Bažovs Pāvels

Malahīta šķirstiņš

Pāvels Bažovs

Malahīta šķirstiņš

Urālu teiksmas

VARAKALNA SAIMNIECE

Gāja reiz divi no mūsu rūpnīcas vīriem zāli raudzīt. Pļavas viņiem bija tālā galā. Kaut kur viņpus Severuškas.

Bija svētdienas diena, tveice — ka baill īsta sutoņa. Abi strādāja raktuvē, Gumjoškos, proti. Meklēja augšā malahīta rūdu, lazurltu, lai. Nu, savā reizē pagadījās arīdzan margotais karallts un vis joprojis, kas liekams lietā.

Viens bija jauns puisis — vēl ne apsievojies, bet acīs jau sāka zaļums vīdēties. Otrs pavecāks. Tas nu pagalam darbā sabeidzies. Acis zaļas un arīdzan vaigu klāja tāda kā zaļa tēne. Un kāsēja, cilvēks, nepierimdams.

Mežā ta jauki. Putniņi priecīgi čivina, no zemes tvan smārds, gaiss vieglītiņš. Šie, vadzi ko, jau pie gala nomocījušies. Aizkūlās līdz Krasnogorkas raktuvēm. Tur tolaik dzelzs rūdu raka. Tā nu nolikās mūsējie, teikt, zālītē zem pīlādža un uz vietas aizmiga. Te uzreiz jaunākais — tīri vai kāds viņam dunku sānos iegrūdis — pamodās. Skatās, tepat necik tālu uz rūdas kaudzītes liela akmens pakājē sēž sieviete. Ar muguru pret puisi, bet no matpīnes redzams, ka jauna meita. Matpīne zilganmelna un nekuļājas vis kā mūsu meičām, bet šķiet pie muguras liptin pielipusi. Galā lentes — tā kā būtu sarkanas, tā kā zaļas. Tādas caurspīdīgas un šitā vien smalcini šķind, tīri kā vara plāksnītes. Brīnās puisis par matpīni, bet pats vēro, kas nu būs. Meiča pamaza auguma, glīta, bet nu kā viena atspole — neparko mierā nosēdēt. Te pasveras uz priekšu, šķiet, zem kājām ko meklē, te atkal atmetas atpakaļ, paliecas uz vienu pusi, uz otru. Pietrūkstas kājās, savēcina rokas, tad atkal noliecas. Vārdu sakot, meitēns kā dzīvsidrabs. Dzirdams, ka nezko murmina, bet kādā valodā —

nevar saprast, un ar ko runā — nav redzams. Tikai — ik vārds, ik smiekliņš. Var redzēt, ka līksmu prātu.

Puisis jau dzīrās pabilst vārdiņu, te uzreiz viņam tikpat kā ar pietu pa pieri.

—    Pasaulīt mīļo, tā tak pati Saimniece! Viņas apģērbs vis. Kā gan es uzreiz neapjēdzu? Ar matpīni man acis apmājusi.

Bet apģērbs no tiesas tāds, kāds visā pasaulē otrs nav sameklējams. No zīžaina malahīta, vadzi ko! Pagadās dažkārt tāds malahīts. Akmens, bet pēc izskata zīds kas zīds, tīri vai ar roku paglaudāms.

«Vai tavu nedienu!» puisis domā. «Varējis tik nu sprukt projām, iekām nav pamanījusi.» No veciem ļaužiem viņš, veries, bija saklausījies, ka šī Saimniece, teikt, malahīta valdniece, labprāt ļautiņus pamuļķojot.

Kolīdz šitā, vei, nodomāja, tā šī atskatījās. Jautri lūkojas puisī, zobi vien spīd, un pa jokam uzbilst:

—    Ko tad tu tā, Stepan Petrovič, uz meitenes daiļumu velti acis boli? Par skatīšanos tak nauda maksājama. Panācies nu tuvāk! Patērzēsim mazuliet.

Puisis, protams, sabijās, bet neliek manīt. Dūšu nepalaiž. Lai nu ar viņa ir noslēpumains spēks, tak meitēns paliek meitēns. Nu, bet viņš ir puiša cilvēks, viņam tātad kauns no meitēna bīties.

—    Nav man vaļas, — saka, — tērzēt. Jau tā esam pailgāk nogulējuši, bet gājām tak pļavas raudzīt.

Šī novīpsnā un tad saka:

—    Ko nu tielējies! Nāc, kad tev saka, ir runāšana.

Nu, puisis redz — neko darīt. Ies klāt, bet šī met ar roku, lai, sak, ejot rūdas kaudzītei apkārt pa otru pusi. Viņš apgāja arī, skatās — ķirzaciņu tur — čumēt čum. Un visas, vadzi ko, daždažādas. Vienas, piemēram sacīt, zaļas, citas gaiši zilas, daža atsit uz tumšzilo, bet cita atkal tā kā māls vai smilts ar zelta mirgulīšiem. Dažas spīguļo kā stikls vai vizla, citas blāvas kā apvītuši zāle, citas atkal rakstu rakstiem izmargotas.

Meitene smejas.

—    Nesamīdi, — saka, — manu karapulku, Stepan Petrovič. Tu, raugi, kāds liels un lempīgs, bet viņas man ir mazītiņas. — Un pati sasita plaukstas, ķirzaciņas pajuka katra savu malu un paļāva viņam ceļu.

Tā nu puisis piegāja tuvāk, apstājās, bet viņa vēlreiz sasita plaukstas un, joprojām smiedamās, saka:

—    Nu tev vairs nav, kur kāju spert. Samīdīsi manus kalpus — labi nebūs!

Viņš pavērās lejup, bet tur ne zemi vairs manīt. Visas ķirzaciņas sablīvušas vienuviet, zem kājām tikpat kā izmargota grīda. Stepans skatās — dieniņ tu manu, tā taču vara rūda! Visvisādu šķirņu un labi noslīpēta. Gan vizliņa te ir, gan maldakmens, gan visādi spīguļi, gandrīz vai kā malahīts.

—    Nu, vai tagad mani sazīmoji, Stepanuška? — malahīta valdniece novaicā un pati smej smejamo. Tad, maķenīt pavilcinājusies, saka:

—    Nebaidies nekā. Ļauna tev nedarīšu.

Puisim sanāca dusmas, ka meiča par viņu smejas un vēl tādus vārdus runā. Gaužām apskaities, viņš uzbrēca:

—    Kas man ko baidīties, ja pats raktuvē strādāju!

—    Tad jau labi, — malahīta valdniece atbild. — Man taisni tāda vajag, kas ne no viena nebaidās. Rīt, kad nokāpsi raktuvē, tur būs jūsu pārvaldnieks, tad tu viņam tā arī pasaki, tikai, pielūko, vārdus iegaumē:

«Varakalna Saimniece, sak, pavēlēja tev, smirdoņas āzim, vākties projām no Krasnogorkas raktuves. Ja tu vēl šo manu dzelzs cepuri gumzīsi, tad es tev Gumjoškos visu vara rūdu tādā vietā nogremdēšu, ka nekādi to rokā nedabūs!»

Pateica tā un piemiedza acis.

—     Vai saprati, Stepanuška? Raktuvē sakies strādājot un neviena nebaidoties? Tad tā arī pārvaldniekam pasaki, kā es vēlēju, bet tagadīt ej un tam, kas tev līdzi, pielūko, nenieka neizpaud. Viņš ir darba izvārdzināts cilvēciņš, nav viņu ko jodināt un šai lietā pīt iekšā. Ekur, ķirzaciņai lazurītei piesacīju, lai tā viņam mazuliet piepalīdz.

Viņa atkal sasita plaukstas, un visas ķirzaciņas izklīda. Arī pati pietrūkās kājās, pieķēra roku pie akmens, palēcās un, tāpat kā ķirzaciņas, aizslīdēja pa akmeni. Roku, kāju vietā viņai radās zaļas ķepiņas, izšāvās aste, pār muguru līdz pusei izlocījās melna svītra, bet galva kā cilvēkam. Uztecēja kalna galā, atskatījās un saka:

—     Neaizmirsti, Stepanuška, ko teicu. Pavēlēja, sak, tev, smirdoņas āzim, no Krasnogorkas aizvākties. Ja izdarīsi pa manam prātam, iešu pie tevis par sievu!

Puisis piktumā pat nospļāvās.

—     Tpi tu nešķīstene! Lai es ar ķirzaku precētos!

Bet viņa redz, ka šis nospļaujas, smej smejamo.

—    Lai, lai, — pakliedz, — pēc parunāsim. Kazi, vēl pārdomāsi?

Un tūdaļ pašāvās viņpus kalna, zaļā aste vien nozibēja.

Puisis palika viens. Raktuvēs klusums. Tik vien var dzirdēt, kā otrs aiz rūdas kaudzītes krāc. Modināja augšā. Aizstaigāja viņi līdz saviem pļavas gabaliem, aplūkoja, kā paauguši zāle, pret vakaru pārnāca mājās, bet Stepanam tikai tas vien prātā: ko lai viņš dara? Teikt pārvaldniekam tādus vārdus — nav joks, turklāt pārvaldnieks no tiesas smirdīgs, ļaudis melsa, nez kas viņam tur iekšās par puvekli iemeties. Neteikt — arī tā kā bail. Lai šā vai tā, tak Saimniece. Kuru katru rūdu var pārvērst par maldakmeni. Ej tad izpildi, kas uzdots. Un, kas vēl ļaunāk, kauns palikt meitenes acīs par tukšu lielībnieku.

Domāja, prātoja, tad saņēma dūšu:

«Kas būs, būs, izdarīšu, kā viņa vēlēja.»

Otrā rītā, kad ļaudis bija salasījušies pie ceļamā groza, pienāca rūpnīcas pārvaldnieks. Visi, protams, cepures nost, nebilst ne vārda, bet Stepans iet klāt un saka:

—    Vakar sastapu Varakalna Saimnieci, un viņa lika tev ko pateikt. Viņa pavēl tev, smirdoņas āzim, no Krasnogorkas aizvākties. Ja tu viņai šo dzelzs cepuri sagandēšot, tad viņa visu vara rūdu Gumjoškos tādā vietā nogremdēšot, ka neviens to rokā nedabūs.

