tad tas otrs kā sā-āka bļaut pilnā kaklā, ka viss kuģis skanēja: «Stāt! Stā-āt!» Piespļauj manas acis, ja es meloju! Bet šis tad ar vienu lēcienu — uz margām virsū un jūrā iekšā — blauks! — šļakatas vien pašķīda tik augstu kā līdz ceturtajam stāvam, kaut es izputētu, dieva vārds!.. .

Petja tik aizrautīgi mētājās ar rokām un lēkāja, ka nejauši pie kāda veikaliņa apgāza grozu ar radziņiem, un zēniem, mēles izkārušiem, nācās mukt līdz otrai šķērsielai no sadusmotā īpašnieka.

— Bet kas viņš tāds bija? — Gavriks jautāja. — Vai nebija ar tetovētu enkuru uz rokas?

— Nūjā! Skaidrs! — smagi elpodams, Petja uztraukti kliedza.

— Lūk, te, šai vietā — enkurs?

— Skaidrs. Bet kā tad tu to zini?

— Vai tad es neesmu matrožus redzējis! — Gavriks noburkšķēja un nospļāvās gluži kā pieaudzis cilvēks.

Pctja ar skaudību uzlūkoja savu draugu un tāpat arī nospļāvās. Bet viņam spļāviens ne tuvu neiznāca tik aprauts un elegants. Tam gan vajadzēja aizlidot tālu, bet tas gļēvi nopilēja Petjam uz ceļgala, un nācās to noslaucīt ar piedurkni.

Tad Petja sev domās piezīmēja, ka nepieciešams mazliet pavingrināties spļaušanā, un visu ceļu praktizējās šai mākslā tik uzcītīgi, ka otrā dienā viņam bija sasprēgājušas lūpas un, ēdot meloni, sāpēja.

— Bet tas otrs, — Gavriks vaicāja, — bija sandalēs un ar brilli?

— Ar degunkniebi.

— Manis pēc sauc, kā gribi.

— Bet kā tu to zini?

— It kā es policijas aģentus nebūtu redzējis!

Beidzis savu stāstu, Petja steigā aplaizīja lūpas un

tūdaļ, pat elpu neatvilcis, sāka atkal visu stāstīt no gala.

• Grūti iedomāties tās mokas, ko šajos brīžos pārdzīvoja Gavriks. Salīdzinot ar to, ko iiņš zināja, Petjas stāsts nebija izēstas olas vērts! Gavrikam tikai vajadzētu bilst, ka šis pats noslēpumainais matrozis vēl šobrīd atrodas pie viņiem būdā, un Petja tūdaļ zaudētu visu savu lepno fasonu.

Bet bija jāklusē un pa otram lāgam jānoklausās Petjas pļāpāšanā. Un tas bija neizturami.

Bet varbūt tomēr bilst kaut ko uz to pusi? Tikai tā pat — vienu vārdiņu? Nē, nē, neparko! Petjka visādā ziņā izpļāpās. Bet ja viņš dod patiesu goda vārdu? Nē, nē, tā kā tā izpļāpās. Bet ja liktu, lai viņš pārmet krustu pret baznīcu? Varbūt, ja liktu krustīties pret baznīcu, tad varbūt neizpļāpātu.. .

Vārdu sakot, Gavriku mocīja šaubas.

Mēle tik traki niezēja, ka brīžiem zēns ar visu spēku spieda ar pirkstiem ciet lūpas, lai nesāktu pļāpāt.

Tonlēr-nekas nelīdzēja. Arvien vairāk un vairāk gribējās atklāt noslēpumu. Bet Petja pa to laiku aizrautīgi turpināja stāstīt, iztēlodams, kā braucis diližanss, kā no vīnogu lauka izskrējis briesmīgais matrozis un uzbrucis vedējam, kā Petja sācis uz viņu kliegt un kā tas noslēpies zem sola …

Tas jau bija pāri pār mēru. Gavriks neizturēja:

— Dod patiesu goda vārdu, ka nevienam neteiksi!

— Patiess goda vārds, — ātri, pat aci nepamirkšķinājis, teica Petja.

— Nodievojies!

— Dieva vārds, svētais krusts un pestītājs! Bet kas tad ir?

— Es tev kaut ko pateikšu.

— Nu?

— Bet vai tu nevienam neteiksi?

— Lai tad es no šās vietas vairs nekustu!

— Zvēri pie savas laimes!

— Lai tad man neredzēt laimes savā mūžā! — apņēmīgi sacīja Petja, aiz ziņkārības rīdams siekalas, un lielākas ticamības dēļ strauji piebilda: — Lai tad man acis izsprāgst! Nu?

Gavriks brīdi soļoja klusēdams, sēca un spļaudījās. Viņā arvien vel risinājās cīņa ar kārdinājumu. Bet kārdinājums ņēma virsroku.

— Petjka, — sacīja Gavriks piesmacis, — pārmet krustu pret baznīcu! /

Petja, degdams nepacietībā ātrāk dzirdēt noslēpumu, sāka ar acīm meklēt baznīcu.

Taisni tai brīdī zēni gāja gar Veco kristīgo kapsētu. Pāri dolomita sētai, gar kuru rindā bija novietojušies vainagu un pieminekļu pārdevēji, bija redzamas veco aka-ciju galotnes un marmora sēru eņģeļu spārni.

(Tātad patiešām Tuvējās Dzirnavas atradās kaimiņos nāvei, ja ceļš uz tām veda gar kapsētu!)

Aiz akacijām un eņģeļiem, zilgani mēļajā, putekļainajā debesi karājās kapsētas baznīcas zilais jumols.

Petja apņēmigi noskaitija lūgšanu, pagriezies pret zelta krustu ar ķēdēm, un pārliecinoši teica:

— Svētais krusts un pestītājs, ka neteikšu! Nu?

— Klausies, Petjka …

Gavriks kodīja lūpas un grauza sev roku. Acis viņam bija asaras. '

— Klausies, Petjka … Ēd zemi, ka nevienam neteiksi!

Petjka uzmanīgi palūkojās apkārt un ieraudzīja sienmalā piemērotu, diezgan tīru zemi. Viņš paskrabināja ar nagiem drusciņu un, izkāris mēli, svaigu un sārtu kā tējas desu, uzlika uz tās zemi.

Pēc tam viņš it kā vaicādams pavērsa izvalbītās acis pret draugu.

— Ēd! — drūmi teica Gavriks.

Petja aizmiedza acis un sāka cītīgi košļāt zemi.

Bet tajā mirklī no ceļa atskanēja dīvaina, smalka šķindoņa.

Divi konvoja komandas zaldāti ar melniem uzplečiem, kailiem zobeniem rokās veda važās sakaltu apcietināto. Trešais zaldāts ar revolveri un biezu iznēsājamo grāmatu marmora krāsas iesējumā gāja iepakaļ. Apcietinātais zaldātu vadmalas micītē un tādā pašā ķitelī, zem kura bija redzamas pelēkās apakšbikses, gāja nodurtu galvu.

Kāju važas nebija redzamas — tās apslāpēti žvadzēja zem apakšbiksēm, bet garās roku važas nokarājās priekšā un, maigi skanēdamas, dauzījās pret ceļgaliem.

Apcietinātais ik pēc pāris soļiem tās allaž cēla augšup, kā priesteris paceļ sava garā tērpa stērbeli, kad kāpj pār peļķi. Noskūts un pelēcīgs no vaiga, viņš kaut kā līdzinājās zaldātam vai matrozim.

Varēja manīt, ka viņam ļoti neveikli gaišā dienas laikā iet pa ielu tādā izskatā. Viņš centās neskatīties apkārt.

Arī zaldātiem, redzams, bija neveikli, taču viņi neskatījās uz zemi, bet gluži otrādi — gaisā, un dusmīgi, ar tādu aprēķinu, lai nesastaptos skatieniem ar garāmgājējiem.

Zēni apstājās un, mutes atvēruši, skatījās uz iešķībi uzliktajām kareivju beznaga cepurēm, uz zilajām revolveru auklām un spožajiem zobenu asmeņiem, kas šūpojās līdzi roku vēzieniem. Zobenu smailēs dzirkstīja saules mirdzums.

— Ejiet, ejiet, neapstājieties! — neuzlūkodams zēnus, bargi teica zaldāts ar grāmatu. — Nav atļauts skatīties.

Apcietināto aizveda.

Petja noslaucīja mēli piedurknē un sacīja:

— Nu?

— Ko?

— Nu, tagad saki!

Gavriks pēkšņi nikni uzlūkoja draugu, ar sirdīgu rāvienu salieca roku un pabāza salāpīto elkoni Petjain zem paša deguna.

— Š,e! Pasūkā!

Petja neticēja savām acīm. Viņam nodrebēja lupas.

— Es taču ēdu zemi! — viņš teica, gandrīz raudādams.

Gavrika acis nozibsnīja mežonīgā viltībā, un viņš pie-

tupies sāka griezties apkārt kā vilciņš, saukdams apvainojošā balsī:

— Paķēra muļķi uz četri puļķi, ja šļūks ar slieci, paķers uz pieci!

Petja saprata, ka ir iekritis: nekāda noslēpuma, protams, Gavrikam nav, bet viņš tikai izzobojis Petju, likdams tam ēst zemi. Tas, zināms, kremta, bet ne pārāk.

Citreiz viņš izspēlēs ar Gavriku tādu joku, ka tas nebūs vis priecīgs. Redzēsim!

— Nekas, maitas gabals, to tu man pieminēsi! — ar cieņu piezīmēja Petja, un draugi turpināja ceļu, it kā nekas nebūtu noticis.

Tikai dažbrīd Gavriks ne no šā, ne no tā pēkšņi sāka sist ātru takti ar basajām kājām un dziedāt:

Paķēra mu|ķi Uz četri pu|ķi,

Ja š|ūks ar slieci,

Paķers uz pieci!

XXII TUVĒJĀS DZIRNAVAS

Iet bija jautri un neparasti interesanti.

Petja nekad nebija iedomājies, ka pilsēta ir tik liela. Nepazīstamās ielas kļuva arvien nabadzīgākas. Vietām gadījās tirgotavas, kuru prece bija izlikta tieši uz ietvēm.

Zem akacijām stāvēja lētas dzelzs gultas, svītraini matrači, virtuves ķeblīši. Stāvgrūdām samesti lieli, sarkani spilveni, prosas stiebru slotas, grīdu sukas, mēbeļu atsperes. Visa papilnam, un viss jauns, tikai rupja nostrā-dājuma, kā redzams, lēts.

Aiz kapsētas sākās malkas noliktavas, no kurām plūda apbrīnojami patīkama un silta, tomēi&gt; mazliet skābena ozola smaka.

Tad labības noliktavas, kur glabājās auzas, siens, klijas un neiedomājami lieli dzelzs važu svari. Atsvari bija milzīgi — kā cirkā.

Pēc tam — noliktavas, kurās žuva tikko sagatavots kokmateriāls. Arī te pārsvarā bija karsta zāģēta koka smarža. Tikai šī smarža nebija vis skābena, bet gan sausa, ar terpentina piejaukumu kā jau priedei.

Jo tuvāk nāca Tuvējām Dzirnavām, jo rupjāka un neglītāka kļuva visa apkārtne.

Nez kur izzuda greznās «mākslīgo minerālūdeņu bufetes», kurās zibēdami griezās niķelētu plauktu karuseļi ar dažādu krāsu saldajiem dzērieniem. Tās tagad aizstāja ēdienu veikaliņi ar zilām izkārtnēm, uz kurām bija attēlota dakšiņā uzdurta siļķe, un traktieri, kuru atvērtajās durvīs bija redzami plaukti ar baltām olveida tējkannām.

To sānu rotājuma puķes atgādināja vairāk dārzājus nekā ziedus.

Iznesīgo ormaņu vietā pa nelīdzeno, ar sienu un sēnalām nokaisīto bruģi rībināja smagie pajūgi.

Kas attiecas uz atradumiem, tad to šai pilsētas daļā izrādījās daudz vairāk nekā pazīstamajās vietās. Tā vien skaties — putekļos pazibēs kāds pakavs, uzgrieznis vai tukša papirosu kārbiņa.

Ieraugot atradumu, puikas, grūstīdamies un viens otru apdzīdami, metās tam klāt un nelabā balsī kliedza:

— Mans bez daļām!

Vai:

— Mans uz daļām!

Atkarībā no tā, kurš pirmais izkliedza, atradums svēti un negrozāmi kļuva par personīgu vai kopīgu īpašumu.

Atradumu bija tik daudz, ka puikas beigu beigās pat necentās tos uzlasīt, kā izņēmumu vienīgi uzskatīdami papirosu kārbiņas.

Kārbiņas bija nepieciešamas «kartonu» spēlei. Katrai kārbiņai bija sava vērtība atkarībā no zīmējuma. Cilvēka figūra līdzinājās piecniekam, dzīvnieks — vienam, māja — piecdesmitiem.

Ikviens Odesas puika nēsāja kabatā veselu komplektu šādu kārbu vāciņu.

Spēlēja gan arī ar konfekšu papīriņiem, bet pārsvarā to darīja tikai meitenes un pavisam mazie, piecgadīgie puikas.

Kas attiecas uz Gavriku un Petju, tad tie, protams, pret papīriņiem izturējās ar visdziļāko nicināšanu un spēlēja tikai ar kartoniem.

Jūrmalas rajonos nezin kāpēc smēķēja vienīgi «Čigānieti» un «Bezdelīgu».

Ar ko šie papirosi šķita smēķētājiem pievilcīgi, — bija neatrisināma mīkla. Visriebīgākie papirosi!

Uz vieniem — spilgts kā laka melnacainas čigānietes attēls: kūpošs papiross korāļu sārtajā mutē un roze zilajos matos. «Čigāniete» kā nekā skaitījās par piecnieku, taču ar lielām pūlēm, jo čigānietes augums bija attēlots tikai līdz pusei.

Uz otrajiem — trīs nožēlojamas bezdelīgas. Tie tika uzskatīti par vēl lētākiem: ne vairāk par trijnieku.

Un bija savādnieki, kas smēķēja pat papirosus «Ze-firs», uz kuriem vispār nekāda zīmējuma nebija, tikai vienīgi uzraksts, un tāpēc tos spēlē nemaz neņēma pretim. Bet tieši, lūk, šie papirosi, kā par brīnumu, bija veikaliņā visdārgākie.

Jābūt sevišķi stulbam, lai pirktu šādus draņķus. Puikas pat spļaudījās, kad tiem gadījās «Zefira» kārbiņa.

Petja un Gavriks dega nepacietībā ātrāk izaugt lieli un kļūt par smēķētājiem. Viņi nu gan nebQs tik muļķi un pirks tikai «Kerču» — labākos papirosus, kuriem uz vāka bija vesela glezna: piejūras pilsēta un osta ar milzumu tvaikoņu.

Vislabākie speciālisti kartonu lietās, pat tie nezināja, par cik īsti lai novērtē «Kerču», jo domas dalījās tvaikoņu vērtējumā. Katram gadījumam, lai būtu apaļš skaitlis, «Kerča» ielas biržā gaja par pieci simti.

Puikām nedzirdēti veicās.

Izskatījās, it kā visi kapsētas apkārtnes smēķētāji būtu apņēmušies padarīt Petju un Gavriku bagātus: viņi smēķēja vienīgi «Kerču».

Puikas nespēja pat uzlasīt dārgās kārbiņas. Sākumā viņi neticēja savām acīm. Tas šķita kā sapnī, kad ej pa ceļu un ik pēc trim soļiem atrodi trīs rubļus.

Drīz vien viņu kabatas bija piebāztas pilnas. Bagātība kļuva tik liela, ka vairs neiepriecināja. Tā kļuva vienaldzīga.

Pie kādas fabrikas augstās un šaurās sienas, uz kuras nokvēpušajiem ķieģeļiem bija uzkrāsoti tik lieli burti, ka tos tuvumā pat nevarēja salasīt, puikas izspēlēja dažas partijas, metot kartonus un sekojot, ar kuru pusi tie kritīs.

Spēlēja tomēr bez sevišķas aizrautības. Pārāk daudz viņiem bija kartonu. Nebija žēl paspēlēt. Un kas tur nu vairs par prieku?

Bet pilsēta vēl kā nebeidzās, tā nebeidzās, tikai ar katru mirkli mainījās tās izskats un raksturs.

Sākumā bija pārsvarā tā kā kapsētas, kā cietuma nokrāsa. Tad viss kļuva it kā traktierīgs un «vairumā». Vēlāk iezīmējās fabrikas nokrāsa.

Tagad apkārtnes ainavā nepārtraukti dominēja dzelzceļš. Sākās preču noliktavas, pārmijas, semafori.. . Beidzot ceļu šķērsoja pašā deguna galā nolaista svītraina pārbrauktuves barjera.

No būdas iznāca pārmijnieks ar zaļu karodziņu. Atskanēja svilpiens. Viņpus kokiem augšup uzguldza tvaika mākonītis sniega baltumā, un garām tīksmē apstulbušajiem zēniem ačgārni aizdrāzās īsta, liela lokomotive, bīdot pa priekšu tenderi.

Ai, kas par skatu! Jau tādēļ vien bija vērts aizmukt no mājām bez atļaujas.

Cik rosīgi un ātri klabēja virzuļi, kā dziedāja sliedes, ar kādu nepārvaramu burvja spēku vilka pie sevis reibīgi zibošie, lielie riteņi, tīti biezā, taču dzidrā tvaika plīvuri!

Apburtā dvēsele neprāta trauksmes sagrābta un ierauta pārcilvēciskā, neatvairāmā mašīnas kustībā tai laikā, kamēr miesa visiem spēkiem pretojas kārdinājumam un sastingst šausmās, zem riteņiem metušās dvēseles uz mirkli atstāta!

Dūrītes savilkuši, ieplestām kājām stāvēja puisēni, bāli, sīciņi, ar mirdzošām acīm, un tie juta matos savādu vēsumu.

C, cik tas bija baigi un tomēr tīkami!

Gavrikam šī sajūta, protams, nebija vairs sveša, bet Petja to izjuta pirmo reizi. Sākumā viņš pat neievēroja, ka lokomotives vadītāja vietā pa ovālu lodziņu lūkojās zaldāts beznaga cepurē ar sarkanu ieloku, bet uz tendera stāvēja otrs zaldāts ar visām patronsomām un šauteni.

Tikko lokomotive bija nozudusi aiz līkuma, zēni tūdaļ

metās uz uzbēruma un ar ausim pieplaka pie karstajām, spoži nodeldētajām sliedēm, kas dārdēja kā orķestris.

Vai tad nebija vērts izmukt no mājām bez atļaujas un pārciest pēc tam jebkuru sodu, ja par to varēja pieplakt sliedei, pa kuru nupat, tik tikko bija gājusi pāri īsta loko-motive?

— Kāpēc tur mašīnista vietā zaldāts? — ieprasījās Petja, kad viņi, pēc sirds patikas izklausījušies sliežu troksni un salasījuši balasta oļus, devās tālāk.

— Laikam atkal dzelzceļnieki streiko, — negribīgi atbildēja Gavriks.

— Ko tas nozīmē — streiko?

— Streiko — nozīmē: streiko, — vēl drūmāk noteica Gavriks. — Neiet darbā. Tādās reizēs gadās, ka viņu vietā vilcienus vada zaldāti.

— Un zaldāti nestreiko?

— Zaldāti nestreiko. Nedrīkst. Viņus, mīlīšus, par to — o1iq! — arestantu rotās sūta. Pavisam vienkārši.

— Un citādi streikotu?

— Vēl prasa!

— Un tavs brālis Terentijs sļtreiko?

— Kā kuru reizi…

— Kādēļ tad viņš streiko?

— Tādēļ ka, tādēļ. Nelauzi galvu! Skaties labāk — «Odesas preču stacija». Un re, kur Tuvējās Dzirnavas arī.

Velti Petja staipīja kaklu, lūkodamies tālē. Noteikti te nekādu dzirnavu nebija: ne vēja, ne ūdensdzirnavu.

Bija ūdenstornis, Odesas preču stacijas laukuma dzeltenā sēta, sarkanie vagoni, sanitarvilciens ar Sarkanā Krusta karodziņu, ar brezentu pārklātas preču grēdas, sargi…

— Kur ta tās dzirnavas? Ko?

— Tur jau tās ir, tieši aiz vagonu darbnīcām, ērms tāds!

Petja vairāk nejautāja, baidīdamies šā vai tā atkal izrādīties par neprašu.

Viņš tik cītīgi grozīja uz visām pusēm galvu, ka stāvā apkaklīte tam noberza kaklu, bet dzirnavas tā ir nekur nesaredzēja.

Dīvaini!

Gavriks tai pašā laikā neizrādīja ne mazākā izbrīna par to, ka nekur nav dzirnavu. Viņš ņipri soļoja pa šauru taciņu gar apkvēpušu, garu sienu garām milzīgajiem, sīki rūtotajiem logiem, kuros daudzi stikli bija izdauzīti.

Petja, jau krietni noguris, čāpoja aiz viņa, šļūkdams ar zābakiem pa zāli, kas no putekļiem un kvēpiem bija kļuvusi gandrīz melna. Brīžiem zem kājām iegurkstējās kāda dzelzs virpojuma skaidiņa, droši vien pa logu izmesta.

Gavriks, uz pirkstu galiem pastiepies, ielūkojās logā.

— Skaties, Petjka, vagonu darbnīcas! Seku Terentijs strādā. Neesi redzējis? Nāc šurp!

Petja pastiepās līdzās draugam un ielūkojās pa izdauzīto rūti.

Viņš ieraudzīja milzīgu krēslainas telpas plašumu un blāvus pretējo logu sīkos kvadratiņus. Karājās platas siksnas, visur bija tādas lielas, garlaicīgas dzelzs ierīces ar riteņiem. Viss bija ar metala skaidām nosēts. Saules gaisma, iespiedusies caur putekļainajiem stikliem, krita uz plašās grīdas, veidodama bālas, sašķiebtas rūtis.

Un visā šai milzīgajā, dīvainajā plašumā nemanīja nevienas dzīvas dvēseles.

No augšas līdz lejai valdīja tāds mēms, pārdabisks klusums, ka Petjam kļuva baigi, un viņš tikko manāmi čukstēja:

— Neviena nav …

Arī Gavriks, pakļaudamies šim čukstam, vēl klusāk, tikai ar lūpām, noteica:

— Laikam atkal streiko.

— Kas par blēņošanos gar logiem! — piepeši pār zēniem atskanēja rupja balss.

Tie nodrebēja un apgriezās. Viņiem līdzās stāvēja zal-

* dāts ar šauteni un saritinātu mēteli pār plecu. Viņš stāvēja tik tuvu, ka Petja pavisam skaidri sajuta drausmīgo zaldātu kāpostu un zābaku ziedes smaku.

Gaiši dzeltenās patronsomas, smagas, čikstošas, droši vien pilnas ar kaujas patronām, draudīgi un tuvu rēgojās zēnu priekšā, bet pats zaldāts šķita tik milzīgs, ka divas rindas vara pogu, likās, tiecās no apakšas uz augšu galvu reibinošā augstumā vai pašās debesīs.

«Pagalam!» ar šausmām nodomāja Petja un sajuta: nupat nupat ar viņu notiks kaut kas tāds, par ko jākaunas, kas parasti gadās tikai maziem bērniem lielu izbaiļu brīžos-,

— Mūc! — iespiedzās Gavriks un, aizšmaucis garām zaldātam, laidās lapās.

Nejuzdams zem sevis kājas, Petja cirtās pakaļ draugam.

Viņam likās, ka tepat aiz muguras klaudz zaldāta zābaki. Viņš piespieda vēl, cik jaudāja. Zābaki turēja līdz. Acis samanīja vairs tikai Gavrika brūnās, kailās pēdas, kas zibēja priekšā.

Sirds sita strauji un spēcīgi. Zaldāts vēl arvien bija tepat aiz muguras. Vējš svilpoja gar ausīm.

Un tikai noskrējis vismaz versti, Petja beidzot at-jēdzās, ka tas nav vis zaldāta zābaku troksnis, bet uz muguras grab paša salmenīca.

Puikas ar mokām .atvilka elpu. No deniņiem tecēja karstu sviedru straumītes, zoda galā karājās piles.

Bet, tikko viņi bija pārliecinājušies, ka zaldāta tuvumā nav, viņu izskats tūdaļ pauda pilnīgu vienaldzību, un, rokas nevērīgi kabatās sabāzuši, tie nesteigdamies soļoja tālāk.

Viņi viens otram tēloja, it kā tiešām nekas nebūtu noticis un, ja arī noticis, — tad tāds sīkums, par ko r.av vērts pat runāt.

Tagad viņi jau sen gāja pa platu, nebruģētu ielu. Kaut arī vārtiņu un māju priekšā karājās numuroti pilsētas lākturi un veikaliņu un darbnīcu izkārtnes un vienā ielu stūrī atradās pat aptieka ar daudzkrāsainām karafēm un zelta ērgli, tomēr iela vairāk atgādināja sādžu nekā pilsētu.

— Nu, kur tad tavas Tuvējās Dzirnavas? — skābi teica Petja.

— Un kas tad sitās te ir? Vai tās tev nav Dzirnavas?

— Kur?

— Ko nozīmē — kur? Tepat!

— Kur tepat?

— Nu te, kur mēs ejam.

— Un pašas dzirnavas?

— Ērms tāds! — jau pieļāvīgāk teica Gavriks. — Vai tu esi redzējis Fontānā fontānu? Taisni kā maziņais! Prasa, bet pats nezina, ko!

Petja nekā neatbildēja. Gavrikam bija pilnīga taisnība. Protams, «Mazais Fontāns», «Lielais Fontāns», «Vidējais Fontāns». Bet pašu fontānu tur, taisnība gan, nav. Vienkārši — «tā saucas».

Saucas Dzirnavas, bet dzirnavu, lūk, patiesībā nekādu nav.

Dzirnavas vien — tas, būtībā, sīkums. Bet kur tad ir tās atraitņu izdilušās ēnas un sīkie, bālie bārenīši salāpītos svārciņos? Kur pelekā, spokainā debess un sērojošie vītoli? Kur vientulīgā skumjības zeme, no kurienes nav atgriešanās?

Gavrikam to visu nebija vērts pat jautāt.

Petja jutās pilnīgi vīlies, jo neredzēja ne atraitņu, ne sērojošo vītolu, ne pelēkās debess. Pavisam otrādi. Debess bija tveicīga, vējaina, dzidra kā veļas zilumi.

Sētās mirdzēja mīkleņu koki un akacijas. Dārzos spīdēja novēlojušies ķirbju ziedi. Pa strupo zālīti čāpoja zosis, pagriezdamas muļķīgās galvas te pa labi, te pa kreisi kā zaldāti Kuļikovas laukumā.

Kalvē skanēja veseri un šņāca plēšas.

Protams, tas viss bija savā ziņā ļoti pievilcīgi. Bet grūti bija šķirties no priekšstata par teiksmaino pasauli, kur kaut kādā dīvainā kārtā «atdusas» ātrā nāve mirušo vīru pakaļpalicēji.

Un ilgi vēl Pctjas dvēselē cīnījās iedomāto dzirnavu teiksmainā ainava, kurā ar īstenības daudzkrāsainību «atdusas» dzelzceļnieku ciema Tuvējās Dzirnavas, kur dzīvoja Gavrika lielais brālis Terentijs.

XXIII KRUSTTĒVS GAVRIKS

— Te!

Gavriks ar kāju atgrūda vārteļus, un draugi iespraucās sausā dārziņā, kur auga mēļi gaiļpieši. Zēniem pretim tūdaļ metās liels suns ar izbalējušām uzacu spalvām.

— Mierā, Rudjko! — Gavriks uzsauca. — Nepazini?

Suns apostīja, pazina un skābi saviebās. Sak, velti

iztraucēts miers! Saslēja plušķaino asti ritulī, izkāra mēli un, ātri, sausi elsādams, aiztecēja dziļāk pagalmā, vilkdams aiz sevis pa augstu izstiepto stiepli žvadzošu ķēdi.

No māla būdas dēļu priekštiama palūkojās izbiedēta sieviete.

Viņa ieraudzīja zēnus un, slaucīdama rokas kokvilnas priekšautā, pagriezusies atpakaļ, sacīja:

— Nekas. Tavs brāļuks pie tevis atnācis.

Sievietei garām izspraucās liels vīrietis svītrotā matroža kreklā ar nogrieztām piedurknēm pie pašiem pleciem, kas bija plati un muskuļaini kā cīkstonim.

Viņa kautrās, mūsainās un ar sīkām sviedru lāsītēm norasotās sejas izteiksme pavisam nesaskaneja ar atlētisko augumu. Cik augums bija spēcīgs un pat it kā draudīgs, tik seja šķita labsirdīga, gandrīz sievišķīga.

Sarāvis augšup bikšu jostu, vīrietis nāca pretim zēniem.

— Tas ir Petjka no Kanatu ielas un Kuļikovas laukuma stūra, — Gavriks teica, nevērīgi pamezdams ar galvu uz drauga pusi. — Skolotāja puika. Nekas.

Terentijs veltīja Petjam paviršu skatu un uzlūkoja Gavriku ar savām nelielajām, jautri dzirkstošajām acīm.

— Nu, kur tad tie zābaki, ko uz lieldienām tev taisījām? Ko tu tā staigā kā kāds baskajis no Djukova dārza?

Gavriks skumji un gari nosvilpa:

— Ehe-ē-ē, kur tie zābaciņi…

— Ak tu baskājis, baskājis…

Terentijs bēdīgi nogrozīja galvu un devās aiz būdas stūra, kurp sekoja ari zēni.

Te Petjam par lielu prieku un neaprakstāmu sajūsmu uz vecā virtuves galda lapotnes ēnā bija ierīkota vesela atslēdznieka darbnīca. Pat lodējamā lampa te šņāca. No īsā stobra kā no lielgabaliņa strāvoja spēcīga un strupa zila liesma.

Vērojot cinkotā skārda bērnu vanniņu, kas ar dibenu uz augšu bija atslieta pie koka, un lodējamo veserīti, ko Terentijs turēja rokā, varēja secināt, ka saimnieks ir aizņemts darbā.

— Meistaro? — Gavriks jautāja, nospļaudamies gluži kā pieaudzis.

— Ahā.

— Bet darbnīcas stāv?

Terentijs it kā nedzirdēja jautājumu, iegrūda veserīti lampas liesmā un uzmanīgi vēroja, kā tas nokaist.

Pa tam viņš rūca:

— Nekas, par mums nerūpējieties. Mēs sev maizes kumosam vienmēr sameistarosim .. .

Gavriks apsēdās uz ķeblīša un pierāva kājas, kas nesniedzās līdz zemei. Viņš atspieda rokas pret celi un, nesteidzīgi pašūpodamies, uzsāka rāmu, saimniecisku sarunu ar vecāko brāli.

Raukdams aplupušo deguneli un savilcis saulē un sāļumā izbalējušās uzacis, Gavriks nodeva vectēva sveicienus, informēja par jūras grunduļu cenām, izgāza visu savu niknumu uz Storoženko kundzi, kas, «maita tāda, tur

vienmēr pie rīkles un neļauj cilvēkiem elpot», un pārstāstīja visu citu līdzīgā kārtā.

Terentijs šad un tad piekrizdams bilda kādu vārdu un uzmanīgi vilka nokaitētā vesera tievo galu pa alvas gabalu, kas zem pieskāriena kusa kā sviests.

Pirmajā acumirklī nelikās nemaz savādi un dīvaini, ja brālis ir atnācis apciemot brāli un pārrunā ar to savas darīšanas. Tomēr, ja ievēroja Gavrika norūpējušos izskatu un atcerējās lielo attālumu, kāds tam bija jāmērī tikai tādēļ, lai parunātos ar lielo brāli, nebija grūti noprast, ka Gavrikam bija kāda svarīga darīšana.

Pāris reižu Terentijs jautājot uzlūkoja brāli, taču Gav-riks nemanot pamirkšķināja uz Petjas pusi un, it kā nekas nebūtu noticis, turpināja sarunu.

Petja pa to laiku bija aizmirsis visu pasauli, brīnumainā lodēšanas skata aizrauts. Acu nenovērsdams, viņš sekoja milzīgo griežņu kustībai, kas grieza biezo skārdu kā papīru.

Viena no visaizraujošākām Odesas zēnu nodarbībām bija aplenkt kādā pagalmā lodētāju un vērot viņa burvju mākslu. Bet tur bija svešs cilvēks, viesis, burvju mākslinieks uz skatuves: ātri un veikli viņš padarīja savu darbu — aizlodēja tējkannu, pārmeta pār plecu vīstoklī satītos skārda atgriezumus, paķēra lodējamo ierīci un gāja savu ceļu, projām no pagalma, saukdams: «Lodēt, labot, palāpīt!…»

Bet te bija paziņa, drauga brālis, mākslinieks, kas rāda savu mākslu mājās, izredzētiem. Jebkurā brīdī viņam varēja pajautāt: «Paklausieties, kas jums te tai dzelzs kārbiņā — skābe, vai?» — un nebija jābaidās saņemt rupju atbildi: «Ej, puika, no kurienes nācis! Netraucē cilvēkiem lodēšanu!» Te bija pavisam cita liela.

Aizgrābtībā Petja pat mēli izkāra, kas jau pavisam nepiestāvēja tik lielam zēnam. Jādomā, viņš nemaz nebūtu gājis nost no galda, ja pēkšņi nebūtu ievērojis meiteni ar bērnu uz rokām, kas bija atnākusi zem lapotnes.

Ne bez pūlēm meitene pacēla resnu, gadu vecu bērnu ar diviem spilgti baltiem zobiem sārtajā mutītē un pienesa to klāt Gavrikam.

— Paskaties, kas atnācis, ahū! Gavriks ir atnācis, ahūl Saki krusttēvam Gavrikam: «Labdien, krusttēv Gavrik! Ahūl»

Gavriks ar neparastu nopietnību iebāza roku azotē un Petjam par lieliem brīnumiem izvilka no turienes sūkājamu konfektes gaili kātiņā.

Trīs stundas nēsāt līdzi tādu gardumu un ne tikai kā nenogaršot to, bet pat neparādīt, — to spēja tikai cilvēks ar nedzirdetu gribas spēku! Gavriks sniedza gailīti bērnam:

— Še!

— Ņem, Zenīt, — meitene rosījās, paceldama bērnu līdz pašai konfektei. — Ņem ar rociņu! Redzi, kādu ciema kukuli tev atnesis krusttēvs Gavriks. Ņem gailīti ar rociņu! Lūk, tā. Lūk, tā. Tagad pasaki krusttēvam: «Paldies, krusttētiņ!» Nu, saki: «Paldies, krusttētiņ!»

Bērns cieši turēja mīkstajā un nosmurgātajā rociņā skaliņu ar krāsaino konfekti galā un laida pār lūpām lielus burbuļus, uzlūkodams krusttēvu vienaldzīgām, zilām actiņām.

— Redziet, viņš saka: «Paldies, krusttētiņ,» — rosījās meitene, skaudīgi nenovērsdama skatu no kāruma. — Kur tad tu bāz mutē? Pagaidi, papriekš paspēlējies. Papriekš vajag putriņu paēst, tikai tad varēs gailīti… — viņa turpināja, prātīgi pamācīdama un pamezdama ātrus, ziņkārus skatus uz nepazīstamo, skaisto zēnu jaunos zābakos ar podziņām un salmu cepuri galvā.

— Tas ir Petja no Kanatu ielas un Kuļikovas laukuma stūra, — Gavriks sacīja. — Ej, Motja, paspēlējies ar viņu!

Meitene uztraukumā pat nobālēja.

Spiezdama klāt sev bērnu, viņa kāpās atpakaļ, uzlūkodama Petju caur pieri. Un kāpās tiktāl, līdz atdūrās ar muguru pret tēva kāju.

Tercntijs noglauda meitai plecu, sakārtoja balto cepurīti uz viņas galvas, kur mati bija nogriezti līdz ādai, un teica:

— Ej vien, Motja, paspēlējies ar zēnu, parādi viņam tās savas krievu un japaņu bildītes, kuras es tev nopirku, kad tu gulēji slima. Ej, bērniņ, bet Zenīti atstaj mātei.

Motja paberzējās pret tēva kāju un pacēla seju augšup, kas bija gluži sarkana aiz kautrības. Viņas acīs bija asaras, un zilās, sīciņās auskaru pērlītes ausīs drebēja.

Pelja ievēroja, ka šādi auskari visbiežāk ir piena nesējām.

— Nekas, bērns, zēns nekausies, nebīsties.

Motja paklausīgi aiznesa bērnu istabā un atgriezās taisna kā nūja, ierautiem vaigiem, briesmīgi nopietna.

Viņa apstājās soļus četrus no Petjas, ievilka pēc iespējas vairāk gaisa, novērsa acis un stostīdamās nedabiski smalkā balsī sacīja:

— Puika, gribat, es jums parādīšu krievu un japaņu bildītes?

— Parādi, — Petja teica tajā aizsmakušā un nevērīgā balsī, kādā pēc visām labā toņa prasībām ir jārunā ar skuķiem. Pie tam viņš ļoti centīgi un jau ar atzīstamu veiksmi nospļāvās pār plecu.

— Iesim, puika!

Meitene ne bez zināmas koķetības pagrieza Petjam muguru un, pārmērīgi bieži raustīdama plecus un palēk-damās, devās tālāk pagalmā, aiz pagraba, kur viņai bija iekārtota visa viņas leļļu saimniecība.

Petja gāzelēdamies viņai sekoja. Uzlūkojot viņas vājo kaklu ar bedrīti un nogriezto matu trīsstūri, zēns sajuta tādu uzbudinājumu, ka tikko turējās kājās.

Protams, nevarēja sacīt, ka tā jau būtu kāda kaislīga mīlestība. Bet, ka tā beigsies vismaz ar nopietnu romānu, par to nebija ne mazāko šaubu.

XXIV MĪLESTĪBA

Taisnību sakot, Petja savā mūžā bija iemīlējies jau vairākas reizes. Pirmkārt, viņš mīlēja to mazo, melnīgsnējo meitenīti, liekas, Veriņu, ar kuru iepazinās pērn eglītes vakara pie kāda tēva darba biedra. Viņš mīlēja to visu vakaru, sēdēja tai līdzās pie galda, vēlāk abi lodāja tumsā pa nodzēstās eglites apakšu, pa grīdu, kas nobirušo skujiņu dēļ bija slidena.

Viņš iemīlēja to no pirmā skata un bija pilnīgā izmisumā, kad vecāki pusdeviņos meiteni veda mājup. Viņš pat sāka gražoties un činkstēt, kad redzeja, ka viņas bizites un lentītes paslēpjas zem mētelīša un cepurītes.

Tai pašā brīdi viņš sevi nozvērējās mīlēt to līdz nāvei un atvadoties dāvināja viņai pie eglītes saņemto kartona mandolinu un četrus riekstus: trīs zeltītus un vienu sudrabotu.

Tomēr pagāja divas dienas, un no šās mīlestības nebija palicis nekas vairāk kā rūgtas nožēlas par tik neprātīgi zaudēto mandolinu.

Tad viņš, zināms, mīlēja vasarnīcā to pašu Zoju rožainajās fejas zeķēs, ar kuru pat skūpstījās pie ūdens tovera zem aprikozes.

Bet šī mīlestība izrādījās tikai kļūda, jo jau otrā dienā Zoja tik nekaunīgi krāpa kroketa spēlē, ka Petjam nācās viņai pamatīgi sadot pa stilbiem ar kroketa veseri, pēc tam, protams, par kaut kadu romānu vairs nevarēja būt ne runas.

Tad vēl acumirklīgā aizraušanās ar to skaisto meiteni uz kuģa, kura brauca pirmajā klasē un visu ceļu ķildojās ar savu tēvu lordu Glenarvonu.

Bet viss tas, protams, neskaitās. Kurš gan nav pārdzīvojis tādas neprātīgas aizraušanās?

Bet kas attiecas uz Motju, tad tā jau ir pavisam cita

lieta. Viņa ir meitene, kam ausīs šūpojas zili auskari, viņa tik aizkustinoši sarkst un bālē un tik mīļi rausta vājos pleciņus, bet galvenais — viņa ir drauga māsa. Patiesībā nevis māsa, bet brāļameita. Tomēr, salīdzinot ar Gavrika vecumu, taisni māsiņa! Drauga māsa! Vai gan var vēl but meitene kāda lielāka pievilcība un maigums ka tas, ka viņa ir drauga māsa! Vai jau šaja apstakli vien neslēpjas neizbēgamas iemīlēšanās dīglis?

Petja tūliņ sajuta, ka ir uzvarēts. Kamēr viņi aizgāja lidz pagrabam, viņš iemīlējās galīgi.

Tomēr, lai Alotja to kaut kā nenojaustu, zēns tai pašā brīdī izlikās augstprātīgs un vienaldzīgs.

Tikko Alotja saka viņam pieklājīgi izrādīt savas gultiņās rūpīgi noguldītās lelles un mazo pavardiņu ar īstiem, maziem katliņiem, ko tēvs viņai bija pagatavojis no skārda atgriezumiem, kas Petjam, patiesību sakot, ļoti iepatikas, zens tūdaļ nicinoši nospļāvās caur zobiem un, apvainojoši smīnēdams, jautāja:

— Alotjka, kādēļ tev mati nogriezti?

— Man bija tifs, — smalkā un pārestības sajūtā drebošā balstiņā atbildēja Motjaiun tik dziļi nopūtās, ka kaklā viņai kaut kas iečiepstejās kā putnēnam. — Gribat aplūkot bildītes?

Petja augstsirdīgi piekrita.

Viņi apsēdās blakus zemē un sāka aplūkot krāsainās un lētās patriotiska satura litogrāfijas, kur bija attēlotas lielāko tiesu jūras kaujas.

Šaurie prožektoru gaismas kūļi visos virzienos šķērsoja tumšzilo, lipīgo debesi. Gāzās lauzti masti ar japaņu karogiem. No asiem viļņiem šļāca augšup sprādzienu baltās strūklai Kā zvaigznes gaisā eksplodēja šimozas.

Izslējis smailo priekšgalu, grima japaņu kreiseris, viss dzelteni sārtu liesmu apņemts. Verdošā ūdenī bira mazi cilvēciņi dzeltenām sejām.

— Japa'neļi! — aizgrābta čukstēja meitene, šļūkdama uz ceļiem ap bildīti.

— Nevis japaneļi, bet japoškas, — stingri pārlaboja Petja, parādīdams savas pārākās zināšanas politikā.

Otrā bildītē bija redzams brašs kazaks ar sarkanām bikšu uzšuvēm, galvā melna papacha uz vienas auss; viņš tikko bija nošķēlis degunu kādam gar kalnu izlīdušam japanim. No japaņa šļāca liela asins strūkla, bet plakanais deguns ar divām tumšām nāsīm mētājās uz uzkalna pilnīgi atsevišķi, kas izraisīja bērnos nevaldāmus smieklus.

— Nelien, kur nevajag! — Petja kliedza smiedamies un sita ar plaukstām pa silto un sauso zemi, kas bija izraibināta ar mājputnu pēdu baltām kaļķa zvaigznītēm.

— Nebāzies! — rosīgi piebalsoja Motja, skatīdamās pār plecu skaistaja zēnā un savilkdama savu vājo, smailo deguntiņu, kas bija nosēts ar vasaras raibumiem tāpat kā Gavrikam.

Trešā bildīte attēloja to pašu kazaku un to pašu pauguru. Tagad aiz tā bija redzamas bēdzēja japaņa baltās getras. Apakšā bija paraksts:

Ģenerālis, Nogi vārdā, lapās diedz.

Mūsu puikas smejas gardi,

«Urā!» kliedz.

— Nebāzies, nebāzies! — trallināja Motja, uzticīgi pieglauzdamās Petjam. — Lai nebāžas, kur nevajag, vai ne?

Petja, pieri saraucis, tumši sarka un klusēja, cenzdamies neuzlūkot meitenes tievo un kailo roķeli ar divām maigi sārtām bakurētiņām netālu no pleca.

Taču par vēlu. Viņš bija jau līdz ausīm iemīlējies.

Un, kad izrādījās, ka bez krievu un japaņu bildītēm Motjai ir arī nepārspējami spēļu akmentiņi, rieksti «karaļa-prinča» spēlei, konfekšu papīriņi un pat kartoni, Petjas mīlestība sakāpa līdz pat augstākai robežai.

Ak šī laimīgā, ievērojamā, neatkārtojamā diena! Visu mūžu Petja to neaizmirsīs.

Petja gribēja zināt, kādā veidā meitenei turas auskari, un tā rādīja nesen ausīs izdurtos caurumiņus. Petja pat nepieskārās auss maigajai maliņai, kas bija vēl piepampusi kā mandarina šķēlīte.

Tad tie spēlēja kartonus, pie kam Petja meiteni «aptīrīja» līdz pēdējam. Bet tā izskatījās tik nelaimīga, ka viņam kļuva žēl, un viņš atdeva tai atpakaļ ne tikai vinnētos kartonus, bet augstsirdīgi uzdāvināja arī visus savējos. Lai iegaumē!