Pārvaldniekam taisni ūsas sāka raustīties.

—    Ko tu runā? Piedzēries esi vai muļķa prātā? Kas tā par Saimnieci? Kam tu to saki? Pazemē es tevi sapūdēšu!

—    Kā nu zini, — Stepans atsaka, — tikai man tā vēlēts.

—    Nopērt viņu, — pārvaldnieks kliedz, — un nolaist raktuvē un piekalt cirtnē! Bet, lai nenosprāgst badā, barot ar suņu putru un darbu piedzīt bez žēlastības. Līdzko šā vai tā — sloksnēt, ka lai lupatas lec!

Nu, skaidrs, nopēra puisi un pazemē iekšā. Raktuves uzraugs — arī gatavais suns — ierādīja viņam tādu cirtni, ka sliktākas nemaz nevar būt. Slapja, lāga rūdas nav, sen būtu pametama. Te tad nu piekala Stepanu garā važā, proti, lai var strādāt. Neba nezināms, kas tie bija par laikiem — dzimtbūšana! Visādi par cilvēku izņirgājās. Uzraugs turklāt vēl saka:

—    Atvēsinies te maķenīt! Bet izlauzt tiek uzdots tik un tik tīra malahīta, — un noteica aplam lielu daudzumu.

Neko darīt. Līdzko uzraugs projām, Stepans ņēmās kapli vicināt, lai vai kā, puisis bija naiks. Skatās — veicas tīri nekas. Malahīts birtin birst, šķiet, kāds to saujām sviestu augšup. Arī ūdens nez kur pazudis. Visapkārt sauss.

«Pavei nu,» puisis domā, «labi gan. Redzams, Saimniece nav mani aizmirsusi.»

Kolīdz tā nodomāja, uzreiz noplaiksnīja gaišums. Skatās — Saimniece tepat gluži blakām.

—    Brašs puisis esi, — saka, — Stepan Petrovič. Gods kam gods. Nenobijies no smirdoņas āža. Labi viņam pateici. Iesim tad nu manu pūru lūkot. Arī es no saviem vārdiem neatsakos.

Bet pati sadrūvējās, it kā tas viņai par nepatikšanu. Sasita plaukstas, atšāvās ķirzaciņas, noņēma Stepanam važas, bet Saimniece viņas parīkoja:

—    Cik viņam uzdots, atskaldiet divkārt. Un lai malahīts būtu kā atlasīts, zīžainais. — Tad saka Stepanam: — Nu, līgavainīt, iesim manu pūru lūkot.

Tā nu abi gāja. Viņa pa priekšu, Stepans nopakaļ. Lai uz kuru pusi pagriežas, visur ceļš vaļā. Tādas kā lielas istabas pazemē saradās, sienas tām daždažādas. Te viscaur zaļas, te dzeltenas ar zelta mirgulīšiem. Dažas atkal vara ziediem saziedējušas. Ir arīdzan tumši zilas, ir zilgmainas. Vārdu sakot, izrotātas, ka ne izstāstīt. Un tērps viņai, Saimniecei, teikt, mainās vienā gabalā. Drīz spīguļo kā stikls, drīz vienā mirklī nobalo, drīz uzdzirkstī dimanta vizuļos vai arī iedegas vara sarkanumā, tad atkal zalgo kā zaļš zīds. Tā nu viņi iet un iet, te uzreiz šī apstājas.

—    Tālāk, — saka, — daudz verstu gājumā būs dzelteni un pelēki lāsumaini akmeņi. Kas tur ko skatīties? Un te jau mēs esam pie pašas Krasnogorkas. Pēc Gumjoškiem šī man pati dārgākā vieta.

Un Stepans redz milzum plašu istabu, un tanī gultas, galdi, ķeblīši — viss no vara stienīšiem. Sienas malahīta, izliktas ar dimantiem, bet griesti tumšsarkani ar melnu sūbējumu, un uz tiem vara ziediņi.

—    Pasēdēsim te, — viņa saka, — parunāsimies.

Tā nu viņi apsēdās uz ķeblīšiem, malahīta valdniece vaicā:

—    Vai redzēji manu pūru?

—    Redzēju, — Stepans atsaka.

—    Nu, kā tad būs ar precībām?

Stepans tā ij nezina, ko atbildēt. Viņam, vadzi ko, pašam līgava. Jauka meitene, bārenīte. Nu, protams, neba viņai daiļumā ar malahīta valdnieci mēroties! Vienkārša, gluži parasta meitene. Stepans paminstinājās, paminstinājās, pēdīgi saka:

—    Pūrs tev tāds,, ka cariem piedienētu, es esmu prastu ļaužu, darba cilvēks.

—    Tu, — šī saka, — mīļais draugs, nelaipo. Saki taisni — precēsi mani vai ne? — Un pati pagalam sadrūvējās.

Nu, Stepans tad ij pateica klaji:

—    Nevaru, tālab ka esmu citai solījies.

Pateica šitā un domā: nu būs dusmīga. Bet viņa tīri tā kā atplauka.

—    Braši, — saka, — Stepanuška. Par pārvaldnieku tevi uzslavēju, bet nu slavēšu divkārt. Neuzkāroji manas bagātības, neiegribēji mainīt savu Nastjeņku pret akmens mergu. — Bet puiša līgavu tiešām par

Nastju sauca. — Te tev, — Saimniece saka, — neliela velte tavai līgavai, — un sniedz viņam prāvu malahīta šķirstiņu. Bet tanī, vadzi ko, visādas sieviešu rotas. Auskari, gredzeni un vis joprojis, pat dažai labai bagātai līgavai tādu navaid.

—    Kā tad, — puisis jautā, — es šai vietā tikšu virszemē?

—    Par to nebēdā. Viss būs kārtībā, ij no pārvaldnieka tevi paglābšu, un dzīvosi ar savu jauno sievu bez rūpes, tikai to gan piekodinu: mani pēc vairs nepiemini. Tas tev būs mans trešais pārbaudījums. Bet tagadiņ ieēd kādu mazumiņu.

Viņa atkal sasita plaukstas, saskrēja ķirzaciņas — piekrāva pilnu galdu. Viņa pamieloja puisi ar trekniem kāpostiem, ar zivju pīrāgu, jēra gaļu, biezputru un vis joprojis, kas jau nu pēc krievu paražas pienākas. Un tad saka:

—    Nu, paliec sveiks, Stepan Petrovič, pielūko, mani nepiemini! — Bet pašai acīs asaras. Viņa tā kā paver sauju, un asaras rit un rit un sastingst uz delnas par sīkiem graudiņiem. Pilna sauja. — Se, ņem iesākumam. Par šiem akmentiņiem ļaudis maksā lielu naudu. Būsi bagāts. — Un sniedz viņam.

Akmentiņi salti, bet roka, vadzi ko, karsta, dzīva kas dzīva, un maķenīt dreb.

Stepans saņēma akmentiņus, zemu paklanījās un jautā:

—    Kurp lai es eju? — Un arī pats sadrūma. Viņa parādīja ar pirkstu, priekšā pavērās tāda kā eja, un tanī gaišs kā dienā. Stepans sāka iet pa šo eju, atkal visvisādas zemes bagātības izredzējās tiku tikām un nonāca taisni savā cirtnē. Nonāca, eja aizdarījās, un viss atkal bija pa vecam. Attecēja ķirzaciņa, aplika viņam ap kāju važas, bet šķirstiņš ar dāvanām uzreiz saruka maziņš, Stepans to noglabāja azotē. Drīz vien pienāca raktuves uzraugs. Bija uzdomājis pasmieties, bet redz — Stepanam malahīta atskaldīts ar uzviju un tas tikpat kā atlasīts — labu labais. «Kas tad tas par joku?» uzraugs domā. «No kurienes radies?» Līda pats cirtnē, visu aplūkoja un saka:

—    Šitādā vietā kurš katrs atskaldīs vai cik. — Un aizveda Stepanu citā vietā, bet šinī ielika savu brāļadēlu.

Otrā dienā Stepans ķērās atkal pie darba, un malahīts kā lektin atlec, dažuviet pagadījās arīdzan margotais karalīts, bet tam otram, brāļadēlam, proti — saki viens cilvēks! — it nekā lādzīga, tikai tukša smilts un maldakmens vien nāk. Te nu ij uzraugs apjauta, kas par vainu. Drāzās pie pārvaldnieka. Tā un tā.

—    Citādi nebūs, — saka, — Stepans nelabajam dvēseli pārdevis.

Pārvaldnieks uz to atsaka:

—    Tā viņa darīšana, kam viņš dvēseli pārdevis, bet mums jāgādā, lai pašiem labums atlec. Pasoli, ka dosim viņam brīvestību, lai tikai atrod malahīta gabalu simt pudu svarā.

Lai šā vai tā, bet pārvaldnieks lika noņemt Stepanam važas un izdeva tādu pavēli, ka Krasnogorkā darbi pārtraucami.

—    Ej tu sazini, — saka. — Varbūt šis stulbenis tolaik gudrā prātā runāja. Un arī rūda tur sāk nākt ar vara piejaukumu, čugunam tikai par kaiti.

Uzraugs ziņoja Stepanam, ko no viņa prasa, un tas atbildēja:

—    Neba no brīvestības kāds atsacīsies. Lūkot lūkošu, bet vai uziešu — tas jau nu, kā man laime būs vēlējusi.

Drīzā laikā Stepans viņiem tādu malahīta bluķi atrada. Viņi izcēla to virszemē. Plātās — sak, rau, kas mēs par vīriem, bet Stepanam brīvestību nedeva. Par malahītu aizlaida ziņu kungam, šis tūdaļ klāt, no pašas, vadzi ko, Sam-Pēterburgas atbrauca. Izdibināja, kā bijis, un sauc Stepanu priekšā.

Tā un tā, saka: — Dodu tev savu muižnieka goda vārdu, ka atlaidīšu tevi brīvībā, ja tu man sadabūsi tādus malahīta akmeņus, ka no tiem varētu izcirst stabus piecu asu garumā.

Stepans atsaka:

—     Reiz mani jau apveda ap stūri. Tagadīt esmu skolots. Visupirms uzraksti brīvestības grāmatu, tad raudzīšu darīt, bet kas iznāks — pēc redzēsim.