Pēc tam viņi savāca sausu burjanu, skaidiņas un iekurināja leļļu plīti. Dūmu bija daudz, bet uguns pavisam neradās. Pārtrauca un sāka spēlēt «dir-diru» jeb, vienkārši sakot, sj^pšanos.

Slēpdamies viens no otra, tie līda tādās attālās, klusās vietiņās, kurās, vienam sēžot, kļuva pat mazliet baigi.

Toties cik ļoti tīkami bija klausīties uzmanīgi tuvojošos biklajos soļos, sēžot paslēptuvē un ar abām rokām aizsedzot muti un degunu, lai neiespurgtos!

Cik mežonīgi pukstēja sirds, kā ausis plēsa savāda dunoņa!

Un pēkšņi gar stūri lēnītiņāln izvirzās uztraukti bālas sejas daļa, izstiepusies, cieši sakniebtām lūpām. Nolupis deguntiņš, apaļa acs, ass zods, cepurīte ar apšuvēm…

Acis pēkšņi sastopas. Abi tā satrūkušies, ka nupat vai samaņu zaudēs. Un tūdaļ negants, dvēseli plosošs gaviļu un uzvaras sauciens:

— Peljka! Dir-dira!

Un abi jož, ko kājas nes, — kurš ātrāk! — uz to vietu, kur nolikts sprungulis-bungulis.

— Dir-dira!

— Dir-dira!

Vienreiz meitene paslēpās tik tālu, ka zēns viņu meklēja vai pusstundu, kamēr beidzot iedomājās pārkāpt pāri sētai ganībās.

Motja, no bailēm gandrīz vai pamirusi, tupēja ar zālēm aizaugušā bedrē. Uz noskrāpētajiem ceļgaliem uzlikusi kalsno zodu, tā skatījās caur pieri augšup debesīs, kur peldēja pievakares mākonis.

Apkārt čirkstināja sienāži un staigāja govis. Bija neparasti drausmi.

Petja palūkojās bedrē. Viņi ilgi skatījās viens otram acīs, izjuzdami neizskaidrojami asu apmulsumu, kas nemaz nelīdzinājās rotaļas apmulsumam.

«Dir-dir! Motjkal» zēns gribēja kliegt, taču nespēja izrunāt ne vārda. Nē, tā vairs, protams, nebija rotaļa, bet kaut kas pavisam, pavisam cits.

Motja uzmanīgi izrāpās no bedres, un viņi apmulsuši gāja atpakaļ pagalmā, it kā nekas nebūtu noticis, viens otru ar pleciem pagrūzdami un tai pašā laikā cenzdamies nesadoties rokās.

Mākoņa ēna dzestri slīdēja pāri kailajām pilsētas ganībām.

Tomēr, tikko viņi bija pārrāpušies atpakaļ pāri sētai, Petja tūdaļ attapās.

— Dir-dira! — pārgalvīgi iekliedzās viltīgais puika un metās pie sprunguļa-bunguļa, lai ātrāk «piesistu» aizkavējušos meiteni.

Viss bija tik neparasti, tik valdzinoši, ka Petja pat nepamanīja Gavriku, kas bija atnācis pašā rotaļas karstumā.

— Petja, kā sauc to matrozi? — noraizējies jautāja Gavriks.

— Kādu matrozi?

— Kas lēca no «Turgeņeva».

— Nezinu …

— Bet tu taču stāstīji, ka viņu uz kuģa tas ūsainais sātans no slepenajiem saucis vārdā.

— Nūjā… Ak, jā… Zukovs: Rodions Zukovs. Nemaisies, mēs spēlējam.

Gavriks norūpējies aizgāja, bet Petja tūdaļ to aizmirsa, jo viņš bija pilnīgi jaunās mīlestības varā.

Drīz atnāca Motjas māte un aicināja vakariņās.

— Motja, lūdz savu kavalieri kuļešu [7] ēst, viņš droši vien jau būs izsalcļs.

Motja tumši nosarka, tad nobālēja, kļuva atkal taisna kā rīkste un smalkā balsī ieprasījās:

— Puika, vēlaties ar mums kuļešu ēst?

Tikai tagad Petja sajuta izsalkumu. Viņš taču šodien nebija pusdienojis!

Ak, nekad savā mūžā viņš nebija ēdis tik garšīgu kuļešu ar maziem cūkas speķa gabaliņiem un pacietiem kartupeļiem, kuru apcepums patīkami skurbināja.

Pēc šīm brīnišķīgajām vakariņām, ko paēda svaigā gaisā zem tā paša mīkleņkoka, puikas gāja mājās.

Reizē ar viņiem uz pilsētu devās arī Terentijs. Viņš uz brītiņu ieskrēja mājās un atgriezās, tērpies īsos svārkos, galvā atlasa cepuri ar podziņu un tievu dzelzs nūjiņu rokā, ar kādām parasti svētdienās pastaigājas Odesas rūpnīcu amatnieki.

— Terjoša, neej, vēls, — lūdzoši teica sieva, pavadot vīru līdz vārtiņiem.

Viņa paskatījās uz to ar tādu nemieru, ka Petjam nez kāpēc kļuva baigi.

— Sēdi labāk mājās! Ko var zināt.. .

— Darīšanas.

— Kā gribi, — viņa padevīgi noteica.

Terentijs jautri pamirkšķi-nāja:

— Nekas.

— Neej gar preču staciju!

— Prasa vēl!

— Laimīgi!

— Tencinu.

Terentijs un puikas devās uz pilsētu.

Tomēr tas nebija tas ceļš, pč. kuru viņi bija atnākuši. Terentijs viņus veda kaut kur pa tukšiem laukumiem, sīkām ieliņām, sakņu dārziem. Šis ceļš izrādījās daudz īsāks un klusāks.

Pilnīgi negaidot, viņi izgāja pazīstamajā Siena laukumā. Te Terentijs teica Gavrikam:

— Es vēl šodien pie jums pieskriešu.

Viņš pamāja ar galvu un pazuda pūlī.

Saule jau bija norietējusi. Vietām veikaliņos iededza ugunis. Petja satrūkās: kā būs mājās!

Laime bija beigusies. Tuvojās atmaksas brīdis. Petja centās par to nedomāt. Bet nedomāt bija neiespējami.

Ak tu tētīt, kādi gan izskatījās jaunie zābaki! Un ze-Ķes! Kur bija radušies šie lielie, apaļie caurumi uz ceļiem? No rīta to nemaz nebija. Par rokām nebija pat ko domāt, rokas kā kurpniekam. Vaigi ar darvu notriepti. Ak dievs, ak dievs!

Nē, mājās būs noteikti kaut kas briesmīgs!

' Kaut būtu vai samizojuši. Bet tur jau bija tās šausmas, ka1, to nekādā gadījumā nedarīs. Vaidēs, šņukstēs, teiks visādas neizturamas, sāpīgas, taču — ai! — pilnīgi taisnīgas runas.

Un tēvs vēl, kā likts, sagrābs aiz pleciem un sāks visā sparā kratīt, kliegdams: «Nelieti, kur tu vazājies? Tu kapā gribi mani iedzīt?» — kas, protams, desmit reižu ļaunāk nekā pats negantākais pēriens.

Šādas un tamlīdzīgas smagas domas noveda zēnu galīgā grūtsirdībā, ko padziļināja vēl neprātīgas nožēlas par kartoniem, kurus viņš tik muļķīgi bija atdevis pirmajam skuķim, kas to savaldzināja

XXV «MANI NOZAGA»

Likās, nekāda pasaules vara nespēj paglābt Petju no briesmīgā skandala. Toni,Ir ne velti viņam uz galvas bija nevis viens virpulītis kā iielākai daļai zēnu, bet divi, kas.

kā zināms, ir droša laimesbērna pazīme. Liktenis sūtīja Petjam negaidītu glābiņu.

Visu varēja gaidīt, tikai ne to. Netālu no Siena laukuma pa Vecfranču Ostas ielu klupdams skrēja pretim Pavļiks. Viņš bija gluži viens.

Pāri viņa nosmurgāt^jiem vaidziņiem kā no izžņaugtas lupatas tecēja asaras. Vaļējās mutes četrstūrītī bēdīgi trīcēja mēles galiņš. No deguneļa stiepās maigs slapjums.

Viņš nepārtraukti brēca skaņu a, bet, tā kā ne brīdi neapstājās savā skrējienā, tad stiepta «a-a-a-a» vietā skanēja saraustīts un lēkājošs: a! a! a! a! a!

— Pavļik?!

Zēns ieraudzīja Petju, pilnā skrējienā metās tam klāt un ar abām roķelēm ieķērās brāļa matrožblūzē.

— Petja! Petja! — viņš drebēdams un aizrīdamie^ sauca. — Petjička! * V

— Ko tu te dari, nekrietnais puika? — Petja bargi jautāja.

Atbildes vietā bērns sāka žagoties, nespēdams izrunāt ne vārda.

—Es tev prasu, — ko tu te dari? Nu? Nelieti, kur tu vazājies? Tu laikam gribi mani kapā'iedzīt! Ņemšu un sadošu tev krietni pa purnu, tad zināsi!

Petja satvēra Pavļiku pie pleciem un tik ilgi purināja, līdz tas cauri žagām nopinkšķēja:

— Mani… Ik! Mani no… nozaga!

Un atkal izplūda asarās.

Kas tad īsti bija noticis?

Izrādās, ne vien Petjam vienīgajam bija ienākusi prātā laimīgā doma par patstāvīgu pastaigu otrā dienā pēc atgriešanās mājās. Ari Pavļiks jau sen par to bija domājis.

Viņš, protams, nedomāja iet tik tālu, kā Petja bija gājis. Viņa nodoms bija apskatīt mēslaini un labākā gadījumā paieties līdz ielas stūrim un palūkoties, kā zaldāti pie štaba ieejas salutē, paceļot šautenes.

Bet par nelaimi taisni tai brīdi sētā ienāca «Vaņka-Rititijs», citiem vārdiem — Petruška.

Kopā ar citiem bērniem Pavļiks noskatījās visu izrādi, kas tomēr likās pārāk īsa. Paklīda arī baumas, ka nākošajā sētā rādīs kaut ko vairāk.

Bērni līdzi ar kumēdiņu rādītājiem pārvācās uz otru sētu. Bet tur izrāde bija sarāvusies vēl īsāka. Tā noslēdzās tai brīdī, kur Vaņka-Rititijs, gardegune marionete ar sarkanu, piparu pākstij līdzīgu cepuri galvā un ar kokainu paralitiķa kaklu, šis Vaņka-Rititijs ar rungu nosit goro-dovoju. Bet visiem bija skaidri zināms, ka pēc tam vēl katrā ziņā nāk briesmīgais nezvērs, kaut kas vidējs starp dzeltenu, izspūrušu pīli un krokodilu; tas sagrābj ar zobiem Vaņku-Rititiju aiz galvas un aizrauj uz elli.

Bet, lūk, šo vietu taisni nerādīja. Varbūt tādēļ, ka pārāk maz krita no logiem vara naudas gabalu. Nebija šaubu, ka nākošā sētā tā lieta veiksies jau labāk.

Kāri uzlūkodami pīto somu, kur glabājās noslēpumainās lelles, bērni kā apburti klaiņāja tādā vsidā no vienas sētas uz otru, sekodami raibi ģērbtajai sievietei, kas stiepa uz muguras leijerkasti, un vīrietim, kas bija bez cepures un padusē nesa kulises.

Nepārvaramas ziņkāres dzīts, Pavļiks tipināja ar savām stiprajām kājelēm līdzi citu bērnu pulkam. Izkāris mēlīti un plati iepletis gaišbrūnās ačteles ar lielajiem, tumšajiem redzokļiem, bērns bija aizmirsis visu pasauli: ir krustmāti, ir tēti, ir Krēpainīti, kas bija palicis nenovietots stallī un nepabarots ar sienu un auzām.

Zēns bija zaudējis jel mazāko laika nojēg i un atguvās tikai tad, kad ar lielu izbrīnu pamanīja, ka ir jau vakars un viņš iet aiz kumēdiņu rādītājiem pa gluži svešu ielu. Visi bērni jau sen bija palikuši iepakaļ un izklīduši. Viņš bija gluži viens.

Raibi ģērbtā sieviete un vīrietis ar kulisēm gāja ātri, acīm redzot steigdamies mājup. Pavļiks tikko spēja turēties tiem līdzi. Pilsēta kļuva arvien svešāka un aizdomī-

gāka. Pavļikam likās, ka vīrietis un sieviete par kaut ko baigi sačukstas.

Iegriezdamies ap stūri, viņi abi pēkšņi pagriezās atpakaļ, un Pavļiks satraukts ieraudzīja sievietei mutē papirosu. Bērnu sagrāba šausmas. Viņam pēkšņi iešāvās prātā doma, kas lika tam nodrebēt. Visiem taču bija skaidri zināms, ka kumēdiņu rādītāji ievilinot mazus bērnus, nozogot tos, izlaužot tiem rokas un kājas, bet pēc tam pārdodot cirka balaganu akrobatiem.

Ai, kā gan viņš varēja to aizmirst! Tā taču bija tikpat vispār zināma lieta kā tas, ka, ēdot «Br. Krachmaļņikovu» konfektes, var saindēties vai arī ka saldējuma pārdevēji savu saldējumu gatavo no piena, kurā mazgāti slimnieki.

Nebija šaubu. Tikai čigānietes un citas bērnu zadzējas pīpē papirosus. Tūliņ viņu satvers, aizbāzīs muti ar lupatām un aiznesīs kaut kur uz Romanovkas priekšpilsētu, kur izlauzīs rokas un kājas un pārtaisīs par mazu ak-robatu.

Ar skaļu brēcienu Pavļiks metās bēgt un skrēja tik ilgi, līdz negaidot uzdūrās Petjam.

Sadevis mazajam brālim pamatīgu sutu, Petja svinīgi veda to pie rokas mājās, kur jau valdīja pilnīga panika. Dūņa, kalikona svārkiem šalcot, skraidīja pa kaimiņu sētām. Krustmāte ieberzēja deniņus pret migrēnu. Tēvs jau ģērba savu vasaras mēteli, lai dotos uz iecirkni ziņot par bērnu nozušanu.

Ieraugot Pavļiku sveiku un veselu, krustmāte metās pie tā neziņā, ko darīt — smieties vai raudāt.

Viņa reizē ir smējās, ir raudāja. Pēc tam uz ātru roku pamatīgi iepļaukāja bēgli. Tad apbēra skūpstiem visu viņa saraudāto purniņu. Tad atkal iepļaukāja.

Un tikai pēc tam pievērsa savu bargo vaigu Petjam:

— Un tu, mans draugs?

— Kur tu vazājies, razbainiek? — kliedza tēvs, satverdams Petju pie pleciem.

— Es meklēju Pavļiku, — pazemīgi atbildēja Petja.

— Visu pilsētu apskrēju, kamēr atradu. Sakiet paldies. Ja es nebūlu tur bijis, Pav|iks jau sen būtu nozagts.

Te nu Petja aprakstīja brīnišķīgu dēku, kā viņš dzinies pakaļ kumēdiņu rādītājam, kā kumēdiņu rādītājs bēdzis no viņa cauri namu caurbrauktuvēm, kā viņš tomēr notvēris to aiz apkakles un saucis gorodovoju. Tad kumēdiņu rādītājs nobijies un atdevis Pavļiku, bet pats tomēr aizmucis.

— Citādi es viņu noteikti būtu aizstiepis uz iecirkni, dieva vārds!

Kaut gan Petjas stāsts pretēji katrai paredzēšanai neizraisīja nevienā nekādu sajūsmu, tēvs pat ar riebumu saviebās un teica: «Kā tev nav kauna kulstīt mēli… Tev jau ausis svilst!» Tomēr nekā nevarēja darīt, neviens cits kā taisni Petja bija pārvedis mājās nozudušo Pavļiku. Pateicoties šim apstāklim, Petja izgāja no nelaimes sveikā, paglābdamies no briesmīgā skandala.

Bet tādēļ jau viņš arī bija no laimīgajiem, kam divi virpuļi uz galvas!

… Gavriks pa to laiku atgriezās būdā, kur atrada vecotēvu un matrozi lielā satraukumā.

Izrādījās, ka pavisam nesen, tieši nupat, pie viņiem iegriezusies nezin kāda tur komisija itin kā no pilsētas valdes un pārbaudījusi zvejas atļauju. Papīri bijuši kārtībā.

— Bet kas tas tāds tev te guļ? — pēkšņi jautājis kungs ar portfeli, ieraugot matrozi.

Vectētiņš apmulsis.

— Slims, vai? Ja slims, kādēļ tad tu nenogādā viņu pilsētas slimnīcā?

— Nē, — teicis vecaistēvs, izlikdamies jautri vienaldzīgs, •— viņš nav slims, tikai piedzēries.

— A, piedzēries! Dēls, vai?

_ nē

— Svešs?

— Es taču saku jums, jūsu labdzimtība, ka piedzēries.

— Es saprot^, ka piedzēries, bet kur viņš tāds tev te radās?

— Kā, kur radās? — ņurdēja vectētiņš, izlikdamies par gluži no prāta izdzīvojušu večuku. — Piedzēries paliek piedzēries, skaidra lieta. Vāļājās te burjanā, un tas ir viss!

Kungs uzmanīgi palūkojās uz matrozi.

— Ko? Un viņš taisni tāds, vienās apakšbiksēs, vāļājās burjanā?

— Taisni tāds vāļājās.

— Ei tu, puis, paklau, uzpūt elpu! — pēkšņi kliedzis kungs, pieliekdamies pavisam tuvu matrozim.

Zukovs izlicies nekā nedzirdam, pagriezies ar seju pret sienu un uzrāvis virs galvas spilvenu.

— Piedzēries, bet pēc šņabja nesmird, — norūcis kungs un, bargi uzlūkodams vectētiņu, piebildis: — Tu man pielūko!

Pēc tam komisija aizgājusi.

Gavrikam šī lieta nepatika.

Iedams gar restorānu, viņš bija redzējis pie galdiņa iecirkņa uzraugu, to pašu nelietīgo uzraugu, kuru vietējie zvejnieki bija iesaukuši par «mūsu okolo-lodočnij»*.

Viņš bija dzēris alu, brīžam nolikdams kausu uz apaļās un biezās kartona ripiņas ar uzrakstu: «Sancenbachera alus». Un ne tik daudz dzēris, cik lūkojies savā sudraba pulkstenī.

…Matrozis jau jutās daudz labāk. Krize, redzams, bija pāri. Karstumu nebija.

Viņš sēdēja uz lāviņas, berzēja ar bārdas sariem apaugušos vaigus un runāja:

— Bez vārda runas tūliņ jālaižas lapās.

— Kur tad tu laidīsies bez bikšu? — bēdīgi piezīmēja vectētiņš. — Kamēr satumst, tev jāsēž būdā. Vienīgais, ko atliek darīt. Gayrik, vai tu negribi ēst?

— Es pie Terentija paēdu vakariņas.

Vecaistēvs augstu pacēla uzacis. Lūk, kā! Tad mazdēls jau paspējis aizstaigāt pie Terentija. Veikli!

— Kā tad tur stāv tās lietas?

— Solījās šodien pie mums pieskriet.

Vecais pačamstināja lūpas un vēl augstāk sacēla uzacis, brīnīdamies par to, cik dūšīgs mazdēls viņam padevies: saprot visu labāk par dažu pieaugušu. Un, galvenais, viltīgs! Ai, kur viltīgs!

Neskatoties uz saviem deviņarpus gadiem, Gavriks dažos sadzīves gadījumos patiešām pierādīja daudz labāku izpratni nekā daudzi pieaugušie. Un tur nebija ko brīnīties. Zēns jau no mazotnes bija audzis zvejnieku vidū. Bet Odesas zvejnieki patiesībā maz bija atšķirami no matrožiem, kurinātājiem, kuģu būvētavas strādniekiem un ostas krāvējiem, tas ir, no nabagākās un visvairāk brīvību mīlošās iedzīvotāju daļas pilsētā.

Visi šie cilvēki savā mūžā bija diezgan cietuši un uz savas ādas izbaudījuši, «cik maksā bēda mārciņā», vienalga, vai tie bija pieaugušie vai bērni. Bērniem varbūt klājās pat vēl grūtāk nekā pieaugušajiem.

Bija tūkstoš deviņi simti piektais gads — Krievijas pirmās revolūcijas gads.

Visi nabagie, nelaimīgie, beztiesīgie sacēlās cīņai pret carismu. Zvejnieki viņu starpā nebija pēdējā vietā. Bet cīņa bija sākusies nikna: uz dzīvību vai nāvi. Sī cīņa ieaudzināja viltību, uzmanību, asu skalu un drosmi.

Visas šīs īpašības gluži nemanot un pamazām auga un attīstījās arī mazajā zvejniekā.

Arī Gavrika brālis Terentijs sākumā nodarbojās ar zveju, bet vēlāk apprecējās un aizgāja strādāt vagonu fabrikā. Bija daudz pazīmju, pēc kurām Gavriks varēja noprast, ka vecākajam brālim ir kaut kāds sakars ar to, ko tajos laikos klusi un nozīmīgi sauca par «kustību».

Ciemodamies pie Terentija Tavējās Dzirnavās, Gavriks bieži dzirdēja brāli minam vārdus: «komiteja», «frakcija», «javka» [8] … un lai gan gavriks nesaprata šo vārdu jēgu, tomēr juta, ka tie saistīti ar citiem katram labi saprotamiem vārdiem: «streiks», «slepenā policija», «skrej-lapiņa».

Ļoti labi Gavriks zināja, kas ir skrejlapiņas: tās ir sliktā papīra sloksnītes, apdrukātas sīkiem, pelēcīgiem burtiem. Kādreiz, Terentija lūgts, Gavriks pat iznēsāja tās naktī gar krastu uņ izlika zvejnieku šalandās, cenzdamies, lai neviens to neievērotu.

Toreiz Tercntijs teica:

— Bet, ja kāds ieraudzīs, tūliņ lapiņas ūdenī iekšā un bēdz. Un, ja noķers, saki, ka burjanā atradi.

Tomēr viss noritēja laimīgi.

Lūk, kādēļ Gavriks vispirms par matrozi nolēma izstāstīt savam brālim Terentijam. Zēns zināja, ka Terentijs visu nokārtos. Tomēr viņš saprata, ka Terentijam vēl ar kādu jāapspriežas, kaut kur jāaiziet — varbūt uz to pašu «komiteju».

"Tātad pagaidām jāgaida. Bet gaidīt jau kļuva bīstami.

Matrozis vairākkārt pavēra durvis un uzmanīgi paraudzījās ārā. Kaut gan bija jau diezgan tumšs, tomēr vēl par gaišu, lai izietu no būdas tādā izskatā, nepievēršot sev uzmanību, jo vairāk tādēļ, ka krastā vēl bija daudz ļaužu un no jūras atskanēja laivās braucēju dziesmas.

Matrozis atkal sēdās uz lāviņas un, jau vectētiņa un Gavrika nekautrēdamies, skaļi runāja:

— Nezvēri… Maitas … Nu, ja viņi kādreiz nāks manos nagos! … Es nežinu, ko es ar viņiem izdarīšu!. .. Galvu nolikšu, bet arī viņi dabūs just… — un klusiņām dauzīja pret lāviņas malu savu dzelzs dūri.

XXVI VAJĀTĀJI

Bija jau krēsla, kad būdas durvis negaidot atvērās un ienāca liela auguma cilvēks, uz bridi aizsegdams ar savu stāvu zvaigznes. Matrozis uztrūkās slāvus.

— Nekas, krusttēv, sēdiet vien, tas ir mūsu Teren-tijs, — sacīja Gavriks.

Matrozis apsēdās, pulēdamies tumsā saskatīt ienācēju.

— Labsvakars, — atskanēja Terentija balss. — Kas te ir? Nevienu nevaru saredzēt. Kādēļ uguni nededzat, petrolejas nav, vai?

— Vēl jau kāda lāse ir, — nokrekšķēja vecaistēvs un iededza kvēpekli.

— Sveiks, vecotēv! Kā sviežas? Es šodien atnācu uz pilsētu un domāju, sak, jāieskrien pie radiem. E, kā es redzu, jums te vēl kads iemītnieks būdā! Sveiki!

Terentijs ātri, bet uzmanīgi aplūkoja matrozi blāvajā kvēpekļa gaismā.

— Mūsu slīcējs, — vecaistēvs ar labsirdīgu smīnu paskaidroja.

— Dzirdēju.

Matrozis drūmās šaubās uzlūkoja Terentiju un klusēja.

— Rodions Zukovs? — Terentijs gandrīz jautri vaicāja.

Matrozis nodrebēja, bet saņēmās. Viņš vēl ciešāk atbalstījās ar dūrēm pret lāviņas malu un piemiegtām acīm ar izaicinošu smaidu atteica:

— Pieņemsim, ka Zukovs. Bet kas jūs tāds, ka man pienāktos jums atbildēt? Mans pienākums varbūt ir atbildēt tikai pašas komitejas priekšā.

Terentija ar vasaras raibumiem klātajā sejā izzuda smīns. Gavriks nekad nebija redzējis brāli tik nopietnu.

— Vari mani uzskatīt par komiteju, — Terentijs, mazliet padomājis, piezīmēja un atsēdās līdzās matrozim uz lāviņas.

— Ar ko jūs pierādīsiet? — matrozis tiepīgi teica, noraidīdams biedrisko «tu» un pavirzīdamies mazliet nostāk.

— Vispirms jau nu vajadzētu jums sevi pierādīt, — atbildēja Terentijs.

— Mani fakti, liekas, diezgan skaidri, — un matrozis sirdīgi pameta ar acīm, norādot uz savām apakšbiksēs tērptajām kājām.

— Kas par to!

Terentijs pagāja līdz durvīm, pavēra tās un klusi aicināja:

— Iļja Borisovič, ienāciet uz brītiņu!

Tūdaļ nočabēja burjans, un būdā ienāca maza auguma vārgulīgs un ļoti jauns cilvēks degunkniebī, kura melnā aukliņa bija aizlikta aiz auss. Zem nonēsātās un neaizpogātās žaketes bija redzams melns satina krekls, ar ādas jostiņu apjozts. Uz kuplās galvas bija saņurcīta techniskā institūta formas cepure.

Matrozim likās, ka šft «studentu» viņš jau kaut kur ir redzējis.

Jaunais cilvēks nostājās iesāņus, sakārtoja degunkniebi un ar vienu aci uzlūkoja matrozi, i

— Nu? — Terentijs jautāja.

— Es redzēju šo biedru piecpadsmitā jūnija rītā uz Platona rnola sardzē pie oficieru zvēriski noslepkavotā matroža Vakulinčuka līķa, — ātri, vienā elpas vilcienā pateica jaunais cilvēks. — Vai jūs tur bijāt, biedri?

— Fakts!

— Redziet nu. Tātad es neesmu maldījies.

Tad Terentijs klusēdams izvilka no paduses saini un nolika to matrozim klēpī.

— Bikses, josta, žakete. Zābakus, diemžēl, nedabūjām, pagaidām būs jāpastaigā tāpat, vēlāk varēsiet nopirkt, bet tagad nekavējiet laiku un ģērbieties, mēs varam pagriezties uz otru pusi, — tikpat ātri un vienā laidā nobēra jaunais cilvēks, piebilzdams: — Jo man šķiet, ka šo māju uzmana.

Terentijs pamirkšķināja ar acīm:

— Paej, Gavrik…

Zēns tūdaļ saprata un klusi izlavījās no būdas ārā tumsā. Viņš apstājās. Ieklausījās. Viņam likās, ka sakņu dārzā čab nokaltušie kartupeļu laksti.

Viņš pieliecās, paspēra pāris soļu un pēkšņi, pie tumsas pieradis, skaidri saskatīja sakņu dārza vidū divus nekustīgus stāvus.

Zēnam aizrāvās elpa. Ausīs tik ļoti sāka dunēt, ka viņš vairs nedzirdēja pat jūras šalkoņu. Visiem spēkiem iekodis lūpā, Gavriks pavisam klusi aizlavījās otrā pusē būdai, lai palūkotos, vai arī uz taciņas kādu nemanīs.

Uz taciņas stāvēja vēl divi, no kuriem viens bija baltā žaketē.

Gavriks aizlīda līdz kalnam un augšā ieraudzīja vairākus gorodovojus. Viņš tos tūdaļ pazina pēc to baltajām žaketēm. Būda bija ielenkta.

Zēns gribēja mesties atpakaļ, bet pēkšņi sajuta karstu roku stingri sagrābjam viņu no mugurpuses pie kakla. Viņš rāvās uz priekšu, bet tūdaļ kāds aizlika kāju, un zēns visā augumā nogāzās uz mutes burjanā.

Kādas spēcīgas rokas viņu sagrāba. Gavriks izlocījās un ar šausmām aci pret aci ieraudzīja virs sevis ūsaini, tā pavērto muti, no kuras cirtās pretim ēdiena smaka, viņa cieto kā priedes koks zaldāta zodu.

— Krusttēti-i-i-ņ … — Gavriks sāka raudāt tīši smalkā balstiņā.

— Klusu, maita … — ūsainis šņāca.

— Laidie-ie-iet!

— Pamēģini tik tu man kliegt, suņa purns! — ūsainis caur zobiem šņāca, sagrābdams ar dzelzs pirkstiem zēnu aiz auss.

Gavriks sarāvās čokurā un, pagriezdams seju pret būdu, mežonīgā balsi brēca:

— Bēdziet!

— Klusu, nositīšu!

Ūsainis tik stipri rāva ausi, ka tā pat notirkšķēja. Likās, pārsprāgs galva. Briesmīga, ne ar ko nesalīdzināma sāpe apdedzināja smadzenes. Reizē ar šo sāpi Gavriks sajuta uzplūstam sevi tādu naida un niknuma vilni, ka pat acīs kļuva tumšs.

— Bēdziet! — viņš vēlreiz kliedza pilnā kaklā, locīdamies aiz sāpēm.

Osainis uzgūlās Gavrikam, turpinādams ar vienu roku no visa spēka plēst ausi, bet ar otru mēģināja zēnam aizbāzt muti. Bet zēns valstījās pa zemi, koda ienīsto cieto un spalvaino roku un, pārplūzdams asarām, ārprātīgi brēca:

— Bēdziet! Bēdziet! Bē-ēdziet!

Ūsainis niknumā atsvieda zēnu projām un metās uz būdu. Atskanēja stiepta policijas svilpes skaņa.

Gavriks piecēlās kājās un tūdaļ saprata, ka viņa kliedzieni ir sadzirdēti: trīs stāvi — divi lieli, trešais pamazs — izlēca no būdas un klupdami skrēja pāri sakņu dānzam.

Divas baltas žaketes aizkrustoja tiem ceļu. Bēgļi gribēja nogriezties sāņus, bet pamanīja, ka ir ielenkti.

— Stāt! — sveša balss tumsā kliedza.

— Iļja Borisovič, šaujiet! — zēns izdzirda izmisušā Terentija saucienu.

Tai pašā mirklī pazibēja guntiņas un cits pēc cita noskanēja trīs revolvera šāvieni, līdzīgi pātagas plīkšķie-nicm. No kliedzieniem un kustībām Gavriks noprata, ka tumsa notiek kautiņš.

Vai tiešām viņus notvers? Šausmās nekā neapjēgdams, Gavriks metās uz priekšu, it kā gribēdams kaut kā palīdzēt.

Nebija viņš noskrējis vēl ne desmit soļu, kad no kautiņa mudžekļa izrāvās tie paši trīs stāvi — divi lieli un viens mazs — un skrēja uz krauju, līdz nozuda tumsā.

— Ķeriet! Ķer-ie-iet!

Izšāvās liels, sarkans uguns kūlis. Nodārdēja spēcīgs šāviens no policijas «Srnita-Vesona». Augšā uz kraujas skanēja gorodovoju svilpes. Likās, ka ielenkta visa krastmala.

Zēns izmisumā klausījās vajāšanas trokšņos. Viņš nevarēja saprast, kādēļ Terentijs bēgšanai bija izraudzījis taisni šo virzienu. Tikai ārprātīgais varēja mēģināt uzrāpties kraujas virsotnē: tur ir lamatas priekšā, un viņus droši vien noķers. Labāk bija mukt tepat pa leju gar krastu.

Gavriks paskrēja vēl mazliet uz priekšu, un viņam izlikās, ka viņš redz, kā pa stāvo, gandrīz vertikālo krauju rāpjas augšup trīs ēnas. Taisni tvērējiem nagos.

— Ai Terenlij, kur gan jūs lienat? — izmisumā čukstēja zēns, kozdams rokās, lai nesāktu kaukt, jo sāļās asaras kutēja nāsīs un kūsāja kaklā.

Un pēkšņi, vienā mirklī, zēns saprata, kādēļ vajadzēja rāpties augšup kraujā. Viņš bija gluži piemirsis. Bet tas taču bija tilc vienkārši! Lieta tāda, ka… Bet tai brīdī Gavrikam uzdrāzās ūsainis, sagrāba zēnu zem padusēm un, pārplēsdams kreklu, vilka atpakaļ. Ar spēku viņš iesvieda Gavriku būdā, pie kuras jau stāvēja pāris gorodovoju… Gavriks sāpīgi atsitās ar žokli pret stenderi un novēlās kaktā pāri vectētiņam, kas tupēja uz grīdas.

— Ja aizbēgs, galvas noraušu! — ūsainis uzsauca gorodovojiem un izskrēja ārā.

Gavriks apsēdās blakus vecamtēvam, savilkdams zem sevis kājas, gluži tāpat kā viņš. Abi sēdēja klusēdami un klausījās svilpienos un kliedzienos, kas pamazām tālumā rima.

Beidzot troksnis vairs nebija dzirdams.

Tad Gavriks sajuta ausi, ko bija piemirsis. Tā drausmīgi sāpēja, šķita degam. Baigi bija tai pieskarties.

— Ū, zvērs, gandrīz vai visu ausi noplēsa, — teica Gavriks, visiem spēkiem aizturēdams asaras un cenzdamies izlikties vienaldzīgs.

Vecaistēvs no sāniem paskatījās mazdēlā. Veča acis bija nekustīgas un drūmas savā dziļajā tukšumā. Viņš viegli čāpstināja ar lūpām. Ilgi klusēja. Beidzot nogrozīja galvu un pārmetot sacīja:

— Vai tas kur redzēts, kungi, ka bērniem ausis dīrā nost? Vai tad to tā drīkst?

Viņš smagi nopūtās un atkal čamstināja ar lūpām. Pēkšņi rosmīgi pieliecās pie Gavrika, bailīgi paskatījās uz durvju pusi, vai kāds nenoklausās, un čukstēja:

— Nekā nevar sadzirdēt. Nez vai aizmukuši vai ne?

— Viņi rāpās kraujā, — ātri un klusi atbildēja zēns.

— Terentijs ved viņus uz katakombām. Ja pa ceļam viņus neapšaus, visādā ziņā aizbēgs.

Vecaistēvs pagrieza vaigu pret brīnumdarītāju, piemiedza acis un lēni, plaši pārmeta krustu, spēcīgi iespiezdams kopā saliktos pirkstus pierē, vēderā un abos plecos. Sīka, tikko saredzama asara noritēja pāri viņa vaigam un pazuda grumbās.

XXVII VECTĒTIŅŠ

Zem daudzām pasaules pilsētām ir katakombas. Kata-kombas ir Romā, Neapolē, Konstantinopolē, Aleksandrijā, Parizē, Odesā.

Kādreiz, priekš gadiem piecdesmit, Odesas katakombas bija pilsētas akmeņlauztuves, kur izzāģēja kaļķakmeni celtnēm. Arī tagad tās vēl izplešas kā līkumains labirints zem visas pilsētas ar vairākām izejām ārpus pilsētas robežām.

Odesas iedzīvotāji, protams, zināja, ka tādas katakombas ir, bet reti kāds tajās nokāpa, un vēl mazāk gadījās tādu, kas zināja to izkārtojumu. Katakombas bija itin kā pilsētas noslēpums, pilsētas leģenda.

Bet ne par velti Terentijs savā laikā bija zvejnieks.

Viņš lieliski pazina visu Odesas krastu un bija sīkumos izpētījis visas katakombu izejas uz jūras pusi.

Viena no tādām izejām atradās simts soļu attālumā aiz būdas, apmēram kraujas vidū. Tā bija šaura sprauga klintī, gandrīz aizaugusi ar ērkšķiem un segliņiem. Maza urdziņa iztecēja no plaisas klints vidū un burbuļoja lejup pa stāvo krauju, drebinot vīteņu augus un burjanu.

Kad bija izrāvušies cauri pirmajam gorodovoju un slepenpolicistu spiedienam, Terentijs veda biedrus taisni uz zināmo plaisu.

Vajātājiem par to nebija ne jausmas. Viņi domāja, ka bēgļi grib cauri vasarnīcu rajonam aizlavīties līdz pilsētai. Policijai tas bija izdevīgi, jo visas vasarnīcas ielenktas un bēgļiem neizbēgami jāiekrīt lamatās.

Tādēļ jau pēc pirmā šāviena gorodovoji saņēma pavēli vairāk nešaut.

Tomēr, nogaidījis lejā kādu stundas ceturksni, Aleksandra iecirkņa pristavs, kas personīgi vadīja gūstīšanu, sūtīja iecirkņa uzraugu uzzināt, vai noziedznieki notverti.

Uzraugs devās apgaitā pa visērtāko ceļu un atgriezās pēc stundas ceturkšņa. Viņš ziņoja, ka augšā bēgļi nav rādījušies. Tātad to nebija ne augšā, ne apakšā. Kur tad viņi ir? Bija pilnīgi neiedomājami, ka viņi sēdētu kaut kur kraujas vidū krūmos un gaidītu, kamēr tos notvers.

Tomēr pristavs pavēlēja saviem puišiem rāpties augšup gar kraujas sienu un izčamdīt katru krūmu. Briesmīgi lādēdamies, lakādas zābakiem zālē un mālā ik brīdi slīdot, viņš arī pats rāpās kraujā, neuzticēdamies vairs «šiem stulbeņiem».

Viņi izčamdīja pa tumsu visu krauju no lejas līdz augšai, bet nekā neatrada. Tas likās kā kāds brīnums. Nevarēja taču bēdzēji, tā sakot, taisni zemē ielīst!

— Jūsu augstdzimtība! — pēkšņi atskanēja no augšas iztrūcināta balss. — Panāciet, lūdzu, šurp!

— Kas tur ir?

— Kā teikt — katakomba, jūsu augstdzimtība!

Pristavs satvēra ar baltajiem cimdiem dzelkšņotos zarus. Viņu tūdaļ uztvēra stipras rokas un uzvilka augšā — mazā laukumiņā.

Ūsainis dedzināja sērkociņu pēc sērkociņa. To gaismā varēja saskatīt ar krūmiem aizaugušo melno un šauro plaisu klintī.

Pristavs tai pašā mirklī saprata, ka spēle zaudēta. Bija norāvies tāds loms! Viņš sāka trīcēt aiz niknuma, spēra pret zemi kāju, ieautu šaurajā zābakā, grūda baltcimdotās dūres pa labi un pa kreisi, kur vien trāpīja, — pa purnu, pa žokļiem, pa ūsainajiem deguniem un blāva bramanīgā, no kliegšanas aizsmakušā balsī:

— Ko tad jūs stāvat, stul-be-ņi? Uz priekšu! Pārmeklēt visas katakombas! Galvas noraušu, visiem pur-r-nus sašķaidīšu! Lai tie nelieši man būtu rokā! Marš!

Bet viņš arī pats saprata, ka tomēr nekas neiznāks. Lai pārmeklētu visas katakombas, vajadzēja mazākais pāris nedēļu laika. Un tomēr velti, jo bija jau pagājusi krietna pusstunda, un bēgļi katrā ziņā bija jau kaut kur otrā pilsētas malā.

Daži gorodovoji ar nepatiku ielīda plaisā un, nemitīgi sērkociņus degdami, mīņājās netālu no ieejas, aplūkodami pazemes ejas mitrās kaļķakmens sienas. Eja gaisa kaut kur kapa tumsā.

Pristavs no visa spēka nospļāyās un, piešiem skanot, skrēja lejup. Viņu smacēja niknums. Viņš atrāva sacietināto pikē drānas žaketes apkakli ar tādu spēku, ka iztrūka visi aizkabināmie āķīši.

Plati soļodams pāri čaukstošajam burjanam, viņš piegāja pie būdas un nevaldāmā niknumā atrāva durvis. Gorodovoji šausmās izstiepās kā stīgas.

Pristavs iegāja būdā un sastinga, kājas izpletis un rokas ar krampjaini taustīgajiem pirkstiem aiz muguras paslēpis. Tūdaļ aiz pristava pa durvīm ienāca ūsainis.

— Jūsu augstdzimtība, atļausiet ziņot, — viņš noslēpumaini čukstēja, ar apaļīgajām acīm norādīdams uz vecotēvu: — Konspiratīvā dzīvokļa saimnieks, bet tas viņa puika.

Pristavs, neuzlūkodams ūsaini, pastiepa uz viņa pusi roku, taustot saņēma ar visiem izplestajiem baltās plaukstas pirkstiem ūsainā miklo purnu un ar niknu riebumu atgrūda.

— Tev, stul-l-benim, neprasa. Pats zinu.

Gavriku sagrāba šausmas. Viņš juta, ka tūdaļ norisināsies kaut kas briesmīgs. Bāls un mazs, ar sarkanu un pietūkušu ausi viņš, acis nemirkšķinot, uzlūkoja stalto, plecīgo oficieri, ģērbušos zilās biksēs ar melnām lakādas plecu siksnām.

Nostāvējis tādā veidā ne mazāk par minūti, kas zēnam likās kā vesela stunda, pristavs apsēdās sāniski uz lāviņas. Nenovērsdams acu no vecātēva, viņš pastiepa uz priekšu lakādas zābaku, izvilka no kabatas sudraba papirosu etviju ar oranžu degli un aizpīpēja dzeltenu papirosu.

«Asmolova fabrikas,» Gavriks nodomāja.

Pristavs izpūta caur degunu dūmus, līdz ar dūmiem nošņāca: «N-nu!» — un pēkšņi iebļāvās pilnā kaklā, tā ka pat ausīs sāka zvanīt:

— Piecelies, nelieti, kad tu atrodies oficiera klātbūtnē!

Vecaistēvs rosīgi uztraifsās stāvus. Viņš stāvēja uz savām līkajām, basajām un netīrajām kājām, sarāva kreklu ap liesajiem gurniem un īi.r bezjēdzīgu zaldāta .skatienu lūkojās pristavā.

Gavriks redzēja, kā dreb vectētiņa izstieptais kakls un it kā divi groži sastiepjas zem zoda izžuvušā āda ar senu rētu.

— Nelegalistus slēp? — ledainā balsī teica pristavs.

— Nebūt ne, — čukstēja vectētiņš.

— Saki, kas te nupat bija pie tevis!

— Nezinu.

• -Ak tu nezini! — un oficieris lēnām piecēlās.

Sakniebis lūpas, viņš ar ātru un noteiktu kustību iesita vecajam pa ausi ar tādu spēku, ka tas ar visu stāvu atsitās pret sienu.

— Runā, kas te bija!

— Nezinu, — stingri atbildēja vecaistēvs, kustinādams žokļus.

Atkal pazibēja balti cimdotā dūre. Vectētiņam no nāsīm sāka tecēt divas tievas asins strūkliņas. Viņš aizmiedza acis, ierāva galvu plecos un iešņukstējās.

— Par ko jūs mani sitat, jūsu labdzimtība? — klusi, bet bargi sacīja vectētiņš, noslaucījis padeguni un rādīdams pristavam asiņaino roku.

— Klusē! — iebrēcās oficieris nobālis.

Liela, samtaina dzimumzīme melnoja viņa krīta bālajā sejā. Ar riebumu viņš aplūkoja savu sabojāto cimdu.

— Saki, kas bija!

— Nezinu …

Vectētiņš paguva aizsegt seju ar rokām un pagriezties pret sienu. Sitiens trāpīja pa galvu. Bikses ap ceļiem savādi nošļuka. Vectētiņš lēnām ļirria lejup.

— Krusttēv, nesitiet viņu, viņš taču vecs! — ar izmisuma asarām balsī iesaucās Gavriks, mezdamies pie pris-tava.

Bet pristavs jau gāja ārā no būdas, saukdams:

— Pievākt to nelieti! Aizvest!

Gorodovoji metās pie Veča un sagrāba to, lauzdami rokas. Viņi aizvilka vecotēvu no būdas kā kādu salmu maisu. Gavriks atsēdās uz grīdas un, kozdams dūrēs, raudāja mežonīgas naida asaras.

Brīdi viņš tupēja nekustēdamies, ar vienu ausi uztverdams dažādos nakts trokšņus un skaņas. Otra auss bija aizkritusi.

Dažbrīd zēns tīši aizklāja veselo ausi. Tad no visām pusēm viņu apņēma dziļš, mēms klusums. Kļuva baigi, it kā šai klusumā tam slepus uzglūnētu kādas briesmas.

Viņš atkal atsedza ausi, itin kā steigdamies palaist brīvē ieslēgtās skaņas, bet veselā auss viena pati nespēja uzņemt sevī visu šo skaņu daudzveidību.

Bija dzirdamas gan retās un spēcīgās jūras nopūtas un nekas vairāk, gan atkal skanēja dzidrā sienāžu mūzika, un tad vairs nebija dzirdama jūras šalkoņa. Pēc tam atkal silta vēja brāzma pāršalca pār burjanu, piepildot nakti ar vieglu šalkoņu, kas neatstāja vietas ne sienāžu, ne jūras skaņām. Gan atkal bija dzirdama vienīgi kvēpekļa švirk-stoņa, kur dega petroleja.

Pēkšņi zēns skaidri sajuta savu vientulību. Viņš steigšus nopūta uguni un metās pakaļ vecamtēvam.

Krāšņa augusta nakts bija apņēmusi pasauli. Tumša, mirdzoša debess apbēra ar zvaigznēm skrejošo zēnu. Sienāžu sanoņa cēlās augšup un plūda līdz pašam Piena Ceļam.

Bet ko gan varēja sniegt nomocītajam un sarūgtinātajam bērnam šis vienaldzīgais skaistums, kam nebija varas darīt viņu laimīgu?

Gavriks skrēja, cik ātri vien jaudāja.

Viņš panāca vectētiņu tikai pilsētā pie Vecās Franču ostas ielas, jau pie paša iecirkņa.

Divi gorodovoji veda vecotēvu važoņa ratos. Viens no tiem sēdēja, otrs stāvēja. Vecaistēvs, noslīdējis no sēdekļa, gulēja šķērsām ratos gorodovojam pie kājām. Galva viņam nevarīgi kūļājās un sitās pret kāpsli. Pār putekļiem un asinīm klāto seju slīdēja gāzes lāktura gaisma.

Gavriks metās pie ratiem, bet tie jau apstājās pie iecirkņa vārtiem. Gorodovoji vilka klūpošo vectētiņu uz vārtiem.

— Vectētiņi — zēns iesaucās.

Gorodovojs viegli iesita Gavrikam ar zobena maksti pa skaustu. Vārti aizvērās. Zēns palika viens.

XXVIII ietiepīgā krustmāte

Petjam pienāca viņa lielākās laimes un līksmes brīdis.

Pulkstenis nebija vēl ne viens pēcpusdienā, kad viņš jau apskraidīja visus nama pazīstamos, rādīdams savu jauno ģimnāzistā cepuri un uztraukti stāstīdams, kā viņš tikko eksaminēts.

Patiesībā nebija gandrīz nekā ko stāstīt. Eksāmenā jau nu nekāda nebija. Bija vienkārši viegla iestāšanās pārbaude, kas ilga tikai piecpadsmit minušu. Tā sākās pusvienpadsmitos, un, kad pārdevējs tuvākajā veikalā, galanti uzsmaidīdams, pasniedza puisēnam papīrā ietītu viņa veco salmenīcu, bija tikai piecas minūtes uz divpadsmitiem.

Jauno cepuri Petja kā veikalā spoguļa priekšā uzlika galvā, tā līdz pat vakaram vairs nenoņēma.

— Bet cik labi es eksāmenu izturēju! — uztraukti stāstīja Petja, steidzīgi soļodams pa ielu.

Viņš ielūkojās katrā logā, lai atkal un atkal ieraudzītu •sevi jaunajā cepurē.

— Draudziņ, — smieklus valdīdama, iebilda krustmāte,

— apmierinies. Tas jau nebija eksāmens, bet tikai pārbaude.

— Nu, krustmāmiņ! Kā jūs tā varat runāt! — sašutumā piesarcis un kāju piecirzdams, pilnā balsī kliedza Petja, aiz sarūgtinājuma gandrīz raudādams. — Jūs nemaz neredzējāt, bet apgalvojat! Tas bija visīstākais eksāmens, un jūs tai laikā sēdējāt pieņemamā istabā, tāpēc nemaz nedrīkstat tā apgalvot! Es jums saku, tas bija ek-sa-mens!

— Pareizi. Es nepraša, bet tu gudrais. Bija pārbaude.

— Nē, eksāmens!

— Es viņam — skūts, bet viņš man — cirpts.

Ar šiem vārdiem krustmāte diezgan skaidri norādīja

uz senu ukraiņu anekdoti par kādu tiepšu, kas saderējis ar sievu: skūta vai cirpta pagasta skrīverim bārda. Tiepša, kaut redzējis, ka skūta, kliedzis «cirpta», kamēr saniknotā sieva to iemetusi upē. Vēl slīkdams, tas rādījis ar pirkstiem virs ūdens, ka cirpta.

Bet Petja šo mājienu nemaz neievēroja un ar asarām balsī turpināja:

— Un tomēr eksāmens, tomēr eksāmens!

Krustmātei bija laba sirds. Viņa nožēloja, ka gribējusi

krustdēlam atņemt pašu galveno uzvaras prieka daļu. Cik svarīgs viens vienīgs vārds — «eksāmens»! Lai jau puisēns papriecājas. Nav vērts viņu sarūgtināt šai ievērojamā dienā.

Te krustmāte nolēma pat drusku locīt savu prātu.

— Iespējams, — viņa teica, zīmīgi smaidīdama, — ka es tomēr esmu maldījusies. — Liekas gan, tas bija tiešām eksāmens.

Petja tūlīt atplauka:

— Oho, un kāds vēl eksāmens!

Taču sirds dziļumos Petju, protams, māca šaubas. Viss bija noticis kaut kā pārāk strauji un viegli, lai to varētu saukt par «eksāmenu».

Tiesa, bērnus sarindoja pa pāriem un ieveda «klasē». Tiesa, bija garš, ar zilu tūku apklāts galds. Tiesa, sēdēja bargie skolotāji zilos mundieros, ar zelta acenēm un pogām, ar ordeņiem, sacietinātām, pat izskatā cietām kā olu čaumalas kreklu krūtīm un aprocēm. Viņu vidū sevišķi atšķīrās garīdznieka sievišķīgās matu cirtas un garais amata tērps.

Kuņģis šķita slīdam lejup, kājps svīda, deniņos spiedās auksti sviedri… Viss bija, kā nākas kopš mūžu mūžiem.

Un pats eksāmens… Nē, tagad Petja skaidri saprata, ka tas tomēr bija tikai viegls pārbaudījums.

Tikko zēni bija sasēdušies solos, kāds skolotājs iebāza degunu lielā grāmatā uz galda un, katru vārdu skaisti, skaidri, apaļi izrunādams, izsauca:

— Tad sāksim ar. Aleksandrovs, Boriss; Aicksandrovs, Nikolajs; Bačejs, Pēteris. Lugtum šurp!

Izdzirdis savu uzvārdu un vardu, kas šai plašajā klasē izskanēja tik sveši un asi, Petja jutās, it kā tam kāds pa tukšumiem būtu iezvēlis. Viņš nekādi nebija gaidījis, ka šis briesmīgais mirklis pienāks tik drīz.

Zens bija pārsteigts. Viņš tumši nosarka un gandrīz nemaņā aizgāja pa slideno grīdu līdz galdam.

Trīs zēni nokļuva skolotāju rīcībā.

Pelja tika līdz garīdzniekam.

— Nu tad-e, — teica milzīgais vecis, atrotīdams tērpa plato piedurkni.

Pēc tam iesprauda šaurajās krūtīs mazu krustiņu sudraba ķēdītē. Ķēdītes posmi bija plakani, ar kafijas pupiņām līdzīgu šķēlumu.

— Panac tuvāk, dēls! Kā tevi sauc?

— Petja.

— Pjotrs, mans draugs, Pjotrs. Petja palika mājās. Kā uzvārdā?

— Bačejs.

— Vasilija Petroviča dēls?! Desmitnieku un amatnieku skolas skolotāja?

— Jā.

Garīdznieks atgāzās krēsla atzveltnī sapņaina smēķē-Lāja pozā. Piemiegtām acīm viņš lūkojās Petjā un ar puisēnam neizprotamu smīnu sacīja:

— Zinu, kā nu ne. Liberāls kungs. Nu tad … — garīdznieks atzvēlās vēl vairāk.

Tagad mazais krēsls šūpojās tikai uz pakaļkājām.

— Kādas lūgšanas tu zini? «Ticības apliecinājumu» skaiti?

— Skaitu.

— Teic!

Petja ievilka pilnu krūti un sukāja vaļā bez pieturzīmēm, cerēdams izšaut visu lūgšanu vienā elpas vilcienā:

— Es ticu vienīgam dievam, visuvaldītājam, debess un zemes radītājam, visam redzamam un neredzamam un vienīgam kungam Jēzum Kristum, dēlam …

Te elpa beidzās, un Petja apstājās.

Steidzīgi, lai garīdznieks nedomātu, ka viņš aizmirsis, puisēns ar guldzieniem ievilka jaunu kampienu gaisa, bet svētais tēvs izbijies māja ar roku.

— Pietiks, pietiks. ,Ej tālāk.

Un puisēns nonāca matematiķa rīcībā.

— Līdz cik proti skaitīt?

— Cik tikai vēlaties, — ticības mācības panākumu iedrosmināts, sacīja Pctja.

— Lieliski. Skaiti līdz miljonam.

Petjam likās, ka viņš iekrīt āliņģī; viņš pat pilnīgi pret savu gribu izgrūda tādu skaņu, it kā būtu aizrijies. Izmisis palūkojās apkārt pēc palīga. Bet visi bija aizņemti, un matematiķis lūkojās kaut kur sānis. Tā izliektajos aceņu stiklos skaidri atspoguļojās divi lielie klases logi ar ģimnāzijās dārza zaļumu, zilgajiem Panteleimona baznīcas kupoliem un pat ar Aleksandra iecirkņa sargtorni, kurā karājās divas melnas lodes, norādīdamas, ka otrajā pilsētas daļā ugunsgrēks.

Skaitīt līdz miljonam … Pagalam, Petja!

— Viens, divi, trīs, četri, pieci, seši, septiņi… — cītīgi iesāka puisēns, slepus noliekdams pirkstus un izklaidīgi, mazliet skumīgi smaidīdams, — astoņi, deviņi, desmit, vienpadsmit…

Matematiķis vienaldzīgi raudzījās logā. Kad nomāktais zēns izteica «septiņdesmit deviņi», skolotājs pārtrauca:

— Diezgan. Reizes rēķinu zini?

— Vienreiz viens — viens, vienreiz divi — divi, vienreiz trīs — trīs, — skaidri un skāņi iesāka Petja, baidīdamies, kaut tikai to nepārtrauktu, taču skolotājs pamāja ar galvu. '

— Gana.

— Es protu arī saskaitīšanu, atskaitīšanu, reizināšanu un dalīšanu!

— Gana. Staigā tālāk!

Kas tā par lietu, pat muti paplest neļauj? Kāda pārestība!

Petja piegāja pie nākamā skolotāja, kam cauri plānajai bārdai mirdzēja ordenis.

— Lasi no šās vietas!

Petja ar cienibu paņēma grāmatu marmora krāsas iesējumā un paskatījās uz resno, dzelteno pirkstu virs treknā uzraksta «Lauva un sunītis».

— Lauva un sunītis, — samērā braši iesāka Petja, kaut arī uztraukumā drusku stostīdamies. — Lauva un sunītis. Kādā zvērnīcā bija lauva. Viņš bija ļoti asinskārīgs. Sargi no viņa baidījās. Lauva aprija ļoti daudz gaļas. Zvērnīcas īpašnieks nezināja, ko darīt…

— Pietiks.

Petja gandrīz apraudājās. Vēl nemaz nav ticis līdz «sunītim», bet šim jau — «pietiks» …

— Vai tu kādu dzejolīti no galvas zini?

Šo brīdi Petja gaidīja ar slēptu satraukumu. Te nu viņš beidzot sevi parādīs visā spožumā!

— Zinu «Buru», Ļermontova dzejoli.

— Nu, noskaiti!

— Vai ar izteiksmi skaitīt?

— Skaiti ar izteiksmi!

— Tūliņ.

Petja strauji izlika kāju, jo tas bija nepieciešams nosacījums izteiksmīgai skaitīšanai, un lepni atmeta galvu.

— «Bura», Ļermontova dzejolis, — iesāka viņš mazliet gaudulīgi.

Māj selgā bura vientulīga,

Visapkārt jūra zilgi zied …

Ko meklēt trauc tā malā svešā?

Ko pametusi dzimtenē?

Kā izbrīnā vai jautājumā, aši ar rokām pamājis viņš turpināja bērt, lai tikai varētu iespējami vairāk izteikt, kamēr vēl nav apturēts:

Ver augsti vi|ņi vēsas skavas,

Un, liecot mastus, vēji kauc…

Ai, nemeklē tā laimes, slavas '

Un ne no laimes projām trauc!

Steidzīgā kustība viņš parādīja ar rokām «ai», bet skolotājs jau sāka māt.

— Pietiks.

— Es tūliņ beigšu, vēl mazu drusciņu, — ievaidējās zēns.

SķeJ laiva dzidru viļņu vagu…

— Pietiks, pietiks. Ej mājās!

— Un vairāk nekā nevajag? Es vēl protu Puškina dzejoli «Kā tagad pulcējas».

— Nekā vairāk nevajag. Vari teikt vecākiem, ka esi uzņemts. Un tas ir viss.

Petja bija apstulbis. Minūtes divas viņš stāvēja klases vidū, nesaprazdams, ko tagad darīt.

Likās pilnīgi neticami, ka šis briesmīgais un mīklainais brīdis, uz ko tas bija gatavojies visu vasaru, jau garām.

Beidzot puisēns neveikli pievilka kāju, klupa un metās ārā no klases. Bet pēc mirkļa kā apdullis ieskrēja atpakaļ klasē un, uztraukumā stostīdamies, jautāja:

— Vai ģimnāzistā cepuri jau var pirkt?

— Var, var. Staigā vesels.

Petja iedrāzās pieņemamā istabā, kur zeltītā krēslā zem Lomonosova ģipša bistes sēdēja krustmāte. Viņai galvā bija vasarīga cepure ar šķidrautu un rokās gari cimdi.

P/‘tja kliedza tik skaļi, ka to droši vien dzirdēja pat važoņi uz ielas.

— Krustmāmiņ! Ejam ātrāk! Viņi teica, ka vajagot tūliņ pirkt ģimnāzistā cepuri!

XXIX ALEKSANDRA IECIRKNIS

Ai, kas tas bija par prieku — pirkt cepuri!

Vispirms cepuri iigi pielaikoja, tad kaulējās, tad izmeklēja nozīmi, šo skaisto sudraba lietiņu. To veidoja divi krustoti zari ar «O. 5. Ģ.» vidū — Odesas piektās ģimnāzijās ģerbonis.

Nozīmi izvēlējās vislielāko un vislētāko, par piecpadsmit kapeikām.

Pārdevējs izdūra ar īlenu zilās cepures ielokā divus caurumus un iestiprināja tajos nozīmi, atliekdams iekšpusē skārda kājiņas.

Mājās cepure ar nozīmi izraisīja vispārēju sajūsmu. Visi centās to aptaustīt, bet Petja neļāva. Skatīties — lūdzu, cik patīk, bet ar rokām neaiztikt!

Tēvs, Dūņa, Pavļiks — cits par citu jautāja: «Cik maksā?» it kā tas būtu galvenais.

Petja visiem dedzīgi atbildēja:

— Rubli četrdesmit piecas kapeikas cepure un piecpadsmit nozīme, bet tas ir sīkums! Lūk, ja jūs būtu redzējuši, kā es eksāmenu izturēju, tad gan jūs zinātu!

Pavļiks, lūkodamies uz cepuri, skaudīgi bolīja ačeles un šņāca, ik mirkli gatavs sākt brēkt.

Vēlāk Petja noskrēja lejā veikaliņā parādīt cepuri Ņus-jam Koganam, bet Ņusja Kogans vēl ciemojās jomā. Tīrā nelaime!

Toties ļoti ieinteresējās par jauno cepuri Ņusjas tēvs, vecais tirgotājs Kogans, saukts «Borka-burka — žurku Murka».

Uzlicis acenes, viņš ilgi pētīja cepuri no visām pusēm, klakšķināja ar mēli «c-c-c» un beidzot jautāja:

— Cik maksā?

Apskrējis namā visus paziņas, Petja devās uz laukumu un parādīja cepuri zaldātiem. Arī zaldāti vaicāja: «Cik tā

maksā?» Vairāk nebija neviena, kam rādīt. Bet vēl ne puse dienas nebija pagājusi.

Petja bija izmisumā.

Pēkšņi viņš ieraudzīja Gavriku nākam gar dzemdētāju patversmes sētu. Petja metās pretim draugam, skaļi salikdams un cepuri vicinādams.

Bet manu dieniņ! Kas tad noticis ar Gavriku? Ap viņa mazajām acīm bija tumši loki, un blāvi un nikni tās spīdēja viņa kalsnajā un nemazgātajā sejā. Krekls bija saplēsts. Viena auss, sārti mēļa un uztūkusi, tūdaļ dūrās acīs ar savu baigo savādību.

«Ek, cik veikli es izturēju eksāmenu!» Petja gribēja saukt, bet šie vārdi viņam iespriedās kaklā.

Viņš čukstēja:

— Ai! Ar ko tu esi plēsies? Kas tevi piekāva?

Gavriks drūmi pasmīnēja un nodūra acis.

— Parādi nu, — atbildes vietā viņš sniedza roku pēc cepures. — Cik maksā?

Lai gan dot cepuri citam rokās bija sāpīgi, Petja tomēr, kaut gan ar mokām sirdī, atļāva Gavrikam novērtēt jauno pirkumu.

— Tikai nesābojā!

— Nebaidies.

Zēni apsēdās zem krūma pie mēslaines un ņēmās vispusīgi pētīt cepuri.

Gavriks tūdaļ atklāja tajā milzumu noslēpumu un iespēju, kas Petjas acīm bija paslīdējušas garām nepamanītas.

Pirmkārt, atklājās, ka tievā tērauda stīpa, kas izspīlēja virsu, ir izņemama. Tā bija aplīmēta ar rūsas klātu papīru un, no cepures izņemta, ieguva savu patstāvīgu vērtību. To viegli varēja salauzt daudzos smalkos gabaliņos, kas bija noderīgi kaut vai likšanai uz sliedēm zem vasarnieku vilciena, — interesanti, kas ar to notiks!

Otrkārt, bija melna satina odere ar iespiestu zelta uzrakstu: «Br. Guraļņiki». Ja to mazliet atplēsa, aiz tās varēja noglabāt dažu labu šikāku lietiņu, — neviens neatradis!

Treškārt, ādas nagu, kas virspusē bija ar melnu laku klāts, viegli varēja vel vairāk nospodrināt, ja ieberzeja ar kada koka pakšu sulu. So koku puikas sauca par «lakas koku».

Un, ja runā par nozīmi, tad to tūdaļ vajag mazliet izliekt pec visjaunākās modes un pat zariem galus apgriezt maķenīt īsākus.

Zeni tūdaļ dedzīgi ķeras pie lietas un nostrādāja tik ilgi, līdz bija izsmelti visi prieki, kādus vien cepure spēja sniegt.

Tas Gavriku mazliet izklaidēja.

Bet, kad cepure bija galīgi zaudējusi cilvēcisku izskatu un apnikusi, Gavriks atkal sadrūma.

— Klausies, Petjka, atstiep man gabalu maizes un pāris graudu cukura, — viņš piepeši mākslotā nevērībā teica. — Aiznesīšu vecamtēvam.

— Uz kurieni?

— Uz iecirkni.

Petja uzlukoja draugu platām actm un nekā nesaprata.

Gavriks drūmi pasmīnēja un nospļāvās turpat pie kājām.

— Nu, ko tu blenz? Nesaproti, vai? Kā zīdainis! Mūsu vecotēvu vakar saņēma ciet un aizveda uz iecirkni. Jānes kaut kas ēdams.

Petja joprojām nevarēja saprast.

Viņš bija dzirdējis, ka iecirknī ietupina dzērājus, kaušļus, zagļus, klaidoņus. Bet — Gavrika vectētiņu? Tas bija pāri viņa saprašanai.

Petja labi pazina sirmgalvi: zēns bija bieži ciemojies krastā pie Gavrika.

Cik gan reižu vecaistēvs kopā ar Gavriku viņu nebija ņēmis līdzi selgā uz jūras grunduļu zveju! Cik reižu viņš nebija cienājis Petju ar savu Ipato, smaržīgo un dūmoto tēju, arvien atvainodamies, ka «nav vienīgi cukura»! Cik reižu viņš nebija piestiprinājis Petjas makšķerei svariņu un mācījis, kādiem mezgliem sienamas makšķeru auklas!…

Un kādas jocīgas ukraiņu parunas viņam bija krājumā katram dzīves gadījumam, kāds milzums jauku nostāstu no turku kara laikiem, cik daudz zaldātu anekdotu viņš zināja!

Gadās, sēž pats kā turks uz krusteniski saliktām kājām, ar ipašu koka adatu lāpa tiklu un stāsta, un tik stāsta. Vēders jatur aiz smiekliem. Par to, kā zaldāts no cirvja zupu vārījis, kā lielgabalnieks paradizē nonācis, kā gaitnieks itin veikli piedzērušu oficieri «apvedis ap stūri»…

Nekur Petja nebija redzējis tik laipna un viesmīlīga saimnieka. Pats labprāt stāsta, bet arī citos klausās ar paliku un prieku. Sāk, teiksim, Petja kaut ko stāstīt, aizraujas, plātās ar rokām, melo tik traki, ka vai ausis svilst, bet vectētiņš nekā, sēž nopietni un nopietni māj ar galvu, piekrizdams:

— Nu, ko jūs neteiksiet! Pat ļoti var gadīties!

Un tādu cilvēku iebāzt iecirknī! Neiespējami!

— Par ko tad, par ko?

— Nu tā, par to pašu!

Gavriks solidi nopūtās kā pieaudzis, brīdi klusēja, tad pēkšņi, piespiedies draugam ar plecu, noslēpumaini čukstēja:

— Klausies …

Un izstāstīja Petjam, kas noticis naktī.

Protams, viņš nestāstīja visu. Ne vārda viņš neminēja par matrozi un Terentiju. No viņa stāsta izrietēja, ka naktī viņu būdā iebēguši trīs vīri, slēpdamies no gorodovojiem. Pārējais sīki saskanēja ar patiesībā notikušo.

— Tad šitas pats pūķis kā-ā sāka man ausi plēst!…

— Es viņam būtu tā sadevis, tā sadevis!… — uzbudināts iesaucās Petja, zibsnīdams ar acīm. — Tad viņš man būtu gan redzējis!

— Aizvāzies, — drūmi teica Gavriks un uzmauca vienā rāvienā Petjam cepuri pār acīm tā, ka nojuka ausis.

To izdarījis, Gavriks turpināja savu stāstu. Petja klausījās viņā ar šausmām.

— Kas tad tie tādi bija? — viņš jautāja, kad Gavriks bija beidzis. — Laupītāji?

— Kādēļ tad? Es taču tev saku, kas: vienkārši ļaudis, no komitejas.

Petja nesaprata.

— Kādi?

— Nu, lai ar tevi runātu, tad vispirms klaips maizes jānoēd. Es taču tev saku — no komitejas. Tātad no komitejas.

Gavriks pieliecās Petjam gluži klāt un, izgarodams sīpolu smaku, iečukstēja taisni mutē:

— Tie, kas streikus taisa. No partijas. Saproti?

— Bet kādēļ tad vectētiņu sita un aizveda uz iecirkni?

Gavriks nicinot pasmīnēja.

— Es viņam — simts, bet viņš man — divi simti. Tādēļ, ka viņš tos slēpa. Galviņa! Domā, mani nebūtu paņēmuši? Bet viņiem nav tiesību, es vēl esmu mazs. Zini, cik ilgi tos iesēdina, kas slēpj? Oho! Tikai, paklausies…

Gavriks vēl vairāk klusināja balsi un, apkārt skatīdamies, tikko dzirdami čukstēja:

— Tikai, klausies, viņam jau nu ilgāk par nedēļu neiznāks sēdēt. Tie drīz ies pa Odesu iecirkņus dauzīt. Pūķus visus līdz pēdējam sametīs Melnajā jūrā. Lai es laimes neredzētu! Dieva vārds!

Gavriks atkal nospļāvās sev pie kājām un jau gluži citā, lietišķā tonī teica:

— Nu, atstiepsi?

Petja aizdrāzās mājup un pēc divām minūtēm bija atpakaļ ar sešiem graudiem cukura kabatā un pusklaipa maizes padusē zem matrožblūzes.

— Pietiks, — Gavriks sacīja, saskaitījis cukura grau-

dus un pasvārstījis uz delnas maizes klaipu. — Vai nāksi līdz uz iecirkni?

Lai gan iecirknis nebija tālu, bet iet turp, protams, bija stingri aizliegts. Bet Petjam taisni kā par spīti pēkšņi tik ļoti sagribējās turp nokļūt, ka vai gals.

Zēnā atkal sākās nikna cīņa ar sirdsapziņu. Tā turpinājās visu ceļu līdz pašam iecirknim.^/

Kad sirdsapziņa beidzot bija uzvarējusi, tad jau bija par vēlu: zēni jau atradās iecirkni.

Gavrika klātbūtnē visas lietas un jēdzieni zaudēja savu parasto veidu un pie tam atklājās daudz tādu īpašību, kas agrāk Petjam bijušas apslēptas. Tuvējās Dzirnavas no skumjās atraitņu un bāriņu valstības pārvērtās par vienkāršu strādnieku priekšpilsētu ar dārziņiem, kur auga mēļie gaiļpieši. Gorodovojs pārvērtās par pūķi. Cepurē atradās tērauda stīpa.

Un, lūk, tagad — iecirknis.

Kāds tas bija līdz šim Pctjas iztēlē? Pamatīga «kroņa» ēka Rišeljē un Jaunās Zivju ielas stūri, iepretim Pantelei-mona sētai. Cik reižu Petja nav braucis tam garām zirgu dzelzceļa vagonā!…

Galvenais šai ēkā bija augsts, četrstūrains tornis ar ugunsdzēsēju augšā, kas no lejas izskatījās maziņš. Dienu un nakti cilvēks, ģērbies aitādas kažokā, staigāja balko-niņā ap mastu ar šķērskoku un vēroja no augšas pilsētu. Sis masts Petjam arvien atgādināja svarus vai trapezu. Tur arvien karājās dažas melnas un baigas lodes, ar savu skaitu norādot, kādā pilsētas daļā izcēlies ugunsgrēks. Bet pilsēta bija tik liela, ka arvien kaut kur dega.

Torņa pakājē atradās Odesas ugunsdzēsēju komandas depo. Tur bija milzīga rinda dzelzs vārtu.

Dažreiz no turienes ar spalgām, ausi plosošām tauru skaņām cits aiz cila brāzās ārā satrakotu, ābolainu zirgu četrjūgi, sniegbaltām krēpēm un astēm plīvojot.

Sarkanie ugunsdzēsēju rati reizē baigi un tomēr it kā rotaļu rati aizdrāzās pa ielas bruģi, nemitīgi zvanīdami un v

atstādami aiz sevis gaisā oranžas liesmu mēles, kas atrāvās no lāpām. Uguns atspīdums mirgoja uz vara ķiverēm. Posta rēgs cēlās pār bezrūpīgo pilsētu.

Izņemot visu to, iecirknis ar neko ievērojamu Petjas acīs neizcēlās.

Bet, līdzko tam tuvojās Gavriks, — iecirknis tūdaļ it kā uz burvju zižļa mājienu pārvērtās par šauru šķērsielu, uz kuru lūkojās aresta nama restotie logi.

Izrādījās, ka iecirknis ir vienkārši cietums.

— Pagaidi tc, — Gavriks teica.

Viņš pārskrēja pār mitro bruģi un garām gorodovojam nemanot ieslīdēja iecirkņa vārtos. Redzams, arī te Gavriks bija savs cilvēks.

Pctja palika viens nelielajā ļaužu pūlī pretim iecirknim. Tie bija radinieki. Viņi pāri ielai sarunājās ar arestētajiem.

Petja nekādi nebūtu iedomājies, ka iecirknī var «Sēdēt» tik daudz cilvēku. Viņu bija ne mazāk par simtu.

Tomēr viņi gan nemaz nesēdēja. Citi stāvēja uz palodzēm, pieturēdamies pie logu restēm, citi raudzījās tiem gar sānu, ar rokām mādami, citi ipalēkdamies centās saskatīt ielu pāri viņu pleciem un galvām.

Petjam par brīnumu te nebija ne zagļu, ne piedzērušu, ne klaidoņu. Taisni otrādi: parasti, vienkārši, gluži pie-■ klājīgi ļaudis, kādus ik dienas varēja sastapt pie stacijas, uz Lanžerona, Aleksandra parkā, zirgu dzelzceļa vagonā … Bija pat daži studenti. Viens it sevišķi saistīja uzmanību ar savu melno kaukaziešu burku virs baltā svārka ar zeltītām pogām. Pielicis plaukstas pie zilganajiem, novājējušajiem vaigiem, viņš kādam pūlī dārdošā, zemā balsī kliedza:

— Paziņojiet, lūdzu, saviešiem, ka pagājušā nakti biedrus Lordkipanidzi, Krasikovu un Burevoju aizveda no kameras ar visām mantām. Atkārtoju: Lordkipanidzi, Krasikovu un Burevoju! Pagājušo nakti! Organizējiet sabiedrības protestu! Sveiciens biedriem!

Cilvēks, ģērbies svārkos un kreklā ar vaļējām krūtīm, kurš kaut kā atgādināja Terentiju, kādā citā logā kliedza:

— Serjoža lai aiziet uz kantori un izņem manu algu!

Skanēja balsis, cita citu pārmākdamas:

— Neuzticieties Afanasjevam! Dzirdiet! Afanasjevam neuzticieties!

— Koļka sēž Bulvara iecirknī!

— … Pāvelam Ivaničam lādītē, aiz skapja!

— Visvēlākais — trešdien!

Arī radinieki kliedza, celdami virs galvas saiņus un bērnus. Kāda sieviete turēja rokās meiteni ar gluži tādiem pašiem auskariem kā Motjai.

Viņa kliedza:

— Par mums nerūpējies! Cilvēki mūs nepametīs! Mums ir ko ēst. Palūk, kāda mūsu Veročka dūšīga!

Šad un tad pūlim tuvojas gorodovojs, ar abām rokam pieturēdams zobena maksti.

— Kungi, jūs pa godam lūdz neapstāties pret logiem un neuzsākt sarunas ar apcietinātiem.

Bet no logiem tūdaļ atskanēja spalgi svilpieni, neiedomājamas lamas, kliedzienu vētra. Uz gorodovoju lidoja arbuzu mizas, kukuruzas serdes, gurķi.

— Pūķis!

— Faraons!

— Ej sit japaņus!

Un gorodovojs ar zobenu padusē nesteigdamies atgriezās pie vārtiem, izlikdamies tā, it kā nekas sevišķs nebūtu noticis.

Nē, patiešām pasaulē viss bija stipri tālu no tā jaukuma un miera, kāds pirmajā acu uzmetienā tēlojās!

Gavriks atgriezās drūms un nikns.

— Nu ko, vai redzēji vectētiņu?

Gavriks neatbildēja ne vārda. Zēni devās atpakaļ. Pie stacijas Gavriks apstājās.

— Viņi to katru dienu piekauj, — viņš dobji sacīja, noberzdams ar saplēsto piedurkni vaigus. — Gan jau redzēsimies.

Un Gavriks gāja projām.

— Uz kurieni?

— Uz Tuvējām Dzirnavām.

Pelja čāpoja pāri Kuļikovas laukumam mājup. Vējš dzina skumīgus pelēku putekļu mākoņus.

Zēnam bija tik smagi ap sirdi, ka pat saspiestā kara šautenes patronas čaula, ko viņš atrada pa ceļam, to nemaz neiepriecināja.

XXX SAGATAVOŠANAS KLASĒ

Pienāca rudens.

Petja jau apmeklēja ģimnāziju. Lielais, iedegušais garkājis zēns, uzģērbis formas tērpu, pārvērtās mazā, uz nulli apcirptā, lielausainā pirmskolēnā, ģimnāzistu valodā izsakoties, — «mērkaķelī».

Landesmaņa gatavu apģērbu veikalā par trīsdesmit sešiem rubļiem pirktās garās vadmalas bikses un formas žakete bija ļoti neērta un neglīta. Raupjā apkakle berza matrožu blūzītes ērtajam izgriezumam pieradušo kaklu.

Pat josta, īstā ģimnāzistā josta ar lielo melchiora sprādzi, par ko ne mazāk kā par formas cepuri bija sapņojis Petja, neattaisnoja cerības. Tā vienmēr kāpa padusēs, sprādze sagriezās uz sāniem, vaļējais jostas gals karājās kā mēle.

Zēns bija cerējis, ka josta tam dos vīrišķīgāku izskatu, bet tā izrādījās vienīgi pazemojošo rūpju cēlonis, kam parasti sekoja nebeidzamas pieaugušo zobgalības.

Toties burtnīcu, grāmatu un rakstāmlietu pirkšana Petjam sagādāja daudz negaidīta prieka.

Cik daudz savādāks izrādījās nopietnais, klusais grāmatu veikals, salīdzinot ar zēnam jau zināmajiem Rišeljē ielas un Pasažas aplami vieglprātīgā rakstura veikaliem! Pat par aptieku tas bija nopietnāks, vismaz daudz inteliģentāks.

Kaut vai šaurā, nepretenciozā izkārtne — «Izglītība». Tā vien jau iedvesa visdziļākās cienības jūtas.

Bija tumšs rudens vakars, kad Petja ar tēvu devās uz «Izglītību».

Tā bija īsta grāmatu sapņu valstība, zaļganā, it kā akadēmiskā gāzes radziņu apgaismojumā. Tur bija zīmējums, kurā bija krāsaini attēloti četru rasu: sarkanās, dzeltenās, melnās un baltās rases pārstāvji.

Pirmās trīs galvas visā pilnībā attaisnoja savas rases nosaukumu. Indiānis tiešām bija pilnīgi sarkans. Ķīnietis — dzeltens kā citrons. Nēģeris — melnāks par darvu. Vienīgi pret baltās — valdītājas rases pārstāvi bijuši pieļāvīgāki: tas nebija vis balts, bet maigi sārts, ar skaistu, rudu bārdu. Petja kā apburts pētīja gaišzilos globus ar vara meridiāniem, melnās zvaigžņu kartes, drausmīgās, reizē apbrīnojami spilgtās anatomijas tabulas.

Visas pasaules gudrības, koncentrētas šai veikalā, šķita iespiežamies katrā pircēja porā. Vismaz Petja, atgriežoties ar zirgu tramvaju mājās, jutās jau sevišķi izglītots. Starp citu, veikalā viņi bija sabijuši minūtes desmit un nopirkuši pavisam tikai piecas grāmatiņas, no kurām pati biezākā maksāja četrdesmit divas kapeikas.

Tad nopirka īstu teļādas grāmatu somu ar vilnu uz ārpusi un mazu ķurzīti azaida maizītēm.

Pēc tam izmeklēja visskaistāko penali ar novelkamu bildīti uz izbīdāmā lakotā vāciņa. Stingrais vāciņš čīkstēja kā izrakstītās koka cibiņas. Visus penaļa nodalījumus Petja ar sevišķu gaumi un centību piepildīja ar attiecīgām lietiņām, rūpēdamies, lai neviens nodalījums nepaliktu tukšs.

Tur novietojās dažādas rakstāmspalvas: zilā ar trim caurumiņiem, «Kosodo», «Rondo», «Nr. 86 », «puškins» ar ievērojamā dzejnieka sprogaino galvu un daudz citu.

Tad — dzēšamā gumija ar ziloni, sūklis, tušējamais, divi zīmuļi — viens rakstīšanai, otrs zīmēšanai, spalvu nazītis ar perlamutra spalu, dārgs spalvaskāts par divdesmit kapeikām, daudzkrāsainas sloksnītes, spraudītes, kniepadatas, bildītes.

Un visi šie sīkie, gleznie mācību rīki bija pilnīgi jauni, spoži, skurbi smaržojoši!

Visu vakaru Petja cītīgi ņēmās, aplikdams mācību grāmatas un burtnīcas ar īpašu zilu papīru, ko nostiprināja ar līmējamām sloksnītēm.

Uz dzēšpapīru stūriem viņš uzlīmēja kruzuļainas bildītes. Lakoti eņģeļi un buķetes stingri nostiprināja zīda lentītes.

Visām burtnīcām bija glīti uzraksti:

O.5. Ģ. sagatavošanas klases audzēkņaPjotra Bačejaburtnīca

Petja ar mokām sagaidīja rītu. Ārā vēl bija gandrīz tumšs, un istabā dega rīta lampa, kad puisēns, no galvas līdz kājām kā karam uzposts, steidzās uz ģimnāziju.

Tagad lai nedomā vairs kāda zinība Petjam pretim stāties! Trīs nedēļas zēns ar sevišķu pacietību tiklab ģimnāzijā, kā mājās pūlējās ap sava zinātniskā inventārā uzlabošanu. Sad un tad viņš pārlīmēja bildītes, ar jaunu papīru aplika grāmatas, mainīja penalī spalvas, cenšoties ietvert iespējami lielāku pilnību un skaistumu.

Un, kad krustmāte dažkārt sacīja:

— Labāk tu būtu uzdevumus mācījies, — Petja izmisis īdēja:

— Ak krustmāmiņ, ko nu jūs te runājat visādas muļķības! Kā lai es mācos, ka man vēl nekas nav kārtībā?

Vārdu sakot, viss gāja lieliski.

Mācību priekus apēnoja vienīgi tas, ka Petja vēl ne reizes nebija izsaukts un viņa uzdevumu burtnīcā nebija nevienas atzīmes. Klasē gandrīz visiem zēniem bija atzīmes, bet Pctjam nebija.

Smagu sirdi viņš katru sestdienu pārnesa savu grezno, ar sārtu papīru aplikto, zelta un sudraba zvaigznēm, ordeņiem un daudzkrāsainām puķītēm izrotāto uzdevumu burtnīcu.

Te kādā sestdienā Petja, aizmirsis pat mēteli noģērbt, laimē starodams, uztraucies un sasarcis iedrāzās ēdamistabā. Viņš vicināja košo uzdevumu burtnīcu un pilnā kaklā kliedza:

— Krustmāmiņ! Pavka! Dūņa! Nāciet šurp, ātrāk! Apskatiet, man ielika atzīmes! Ai, cik žēl, ka tētis vēl skolā!

Un, burtnīcu svinīgi uz galda uzmetis, puisēns lepnā kautrībā nogāja pie malas, it kā nevēlēdamies traucēt atzīmju aplūkošanu.

— Ā, nu, nu! — krustmāte iesaucās, ar šuvekli rokā iesteigdamās ēdamistabā. — Parādi man savas atzīmes!

Viņa paņēma no galda burtnīcu un pārlaida tai acis.

— Ticības mācība — divi, krievu valoda — divi, aritmētika — divi, uzmanība — trīs un uzcītība — trīs, — izbrīnījusies un pārmetumā galvu šūpodama, lasīja krustmāte. — Nesaprotu, par ko tu īsti priecājies? Divnieki vien!

Petja saīdzis piespēra kāju.

— Tā jau es domāju! — sarūgtinājumā gandrīz raudādams, viņš kliedza. — Kā jūs, krustmāmiņ, nesaprotat? Galvenais taču atzīmes! Saprotiet: at-zī-mes! Un jūs negribat to saprast!… Tā jau vienmēr!

Un Petja, pikti paķēris ievērojamo burtnīcu, steidzās savas atzīmes parādīt zēniem sētā.

Ar to beidzās pirmais dīkdienīgais Petjas mācību periods. Sekoja sūra darba dienas, garlaicīgs «kalšanas» laiks.

Gavriks nerādījās, un Pelja, iegrimis ģimnāzijās darbā, lo bija gandrīz jau aizmirsis.

Līdz zināmam laikam arī Gavriks Petju bija aizmirsis. Tagad viņš dzīvoja Tuvējās Dzirnavās pie Te-rentija.

Vecotēvu vēl arvien nelaida ārā. Te viņš sēdēja Aleksandra iecirknī, te ochrankā, uz kurieni to bieži vien veda naktīs ar važoni. Taču laikam vecais gan prata saturēt mēli, jo Terentiju vēl līdz šim netraucēja.

Kur pazuda matrozis, Gavriks skaidri nezināja. Un iztaujāt Terentiju viņš atzina par nevajadzīgu. Starp citu, dažas pazīmes atļāva secināt, ka matrozis ir drošībā un atrodas kaut kur tuvumā.

Vai tad mazums Tuvējās Dzirnavās visādu kaktu un caurumu, kur cilvēks varēja izčibēt, nozust, iznīkt? Un vai mazums bija tadu ļaužu, kas uz kadu laiku nozuda Tuvējo Dzirnavurajonā?

Bāzt degunu svešās lietās nebija Gavrika dabā. Viņam arī savu darīšanu bija diezgan.

Terentijam ar ģimeni klājās smagi. Dzelzceļnieki streikoja gandrīz visu laiku. Terentijs šā tā kūlās ar sīkiem atslēdznieka darbiem, ko pastrādāja mājās. Taču, pirmkārt, darba bija maz, un, otrkārt, daudz laika prasīja tās neatvairāmās darīšanas, par kurām ģimenē bija parasts runāt vienīgi aplinkus.

Terentijs, likās, nepiederēja pats sev. Gadījās, atnāk viņam naktī pakaļ, un viņš, neteicis ne vārda, apģērbjas un aiziet, dažreiz pat veselām dienām neatgriežas.

Mājās vienmēr sēdēja kādi atbraucēji, kam nācās gatavot ēst, vārīt trumulī tēju. Priekšnams diendienā bija pie-vazāts ar rudens dubļiem, istaba — machorkas dūmu pilna.

Zēns bija par kautrīgu, lai apgrūtinātu precēto brāli.

Vajadzēja pašam sevi uzturēt. Nebija vairs mazais! Vecamtevam uz iecirkni ari vajadzēja aiznest šo to! Protams, par zveju bez vecātēva nebija ko domāt. Laiks ari turējās nelāgs — ik pārdienās vētra.

Gavriks aizgāja uz jurmalu, novietoja laivu pie kaimiņiem un būdu aizslēdza.

Tagad viņš augām dienām, apāvies Terentija vecajās tupelēs, klaiņāja pa pilsētu, meklēdams sev iztiku. Visizdevīgāk butu, protams, lūgt dāvanas. Bet drizāk gan Gavriks butu ar mieru nosprāgt nekā izstiept roku garāmgājējiem. Jau iedomājoties to, viņa zvejnieka asinis sāka kūsāt.

Nē! Viņš pieradis maizi ar darbu pelnīt. Par divām kapeikām viņš nesa virtuvenēm groziņus no tirgus lidz pat mājām. Viņš palīdzēja iekrāvējiem Odesas preču stacijā. Važoņiem, kas pēc likuma draudiem nedrīkstēja atiet no zirgiem, viņš nesa no veikala degvīnu.

Ja nu darbs tomēr negadījās un ēst gribējās, viņš devās uz kapsētas baznīcu un gaidīja izvadāmos, lai dabūtu cepurē sauju koļevas — bēriniekiem izdalāmā ēdiena, kas bija vienkārši ar pūdercukuru pārkaisīta un ar krāsainas marmelades gabaliņiem garnēta risu biezputra.

Izdalīt pavadītājiem koļevu bija odesiešu veca paraža. Šo paradumu sevišķi plaši izmantoja kapsētas rajona ubagi. Daži no tiem nobaroja diezgan taukus ģīmjus. Un, tā kā ko|evu ēda ne tikai ubagi, bet arī visi pavadītāji, tad Gavriks šādas izdevības izmantošanu neuzskatīja sev par pazemojumu. Sevišķi tāpēc, ka marmelades gabaliņus varēja aiznest Terentija bērniem kā dāvanu, bez kādas Gav-rikam likās neērti ierasties pārnakšņot.

Dažkārt Terentijs tam lika aiznest kaut kur kādu sainīti, pie kam adresi vajadzēja iemācīties no galvas un nedrīkstēja to pierakstīt uz papīriņa. Gavrikam šie uzdevumi, kam nepārprotami bija kāds sakars ar Terentija darīšanām, ļoti iepatikās.

Vīstokli, visbiežāk tie bija papīri, Gavriks parasti iebāza dziļi azotē un no virspuses nolīdzināja, lai nerēgotos uz ārpusi. Viņš zināja: «ja kas gadās», jāsaka, ka vīstokli atradis.

Kad adresats sameklēts, vispirms noteikti jāuzrunā: «Labdien, krusttēv, jūs sveicina Sofja Ivanovna.» Cilvēks atbildēs: «Kā klājas Sofjai Ivanovnai?» Un tikai tad var atdot vīstokli, bet ne agrāk! Bieži vien saņēmējs iedeva desmitkapeiku gabalu «tramvajam».

Ai, c'ik tīkami drausmi un jautri bija šie gājieni ar šādu uzdevumu!