Kungs, protams, sāka brēkt, kājas piecirzdams, bet Stepans paliek pie sava.

—    Gandrīz vai piemirsu, — arīdzan manai līgavai uzraksti brīvestības grāmatu, citādi — kur tas.redzēts — pats būšu brīvu ļaužu, bet sieva dzimtcilvēks.

Kungs redz — puisis ar mugurkaulu. Uzrakstīja viņam to papīru, zīmogu lai piespieda.

—    Še, — saka, — bet tad ar pielūko, pacenties.

Bet Stepans tikai savu:

—    Tas jau nu tā, kā laime būs vēlējusi.

Stepans, protams, atrada. Kas viņam, ja visu kalna iekšpusi izdibinājis un pati Saimniece nāca palīgā. Izcirta no milzenīgajām malahīta cilām stabus, kādus vien vajadzēja, uzcīnīja dienas gaismā, un kungs tos aizsūtīja uz Sam-Pēterburgu, lai novieto pašā galvenajā baznīcā. Bet tas gabals, ko Stepans pirmāk bija uzgājis, stāsta, vēl šobaltdien esot tepat mūsu pilsētā. To glabājot kā retumu.

No tā laika Stepans izgāja brīvestībā, bet Gumjoškos pēc tam visa bagātība kā zudin nozuda. Ja daudz, tad lazurīts pagadās, bet vairāk gan maldakmens vien. Par margoto karalītu vairs ne miņas, arī malahīts pagaisa, un ūdens sāka nākt virsū. Tā kopš tā laika Gumjoški gāja uz putēšanu, bet pēc pagalam pieplūda ar ūdeni. Runāja, ka Saimniece esot noskaitusies stabu dēļ, ka tos, vadzi ko, novietojuši baznīcā, Bet viņai tas par nepatikšanu.

Tomēr Stepanam dzīvē laimes nebija. Apprecējās, ģimeni nodibināja, māju uzcēla, viss, kā nākas. Būtu varējis dzīvot labu dienu un priecāties, bet viņš kļuva tāds sērīgs un pēdīgi savārga. Tā ij dila, acīm redzot.

Jau sanīcis būdams, uzdomāja iegādāties skroteni un pasāka iet medībās. Un allažiņ, vadzi ko, uz Krasnogorkas raktuvi vien velk, bet medījumu mājās nenes. Rudens pusē kādu dienu aizgāja un ar to pašu galu ij pagaisa. Kā nav viņa, tā nav… Kur palicis? Saziņoja, protams, ļaudis, ņemšoties meklēt. Bet viņš, vadzi ko, raktuvē liela akmens pakājē guļ miris, tīri tā kā smaida, arīdzan bise turpat necik tālu nomesta, vēl neizšauta. Ļaudis, kas pirmie bija tam uzgrūdušies, stāstīja, ka pie nelaiķa manījuši zaļu ķirzaku, tik lielu, kādas mūsu pusē nepavisam nav redzētas. It kā sēžot blakus nelaiķim, galvu pacēlusi, bet asaras ritēt ritot. Līdzko cilvēki pieskrējuši tuvāk, šī uz akmens augšā un projām. Bet, kad nelaiķi atveda mājās un ņēmās apmazgāt, skatās — viena dūre viņam cieši samiegta un tanī tikko vīd zaļi graudiņi. Pilna sauja. Pagadījās tur viens tāds zinātājs, paraudzījās iesāņš uz graudiņiem un saka:

—     Tie taču ir smaragdi! Reti sastopami akmeņi, dārgi. Vesela bagātība tev, Nastasja, paliek mantojumā. Kur tikai viņš tos akmentiņus ņēmis?

Nastasja, sieva, proti, skaidro, ka nomirējs nekad ne par kādiem akmentiņiem neesot stāstījis. Ek, šķirstiņu gan viņai iedāvinājis, vēl līgavainī būdams. Prāvu šķirstiņu, malahīta. Daudz tajā visa kā laba, bet tādu akmentiņu navaid. Ne savu laiku neesot redzējusi.

Raudzīja tos akmentiņus Stepanam no nedzīvās rokas dabūt laukā, bet tie saira pīšļos. Tā ij tolaik netika pie skaidrības, kur Stepanam tādi gadījušies. Pēc rakņājās Krasnogorkā. Nu, rūda kā rūda, brūna, ar vara spīdumu. Vēlāk gan kāds bija izdibinājis, ka tās Stepanam esot bijušas Varakalna Saimnieces asaras. Nevienam, vadzi ko, viņš tās nebija pārdevis, slepenībā no savējiem glabājis, ar tām arīdzan nāvē aizgājis. Ko tu neteiksi!

Tāda nu viņa ir, tā Varakalna Saimniece!

Nelabam cilvēkam ar viņu sastapties — bēdu reize, bet arī labam — liela prieka nav.

1936. g.

MALAHĪTA ŠĶIRSTIŅŠ

Nastasjai, Stepana atraitnei, sacīt, palika malahīta šķirstiņš. Ar visvisādām sieviešu rotām. Tur gredzeni, auskari un vis joprojis, kas jau nu sieviešu kārtai piederas. Pati Varakalna Saimniece bija šo šķirstiņu Stepanam dāvinājusi tolaik, kad viņš vēl tikai taisījās precēties.

Nastasja, būdama bārenīte, nebija bērnu dienās pie šitādas bagātības radusi, un viņai arī diezkā nekārojās ar greznošanos noņemties. Pirmajos gados, dzīvojot ar Stepanu, protams, vienu otiu reizi no šitā šķirstiņa rotām šo to aplikās. Tikai tās viņu neko vis nepriecēja. Uzvelk pirkstā gredzenu … It kā būtu pašā laikā, spiest nespiež, nost neslīd, bet, līdzko viņa aiziet uz baznīcu vai kaut kur sērst, — tīrā mocība. Pirksts tikpat kā sakalts, gandrīz vai zils metas. Iever auskarus — vēl jo ļaunāk. Tā novelk ausis, ka tās taisni pietūkst. Ja pasvārsta rokās — nav nemaz smagāki par tiem, ko Nastasja diendienā valkā. Krelles — sešas vai septiņas kārtas — tikai vienu pašu reizi tika pielaikojusi. Šķita, ka ledus važa ap kaklu aptīta un nesasilst neparko. Cilvēkos ar tām krellēm nemaz ij nerādījās. Kautrējās.

—     Pavei, sacīs, kas par carieni Poļevajā uzradusies!

Stepans arī sievai neuzstāja jebko valkāt no šā šķirstiņa. Reiz pat tā kā netīšus ieminējās:

—    Novāc jel kaut kur patālāk, lai nav par kārdināšanu.

Nastasja tad arī nolika šķirstiņu pašā apakšējā lādē, kur glabājās audekla baķi un vis joprojis, kas priekšdienām sarūpēts.

Kad Stepans nomira un viņa sastingušajā rokā atrada akmentiņus, Nastasjai iznāca šo šķirstiņu parādīt svešiem ļaudīm. Bet tas gudrinieks,

kas zināja paskaidrot par Stepana akmentiņiem, pēc, kad ļaudis bija izklīduši, saka Nastasjai:

—    Pielūko, šilo šķirstiņu par nieku neaizgrūd! Tas ir daudz tūkstošu vērtē.

Viņš, šis vīrs, teikt, bija skolots cilvēks, arīdzan brīvu ļaužu. Agrāk strādājis par ščegaru, bet tad viņu bija padzinuši: pārlieku, vei, ļaudis izlaižot. Nu, tāpat ij sīvo nenicināja. Kārtīgs krogusbrālis bija, ne jau tālabad pieminams, lai viņam vieglas smiltis. Bet citādi visādi goda vīrs. Vai tur lūgumu uzrakstīt, vai provi noskalot, vai zīmes apraudzīt — visu pēc skaidras sirds izdarīja, nevis kā dažs labs cits, lai tikai pusstopu izplēstu. Lai nu kam, bet viņam ikviens svētku reizē mēriņu pasniedza. Tā viņš mūsu rūpnīcā līdz mūža galam ij sadzīvoja. No ļaužu devuma izticināts.

Nastasja no savējā bija dzirdējusi, ka šis ščegars esot goda vīrs un darīšanā saprātīgs, lai ar uz sīvo kā uzburts. Nu, paklausīja viņa padomam.

—    Labi, — saka, — pietaupīšu nebaltai dienai. — Un noglabaja šķirstiņu vecajā vietā.

Stepanu apglabāja, četrdesmitajā dienā nosvinēja pieminēšanu — gods godam. Nastasja, sievišķis pašā briedumā, turklāt ar savu rocību, sāka viņai rasties precinieki. Bet viņa, prāta sieva, visiem to pašu vien atsaka:

—    Otrais vīrs, lai vai tīrais zelts, bērniem tik un tā patēvs.

Nu, ar laiku visi atkrita.

Stepans bija atstājis ģimeni brangi nodrošinātu. Māja labā kārtībā, zirgs, govs, pilnīga iedzīve. Nastasja strādīga sieva, bērnuļi klausīgi, dzīvo tā tīri nekas. Dzīvo gadu, dzīvo divus, dzīvo trīs. Nu, bet pēcgalā tikpat pie nabadzības nonāca. Kur nu sievieša cilvēks ar sīkiem maziem bērniņiem viens pats var saimniecību izvadīt! Tāpat ij sava kapeika kaut kur jāizrauj. Kaut vai sāls tiesai. Te nu radi ņēmās Nastasjai dīkt ausīs:

—    Pārdod nost to šķirstiņu! Kam tas tev vajadzīgs? Ko tur mantu velti glabāt. Tik un tā Taņuška, kad izaugs liela, nevalkās. Re, kas par mantiņām! Tikai kungiem un tirgoņiem pa vērienam. Pie mūsu kankariem tās nav valkājamas. Bet cilvēki naudu maksātu. Būtu tev ar ko atsperties.

Vārdu sakot, rauga pierunāt. Arī pircēji klāt, krīt kā kraukļi uz maitu. Visi tirgoņu gājuma. Dažs sola simt rubļu, dažs divi simti.

—    Tavus bērnus, sacīt, žēlojam, tavai atraitnes būšanai pretimnākšanu izrādām.