Tad vēl Gavriks naudu ieguva austiņu spēlē. Šī spēle tikko bija nākusi modē. Ar to aizrāvās ne tikai mazie, bet arī pieaugušie. Par austiņām saucās dažādu resoru formu tērpu pogas ar iedauzītu cilpiņu.

Visumā spēle bija šāda: spēlētāji sastādīja pogu kausiņus uz svītras un tad pēc kārtas sita tos ar speciālu pogu — sitēju, cenšoties apgriezt tos ar ērgli uz virspusi. Katru apgrieztu pogu atzina par vinnētu.

Austiņu spēle nebija nedz grūtļāka, nedz interesantāka par citām ielas spēlēm. Taču bija tajā savs sātanisks skaistums: austiņas maksāja naudu. Tās vienmēr varēja pirkt un pārdot. Kotēja tās pēc zināma ielas biržas kursa.

Gavriks austiņas spēlēja lieliski. Viņam bija stingrs, spēcīgs sitiens un ļoti vērīga acs. īsā laikā viņš ieguva čempiona slavu. Viņa maisiņš vienmēr bija nevainojamu, dārgu austiņu pilns. Kad viņam klājās sevišķi grūti, tas pārdeva daļu sava krājuma.

Un tomēr viņa maisiņš nekad neiztukšojās. Jau otrā dienā Gavriks iespēlēja vēl vairāk austiņu, nekā iepriekšējā bija pārdevis.

Tādējādi tas, kas citiem bija izklaidēšanās, zēnam kļuva kaut kas līdzīgs izdevīgai profesijai. Nekā nevarēja darīt. Kaut kā bija jākuļas.

XXXI KASTE UZ LAFETES

Notikumi tuvojās. Likās, tie tuvojās briesmīgi gausi. Patiesībā tie joņoja eksprešvilciena baigā ātrumā.

Gavrikam, Tuvējo Dzirnavu iedzīvotājam, šī pretimbraucošā vilciena gaidu sajūta bija labi pazīstama.

Pagaidām vilciens vēl ir kaut kur tālumā, tas vēl nav redzams un sadzirdams, bet stieptā signalzvana skaņa Odesas preču stacijā jau ziņo par tā tuvošanos. Ceļš brīvs. Semafors vaļā. Sliedes guļ spožas un stingas. /Visapkārt pilnīgs klusums. Bet visi jau zina, ka vilciens nāk un nekāds spēks nespēj to apturēt.

Lēnām nolaižas pārbrauktuves barjera. Zēni steigšus rāpjas uz stacijas sētas. Satrauktie putnu bari paceļas no kokiem un lidinās virs ūdenstorņa. Tie no augstuma droši vien jau redz vilcienu.

Iztālēm tikko sadzirdams pārmijnieka taures pūtiens. Un, lūk, gluži nemanot, klusumam piejaucas viegls troksnis. Tomēr ne. Tas vēl nav troksnis. Tā ir itin kā trokšņa nojausma, vissmalkākā sliežu vibrācijā, kad tās piesātinās ar nemanāmu skaņu. Un tomēr tās dreb, tā ir skaņa, tas ir troksnis.

Tagad troksnis jau skaidri sadzirdams: tie ir lēni tvaika elsojieni, katrs nākamais dzirdams skaidrāk par iepriekšējo.

Un tomēr vēl negribas ticēt, ka pēc mirkļa garām aizjoņos ātrvilciens. Bet, lūk, pēkšņi priekšā, gluži negaidot, parādās lokomotive, tvaika mākuļu apņemta. Liekas, tā nekustīgi stāv zaļo apstādījumu alejas galā. *

Jā, nav šaubu, tā apstājusies.

Bet kāpēc tad tā ar katru mirkli tik drausmīgi aug arvien lielāka? Taču nav vairs laika atbildēt uz šo jautājumu.

Šķiezdams uz abām pusēm tvaika mutuļus, garām aizbrāžas ātrvilciens, apš|ākdams ar galvu reibinošu riteņu, logu, kāpšļu, savienojumu un buferu virpuli…

Klejodams augām dienām pa pilsētu, Gavriks nevarēja nesamanīt nolikumu tuvošanos. Tie gan bija vēl kaut kur ceļā, — varbūt pusceļā starp Svēto Pēterburgu un Odesu, bet gaidu klusumam jau audās cauri ne tik daudz sadzirdama, cik nojaušama neatvairāmas kustības dunoņa.

Ielās, šūpodamies uz gluži jauniem kruķiem, staigāja ar bārdām apaugušie ievainotie melnām mančžuriešu papachām galvā un plecos uzmestos mēteļos ar Jura krustiem.

No Viduskrievijas atbraukušie amata meistari atveda ziņas par vispārēju streiku. Pūļos pie iecirkņiem runāja par varmācību. Pūlos pie universitātes un augstākajiem meiteņu kursiem runāja par brīvību. Pūļos pie Hena rūpnīcas runāja par bruņotu sacelšanos.

Kādu dienu septembra beigās ostā ienāca liels, balts tvaikonis ar Portarlurā kritušā ģeneraļa Kondralenko līķi.

Milzīgā sešdesmit pudu smagā kaste ar svina zārku gandrīz gadu bija ceļojusi pa svešām zemēm un jūrām, līdz beidzot nokļuvusi dzimtenē.

Seit, ostā, to novietoja uz lafetcs un aizveda pa platajām Odesas alejām uz staciju.

Gavriks redzēja drūmo, svinīgo gājienu, ko apspīdēja skopā septembra saule: garīdznieku bēru tērpus, jātniekus, gorodovojus baltos cimdos, sēru lentes pie ielu apgaismošanas laternu stabiem.

Lāpu nesēji ar melnām, sudraba apšuvēm rotātām trīsstūru cepurēm galvās garos kātos nesa stikla laternas ar svecēm, kuru bālā liesma dienas gaismā tikko bija saredzama.

Bez apstājas, bet briesmīgi lēni spēlēja kara orķestri, un to skaņas sajaucās ar baznīcas kora dziesmu skaņām.

Neciešami smalkās, gandrīz kaucošās, bet tajā pašā laikā arī apbrīnojami saskanīgās zēnu balsis plūda augšup, trīcinot vītušo akaciju jumu. Cauri mēļajiem vīraka dūmiem staroja vēlīnā rudens saule. Un lēni lēni pa Puškina ielu cauri karaspēka goda sardzei uz stacijas pusi virzījās lafete ar augstu novietoto milzīgo, melno kasti, kas bija apkrauta ar vainagiem un lentēm.

Kad gājiens nonāca līdz stacijas laukumam, uz dzelzs žoga pēkšņi parādījās students. Viņš savicināja virs izspūrušās galvas savu studenta cepuri ar galīgi izbalējušo zilo aploku un sauca:

— Biedri!

Šai milzīgajā un mēmajā ļaužu pūlī viņa balss šķita pavisam vāja, tikko sadzirdama. Bet vārds, kādu viņš izkliedza: «Biedri!» — bija tik neticams, neparasts un izaicinošs, ka to sadzirdēja visi, un visas galvas, cik vien to bija, pagriezās pret mazo stāvu, kas bija pacēlies virs laukuma masivā žoga.

— Biedri! Atcerieties Portarturu! Atcerieties Cusimu! Atcerieties devītā janvara asiņainās dienas! Cars un viņa dienderi ir noveduši Krieviju līdz sabrukumam un nabadzībai, viņi ir iegrūduši to nedzirdetā kaunā! Bet lielā krievu tauta dzīvo un dzīvos! Nost patvaldību!

Gorodovoji jau rāva nost studentu. Bet viņš bija ar kājām stingri ieķēries sētas režģos un, cepuri vicinādams, ātri un mežonīgi, visādā ziņā gribēdams pabeigt savu runu, kliedza:

— Nost patvaldību! Lai dzīvo brīvība! Lai dzīvo re…

Gavriks redzēja, kā viņu norāva un, turot aiz rokām,

aizveda.

Sēru zvanu skaņas dunēja pār pilsētu. Klakstēja jātnieku eskorta pakavi.

Ģeneraļa Kondratenko zārku novietoja Svētās Pēterburgas vilciena sēru vagonā. Pēdējo reizi nodārdēja orķestri.

— Godam sveikt!

Vilciens sāka kustēties.

Sēru vagons lēni aizslīdēja gar spožo durkļu rindu, aizvezdams melno kasti ar krustu uz vāka gar Odesas

preču staciju, gar klusējošu ļaužu pārpildītām priekšpilsētas ielām, gar klusējošām stacijām un pieturām — cauri visai Krievijai uz ziemeļiem, uz Pēterburgu. Līdzi šim sēru vilcienam pāri Krievijai slīdēja zaudētā kara ēna.

Petjarn šajās pāris dienās likās, ka viņu mājā ir mironis. Visi staigāja klusi. Runāja maz. Krustmātei uz tualetes galdiņa gulēja saņurcīta kabatas drāniņa. Tēvs tūdaļ pēc pusdienas klusēdams uzlika lampai zaļo abažuru un līdz vēlai naktij laboja burtnīcas, ik brīdi noņemdams degunkniebi un slaucīdams to svārku stērbelē.

Petja kļuva kluss1. Savā īpašajā «zīmēšanas burtnīcā» viņš uzdoto ložu un konu vietā zīmēja kauju pie Tirenčas un smailo kreiseri «Retvizanu», ap kuru šļāca augšup ja-paņu mīnu sprādzieni.

Tikai nenokausējamais Pavļiks allaž jūdza savu Krē-painīti apgāztā krēslā un, krāsotā skārda taurē nemitīgi taurēdams, vadāja pa gaiteni «Kondratenko bēres».

Kādu dienu apguldamies Petja izdzirda ēdamistabā tēva un krustmātes balsis.

— Neiespējami, neiespējami dzīvot, — krustmāte runāja caur degunu, it kā tai būtu iesnas. Bet zēns gluži labi zināja, ka viņa ir pilnīgi vesela.

Petja sāka ieklausīties.

— Patiesi nevar vairs elpot, — krustmāte turpināja ar asarām balsī. — Vai tiešām jūs, Vasilij Petrovič, to nejūtat? Man viņu vietā būtu kauns cilvēkiem acīs lūkoties, bet viņi — ak tu dievs! — izturas tā, it kā visam taisni tā vajadzētu būt. Es eju pa Franču bulvāri un pati savām acīm negribu ticēt. Vislepnākais pajūgs, sirmi, ābolaini rikšotāji, ekipāžā, uz bukas kareivis-braucējs baltos cimdos, troksnis, dārdoņa, spožums… Divas dāmas baltos lakatiņos ar sarkaniem krustiņiem, caunādām rotātos samta mēteļos, uz pirkstiem tādi briljanti, lornetes, krāsotas uzacis, acīs belladonnas spožums, bet iepretim divi eleganti adjutanti ar spožiem zobeniem, papirosiem baltajos zobos. Smiekli, jautrība . . . Un, kā jūs domājat, kas tie bija? Kaulbarsa kundze ar meitu un pielūdzējiem brauc uz «Arkādiju» — tādā laikā, kad Krievija vārda pilnā nozīmē noplūst asinīs un asarās! Nu, ko jūs teiksiet? Nē, jūs tikai padomājiet, — lūk, šādi briljanti! Bet atļaujiet jautāt, no kurienes tie? Sazaguši, salaupījuši, piegrābušies pilnas kabatas… Ak, kā es ienīstu visus šos, piedodiet aso izteicienu, salašņas! Trīs ceturtdaļas mūsu zemes mirst badā … Izmirst veseli apriņķi… Es vairs nevaru, es nespēju to paciest, saprotiet taču!

Petja dzirdēja kaislus šņukstus.

— Dieva dēļ, Tatjana Ivanovna) … Ko tad lai dara? Ko lai dara?

— Ak, kā es varu zināt, ko lai dara! Jāprotestē, jāprasa, jākliedz, jāiet uz ielas…

— Es jūs lūdzu … Es saprotu … Bet sakiet, — ko mēs varam?

— Ko mēs varam? — krustmāte pēkšņi iesaucās spalgā un skaidrā balsī. — Mēs visu varam, visu! Ja tikai gribēsim un nebaiļosimies. Mēs varam nelietim pateikt acīs, ka viņš ir nelietis, zaglim, ka viņš ir zaglis, zaķapastalam, ka viņš ir zaķapastala… Bet mēs sēžam mājās un klusējam! Ak dievs, ak dievs! Baigi pat iedomāties, cik tālu nonākusi nelaimīgā Krievija. Nejēgas ģenerāļi, nejēgas ministri, nejēga cars …

— Tatjana Ivanovna, dieva dēļ, bērni var sadzirdēt!

— Un ļoti jauki! Lai dzird! Lai zina, kādā zemē viņi dzīvo. Vēlāk paši mums paldies teiks. Lai zina, ka viņu cars ir muļķis un dzērājs un bez tam vēl ar bambusa nūju pa galvu sists. Izdzimtenis! Bet zemes labākie ļaudis, paši godīgākie, paši gudrākie un izglītotākie pūst cietumos un katorgās…

Tēvs uzmanīgi iegāja bērnu istabā palūkoties, vai zēni guļ. Petja aizvēra acis un sāka vienmērīgi un dziļi elpot, izlikdamies aizmidzis. Tēvs noliecās pār viņu, drebošām lūpām noskūpstīja vaigu un izgāja uz pirkstgaliem, cieši aizvērdams aiz sevis durvis.

Bet no ēdamistabas vēl ilgi skanēja balsis.

Petja negulēja. Pāri griestiem turp un atpakaļ slīdēja naksnīgas gaismas strēles. Klabēja pakavi. Klusi Irīcēja rūtis.

Un zēnam šķita, ka gar logiem visu laiku turp un atpakaļ braukā Kaulbarsa kundzes ekipāžā — kundzes, kas sazagusies no valsts kases daudz naudas un briljantu (valsts kase viņam tēlojās kā dzelzīm apkalta lāde uz riteņiem).

XXXII MIGLA

šai vakarā Petjam atklājās daudz tāda, par ko viņš agrāk pat iedomāties nevarēja.

Līdz šim visi jēdzieni bija tik neapstrīdami un vispārpazīstami, ka par tiem nemaz nebija jādomā. Tā, piemēram, Krievija .. . Bija pilnīgi skaidri un neapstrīdami zināms, ka Krievija — vislabākā, visstiprākā un visskaistākā zeme pasaulē. Kā gan citādi varētu izskaidrot, ka viņi dzīvo Krievijā?

Tad — tētis. Tētis — visgudrākais, vislaipnākais, visvīrišķīgākais un visizglītotākais cilvēks pasaulē.

Tad — cars. Par caru nav pat ko runāt. Cars ir cars. Visgudrākais, visvarenākais, visbagātākais. Kā gan citādi lai izskaidro, ka Krievija pieder tieši viņam un nevis kādam citam ķeizaram vai karalim, piemēram, franču?

Nu, un par dievu, protams, nemaz nav ko runāt, — viss saprotams.

Un pēkšņi — kas izrādījās! Izrādījās, ka Krievija nelaimīga, ka bez tēva ir vēl citi kādi vislabākie ļaudis un tie pūst katorgās, ka cars muļķis un žūpa un vēl dauzīts ar bambusa nūju pa galvu. Bez tam ministri — nejēgas, ģenerāļi — nejēgas, un, izrādās, nevis Krievija sakāvusi Japanu, par ko Petja līdz šim nemaz nebija šaubījies, bet taisni otrādi — Japana sakāvusi Krieviju.

Un vissvarīgākais, ka par to runāja tētis un krustmāte. Šo to gan arī Petja pats jau bija nojautis.

Iecirknī sēdēja pavisam pieklājīgi, nedzērāji ļaudis; pat tik lielisks vecis kā Gavrika vecaistēvs, kuru, starp citu, vēl pat sita. Matrozis nolēca no tvaikoņa. Zaldāti apturēja diližansu. Ostā stāvēja sargi. Dega estakade. No bruņu kuģa apšaudīja pilsētu.

Nē, skaidrs kā diena, ka dzīve nepavisam nav tik jautra, patīkama, bezrūpīga, kāda tā vēl tik nesen likās.

Petjam traki gribējās pajautāt krustmātei, kā un kas sitis caram ar nūju pa galvu. Galvenais, kāpēc tieši ar bambusa nūju? Bet to puisēns tomēr saprata, ka ir lietas, par kurām labāk klusēt, nevis runāt, un labāk ir izlikties, ka nekā nezina. Sevišķi tāpēc, ka krustmāte bija vēl arvien tikpat laipna, smaidīga, lietišķa kā agrāk, ne ar ko neizrādot savas jūtas, kas tik skaidri bija izpaudušās tikai vienā vakarā.

Bija jau oktobris.

Akācijās gandrīz kailas. Jūrā krāca vētras.

Cēlās un ģērbās lampas gaismā.

Nedēļām ilgi pilsētu sedza migla. Ļaudis un koki tajā šķita kā uz matēta stikla uzzīmēti.

Ugunis, deviņos rītā izdzēstas, piecos vakarā atkal iededza. Līņāja. Brīžiem pārstāja. Vējš izkliedēja miglu.

Ilgi tad dega vēl sārtais riets kā ledus dzidrajā debesī aiz stacijas, tirgus, žogu smailēm, aiz kailajiem koku zariem, kuros kā melnas mančžuriešu jērenes bija izsvaidītas vārnu lielās ligzdas.

Rokas bez cimdiem stipri sala. Zeme kļuva cieta. Baigs tukšums dzidri gūlās pāri bēniņiem. Šajās īsajās stundās no debess līdz zemei visu pildīja klusums. Kā siena tas šķīra Kuļikovas laukumu no pilsētas. Pilsēta ar visām nemiera baumām, noslēpumiem, notikumu gaidām šķita ienirstam bezgalībā. Kā otrādi apgrieztā tālskatī tā bija redzama skaidri, gandrīz asi un tomēr neaizsniedzami tālu.

Bet laika apstākļi pasliktinājās, debess apmācās, no jūras plūda bieza migla. Divu soļu attālumā nekā nevarēja saredzēt. Uznāca baigs, akls vakars, tad — nakts.

No jūras pūta stindzinošs vējš. Šausmas iedvesdama, no ostas tumši atskanēja sirēnas balss. Tā sākās zemos basa toņos un chromatiskā gājienā strauji uzvijās līdz griezīgi mīkstam, necilvēciski augstam un drūmam kaucienam. Likās, negaisa tumsā ar ledaini stindzīgu kaucienu aiztraucas nāvīgs šāviņš.

Tādos vakaros Petja pat neiedrošinājās pieiet pie loga un, paverot slēģus, palūkoties ārā.

Visā milzīgajā un mežonīgajā Kuļikovas laukuma plašumā neredzēja ne tik, cik melns aiz naga. Miglaina tumsa to saliedēja ar pilsētu. Visi noslēpumi šķita atklājamies. Likās, ka tie nemanāmi plestos no viena miglas apslāpēta luktura uz otru.

Slīdēja retas gājēju ēnas. Dažreiz tumsā bija it kā sadzirdams garš policista svilpiens. Pie staba stāvēja pastiprināta sardze. Ielās klaudzēja patruļnieku smagie soļi.

Aiz katra stūra varēja kaut kas slēpties. Katru mirkli varēja kaut kas atgadīties — kaut kas neparedzēts un baigs.

Un tiešām, vienreiz gadījās.

Ap desmitiem vakarā, pārnesusi no veikala petroleju, nenoņēmusi pat lakatu, ēdamistabā ieskrēja Dūņa un pavēstīja, ka pirms piecām minūtēm smilšu laukos, pretī štaba sienai, nošāvies sargzaldāts. Visos sīkumos viņa izstāstīja drausmīgo notikumu: zaldāts noāvis zābaku, ielicis šautenes stobra galu mutē un ar kailās kājas īkšķi nospiedis mēlīti. Viņam izārdīts pakausis. Pelēkām lūpām, līķa bālumā stāvēja Duna un visu laiku raisīja un sēja bārk-stainā vilnas lakata mezglu.

— Un, galvenais, runā, pat zīmīti nekādu neesot atstājis, — viņa beigās noteica. — Varbūt rakstīt neprata.

Krustmāte no visa spēka sažņaudza ar dūrēm deniņus.

— Ak, kādu vēl tur zīmīti!… — sarūgtināta iesaucās krustmāte un nolieca galvu uz galdauta blakus tējas tasītei, kurā visos sīkumos, tikai samazināts, šūpojās ēdamistabas lielās griestu lampas atspulgs. — Kādu tur zīmīti! Jau tā viss skaidrs …

Pa virtuves logu, kas bija smiltaines pusē, Petja redzēja ātrās palīdzības karietes lukturu blāvās ugunis un (aužu ēnas.

Pieplacis pie nolijušās rūts, aukstumā un bailēs drebēdams, Petja sēdēja uz tukšās virtuves ledainās palodzes un nespēja novērst acis no tumsas, kurā vēl rēgojās it kā nāves tuvums.

Šonakt Petja ilgi nevarēja iemigt, jo ar šausmām visu laiku sev iztēlojās basā zaldāta līķi pilnā.sardzes tērpā, ar sadragātu pakausi un zilu, savādi nekustīgu seju.

Par spīti lielajām bailēm viņš nākamajā rītā tomēr nenocietās, neapskatījis šausmīgo vietu.

Neizskaidrojama vara viņu vilka uz smiltāju. Pa ce|am uz ģimnāziju viņš iegriezās tur un uzmanīgi, uz pirkstgaliem kā baznīcā tuvojās pa lietū un miglā izmirkušo, sapuvušo zāli tai vietai, kur jau stāvēja daži ziņkārīgie.

Pie štaba sienas puisēns ieraudzīja drēgnajā zemē iespiestu nelielu bedrīti cilvēka galvas lielumā. Tā bija pielijuši un ūdens kļuvis iesārts no atšķaidītām asinīm. Seit laikam bija tā viela, kur atsities mirušā zaldāta pakausis. Tas bija viss, kas palicis no nakts notikuma.

Petja sacēla ģimnāzistā mēteļa apkakli un, drēgnumā drebinoties, brīdi pastāvēja pie bedrītes. Un te viņš pamanīja pie kājām kādu nelielu riņķīti. Pacēla to un aiz prieka nodrebēja. Tas bija piecnieks, melns un raibs, ar tirkiza krāsas apsūbējumu ērgļa vietā.

Protams, šis atradums bija nejaušs un tam nebija nekāda sakara ar notikumu. Drīzāk piecnieks te jau gulējis kopš vasaras, kad to pazaudējis kāds zekseru sitējs vai arī tas izkritis kādai ubadzei, kas pārgulējusi zem krūma. Tomēr zēnam šī monēta šķita it kā apburta, par to nemaz

nerunājot, ka, starp citu, tā jau bija vesela bagātība: piecas kapeikas!

Tēvs nekad nedeva Pctjarn naudu. Viņš domāja, ka nauda var novest puisēnu neceļos. Atradis piecnieku, Petja sajūsmā nezināja, ko iesākt.

Pasakainā atraduma apstarota, šī diena tam šķita kā vieni svētki.

Klasē piecnieks gāja no rokas rokā. Biedru vidū atradās tādi, kas šādās lietās bija sapratēji. Tie dievojās, mezdami krustus pret Panteleimona baznīcu, ka šis noteikti esot neizdodamais piecnieks, neizdodamā rubļa jaunākais brālis. Tas noteikti Petjam atnesīs nedzirdētas bagātības.

Kāds zēns par šo talismanu Petjam pat piedāvāja savas brokastis ar visu ķurzīti un piedevām vēl spalvu nazīti. Petja, protams, ar rupju izsmieklu atteicās. Tas būtu pēdējais muļķis, kas ielaistos tādā maiņā.

Aizelsies Petja skrēja no ģimnāzijās mājās. Vajadzēja taču iespējami ātrāk parādīt atradumu mājās un sētā.

Cik priecīgs gan kļuva Petja, kad sētā ieraudzīja Gavriku!

Pietupušos bērnu ielenkts, Ģavriks stāvēja uz ceļiem un mācīja tiem jauno austiņu spēli.

Petja vēl nepaguva pat lāgā sasveicināties ar ilgi neredzēto draugu, kad jau iekrita azartā. Mēģinājumam tie izspēlēja vienu partiju ar Gavrika austiņām. Bet tas vēl vairāk iekarsēja Petju.

— Gavrik, iedod vienu desmitu uz atdošanu, — teica Petja, izstiepdams nepacietībā drebošo roku. — Kā vinnēšu, tā atdošu, goda vārds!

— Neķer, nav pirkts, — drūmi atteica Gavriks, sabēra pogas pelēkā parķa maisiņā un rūpīgi to aizsēja.

— Austiņas nav kartoni. Tās naudu maksā. Varu pārdot, ja gribi.

Pelja nemaz nedusmojās un neapvainojās. Viņš ļoti labi saprata, ka draudzība paliek draudzība, bet katrai spēlei savi stingri likumi. Ja austiņas maksā naudu, tad nauda par tām arī jāmaksā un nekāda draudzība te nelīdz. Tāds ir ielas dzelzs likums.

Bet ko tad lai dara?

Spēlēt traki gribējās. Puisēna dvēselē sacēlās vētra. Viņš nešaubījās pat minūti, iebāza roku kabatā un sniedza Gavrikam slaveno piecnieku.

Gavriks uzmanīgi no visām pusēm aplūkoja šaubīgo monētu un pagrozīja galvu.

— To neviens neņems.

— Ņems!

— Nē, neņems!

— Muļķis.

— No tāda dzirdu… Ej veikaliņā samaini!

— Ej tu samaini!

— Kāpēc man jāiet? Tavs piecnieks.

— Tavas austiņas.

— Negribi — nevajag.

— Nevajag!

Gavriks mierīgi ielaida maisiņu kabatā un vienaldzīgi nospļāvās caur zobiem tālu sānis. Tad Petja metās vei kaliņā un palūdza samainīt piecnieku.

Kamēr «Borka-burka — žurku Murka» piebāza aizdo mīgo monētu pie slimajām acīm, puisēns pārdzīvoja daudz un dažādas pazemojuma jūtas, starp kurām visasāk izdalījās zagļa gļēvā nepacietība, pārdodot zagto mantu.

Petja droši vien nebrīnītos, ja šai mirklī veikaliņā pēkšņi parādītos gorodovoji ar zobeniem un važonī aizvestu viņu par līdzdalību kādā noslēpumainā un kauna pilnā noziegumā uz iecirkni.

Beidzot «Borka-burka — žurku Murka» iemeta piecnieku lādē un vienaldzīgi uzsvieda uz svaru kausa piecas kapeikas sīknaudā. Petja steidzās sētā, kur Gavriks jau pārdeva austiņas citiem zēniem. Petja nopirka par visu naudu dažas nevienādas vērtības pogas.

Viņi sāka spēlēt. Petja aizmirsa visu pasauli.

Bija jau gluži tumšs, kad Petjam vairs nepalika nevienas pogas. Visbriesmīgākais tas, ka sākumā viņam traki veicās un vienubrīd laimētās pogas vairs nevarēja pat sabērt vienā kabatā.

Un tagad, ak, ne naudas, ne austiņu!

Petja gandrīz apraudājās. Viņš bija pilnīgā izmisumā. Gavriks pažēloja draugu. Viņš aizdeva tam divas pogas — vieniniekus. Bet Petja bija pārāk nepacietīgs un iekarsis spēlē. Piecās minūtēs viņš atkal paspēlēja. Pret Gavriku bija grūti cīnīties!

Gavriks nevērīgi sabēra visu savu pasakaino bagātību maisiņā un devās mājās, sacīdams, ka rīt atkal atnākšot.

XXXIII AUSTIŅAS

Ai, cik daudz to bija! …

Izliektās studentu desmitnieces ar uzlodētiem ērg|iem. Virsnieku zelta piecnieces ar spiestiem ērgļiem. Tirdzniecības skolas brūnās ar čūsku apvīlu Merkura zizli un viltīgu, spārnotu cepurīti. Gaišās jūrnieku ar krustotiem enkuriem. Pasta un telegrāfā ar zaļgani apsūbējušām taurēm un zibeņiem. Artileristu ar lielgabaliem. Tiesnešu ar likumu ailēm. Livreju, vara pusrubļa lielumā, ar heraldiskiem lauvām rotātas. Biezās ierēdņu viemundieru trijnie-ces. Rakstvežu plānās «ļimonkas» ar asām malām, kas spēlējot skanēja kā oda sīciens. Biezās ģimnāzistu mēteļu vieninieces ar sudrabotiem kausiņiem, vidū noberztas līdz sarkanīgam spīdumam.

Pasakainu bagātību, visu Krievijas impērijas heraldiku, vienu laimīgu brīdi Petja bija turējis savās rokās.

Zēns vēl tagad juta plaukstās austiņu daudzveidīgās formas un krietno svina svaru. Bet nu viņš jau bija galīgi izputināts, tukšs. Viss bija palaists vējā. Te nu bija ne-samaināmais burvju piecnieks!

Zēns domāja par austiņām un tikai par austiņām. Tās

visu laiku tēlojās viņa acu priekšā kā sapni redzēta bagātība. Pie pusdienas galda viņš izklaidīgi lūkojās viras šķīvī, kur tauku ripulīšos atspoguļojās vismaz trīs simti mazu ēdamistabas lampu un abažuru, zēns tur redzēja trīs simti mirdzošu austiņu ar zelta ērgļiem.

Ar riebumu viņš aplūkoja tēva svārku pogas, kuras bija apvilktas ar vadmalu un kurām nebija ne mazākās vērtības.

Vispār viņš tikai šodien ievēroja, ka patiesībā dzīvo nabadzīgā ģimenē, kur visā mājā nav nevienas pieklājīgas pogas.

Krustmāte tūdaļ pamanīja zēna savādo noskaņu.

— Kas ar tevi šodien notiek? — viņa jautāja, uzmanīgi ielūkodamās Petjas neparasti satrauktajā sejā. — Vai zēni tevi pagalmā piekāvuši?

Petja dusmīgi papurināja galvu.

— Vai varbūt atkal divniekus esi dabūjis? Tad labāk saki tūlīt taisnību, nekā tā mokies.

— Ak, nē jau! Nu ko jūs man visi tā piesienaties, es nesaprotu!

— Bet varbūt esi slims?

— Vai dieviņ! …

Petja sāka šņukstēt šo jautājumu dēļ.

— Nu, kā zini. Ja negribi runāt, nav vajadzīgs. Ciet vien.

Un Petja patiešām cieta, prātodams un lauzīdams galvu, kur varētu dabūt naudu, kas nepieciešama rītdienas spēlei. Viņš pat slikti gulēja, visu laiku domādams par iespējami drīzāku atspēlēšanos. Rītā viņš nolēma pielietot smalku viltību.

Viņš ilgi un maigi glaudās klāt tēvam, bāzdams tam galvu padusē, skūpstīja tēva poraino, pēc mazgāšanās svaigi smaržojošo kaklu. Tēvs glāstīja mazā ģimnāzistā spuraino galvu, pieglauzdams to svārkiem ar riebīgajām pogām.

— Nu, kas ir, Petjuša, kas ir, maziņais?

Zēns tikai šo jautājumu, šo maigo ietrīcēšanos tēva balsi bija gaidījis. Tā liecināja, ka tagad var lūgt, ko vien vēlies, tēvs nekā neatteiks.

— Tēt! — zēns, izlocīdamies gar tēva sānu un ar mākslotu kautrību sakārtodams jostu, teica. — Tēt, iedod man piecas kapeikas!

— Kam tev? — tēvs jautāja, nekad, pat vismaigākos jūtu brīžos, neaizmirsdams stingros audzināšanas principus.

— Man ļoti vajag.

— Nē, tu pasaki, kādam nolūkam!

— Nē, tu iedod!

— Nē, tu pasaki! Man jāzina, kādām vajadzībām tu esi nodomājis izdot šo sumu. Derīgai un labai lietai es tev došu naudu ar prieku, bet kaitīgai — nedošu. Tālab tu man, lūk, pasaki: kam tev vajadzīga nauda?

Kā gan Petja varēja pateikt tēvam, ka nauda viņam vajadzīga azarta spēlei? Protams, tas bija pilnīgi neiespējami.

Tad Petja rādīja vientiesīgu pieklājīga zēna seju, kam uznākusi vēlēšanās mazliet saldumu saēsties.

— Es sev šokolādi nopirkšu, — viņš klusā balsī teica.

— Šokolādi? Jauki! Te būtu grūti ko iebilst.

Petja kļuva priecīgs.

Tēvs klusēdams piegāja pie rakstāmgalda, atslēdza to un sniedza pārsteigtajam zēnam šokolādes tāfelīti ar pārbīdāmu bildīti uz ietinamā papīra, kas bija aizzīmogots kā aploksne ar pieciem lakas zīmogiem.

Petja ar asarām acīs saņēma šokolādi un nomurmināja:

— Paldies, tētiņ.

Ar salauztu sirdi viņš devās uz ģimnāziju.

Tomēr tas bija labāk nekā nekas. Šokolādi varēja mēģināt samainīt pret austiņām.

Tomēr todien Petjam neiznāca spēlēt.

Tikko zēns, šķērsojis Kuļikovas laukumu, iznāca Jaunajā Zivju ielā, kur atradās ģimnāzijā, viņš tūlīt pamanīja, ka pilsētā notiek kaut kas svarīgs, svinīgs un pārlieku priecīgs.

Nelūkojoties uz agro stundu, ielas bija ļaužu pilnas. Visi izskatījās ļoti satraukti un rosīgi, lai gan neviens nekur nesteidzās. Ļaudis lielāko tiesu stāvēja pulciņos pie vārtiem vai ielu stūros ap kioskiem. Visur lasīja laikrakstus, kas smalkajā lietutiņā drīz kļuva pelēki.

Pie visiem vārtiem plandījās nacionalie baltzili sarkanie karogi. No tiem Petja bija radis vērtēt namīpašnieku turību. Bija nelieli karogi, noplukuši, īsos kātos, šā tā pie vārtiem piestiprināti. Bija arī pilnīgi jauni, trejkrāsainu auklu apšūti ar kupliem trejkrāsu pušķiem, kas nokarājās līdz pat ietvei.

Vējš ar lielām pūlēm plandīja šos smagos audeklus, kas jūtami smaržoja pēc svaiga kalikona.

Ģimnāzijā bija slēgta. Pretim skrēja jautri ģimnāzisti. Ģimnāzijās sētnieks, uzlicis baltu priekšautu virs ziemas mēteļa ar jērādas apkakli, stiepa gar nama fasadi starp diviem kokiem tievu stiepli. Tātad vakarā būs iluminācijā. To parasti rīkoja svinamās dienās, piemēram, viņa ķeizariskās augstības imperatora vārda dienā.

Šie trīs maģiskie apzīmējumi: iluminācijā, svinamā diena un ķeizariskā nama vārda dienas zēnam šķita itin kā stikla prizmas trīs malas. Šādas prizmas nokarājās pie baznīcu lustrām, un tās Odesas zēni ļoti cienīja. Ja lūkojās caur šādu prizmu, pasaule tūlīt iedegās «ķeizariskās dienas» patriotiskā varavīksnē.

Bet vai tad šodien bija ķeizariskā diena? Nē. Par ķeizariskām dienām parasti bija zināms jau iepriekš, no kalendara. Šodien tēvam noplēšamā kalendarā cipars bija melns un nevēstīja ne par kādu ilumināciju, ne svinamo, ne ķeizarisko dienu.

Kas tad noticis? Vai tiešām ķeizaram tāpat kā pagājušā gadā būs piedzimis troņmantnieks? Nē, nē! Nevarētu būt, ka katru gadu dzimtu pa zēnam. Jādomā, būs kaut kas cits. Bet tādā gadījumā — kas?

— Klausieties, — Petja jautāja sētniekam, — kas tad šodien ir?

— Brīvība, — sētnieks atbildēja, un zēnam likās — ne visai nopietni.

— Nē, bez jokiem.

— Kādi te var būt joki! Es saku — brīvība!

— Kā — brīvība?

— Nu tā: varat šodien mierīgi iet mājās, stundu nebūs. Atceltas.

Petja apvainojās.

— Klausieties, sētniek! Es jums nopietni jautāju, — viņš stingri teica, visiem spēkiem cenzdamies uzturēt Odesas piektās ģimnāzijās audzēkņa cieņu.

— Bet es jums nopietni saku, ka varat iet mājās pie vecākiem, kas jūs jau sen gaida un nevar sagaidīt. Un nemaisieties pa kājām darbā aizņemtam cilvēkam!

Petja nicinoši paraustīja plecus un neatkarīgi, it kā pastaigādamies gāja projām noļ sētnieka, kuram bija riebīga ieraža runāt ar ģimnāzistiem klases audzinātāja tonī.

Gorodovojs, kuram Petja nolēma jautāt kā valdības pārstāvim, uzlūkoja melnacaino zēnu no augšas un nesteidzīgi noglauda savas rūsganās ūsas.

Pēkšņi viņš savieba gluži ebrejisku seju un, kropļodams valodu, teica:

— Br-īvība.

Zēns, galīgi apbēdināts un apvainots, gāja mājup.

Ļaužu ielās kļuva arvien vairāk un vairāk. Zibēja studentu cepures, .kursistu karakula uzroči, brīvdomātāju lielās platmales. Vairākkārt Petja dzirdēja ne visai saprotamo vārdu «brīvība».

Beidzot Kanatu ielas stūrī viņa uzmanību saistīja neliels pulciņš pie malkas laukuma dēļu sētas, kur bija uzlipināts papīrs. Petja izspraucās priekšā un izlasīja sekojošo:

VISAUGSTAIS MANIFESTS

MĒS, NIKOLAJS OTRAIS, NO DIEVA ŽĒLASTĪBAS VISKRIEVIJAS IMPERATORS UN PATVALDNIEKS, POLIJAS CARS, SOMIJAS LIELKŅAZS… UN TA TALAK, UN TĀ TĀLĀK.

Sacelšanās un nemieri galvaspilsētas un daudzās citās Mūsu lielās Impērijas vietās ar smagām bēdām piepilda Mūsu sirdi. Krievijas imperatora labklājība nesaraujami saistīta ar visas tautas labklājību, un tautas bēdas ir Viņa bēdas. No nemieriem, kas tagad izcēlušies, var rasties dziļa tautas šķelšanās un drauds Mūsu valsts vienībai un pastāvēšanai.

Cariskam dienestam dotais lielais solījums liek Aļums ar visiem prāta un Mūsu varas spēkiem censties jo ātrāk izbeigt Valstij tik bīstamos nemierus …

Ar pūlēm Petja tik tālu izlasīja, atdurdamies pie grūtajiem un mīklainajiem vārdiem: «piepilda», «tagad izcēlušies», «liek», «ātrāk izbeigt» un daudzajiem lielajiem burtiem, kas rēgojās rindiņu vidū pretēji visiem pareizrakstības likumiem, pēkšņi parādīdamies pilnīgi negaidītās vietās kā apdeguši celmi ugunsgrēka vietā.

Zēns nekā nesaprata, atskaitot to, ka caram, jādomā, klājas slikti un ka viņš lūdz palīdzību no katra pēc viņa spējām.

Jāatzīstas, arī zēnam sirds dziļumos kļuva mazliet žēl nabaga cara, it īpaši, kad viņš atcerējās, kā caru kādreiz situši ar bambusa nūju pa galvu.

Bet kādēļ tad vispār tāds prieks un pland karogi? Tas bija nesaprotami. Varbūt kaut kas jautrs rakstīts vēl tālāk? Tomēr zēnam pietrūka pacietības izlasīt šo skumjo cara vēstījumu līdz beigām.

Zēns ievēroja, ka gandrīz katrs, kas pienāca pie izkārtā papīra, pirmām kārtām uzmeklēja to vietu vidū, kas visiem nezin kādēļ it īpaši patika. Šo vietu katrs visādā ziņā lasīja skaļi un triumfēdams griezās pie citiem, saucot:

— Aliā! Tiešām — melns uz balta: dāvāt personas neaizskaramību, vārda, domu, sapulču un biedrošanās brīvību!

Un daži, kaut ari atradās uz ielas, sauca «urā!» un skūpstījās kā lieldienās. Tepat zēns pieredzēja ko tādu, kas viņu satrauca līdz sirds dziļumiem.

Pulciņam klāt piebrauca rati, no tiem veikli izlēca kungs ar pilnīgi jaunu, bet jau saspiestu katliņu galvā, uzlicis šķību degunkniebi, ātri pārlasīja ievērojamo vietu, tad trīskārt noskūpstīja pārsteigto ormani tā vara sarkanajā bārdā, ieiēca atkal ratos un sāka kliegt, ka visa iela skanēja: «Pusrubli šņabim! Brauc ātrāk, lops!» — un nozuda tikpat ātri, ka ieradies.

Vārdu sakot, tā visādā ziņā bija ievērojama diena.

Mākoņi sāka izklīst. Lietus vairs nelija. Šur tur caur mākoņiem atspīdēja perlamutra saule.

Pagalmā svarīgi pastaigājās Ņusja Kogans savā melnajā skolnieka žaketē ar kāsīšiem pogu vietā, un galvā tam bija cepure bez lepnās nozīmes pierē; viņš sapņoja, ka tagad, iestājoties ticības brīvībai, arī viņš varēs iet ģimnāzijā un arī viņam pie cepures būs skaistā nozīme.

Petja ilgi spēlēja ar viņu klases, pēc katra lēciena apstādamies un turpinādams stāstīt par ģimnāziju briesmu lietas.

Baidīja:

— Bet pēc tam viņš tevi kā-ā izsauks un kā-ā saks tev visu ko prasīt, bet tu itin nekā nezināsi, un viņš tev kā-ā sacīs: «Varat iet savā vietā. Sēdieties!» — un tūlīt uz vielas ielodēs tev vieninieku. Lūk, tad tu gan zināsi!

Uz to prātīgais Ņusja, viss klusi starodams, iebilda:

— Kādēļ? Ja es labi iemācīšos uzdoto?

Un paraustīja plecus.

— Viss viens, — nepielūdzami runāja savu Petja, lēkdams uz vienas kājas un pūlēdamies izsist ar zābaka purnu oli no klases «dēbess» (ar garo ē). — Viss viens! Kā liks tev vieninieku …

Tad Petja pacienāja Ņusju ar šokolādi, bet Ņusja aizskrēja uz bodīti un atnesa «šitādu šauju kišmiša».

Tad Petju aicināja azaidā. Petja aicināja Ņusju sev līdzi. Tēvs jau bija mājās.

— Ā! — viņš jautri sauca, ieraudzījis Ņusju. — Jādomā, ka tagad mums visai drīz būs prieks redzēt jūs ģimnāzijā, jaunais cilvēk! Apsveicu, apsveicu …

Ņusja pieklājīgi un solidi pievilka kāju.

— Kādēļ gan ne? — viņš atteica, kautrīgā cieņā nodurdams acis, un aiz prieka nosarka. (

Krustmāte staroja. Tēvs staroja. Pavļiks dārdināja pa gaiteni, spēlēdams «brīvību». Nezin kādēļ viņš rindā sastatītos krēslus bija pārklājis ar tepiķi un lodāja zem tiem, neganti taurēdams, bez kā visiem par šausmām neiztika nevienā spēlē.

Bet šodien zēnu neviens netraucēja, un viņš ņēmās, kā vien patika.

Ik brīdi no pagalma ieskrēja Dūņa un satraukti pavēstīja jaunākos notikumus pilsētā. Te pie stacijas bija redzēts pūlis ar sarkanu karogu — «netikt ne cauri!». Tad atkal Rišeljē ielā metuši gaisā zaldātiņu: «Viņš, naba-dziņš, tā vien lidinājās pa gaisu, tā vien metās te augšā, te lejā!» Tad ļaudis no visām pusēm skrējuši uz iecirkni, kur, kā dzird, arestētos laižot ārā. «Viena sieviete skrien ar meitenīti rokās, bet pašai no acīm asaras birst kā pupas…» Tad atkal pie štaba nolikta junkuru sardze, nevienu svešu pie štaba zaldātiem nelaižot klāt, pat no logiem dzenot projām. Bet kāds privatais tomēr paspējis pieskriet pie loga, uzlēcis uz akmens un saucis: «Lai dzīvo brīvība!» Un zaldāti viņam no saviem lodziņiem atsaukušies: «Lai dzīvo brīvība!»

Visas šīs jaunās ziņas uzklausīja ar prieku un straujiem pretjautājumiem:

— Un ko policija?

— Jā, ko tad šis?

— Un ko šī?

— Bet ko šie?

— Un kas Grieķu ielā?

Dažubrīd atvēra balkonu un, neskatoties uz aukstumu, izgāja palūkoties, kas notiek uz ielas. Kuļikovas laukuma galā bija redzama melna ļaužu siena un sarkans karogs.

Vakarā atnāca ciemiņi, kādi sen te nebija redzēti: tēva darba biedri, krustmātes pazīstamās kursistes. Drēbju pakaramais pārklājās ar melniem mēteļiem, mantijām, lielām platmalēm, karakula cepurītēm.

Petja redzēja, kā virtuvē sagrieza tējas desu, brīnišķu šķiņķi un maizes kaudzes.

Un, iemigdams pēc šās nogurdinošās, bet jautrās dienas, zēns dzirdēja no ēdamistabas dobjas svešu balsu skaņas, smieklus, karošu šķindoņu.