Nu, rauga sievišķi apšmaukt, tikai nebija uzķērušies uz īsto.

Nastasja labi ielāgojusi, ko viņai vecais ščegars tika teicis, par tādu nieku vis nepārdod. Tāpat žēl jau arī. Lai nu kā, tak līgavaiņa dāvana, vīra piemiņa. Bet jo gauži meitenīte, viņas pastarīte, raudādama lūdzas:

—    Māmucīt, nepārdod! Nepārdod, māmucīt! Labāk tad es iešu svešiem kalpot, bet tētes piemiņu paglabā.

No Stepana, veries," bija palikuši trīs bērnuki. Divi puišeļi. Puikas kā daždien puikas, bet šī, kā saka, ne mātē atsitusies, ne tēvā. Vēl Stepanam dzīvojot, kad pavisam maziņa bija, ļaudīm par meitenēnu nenobrīnīties. Ne tikvien meičasun sievas, pat tēvaiņi dažkārt mēļoja:

—    Citādi nebūs, šitā tev, Stepan, no jostas pušķiem izkritusi. Kāmī tikai atsitusies! Pali melnūksnēja un skaistiņa, bet actiņas zaļas. Musu meitenēm nepagalam nelīdzinās.

Stepans palaikam atjokoja:

—    Kas tur par brīnumu, ja melnūksnīte? Tēvs tak no mazu dienu pa zemi kārpījies. Un ka actiņas zaļas — arīdzan nav ko brīnīties. Neba mazumu malahīta Turčaņinova kungam esmu izcirtis. No tā ij piemiņa palikusi.

Tā viņš šo meitenēnu par Pieminīti ij saukāja. «Vadzi tu, Pieminīt manu!» Un, ja gadījās viņai ko pirkt, tad allažiņ tikai gaiši zilu vai zaļu nesa mājās.

Tā nu tas meitenēns auga, ļaužu acīm vērojams. It kā par tiesu dzīpariņš no svētdienu jostas izrisis — pa gabalu saskatāms. Un, kaut arī meitene svešiem ne visai pieglaudīga, taču ikviens viņu pabildina — Taņuška un Taņuška. Pašas nenovīdīgākās sieveles — ij tās itin vēlīgi noskatījās. Kā nu ne — šito daiļumu! Kuram katram prieks. Vienīgi māte allažiņ nopūtās:

—    Daiļums jau nu daiļums, tak ne mūsu viežu. Tīri vai apmainījis kāds man to bērnu.

Pēc Stepana meitenīte gaužām bēdājās. Pagalam nobrēkusies, sakritusies no Vaiga, acis vien tik palikušas. Māte tad nu sadomāja iedot Taņuškai malahīta šķirstiņu — lai, sak, papriecājas. Jebšu maza vēl, tak meitēns paliek meitēns, tiem no bērna kājas uz rotām prāts nesas. Taņuška tad nu arī ņēmās tās mantiņas pārcilāt. Un — tavu brīnumu! — kuru pielāgo, tā viņai pašā laikā. Māte par dažu labu pat nezināja, kā tā valkājama, bet šai viss skaidrs. Turklāt vēl saka:

—    Māmucīt, cik gan jauka tā tētes dāvana! Tik silti no tās, tīri kā es sēdētu saulgozītī un kāds mani ar ko mīkstu glaudītu.

Nastasja savā laikā pati tās rotas valkājusi, atceras, kā viņai tad pirksti tirpa, ausis sāpēja, kakls nevarēja atsilt. Tā nu ij domā: «Tas nav bez ziņas. Ak vai, nav bez ziņas!» — un labi aši šķirstiņu atpakaļ lādē. Tikai Taņuška kopš tā laika ik pa brīdim lūdzas:

—    Māmucīt, dod padzīvoties ar tētes dāvanu!

Nastasja reizēm gan sadrūkstī, tak mātes sirds vien ir — pažēlo, salūko šķirstiņu, tikai piekodina:

—    Nesalauz vien ko!

Pēc, kad Taņuška paaugās, viņa arī pati sāka šķirstiņu meklēt rokā. Aizbrauc māte ar lielākajiem puikām uz pļāvi vai kur citur, Taņuška paliek māju pieskatīt. Visupirms, protams, piekopj mājas soli, kā māte vēlējusi. Nu, krūzītes un karotes nomazgāt, galdautu nopurināt, istabu un priekšiņu ar slotu pārmēzt, vistiņām barību pabērt, krāsnī ielūkoties. Visu labi veicīgi apdara un — tūdaļ pie šķirstiņa. No augšējām lādēm ap to laiku viena pati vien bija palikusi, un tā pati kļuvusi viegliņa. Taņuša nostumj to uz ķeblīša, salūko šķirstiņu un pārcilā akmentiņus, priecājas, sev pielaiko.

Reiz pie viņas ielavījās laupītājs. Vai nu jau pirmāk bija noslēpies sētsvidū, vai pēcāk nemanīts iezadzies, tikai pa ceļu ejam neviens no sābriem to nebija manījis. Svešs cilvēks, bet pēc izdarības redzams, ka viņu kāds uzkūdījis, visu mājas kārtību apstāstījis.

Kad Nastasja bija aizbraukusi, Taņuška savu brītiņu parosījās pa saimniecību un tad iemanījās istabā padzīvoties ar tēva akmentiņiem. Uzlika galvas rotu, ievēra auskarus. Tobrīd tas laupītājs — blāc! — istabā iekšā. Taņuška atskatījās — uz sliekšņa svešs tēvainis ar cirvi rokā. Bet cirvis viņu pašu. Priekšnama kaktiņā iesliets bija stāvējis. Nule pat vēl, priekšnamu slaucīdama, Taņuška to bija pārlikusi citā vietā. Taņuška nobijās, sēž sastingusi, bet tēvainis uzreiz iebļāvās, izmeta cirvi un abas delnas aizgrūda acīm priekšā, it kā no uguns sargādams. Vaimanā skaļā balsī:

—    Vai, ļautiņi, nekā vairs neredzu! Vai, nu esmu akls! — un berzē acis.

Taņuška redz — ar cilvēku nav labi, sāka taujāt:

—    Kā tu, tēvocīt, pie mums ienāci, kālab cirvi paņēmi?

Bet šis tikai vaimanā un trin acis. Taņuškai sametās svešā žēl, viņa pasmēla kausiņā ūdeni, gribēja šim pasniegt, bet tēvainis atsprāga atpakaļ ar muguru pret durvīm.

—    Vai, nenāc klāt! — Tā nu viņš sēdēja priekšiņā, durvis aizsprostojis, lai Taņuška šā vai tā nesprūk ārā. Viņa tomēr izeju atrada — izlēca pa lodziņu un pie kaimiņiem projām. Nu, sanāca tie. Ņēmās klaušināt, kas par cilvēku, kur te gadījies. Šis, maķenīt atguvies, skaidro — ceļagājējs, sak, esot, gribējis dāvaniņu palūgt, bet uzreiz nez kas lēcies.

—    Tikpat kā saule acīs iesitās. Domāju, taisni vai aklums uzkritis. Nez vai no karstuma, vai kā.

Par cirvi un akmentiņiem Taņuška kaimiņiem nekā nebilda. Tie domā:

«Nieki vien. Kazi, pati piemirsusi vārtus aizšaut, tā nu ceļagājējs iegriezies un te viņam nez kas noticis. Neba tā vien nogādās.»

Ceļagājēju tomēr vaļā nelaida, iekām Nastasja nebūs pārnākusi. Kad viņa ar dēliem pārradās mājās, šis vīrs viņai stāstīja to pašu, ko pirmāk kaimiņiem. Nastasja redz — zudis nekas nav, neko piņķēties negribeja. Aizgāja tas cilvēks un kaimiņi arīdzan.

Tad Taņuška mātei pateica, kā patiesībā bijis. Te nu Nastasja apjēdza, ka svešais nācis pēc šķirstiņa, tikai paņemt to, redzams, nav tik vienkārši. Bet pati domā:

«Lai vai kā, šķirstiņš jāglabā ciešāk.»

Ņēma un paslepus no Taņuškas un citiem bērniem noraka šķirstiņu aizkrāsnē zem grīdas.

Atkal visi mājinieki aizbrauca. Taņuška grib ņemt šķirstiņu, bet no tā vairs ne vēsts. Taņuškai gaužām žēl, te uzreiz viņai uzvēdīja kā silta vēsma. Kas tie par brīnumiem? No kurienes? Apskatījās, redz — no grīdapakšas spiežas gaišums. Taņuška sabijās — vai tik nav ugunsgrēks? Ielūkojās aizkrāsnē, tur vienā kaktā gaisma. Viņa jau paķēra spaini, gribēja šļākt ūdeni virsū, bet — uguns taču nav un arī dūmus nejūt. Parakņāja tai vietā, skatās — šķirstiņš. Atvēra, bet akmentiņi, domāt, vēl skaistāki kļuvuši. Tā vien tik laistās uguņu ugunīs, un gaišums staro no tiem kā no saulītes. Taņuška šķirstiņu pat istabā nenesa. Turpat aizkrāsnē izrotaļājās tiku tikām.

No tās reizes tā arī iegājās. Māte domā: «Labi gan noglabāju, neviens nezina,» — bet meita, kolīdz paliek māju pieskatīt, ikreiz pa brītiņam atlicina, ko paspēlēties ar dārgo tēva dāvanu. Par pārdošanu Nastasja radiem pat ieminēties nepaļāva.

—    Pienāks reize kārt ubaga tarbu kaklā, tad pārdošu.

Lai arī sūri klājās, tomēr noturējās. Tā viņi dažu labu gadu vēl sitās, bet pēc jau dzīve gāja vieglumā. Vecākie puikas pamazām sāka pelnīt, un arī Taņuška nesēdēja, rokas klēpī salikusi. Viņa, vadzi ko, iemācījās ar zīdiem, ar pērlītēm izšūt. Un iemācījās tik labi, ka visveiklākās kungu meistarienes rokas vien sasita — kur šī tādus rakstus ņem, kur zīdu dabū?

Tas nu arīdzan bija iznācis tīri nejauši. Vienudien iegriežas viņu sētā sieviete. Pamaza auguma, melnīgsnēja, jau Nastasjas gados, bet spridzīgām acīm un, cik var vērol, tāda atspole, ka tik turies. Uz muguras nātna tarbiņa, rokā ievkoka bozīte, izskatās pēc svētceļnieces. Lūdz Nastasja i:

—    Vai nevarētu, saimniecīt, pie tevis pāris dieniņas atpūsties? Kājiņas netur, bet tāls ceļš ejams.

Nastasja pirmāk nodomāja, sak, vai tikai tā atkal nav uzsūtīta šķirstiņa dē), bet pēc tomēr ielaida.

—    Neba man vietas žēl! Rasi, cauru neizgulēsi un līdzi nepaņemsi. Tikai, ek, tas kumoss gan mums tāds paliess. Rītiņā sīpols ar kvasu, vakarā kvass ar sīpolu — tik visa pavalga. Ja izkāmēt nebaidies, tad laipni lūdzam, dzīvo, kamēr vajadzība.

Bet svētceļniece savu bozīti jau ieslējusi kaktā, tarbiņu nolikusi uz mūrīša un auj nost kājas. Nastasja klusībā nopukojās, taču teikt nekā neteica.

«Pavei, kāda neaptēsta! Vēl ne apsveicināt nepaguvām, bet šai, veries, jau kājas noautas un tarba vaļā.»

Sieviete patiešām jau tarbu atraisījusi un māj Taņušai ar pirkstu, lai nākot tuvāk.

—    Panācies šurp, bērniņ, aplūko manus rokdarbus. Būs tev pa prātam, arī tevi pamācīšu … Var redzēt, actiņa tev šādam darbam vērīga!

Taņuška piegāja, un sieviete sniedz viņai mazu dvielīti ar zīdu izrakstītiem galiem. Un raksti uz tā, vadzi ko, tik ugunīgi, ka istabā uzreiz kļuva tā kā gaišāk un siltāk.

Taņuška nejaudā no tiem ne acu novērst, bet sieviete vīpsnā:

—   Var redzēt, meitiņ, patīk tev mans rokdarbiņš. Vai gribi — iemācīšu?

—    Gribu, — meitene atbild.

Nastasja tīri aizsvilās:

—    Ij negudro! Sāli nav par ko nopirkt, bet šī man uzdomās ar zīdiem izšūt! Diegi tak, rasi, lielu naudu maksā.

—    Par to, saimniecīt, nebēdā, — svētceļniece saka. — Būs meitiņai mācēšana, gan būs ij diegi. Par tavu sālarmaizi atstāšu viņai — ilgam laikam pietiks. Tālāk jau tad pati redzēsi. Par mūsu māku, teikt, naudiņu maksā. Par velti darbu neatdodam. Savs maizes rieciens iznāk.

Nastasjai bija vien jāpiekāpjas.

—    Ja diegus iedosi, tad kālabad gan nepamācīties. Lai pamācās, cik nu tās saprašanas iznāks. Paldies tev pateikšu.

Tā nu šitā sieviete ņēmās Taņušku mācīt. Meitene itin ātri tai darbā ieņēmās, tīri kā jau agrāk būtu pratusi. Un tad vēl kas. Taņuška parasti ne tikvien pret svešiem, arīdzan pret savējiem nebija diezcik mīlīga, bet pie šās sievietes glaudin glaužas. Nastasja sāka skatīties greizi:

«Atradusi sev jaunu tuvinieci! Pie mātes nepienāk, bet klaidonei tikpat vai pielipusi!»

Bet tā vēl, tīri vai kaitinādama, Taņušku allaž par bērniņu un meitiņu vien sauc, kristīto vārdu ne reizītes nepieminēja. Taņuška redz gan, ka māte ņem ļaunā, tak nevar noturēties. Tiktāl, vadzi ko, šai sievietei uzticējās, ka pastāstīja par šķirstiņu.

—    Ir, — viņa saka, — mums dārga tētes piemiņa — malahīta šķirstiņš. Tur tik ir akmentiņi! Mūždien varētu tajos lūkoties.

—    Vai man parādīsi, meitiņ? — sieviete vaicā.

Taņuškai pat prātā neienāca, ka tas nebūtu labi.

—    Parādīšu, — saka, — kad neviena no mūsējiem nebūs mājās.

Līdzko pagadījās tāds brītiņš, Taņuška paaicināja to sievieti aizkrāsnē.

Salūkoja šķirstiņu, rāda, bet sieviete, maķenīt paraudzījusies, saka:

—    Apliec rotas sev — būs labāk redzamas.

Nu, Taņuška — bez vārda runas — ņēmās rotāties, bet šī tik slavē ka slavē.

—    Labi, meitiņ, labi! Druscītiņ tikai jāpakārto.

Pienāca tuvāk un ņemsies ar pirkstiem akmentiņus bakstīt. Kuram pieskaras, tas uzreiz pavisam citādi iezvīļojas. Taņuška dažu redz, dažu — ne. Tad sieviete saka:

—    Nostājies, meitiņ, taisni!

Taņuška nostājās, un sieviete nu sāk viņu tā vieglītēm glaudīt — gan matus, gan muguru. Visgarām noglaudīja un tad pamāca:

—    Es likšu tev pagriezties, tad pielūko, uz mani atpakaļ neskaties. Raugies uz priekšu, liec vērā, kas notiks, bet runāt ne vārda nerunā. Tā, pagriezies nu!

Taņuška pagriezās — skatās, priekšā telpa, kādu ne savu mūžu nav redzējusi. Tā kā baznīca, kā nezi kas. Griesti augsti, augsti, balstās uz tīra malahīta stabiem. Arī sienas cilvēka augstumā ar malahītu noklātas, un gar augšējo dzegu malahīta raksts. Taņuškai taisni priekšā skaidri kā spogulī stāv daiļava, par kādām tikai pasakās stāsta. Mati melni kā nakts, bet acis zaļas. Un visa no vienas vietas ar dārgiem akmeņiem izrotājusies, bet tērps zaļa samta ar zalgainu atvizmu. Un tas tērps tā šūdināts, kā, ek, carienēm bildēs. Diez kā gan tas uz miesām turas? Mūsu rūpnīcas meičas aiz kauna zemē ielīstu, ja ar tādu vajadzētu ļaudīs rādīties, bet šī zaļace stāv itin mierīgi, domāt, tā arī vajag. Telpā ļaužu stāvgrūdām pilns. Ģērbušies kā kungi — vienā zeltā un ar goda zīmēm. Dažam tās karājas priekšpusē, citam uzšūtas uz muguras, bet dažs labs apkāries no visām pusēm. Redzams, pati augstākā priekšniecība. Viņu meitietes lai turpat. Arīdzan tāpat plikām rokām, plikām krūtīm, dārgakmeņiem apkrāvušās. Bet kur nu šīs zaļacei var līdzi tikt! Neviena pat ne viņas pazoles vērta.

Zaļacei līdzās tāds baltmatains sprukstiņš. Acis šķībeniski, ausis kā lampatas, zaķis kas zaķis. Un apģērbs tāds, ka vai prāti jūk! Zelta šitajam licies par maz, tad viņš, vadzi ko, pat uz apaviem dārgakmeņus satupinājis. Un tik spožus, ka, rasi, pa desmit gadiem vienu tādu gadās uziet. Uzreiz var redzēt, ka no raktuvju saimniekiem. Tas zaķis nez ko buldurē zaļacei ausī, bet viņa — kaut vai aci pamirkšķinājusi, it kā šā tur nemaz nebijis.

Taņuška skatās uz šo lielmāti, brīnās un tikai pēc pamanīja:

—    Tie tak viņai ir tētes akmentiņi! — Taņuška iesaucās, un uzreiz viss izgaisa.

Bet sieviete klusītēm smejas:

—    Nenoskatījies līdz galam, meitiņ! Nebēdā, nāks laiks, gan noskatīsies.

Taņuška, protams, tincina — kur tāda istaba esot?

—    Tā, — šī atsaka, — ir cara pils. Tā pati palāta, kas ar šejienes malahītu rotāta. Tavs nelaiķa tēvs to sarūpēja.

—    Un kas tā tāda ar tētes rotām greznojusies, un kas tas par zaķi viņai līdzās?

—    Nu, to es neteikšu, drīz pati uzzināsi.

Tai pašā dienā, līdzko Nastasja pārnāca mājās, sieviete sāka posties ceļā. Paklanījās saimniecei zemu jo zemu, pasniedza Taņuškai sainīti ar zīda diegiem un pērlītēm, tad izvilka mazītiņu podziņu. Nez vai tā no stikla, nez vai no kramaiņa vienkāršā slīpējumā darināta.

Viņa sniedz to Taņuškai un saka:

—    Pieņem, meitiņ, no manis piemiņai. Ja darbā kas piemirsīsies vai grūts brīdis pienāks, paraugies uz šo podziņu. Tur tev būs atbilde.

Pateica šitā, vei, un aizgāja. Tikpat kā ūdenī iekrita.

No tā laika nu Taņuška kļuva īsta meistariene. Nāca jau arī līgavas gados. Rūpnīcas puiši ap Nastasjas logiem visas acis izskatīja, bet Taņuškai tuvoties baidās. Viņa, veries, bija tāda nepiemīlīga, skumīga, un neba nu arī brīvu ļaužu meitene ies pie dzimtcilvēka. Kam gan tiktos bāzt galvu cilpā?

Arīdzan kungu mājā bija padzirdējuši daudzinām Taņuškas māku. Sāka pie viņas sūtīt vienu otru. Kādu jaunāku un glītāku sulaini ieģērbj kungu drēbēs, iedod šim pulksteni ar važiņu un sūta pie Taņuškas it kā ar kādu vajadzību. Domā, vai nu meiča šitādā brašā puisī neieskatīsies. Tad viņai varētu uzlikt iemauktus. Bet tik un tā nekas tur neiznāca. Taņuška pasaka, ja kas lieti runājams, bet par pārējām sulaiņa valodām neliekas ne zinis. Ja apnīk, tad vēl pazobo:

—    Ej vien, mīļais, ej! Tevi taču gaida. Kazi baidās, ka tev pulkstenis neapsvīst un važiņa nesaskapst. Rau, kā tu nepierādīs to visu laiku bružā.