Līdz ar lampas gaismas spilgto strēli no ēdamistabas bērnistabā ieplūda zilgani papirosu dūmi, kas svaigajā un siltajā gaisā ieplūdināja kaut ko vīrišķīgu un brīvu, ka agrāk mājā nebija, tādēļ ka tēvs nepīpēja.

Aiz loga bija daudz gaišāks nekā parasti. Vājai ielas lākturu gaismai piejaucās daudzkrāsainās, itin kā želatin-veidīgās iluminācijas strēles.

Petja zināja, ka tagad karogu vietā visā pilsētā starp kokiem stieplēs bija izkārti sešstūraini lukturīši, kuru stiklus bija piekvēpinājušas un sakarsējušas iekšā degošās svecītes.

Vienādo uguntiņu divkārša līnija stiepās taisno un garo Odesas ielu dziļumā. Tās vilināja arvien dziļāk un tālāk noslēpumainās un svešādās pilsētas tālēs, no ielas ielā, it kā solot kaut kur — varbūt gluži tuvu, kaut kur tepat aiz stūra, kaut ko ievērojamu, kādu neparasta daiļuma un spilgtuma daudzkrāsaino skatu.

Bet aiz stūra bija tā pati garā iela, tā pati vienveidīgā, kaut arī daudzkrāsainā lukturīšu divkāršā virkne, — lukturīši, kas tāpat bija noguruši degot, kā cilvēki noguruši, zem tiem staigājot.

Sarkani, zaļi, mēļi dzelteni un zili gaismas plankumi, šķeldami miglu, klājās pār gājējiem, slīdēja pār namu fasadēm, vilinādami aiz stūra rādīt kaut ko jaunu un vēl daudz skaistāku.

Un visa ši nogurdinošā dažādība, ko arvien apzīmēja par «svinamo», «svētku» vai «ķeizarisko dienu», šodien saucās tikpat daudzkrasainā varda: «Konstitūcija».

Vārds «konstitūcija» bieži skanēja ari no ēdamistabas, izskanēdams caur svešo, dobjo balsu jūkli un tējkarošu sudrabaino šķindoņu.

Pelja iemiga, viesību trokšņu ieaijāts, jo ciemiņi izklīda ļoti vēlu — ap divpadsmito stundu.

XXXIV , PAGRABĀ

Tikko Tuvējās Dzirnavās izplatījās vēsts, ka izlaiž arestētos, Gavriks tūlīt skrēja uz iecirkni.

Terentijs, kas visu nedēļu nebija bijis mājās un agrā rītā nez no kurienes ieradies, drūms, aiz noguruma streipuļodams, pavadija Gavriku līdz stūrim.

— Tu, Gavreli, protams, veco satiec, tikai šurp, dieva dēļ, neved. Citādi ar visu šo «brīvību», lai tā trīskārt'nolādēta, pie iecirkņa droši vien netrūkst drakonu. Aizķersiet sev kādu Jēkabu līdzi un tad iegāzīsiet mūsu dzīvokli, ļaudis par velti nelaimē iegrūdīsi. Saproti?

Gavriks pamāja ar galvu.

— Saprotu. ,

Dzīvodams Tuvējās Dzirnavās, zēns bija iemācījies daudz ko saprast un daudz ko bija uzzinājis. Viņam vairs nebija noslēpums, ka Terentija dzīvoklī sapulcējās streika komiteja.

Cikreiz viņš gan netika naktīs sēdējis uz soliņa pie vārtiņiem, klusi iesvilpdamies, ja mājas tuvumā parādījās sveši ļaudis!

Dažas reizes viņš redzēja arī matrozi, kas ieradās nez no kurienes mazā gaismiņā un ātri pazuda. Bet tagad

matrozi nevarēja vairs gandrīz pazīt. Viņš bija iegādājies pieklājīgu drapa mēteli, cepuri ar veserīšiem un, galvenais, ataudzējis dendija Ūsiņas un bārdiņu, kas vērta viņu tik svešu, ka puika pat šaubījās, vai tikai šis ir tas pats cilvēks, kuru viņi ar vectēvu bija pievākuši jūrā.

Bet vajadzēja tikai ieskatīties viņa brūnajās zobgaļa acīs, viņa untumainajā smaidā, enkurā uz rokas, lai acumirklī zustu visas šaubas.

Ievērojot Tuvējo Dzirnavu nerakstīto, bet stingro likumu — nekad un ne par ko nebrīnīties, vienmēr izlikties nevienu nepazīstam un turēt mēli aiz zobiem, Gav-riks, satiekot matrozi, izlikās, ka redz to pirmo reizi. Tāpat matrozis izturējās pret Gavriku.

Tikai vienu reizi Zukovs aiziedams pamāja zēnam kā labam pazīstamam, pamirkšķināja un, uzsitis uz pleca pilnīgi kā pieaugušam, nodziedāja:

— Neraudi, Marusja, gan tu mana būsi!

Un, pieliecis galvu, iekāpa priekšnama tumsā.

Gavriks jau labu laiku noskārta, ka no visiem ļaudīm, kas nāca pie Terentija, vai tas bija no Hena uzņēmuma, Vainašteina dzirnavām, kuģu dokiem, Brodska fabrikas vai daudzām citām, neviens no tiem nebija tik bīstams viesis kā matrozis.'

Nav šaubu, viņš-p'ederēja pie iās slavenās un noslēpumainās «kaujas organizācijās», par kuru pēdējā laikā tik daudz runāja ne tikai Tuvējās Dzirnavās, bet arī visā pilsētā.

— … Saprotu, — leTca Gavriks. — Tikai kur lai es mūsu veco vedu tādā aukstumā, ja ne uz Tuvējām Dzirnavām?

Tercntijs pārdomāja.

— Paklau, — viņš beidzot teica, — vispirms tu viņu aizved pie jūras, uz būdu. Gadījumā, ja jums kāds pielips, tad lai redz, uz kurieni jūs gājuši. Nogaidīsiet būdā līdz vakaram, un, kad satumsīs, klusītēm ejiet uz… es tev tūliņ pateikšu, uz kurieni, bet tu pamatīgi iegaumē: Mazā Arnautu iela, piecpadsmitais numurs. Ieiesi pie sētnieka

un pavaicāsi pēc Josifa Karloviča. Tam pateiksi, tikai labi iegaumē: «Sveicināti, Josif Karlovič, Sofja Petrovna atsūtīja uzzināt, vai jūs saņēmuši no Nikolajevas vēstuli.» Tad viņš tev atbildēs: «Jau divi mēneši nav vēstuļu.» Saproti?

— Saprotu. *

— Atkārtot vari?

— Varu.

— Bet nu pasaki.

Gavriks savilka pieri cītīgās krunkās, sarauca deguneli un, kā eksamenam koncentrējies, norunāja:

— Tātad Mazā Arnautu piecpadsmit, sētniekam paprasīt Josifu Karloviču, teikt: «Sveicināti, Josif Karlovič, atsūtīja pie jums Sofja Petrovna uzzināt, vai jūs saņēmuši vēstuli no Nikolajevas.» Tad šis man sacīs: «Jau divi mēneši nav vēstuļu …»

— Pareizi. Tad tu viņam vari droši teikt, ka atsūtīja Terentijs un lai viņš pagaidām pieņem pie sevis un uztur mūsu veco, bet tālāk redzēsim, kā būs. Es tur ieskriešu… Saproti?

— Saprotu.

— Nu, tad staigā vesels.

Terentijs griezās mājup, bet Gavriks skrēja uz iecirkni.

Viņš skrēja, cik jaudas, un spraucās cauri pūlim, kas, tuvojoties stacijai, kļuva arvien drūzmaināks.

Viņpus Siena laukuma viņš ceļā satika jau no iecirkņa izlaistos. Radu, draugu, pazīstamu pavadīti, tie nāca kājām vai brauca ar važoni, kurvīšiem un kulītēm rokās, cepures līksmi vicinādami, it kā atgriežoties no kāda izbraukuma.

Ļaudis bariem skrēja pa ielu aiz viņiem un nepārtraukti kliedza:

— Lai dzīvo brīvība! Lai dzīvo brīvībai

Pie Aleksandra iecirkņa, ko apsargāja pastiprinātas kājnieku un jātnieku policijas patruļas, drūzmējās tik milzigs un ciešs pūlis, ka pat Gavriks nevarēja tam tikt cauri. Te varēja gadīties, ka viņi ar veco ceļā samainās.

Jau iedomājoties vien, ka gadījumā, ja viņi tiešām nesatiktos un vecaistēvs uz Tuvējām Dzirnavām aizvestu sev līdzi kādu «Jēkabu», puika nosvīda.

Uztrauktu sirdi viņš metās uz šķērsielu, jo, lai tur vai kas, bet veco vajadzēja satikt, tāpēc pūlis bija kaut kur jāapiet. Pilnīgi nejauši viņš pāris soļu attālumā ieraudzīja vecotēvu.

Bet, mans dievs, kas ar to bija noticis? Pirmajā mirklī Gavriks viņu pat nepazina.

Turēdamies gar māju sienām un šūpodamies uz ieliektajām, it kā vates kājām, kas bija ieautas vecajās tupelēs, smagi šļūkdams un ik pēc trim soļiem apstādamies, zēnam pretim nāca izdēdējis vecis, sirmiem bārdas rugājiem apaudzis, zilgām, asarojošām acīm un iekritušu bezzobu muti. Ja veča drebošajā rokā nebūtu bijis kulītes, Gavriks neparko nebūtu pazinis vecotēvu.

Bet šis sen pazīstamais, ar netīru linu audeklu apšūtais klūgu pītenis zēna sirdij lika sažņaugties nesalīdzināmās sāpēs.

— Vectētiņ! — viņš uztraukti iesaucās. — Vectētiņ, tas esat jūs?

Vecais pat nesatrūkās no šā negaidītā sauciena. Viņš lēnām apstājās un, vienaldzīgi lūpas čāpstinādams, lēnām pagrieza seju pret Gavriku — bez prieka, bez uztraukuma, padevīgā, nogaidošā mierā.

Varēja domāt, ka viņš neredz mazdēlu, viņa asarojošās acis nekustīgi lūkojās kaut kur garām.

— Vectētiņ, uz kurieni jūs? — skaļi kā kurlam vaicāja Gavriks.

Vecais ilgi čāpstināja lūpas un tikai tad klusi, bet apzināti izrunāja:

— Uz Tuvējām Dzirnavām.

— Tur nevar, — uzmanīgi visapkārt apskatījies, čukstēja Gavriks. — Terentijs teica, lai uz Tuvējām Dzirnavām, dieva dēj, nenākot.

Vecais arī palūkojās visapkārt, tikai kaut kā pārāk lēni, vienaldzīgi, automatiski.

— Iesim, vectētiņ, pagaidām uz mājām, tur tad redzēsim.

Vecaistēvs mīņādamies padevīgi apgriezās uz otru pusi un, neteicis ne vārda, ar mokām kājas cilādams, šļūca atpakaļ.

Gavriks pievirzīja vecajam plecu, pie kura tas stingri pieķērās. Kā aklais ar vedēju, puisēns pa priekšu, vecais mazliet iepakaļ, tie lēnītēm gāja cauri satrauktajai pilsētai uz jūras pusi.

Ļoti bieži vecaistēvs apstājās atpūsties. No iecirkņa līdz krastam tie gāja stundas divas. Parasti šo ceļu Gavriks noskrēja piecpadsmit minūtēs.

Salauzta un sarūsējusi brūnajā burjanā pie būdas mētājās priekškaramā atslēga. Durvis karājās vienīgi augšējā tilpā un, vēja šūpotas, čīkstēja. Rudens lieti no apmelnē-jušiem dēļiem bija noskalojuši vecāsmātes balsinājuma pēdējās paliekas. Jumtā bija visgarām sasprausti dadži — redzams, tukšajā būdā saimniekojuši putnu ķērāji, ierīkodami te paslēptuvi.

Iekšā viss bija apgriezts otrādi. Slapja, ar māliem savazāta kaktā mētājās lupatu sega un spilvens. Lādīte tomēr atradās neskarta savā vietā. Vecais nesteigdamies iegāja savā mājā un atsēdās uz lāviņas malas. Viņš nolika pīteni uz ceļiem un vienaldzīgi, neievērodams postažu, lūkojās kaktā.

Likās, viņš ienācis te tikai atpūsties: pasēdēs šeit pāris minūtes, atvilks elpu un ies pamazām tālāk.

Izdauzītajā logā pūta spēcīgs, auksts, bangu miglas piesātināts vējš. Visgarām tuksnešainajam krastam mutuļoja vētra. Baltās kaiju un putu pūkas lidoja pāri dārdošajām klintīm. Viļņu brāzieni atbalsojās krasta alās.

— Ko ta j-ūs sēžat, vectētiņ? Atgulieties!

Vecaistēvs paklausīgi atgūlās. Gavriks nolika viņam spilvenu un apsedza ar segu. Vecais pierāva kājas. Viņam sala.

— Nekas, vectētiņ. Paklausieties! Kad satumsīs, mēs no šejienes aiziesim uz kādu vietu. Pagaidām guliet!

Vecaistēvs .klusēja, viņa izskats pauda pilnīgu vienaldzību un padevību. Pēkšņi viņš pagrieza pret Gavriku pietūkušās, it kā pārvērstās acis, ilgi čāpstināja iekritušo muti, līdz beidzot noteica:

— Laivu neaiznesīs?

Gavriks pasteidzās viņu nomierināt, pastāstīdams, ka laiva drošā vietā pie kaimiņiem. Vecais atzinīgi pamāja ar galvu un apklusa.

Pēc kādas stundas viņš krekstēdams apgriezās uz otriem sāniem un klusi ievaidējās.

— Vectētiņ, jums sāp?

— Atsituši… — tas noteica un kautrīgi pasmaidīja, atklādams sārtās, bezzobainās smaganas. — Taisni visas nieres atsituši…

Gavriks novērsās.

Līdz pat vakaram vecais nerunāja vairs ne vārda. Tiklīdz satumsa, zēns teica:

— Iesim nu, vectētiņ!

Vecais piecēlās, paņēma savu pīteni, un viņi devās garām aiznaglotajām vasarnīcām, garām slēgtajai šautuvei un restoranam uz Mazo Arnautu ielu piecpadsmit.

Izvaicājis sētnieku, Gavriks bez pūlēm atrada tumšajā puspagraba stāvā Josifa Karloviča dzīvokli un pieklauvēja pie durvīm, kas bija apsistas ar apdriskātu tūbu.

— Kas tur? — atskanēja it kā pazīstama balss.

— Vai te Josifa Karloviča dzīvoklis?

— Kas vajadzīgs?

— Atveriet, krusttēv! Es pie jums no Sofjas Petrovnas.

Durvis tūliņ atvērās, un puisēns izbrīnījies ieraudzīja

uz sliekšņa šautuves saimnieku ar petrolejas lampu rokā.

Bez uztraukuma, tikai mazliet augstprātīgi tas lūkojās zēnā un, no vietas neizkustējies, sacīja:

— Es esmu Josifs Karlovičs. Nu, un kas tālāk?

— Sveicināti, Josif Karlovič, — rūpīgi, kā labi mācīts skolēns, teica Gavriks. — Sofja Petrovna atsūtīja pie jums uzzināt, vai jūs esot no Nikolajevas vēstuli saņēmuši.

Izbrīnā apskatījis zēnu no galvas līdz kājām, kas ilga mazākais pāris minūtes, kaut gan zēns bija visai sīks, šautuves saimnieks noteica vēl augstprātīgāk:

— Jau divi mēneši nav vēstuļu.

Brīdi klusējis un galvu šūpodams, viņš piebilda:

— Kas par neakuratu kundzīti, zināt. Ai-jai-jai!

Un pēkšņi viņš kļuva tik laipns kā poļu magnats, kas savā pilī pieņem pāvesta nunciju. Tas nekādi nesaskanēja ar viņa kailajām kājām un krūtīm, kas bija redzamas no svārku apakšas.

— Laipni lūdzu, jaunais cilvēk! Jūs, liekas, dažkārt apmeklējāt manu uzņēmumu? Kāda patīkama sagadīšanās! Un tas, ja nemaldos, jūsu vectētiņš? Ienāciet taču istabā!

Vectētiņš un dēlēns iegāja būri, kas pat viņus pārsteidza ar savu nabadzību.

Daudz daudz savādāku Gavriks bija iedomājies šā varenā, bagātā šautuves saimnieka dzīvi, cilvēka, kam — ne pa jokam! — piederēja četras montekristo šautenes.

Ar izbrīnu puisēns aplūkoja kailās, no mitruma apsūbējušās sienas. Viņš bija cerējis ieraudzīt tur sakārtas šautenes un pistoles. To vietā viņš ieraudzīja vienu vienīgu naglu, uz kuras karājās galīgi nonēsāti bikšturi, kas, starp citu, atgādināja grožus, ne bikšturus.

— Krusttēv, kur ta’ jūsu šautenes? — gandrīz ar šausmām iesaucās Gavriks.

Josifs Karlovičs izlikās nedzirdējis šo jautājumu. Ar plašu žestu viņš aicināja atsēsties krēslā un, pavirzījies kaktā, klusi jautāja:

— Jums kaut kas pavēstījams man?

Brāļa vārdā Gavriks lūdza uz laiku dot vectētiņam patvērumu.

— Pasakiet brālim, ka viss tiks izpildīts, lai nešaubās, — nekavēdamies atteica Josifs Karlovičs. — Man pilsētā ir šādi tādi sakari. Ceru, ka galu galā izdosies viņam apgādāt naktssarga vietu.

Gavriks atstāja vecotēvu pie Josifa Karloviča, solīdamies apciemot, un gāja ārā. Durvīs to panāca saimnieks.

— Pasakiet Terentijam, — viņš čukstēja, — ka Sofja Petrovna lika teikt: viņai esot kārtīgs riekstu krājums, tikai, diemžēl, ne visai rupju. Ne grieķu. Viņš sapratīs. Ne grieķu. Lai iekārto transportu. Jūs sapratāt mani?

— Sapratu, — pie šādiem uzdevumiem pieradis, Gavriks teica: — Nevis grieķu, un lai pēc tiem atsūta.

— Pareizi!

Josifs Karlovičs parakņājās savu drausmīgo svārku azotē un pasniedza Gavrikam desmit kapeiku.

— Ņemiet, lūdzu, konfektēm. Zēl, ka nevaru jums nekā cita piedāvāt. Es jums, goda vārds, būtu labprāt iedāvinājis kādu montekristo, bet…

Josifs Karlovičs skumji noplātīja rokas, un viņa izmocītajai sejai pārslīdēja viegli drebuļi.

— … Bet, diemžēl, mana nelaimīgā rakstura dēļ man vairs nav nevienas.

Gavriks vienkārši un nopietni paņēma naudu, pateicās un izgāja uz ielas, ko apmirdzēja iluminācijas trauksmainā gaisma.

XXXV GODA LIETA

Rītā Petja pievāca no pieliekamā divus pārus vasaras sandaļu un pa ceļam uz ģimnāziju pārdeva tās lupatnie-kam par četrām kapeikām.

Dienā, kad atnāca Gavriks, zēni tūdaļ sarindoja austiņas. Petja paspēlēja visas nupat no Gavrika atpirktās vēl ātrāk nekā iepriekšējā reizē.

Un tas bija saprotams. Draugiem bija pārāk nevienlīdzīgi spēki.

Gandrīz visas Piejūras rajona austiņas gulēja Gavrika maisiņos. Viņš varēja plaši riskēt, bet Petja turpretim bija spiests drebēt par katru divnieci un spēlēt uz niecīgām sumām. Bet tāda spēle, kā zināms, vienmēr noved pie zaudējuma.

Otrā dienā Petja, jau pilnīgi nevaldīdams pār sevi, paklusām pievāca sešpadsmit kapeiku — iemainīto sīknaudu, ko Dūņa bija atstājusi uz bufetes.

Šoreiz viņš nolēma rīkoties gudrāk un uzmanīgāk. Vispirms īstai un laimīgai spēlei nepieciešama pamatīga un laba sitēja poga.

Petjas sitēja, liela un izskatā neparasti skaista livrejas poga ar heraldiskiem lauvām un grafa vapeni, lai gan bija ļoti skaista, nekur nederēja. Tā bija pārāk viegla. Vajadzēja to padarīt smagāku. Petja devās uz staciju, aizlavījās līdz rezerves sliežu ceļiem un kādā attālākā nozarojumā aiz depo, bailēs gandrīz prātu zaudēdams, nogrieza preču vagonam svina plombu.

Mājās viņš to ar veseri iedzina sitējas pogas kausiņā, tad devās uz Kuļikovas laukumu un nolika sitēju zem vasarnieku vilciena. Viņš pacēla to no sliedēm lieliski saspiestu, karstu un smagu. Tagad tā nebija sliktāka par labākajām Gavrika sitējām.

Drīz atnāca Gavriks, un spēle sākās. Zēni cīnījās ilgi un nežēlīgi.

Tomēr izrādījās, ka ar labu sitēju pogu vien nepietiek. Jābūt meistaram! Galu galā Petja paspēlēja ne tikai visu to, kas viņam bija, bet vēl palika arī parādā.

Gavriks solījās rīt pienākt pēc parāda.

Petjam iestājās ļaunam sapnim līdzīgs laikmets.

— Uz bufetes bija tirgū iemainītā sīknauda, sešpadsmit

kapeiku, — vakarā pēc pusdienām tēvs mierīgi teica.

— Vai lu gadījumā neesi paņēmis?

Petjas sirdī iešaica asins vilnis un tūdaļ atkal atplūda.

— Nē, — viņš atbildēja cik spēdams vienaldzīgi.

— Nu, palūkojies man acīs!

Tēvs paņēma zēnu aiz zoda un pagrieza viņa seju pret sevi.

— Goda vārds, — Petja sacīja, visiem spēkiem pūlēdamies lūkoties tēvam taisni acīs. — Svētā krusta zīme!

Šausmās sastingdams, zēns pagriezās pret svētbildēm un pārmeta krustu.

Viņš gaidīja, ka lai pašā mirklī pašķirsies griesti un viņu trāpīs zibens, jo vajadzēja taču dievam uz vietas sodīt par tik bezkaunīgu, nepatiesu zvērestu!

Tomēr viss palika klusu.

— Tas ir ļoti savādi, — aukstasinīgi piezīmēja tēvs.

— Tātad mūsu mājā radies zaglis. Man un krustmātei, protams, nav nekādas nepieciešamības slepus ņemt naudu no bufetes. Pavļiks augu dienu ir pieaugušo uzraudzībā, tālab arī viņš to nevarēja izdarīt. Tu devi goda vārdu. Tātad — atliek domāt, ka to izdarījusi Dūņa, kas kalpo pie mums jau piecus gadus …

Dūņa tai brīdī priekšnamā tīrīja un kārtoja lampu.

Viņa tūdaļ nolika lampas stiklu un lupatu uz plauktiņa pie spoguļa un nostājās durvīs. Ne vien kakls, bet pat līdz elkoņiem atrotītās rokas viņai kļuva sarkanas. Platā, labsirdīgā seja pārklājās ar plankumiem un bija izķēmota mokās.

— Lai mani liktenis nosoda, — viņš kliedza, — ja to sīknaudu no tirgus jaunskungs nav paspēlējis Gavrikam uz austiņām!

Tēvs uzlūkoja Petju. '

Zēns saprata, ka viņam nekavējoties, zibeņātri, tai pašā mirklī jāsaka kaut kas cēls, lepns, patiess un baigs, kas tūdaļ satriektu it visas aizdomas.

Pirms brīža viņš gandrīz būtu varējis atzīties. Bet tagad, kad lieta novirzījusies līdz austiņām, neparko!

— Jums nav tiesību tā runāt! — Petja iebrēcās smokošā balsī, un viltota sašutuma sārtums pārklāja viņa seju. — Jūs melojat!

Bet arī tā vēl viņam šķita par maz.

— Jūs… jūs varbūt pati esat… zagle! — Petja, kājas pret grīdu dauzīdams, izkliedza.

Tēvs nopietnās skumjās un pārmetumā nogrozīja galvu, nespēdams izprast, kas norisinās zēna dvēselē.

Kamēr Dūņa ka apmāta grozījās virtuvē, vākdama kopā savas mantas un prasīdama aprēķinu, Petja ieskrēja bērnu istabā un tik briesmīgi aizcirta durvis, ka pat gultas galvgalī pakārtais sargeņģeļa emaljas tēls sašūpojas.

Petja noteikti atsacījās lūgt Dūņai piedošanu. Viņš iekrita gultā un izlikās samaņu zaudējis. Viņam lika mieru.

Tēvs nenoskūpstīja zēnu vakarā.

Petja dzirdēja, ka krustmāte centās pierunāt Duņu palikt un tā beidzot šņukstēdama bija ar mieru.

Nakts vidū Petja vairākkārt pamodās, šausminādamies par savu rīcību. Viņš bija gatavs skriet uz virtuvi un, Dūņai kājas skūpstīdams, izlūgties piedošanu. Bet vēl lielāks satraukums sagrāba zēnu, kad viņš iedomājās Gav-riku, kas rīt pieprasīs samaksu.

Ritā, nogaidījis bridi, kad tēvs aizveda Pavļiku vannas istabā mazgāties, Petja izņēma no skapja veco vice-mundieri.

Ģimenes stāsts vēstīja, ka šis mundieris tēvam šūdināts tūliņ pēc universitātes beigšanas un viņš to apģērbis tikai vienu vienīgu reizi mūžā pēc mātes lepno radinieku pieprasījuma toreiz, kad ar māti laulājies, jo radinieki prasījuši, lai viss būtu kā turīgiem ļaudīm. Kopš tā laika mundieris, visu aizmirsts, karājās skapi.

Austiņu tam bija ļoti daudz, bet vairums, diemžēl, ļoti mazas un spēlei nederīgas.

Lielās bija tikai četras, un arī tās neattaisnoja visas cenbas. Tās bija mazvērtīgas, biezas un baltas, gandrīz kā no lietošanas izgājušās trijnieces.

Šis pogas, ko bija pamatīgi piešuvis pie smalkās drānas kāds Odesas pagājušā gadsimta centīgs drēbnieks, nepadevās grieznēm. Tad Petja nepacietībā paķēra tās zobos un izrāva ar visu drēbi.

Vai gan vērts stāstīt, ka ari šoreiz Petju spēlē piemeklēja pilnīga neveiksme?

Viņa parāds Gavrikam pieauga ārkārtīgi.

Petja galīgi sapinās. Gavriks nolūkojās draugā ar drūmu nožēlu, kas nevēstīja nekā laba.

— Nu, Petjka, kā tad būs? — viņš bargi vaicāja.

Šo vārdu nozīmi grūti bija parprast. To saturam vajadzēja skanēt apmēram šādi: «Ko tad tu domā, brālit? Saņēmis austiņas uz parāda un neatdosi? Bēdīgi. Nāksies tev sadot pa purnu. Draudzība paliek draudzība, bet šai gadījumā nekā nevarēs darīt. Tā tas ir. Pats saproti. Austiņas nav vis kādi papīriņi, tās tev skaidru naudu maksā. Tātad neņem ļaunā.»

Petja ari neļaunojās. Viņš saprata, ka Gavrikam pilnīgi taisnība. Viņš tikai smagi ņoputās ur palūdza mazliet pagaidīt. Gavriks bija ar mieru.

Petja nomocījās visu vakaru. No sasprindzinātas prāta darbības viņam pat ausis kļuva tik sarkanas, ka pret gaismu sārtojās kā rubins.

Zēns izdomāja tūkstošiem veidu, kā ātri kļūt bagātam, bet visi tie bija pārāk fantastiski vai pārāk noziedzīgi. Beidzot viņam iešāvās prātā apbrīnojami vienkārša, bet reizē ari lieliska doma. Nelaiķis vectētiņš, mātes tētis, taču bija majors! Ai, kā viņš to bija varējis aizmirst!

Nezaudēdams laiku, Petja izplēsa no aritmētikas burtnīcas tīru lapu un uzrakstīja vecmāmiņai, māmiņas mātei, vēstuli uz Jekaterinoslavu.

Apbērdams vecmāmiņu ar mīlināmiem vārdiem un paziņodams par savām lieliskajām sekmēm ģimnāzijā, kas patiesībā bija krietni pārspīlētas, Petja lūdza atsūtīt viņam pārbaudīja kasi: viņš pielika kārbu pie auss un, mēli izkāris, žvadzināja kapeikas, tīksminādamies ar savu dārgumu skaņu un svaru. Var iedomāties, kādu viņš saceltu brēku, pamanījis zādzību. Viss tomēr beidzās laimīgi.

Gulēt ejot, Pavļiks pažvadzināja ar grabažām piepildīto kārbu un pārliecinājās, ka kase pilnīgā kārtībā.

Tomēr zināms, ka noziedzīgi iegūtas bagātības nenes cilvēkam labuma. Pavļikam nozagto naudu Petja paspēlēja trijās dienās.

Drīzumā saņemt vectētiņa mundieri nebija cerību. Gavriks atkal sāka neatlaidīgi pieprasīt parādu.

Ik dienas, sēžot uz palodzes, Petja gaidīja Gavriku.

Viņš ar šausmām iedomājās to baigo dienu, kad viss nāks gaismā: austiņas, sandales, mundieris un Pavļika krājkasīte. Un tas taču noteikti agri vai vēlu atklāsies. O, tad notiks kaut kas šausmīgs!

Zēns tomēr centās par to nedomāt; viņu arvien vēl tirdīja zaudētāju spēlmaņu veltīgā cerība atspēlēties.

Pa ielām staigāt bija bīstami, bet Gavriks tomēr noteikti ieradās un, nostājies sētas vidū, bāza mutē divus pirkstus. Atskanēja lielisks svilpiens. Petja tad steidzīgi māja draugam caur logu un skrēja pa virtuves galu lejā.

— Austiņas dabūji? — Gavriks jautāja.

— Goda vārds, rīt noteikti būs! Svēts goda vārds! Pēdējo reizi.

Kādā jaukā dienā Gavriks paziņoja, ka ilgāk negaidīs. Tas nozīmēja, ka no šā brīža Petja kā maksātnespējīgs parādnieks skaitās tik ilgi Gavrika verdzībā, kamēr galīgi norēķināsies.

Tāds bija cietsirdīgais, tomēr pilnīgi taisnīgais ielas likums.

Gavriks uzsita Petjam viegli pa plecu, kā to dara klejotājs bruņinieks, kad iesvētī savu kalpu par ieroču nesēj u.

— Tagad tu iesi visur ar mani, — viņš teica labsirdīgi un piebilda stingri: — Iznes grāmatsomu!

— Kāpēc … somu?

— Jocīgais cilvēks, ar ko tad austiņas nest?

Un Gavrika acis viltīgi iemirdzējās.

Patiesībā Petju vilināja šādas jautras verdzības per-spektivas: sen jau viņam gribējās paklaiņāt ar Gavriku pa pilsētu. Nelaime tikai ta, ka Petjam sakara ar notikumiem bija uz visstingrāko aizliegts iziet aiz vārtiem. Taču tagad viņa sirdsapziņa varēja palikt pilnīgi mierīga: ko nu viņš var teikt, tā ir Gavrika griba, un tai viņam japa-dodas bez ierunām. Kaut arī negribētu iet, tomēr jaiet: tāds ir likums.

Petja aizskrēja mājās un nonesa somu.

— Uzliec plecos, — teica Gavriks.

Petja paklausīgi uzlika. Gavriks no visām pusēm apskatīja mazo ģimnāzistu, tērpušos līdz papežiem garajā mētelī un tukšu grāmatsomu mugurā. Ka redzams, viņš bija pilnīgi apmierināts.

— Ģimnāzistā apliecība ir?

— Ir.

— Parādi!

Petja izņēma apliecību. Gavriks to atšķīra un pa zilbēm izlasīja pirmos vārdus: «Augstu turēdams savu godu, ģimnāzists nevar neturēt augstu savas mācības iestādes godu…»

— Tiesa, — viņš piezīmēja, atdodams apliecību. — Noglabā! Varbūt noderēs.

Pēc tam Gavriks lika Petjam pagriezties un piekrāva somu ar smagiem austiņu maisiņiem.

— Tagad mēs visur pavisam viegli tiksim cauri, — aizpogādams somu, teica Gavriks un apmierināti uzsita pa teļādas vāku.

Petja gan īsti nesaprata šo vārdu nozīmi, taču, pakļaudamies vispārējam ielas likumam — mazāk jautāt, bet vairāk zināt, — noklusēja. Puikas uzmanīgi izgāja uz ielas.

XXXVII BUMBA

Bet, lūk, kādu dienu šai jaukajai, bet baigajai klaidoņu dzīvei pienāca gals.

Tajā neaizmirstamajā dienā Gavriks atnāca agrāk nekā parasti, un zēni tūdaļ devās uz pilsētu.

Gavrikam bija pelēka, savādi savilkta, stinga seja ar aukstumā sazilējušām, cieši sakniebtām lūpām. Viņš gāja ātri, šūpodamies, rokas savu mīksto bikšeļu kabatās dziļi sabāzis — mazs, sakumpis, apņēmīgs. Tikai viņa skaidrajās, kā vectētiņam nekustīgajās acīs dažbrīd pazibēja nelāgas uguntiņas. Petja tikko turējās savam draugam līdzi. Zēni gandrīz skrēja pa tukšo ielu kā sapnī.

Savādas, saspīlētas gaidas bija jaušamas pelēkajā gaisā. Gājēju soļi skanīgi dunēja uz ietvju plātnēm. Vietām zem papēžiem plīsa plānais kā stikls ledus, kas bija pārklājis peļķes.

Pēkšņi kaut kur tālu, pilsētas centrā, nodunēja viegls grāviens. Varēja domāt, ka apgāzies un izbiris uz bruģa milzīgs tukšu kastu vezums.

Gavriks apstājās un ieklausījās vājajā atbalss dunoņā.

— Kas tas? — čukstēja Petja. — Vai kastes?

— Bumba, — sausi un pārliecināti teica Gavriks.

— Kādu uzspēra.

Divus kvartalus tālāk no šķērsielas zēniem pretim izskrēja sieviete ar grozu, no kura bira laukā kokss un žagari.

— Dieviņ, tētīt, svētā dievmāte… — sieviete nesakarīgi murmināja, pūlēdamās ar drebošu roku uzvilkt noslīdējušo galvas lakatu. — Ak dievs! Kas gan notiek! Gabalos saplosīja!…

— Kur?

— Policijas ielā … Es eju te, bet viņš brauc tur…

Un te uzreiz kā spēra … Sīkos gabalos . . . Kungs, apžēlojies … Zirgi beigti, rati druskās …

— Kas tas bija?

— Pristavs… No Aleksandra iecirkņa… Es, lūk, šite, bet viņš — tur… Bet tas kaujinieks — tā iepretim, un viņam rokās, iedomājieties tikai, tāds parasts sainītis, pat avīzē ietīts …

— Notvēra?

— To kaujinieku, vai? Kas tev deva! Kā pajuka visi kur kurais — no kaujinieka vairs ir ne smakas! Stāsta, ka kāds pārģērbies matrozis bijis…

Sieviete steidzās tālāk. Nelūkojoties uz visu savu atturību, Gavriks satvēra Petju pie pleca un salēcās.

— To pašu, kas vecamtēvam ar dūri sita ģīmī, — viņš ātri un kaisli čukstēja. — Lai nepalaiž nagus! Pareizi?

— Pareizi, — stingdams teica Petja.

Tajā dienā zēni divas reizes iegriezās Mazā Arnautu ielā, sētā ar strūklaku un dzērvi.

Pirmo reizi, saņēmuši «preci», kā izteicās Gavriks, viņi devās uz Aleksandra bulvāri, ko bija ielencis karaspēks. Viņus izlaida cauri postenim bez sevišķām grūtībām.

Pāris namu tālāk Gavriks ierāva Petju kādos vārtos.

Zēni šķērsoja it kā izmirušu lielu sētu, garām kazaku zirgu slitai, pāri izmētātām, izšautām patronām un patronu aptverēm, ko zaldātu pēdas bija ieminušas cietajā, sasalušajā zemē.

Zēni nokāpa pagrabā un mitrajā tumsā ilgi gāja gar malkas šķūnīšiem, kamēr iznāca citā sētā. No šās sētas pa šauru spraugu, ko ieslēdza divas augstas un drūmas mūra sienas, varēja nokļūt vēl trešajā sētā.

Acīm redzot Gavriks te labi pazina visas ejas un izejas.

Sprauga bija tik šaura, ka Petja, turēdamies līdzi Gav-rikam, bieži vien aizķēra ar savu mugursomu sienas. Beidzot viņi izkļuva trešajā sētā, kas bija šaura, dziļa un tumša kā aka.

Spriežot pēc tā, cik ilgi viņi šurp bija nākuši, līkumodami pa visādām ejām un pagriezieniem, šās sētas nams bija jau kādā citā ielā.

Visa sēta bija piekaisīta ar sadauzīta stikla šķembām un apmetumu. Nama logi bija cieši aizslēģoti. Likās, ka nams ir neapdzīvots.

Visapkārt bija dunošs klusums.

Bet aiz šā klusuma, aiz nama nezināmajā ielā bija samanāms — ne tik daudz dzirdams, cik nojaušams, — kādas neizprotamas kustības satraucošs troksnis.

Un tad vēl no augšas, šķita, kaut kur no mākoņiem, paretam atskanēja šāvieni, piepildīdami sētu ar dobju, it kā no akas nākošu dunoņu. Petja atbalstījās ar mugursomu pret sienu un, viss drebēdams, aizvēra acis. Gavriks turpretim nesteigdamies iebāza mutē divus pirkstus un uzsvilpa.

Kaut kur augšā noklaudzēja slēģi un atskanēja balss:

— Tūliņ!

Pēc mirkļa, kas Petjam šķita vesela stunda, pa sētas kāpņu durvīm izskrēja sasarcis un nosvīdis cilvēks bez mēteļa, vienos svārkos, ar krītu notraipījies.

Petja ieraudzīja un pārsteigumā apstulba. Tas bija Terentijs.

— Dod, dod, dod! — murmināja Terentijs, slaucīdams piedurknē slapjo seju.

Neievērodams pašu Petju, viņš metās pie tā mugursomas.

— Dod ātrāk! Paldies, pašā reizē. Citādi mums vairs ne velna nav atlicis!

Viņš nepacietīgi atsprādzēja siksnas, sēkdams pārlika maisiņus no mugursomas savās kabatās un tūdaļ metās atpakaļ, paspēdams vēl uzsaukt:

— Lai Josifs Karlovičs tūliņ sūta vēl! Stiepiet, kas vien ir! Citādi ilgi nenoturēsimies.

— Labi, — teica Gavriks, — atnesīsim.

Tai brīdī netālu no jumta sienā atsitās lode, un uz zēnu galvām nobira sārtie ķieģeļu putekļi.

Viņi steidzās pa to pašu ceļu atpakaļ uz Mazo Arnautu ielu un saņēma jaunu «preces» devu. Šoreiz mugursoma bija tik smaga, ka Petja tikko jaudāja panest.

Tagad zēns, protams,' ļoti labi zināja, kas tās par austiņām, ko viņš nesa. Citā reizē viņš būtu visu pametis un aizmucis mājup. Bet šoreiz, draudošo briesmu azarta lidz sirds dziļumiem aizrauts, viņš neparko nebūtu ar mieru atstāt biedru vienu, jo šis azarts bija daudz varenāks par spēles azartu. Un tad vēl — viņš nespēja atteikties no Gavrika slavas. Jau iedomājoties vien, ka tādā gadījumā viņš zaudētu iespēju stāstīt par savām dēkām, viņš tūdaļ aizmirsa visas rūpes par draudošajām briesmām.

Gavriks un Petja devās atpakaļ. Bet kā pa šo laiku bija pārmainījusies pilsēta! Tagad tā vārījās kā katls!

Ielas brīžiem bija pilnas ar bēgošiem ļaudīm, brīžiem, zalvju dzelzs slotas noslaucītas, acumirklī kļuva tukšas.

Zēni jau tuvojās postenim, kad Gavriks piepeši satvēra Petju aiz rokas un ātri ierāva tuvākajos vārtos.

— Pagaidi!

— Kas ir?

Neatlaizdams Petjas roku, Gavriks uzmanīgi palūkojās gar vārtu stūri, bet tūdaļ atrāvās atpakaļ, piespiezdamies pie sienas zem melnās tāfeles ar namu iedzīvotāju uzvārdiem.

— Klausies, Petjka . . . Tālāk nevarēsim tikt… Tur staigā tas pats velns, kas man ausi plēsa … Skaties …

Petja uz pirkstgaliem pielavījās pie vārtu malas un paskatījās. Gar posteni, gar izgāztajiem skvēra dzelzs sētas posmiem un sastatītajām zaldātu šautenēm pa ielu pastaigājās kungs drapa mētelī un karakula cepuri galvā. Viņš pagriezās, un Petja ieraudzīja rupju, skūtu seju ar gaļīgu degunu. Kaut kas šai svešajā sejā likās pazīstams.

Kur gan Petja viņu bija redzējis? Kur? Kaut kas neļāva zēnam to atcerēties. Varbūt traucēja zilganums virs lūpas? Un pēkšņi viņš atcerējās. Protams, tas bija tas pats ūsainis no «Turgeņeva», bet tikai noskuvies, bez ūsām. Toreiz viņš iespiedās atmiņā uz mūžu. Petja viņu pat skuvušos pazītu starp tūkstošiem.

— Ūsainis, — Petja čukstēja, atvilkdamies blakus Gavrikam un atspiezdams somu pret sienu. — Tas, kas matrozi ķēra. Tikai tagad bez ūsām. Atceries, es tev stāstīju, bet tu vēl smējies.

— Redzi, sātans, noskuvies, lai nepazīst… Maita tāds… Mani viņš pazīst kā nodīrātu, — teica Gavriks nikni. — Tam mēs garām netiksim.

— Bet varbūt tiksim?

— Tu joko?

Gavriks atkal paskatījās gar stūri.

— Staigā…

Gavriks sažņaudza dūri un dusmās kodīja pirkstu kauliņus.

— Bet viņi tur sēž un gaida … Ū, nezvērs!

Klusumā, kas uz brīdi bija iestājies, varēja dzirdēt attālus šāvienu sprakšķus. To atbalss dārdēja kaut kur pār namu jumtiem.

— Klausies, Pctjka, — Gavriks piepeši teica, — saproti, viņi tur sēž un velti gaida … sēž bez preces … Viņus visus tur vienkārši apšaus… Bet es nevaru iet, tādēļ ka tas velns man katrā ziņā piesiesies!

Dusmu asaras kūsāja Gavrika acīs. Viņš ievilka gaisu caur degunu, nošņaucās zemē un nikni ieskatījās Pet-jam acīs.

— Saproti, ko es tev saku?

— Saprotu, — vienīgi ar lūpām izteica Petja, bālēdams zem šā dusmīgā, draudzīgā, uzstājīgā un reizē ari lūdzošā biedra skata.

— Vai varēsi viens aiziet? Nenobīsies?

Uztraukumā Petja nespēja izteikt ne vārda. Viņš strauji

pameta ar galvu, dziļi ieelpodams. Zaglīgi lūkodamies apkārt, brīžam paskatīdamies gar vārtu stūri, Gavriks steidzīgi pārlika smagos maisiņus no savām kabatām Petjas kabatās.

— Tu, saproti, nodod visu preci! Ir to, kas somā, ir to, kas kabatās. Bet, ja iekritīsi, turi muti un saki, ka atradi uz ielas un neko nezini. Saprati?

— Sapratu.

— Un, līdzko nodosi, tūliņ diedz atpakaļ, es tevi gaidīšu tepat vārtos. Saprati?

— Sapratu.

Ar neveikli uzpūstām kabatām, bailēs un uztraukumā gandrīz nekā neapjēgdams, Petja nonāca pie posteņa.

— Ko tu lien, neredzi, vai? — ūsainis kliedza, aizstādamies zēnam ceļā.

— Krusttētiņ, — Petja ierastā Gabalsī činkstēja,

— lūdzu, izlaidiet, mēs dzīvojam tepat netālu, Aleksandra bulvārī, tai lielajā, pelēkajā namā, māte būs ļoti norūpējusies, viņa droši vien domā, ka es esmu nošauts.

Un gluži dabiskas asaras sāka ritēt pār zēna apaļajiem, nosmulētajiem vaigiem. Ūsainis ar riebumu uzlūkoja mazo pirmskolnieka stāvu un satvēra Petju pie mugursomas.

Viņš pabīdīja zēnu līdz ielas malai un viegli iespēra tam ar ceļgalu.

— Taisies ar!

Nejuzdams kājas zem sevis, Petja skrēja uz zināmo namu.

XXXVIII KAUJINIEKU STABS

Puisēns iešmauca vārtos. Lavījās cauri sētai.

Ejot te pirms stundas kopā ar Gavriku, Petja nejuta sevišķa nemiera. Tad viņš jutās veikla un piedzīvojuša drauga drošā aizsardzībā. Pašam viņam domāt nevajadzēja, viņš bija tikai paklausīgs pavadonis bez personīgas gribas. Viņa vietā domāja un rīkojās cits, spēcīgāks.