Nu, sulainim vai citam kungu pakalpiņam šitādi vārdi tikpat kā sunim verdošs ūdens.

Šķin projām kā applaucēts un klusībā sprauslā:

—    Vai tā nu ir meiča? Akmens stumbenis zaļacains! Neba tādu vien atradīsim!

Sprauslā, vei, šitā, bet pats jau iegrābies. Lai kuru tur aizsūta, neviens Taņuškas daiļumu aizmirst nejaudā. Kā pieburtus tos velk uz turieni, kaut vai garām paiet, lodziņā ielūkoties. Pa svētdienām turpat vai visiem rūpnīcas puišiem iegadās tai ielā darīšanas. Gar pašiem logiem celiņu iesliedējuši, bet Taņuška pat aci nepamet.

Kaimiņu sievas jau sāka Nastasjai piemest:

—     Ko tā tava Tatjana tik pārlieku lepna turas? Draudzeņu viņai nav, uz puišiem ne paskatīties negrib. Vai princi, karaļdēlu, gaida, vai, kazi, par Kristus brūti taisās?

Nastasja par šiem pārmetumiem tikai nopūšas:

—     Vai, māsiņas, ij pati nezinu. Jau tā man tas meitēns bija tāds ērmots, bet šitā klaidoņas burve viņu pagalam samaitājusi. Sāc tu ar viņu runāt, bet šī urbjas ar acīm savā burvju podziņā un ne vārdiņa pretī. Labprāt būtu aizmetuši to nolādēto pogu, bet darbā viņai no tās savs labums ir. Kad zīda pavedieni maināmi, vai kā, tad tik paskatās uz podziņu. Rādīja jau ij man, bet manas acis laikam aptumsušas, nenieka nesaredzu. Samizojusi būtu meitēnu, bet viņa, veries, mums tā pelnītāja. Tik jau kā no viņas darba ij pārtiekam. Tā es domāju, domāju, līdz turpat apraudos. Nu, tad viņa saka: «Māmucīt, es taču zinu, ka te mana likteņa nav. Tāpēc arī nevienu neapmīļoju un ļaudīs neeju. Ko tur cilvēkus velti bēdināt! Bet, ka pie lodziņa sēžu, to prasa mans darbs. Par ko tu uz mani pukojies? Ko ļaunu esmu nodarījusi?» Ej nu atbildi viņai!

Lai nu šā vai tā, dzīve tomēr griezās uz labo. Taņuškas rokdarbi nāca slavā. Ne tikai rūpnīcā vai mūsu pilsētā vien, arīdzan citās malās par tiem saklausījuši, dod pasūtījumus un maksā brangu naudu. Dažs labs puisietis būtu priecīgs, ja tik daudz nopelnījis. Tikai vienudien viņus piemeklēja nelaime — izcēlās ugunsgrēks. Bija nakts laiks. Laidars, nojume, zirgs, govs, visa iedzīve — itin viss sadega. Palika ar to, kas mugurā. Šķirstiņu Nastasja tomēr izrāva, lai nu kā, tikdaudz paspēja. Otrā dienā viņa saka:

—    Redzams, beigas ir — nāksies pārdot šķirstiņu.

Dēli kā vienā balsī:

—    Pārdod, māmiņ! Tikai neaizgrūd pa lēto!

Taņuška slepus paraudzījās podziņā, bet tur zaļace māj — lai pār1 dodot vien, Taņuška gan saskuma, bet ko var darīt? Tik un tā aizies tēva piemiņa tai zajacei. Nopūtās un saka:

—    Ja jāpārdod, jāpārdod. — Un atvadām pat nepaskatījās uz tiem akmentiņiem. Ko tur ij runāt — pie sābriem kaktiņā apmetušies, ies nu te izplesties!

Tikko bija izlēmuši, ka pārdos nost, kad pircēji jau klāt kā saukti. Kāds, rasi, tīšuprāt pats uguni pielaidis, lai tiktu pie šķirstiņa. Tie jau ir tādu Jaužu — kasīsies, līdz savu panāks! Redz — bērni paaugušies, nu jau sola vairāk. Tā piecus simtus, septiņus, viens pat līdz tūkstotim sasolīja. Šeit, rūpnīcā, tā nav mazā nauda, iedzīvi par to varētu iegādāties. Nu, Nastasja tomēr uzprasīja divus tūkstošus. Tā nu, sacīt, piestaigā pie viņas viens otrs, kaulējas. Piesviež kādu nieku, bet paši cits no cita slapstās, nevar savā starpā vienoties. Kumoss, veries, tāds, ka atkāpties nevienam netīk. Kamēr viņi šitā staigāja, Poļevajā ieradās jauns pārvaldnieks.

Dažkārt gan viņi, pārvaldnieki, teikt, ilgi sēž uz vietas, bet tais gados nez kas tur viņiem par staigājamo bija uznācis. To smirdoņas āzi, kas Stepana laikā bija, vecais kungs tās pašas dvakas dēļ pārcēla uz Krilatovku. Pēc tā nāca Cepinātais Dubens. To strādnieki uzsēdināja uz karsta stieņa. Tad ieradās Severjans Slepkavnieks. Šo atkal Varakalna Saimniece pārvērta tukšā iezi. Bija tur vēl divi trīs šādi tādi, un pēc tam atbrauca šitais.

Viņš, kā stāsta, bija no svešām zemēm un runāja visādās valodās, bet krieviski ne visai. Skaidri mācēja izsacīt tikai vienu vārdu — pērt! Tā kā no augšas, pastiepdams — pē-ērt! Lai par kādu nebūšanu viņam ieminas, to pašu vienu tikai kliedz: pē-ērt! Tā viņu par Pērteni ij dēvēja.

īstenībā šis Pērtenis nemaz tik pārlieku ļauns nebija. Jebšu gan klaigāt klaigāja, bet ļautiņus uz bendētavu nepavisam nedzina. Turienes bendeskalpiem pat darba aptrūka. Ļaudis šā Pērteņa laikā maķenīt atņēma elpu.

Te, veries, tas joks bija tāds. Vecais kungs ap to laiku bija kļuvis tīri gaudens, ar mokām kājas vilka. Viņš tad nu uzdomāja dēlu saprecināt ar nez kādu grālieni, vai. Nu, bet šim jaunajam kungam bija draugaļa, un tai viņš bija aplam pieķēries. Ko nu darīs? Tomēr tā kā nelāgi. Ko teiks jaunie radi? Tā nu vecais kungs ņēmās to sievišķi — dēla draugaļu, sacīt, — ieprecināt vienam muzikantam. Šis muzikants turpat pie kunga kalpoja. Mācīja bēiniem spēlēt un tāpat arī svešās mēlēs runāt, kā daždien viņu aprindās klājas.

—    Ko tā dzīvosi, — saka, — ar nelabu slavu, izej labāk pie vīra. Piešķiršu tev pūru, bet vīru ielikšu Poļevajā par pārvaldnieku. Darbi tur iekārtoti, lai tikai ļaudis pietur stingrībā. Tādai darīšanai viņam, jādomā, jēgas pietiks, lai arī muzikants vien ir. Un tu ar viņu dzīvosi labāk par labu tai Poļevajā, teikt. Būsi — var sacīt — pirmais cilvēks. Būs tev gods, cieņa no visiem. Kas vainas?

Sievišķītis izrādījās pielaidīgs. Vai nu ar jauno kungu bija saķīvējusies, vai, kazi, savs niķis bija aiz ādas.

—    Sen, — saka, — par to esmu sapņojusi, tikai sacīt nepastāju.

Nu, muzikants, protams, sākumā spurojās pretī:

—    Negribu, pārlieku slikta slava viņai, tīrā palaistuve esot.

Bet kungs — viltīgs večuks. Ne velti rūpnīcās iedzīvojies. Pielauza to muzikantu, ka nebija ko redzēt. Vai nu šā tā pabiedēja, vai ar mīkslu mēli pierunāja, vai iedzirdīja — tā viņa zināšana, tikai drīz vien nosvinēja kāzas, un jaunais pāris atbrauca uz I'oļevaju. Tu nu tds IVitenis

ieradās mūsu rūpnīcā. Ilgi gan te nesadzīvoja, bet tā — nav ko paļāt — ļauns cilvēks nebija. Pēc, kad viņa vietā nāca Pusotrpurnis no pašu rūpnīcas, tad šo Pērteni pat ar žēlumu pieminēja.

Pērtenis ar sievu atbrauca taisni tai laikā, kad tirgoņi raudzīja apcelt Nastasju. Pērteņa sieva bija izskatīga meitiele. Balta un sārta — vārdu sakot, īsta draugaļa. Neba nu kungs šādu tādu būtu ņēmis. Tak jau, domāt, prata noskatīt! Tad nu, vei, šitā Pērteņa sieva arīdzan bija padzirdējusi, ka šķirstiņš pārdodams. «Kas ir,» domā, «paskatīšos, kazi, no tiesas kas vērtīgs.» Naski vien saposās un aizšāva pie Nastasjas. Viņiem jau tak rūpnīcas zirdziņi allaž stāv gatavībā!

—    Nu, mīļā, — saka, — rādi šurp, kas tev tie par akmentiņiem pārdodami!

Nastasja izņēma šķirstiņu, rāda. Pērteņa meitietim acis vien zib. Viņa, vadzi ko, Sam-Pēterburgā augusi, pa visādām svešām zemēm ar jauno kungu izbraukājusies, no tādām rotām šo to sajēdza. «Kas tad tas?» domā. «Šitādu rotu pašai carienei nav, bet te — ko tu neteiksi! — Poļevajā pie apdegušiem plukatām! Kaut tik nu pirkums neaizgājis gar degunu!»

—    Cik tad, — šī jautā, — prasi?

Nastasja atsaka:

—    Divus tūkstošus gribētu dabūt.

—    Nu, mīļā, tad posies! Brauksi man līdzi ar visu šķirstiņu. Tur saņemsi naudu apaļā summā.

Nastasja tomēr tā neielaidās.

—    Mums, — saka, — tā nav parasts, ka maize vēderam pakaļ skraida. Atnesīsi naudu — šķirstiņš būs tavs.

Kundzene redz — pavei, kāda sieva —, uz karstām pēdām aizlikās pēc naudas, tik vien vēl piekodināja:

—    Tu tikai, mīļā, nepārdod to šķirstiņu citam.