Tagad puisēns bija pilnīgi viens. Viņš varēja paļauties tikai uz sevi un nevienu citu.

Un tai pašā brīdī bez Gavrika pasaule visapkārt kļuva drūma, milzīga, pilna slēptu briesmu.

Briesmas slēpās iekšējo galeriju akmens arkās, starp drausmīgajām kastēm un vecajām, salauztajām mēbelēm. Tās nekustīgi stāvēja arī sētsvidū aiz zirgu apgrauztā mīkleņkoka. Tās raudzījās pa mēslu kastes melno caurumu.

Visas lietas apkārt it kā izauga lielākas. Milzīgie kazaku zirgi drūzmējās, spiezdamies uz Petjas pusi ar saviem zeltaini samtainajiem gurniem. Briesmīgās astes šmīkstēdamas sita pa somu.

Cekulainie kazaki, tērpušies platās, zilās biksēs ar sarkanām uzšuvēm, lēkāja uz vienas kājas, otru kāpslī iebāzuši.

— No labā-ās pa trī-ī-īs! — kliedza aizsmakusi ehorun-žija balss.

No maksts izrautie zobeni mirdzošā lokā sastinga virs Donas kazaku šķībi uz auss uzliktajām cepurēm.

Petja nokāpa pagrabā.

Ilgi viņš taustīdamies gāja pa auksti smacīgo krēslu, elpodams putekļaino šķūņa gaisu. Šausmas pārņēma zēnu ik reizes, kad viņa skropstām pieskārās zirnekļa tīkls, kas šķita kā sikspārņa spārni.

Beidzot viņš nokļuva otrā sētā. Tā bija tukša.

Tikai tagad šai neparastajā tukšumā Petja izjuta savu vienatnību pilnīgi. Viņš gandrīz jau bija gatavs mesties atpakaļ, bet tūkstošiem verstu un tūkstošiem briesmu to šķīra no ielas, no Gavrika.

Spraugā starp otru un trešo sētu bija tik neiedomājams klusums, ka gribējās pilnā balsī, netaupot rīkli, kliegt. Kliegt kaislīgā izmisumā, mežonīgi, lai tikai nedzirdētu šā klusuma.

Tāds klusums ir tikai divu šāvienu starpbrīdi.

Tagad vajadzēja iebāzt pirkstus mutē un iesvilpties. Un pēkšņi Petja aptvēra, ka viņš neprot svilpt ar pirkstiem. Spļaut caur zobiem sen bija iemācījies, bet svilpt — ne. Neatjēdza. Aizmirsa.

Puisēns neveikli ielika pirkstus mutē un pūta, taču svilpiens neiznāca. Izmisumā viņš pūta vēlreiz no visa speķa. Nekā. Tikai siekalas un šņakšana.

Tad Petja saņēma visu savu gribas spēku un, aizvēris acis, iekliedzās:

— E-ei!

Balss izskanēja pavisam klusi. Bet dunošā atbalss acumirkli piepildīja tukšo sētas dobumu.

Tomēr neviens neatsaucās. Klusums kļuva vēl baigāks.

Augšā kaut kas apdullinoši noklaudzēja, un lejup krita atlauztās ūdens notekas līkums, raudams sev līdzi ķieģeļu drumslas un apmetumu.

— E-ei! E-ei! E-ei! — zēns kliedza, cik jaudas.

Augšā pavērās slēģis, un parādījās sveša seja.

— Ko tu kliedz? Atnesi? Skrien šurp, augšā! Aši!

Un seja nozuda.

Petja nedroši palūkojās apkārt. Bet viņš bija pilnīgi viens, un nebija kam prasīt padoma. Augšā atkal noklaudzēja, un lejup nolidoja liels apmetuma gabals, sašķīzdams drisku driskās Petjam pie pašām kājām.

Puika sarāvies metās uz virtuves kāpņu durvīm. Pīda-mies «pēc mēra» pašūtā, pārāk garā mēteļa stērbelēs, viņš devās pa dārdošajām dzelzs kāpnēm augšā.

— Ātrāk, ātrāk, ātrāk! — dusmīga balss kliedza no augšas.

Smagā soma sāpīgi dauzīja muguru. Piebāztās kabatas traucēja soli. Uzreiz kļuva karsti. Karsta un mitra kļuva cepures iekšpuse. Sviedri tecēja pār uzacīm, acīm. Vaigi kvēloja.

Bet sakaitinātā lūdzēja balss nepārstāja kliegt no augšas:

— Ātrāk! Ātrāk, velns tevi rāvis!

Tikko Petja aizelsies, sasprindzinājumā pat mēli izkāris, bija nokļuvis līdz ceturtajam stāvam, tūliņ viņu aiz pleciem satvēra kāds cilvēks, ģērbies labā, tikai netīrā mētelī ar aitādas apkakli, bez cepures, ar slapjajai pierv'i pielipušiem matiem.

Viņa franta Ūsiņas un bārdiņa nemaz neiederējās piesarkušajai, vienkāršajai, kaļķiem apputējušajai sejai ar uzrautu degunu.

Pārgalvīgi jautras un reizē tomēr it kā izbijušās acis karsti mirdzēja zem kaļķu piebirušajām, kuplajām uzacīm. Viņš atgādināja cilvēku, kas atrauts no kāda ļoti grūta un, galvenais, ļoti steidzama darba.

Viņš briesmīgi steidzās atpakaļ. Ar spēcīgām rokām satvēra Petju aiz pleciem.

Puisēnam likās, ka nupat viņu kratīs tāpat kā tēvs dusmu brīžos. Petja pat pietupās aiz bailēm, bet cilvēks laipni paskatījās acīs.

— Atnesi? — viņš jautāja, steidzīgi čukstot, un, nesagaidījis atbildi, ierāva zēnu kādā tukšā virtuvē. Petja tūliņ sajuta, ka šai dzīvoklī notiek kaut kas neparasts, kaut kas liels un drausmīgs, kas parasti dzīvoklī nenotiek.

Cilvēks žigli apskatīja Petju un, neteicis ne vārda, iebāza roku piebāztajās kabatās. Steidzīgi viņš vilka ārā smagos maisiņus. Petja, rokas iepletis, stāvēja viņa priekšā.

Kaut kas tik ļoti pazīstams šķita šai svešajā cilvēkā ar Ūsiņām un bārdiņu. Nepārprotami, kaut kur Petja viņu bija redzējis. Bet kur un kad?

Puisēns visādi pūlējās, bet atcerēties tomēr nevarēja. Kaut kas viņu traucēja, mulsināja. Varbūt Ūsiņas vai bārdiņa?

Pa to laiku cilvēks bija no puisēna kabatām veikli izvilcis visus četrus maisiņus.

— Viss? — viņš jautāja.

— Nē, vēl ir somā.

— Brašs puika! — iesaucās virs. — Paldies! Un vēl ģimnāzists!

Sajūsmā viņš, saņēmis aiz naga, uzmauca zēnam cepuri līdz pat ausīm.

Šai brīdī Petja pie paša deguna ieraudzīja netīru, pulvera dūmos nokvēpušu spēcīgu roku ar mazu, zilganu enkuru.

— Matrozis! — iesaucās Petja.

Tai pašā mirklī dzīvoklī kaut kas sabruka. Gaiss nodrebēja. No plaukta nokrita kastrolis. Mīkstām kaķa kustībām matrozis metās gaitenī. — Sēdi te! — viņš vēl paspēja izkliegt.

Pec brītiņa kaut kur pavisam tuvu atskanēja seši šāvieni cits pēc cita. Petja žigli nometa somu un ar drebošiem pirkstiem raisīja to vajā.

Grīļodamies no gaiteņa virtuvē ienāca Terentijs. Viņš bija kreklā ar noplēstu piedurkni. Ar to viņam bija pārsieta galva. No deniņiem cauri pārsējumam sūcās asinis. Labajā roka viņš turēja revolveri.

Ieraudzījis Pelju, viņš gribēja kaut ko teikt, bet tad atmeta ar ro'» u un vispirms padzērās, palicis galvu zem krāna.

— Atnesi? — viņš teica aizelsies starp diviem malkiem, un ūdens šļāca viņa nedabiski baltajā sejā. — Kur Gavriks? Dzīvs?

— Dzīvs.

Taču, kā redzams, izjautāt nebija laika. Nenoslaucījis no sejas ūdeni, Terentijs tūliņ ņēma no somas maisiņus.

— Vienalga, nenoturēsimies, — viņš murmināja, tikko kājās turēdamies. — Pa jumtiem atkāpsimies… Viņi tur lielgabalu uzstāda… Un tu, zēn, bēdz, citādi nošaus tevi… Ātrāk laidies! Paldies, staigā vesels!

Terentijs brītiņu atsēdās, bet tūliņ piecēlās un, slaucīdams revolveri gar stilbu, aizskrēja pa gaiteni uz to pusi, no kurienes atskanēja nepārtraukti šāvienu sprakšķi un plīstošu stiklu šķindoņa.

Petja paķēra vieglo mugursomu un metās uz durvīm. Bet ziņkārība to piespieda tomēr uz brītiņu vēl palikt un palūkoties gaiteņa dzijumā. Pa durvīm, kas bija līdz galam atvērtas, Petja ieraudzīja ar salauztām mēbelēm pie-metātu istabu.

Brūni tapsētajā sienā Petja pamanīja rēgojošos caurumu ar kailiem apmetuma skaliņu galiem.

Pieplakuši pie izcelto logu palodzēm, daži cilvēki šāva lejup ar revolveriem. Petja ieraudzīja Terentija pārsieto galvu un matroža sprogaino apkakli. Pazibēja vēl arī pinkaini melns apmetnis un studenta cepure.

Un viss tas peldēja un slīka zilganu dūmu mutuļos.

Matrozis bija nometies pie palodzes uz viena ce|gala un, slēpdamies aiz tērauda pakājes, kas bija ielikta logā, ik brīdi bāza ārā roku, kas nodrebēja pie katra šāviena. Viņš nikni kliedza:

— Uguni! Uguni! Uguni!

Un šai kustībā, nekārtībā, burzmā tikai viens cilvēks ar vienaldzīgu, vaska dzeltenu seju, ar melnu caurumiņu virs aizvērtās acs bija pilnīgi mierīgs.

Viņš ar augšup pavērstu seju neērti gulēja istabas vidū starp tukšām aptverēm un patronu čaulām.

Saplēstais degunkniebis, ar melnu aukliņu aizķēries aiz cietās un baltās auss, gulēja uz kaļķiem nobērtā parketa līdzās galvai. Un turpat uz parketa kārtīgi bija nolikta nodriskāta teclīnikuma studenta cepure ar ieplīsušu nagu.

Petja paskatījās uz šo cilvēku un pēkšņi saprata, ka tas ir līķis.

Puisēns metās atpakaļ. V'ņš neatcerējās, kā bija no šejienes izkļuvis un aizskrējis līdz pavārtei, kur viņu gaidīja Gavriks.

— Nu kā, aiznesi?

— Aiznesu.

Petja aizrīdamies izstāstīja visu, ko bija redzējis drausmīgajā dzīvoklī.

— Viņi tā vai tā nenoturēsies. Pa jumtiem atkāpsies … — smagi elpodams, čukstēja Petja. — Tur pret viņiem lielgabalu uzstāda …

Gavriks nobālēja un pārkrustījās. Pirmo reizi mūžā Petja savu draugu redzeja tik izbijušos.

Pavisam tuvu, gandrīz līdzās norībēja lielgabala šāviens. Dzelžaina atbalss aizdārdēja pār jumtiem.

— Pagalam! — izmisumā iekliedzās Gavriks. — Bēdz!

Puikas izdrāzās uz ielas un skrēja pa pilsētu, kas šorīt

jau trešo reizi bija pārvērtusies.

Tagad tajā valdīja vienīgi kazaki. Visur bija dzirdami nepārtrauktie zirgu pakavu klaudzieni.

Pinkaino Donas kazaku sotņas ar joni lēca ārā no vārtu paslēptuvēm un sita ar savām nagaikām pa labi un pa kreisi.

No viņiem nebija kur paslēpties: visas parādes durvis un vārti bija cieši aizslēgti un karaspēka vai policijas daļu apsargāti. Katrs ielu krustojums bija pārvērsts slazdā.

Palikušie demonstranti skrēja uz visām pusēm, kur nu kurais spēja, bez jebkādām cerībām izglābties. Kazaki panāca tos un sakapāja pa vienam.

Mazajā Arnautu ielā garām puikām pa ielas vidu aizskrēja cilvēks ar līkām kājām, bez mēteļa un cepures. Padusē viņš turēja nūju ar sarkanu karogu. Tas bija šautuves saimnieks. Viņš skrēja klibodams un izlocīdamies vairījās te uz vienu, te uz otru pusi.

Varbūt citā reizē tas zēniem liktos jocīgi, bet tagad viņi izjuta tikai šausmas.

Pēc katriem desmit soļiem Josifs Karlovičs pagrieza atpakaļ ārkārtīgi bālo, izmocīto seju ar ārprātā ieplestām acīm. Viņam pakaļ, triecot zirgus straujā riksī, dzinās divi kazaki.

Šķindēdami zibēja pakavi, uzšķiļot granita bruģī dzirkstis, kas dienas gaismā izskatījās bālas.

Pēc brīža Josifs Karlovičs jau atradās starp zirgiem.

Viņš palaida tos garam, cirtas sānis un satvēra kādu parādes durvju rokturi.

Durvis bija aizslēgtas. Izmisumā viņš rāva tās no visa spēka, spēra ar kājām, spieda ar plecu. Durvis nepadevās. Kazaki pagrieza zirgus un uzjāja uz ietves.

Josifs Karlovičs sarāvās, nolieca galvu un ar abām rokām piespieda pie krūtīm karogu. Pazibēja zobens. Cilvēka mugura sagrīļojās. Svārki slīpi pārsprāga. Šautuves saimnieks sarāvās un pagriezās.

Vienu mirkli pazibēja viņa sāpju pārvērstā seja ar slipi apgrieztu vaigu bardu.

— Nelieši! Satrapi! Bendes! — viņš kliedza no visa speķa. — Nost patvaldību!

Tai pašā mirklī reizē nozibēja divi asi zobeni. Josifs Karlovičs pakrita, vēl arvien spiezdams karogu pie zili tetovētajām, spalvainajām krūtīm.

Viens kazaks noliecās pār to un kaut ko izdarīja.

Pēc brītiņa abi kazaki jau drāzās tālāk, un aiz viņiem, virvē iesiets, vilkās cilvēka ķermenis, atstādams uz nedzīvi pelēkā bruģa garu, sarkanu, apbrīnojami spilgtu svītru.

No šķersielas izvēlās pūlis un izšķīra zēnus.

XXXIX GRAUTIŅŠ

šai pašā dienā Petja pazaudēja laika sajēgu.

Kad viņš beidzot nok|uva mājās, viņam likās, ka jau krēsla. Patiesībā pulkstenis nebija vēl ne divi.

Staba un Kuļikovas laukuma apkaimē viss bija klusu, mierīgi. Pilsētas notikumus te zināja tikai no baumām un tālo šāvienu trokšņa. Bet ar baumām un šāvieniem sen jau bija apraduši.

Zemā, gandrīz melnā debess it kā pūta virsū drīza sniega ledaino vēsumu. Tādās dienās vakars sākās jau no rīta. Miglainajā, iezilganajā gaisā jau lidoja viena otra sniega pārsla. Bet cietā zeme vēl bija pavisam melna, bez mazākā sirmuma.

Pelja iegāja pa sētas pusi, nometa tukšo somu virtuvē un uzmanīgi iezagās bērnistabā. Bet bija tik agrs, ka par zēnu vēl pat nebija sākuši uztraukties.

Petja ieraudzīja klusās, mierīgās istabas, izdzirda gandrīz neskanīgo šujmašīnas rūkoņu, sajuta karstas biešu zupas smaržu, un pēkšņi viņam uznāca vēlēšanās mesties tētim ap kaklu, pieglaust vaigu tā svārkiem, noraudāties un visu izstāstīt.

Bet šī sajūta uznira puisēna satrauktajā dvēselē tikai uz mirkli, tūliņ atbrīvojot vietu citai, jaunai — savaldīgai un klusai atbildības un noslēpuma sajūtai. Pirmo reizi mūžā zēns vienkārši un nopietni, ar visu sirdi saprata, ka dzīvē ir tādas lietas, par kurām nenākas runāt pat ar vistuvākajiem un mīļotākajiem cilvēkiem, bet paturēt sevī un klusēt, lai arī cik tas būtu grūti.

Tēvs šūpojās šūpuļkrēslā, rokas aiz galvas aizlicis un nometis degunkniebi. Petja aizgāja un atsēdās līdzās uz krēsla, rokas uz ceļiem rātni salicis.

— Nu ko, dēls, garlaicīgi nekā nedarīt? Nekas. Pa-garlaikojies. Drīz viss nomierināsies, mācību iestādēs atkal sāks mācības. Iesi ģimnāzijā. Sapelnīsi divniekus. Būs vieglāk ap sirdi.

Un viņš pasmaidīja savu laipno tuvredzīga cilvēka smaidu.

Virtuvē noklaudzēja durvis, gaitenī atskanēja ātri soļi. Ēdamistabas durvīs parādījās Dūņa. Viņa bezspēcīgi piespiedās pie koka stenderes, rokas pie krūtīm cieši piespiezdama.

— Ai kungs…

Vairāk viņa nevarēja ne vārda izrunāt.

Dūņa elpoja smagi un ātri, ar pusatvērtu muti rīdama gaisu. Gar noslīdējušo lakatu uz neparasti bālās sejas krita matu šķipsna ar nokarājušos matadatu.

Pēdēja laika mājās jau bija pieraduši pie viņas negaidītajiem iebrukumiem istaba. Gandrīz katru dienu viņa pavēstīja kadu jaunu pilsētas ziņu. Taču šoreiz viņas neprātīgās acis, drudžaina elpa, viss viņas neparastais izskats pauda, ka noticis kaut kas ārkārtīgs, šausmīgs.

Viņa ienesa sev līdz tik tumšu, tik draudīgu klusumu, ka likas„ it kā pulkstenis tikšķētu desmitkārt skaļāk un logos butu salikti pelēki stikli. Šujmašīnas klaudzieni acumirklī apravas. Krustmāte ieskreja, pirkstus pie zilgi dzīslotiem deniņiem piespiedusi.

— Kas? … Kas noticis? …

Dūņa klusēja, lupas bez skaņas kustinādama.

— Kanatu ielā ebrejus sit, — beidzot viņa izrunāja tikko sadzirdami. — Grautiņš …

— Nevar but! — iesaucās krustmāte un, spiezdama rokas pie krūtīm, atsēdas krēslā.

— Lai es izputu! Visus ebreju veikaliņus līdz pēdējam izdauza. Kumodi no otra stāva uz ielas izmeta. Pec minūtēm desmit būs jau pie mums.

Tēvs uzlēca kājas — bāls, drebošu apakšžokli, pūlēdamies uzlikt degunkniebi.

— Ak kungs, kā gan tā var!

Viņš pacēla skatu pret svētbildi un divreiz pārkrustījās.

Dūņa to saprata kā kādu zīmi. Viņa attapās, uzrāpās uz krēsla un steidzās ar svētbildes noņemšanu.

— Dūņa, ko jūs darāt?

Bet viņa klusēdama jau skrēja pa istabām, novākdama svētbildes. Viņa rosīgi sastatīja tās uz palodzēm ar sejām pret ielu un atbalstīja ar grāmatām, kastītēm, tukšām tējas kārbām — ar visu, kas gadījās pa rokai.

Tēvs apjucis viņu vēroja.

— Es nesaprotu… Ko jūs gribat darīt? …

— Ak kungs, kā tad citādi! — viņa izbijusies murmināja. — Kā tad citādi! Izdauza ebrejus… Bet krievus neaiztiek… Kam logos svētbildes — pie tiem neiet!

Ieva seja pēkšņi pārvērtās.

— Neiedrošinieties! — kliedza viņš augstā, aizlūzušā balsi un ar visu spēku drebināja ar dūri pa galdu. — Neiedrošinieties! … Es jums aizliedzu! … Vai dzirdat? Tūliņ izbeidziet! Svētbildes nav domātas šādām vajadzībām … Tā ir … Tā ir zaimošana … Tūliņ lai…

Apaļās, sacietinātās aproces izlēca no piedurknēm. Seja kļuva nedabiski bāla, augstā piere pārklājās ar sārtiem plankumiem.

Nekad vēl Petja nebija redzējis tēvu tādu: viņš drebēja un izskatījās briesmīgs. Tad metās pie palodzes un paķēra svētbildi.

Bet Dūņa turēja svētbildi cieši un nelaida vaļā.

— Kungs! … Ko jūs darāt! … — viņa izmisusi kliedza. — Viņi taču visus uz vietas apsit! Tatjana Iva-novna! Balodīt! Visus uz vietas apsitīs! Ne uz ko neskatīsies …

— Klusēt! — iebrēcās tēvs, un dzīslas uz pieres viņam šausmīgi uzpampa. — Klusēt! Es te esmu saimnieks! Es neļaušu savā mājā… Lai nāk. Lai apsit visus!… Lopi!… Jums nav tiesību… Jums nav…

Krustmāte lauzīja rokas.

— Vasilij Petrovič, lūdzu jūs! Apmierinieties!.. .

Bet tēvs jau stāvēja, galvu pie tapetēm piespiedis un seju ar rokām aizklājis.

— Nāk! — pēkšņi iesaucās Dūņa.

Visi apklusa.

Uz ielas bija dzirdama klusa, stiepta dziedāšana. Varēja domāt, ka kaut kur pavisam tālu iet krusta vai bēru gājiens.

Petja uzmanīgi palūkojās logā. Uz ielas nebija ne dvēseles. Vēl zemākas un tukšākas gūlās pelēkās svina krāsas debesis pār Kuļikovas laukumu.

Vējā sadzītas sniega pītis, vieglas kā gulbja pūkas, gulēja kailās zemes krunkās.

Pa to laiku dziedāšana kļuva vēl skaidrāka. Tad Petja pavisam skaidri ieraudzīja, ka tas zemais un tumšais mākonis, kas bija gulējis pie Ku|ikovas laukuma apvāršņa pa labi no stacijas, nav vis mākonis, bet gan pūlis, kas lēni tuvojas.

Namā noklaudzēja vēdlodziņi.

Virtuvē bija dzirdamas apvaldītas, pavisam klusas balsis, mīņāšanās, drānu švīkoņa, un gaitenī pavisam negaidīti parādījās padzīvojusi sieviete ar sarkanmatainu, noraudājušos meiteni pie rokas.

Sieviete bija ģērbusies kā iešanai ciemos — melnā zīda kleitā, ar manti|u un smalkos, garos cimdos bez pirkstiem. Galvā tai mazliet šķībi bija uzlikta maziņa, bet augsta, melna cepurīte ar vistas spalvu rotājumu. Pāri plecam lūkojās N'usjas matēti bālā, apaļā seja un «Borkas-burkas — žurku Murkas» katliņš.

Tā bija Kogana kundze ar visu savu ģimeni.

Neiedrošinādamās pārkāpt istabas slieksni, viņa durvīs ilgi taisīja reveransus, ar vienu roku pieturēdama svārkus un otru spiezdama uz sirds. Salds, izsmalcināts un reizē arī neprātīgs smaids rotājās viņas kustīgajā, sīki krunkotajā sejiņā.

— Bačeja kungs! — iesaucās viņa griezīgā putna balsī, izstiepusi abas rokas pret tēvu. — Bačeja kungs! Tatjana Ivanovna! Mēs vienmēr esam bijuši saticīgi kaimiņi!… Vai ļaudis vainīgi, ja viņiem cits dievs?… — Pēkšņi viņa nometās ceļos.

— Glābiet manus bērnus! — viņa šņukstēdama nevaldāmi kliedza. — Lai viņi visu izdauza, bet lai saudzē bērnus!

— Māt, tu nedrīksti pazemoties! — nikni iesaucās Ņusja, rokas kabatās sabāzis, un aizgriezās, parādīdams savu noskūto, zilgano pakausi.

— Naum, vai tu apklusīsi beidzot! — nošņāca «Borka-burka — žurku Murka». — Vai tu vēlies, lai es tev sadodu pa vaigiem? Tava māte zina, ko viņa dara. Viņa zina, ka

Bačeja kungs — inteliģents cilvēks. Viņš nepieļaus mūs nosist.

— Dieva dēļ, Kogana kundze! Ko jūs darāt! — murmināja krustmāte, steigdamās piecelt ebrejieti. — Kā jums nav kauna! Protams, taču, protams! Ak kungs, lūdzu jūs, ienāciet, Kogana kungs… Ņusja … Doročka … Kāda nelaime!

Kamēr Kogana kundze šņukstēdama izplūda pateicībā, kuras dēļ tētis un krustmāte no kauna bija ar mieru vai zemē ielīst, kamēr viņa izbīdīja viru un bērnus pa attālākajām istabām, — dziedāšana aiz loga pieņēmās un tuvojās ar katru mirkli.

Pāri Kuļikovas laukumam uz mājas pusi tuvojās neliels pūlis, atgādinot tiešām krusta gājienu.

Priekšā divi sirmi veči ziemas mēteļos, kailām galvām, izšūtā dvieli nesa valdnieka portretu. Petja tūliņ pazina šo zilgo lenti pār plecu un ķeizara sejas ovālu. Aiz portreta līgojās baznīcas karogi, augstu pacelti aukstajā, zilganajā, it kā ziepjainajā gaisā.

Tālāk bija redzami daudzi labās, siltās drēbēs tērpti vīrieši un sievietes, kas cienīgi soļoja ar galošām, botēm un zābakiem kājās. No plaši atvērtajām mutēm kūpēja balti garaiņi. Viņi dziedāja:

«Glāb, ak kungs, ļa-au-dis un svētī sa-avu dra-a-audzi!…»

Viņi izskatījās tik miermīlīgi un labsirdīgi, ka tēva sejā uz mirkli pat pavīdēja nedrošs smaids.

— Nu, lūk, redziet, — viņš teica, — iet ļautiņi klusi, mierīgi, neviena neaiztiek, bet jūs…

Taču tieši šai mirklī gājiens apstājās pie nama otra ielas pusē. No pūļa izskrēja liela, iisaina, ar diviem lakatiem krustiski apsējusies sieviete. Tās vaigi bija zili sarkani. Viņas izspiedušās melnās acis «Izabellas» vīnogu krāsā ļauni un apņēmīgi raudzījās logos. Sieviete plaši, vīrišķīgi iepleta resnās kājas, ieģērbtas baltās, pūkainās zeķēs, un padraudēja mājai ar dūri.

— Ā, žīdu purni! — viņa kliedza griezīgā tirgussievas balsī. — Noslēpušies! Nekas, mēs jūs tūliņ atradīsim! Pareizticīgie ļaudis, izlieciet svētbildes!

Izkliegusi to, viņa, pieturēdama priekšā svārkus, noteiktā gaitā pārskrēja pāri ielai, pa ceļam paķērusi lielu akmeni no kaudzes, kas bija sakrauta ielas remontam.

Aiz viņas no pūļa iznāca ap divdesmit spēcīgu, cekulainu puišu ar trijkrāsainām lentītēm svārku un mēteļu atlokos. Viņi nesteigdamies cits aiz cita šķērsoja ielu gar akmeņu kaudzi, un katrs, garām iedams, zemu un sparīgi noliecās.

Kad bija aizgājis pēdējais, kaudzes vietā palika tikai līdzena zeme.

Iestājās kapa klusums. Tagad pulkstenis vairs netik-šķēja, bet šāva, un logos bija salikti melni stikli. Klusuma brīdis bija tik garš, ka tēvs paspēja izteikt:

— Es nesaprotu … Kur tad galu galā policija? … Kāpēc no štaba nesūta zaldātus?…

— Ak, kāda gan tur policija! — iesaucās krustmāte histēriskā balsī.

Viņa aprāvās.

Klusums kļuva vēl baigāks. «Borka-burka — žurku Murka», nosēdies uz krēsla maliņas ēdamistabas vidū un uz pieres nobīdījis katliņu, slimīgām acīm šķībi un nekustīgi raudzījās kaktā.

Ņusja, rokas kabatās sabāzis, staigāja pa gaiteni turp un atpakaļ. Tagad viņš ieklausīdamies apstājās. Viņa biezās lūpas sašķiebās saspīlētā, nicinošā smaidā.

Klusums ilga vēl mazu, neizturamu mirkli un tad sabruka.

Kaut kur lejā nošķindēja stiklos mestais pirmais akmens. Un tad brāzma pārņēma visu māju. Uz ietves bira stikli. Nodārdēja norautās izkārtnes skārds. Brakšķēdamas lūza durvis un kastes. Varēja redzēt, uz ielas izveļas mon-pansjē kārbas, muciņas, konservi.

Zvēriskais pūlis svilpdams un bļaudams ielenca māju.

Portrets zeltītajā ierāmējumā ar ģerboni pacēlās slīpi te vienā, te otrā vietā. Likās, ka kāds oficieris ar kupliem uzplečiem un zilgu lenti pār plecu pavadoņu vidū visu laiku celtos uz pirkstgaliem un censtos palūkoties pāri galvām.

— Bačeja kungs! Vai jūs redzat, kas notiek? — čukstēja Kogans, paklusām lauzīdams rokas. — Par divsimt rubjiem preču!

— Kļūsiet, papa! Jūs nedrīkstat pazemoties! — iesaucās Ņusja. — Tas neattiecas uz naudu!

Grautiņš turpinājās.

— Kungs! Pa dzīvokļiem iet, ebrejus meklē!

Kogana kundze iekliedzās un skraidīja pa gaiteni kā vista, ieraudzījusi nazi.

— Dora! Naum! Bērni! …

— Kungs, pa mūsu kāpnēm nāk …

Kāpnēs atskanēja skaļš zābaku un balsu troksnis, kas parādes ejas telpā atbalsojās desmitkārtīgi.

Drebošiem pirkstiem, bet ļoti ātri tēvs aiztaisīja visas svārku pogas un metās pie durvīm, ar abām rokām zem bārdas saplēsdams sacietināto apkakli, kas kā spīlēs ietvēra viņa kaklu. Krustmāte pat nepaguva ievaidēties, kad viņš jau atradās uz kāpnēm.

— Dieva dēļ, Vasilij Petrovič!

— Kungs, neejiet, nositīs!

— Tētiņ! — iekliedzās Petja un metās tēvam pakaļ.

Taisns un viegls, stingu seju, melnajos svārkos, aprocēm grabot, tēvs ātri skrēja pa kāpnēm lejup.

Viņam pretim, kājas plati izlikdama, smagi kāpa sieviete baltajās vilnas zeķēs. Viņas roka nātnajos cimdos ar apgriezieni pirkstiem stingri turēja smago akmeni. Tikai tagacr"viņas acis nebija vis melnas, bet zilgani baltas, ar miglainu plēvi kā kautam vērsim pārvilktas. Aiz viņas kāpa nosvīduši puiši zilās sīktirgotāju cepurēs.

— Cienījamie pilsoņi! — nepiemēroti augstā falsetā iekliedzās tēvs, un viņa kakls tumši pietvīka. — Kas jums devis tiesības iebrukt svešās mājās? Tā ir laupīšana! Es jums to aizliedzu!

— Kas tu te tāds? Mājas īpašnieks, vai?

Sieviete pārlika akmeni no labās rokas kreisajā un, nepaskatījusies tēvā, iezvēla tam no visa spēka ar dūri pa ausi.

Tēvs sagrīļojās, bet viņam neļāva pakrist: kāda sarkana, vasaras raibumiem nosēta roka sagrāba viņu aiz svārku zīda atloka un parāva uz priekšu. Vecā vadmala iešvirkstējās un ieplīsa.

— Nesitiet viņu, tas mūsu tētis! — pārvērstā balsī iekliedzās Petja, asarām plūstot. — Jums nav tiesības! Muļķi!

Kāds ar visu sparu īsi un nikni parāva tēvu aiz piedurknes. Piedurkne atplīsa. Apaļā aproce ar podziņu noripoja pa kāpnēm. Petja redzēja valgu skrambu uz tēva deguna, redzēja viņa tuvredzīgās, asaru pilnās acis — degunkniebis bija notriekts — viņa izspūrušos, uz abām pusēm pašķīrušos, garos matus.

Neizturama sāpe iedzēla puisēna sirdī. Sai brīdī viņš bija ar mieru nomirt, lai tikai tēvu vairs neviens neaizskartu.

— Ū, zvēri! Lopi! Dzīvnieki! — caur zobiem vaidēja tēvs, atkāpdamies no uzbrucējiem.

Bet no augšas jau skrēja krustmāte un Dūņa ar svētbildēm rokās.

— Kungi, ko jūs darāt, bīstieties dieva! — ar asarām acīs vienu un to pašu atkārtoja krustmāte.

Dūņa, pacēlusi glābēju svētbildi ar mirtes zariņu zem stikla cik vien augstu spēdama, nikni kliedza:

— Apstulbuši, vai? Jau pareizticīgos sitati Jūs vispirms apskatiet labi un tad sāciet! Ejiet, no turienes nākuši! Nav te nekādu ebreju, nav. Staigājiet vien tālāk dieva mierā!

Uz ielas atskanēja gorodovoju svilpes, kā jau parasti tieši pusstundu pēc grautiņa. Sieviete baltajās zeķēs nolika akmeni uz kāpnēm, rūpīgi noslaucīja rokas svārku stērbelē un pamāja ar galvu:

— Nu, šai reizei pietiks. Visa laba pa druskai. Citādi, dzirdiet, kā tur mūsu gorodoviki ņemas. Lai notiek, tagad pie žīda Mazā Fontānā ielā, Botāniskās ielas stūrī.

Un viņa, sacēlusi smagos svārkus, stenēdama sāka kāpt lejā pa kāpnēm.

XL OFICIERA MUNDIERIS

Vairākas dienas pēc tam ietve mājas priekšā bija kā nosēta ar akmeņiem, sadauzītiem stikliem, dēļu galiem, izbradātiem zilumu gabaliņiem, rīsiem, lupatām un dažādu mājsaimniecības piederumu lūžņiem.

Klajumā krūmos varēja nejauši atrast albumu ar fotogrāfijām, bambusa grāmatu plauktu, lampu vai gludekli.

Garāmgājēji rūpīgi izvairījās no šiem lūžņiem, it kā pat pieskaršanās tiem varētu cilvēku padarīt par grautiņa dalībnieku un aptraipīt uz visu mūžu.

Pat bērni, ar šausmām un ziņkārību nokāpdami izlaupītajā veikaliņā, tīšām slēpa rokas kabatās, lai neiekārotu kādu piparkūku, kas mētājās uz grīdas, vai kādu saspiestu «Kerčas» papirosu kārbiņu.

Tēvs dienām staigāja pa istabu, tāds kā jaunāks kļuvis, bargs, neparasti ātrs, ar manāmi nosirmojušiem deniņiem un saspīlēti izbīdītu zodu. Svārkus salāpīja tik veikli, ka plīsums nemaz nebija manāms.

Dzīve atgriezās savās sliedēs.

Ielās vairs nešaudīja. Pilsētā bija mierīgs klusums. Gar māju aizbrauca pēc streika pirmā satiksmes kariete — pilsētai diližansam līdzīga, liela un nejēdzīga ierīce ar milzīgiem pakaļējiem un niecīgiem priekšējiem riteņiem.

Stacijā iesvilpās lokomotive.

Atnesa avīzi «Russkije vedomostji», «Ņivu» un «Za-duševnoje slovo».

Reiz Petja, paskatījies logā, ieraudzīja ielas malā dzelteno pasta karieti. Puisēna sirds aiz prieka it kā pamira.

Pastnieks atvēra pakaļējās durtiņas un izņēma no karietes sūtījumu.

— No vecmāmiņas! — iekliedzās Petja un uzsita ar plaukstām pa palodzi.

Ak, viņš taču bija to pavisam aizmirsis! Bet tagad, ieraugot dzelteno karieti, acumirkli atcerējās kā austiņas, tā galīgi sabojāto vicemundieri un pārdotas sandales, un Pavļika krājkasīti… vārdu sakot, visus savus pārkāpumus, kas kuru katru brīdi varēja atklāties.

Atskanēja zvans, Petja metās priekšnamā.

— Neaiztieciet! — viņš uztraukti kliedza. — Tas man! Tas man!

Tiešām, visiem par brīnumu uz audekla bija lieliem, mēļiem burtiem uzrakstīts: «Pjotram Vasiļjevičam Bačejam personīgi.»

Nagus aplauzdams, puisēns noplēsa ar stipriem diegiem sašūto audeklu. Viņam pietrūka pacietības noņemt rūpīgi ar tievām, garām nagliņām piesisto čīkstošo vāku.

Petja paķēra virtuves nazi un kastīti atplēsa pavisam nežēlīgi. Viņš izņēma kaut ko rūpīgi ietītu ļoti vecā avīzes «Russkij invaļid» lapā.

Tie bija oficiera svārki.

— Vectētiņa mundieris! — līksmi iesaucās Petja.

— Lūk!

Sūtījumā vairāk nekā nebija.

— Es nesaprotu … — nomurmināja krustmāte.

— Savāda fantazija — sūtīt bērnam nez kādas militārās relikvijas, — plecus paraustīdams, sausi piezīmēja tēvs.

— Apbrīnojami… nepedagoģiski! *

— Ak, kļūsiet, jūs nekā nesaprotat! Jat ,k? iv,c' mamiņa! — sajūsma uzgavilēja puisēns un steidzas ar sencerēto vīstokli bērnistabā.

Pamirdzēja smalkā zīdpapīrā rūpīgi ietītas zelta pogas. Petja steidzās ar attīšanu.

Bet mans dievs! Kas tad tas? Tās izrādījās bez ērgļiem.

Pogas bija pavisam gludas un ne ar ko neatšķīrās no vislētākajām kareivju vieniniecēm. Tiesa, sešpadsmit gabalu gan Petja saskaitīja, bet par tām visām varēja dabūt ne vairāk kā trīs piecnieces.

Kas tad bija noticis? Vēlāk, pēc daudziem gadiem, Petja uzzināja, ka imperatora Aleksandra Otrā laikā oficieriem bijušas pogas bez ērgļiem. Bet kas to varēja paredzēt? Puisēns jutās galīgi satriekts. Mundieri uz ceļgaliem nolaidis, viņš sēdējā uz palodzes.

Aiz loga gar termometru lidoja sniega pārslas. Puisēns vēroja tās vienaldzīgi, neizjuzdams to prieku, kāds parasti rodas, ieraugot pirmo sniegu.

Atmiņā iznira cila pēc citas to notikumu ainas, kuru dalībnieks vai aculiecinieks viņš vēl nesen bija pats. Tagad tas viss šķita tik tāls, miglains, neticams kā sapnis. It kā tas viss būtu noticis kaut kur pavisam citā pilsētā, varbūt pat citā zemē.

Pie tam Petja zināja, ka tas nebija bijis sapnis. Tas bija noticis, lūk, tur, pavisam netālu, aiz Kuļikovas laukuma, aiz pienainās sniega dūmakas, kas plīvoja starp debesi un zemi.

Kur tagad Gavriks? Kas noticis ar Terentiju un matrozi? Vai viņiem izdevās aiziet pa jumtiem?

Atbildes uz šiem jautājumiem tomēr nebija.

Bet sniegs sniga arvien vairāk un vairāk, noklādams Kuļikovas laukuma melno zemi ar tīru, priecīgu beidzot atnākušās ziemas segu.

XLI EGLITE

Pienāca ziemsvetki.

Pavļiks pamodās pirms gaismas. Sie svētki viņam bija divkārši. Tie sakrita ar viņa dzimšanas dienu.

Var iedomāties, ar kādu nepacietību puisēns gaidīja šo priecīgo, taču reizē arī dīvaino dienu, kad pēkšņi viņam būs četri gadi!

Vēl vakar viņam bija trīs, bet šodien jau četri! Pa kuru laiku notiek šī pārmaiņa? Droši vien nakti.

Pavļiks jau sen bija nolēmis uzmanīt to noslēpumaino mirkli, kad bērni kļūst par gadu vecāki. Viņš pamodās nakts vidū, iepleta acis, bet nekā sevišķa nemanīja. Viss bija kā parasti: kumode, naktslampa, sausais palmas zars aiz svētbildes.

Cik viņam tagad varētu but — trīs vai četri gadi?

Puisēns sāka uzmanīgi aplūkot savas rociņas un paraustīja kājas zem segas. Nē… Rokas un kājas tādas pašas, kā vakarā gulēt ejot-. Bet varbūt galva bus mazliet izaugusi? Pavļiks cītīgi aptaustīja galvu — vaigus, degunu, ausis… Liekas, ka ari — tāpat kā vakar.

Dīvaini.

Dīvaini visvairāk tāpēc, ka no rīta taču viņam katrā ziņā būs četri. Tas nu ir noteikti zināms. Bet cik viņam tagad? Nevar būt, ka vēl arvien tikai trīs. Bet, no otras puses, pēc četriem ari neizskatās.

Derētu uzmodināt tēvu. Viņš gan droši vien zinātu. Bet līst ārā no siltās segas apakšas un iet basām kājām pa grīdu… nē, paldies! Labāk izlikties aizmigušam un ar aizvērtām acīm sagaidīt pārvērtības.

Pavļiks pievēra acis un tūliņ, pašam nemanot, aizmiga, bet, kad pamodās, ievēroja, ka naktslampa jau sen nodzisusi un slēģu spraugā svīst zilgani krēslaina agra ziemas rīta gaisma.

Tagad nebija ne mazāko šaubu, ka nu jau — četri.

Dzīvoklī visi vēl cieši gulēja. Pat virtuvē nedzirdēja Dūņas rosīšanos. Četrgadīgais Pavļiks veikli jfizlēca no gultiņas un «pats apģērbās» — uzvilka ačgārrl īso jaciņu ar nātnu drēbi apvilktajām pogām un iegrūda zābaciņos basās kājas.

Uzmanīgi ar abām rokām atvēris smagās, čikstošās durvis, viņš devās uz ēdamistabu. Tas bija mazā zēna liels ceļojums pa tuksnesīgo dzīvokli. Tur, pašā vidū, piepildot visu istabu ar skuju aso smaržu, rita krēslā stāvēja kaut kas milzīgs, neskaidrs, līdz pašam parketam nolaidis papīra važās iekaltās ķetnas.

Pavļiks jau zinaja, ka tā ir eglīte. Kamēr acis aprada ar krēslu, viņš uzmanīgi apgaja apkārt kuplajam, samtainajam kokam, kas tikko manāmi mirdzēja, izrotāts ar sudrabainu pavedienu režģiem.

Katru puisēna solīti egle jutīgi atbalsoja ar vieglu papīra iečaukstešanos, iedrebešanos, papes rotaļlietu un krāšņu konfekšu čabēšanu, stikla rotu liegu iezvanīšanos.

Pieradis pie krēslas, Pavļiks ieraudzīja kaklā galdiņu ar dāvanām un, aizmirsis uz bridi pat eglīti, tūliņ metās pie tā. Dāvanas bija lieliskas, daudz labākas, nekā viņš bija gaidījis: stops un bultas samta makstī, grezna grāmata ar daudzkrāsainiem zīmējumiem — «Vecmāmiņas Tatjanas putnu dārzs», īsts «pieaugušo» loto un zirgs — vēl lielāks, skaistāks un, galvenais, daudz jaunāks nekā Krēpainītis. Bez visa tā vēl bija «Zorža Bormaņa» inon-pansjē konfektes skārda kārbiņās, šokolāde ar bīdāmiem zīmējumiem un maza torte apaļā kārbiņā.

Pavļiks nebija gaidījis tādas bagātības. Pilns galds rotaļlietu un saldumu — un tas viss pieder tikai viņam.

Tomēr puisēnam vēl šķila par maz. Klusītēm viņš pārvāca no bērnistabas viesistabā visas savas vecās spēļu lietas — to skaitā arī apdriskāto Krēpainlti — un pievienoja tās jaunajām. Tagad rotaļlietu bija daudz — kā veikalā un tomēr vēl likās par maz.

Pavļiks atnesa slaveno krājkasīti un nolika to galda vidū uz bundžiņām kā savas bagātības galveno simbolu.

Uzcēlis šo triumfa torni un pēc sirds patikas iztiksmī-nājies gar to, puisēns atkal atgriezās pie eglītes. Viņu jau sen kārdināja kāda ļoti liela, pavisam zemu dzeltenā diegā pakārta un ar sārtu cukuru aplieta piparkūka. Sīs zvaigžņveida piparkūkas skaistums, kurai vidū bija caurumiņš, radīja neatvairāmu velēšanos pēc iespejas atrak to apēst.

Pārliecināts, ka tā nebūs liela nelaime, ja eglītei vienas piparkūkas trūks, Pavļiks nokabināja to no zara un iebāza mutē. Viņš nokoda krietnu kumosu, bet izbrīnījies juta, ka piparkūka nemaz nav tik garda, kā varēja iedomāties. Vēl vairāk. Piparkūka bija vienkārši riebīga: sīksta, tumša, sāja, ar asu sīrupa smaržu.