Nastasja atbild:

—    Par to esi droša. Es no sava vārda neatkāpšos. Līdz vakaram gaidīšu, bet tālāk būs mana zināšana.

Pērteņa sieva aizbrauca, bet tirgoņi, teikt, saskrēja ar baru. Viņi, veries, iztālēm sekojuši. Taujā:

—    Nu, kā būs?

—    Pārdevu, — Nastasja atbild.

—    Par cik?

—    Par divi, kā jau prasīju.

—    Ko tu, — šie brēc, — prātu esi izkūkojusi, vai? Svešās rokās atgrūd, bet savējiem nenoslieci! — Un ņemas pārsolīt.

Nu, Nastasja uz šās makšķeres vis neuzķērās.

—    Tas jums, — viņa saka, — tā pierasts — ar vārdiem mētāties, bet man nav gadījies. Apsolīju tai sievietei, un nav ko muti dzisināt!

Pērteņa sieva vienā rāvienā bija atpakaļ. Atveda naudu, atdeva no rokas rokā, paķēra šķirstiņu un — aidā! — uz mājām. Tikko šī uz sliekšņa, pretim Taņuška. Viņa, veries, bija kaut kur aizgājusi, un visa šī pārdošana notikusi bez viņas. Skatās — kaut kāda lielmāte un ar šķirstiņu. Taņuška urbjas viņā ar acīm, sak, nav taču tā, ko viņlaik redzējusi. Bet Pērteņa sieva blenž jo trakāk.

—    Šito apmātību! Kas tā tāda? — viņa taujā.

—    Ļaudis par meitu dēvē, — Nastasja atbild. — Pati īstā mantiniece šķirstiņam, ko tu nopirki. Nebūtu pārdevusi, ja neuznākusi nediena. No bērna kājas viņai patika ar šīm rotām dzīvoties. Dzīvojas un. slavē, cik

ar tām silti un jauki. Bet ko tur vairs runāt! Kas pagalam, tas pagalam! 2

—    Velti tu, mīļā, tā domā! — Pērteņa sieva saka. — Es šiem akmentiņiem gan īsto vietu atradīšu. — Bet savā prātā domā: «Labi, ka šī zaļiice savu varu neapzinās. Ja tāda Sam-Pēterburgā parādītos, carus ap pirkstu tītu. Jāpielūko, lai mans nelga Turčaņinovs viņu nedabū redzēt.»

Tā arī šķīrās.

Pērteņa sieva, mājās pārbraukusi, tūdaļ palielījās:

—    Tagad nu, mīļais draugs, ne tikvien tu, arī Turčaņinovs man bijis nebijis. Līdzko šā vai tā — sveiki! Aizbraukšu uz Sam-Pēterburgu vai — vēl labāk — uz ārzemēm, pārdošu šķirstiņu un šitādus vīrus kā tu savus pāris dučus nopirkšu, ja uznāks vajadzība.

Izlielījās, bet parādīties jaunajās rotās tomēr kārojas. Kā nu ne — sievišķis paliek sievišķis! Pieskrēja pie spoguļa un visupirms uzlika galvasrotu. Vai, vai, kas tad tas! Matus plēš un rausta, ka ne izturēt. Ar mokām atpiņķēja. Bet nociesties nevar. Ievēra auskarus — gandrīz ausu ļipiņas pārplēsa. Uzmauca pirkstā gredzenu, tas tīri kā piekalts, tik tikko ar ziepēm nodabūja nost. Vīrs vīpsnā: ne jau tādām, redzams, šīs rotas valkājamas!

Bet šī domā: «Kas tie par jokiem? Būs jābrauc uz pilsētu parādīt meistaram. Pielāgos kā vajadzīgs, kaut tikai akmentiņus neapmainījis.»

Sacīts — darīts. Otrā rītā laida prom. Ar rūpnīcas trijjūgu — cik tur tālu! Izklaušināja, kurš pats godīgākais meistars, un ies pie tā. Meistars vecs, vecs, bet sava amata pratējs. Aplūkoja šķirstiņu, jautā, no kā pirkusi. Kundze izstāstīja, cik zināja. Meistars vēlreiz nopētīja šķirstiņu, bet uz akmentiņiem pat aci nepameta.

—    Es neņemos, — saka, — soliet cik solīdami. Tas nav šejienes meistaru darbs. Mums nav pa rokai ar viņiem mēroties.

Kundze, protams, netika gudra, kur te tas āķis, nopukojās un projām pie citiem meistariem. Tikai visi skaidri vai sarunājušies: aplūko šķirstiņu, papriecājas, bet uz akmentiņiem neskatās un no darba noteikti atsakās. Tad kundze raudzīja ar viltu, stāsta, ka šo šķirstiņu no SamPēterburgas atvedusi. Tur tas darināts. Nu, meistars, kuram viņa visu to samelsa, nosmējās vien.

—     Zinu, — saka, — kur šķirstiņš darināts, un par meistaru daudz esmu dzirdējis. Ar to sacensties nevienam no mūsējiem nav pa spēkam. Ja šis meistars vienam ko pielāgojis, tas citam nederēs, dari, ko gribi.

Kundze arīdzan tagad vēl visu nesaprata, tikai tik vien apjēdza, ka labi nav, meistari nez no kā baidās. Atcerējās, ka vecā saimniece bija stāstījusi, it kā meitai labprāt ticies šīs rotas aplikties.

«Vai tik nebūs tai zaļacei darinātas? Tad nu gan posts!»

Pēc atkal pārliek savā prātā: «Bet kas man daļas! Pārdošu nost kādai bagātai stulbenei. Lai mocās, bet naudiņa man būs!» Ar tādu nodomu arī aizbrauca atpakaļ uz Poļevaju.

Pārbrauca mājās, bet tur jaunas vēstis: saņēmuši ziņu, ka vecais kungs nolicis karoti. Viltīgi viņš ar Pērteni, teikt, bija izrīkojies, bet nāve viņu pašu bija viltībā pārtrumpojusi — ņēmusi un nobungājusi. Dēlu tā ij nebija paguvis apprecināt, un tas nu kļuva par pilnīgu saimnieku. Necik ilgi, te Pērteņa sieva saņēma vēstulīti. Tā un tā, mana mīļā, pēc pavasara paliem pabraukāšu pa rūpnīcām sevi parādīt un tevi ņemšu līdzi, bet tavu muzikantu šur vai tur nobāzīsim. Pērtenis to nez kā uzzinājis, sacēla brēku. Kauns viņam, veries, ļaužu priekšā. Lai šā vai tā, tak pārvaldnieks, bet — šo tev nu! — sievu ņem nost! Pasāka stipri žūpot. Ar kalpotājiem, protams. Šie lūgties neliek, ja par velti var iebaudīt. Tā nu reiz atkal uzdzīvoja. Kāds no pudeles br iļiem ņemsies lielīties:

—     Mūsu rūpnīcā, ek, tāda skaistule uzaugusi, ka otru tādu tik lēti vis nesameklēsi.

Pērtenis taujā:

—     Kam ļaužu? Kur dzīvo?

Nu, izstāstīja viņam, šķirstiņu lai pieminēja, sak, šitajā pašā ģimenē jūsu sieva šķirstiņu nopirka.

Pērtenis nu saka:

—    Derētu paskatīties.

Bet žūpu brāļiem jau padoms rokā.

—     Kaut vai tūdaļ aiziesim — pārbaudīt, vai jauno mājiņu kārtīgi uzcēluši. Lai nu arī ģimene no brīvlaistām, tak uz rūpnīcas zemes dzīvo. Ja šā vai tā, var piežmiegt.

Aizgāja divi vai trīs kopā ar Pērteni. Ķēdi atstiepa līdzi, ņemšoties pārmērīt, vai Nastasja nav cita tiesā iespiedusies, vai attālums starp kupicām pēdu pēdā saskan. Vārdu sakot, meklē, kur piesieties. Pēc ieiet istabā lai, bet Taņuška taisni tobrīd viena pati mājās. Pērtenis pavēras viņā un palika tīri bez valodas. Nu, nevienā zemes malā tāda daiļuma nav redzējis. Stāv kā sastulbis, bet viņa sēž — nesaka ne vārda, it kā viņai te nekādas daļas. Pēc Pērtenis maķenīt atguvās, sāka taujāt:

—     Ko darāt?

Taņuška atbild:

—      Izšuju pēc pasūtījuma, — un parādīja savu darbu.

—    Vai es arī, — Pērtenis vaicā, — varu ko pasūtīt?

—     Kāpēc ne, ja par maksu vienosimies.

—     Vai varat, — Pērtenis klaušina tālāk, — man savu partreti ar zīdiem izšūt?

Taņuška slepus paskatījās podziņā, bet tur zaļace viņai pamāj — pieņem, sak, pasūtījumu! — un rāda ar pirkstu uz sevi. Taņuška tad ij atbild:

—     Savu neņemšos, bet man padomā kāda sieviete carienes drēbēs, ar dārgiem akmeņiem greznojusies, to varu izšūt. Tikai tāds darbs maksās lielu naudu.

—     Par to, — šis atsaka, — nebēdājiet, kaut simtu, kaut vai divi simti rubļu maksāšu, lai tikai būtu jums līdzīga.

—     Sejā, — viņa atbild, — līdzība būs, tikai drānas citas.

Salīga par simt rubļiem. Taņuška arīdzan laiku noteica — pēc mēneša darbs būs gatavs. Tikai Pērtenis — kur bijis nebijis — allažiņ piestaigā, it kā uzzināt par pasūtījumu, bet pašam pavisam kas cits prātā. Arīdzan iegrābies, bet Taņuška, domāt, nemaz ij nepamana. Pabilst divus trīs vārdiņus, tā visa valoda. Pērteņa pudeles brāļi sāka šo vilkt uz zoba:

—    Te nu, teikt, vis nelobsies. Velti zābakus plēs!

Nu tā, izšuva Taņuška to partreti. Pērtenis skatās — dieniņ tu manu! — tā taču viņa pali ir, lepnās drānās, dārgakmeņiem rotājusies! Viņš, protams, sniedz trīs simtniekus, tikai Taņuška divus no tiem neņem pretim.