Bet no ārējā izskata varēja domāt, ka tieši no šādām piparkūkām pārtiek baltie ziemsvētku eņģeļi, kas debesīs dzied pēc notīm.

Ar pretīgumu Pavļiks uzkāra iekosto piparkūku atpakaļ zarā. Skaidrs, ka tas bijis kāds pārpratums. Droši vien veikalā būs nejauši ielikuši nederīgu piparkūku.

Te Pavļiks pamanīja citu piparkūku, daudz skaistāku, ar zilgu cukuru pārlietu. Tā karājās diezgan augstu, un nācās pielikt krēslu. Nenoņemot piparkūku no zara, puisēns nokoda stūri un tūdaļ to izspļāva, — tik nepatīkama izrādījās ari šī piparkūka.

Bet grūti bija samierināties ar domu, ka visas pārējās piparkūkas arī pavisam nederīgas.

Pavļiks nolēma izmēģināt visas piparkūkas, cik tikai to eglītē bija sakārts. Un viņš ķērās pie darba. Mēlīti uz vienu malu izbāzis, krekstēdams un šņākdams, puisēns bīdīja krēslu apkārt eglītei, rāpās uz tā, iekoda piparkūkā, pārliecinājās, ka draņķis, rāpās zemē un atkal bīdīja krēslu tālāk.

Drīz visas piparkūkas bija izmēģinātas, tikai divas — pie pašiem griestiem — nevarēja aizsniegt. Pavļiks ilgi stāvēja pārdomās, galvu atgāzis. Piparkūkas vilināja ar savu neaizsniedzamo, kārdinošo skaistumu.

Zēns bija pārliecināts, ka tieši šīs piparkūkas nu gan viņu nepiemānīs. Viņš jau sāka prātot, kā uzlikt krēslu uz galda un tad mēģināt no tā aizsniegt.

Bet šai brīdī atskanēja svētdienas drānu dzestrā švīkoņa un, smaidā starodama, viesistabā ielūkojās krustmāte.

— Ā-a! Mūsu jubilārs piecēlies par visiem agrāk! Ko tu te dari?

— Staigāju dzar eglīti, — kautri atbildēja Pavļiks, lūkodamies krustmātē ar labi audzināta bērna naivām un vientiesīgām acīm.

— Ak tu manu zelta balodīti! Dzar! Nevis dzar, bet gar. Kad tu beidzot atradināsies no tā? Nu, apsveicu, apsveicu …

Un puisēns atradās krustmātes siltajos, smaržīgajos, maigajos apkampienos.

Bet no virtuves, kaunīgi piesarkusi, steidzās Dūņa, nesdama trauslu, zilgu krūzīti ar zeltītu uzrakstu: «Sveiciens dzimšanas dienā».

Tā iesākās šī priecīgā diena, kurai bija lemts tomēr beigties pavisam negaidītā un šausmīgā veidā.

Vakarā pie Pavļika atveda viesus — zēnus un meitenes. Tie visi bija tik mazi, ka Petjam šķita pazemojoši ne tikai ar viņiem spēlēties, bet pat sarunāties.

Neizskaidrojami smagu, ilgu pilnu sirdi sēdēja Petja tumšajā bērnistabā uz palodzes un lūkojās krāšņi aizsalušajā logā, kur starp ledus papardēm mirdzēja ielas laternas zelta rieksts.

Ļaunas nojautas māca Petjas dvēseli.

Bet no viesistabas plūda svecīšu ugunis un zelta lietū kvēlojošās eglītes karstā, sprēgājošā gaisma. Bija dzirdamas klavieru gaudulīgās skaņas. Tur tēvs, pašķīris svārku stērbeles un grabinādams ar sacietinātajām aprocēm, uzrāva semināristu polku. Bērni bez kādas jēgas mīņājās ar spēcīgām kājelēm ap eglīti.

— Nekas, pacieties, kazak, — Petjam garām iedama, teica krustmāte. — Neskaud! Būs arī tavā ielā svētki.

—* Ak krustmāmiņ, jūs galīgi nekā nesaprotat! — žēli noteica puisēns. — Ejiet vien.

Pienāca ilgotais riekstu un piparkūku izdalīšanas brīdis. Bērni aplenca eglīti un uz pirkstgaliem sniedzās pēc piparkūkām, kas mirdzēja kā ordeņi. Eglīte salīgojās, iežvadzējās rotājumi.

Un pēkšņi atskanēja ska|a, izbijusies balstiņa:

— Ai, skatieties, man iekosta piparkūka!

— Ai, un man ari!

— Man divas, un arī apgrauztas. ..

— Ē! — kāds vīlies noteica. — Tās nemaz nav tik jaunas. Tās jau reiz ēstas.

Krustmāte, līdz matu galiem nosarkusi, stāvēja iekosto piparkūku ielenkta, jo tās sniedzās no visām pusēm.

Beidzot viņas skats apstājās pie Pavļika:

— To tu esi izdarījis, palaidnīgais puika?

— Es, krustmāmiņ, tās tikai pavisam mazdrusciņ gribēju pagaršot, — ar platām, eglītes spožumā kā dzintars mirdzošām acīm lūkodamies saniknotajā krustmātē, nevainīgi sacīja Pavļiks.

Un piebilda ar nopūtu:

— Es domāju, ka tās garšīgas, bet tās, izrādās, tikai viesiem.

— Vai tu klusēsi, palaidni? — rokas sasizdama, iesaucās krustmāte un steidzās pie bufetes, kur laimīgā kārtā bija palicis vēl diezgan daudz kārumu. Visus sarūgtinātos tūliņ apmierināja un nepatīkamo starpgadījumu izlīdzināja.

Miegainos viesus drīz sāka vākt mājās. Svētki beidzās. Pavļiks ķērās pie savu dārgumu sakārtošanas.

Šai brīdī bērnistabas durvīs noslēpumaini parādījās Dūņa un aicināja Petju.

— Jaunskungs, šcku tas Gavriks jūs virtuves kāpnēs gaida, — čukstēja viņa, apkārt vērdamās.

Petja metās uz virtuvi.

Gavriks sēdēja uz kāpņu telpas augstās palodzes, atbalstījis plecu pret aizsalušo logu, kas laistījās zilganās mēness dzirkstīs. Mazās ačeles ļauni spīdēja no bašlika apakšas. Puisēns smagi sēca.

Pirmajā mirklī Petja nodomāja, ka Gavriks atnācis pēc parāda. Viņš jau sagatavojās izstāstīt par nelaimi, kāda iznākusi ar vectēva pogām, un dot goda vārdu, ka vēlākais divu dienu laikā norēķināsies.

Taču Gavriks steidzīgi izvilka no vatētās jakas azotes četrus labi pazīstamos maisiņus un iegrūda tos Petjam.

— Nobāz, un būsim līdzīgi ar tevi, — teica viņš klusi un cieti. — Paliekas no Josifa Karloviča, lai viņam vieglas smiltis.

Pie šiem vārdiem Gavriks svinīgi pārkrustījās.

— Nobāz un paturi, kamēr ievājadzēsies!

— Nobāzīšu, — čukstēja Petja.

Gavriks ilgi klusēja. Beidzot strauji noberzēja padeguni ar dūrīti un norāpās no palodzes.

— Nu, Petjka … Dzīvo vesels!

— Un šie — vai aizgāja toreiz?

— Aizgāja. Pa jumtiem. Tagad viņus visur meklē.

Gavriks pārdomāja, vai tikai nav pateicis kaut ko lieku,

bet tad uzticēdamies pievirzījās Petjam pie auss un čukstēja:

— Ui, cik |aužu saņēma ciet! Nu, šos nenoķers. Es tev saku. Viņi katakombās nogaida. Viņējie visi tur. Pavasarī sāks atkal. Un Terentija sievu ar mazajiem bērniem — Zeņičku un Motjičku — mājas saimnieks izliek no dzīvokļa. Tāda lieta …

Gavriks norūpējies pakasīja uzacis.

— Tagad nezinu, ko man ar viņiem darīt. Skaidrs, nāksies visiem kopā pārvākties no Tuvējām Dzirnavām uz vectēva būdu. Pats vecaistēvs, zini, pavisam sanīcis. Laikam drīz mirs. Tu, Petjka, kādreiz tomēr atstaigā pie mums! Tikai nogaidi vēl kādu laiku! Galvenais, maisiņus labi nobāz! Nekas. Neraudi, Marusja, gan tu mana būsi! Dod pieci!

Gavriks padeva Petjam roku, cietu un stīvu kā dēlīti, un aizskrēja, ar savām izirušajām čabatām pa kāpnēm sīki klaudzinādams.

Petja atgriežas bērnistabā un noglabāja maisiņus somā zem grāmatām.

Te pēkšņi ar neparastu troksni atsprāga durvis, un istabā strauji ienāca tēvs, sabojāto vicemundieri rokā turēdams.

— Ko tas nozīmē? — jautāja viņš tik klusā balsī, ka puisēns gandrīz vai samaņu zaudēja.

— Svēts goda vārds! … — nomurmināja Petja, nespēdams vairs pārkrustīties.

Tai pašā mirklī, it kā atsaukdamies uz tēva dusmīgo balsi, no viesistabas atskanēja Pavļika izmisuma bļāviens.

Mazais puisēns ieskrēja, šausmās vairs gandrīz uz kājām neturēdamies, un apkampa tēva ceļgalus. Viņa četrstūrainā mutīte bija tik plaši atplesta, ka skaidri bija saredzama kliedzošā rīkle. Sīkā mēlīte trīcēja. Plūda asaras. Mīkstajā rociņā lēkāja atvērtā krājkasīte, kas naudas vietā bija dažādu draņķu pilna.

— T… tē.. . t… ti! — elsādams šļupstēja Pavļiks.

— Pc … etj… ka mani… ap … k … ap … zaga!

— Svēts goda vārds… — iesāka Petja, bet tēvs jau bija satvēris viņu stingri aiz pleciem.

— Nekrietnais puika, palaidnis! — viņš kliedza. — Es zinu visu. Tu spēlē azarta spēles! Melis tāds!

Viņš kratīja Petju ar tādu niknumu, it kā vēlētos zēnam vai dvēseli izkratīt. Apakšžoklis viņam lēkāja, un lēkāja arī degunkniebis melnajā aukliņā, noslīdējis no sasvīdušā deguna, kas bija porains kā korķis.

— Tūliņ dod šurp, kā tur tās jums sauc, tās aušenes vai plaušenes …

— Austiņas, — ar greizu smaidu šļupstēja Petja, cerēdams kaut kā visu pārvērst jokā.

Bet tēvs, izdzirdis dēla lūpās vārdu «austiņas», iekaisa vēl vairāk.

— Austiņas? Lieliski . .. Kur tās ir? Gādā tūliņ šurp! Kur ir šī ielas negantība? Kur ir šie mikrobi? Ugunī! Plītī! Lai to smakas te nebūtu!

Viņš strauji aplūkoja istabu un metās pie somas.

Petja šņukstēdams skrēja aiz viņa pa gaiteni līdz pat virtuvei, uz kurieni tēvs, plati un uztraukti soļodams, ātri un ar riebumu kā sprāgušus kaķēnus nesa maisiņus.

— Tētiņ, tētiņ! — kliedza Petja, ķerdams viņu pie elkoņiem. — Tētiņ!

Tēvs īgni atgrūda Petju, tad ar troksni nobīdīja kastroli un, aproces sodrējiem notriepdams, iegrūda maisiņus plīts liesmā.

Puisēns šausmās sastinga.

— Bēdziet! — viņš iekliedzās nedabiskā balsī.

Šai mirklī plītī sāka šaut, tad atskanēja neliels sprādziens.

Virs riņķiem uzšāvās krāsainas liesmas. Nūdeles izsprāga no kastroļa un pielipa pie griestiem. Plīts saplaisāja. No plaisām sāka velties kodīgi dūmi, ātri piepildīdami visu virtuvi.

Kad plīti apdzēsa un izgrāba pelnus, tajos atrada čupu apdegušu revolvera patronu čaulīšu.

Bet Petja to vairs neredzēja. Viņš bija nesamaņā. To noguldīja gultā. Zēns dega karstumos. Ielika termometru. Izrādījās — trīsdesmit deviņi un septiņas desmitdaļas.

XLII KUĻIKOVAS LAUKUMS

Tikko beidzās skarlatina, sākās plaušu karsonis.

Pelja noslimoja visu ziemu. Tikai lielā gavēņa vidū viņš sāka staigāt pa istabu.

Tuvojās pavasaris. Vispirms pats pavasara sākums. Pavisam vāji samanāms pavasaris. Ne vairs ziema, bet arī ne pavasaris.

Neilgais dienvidu sniegs, ar ko šai gadā puisēnam neiznāca papriecāties, sen bija nokusis. Bija sauss, pelēcīgs Odesas marts.

Nedrošā gaitā Petja slaistījās pa istabām, kas bija k]uvušas it kā maziņas un pavisam zemas. Viņš stiepās uz pirkstgaliem pie spoguļa tumšajā priekšnamā un, izjūtot dzēlīgu smeldzi, aplūkoja savu iekritušo, bālo seju ar ēnām zem svešajām, it kā bailīgā izbrīnā ieplestajām acīm.

Dienas pirmo pusi puisēns dzīvoklī parasti bija pilnīgi viens. Tēvs skraidīja pa skolām, krustmāte pastaigājās ar Pavļiku.

Tukšo istabu troksnī viegli reiba galva. Pulksteņa vēdekļa asie sitieni biedēja ar savu uzbāzīgo vienmuļību. Petja piegāja pie logiem. Tie bija vēl aizlīmēti. Starp rāmjiem atradās ar nodzeltējušiem, krāsainu dzīpariņu grai-zījumiem pārkaisīta vates grīste.

Puisēns redzēja sausās, pelēkās ielas kailumu, sasalušo Kuļikovas laukuma zemi, pelēkās debesis ar tikko jaušamām, ūdeņainām zilgmes pēdām. Pa virtuves logu bija redzami klajumiņā augošie zilganie ceriņi. Petja zināja, ka vajag tikai noplēst ar zobiem šo rūgto mizas virskār-tiņu, lai parādītos koši zaļa, apaļīgi gluda koksne.

Reti un sērīgi gaisā drebēja baznīcas zvana zemais bass, radīdams dvēselē svētku un grūtsirdības noskaņu.

Un tomēr šai trūcīgajā pasaulē jau bija manāmi varenie pavasara spēki, kas gaidīja tikai savu laiku. Tie bija jūtami visur, bet sevišķi spēcīgi hiacintu sīpolos.

Istabas pavasaris vēl glabājās tumšajā pieliekamajā kambarī. Tur, starp visādiem niekiem un saimniecības lūžņiem, kas smirdēja pēc pelēm, krustmāte bija izlikusi gar sienām mazus podiņus. Petja zināja, ka Holandes puķu sīpolu ieaudzēšanai bija nepieciešama tumsa. Pieliekamā kambara tumsā raisījās augšanas noslēpums.

Cauri zīdainajai, plānajai sīpola mizai spiedās ārā bāls, bet spēcīgs asns. Un puisēns zināja, ka tieši uz lieldienām resnajos kātos parādīsies spēcīgi, sprogaini bāli sārtu, baltu un mēļu hiacintu ziedu čemuri.

Bet pa to laiku Petjas bērna sirds nīka un garlaikojās šajā pavasara sākuma pelēkajā un tukšajā pasaulē.

Dienas kļuva garākas, un puisēnam nebija vairs ar ko aizpildīt neparasti garās stundas starp pusdienām un vakaru. Vai, cik tās bija garas, šis smagās pavasara sākuma stundas! Tās bija garākas par tukšajām ielām, kas aizstiepās Tuvējo Dzirnavu virzienā kā bezgalībā.

Petjam jau atļāva pastaigāties mājas tuvumā. Viņš lēnām staigāja uz priekšu un atpakaļ pa nožuvušo ietvi, miegdams acis no saules, kas lēnām slīdēja aiz stacijas ēkas.

Vēl priekš gada viņam stacija bija likusies kā pilsētas gals. Aiz stacijas jau iesākusies ģeogrāfijā, bet tagad puisēns zināja, ka aiz stacijas turpinās pilsēta, stiepjas garas, putekļainas priekšpilsētas ielas. Viņš iztēlojās, kā tās aizstiepjas rietumu virzienā.

Tālumā, aizpildot spraugas starp drūmajiem ķieģeļu namiem, karājās milzīgais sarkanās rieta saules aplis, kaut ari bez stariem, tomēr žilbinādams ar savu aso, drūmo gaismu.

Divas nedēļas pirms lieldienām smagie ormaņi saveda Kuļikovas laukumā būvkokus. Saradās namdari, zemes racēji, desmitnieki. Visos virzienos pa zemi sāka stiept lentmērus. Uzņēmēji soļoja ar salokāmiem collmēriem krūšu kabatās, atmērīdami iecirkņus. Te sākās lieldienu būdu celšana.

Petjam nebija lielāka prieka kā klaiņāt pa Kuļikovas laukumu starp naglu kastēm, cirvjiem, zāģiem, baļķiem, skaidām, mēģinot minēt, ko kurā vietā cels. Katra jauna ierakto stabu rinda, katrs jauns grāvis, katrs ar lentmēru atmērīts un mietiņiem apzīmēts iecirknis satrauca iztēli.

Sakairinātā fanlazija tēloja brīnumu un noslēpumu pilnus, pasakaini skaistus balaganus, kamēr saprāts tai pašā laikā sprieda, ka viss būs tieši tāpat kā pagājušajā gadā. Ne sliktāk, ne labāk. Bet fantazija nespēja ar to samierināties. Tā prasīja kaut ko jaunu, nebijušu.

Petja gāja pie strādniekiem, uzņēmējiem, trinās ap tiem, vēlēdamies kaut ko uzzināt.

— Paklausieties, — vai jūs nezināt, kas te būs?

— Zināms, kas. Balagans.

— Es zinu, ka balagans. Bet kāds?

— Zināms, kāds. Koka.

Puisēns, cenzdamies paglaimot, piespiesti smējās.

— Es jau pats zinu, ka koka. Re, kāds jokdaris! Bet kas tajā būs? Cirks?

— Cirks.

— Kā tad cirks, ka cirks apaļš, bet šis nav apaļš?

— Tātad nebūs cirks.

— Varbūt panoptiks?

— Panoptiks.

— Tik maziņš?

— Tātad nebūs panoptiks.

— Nē, nopietni, kas?

— Atejas vieta.

Sarkdams par šo nepieklājīgo vārdu, Petja smējās vēl skaļāk, sagatavojies pat vēl vairāk pazemoties, lai tikai kaut ko uzzinātu.

— Ha-ha-ha! Nē, nopietni. Sakiet — kas te būs?

— Ej, puika, ej, te tev nav sabiedrības. Mācības nokavēsi.

— Es vēl neeju ģimnāzijā. Man bija skarlatina un pēc tam plaušu karsonis.

— Tad ej un liecies gulēt, nemaisies pa kājām un nemulsini cilvēkus!

Un Petja, saspīlēti smaidīdams, gāja projām, turpinādams prātot par šo neatrisināmo jautājumu.

Starp citu bija skaidri zināms: šā vai tā, līdz tam laikam, kamēr balaganiem nebūs apvilkts audekls un nebūs sakārtotas izkārtnes, uzzināt nekā nevarēs. Tas bija tikpat neiespējami kā uzzināt, kādā krāsā pirmajā lieldienu rītā uzplauks hiacinte bālajā kātiņā.

Svētku sestdienā balaganos atveda ārkārtīgi noslēpumainas zaļas kastes ua lādes ar uzrakstu: «Uzmanīgi». Taču Odesā nebija neviena zēna, kurš zinātu, kas atrodas šajās lādēs.

Varēja tikai domāt, ka tās ir vaska figūras, burvju mākslinieku noslēpumainie galdiņi vai arī smagās, plakanās čūskas ar blāvām acīm un šķeltu mēli.

Tāpat bija zināms, ka kādā lādē jābūt jūras vāravai ar sievietes augšdaļu un zvīņainu asti kāju vietā. Bet kā gan viņa tur iztiek bez ūdens? Varbūt lādē iekārtota vanna? Jeb vārava ievīstīta mitrās ūdens zālēs? To visu varēja vienīgi mjnēt.

Gaidīdams gada tirgus sākumu, Petja kļuva arvien nepacietīgāks. Viņam likās, ka vēl nekas nav gatavs, ka viss pagalam, ka gada tirgus šogad var arī nenotikt.

Bet viņa bažas izrādījās veltas. Līdz pirmajai svētku dienai viss bija gatavs: izkārtnes izliktas, karogu masti nobalsināti, laukums bagātīgi aplaistīts — zaļās mucas visu priekšsvētku dienu braukāja starp balaganiem, mel-ninādainas sauso zemi ar zibošiem ūdens grābekļiem.

Vārdu sakot, lieldienas atnāca un izplauka tai pašā dienā, kurā tām pēc kalendara vajadzēja būt.

Gurdi skanēja zvani, starp izplucinātiem mākoņiem steidzās paspīdēt spodra saule. Krustmāte, ģērbusies baltā mežģiņu tērpā, grieza žāvētu šķiņķi, atliekusi tā ādu, kas bija bieza un apaļa kā revolvera maksts.

Cukura vilnīši rotāja kuļičus. Sārts Kristus, papīra karogu pacēlis, lidoja uz stieplītes kā balerina. Ap krešu salatu kalniņu gulēja raibi krāsotas olas, tik spoži noziestas ar taukiem, ka tajās atspoguļojās nomazgātie logi.

Sprogainās hiacintes ar sārtu zīdpapīru apliktajos puķu podos elpoja tvanīgi saldu un reizē tomēr drūmu smaržu, kas atgādināja bēres, un, it kā dūmainās strēlēs sabiezējusi, tā šķita karājamies saules staros virs lieldienu galda.

Un tieši šī pirmā svētku diena Petjam bija sevišķi neciešami gara un garlaicīga. Tas tāpēc, ka pirmajās liel* dienās viss bija aizliegts, arī izpriecas. So dienu policija veltīja dievam. Toties nākamajā dienā ap divpadsmitiem ar priekšniecības atļauju ļaudis sāka priecāties. Tieši pusdienā atskanēja dežurējošā kārtības sarga svilpe, un Kūļi-kovas laukuma vidu augstā, nobalsinātā mastā uzvijās trīskrāsainais karogs.

Un tūliņ sākās kaut kas neiedomājams. Nodārdēja pulka orķestru bungas. Iekaucās leijerkastes un karuseļu mechaniskās ērģeles. Balaganu nobalsinātajos paaugstinājumos publikas sasaukšanai šļupstēdami kā mērkaķi sāka bļaustīties āksti un brīnumu rādītāji. Sakustējās karuselis: karietes un zirdziņi sāka joņot.

Šūpotņu laiviņas uzsitās zilganajās, galvu reibinošajās-debesīs. .Visur bez pārtraukuma uzbāzīgi skandināja nelielus vara zvanus un trīsstūrus.

Iznēsātājs aiznesa uz galvas zibošu stikla krūzi ar ledainu, krāsotu ūdeni, kurā šūpojās dažas citrona šķēlītes, gabals ledus un putekļaini sudrabota saule.

Un bakurētains zaldāts-portarturietis pinkainu, melnu cepuri galvā, veikli norāvis zābakus, pūļa vidū jau rāpās pa saziepēto stabu, kura galā bija balvai uzlikts bārdas nazis un putu ota.

Visas septiņas dienas no pusdienas līdz saules rietam skanēja Kuļikovas laukumā galvu reibinātājs karuselis, piepildīdams Bačeju dzīvokli ar skaļām priekšpilsētnieku balsīm, kuri bija sanākuši papriecāties.

Augu dienu no rīta līdz vakaram Petja klejoja pa Ku-ļikovas laukumu. Viņš bija nezin kāpēc pārliecināts, ka noteikti šeit satiks Gavriku. Ļoti bieži, pamanījis pūlī mēļas bobrika bikšeles un jūrnieka cepurīti ar enkura pogām, — tā Gavriks bija ģērbies pagājušās lieldienās,— Petja, ļaudis grūstīdams, metās uz to pusi, bet vienmēr velti.

Sai vienkāršo ļaužu izpriecā bija daudz kas kopīgs ar Tuvējām Dzirnavām, jo daudziem vīriešiem bija tādas pašas tievas dzelzs nūjiņas kā Terentijam un ļoti daudzām meitenēm — tirkiza krāsas auskari kā Motjai.

Taču cerības pievīla Petju. Beidzās pēdējā gada tirgus diena. Orķestri pēdējo reizi nospēlēja maršu «Ilgas pēc dzimtenes». Karogu nolaida. Visur skanēja policijas svilpju triļļi. Laukums kļuva arvien kailāks. Viss bija beidzies līdz nākošajiem lieldienu svētkiem.

Skumjais riets ilgi kvēloja aiz greznajiem, baigi klusajiem balaganiem, aiz lielo cirka ratu dzelzs riteņiem, aiz tukšajiem karogu mastiem.

Tikai paretam aizlidojošo svētku klusumā atskanēja lauvas dārdošais rēciens vai griezīgie hiēnas smiekli.

Otrā rītā atbrauca smagie ormaņi, un pēc divām dienām no gada tirgus nepalika ne pēdu. Kuļikovas laukums atkal pārvērtās melnā, garlaicīgā laukumā, no kura augu dienu atlidoja jefreiteru balsis, kuri apmācīja zaldātus:

— Uz la-a-a … bo! lens-div’l

— Uz kre-e-e-ei… so! Iens-div’!

— Apkārt grie-e-ez … tiesl lens-div’!

Bet dienas kļuva aizvien garākas, aizvien nepiepildāmākas. Un kādreiz Pelja devās uz jūrmalu apciemot Gavriku.

XLIII BURA

Vectētiņš dzisa.

Gavriks, Motja, Motjas māte un Petja, kas tagad gandrīz visu laiku pavadīja uz jūras, — visi zināja, ka vectētiņam drīz jāmirst.

Zināja to arī pats vecaistēvs.

No rīta līdz vakaram viņš gulēja iegrimušajā dzelzs gultā, iznests no būdas svaigā gaisā, siltajā aprija saulē.

Kad Petja pirmo reizi piegāja pie viņa sasveicināties, puisēnu mulsināja vectētiņa sejas gaišais skaidrums, kas sarkanajā spilvenā meta liegu atspulgu.

Pagaru, baltu bārdu apaugusi, mierīga un skaidra, šī seja pārsteidza Petju ar savu skaistumu un cienīgumu. Visdīvainākais un arī visbaigākais tomēr bija tas, ka tā izskatījās nenosakāma vecuma, tā šķita jau esam ārpus laika.

.— Sveicināti, vectētiņ, — Petja teica.

Vecis pavēra violetos bezasiņu plakstus, ilgi skatījās mazajā ģimnāzistā, bet, kā redzams, to nepazina.

— Tas taču es, Petja, no Kanatu ielas, Kuļikovas laukuma stūrī.

Vectētiņš stīv!'lūkojās tālē.

— Jūs viņam, vectētiņ, pagājušā gadā vēl svina svērteni lējāt, — atgādināja Gavriks. — Neatminat?

Viegla atmiņas ēna kā mākonis pavīdēja veča sejā. Viņš skaidri, apzinīgi pasmaidīja, parādīdams smaganas, un noteica klusi, tomēr bez sevišķas piepūles:

— Svērteni. Jā. Lēju. No svina.

Un laipni paskatījās Petjā, lūpas čāpstinādams:

— Nekas. Paaudzies. Ej vien, bērniņ, ej. Paspēlējies krastā ar akmentiņiem. Paspēlējies. Tikai ūdenī, skaties, neiekrīti.

Iespējams, ka Petja tam šķita pavisam mazs bērns, līdzīgs dēla mazdēlam Zeņičkam, kas rāpoja tepat starp pieneņu dzeltenajiem ziediem. Laiku pa laikam vecis pacēla galvu, lai patīksminātos par savu saimniecību.

Pēc Terentija ģimenes pārvākšanās te viss, viss bija kļuvis citāds. Likās, it kā te būtu šurp atveduši kādu Tuvējo Dzirnavu gabaliņu.

Terentija sieva bija atsvaidzinājusi uz lieldienām māla grīdu, izbalsinājusi būdu no iekšpuses un ārpuses. Atjaunotā mītne gaiši mirdzēja saulē ar nomazgātajiem, apzili-nātajiem logu stikliem.

Visapkārt tai zaļoja pusplaukuši gaiļpiesīši, un tajos bija sasēdinātas Alotjas lelles, kas tēloja ievērojamas dāmas vasaras izbraukumā.

Uz auklas žuva raibi krāsaina veļa. Motja, matu dēļ līdzīga zēnam, laistīja sakņu dārzu, ar abām rokām piespiedusi lejkannu pie vēdera. Garā stieplē starp diviem stabiem, sāji smaidīdams, skraidīja suns Rudjko. Dārza malā kūpēja māla krāsniņa, kurai dūmeņa vietā bija iebāzts čuguna pods bez dibena. Patīkami smaržoja piededzis kuļešs.

Motjas māte krokotos brunčos stāvēja, pārliekusies pār veļas baļļu. Ap viņu gaisā peldēja ziepju burbuļi.

Un vectētiņam dažkārt likās, ka laiks sagriezies ačgārni, ka viņam, vectētiņam, atkal četrdesmit gadu. Nelaiķe vecmāmiņa atkal izbalsinājusi būdu. Pienenēs rāpo dēladēls Terentijs. Uz jumta guļ masts, aptīts ar jaunu, tikko pirktu buru. Un tā vien liekas, ka nupat vectētiņš uzmetīs mastu plecā, paķers padusē airus, ar miniju ieziestu koka stūri un ies krastā sakārtot laivu.

Bet saprāts ātri atgriezās. Veci atkal sāka mākt rūpes par saimniecību. Viņš ar pūlēm pacēlās uz elkoņa un piesauca Gavriku.

— Kas jums, vectētiņ?

Vecis ilgi čāpstināja lūpas, sakopodams spēkus.

— Vai laivu neaizskaloja? — viņš beidzot jautāja, un uzacis tam savilkās rūpju pilnos jumtiņos.

— Neaizskaloja, vectētiņ, neaizskaloja. Jūs labāk apgulieties.

— Tā jānodarvo . ..

— Nodarvošu, vectētiņ, nebaidieties. Guliet!

Vectētiņš paklausīgi apgūlās, bet pēc maza brītiņa jau

piesauca Motju.

— Ko tu tur dari, bērniņ?

— Tupeņus aplaistu.

— Gudra galviņa. Laisti vien! Ūdentiņa nežēlo! Un vai nezāles ravē?

— Ravēju, vectētiņ.

— Citādi tās visu dārzu aizaugs. Ej nu, bērniņ, atpūties, paspēlējies ar savām lellītēm!

Vecaistēvs no jauna smagi atlaidās uz muguras.

Te Rudjko sāka riet, un vecis dusmīgi sarauca kuplās uzacis. Viņam likās, ka tas pavisam skaļi kā saimnieks kliedz palaidnīgajam sunim: «Se, Rudjko, se! Tu redzi, kāds nešpetnis! Gulēt! Se!»

Patiesībā iznāca tikko sadzirdami:

— Tss, tu, se …

Lielāko tiesu vecaistēvs tomēr nogulēja nekustīgi, tālumā lūkodamies. Tur, starp diviem piekrastes pakalniem, bija redzams zilgs jūras trīsstūris ar daudzām zvejnieku burām.

Tajās skatīdamies, vecais nesteigdamies sarunājās pats ar sevi:

— Jā, tas tiesa. Vējš mīl buru. Ar buru pavisam cita lieta nekā bez buras. Ar buru ej, kur tev patīk. Gribi — ej už Dofinovku, gribi — uz Lustdorfu. Ar buru var aiziet arī līdz Očakovai, Chersonai un pat līdz Eipatorijai. Bet bez buras, ar airiem vien — tur pat vistām jāsmejas! Līdz Lielajam Fontanam četrās stundās neaizkulsies. Un atpakaļ četras stundas. Nē, ja tu esi zvejnieks, tad tev vajag buras. Bet bez buras labāk jūrā nemaz neej. Kauns vien būs. Laiva bez buras tas pats, kas cilvēks bez dvēseles. Jā.

Visu laiku bez apstājas vecaistēvs domāja par buru.

Lieta tā, ka kādreiz naktī uz brītiņu bija atnācis Teren-tijs savējos apraudzīt. Viņš bija atnesis bērniem kukuli, atstājis sievai trīs rubļus tirgus vajadzībām un teicis, ka drīzumā pagādāšot jaunu buru.

Kopš tā brīža vecaistēvs vairs negarlaikojās.

Viņu pārņēma sapņi par jauno buru. Viņš tik skaidri, tik noteikti redzēja šo jauno buru, it kā tā jau būtu tepat acu priekšā — stingra, raupja, svaigā vēja apaļi piepūsta.

Šīs uzmācīgās domas novājināts, vecaistēvs bieži zaudēja samaņu. Viņš vairs neatjēdza, kur ir un kas ar viņu notiek, viņš spēja vienīgi just.

Apziņa, kas atdalīja to no visa, kas nebija viņš pats, pamazām dila. Viņš it kā izkusa savā apkārtnē, pārvērzdamies smaržās, skaņās, krāsās …

Augšup un lejup virpuļodams, aizlaidās kāpostu tauriņš ar dzeltenām dzīsliņām gaišajos spārniņos. Un vecaistēvs reizē bija tauriņš un tā lidojums.

Oļos saplaka vilnis. Viņš bija tā svaigais troksnis.

Lūpas k|uva sājas no pilītes, ko atnesa vējš. Viņš bija vējš un sāls.

Pienenēs sēdēja bērns. Viņš bija šis bērns un ari šīs spožās, silti dzeltenās puķes, pēc kurām sniedzās bērna rociņas.

Viņš bija bura, saule, jūra … Viņš bija viss.

Buru viņš tomēr nesagaidīja.

Kādreiz no rīta Petja atnāca uz jūrmalu un neatrada pie būdas veča. Tai vietā, kur parasti bija stāvējusi viņa gulta, tagad bija ierīkoti skrāģi, un uz tiem svešs, gara auguma vecis ar Kijevas krustiņu melnajā kaklā ēvelēja dēli.

Gara skaida, stingrā grīstē griezdamās, līda ārā no ēveles.

Turpat stāvēja Alotja jaunā, bet neglītā, vēl ne reizi nemazgātā kalikona kleitiņā un neērtos zābaciņos.

— Mūsu vectētiņš šodien nomira, — viņa sacīja, piegājusi puisēnam klāt. — Vai gribi paskatīties?

Ar aukstu plaukstu meitene paņēma Petju pie rokas un, cenzdamās nečikstināt ar zābaciņiem, ieveda zēnu būdā.

Vectētiņš izspiestām, aizvērtām acīm un ar lakatiņu atsietu zodu gulēja tai pašā izļodzītajā gultā. Virs svētā Nikolaja svētbildes augstu uz krūtīm saliktajās lielajās rokās bija iesprausta dzeltena svecīte. Caur tīri nomazgāto stiklu krita tik spilgts un karsts saules staru kūlis, ka svecītes liesma nemaz nebija saredzama. Virs izkusušā vaska bedrītes bija redzams vienīgi degļa melnais āķītis, ap kuru ņirbošais gaiss liecināja, ka svecīte deg.

Trešajā dienā vectētiņu apbedīja.

Naktī pirms bērēm atnāca Terentijs, par vectētiņa nāvi vēl nekā nezinādams. Uz pleca Terentijam bija milzīgi smags vīstoklis. Tā bija apsolītā bura.

Terentijs to nometa kaktā un kādu bridi stāvēja pie vectētiņa, kas jau bija ielikts nekrāsotā priedes zārkā. Pēc tam nepārkrustījies sirsnīgi noskūpstīja veča cietās, ledainās lūpas un klusēdams izgāja ārā.

Gavriks gar krastu pavadīja brāli līdz Mazajam Fon-tanam. So to noteicis attiecībā uz bērēm, kurās tas, protams, nevarēja ierasties, Terentijs paspieda jaunākajam brālim roku un nozuda.

… Četri ūsaini zvejnieki uz pleciem vieglā, atvērtā zārkā nesa vectētiņu.

Priekšgalā, līdzās novazātā mundierī ģērbtam lāpu nesējam, kas plecā nesa vienkāršu krustu, gāja Gavriks, tīrs, nomazgājies, rūpīgi sasukājies. Viņš turēja uz dvieļa lielu māla bļodu ar koļevu.

Zārku pavadīja Motjas māte ar Zeņičku rokās, Motja, Petja un daži kaimiņu zvejnieki svētku drānās, pavisam kādi astoņi cilvēki. Bet, jo tuvāk nāca kapsētai, jo ļaužu aiz zārka salasījās arvien vairāk un vairāk.

Baumas par iecirknī piekautā vecā zvejnieka apbedīšanu neizprotamā kārtā aplidoja visu piekrasti no Lanže-rona līdz Lustdorfam.

No jūrmalas šķērsielām veselām ģimenēm un bariem nāca zvejnieki — mazfontanieši, vidusfontanieši, no Val-tucha vasarnīcām, Arkadijas, Zelta Krasta un pievienojās procesijai.

Tagad aiz vecātēva vienkāršā zārka, svinīgi klusēdami, jau gāja ap trīssimt cilvēku.

Bija pēdējā apriļa diena. Taisījās uz lietu. Zvirbuļi, spārnus iepletuši, pērās šķērsielu mīkstajos putekļos. Kā asfalts pelēkā debess karājās virs dārziem. Tajos sevišķi asi izdalījās lietus gaidās aizvītušais jaunais pavasara zaļums.

Sētās miegaini dziedāja gaiļi. Neviens saules stars ne-spraucās cauri blīvajiem mākoņiem, kas tveicīgi spieda.

Kapsētas tuvumā zvejniekiem sāka pievienoties darbnīcu strādnieki un dzelzceļnieki no Cumkas, Sachaļinčika, Odesas preču stacijas, Moldavjankas, Tuvējām un Tālajām Dzirnavām.

Kapsētas gorodovojs uztrauktā izbrīnā skatījās uz milzīgo pūli, kas plūda pa vārtiem.

Kapsētai, tāpat kā pilsētai, bija galvenā iela, baznīcas laukums, centrs, bulvāris, nomales. Pati nāve šķita bezspēcīga bagātības varas priekšā. Pat miris, cilvēks joprojām palika bagāts vai nabags.

Pūlis klusēdams aizgāja pa ēnainās mirušo pilsētas galveno ielu garām marmora, granita, laukakmens ģimenes kapu namiņiem — šīm mazajām, greznajām villām, kur aiz čuguna žogiem ciprešu un miršu tumšajā zaļumā, spārnus nolaiduši, stāvēja augstprātīgi akmens eņģeļi.

Te par katru zemes pēdu, kas bija pirkta par pasakainu naudu, mantošanas kārtībā valdīja bagātnieku dinastijas.

Pūlis pagāja garām centram un nogriezās mazāk bagātā ielā, kur vairs nebija savrupmājiņu un mauzoleju. Aiz dzelzs žogiem starp ceriņu un dzelteno akaciju krūmiem gulēja marmora plātnes. Lietus bija noskalojis iekalto vārdu zeltījumu, un mazi kapsētas gliemezīši klāja pelēki apsūbējušās marmora plātnes.

Tad sakās koka iežogojumi un velēnu pauguri.

Tad — garlaicīgās, kailās kareivju kapu rindas, kuru krusti bija nolīdzināti tik vienādi kā šautenes parādē.

Bet arī šis rajons, izrādījās, vectētiņam bija par bagātu. Vectētiņu apraka šaurā, ar krāsainām olu čaumalām piekaisītā mauriņā pie pašas kapsētas sienas, aiz kuras jau kustējās jātnieku policijas cepures. Ļaudis ciešā lokā stāvēja ap kapu, kurā uz dvieļiem lēnām ielaida nabadzīgā zārka vieglo laiviņu.

Visur Petja redzēja noliektas galvas un lielas, tumšas rokas, kas burzīja cepures.

Klusums bija tik pilnīgs un drūms un debess — tik smaga, ka puisēnam likās — jaatskan tikai vienai asākai skaņai, un dabā notiks kas briesmīgs: viesulis, vētra, zemestrīce …

Bet visapkārt viss bija nospiedoši kluss.

Motja, tāpat kā Petja, šā klusuma nomākta, ar vienu roku turējās aiz puisēna ģimnāzistā joslas, ar otru — aiz mātes brunčiem, stīvi raudzīdamās, kā virs kapa izaug dzeltens māla paugurs.

Beidzot pūlī notika viegla, tikko sadzirdama kustība. Cits aiz cita, nesteigdamies un negrūstīdamies ļaudis pienāca pie svaigā kapa, krustījās, līdz jostai liekdamies, un sniedza roku vispirms Motjas mātei, tad Gavrikam.

Bet Gavriks, iedevis Petjam paturēt bļodu, akurati un svinīgi sabozies, ņēma ar jaunu koka karoti koļevu — katram pa druskai, lai visiem tiktu, un lika to izstieptajās rokās un cepurēs. Ļaudis saudzīgā cienībā, cenzdamies nenomest ne graudiņa, bēra koļevu mutē un pagāja sānis, dodami vietu nākošajiem.

Tas bija viss, ko varēja pasniegt vectētiņa ģimene tiem draugiem un pazīstamiem, kas dalījās viņu bēdās.

Dažiem pēc koļevas nākušiem zvejniekiem Gavriks palocīdamies teica:

— Jūs sveicina Terentijs un lūdz neaizmirst: rīt ap divpadsmitiem pret Arkādiju maija svinības savās laivās.

— Aizbrauksim.

Beidzot iztukšotajā bļodā palika vairs tikai četri mēļi marmelades gabaliņi.

Tad Gavriks cienīgi palocījās tiem, kam netika, pateikdams: «Atvainojiet!» — un sadalīja četrus kāruma gabaliņus Zeņičkam, Motjai un Petjam, neaizmirsdams, protams, arī sevi.

Dodams Petjam marmeladi, viņš teica:

— Nekas. Tā ir laba. Brāļu Krachmaļņikovu. Ēd par mirušā dvēseles mieru! Vai brauksi rīt ar mums uz maija svinībām?

— Braukšu, — teica Petja un palocījās pret kapu lidz jostai, tieši tāpat, kā to darīja visi pārējie.

Pūlis nesteigdamies izklīda. Kapsēta kļuva tukša. Kaut kur tālu aiz sienas vientuļa balss uzsāka dziesmu. To uztvēra korī:

Ardievu nu, biedri, tavs ceļš goda pilns Kā varonim cēlam ir beidzies.

Bet tūliņ atskanēja policistu svilpe. Dziesma pārtrūka. Petja izdzirda, kā aiz sienas skan daudzu bēdzēju soļi. Un viss apklusa.

Uz kapa norasināja daži lietus pilieni. Bet lietus tikai pakaitināja — pārstāja, nepaspējis sākties. Kļuva vēl spiedīgāk, drūmāk.

Motja ar māti, Gavriks un Petja pēdējo reizi pārkrustījās un gāja mājup. Petja no draugiem šķīrās pie Kuļiko-vas laukuma.

— Tad neaizmirsti, — Gavriks teica zīmīgi.

— Ko nu runā! — Petja svarīgi pamāja ar galvu. Pēc tam viņš it kā nejauši piegāja pie Motjas. Sarkdams par to, ka viņam jāpazemojas, jautājot meitenei, viņš ātri čukstēja:

— Klau, Motjka, kas tās maija svinības īsti ir?

Motja savilka sejiņu stingrā nopietnībā un atbildēja:

— Strādnieku lieldienas.

XLIV MAIJA SVINĪBAS

Silts lietutiņš lija visu nakti. Tas sākās aprilī un beidzās maijā. Devītajā rīta stundā vējš aiznesa pēdējos pilienus.

No jūras kūpēja miglas tvaiki, ūdens līmenis saplūda ar neskaidro debesi. Apvāršņa nebija. Peldētavas šķita karājamies pienainajā gaisā. Vienīgi pāļu līkumotie atspulgi šūpojās pudeļu stikla krāsas viļņos.

Gavriks un Petja airēja, ar baudu nolaizdami airus ūdenī, kas pat no izskata šķita silts.

Sākumā pūlējās, kurš kuru pieveiks. Taču Petjam bija grūti pret Gavriku cīnīties. Mazais zvejnieks bez sevišķām pūlēm pārspēja ģimnazistiņu, un laiva visu laiku griezās.

— Klau, zēni, nedzeniet velnu! — sauca Terentijs, kas sēdēja laivas pakaļgalā un spēlējās ar savu dzelzs nūjiņu. — Laivu apgāzisiet!

Puikas pārstāja cīkstēties, bet tūliņ ari izdomāja jaunu spēli: «Kurš mazāk šļakstinās».

Līdz šim šļakstināja samērā maz. Bet, tikko sāka censties, šļakatas tīšām tā ir lidoja no airiem. Tad puikas sāka grūstīt viens otru ar pleciem un elkoņiem.

— Pazūdi, plikadīda! — kliedza Petja, aiz smiekliem vai aizrīdamies.

— No tāda dzirdu! — murmināja Gavriks, lūpas samiedzis, un pēkšņi nejauši palaida ar airi tādu šalti, ka Terentijs tikko paspēja paglābties, nosēzdamies laivas dibenā.

Abi puikas gandrīz vai aizrijās no smiekliem, un Pet-jam no mutes izsprāga pat burbulīši.

— Ko tu šļakstinies, velna milti!

— Un tu neķērc te zem rokas!

Terentijs gribēja jau ne pa jokam saskaisties, taču ari viņam pašam uznāca nevaldāma, puiciska jautrība. Viņš savilka dusmīgu seju, ieķērās ar abām rokām laivas malās un no visa spēka sāka šūpot laivu.

Puikas uzgrūdās viens otram, sasitās ar galvām, iekliedzās nelabā balsī. Tad sāka nikni kult ar airiem pa ūdeni, apšļākdami Terentiju no abām pusēm ar veseliem ūdens klēpjiem.

Terentijs nepalika parādā. Viņš veikli noliecās pie ūdens, aizgrieza saviebto seju un, ar plaukstām zibenīgi strādādams, sāka aplaistīt puikas. Pēc brīža visi trīs izrādījās slapji no galvas līdz kājām. Tad viņi smiedamies un pūzdami atzvēlās uz soliem un nevarībā stenēja.

Vējiņš izkliedēja miglu. Acīs no ūdens iezviļoja saule, it kā zem laivas kāds būtu palicis spoguli.

Krasts iznira no miglas kā novelkamā bildīte.

Dzidra maija diena atmirdzēja ar savām zilgajām, violetajām un zaļajām krāsām.

— Nu, pablēņojāties — un diezgan, — stingri noteica Terentijs, noslaucīdams piedurknē mitro pieri ar balto, spīdīgo rētu. — Laižam tālāk.

Puikas kļuva nopietni un iegūla airos.

Petja cītīgi šņāca, izbāzis mēli. Patiesībā viņš bija jau mazliet noguris. Taču viņš neparko negribēja šai cīņā atzīties Gavrikam.

Bez tam puisēnu ļoti uztrauca jautājums: vai tās jau arī bija maija svinības vai vēl ne? Jautāt viņam tomēr negribējās, lai atkal neizrādītos tāds muļķis kā toreiz par Tuvējām Dzirnavām.

Motja teica, ka maija svinības esot strādnieku lieldienas. Bet viņi jau labu pusstundu airējās gar krastu un līdz šim brīdim ne kuliča, ne cepeša, ne krāsotu olu kā neredz, tā neredz. Starp citu, varbūt tas tā vajadzīgs, jo lieldienas taču nav vis parastās, bet strādnieku.

Beidzot puisēns tomēr nenocietās.

— Paklausieties, — teica viņš Terentijam, — vai šīs jau ir maija svinības vai vēl ne?

— Vēl nav maija svinības.

— Un kad tās būs? Drīz?

To pateicis, Petja tūliņ sagatavoja pārspīlēti jautru, glaimīgu smaidu.

No ilgiem piedzīvojumiem sarunās ar pieaugušiem viņš zināja, ka tūliņ viņam atbildēs: «Kā sāksies, tā ir būs.» — «Un kad sāksies?» — «Kad būs, tad sāksies.»

Taču Petjam par izbrīnu Terentijs viņam atbildēja pilnīgi kā pieaugušam:

— Vispirms piebrauksim pie Mazā Fontānā, uzņemsim kādu cilvēku un tad ir maija svinības sāksim.

Tiešām, pie Mazā Fontānā laivā ielēca smalks kungs ar spieķīti un auklu pīteni. Viņš ar sparu atsēdās līdzās Terentijam, zaglīgi atskatījās uz krastu un teica:

— Gult airos! Braucam.

Tas bija matrozis.

Bet, manu dieniņ, kā viņš bija uzcirties!

Puikas raudzījās viņā pusatvērtām mutēm, viņa negai-.lītā lieliskuma sajūsmināti un pārsteigti. Līdz šim brīdim tie pat nebija iedomājušies, ka cilvēks var būt tik skaists.

Tas vēl nekas, ka viņam gaišas smilšu krāsas bikses, zaļas zeķes un baltas buraudekla kurpes.

Tas vēl nekas, ka no zilo svārku kabatas līda laukā sārts zīda mutautiņš un kaklasaitē mirdzēja safira pa-kaviņš.

Tas vēl nekas, ka uz krūtīm izliekti stāvēja sacietināta krekla priekša un vaigus balstīja augsta, cieta apkakle, kuras stūri bija atliekti kā vizitkartei.

Beidzot, arī tas vēl nekas, ka cietā «kanotjē» salmenīca ar svītraino aploci nebēdīgi bija atstumta pakausī.

Tas viss vēl nebija nekas.

Uz vēdera tam šūpojās ķēdīte ar daudziem brelokiem, bet glezni izplestās rokas rotāja pelēki pirkstaiņi. Un tas galīgi satrieca.

Ja līdz šim laikam zēniem vēl nebija pilnīgi skaidrs jautājums par to, kurš ir visgreznākais pasaulē — -rakstveži vai kvasa pārdevēji, tad tagad par to pat domāt bija smieklīgi.

Varēja droši — neskatīdamies atdot visus rakstvežus un visus kvasa pārdevējus kaut vai par matroža sagrieztajām Ūsiņām vien.

Puikas pat aizmirsa airēt, apbrīnodami švītu.

— Ai Petjka, — iesaucās Gavriks, — skaties, viņam pirkstaiņi!

Matrozis nospļāvās caur zobiem tik tālu, kā puikas pat sapņos nekad nebija spļāvuši, un, dusmīgi Gavrikā paskatījies, teica:

— Un kam tas vajadzīgs, lai katrs muļķis bolītu acis ap manu enkuru? Es tam uzģērbu pārvalku. Nu, brālīši, pietiks velnu dzīt.

Pēkšņi matrozis iznesīgi saslējās, sagrieza Ūsiņas, šķelmīgi paskatījās Terentijā, kas vai smaka aiz smiekliem, un ierēcās:

— Ei, uz kutera! Klausīt manu komandu! Airu-u-s … ūdenī! Iens! Div’! — dziedāja viņš, tēlodams bocmani.

— Labā piebremzē, kreisā pievelc! Iens!… Div’! …

Puikas uzgūla airiem. Laiva pagriezās pret atklāto jūru, kas dega pusdienas sudrabainās liesmās.

Tur, ap pusversti no krasta, bija redzams zvejnieku laivu bars.

Karstas priecīgu baiļu jūtas pārņēma Petju. Ar tādām pašām jūtām viņš rudenī pirmo reizi bija gājis ar Gavriku pa aplenktajiem pilsētas kvartaliem.

Bet tad puikas bija vieni. Un tagad ar viņiem kopā bija vareni un noslēpumaini pieaugušie, kas nelika pat manīt, ka tie Petju kādreiz agrāk būtu redzējuši.

Un Petja tomēr zināja, ka tie viņu tīri labi atceras un pazīst. Matrozis vienu reizi pat pamirkšķināja Petjam, it kā gribēdams sacīt: nekas, brāl, dzīvojam!

Petja savukārt arī izlikās, ka pirmo reizi mūžā redz matrozi.

Un tas bija līksmi, kaut arī mazliet baigi. Vispār garastāvoklis laivā visiem bija pacilāts, saspīlēts, kaut kā pārāk jautrs.

Laiva drīz atradās starp daudzām citām zvejnieku laivām, kas vienkopus šūpojās pretim Arkadijai, kā tas jau iepriekš bija norunāts.

Vesela flotile krāsainu laivu ielenca veco, noplukušo nelaiķa vectētiņa šķirstu.

Visi zvejnieki, kas vakar bija gājuši aiz vecātēva zārka, — mazfontanieši, vidusfontanieši, no Valtucha vasarnīcām, Arkadijas, Zelta Krasta, šodien bija salasījušies te. Bija ieradušies arī daži no tālienes lustdorfieši un dofinieši. Ieklīdis bija arī viens očakovietis.

Visi bija savā starpā labi pazīstami — draugi un kaimiņi.

Izmantodami gadījumu, zvejnieki spriedelēja, rokas un galvas pāri laivas malām pārkāruši. Troksnis bija kā tirgū.

Katru jaunu laivu sagaidīja ar kliedzieniem, šļakstiem, airu plīkšķiem.

Tikko vectētiņa laiva, dauzīdamās ap citām, iebrauca barā, kur jau peldēja dažas tukšas «Sancenbachera» alus pudeles, tā no visām malām atskanēja izsaucieni:

— Sveicināts, Terentij!

— Uzmanīgi, nenoslīcini mūsu galošas ar savu bruņu kuģi!

— Ei plukatas, palaidiet galveno politisko!

— Terjocha! Draudziņ! Kur tu rāvis tādu kundziņu? Nu vairs nav glābiņa — veste pikē, blamanžē, parlē fransē! …

Terentijs piepūta vaigus un, kautrīgā cienībā sveicinādams, palocījās uz visām pusēm, vicinādams savu pogaino cepuri.

— Visi uz viena! — viņš kliedza smalkā balsī. — Vismaz nesitiet reizē, bet pēc kārtas! Sveiks, Fedja! Sveiks, Stepan! Sveicināts, vectētiņ Vasilij! O! Mitja! Dzīvs un vesels! Bet es domāju, ka tevi jau sen mazfontaniešu jūras grunduļi aprijuši! Nu, cik jūsējo ieiet vienā mārciņā? Saša, panāc šurp! Es tevi ar kreisās rokas mazo pirkstiņu pieveikšu!

Tādā veidā atsizdams veco draugu un biedru uzbrukumus, Terentijs viebās un smaidīja, muti līdz ausīm iepletis. Viņš ar labpatiku raudzījās visapkārt, balsī lasīdams laivu nosaukumus.

— «Soņa», vēl viena «Soņa» un vēl «Soņa», un atkal «Soņa», un «Soņa» no Lustdorfa, un vēl trīs «Soņas» no Lanžerona! Lūk, tas ir kaut kas! Astoņas «Soņas» un es Viens pats! «Nadja», «Vera», «Ļuba», «Šura», «Motja» .. . Ak tu tētīt, kur mēs esam iebraukuši! Griez atpakaļ! — viņš kliedza, tēlotās bailēs aizklādams seju ar cepuri.

Bez šīm laivām bija vēl kādas četras «Olas», kādas sešas «Natašas», ne mazāk kā divdesmit «Trīs svētītāju» un vēl viena liela očakoviešu laiva ar mazliet dīvainu, tomēr valdzinošu nosaukumu: «Ai Puškins, malacis».

Kad iestājās klusums un kārtība, Terentijs pagrūda matrozi ar elkoni.

— Sāc, Rodja!

Matrozis nesteigdamies noņēma salmeni, nolika to uz ceļiem un ar maziņu suku sasukāja Ūsiņas. Pēc tam viņš piecēlās un, iepletis kājas stingrākai stājai, izrunāja skaidri un spēcīgi, lai visi viņu sadzirdētu:

— Sveicināti, biedri Odesas zvejnieki! Apsveicu jūs ar Pirmo Maiju!

Seja tam tūlīt kļuva apņēmīga, cieta, vaigu kauli izspiedās.

— Te, man izklausījās, kādam bija ziņkārība uzzināt, kas es tāds par pilsētas kundziņu — cimdos un cietinātā priekšā, parlē fransē — te pie jums esmu atbraucis. Uz to es varu atbildēt, ka esmu Krievijas sociāldemokrātiskās strādnieku partijas boļševiku frakcijas biedrs, ko pie jums sūtījusi Odesas apvienotā komiteja. Un es esmu tāds pats darba cilvēks un jūrnieks kā jūs visi te. Bet, kas attiecas uz cietēm, pikeja vesti un baltajām biksītēm, tad uz šo jautājumu varu arī jums ar prieku atbildēt ar vienu jautājumu. Visi jūs te esat Odesas zvejnieki un droši vien zināt. Sakiet jūs man: kāpēc zivs skumbrija valkā tādu skaistu, zilganu ādu ar zilām svītriņām kā zīds? Nezināt? Tad es jums varu viegli to paskaidrot: lai to pašu skumbriju nevarētu mūsu zilgajā Melnajā jūrā ieraudzīt un lai viņa tik drīz neuzķertos uz jūsu zvejnieka āķa. Vai skaidrs?

Laivās bija dzirdami smiekli. Matrozis pamirkšķināja, papurināja galvu un teica:

— Un es, lūk, esmu tāda pati zivs, kas speciāli ģērbjas tādā ādā, lai to tik drīz nepamanītu.

Laivās sāka smieties vēl skaļāk.

— Laba zivs!

— Gatavs delfins!

— Un tu nebaidies, ka kādreiz kaut kā tomēr vari uzķerties uz āķa?

Matrozis pagaidīja, kamēr beidzas izsaucieni, un piemetināja:

— Pamēģini noķert mani! Esmu glums.

Tad viņš turpināja:

— Es raugos sev apkart, biedri, un domāju par mūsu ūdeņiem un zemi. Saulīte spīd. Jūrā visādu zivju, cik uziet. Tīrumos kviešu jūra. Dārzos visādi augļi: āboli, bumbieri, ķirši, aprikozi. Aug vīnogas. Stepēs zirgi, vērši, govis, aitas. Zemē zelts, sudrabs, dzelzs, dažādi citi metāli. Dzīvo un priecājies! Liekas, visiem vajadzētu pietikt. Liekas, visi ļaudis varētu būt apmierināti un laimīgi. Ko t’ jūs vēl domājat? Nē! Visur bez izņēmuma ir bagātie, kas nemaz nestrādā, bet paņem sev visu, un visur ir nelaimīgie nabaga ļaudis, kas dienu un nakti strādā kā nolādēti, bet kam no tā neatlec ne tik, cik melns aiz naga! Kā tad tas tā iznāk? Varu jums uz to atbildēt: pavisam vienkārši. Ņemsim zvejnieku. Ko dara zvejnieks? Ķer zivis. Sazvejo un nes uz tirgu. Un cik tad viņam, piemēram, tirgū dod par jūras grunduļu simtu? Trīsdesmit, četrdesmit kapeiku!

Matrozis apklusa un palūkojās visapkārt.

— Saki paldies, ja dod trīsdesmit, — teica vectētiņam līdzīgs vecis, atzvēlies pret lempīgas laivas «Delfins» priekšgalu. — Es aizvakar aiznesu četrus simtus, bet šī man vairāk par divdesmit piecām kapeikām, lai tur kas, negrib maksāt! Un pati turpat par astoņam desmitā pārdod!

Visi atdzīvojās. Matrozis bija iedzēlis visvārīgākajā vietā. Katrs centās izstāstīt savas pārestības. Dažs žēlojās, ka bez buras neesot dzīve. Cits kliedza, ka «tirgus» rīkli žņaudzot.

Kamēr pieaugušie trokšņoja, puikas arī negulēja. Daži zvejnieki bija paņēmuši sev līdzi uz maija svinībām bērnus. Laivās sēdēja patīkamas meitenes jaunās kalikona kleitiņās un sabozušies baskāji puikas ar iedeguma plūksnām uz aprikozu krasas vaigiem. Tie bija satina kreklos un zvejnieku cepurēs ar enkurotām pogām. Skaidrs, visi Gavrika draugi un biedri.

Protams, bērni centās lielos pat pārspēt.

Viņi tūliņ iesaka plosīties, un nepagāja ne divas minūtes, kad iedegās īsta jūras kauja, kurā Gavriks dabūja ar sprāgušu grunduli pa muti, bet Petjam notrieca cepuri ūdenī, un daudz netrūka, ka tā būtu nogrimusi.

Sacēlās tāda kņada un lidoja tādas šļakatas, ka Teren-tijam nācās uzkliegt:

— Ei jus, pietiks dauzīties, citādi visiem ausis noraušu!

Un matrozis, troksni pārkliegdams, turpināja:

— Tātad iznāk, ka buržuji mums atņem trīs ceturtdaļas-mūsu darba. Un ko mēs? Kā tikai mēs paceļam galvu, ta viņi mums tūliņ ar zobenu pa pauri. Trach! Sit mūs vēl,, biedri, stipri sit. Pacēlām mēs sarkano karogu uz «Potjom-kina» — nenoturējām rokās. Noorganizējām sacelšanos — tas pats. Cik mūsu, strādnieku asiņu izlijis pa visu Krieviju — bailes iedomāties! Cik mūsējo nav aizgājis bojā pie karātavām, cara moku kambaros, ochrankās! Vai man tas jāstāsta? Paši zināt. Vakar, liekas, jūs apbedījāt kādu godīgu savējo vecīti, kas klusi un nemanīti atdeva savu dzīvību par bērniem un bērnubērniem. Apstājās pukstēt viņa ceļā strādnieka sirds. Šķīrās viņa mums visiem dārgā dvēsele. Kur tā tagad, šī dvēsele? Nav tās un nekad vairs nebūs… Bet varbūt tā tagad lidinās virs mums kā kaija un priecājas par mums, ka mēs nepametam savu lietu un gatavojamies vēl un vēlreiz cīnīties par savu brīvību — tik ilgi, kamēr galīgi nokratīsim no saviem pleciem ienīsto jūgu . ..

Matrozis apklusa un slaucīja mutautiņā nosvīdušo pieri. Vējš rotaļājās ar sarkano zīda drānas gabaliņu kā mazu karodziņu.

Pilnīgs, dziļš klusums valdīja virs laivām.

Bet no krasta jau atskanēja uztraukti gorodovoju svilpieni. Matrozis paskatījās uz to pusi un pamirkšķināja.

— Mūsu draugi k|uvuši nemierīgi. Nekas. Svilpē, svilpē, varbūt izsvilpēsi arī kaut ko, maita.

Viņš nikni salieca roku un pagrieza elkoni pret krastu, kas bija nosēts ar saulessargiem un panamām:

— Pamēģini mūs dabūt rokā!

Un skaistulis Fedja, atgāzies pret savu lieliskās laivas «Nadja un Vera» pakaļgalu, tūliņ iesāka spēlēt uz harmonikām maršu «Ilgas pēc dzimtenes».

Kur radušās, kur ne, visās laivās parādījās krāsotas olas, maize, kaltētas zivis, pudeles.

Matrozis parakņājās savā pītenī, izņēma uzkožamos un sadalīja vienlīdzīgi visiem, kas bija laivā. Petjam tika lieliska, sausa, kaltēta zivs, divi klostera bubļiki un violeti krāsota ola. Iznāca, ka maija svinības tiešām ir jautras strādnieku lieldienas.

Gorodovoji svilpdami skraidīja gar krastu. Laivas sāka izklīst uz visām pusēm.

Virs apvāršņa cēlās mākoņu ģipša galvas.

Fedja pielieca seju pret debesīm, nolaida roku pāri laivas malai un tīrā, spēcīgā tenorā sāka dziedāt pazīstamo matrožu dziesmu:

Pār jiiru, kur plašums sveic tāles,

Kur bangas kā pērkoni dārd,

Mēs steidzamies tālāk un tālāk No zemes, kam grēciba vārds!

Zibēja airi. Dziesma aizpeldēja:

— Nav spēka vairs, biedri, vnan lāpstu vēl celt, —

Tā krāsnkuris krasnkurim teica…

Dziesma vairs bija tikko sadzirdama.

Tad matrozis komandēja puikas:

— Airu-u-u-us… ūdenī! Iens! Div’! Iens! Div’l

Un, uzsitis Terentijam pa muguru, uzvilka:

Pāri Melnai jūrai Kuģis aizpeld balts,

Aizgāja mans mīļais,

Nu jau ceturts gads.

— Nu! Zeņķi! Ko t’ jus nepalīdzat?

Tad Terentijs un abi puikas jautri uzķēra:

Neraudi, Marusja,

Gan tu mana būsi!

Gan es kādreiz nākšu Tevi paņemt lidz!

Balta kaija, spārnus nemaz nevēcinot, klusi aizslīdēja gar pašu laivu. Likās, viņa skrējienā uztvēra jautro dziesmiņu un aiznesa to sārtajā knābī kā drebošu sudraba zivtiņu.

Zēni ilgi noraudzījās putnā, domādami, ka varbūt tā ir vectētiņa dvēsele, kas balta kā sniegs atlidojusi apraudzīt savu laivu un dēladēlus.

Maija svinības beidzās.

Pie krasta tomēr tik drīz nepiestāja. Stundas divas viņi vēl grozījās jūrā, gaidīdami piemērotu brīdi.

Vispirms izsēdināja Terentiju pie Zelta Krasta un pēc tam aizveda matrozi uz Lanžeronu.

Pirms izkāpšanas krastā matrozis ilgi raudzījās visapkārt. Beidzot viņš atmeta ar roku: «Nekas. Gan jau kā nekā …» Pasita azotē savu švīto spieķīti ar melchiora rok-turīti zirga galvas izskatā un izlēca no laivas.

— Paldies, zēni! — viņš steidzīgi nomurmināja. — Uz priecīgu atkalredzēšanos!

Un viņš pazuda ļaužu pūlī.

Petja atgriezās mājās ap pusdienas laiku ar tulznainām delnām un sarkanu, vienā dienā iedegušu seju.

XLV CEĻA VĒJŠ

Pagāja nedēļa.

Šai laikā Petja ne reizi neaizgāja līdz jūrai. Viņam bija jāsagatavojas braucienam uz fermu. Vajadzēja to ar tēvu, te ar krustmāti iet uz pilsētu pēc iepirkumiem.

Visa apkartne jau bija vasarīga.

Odesas maijs ne ar ko neatšķīrās no jūnija. Pilsēta gura divdesmit piecu grādu karstumā. Virs balkoniem un veikaliem bija slīpi nolaistas svītrainas markizes ar sarkanu trīsstūrīšu rotājumu. Uz tām krita ziedēt sākušo akaciju asās ēnas.

Suņi skraidīja izkārtām mēlēm, meklējot ūdeni. Vietām starp mājām pēkšņi pamirdzēja liesmaina jūra. «Centrā» pie zaļiem galdiņiem lielu saulessargu ēnā sēdēja naudas mainītāji un puķu pārdevējas.

Papēži grima atmiekšķētajā asfaltā. Elles katlos visur vārījās darva.

Ai, kas tā bija par baudu visu dienu staigāt pa veikaliem, iepērkoties dažādas jaukas lietiņas: serso spēli, sandales, marles tīkliņus tauriņu ķeršanai, makšķeres, gumijas bumbiņas, uguņošanas piederumus, un tad ar viegliem dīvaina veida sainīšiem atgriezties mājās vasarīgā, atklātā zirgu tramvajā!

Petjas miesa vēl tvīka tveicīgajā pilsētā, bet nepacietīgā dvēsele, aizsteigusies tālu priekšā, jau brauca tvaikonī, ceļojuma zilgo vēju satraukta.

Kādreiz agri no rīta sētā atskanēja pazīstamais svilpiens.

Puisēns pieskrēja pie loga un ieraudzīja sētas vidū Gavriku.

Pēc brīža Petja jau atradās lejā. Gavrikam bija neparasti norūpējies izskats. Viņa pelēcīgā seja, apņēmīgi sakniebtās lūpas un pārāk spožās acis liecināja, ka notikusi kāda nelaime.

Petjam sažņaudzās sirds.

— Nu? — balsi līdz čukstam piespiesti nolaidis, jautāja viņš. — Kas?

Gavriks, pieri saraucis, novērsās.

— Nekas. Gribi ar mums laivā braukt?

— Kad?

— Nu tūliņ. Es, Motjka un tu. Ar buru.

— Murgo?

— Suns murgo.

— Ar buru?

— Spļauj man acīs!

— Vizināties?

— Teiksim — vizināties. Gribi?

— Prasa vēl!

— Tad — žigli)

Braukt laivā ar buru!

Nav ko brīnīties, ka Petja pat aizmirsa uzskriet pēc cepures. Pēc desmit minūtēm puikas jau bija jūras krastā.

Laiva ar iespraustu mastu un satītu buru, līdz pusei iestumta jūrā, šūpojās klusajos viļņos.

Motja kailām kājām rosījās laivas dibenā, ielikdama laivas stūres gala kastē ozola mučeli ar ūdeni un klaipu rudzu maizes.

— Petjka, ķeries klāt! — teica Gavriks, atspiezdamies ar plecu pret laivas galu.

Puikas piespieda un, bez sevišķām pūlēm nobīdījuši laivu, ielēca tajā.

— Aiziet!

Gavriks veikli atraisīja un pacēla jauno, četrstūraino buru. Klusais vējiņš to pamazām piepūta. Laivu vilka sāniski. Nostājies stūres galā uz ceļiem, Gavriks ar pūlēm uzmauca smago stūri un uzdzina tai kātu.

Sajutusi stūri, laiva peldēja taisnāk.

— Piesargies!

Petja tikko paspēja pietupties un noliekties. Vēja pagriezts šķērskoks smagi pārslīdēja virs pašas galvas no kreisās uz labo, atklājot zaigojošo jūru un aizsedzot mālaino krastu, kur, līdz ceļiem nezālēs iebridusi, stāvēja Motjas māte, roku pie acīm pielikusi.

Gavriks pagrieza stūres kālu un atzvēlās pret to ar muguru. Bura mazliet noliecās. Ūdens burbuļoja gar laivas sāniem. Palēkdamās un ar plakano dibenu pret viļņiem atsizdamās, laiva izgāja atklāta jūrā un peldēja līdztekus krastam.

— Uz kurieni mēs braucam? — pajautāja Petja.

— Redzēsi.

— Vai tālu?

— Uzzināsi.

Gavrika acīs atkal parādījās tas pats ļaunais, sasprindzinātais mirdzums.

Petja paskatījās Motjā. Meitene sēdēja priekšgalā, kailās kājas pār laivas malu pārkārusi, un skatījās nekustīgi uz priekšu. Viņas seja bija nopietna, un vējš purināja matus, kas vēl nebija pietiekami atauguši, lai tos varētu sapīt bizītēs.

Kādu brīdi visi klusēja.

Pēkšņi Gavriks parakņājās kabatā un izvilka samērā lielu melna tērauda pulksteni. Viņš cienīgi pielika to pie auss, paklausījās, kā tas tikšķ, un tad ar cieto, baltiem plankumiņiem izraibināto nagu, kas, kā zināms, bija cilvēka laimes pazīme, atvēra vāciņu.

Ja Gavriks būtu no kabatas izvilcis dzīvu odzi vai dārgakmeņu riekšavu, ir tad Petja nebūtu tik daudz izbrīnījies.

Personīgs kabatas pulkstenis! Tas bija gandrīz tas pats, kas personīgs divritenis vai montekristo. Varbūt pat vēl vairāk.

Petjam aizravas elpa. Viņš neticēja savam acīm. Viņš bija pārsteigts.

Bet Gavriks pa to laiku ar rādītāja pirkstu cītīgi skaitīja ciparus, klusi zem deguna čukstēdams:

— Viena stunda, divas, trīs, četras, piecas … Deviņi un vēl maķenīt. . . Nekas. Pagūsim.

— Parādi! — iekliedzās Petja pārsteigts.

— Neķer, nav tavs!

— Tas tavs?

— Nē.

Un, Petju aiz piedurknes pievilcis, Gavriks tam noslēpumaini pačukstēja:

— Kroņa. No komitejas. Skaidrs?

— Skaidrs, — čukstēja Petja, kaut gan viņam vēl nekas nebija skaidrs.

— Paklausies, — turpināja Gavriks, šķībi Motjā paraudzīdamies. — Mūsu matrozi noķēruši. Saproti? Viņš tagad sēž cietumā. Sesto dienu. Viņu toreiz pēc tām pašām maija svinībām tieši Lanžeronā saķēra. Tikai viņam, protams, dokumenti uz cita vārda. Pagaidām nekas. Nu, bet, ja tie drakoni viņu atklās, tad lūdz dievu, liec melno krustu, — tūliņ arī pakārs. Saproti? Un tie viņu var katru mirkli atklāt. Noņems viņam ūsas. Sadabūs kaut kādu jūdasu, tas apliecinās, un gatavs. Tagad saproti, cik neglīta lieta iznāk?

— Melo! — izbijies izsaucās Petja.

— Ja jau es tev saku, tad zinu. Tagad paklausies vel! Kamēr viņš tur vēl neatklāts sēž, viņam ārpusē kārto bēgšanu. Komiteja kārto. Šodien tieši desmitos ar pusi viņš skries no cietuma taisni uz Lielo Fontānu un no turienes mūsu laivā ar buru atpakaļ uz Rumāniju. Tagad saproti, uz kurieni mēs braucam? Uz Lielo Fontānu. Laivu aizgādāsim. Un pulksteni man Terentijs no komitejas atnesa, lai neiznāktu nokavēšanās.

Gavriks atkal izvilka pulksteni un sāka tajā cītīgi lūkoties.

Desmit bez drusciņas. Paspēsim tieši laikā.

— Kā tad viņš aizbēgs? — čukstēja Petja. — Viņu taču apsarga cietuma sargi un kareivji?

— Nav svarīgi. Viņam tieši desmitos ar pusi pastaiga. Izved pastaigāt cietuma pagalmā. Vajag viņam tikai paskriet pāri dārziem, bet uz Mazā Fontānā ceļa to jau gaida Terentijs ar važoni. Un laiž tieši uz laivu. Saprati?

— Sapratu. Bet kā tad viņš tiks pāri cietuma sienai? Tā taču augsta. Tāda! Līdz otram stāvam. Kamēr viņš rāpsies, šie nošaus ar šauteni.

Gavriks saviebās, kā zobus nomizojis.

— Nē jau! Tu paklausies. Kāpēc viņam rāpties pāri sienai? Sienu Terentijs uzspers gaisā.

— Kā tā — uzspers?

— Savādnieks! Es saku — uzspers. Iztaisīs tajā caurumu. Naktī viens virs no komitejas paliks zem sienas tanamidu un šorīt desmitos ar pusi, tieši tad, kad mūsu matrozim sāksies pastaiga, Terentijs no ārpuses aizdegs degli un laidīsies pie važoņa. Un gaidīs. Tanamids kā-ā spers…

Petja nopietni paskatījās Gavrikā:

— Kas spers?

— Tanamids.

— Kas?

— Tanamids, — ne visai pārliecināts atkārtoja Gavriks. — Kas spridzina. Kā citādi?

— Nevis tanamids, bet dinamits! — pamācīdams teica Petja.

— Lai dinamits. Vienalga. Ka tikai sienu sagrauj.

Petja tikai tagad pēkšņi saprata, kā nākas, Gavrika

vārdu īsto nozīmi. Viņš sajuta, ka mugura tam pārklājas ar «zosādu».

Tumšām, lielām acīm viņš paskatījās draugā.

— Dod īstu goda vārdu, ka taisnība!

— Goda vārds.

— Pārkrusties!

— Svēts, patiess krusts pret baznīcu.

Gavriks nopietni un strauji pārkrustījās, pagriezies pret Lielā Fontānā klostera baznīcas jumolu. Taču Petja viņam ticēja arī bez tā. Pārkrustīties lika vairāk paraduma dē|. Petja ar visu dvēseli juta, ka tā ir taisnība.

Gavriks nolaida buru. Laiva atsitās pret šaurajām laivu laipām. Krasts bija tukšs un mežonīgs.

— Vai tev lakatiņa nav? — jautāja Gavriks Petjam.

— Ir.

— Parādi!

Petja izvilka no kabatas mutautiņu, ko ieraugot krustmāte droši vien paģībtu.

Bet Gavriks bija pilnīgi apmierināts. Viņš nopietni un cienīgi pamāja ar galvu.

— Derēs. Bāz atpakaļ.

Tad viņš paskatījās pulkstenī. Bija «desmit un vēl maķenīt».

— Es palikšu laivā, — teica Gavriks, — bet lu un Alotja skrieniet augšā un stāviet šķērsieliņā. Gaidiet šos! Kā tikai piebrauks, mājiet ar lakatiņu, lai es zinātu buru uzvilkt! Saproti, Petjka?

— Saprotu. .. Bet ja sargs viņus nošaus?

— Netrāpīs, — pārliecināti teica Gavriks. Un asi iesmējās. — Sargs no Dofinovkas, pazīstams. Skrien, Petjka! Kā tikai šos pamanīsi, tā tūliņ sāc māt. Varēsi?

— Prasa vēl!

Petja un Motja izrāpās no laivas un skrēja uz augšu.

Te, tāpat kā visā krastmalā no Lustdorfa līdz Lanže-ronam, bērniem bija pazīstama katra taciņa. Spraukdamies caur ziedošajiem meža ceriņu krūmiem, puisēns un meitene uzkāpa augstajā kraujā un apstājās šķērsielā starp divām vasarnīcām.

No šās vietas varēja redzēt kā šoseju, tā jūru.

Tālu lejā sīka laiviņa šūpojās pie mazajām laipām. Bet pašu Gavriku tikko varēja saredzēt.

— Motjka, paklausies, — teica Petja, apskatījies uz visām pusēm. — Es uzrāpšos mīkleņkokā, — no turienes var tālāk redzēt, bet tu staigā pa šķērsielu un pamatīgi skaties. Kurš pirmais pamanīs.

Patiesībā mīkleņkokā varēja arī nerāpties, jo arī no lejas visu varēja labi pārredzēt. Bet Petja jau jutās kā priekšnieks. Viņam gribējās rīkoties un pavēlēt.

Puisēns ieskrējās un tusnīdams uzrāpās kokā, tūlīt saplēsdams ceļgalos bikses. Taču tas viņu neuztrauca, bet otrādi — padarīja vēl lepnāku un nopietnāku.

Viņš apsēdās jāteniski uz zara un piepūtās.

— Nu? Ko stāvi? Staigā!

— Tūliņ.

Meitene palūkojās Petjā no apakšas uz augšu ar izbiedētām, paļāvīgām acīm, ar abām rokām sarāva svārciņus un cienīgi sāka soļot pa šķērsielu uz ceļa pusi.

— Stāt! Pagaidi!

Motja apstājās.

— Paklausies! Tikko tu viņus ieraudzīsi, tūliņ pakliedz man! Bet, ja es ieraudzīšu, pakliegšu tev. Labi?

— Labi, — smalkā balstiņā sacīja meitene.

— Tad staigā!

Motja pagriezās un devās uz zaļgani tumšo pusplau-kušu akaciju ēnu, atstādama putekļos mazas kailo kāju pēdas.

Viņa aizgāja līdz stūrim, pastāvēja tur un nāca atpakaļ.

— Vel nebrauc. Un jums?

— Man arī vēl nebrauc. Staigā tālāk!

Sākumā puisēnam šī rotaļa ļoti palika.

Neparasti patīkami bija sēdēt augstu kokā, sasprindzināti lūkoties uz šķērsielas viņu galu — vai tikai neparādīsies steidzīgais pajūgs.

O, cik skaidri viņš iztēlojās putās nodzīto zirgu un važoni, šņācošo pātagu ap galvu vicinot! Pajūgs piesteidzas … No tā izlec Terentijs un matrozis ar revolveriem rokās. Aiz viņiem dzenas cietumsargi. Terentijs un matrozis atšaudās. Cietumsargi cits pēc cita nošauti krīt. Petja, cik jaudas, māj ar lakatiņu, kliedz, veikli nolec no koka un skrien, visus apdzenot, pie laivas palīdzēt uzvilkt buru. Un Motja tikai tagad atjēdz, ka šie atbraukuši. Ko tu darīsi: skuķis.

… Bet laiks steidzās, un neviens nerādījās. Kļuva gandrīz garlaicīgi.

Petjam apnika skatīties žilbīgi baltajā šosejā, — te aizbrauca kariete ar angļu kučieri, apģērbtu kā Jevgeņijs

Oņegins, te aizdārdēja rati ar mākslīgu ledu. Tad kļuva sevišķi karsti un traki gribējās dzert.

Puisēns jau sen bija paguvis visos sīkumos izpētīt kaimiņu vasarnīcu: koši zaļo mauriņu, granti uz celiņiem, dievkociņu krūmus, mēļiem ēnu plankumiem izraibinātu statuju, vāzi, pār kuras malām liecās garas, asas «alveju lapas, un gleznotāju, kas gleznoja dabas ainavu.

Gleznotājs ar uzgrieztām Ūsiņām, ģerbies spāniešu jaciņā un samta bereti galvā, sēdēja zem saulessarga uz salokāmā krēsla un atgāzies uzsita reizēm ar otu pa audeklu, kas bija piestiprināts pie molberta.

Uzsit un tīksminās, uzsit un tīksminās.

\parBet uz kreisās rokas īkšķa uzmaukta palete — ovāls dēlītis, daudz skaistāks nekā pati glezna, uz kura burvīgā nekārtībā sajauktas visas krāsas: visi jūras, debess, māla, ceriņu, zāles, mākoņu, laivas toņi…

.. . Bet pa to laiku jau sen bija piebraucis noputējis pajūgs, un pa šķērsielu mierīgi nāca divi cilvēki. Tiem pa priekšu skrēja Motja un kliedza:

— Man jau atbrauca! Mājiet, mājiet!

Petja gandrīz novēlās no koka. Viņš izrāva no azotes lakatiņu un izmisis sāka to griezt ap galvu.

Laiva sašūpojās spēcīgāk, un Petja ieraudzīja, ka Gav-riks lēkā un māj ar rokām.

Gar mikleņkoku, uz kura sēdēja Petja, aizgāja Terentijs un matrozis. Pa viņu kvēli sasarkušajām sejām lija sviedri. Puisēns dzirdēja viņu smago elpu.

Matrozis gāja bez cepures, stipri klibodams. Viņa gai-šās dendija bikses — tās pašas, kurās Petja viņu bija redzējis pēdējo reizi maija svinībās, — bija saplēstas un ar ķieģeļu putekļiem notraipītas. Netīrā, pa daļai norautā krekla priekša atklāja augstās, no sviedriem spīdīgās krūtis. Sažņaugtās dūres izskatījās kā zilām dzīslām apvītas. Osiņas nošļukušas. Ar bārdu apaugušajā sejā stipri izdalījās vaigu kauli. Acis sausi mirdzēja. Rīkle cilājās.

— Sveicināts, krusttētiņ! — iesaucās Petja.

Terentijs un matrozis paskatījās puisēnā un pasmaidīja. Petjam pat likās, ka matrozis viņam pamirkšķināja.

Bet viņi jau skrēja lejā, atstādami aiz sevis putekļu mākoni.

— Un es pirmā ieraudzīju, aha! — teica Motja.

Petja norāpās no koka, izlikdamies, ka nedzird.

Puisēns un meitene stāvēja līdzās, skatīdamies uz

laivu, kurai pašreiz uzvilka buru.

Viņi redzēja, kā matroža iztālēm sīkais stāvs ielēca laivā. Bura piepūtās. Tā attālinājās no krasta kā ziedlapiņa.

Tagad uz tukšajām laipām stāvēja tikai Terentijs un Gavriks. Pēc brītiņa Terentijs nozuda.

Palika vienīgi Gavriks. Viņš pamāja Petjam un Motjai ar roku un sāka nesteigdamies kāpt kraujā.

Laiva, palēkdamās un viļņus šķeldama, ātri devās atklātajā jūrā, koši zili ņirbošajos viļņos.

— Aizbrauca viens pats, — teica Petja.

— Nekas. Mēs viņam maizi nolikām. Veselu kukuli. Un astoņas kaltētas zivis.

Drīz Petjam un Motjai pievienojās Gavriks.

— Paldies dievam, aizvadījām, — tas teica pārkrustīdamies. — Citādi taisni negals.

— Un kā ar laivu? — jautāja Petja. — Būs pagalam?

— Laiva pagalam, — drūmi sacīja Gavriks, pakausi pakasīdams.

— Kā tad jūs bez laivas?

— Neuztraucies! Gan iztiksim kaut kā.

Nekur nebija jāsteidzas.

Bērni pārrāpās pār žogu un klusītēm apstājās gleznotājam aiz muguras.

Tagad ainava bija jau gandrīz pabeigta. Elpu aizturējuši, viņi kā apburti aplūkoja mazo audeklu, uz kura tapa vesela pasaule, pavisam citāda .nekā īstenībā un tomēr kā divi ūdens pilieni līdzīga īstenībai.

— Jūra ir, bet laivas nav, — čukstēja Motja, it kā nejauši uzlikusi roku Petjam uz pleca, un klusi iesmējās.

Te mākslinieks paņēma tievā otiņā pilīti baltuma un gleznai pašā vidū, tikko kā uzgleznotajā spožajā jūras zilumā, uzlika mazu komatu.

— Bura! — sajūsmināta nopūtās Motja.

Tagad uzgleznoto jūru nevarēja atšķirt no īstās. Viss bija tā kā tur. Pat bura.

Un bērni, paklusām viens otram piebikstīdami ar elkoņiem, ilgi lūkojās te uz gleznu, te uz īsto, tik plašo jūru, kur miglainā tālē zuda vectētiņa laivas rnazā bura, viegla un gaisīga kā kaija.

… Zem viņas viļņi zilgmes zili,

Virs viņas zeltains saules stars.

— Tā cīņas alkst un traucas vētrā,

It kā tur, vētrās, būtu miers!

SATURS

1. Atvadīšanās…….

II. Jura……..

III. Stepē……..

IV. Dzirdinātava…..

V. Bēglis……..

VI. Tvaikonis «Turgeņevs» . .

VII. Fotogrāfijā……

VIII. «Cilvēks aiz borta!» . . .

IX. Odesā nakti…..

X. Mājās……..

XI. Gavriks…….

XII. «Iedomājies tikai — zirgs!»

XIII. Storoženko kundze . . .

XIV. «Zemākās činas» …. XV. Šalanda jūrā…..

XVI. «Torni — uguni!» . . . XVII. Šautuves saimnieks . . . XVIII. Jautājumi un atbildes . . XIX. Pusotras mārciņas maizes

XX. Rīts………

XXI. Patiess goda vārds . . .

XXII. Tuvējās Dzirnavas . . .

XXIII. Krusttēvs Gavriks. .

XXIV. Mīlestība…….

XXV. «Mani nozaga»…..

XXVI. Vajātāji…….

XXVII. Vectētiņš…….

XXVIII. Ietiepīgā krustmāte . . .

XXIX. Aleksandra iecirknis . . .

XXX. Sagatavošanas klasē. . .

XXXI. Kaste uz lafetes ….

XXXII. Migla……..

XXXIII. Austiņas……

XXXIV. Pagrabā……

XXXV. Goda lieta…..

XXXVI. Smagā grāmatu soma

XXXVII. Bumba…….

XXXVIII. Kaujinieku stabs . . .

XXXIX. Grautiņš……

V XL. Oficiera mundieris . .

' XLI. Eglīte…….

XLII. Kujikovas laukums . .

i XLIII. Bura…….

XLIV. Maija svinības …. JLV. Ce|a vējš……

Валентин Катаев

БЕЛЕЕТ ПАРУС ОДИНОКИЙ

Государственное издательство Художественной литературы Москва 1955

Латвийское государственное издательстве

На латышском языке

[1] annas ordenis. Tulk.

[2] Šimoza — sprāgstvielā. japana to lieto artilērijas šāviņiem.

[3] gorodovojs — pilsētas policists. Tulk.

[4] burjans — stepes zāle. Tulk.

[5] šalanda — platdibena zvejas laiva ar buru. Tulk.

[6] «zemākās činas» — zemākās dienesta pakāpes. — Tulk.

[7] ku|ešs — mazkrievu ēdiens. Tulk.

[8] javka — slepena satikšanas. Tulk.

Content

Katajevs Valentīns Māj selgā bura vientulīga

I ATVADĪŠANĀS

II JŪRA

III STEPĒ

IV DZIRDINĀTAVA

VI TVAIKONIS «TURGEŅEVS»

VII FOTOGRĀFIJA

VIII «CILVĒKS AIZ BORTA!»

IX ODESĀ NAKTI

X MĀJĀS

XI GAVRIKS

XII «IEDOMĀJIES TIKAI — ZIRGS!»

XIII STOROŽENKO KUNDZE

XIV «ZEMĀKAS ČINAS»

XV ŠALANDA JŪRĀ

XVI «TORNI — UGUNI!»

XVII ŠAUTUVES SAIMNIEKS

XVIII JAUTĀJUMI UN ATBILDES

XX RITS

XXI PATIESS GODA VĀRDS

XXII TUVĒJĀS DZIRNAVAS

XXIII KRUSTTĒVS GAVRIKS

XXIV MĪLESTĪBA

XXV «MANI NOZAGA»

XXVI VAJĀTĀJI

XXVII VECTĒTIŅŠ

XXVIII ietiepīgā krustmāte

XXIX ALEKSANDRA IECIRKNIS

XXX SAGATAVOŠANAS KLASĒ

XXXI KASTE UZ LAFETES

XXXII MIGLA

XXXIII AUSTIŅAS

XXXIV , PAGRABĀ

XXXV GODA LIETA

XXXVII BUMBA

XXXVIII KAUJINIEKU STABS

XXXIX GRAUTIŅŠ

XL OFICIERA MUNDIERIS

XLI EGLITE

XLII KUĻIKOVAS LAUKUMS

XLIII BURA

XLIV MAIJA SVINĪBAS

XLV CEĻA VĒJŠ

SATURS