—    Neesam raduši, — saka, — dāvanas pieņemt. No sava darba pārtiekam.

Pārskrēja Pērtenis mājās, skatās partretē nenoskatīdamies, bet no sievas tur slepenībā. Žūpot tik daudz vairs nežūpoja, pamazītēm sāka rūpnīcas darbā ieņemties.

Pavasarī rūpnīcās ieradās jaunais kungs. Atbrauca uz Poļevaju. Sadzina kopā ļaudis, noturēja dievkalpojumu, un tad kungu mājā gāja jampadracis vaļā. Arīdzan ļaudīm izvēla divas mucas degvīna — veco kungu pieminēt, jaunajam uzdzert veselības. Iekārdināšanai, proti. Uz tādām lie-

I.iin Turčaņinovi bija manīgi. Kad kunga mēriņam uzgāž virsū desmit savējos, cilvēkam liekas jau pasaul kas par svētkiem, bet, ja labi apskatās, iznāk, ka pēdējo kapeiku nopļēgurojis un tīri par baltu velti. Otrā dienā ļautiņi darbā, bet kungu mājā turpinās uzdzīve. Un tā tas nu gāja. l/guļas un dzīro tālāk. Nu, tā teikt, laivās vizinās, zirgos trencas uz mežu, visādas cimboles strinkšķina, vai nu mazums ko vēl darās. Bet Pērtenis visu laiku pilnā. Kungs tīšuprāt pašus bramanīgākos metējus pielicis šim blakām — lai tik lej, kamēr tilpst! Nu, šie tad ij cenšas jaunajam kungam izpatikt.

Pērtenis, jebšu pietempies, jauš tomēr, uz ko te velk. Viņam viesu priekšā neēTti. Tā nu viņš uzreiz pie galda, visiem dzirdot, plāj vaļā:

—    Es par to nebēdāju, ka Turčaņinova kungs grib manu sievu aizvest. Lai ved! Man tādas nevajag. Man ir, lūk, kāda! — Un velk no azotes ārā to zīdiem izšūto partreti. Visi aiz brīnumiem nodvesās vien, Pērteņa sievai pat mute palika vaļā. Arīdzan kungs skatās gribīgām acīm. Kļuva ziņkārīgs.

—    Kas tā tāda? — jautā.

Pērtenis smejas lielo smējienu.

—    Visu galdu ar zeltu apber — arī tad neteikšu!

Nu, bet ko tu teiksi, ko neteiksi, ja rūpnīcas ļaudis uzreiz pazina Taņušku. Cits par citu ņemas kungam skaidrot. Pērteņa sieva ar rokām kājām pretī:

—    Eita nu, eita! Melšat vien tādu tukšu! No kurienes rūpnīcas skuķim lai tādas drēbes un vēl dārgi akmeņi? Sito partreti vīrs no ārzemēm atveda. Jau pirms kāzām tika man rādījis. Tagad dzērumā nez ko samuldēs. Drīz pats sevis vairs nepazīs. Pavei, kāds pietūcis!

Pērtenis redz, ka sievai aplam nepatīk, un ņemas gānīties:

—    Padauza tu, padauza! Ko mels blēņas, kungam miglu acīs pūt! Kādu es tev partreti esmu rādījis? Šeit pat man to izšuva. Tā pati meitene, par kuru viņi, ek, stāsta. Par drēbēm — tiesa, kas tiesa — nezinu. Drēbes var uzvilkt vienalga kādas. Bet dārgakmeņi viņiem bija. Tagad tie tev skapī ieslēgti. Pati tos par diviem tūkstošiem nopirki, bet valkāt nevarēji. Redzams, nepiestāv govij smalki segli. Visa rūpnīca par šo pirkumu zina!

Kungs, kolīdz padzirdējis par akmeņiem, tūdaļ klūp virsū:

—    Rādi šurp!

Viņš, vadzi ko, bija tāds mazu prātu, izšķērdnieks. Kā daždien mantinieks. Uz akmentiņiem kā uzburts. Ar ko dižoties viņam nebija — kā mēdz teikt, ne auguma, ne tikuma —, tad kaut vai ar akmentiņiem kāroja palepoties. Kolīdz padzirdēja kur labu akmeni — tūdaļ gatavs pircējs. No akmeņiem viņš šo to sajēdza, jebšu nekāds pārlieku gudrais nebija.

Pērteņa sieva redz — neko darīt —, atnesa šķirstiņu. Kungs, aci vien uzmetis, uzreiz noprasa:

—    Cik?

Šī uzprasa pavisam nedzirdētu cenu. Kungs ņemas kaulēties. Par pusi salīga, un kungs izrakstīja parādzīmi: naudas, vei, viņam līdzi nebija. Nolika kungs šķirstiņu sev priekšā uz galda un saka:

—    Pasauciet man to skuķi, par kuru te runājāt.

Aizskrēja pēc Taņuškas. Viņa neko, tūdaļ atnāca — domāja, būs kāds liels pasūtījums. Ienāk istabā, tur ļaužu stāvgrūdām, un vidū tas pats zaķis, ko viņa tolaik bija redzējusi. Šim zaķim priekšā šķirstiņš — tēva dāvana. Taņuška kungu uzreiz pazina un jautā:

—    Kālab saucāt?

Kungs ne vārdiņa izsacīt. Skatās noņēmies un vairāk nekā. Pēdīgi tak atguva valodu:

—    Vai tie jūsu akmentiņi?

—    Bija mūsu, tagad, rau, viņas, — un norādīja uz Pērteņa sievu.

—    Tagad ir mani, — kungs palielījās.

—    Tā jūsu darīšana.

—    Vai gribi — atdāvināšu tev atpaka]?

—    Nav ko pretim dāvināt.

—    Nu, bet pielaikot tu sev tos vari? Man gribētos paskatīties, kā šie akmeņi cilvēkam piestāv.

—     To var, — Taņuška atbild.

Paņēma šķirstiņu, izkārtoja rotas — viņai tas pierasts — un veikli pielāgoja sev, kā vajadzīgs. Kungs skatās un muti vien plāta. Ak un ak — un vairāk ne vārda izdabūt. Taņuška, tā izrotājusies, pastāvēja brītiņu un vaicā:

—    Vai apskatījāties? Pietiks? Man nav vaļas te dīkā stāvēt — darbs gaida.

Te nu kungs, visiem dzirdot, saka:

—    Nāc pie manis par sievu. Vai esi ar mieru?

Taņuška tikai novīpsnāja.

—    Neklātos gan kungam tādu valodu cilāt! — Nolika rotas un aizgāja. Bet kungs neliekas mierā. Otrā dienā atbrauc precībās. Lūgšus lūdzas Nastasju: dod savu meitu man par sievu.

Nastasja atsaka:

—    Es viņai neliedzu, kā pati grib, bet, manuprāt, gan — tā kā nebūtu pa vērienam.

Taņuška klausījās, klausījās, tad izmeta:

—     Nu tad tā … Esmu dzirdējusi, ka cara pilī esot tāda palāta, kas ar mana tēva iegūto malahītu apdarināta. Redzi, ja tu man tai palātā parādīsi carieni, tad iešu pie tevis par sievu.

Kungs, protams, visādi ar mieru. Tūdaļ pat sāka posties uz Sam-Pēterburgu un aicina Taņušku līdzi — zirgus, saka, tev pagādāšu.

Bet Taņuška atbild:

—    Pēc mūsu ieražām līgava pat uz laulībām ar līgavaiņa zirgiem nebrauc, bet mēs taču vēl nekas neesam. Par to jau tad parunāsim vēlāk, kad būsi savu solījumu izpildījis.

—     Kad tad, — šis jautā, — tu būsi Sam-Pēterburgā?

—    Uz Marijas patvēruma svētkiem, — saka, — būšu visādā ziņā. Par to esi drošs, bet pagaidām brauc projām no šejienes.

Kungs aizbrauca. Pērteņa sievu, protams, līdzi neņēma, neskatās šai ne virsū. Pārbraucis mājās Sam-Pēterburgā, ņemas pa visu pilsētu skandināt par tiem akmeņiem un par savu līgavu. Daudziem šķirstiņu vis izrādīja. Nu, visiem gaužām kārojas līgavu redzēt. Uz rudeni, teikt, kungs Taņuškai iekārtoja mājokli, visvisādus tērpus saveda, apavus lai, bet šī atlaida ziņu, ka esot jau šeit un mitinoties pie tādas un tādas atraitnes pašā nomalē.

Kungs, protams, uz karstām pēdām turp.

—    Ko jūs darāt! Vai maz domājams šeit dzīvot? Dzīvoklītis jums ierīkots, pirmā šķira!

Bet Taņuška atsaka:

—     Man arī tepat labi.

Valodas par dārgakmeņiem un Turčaņinova līgavu nāca arīdzan carienei ausīs. Viņa nu saka: 2

—    Lai tas Turčaņinovs parāda man savu līgavu. Ta kā pārlieku daudz par viņu melš.

Kungs projām pie Taņuškas — sak, jāpošas. Tērpu vajag šūdināt tādu, lai var pilī rādīties, rotas no malahīta šķirstiņa aplikties.

Taņuška atbild:

—     Par tērpu nav tava bēda, bet rotas uz laiku aizņemšos. Un pielūko, neuzdomā man zirgus pakaļ sūtīt. Braukšu ar saviem. Tikai sagaidi mani uz pils lieveņa.

Kungs domā — kur šī zirgus ņems? Kur galma tērpu? — bet taujāt tomēr nesadūšojās.

Tā nu pilī sāka pulcēties ļaudis. Visi piebrauc zirgos, zīdā, samtā ģērbušies. Turčiņinova kungs jau aizlaikus pie lieveņa grozās — gaida savu līgavu. Arīdzan citiem kārojas uz to paskatīties — tie turpat piestāja. Bet Taņuška aplikās rotas, uzsējās lakatiņu, kā rūpnīcā pierasts, uzmeta plecos kažociņu un iet savā nodabā. Nu, ļaudis brīnās — kur tāda te gadījusies? — gūzmām vien viņai nopakaļ. Taņuška nonāca pie pils, bet cara sulaiņi nelaiž viņu iekšā — nav atļauts, saka, strādniekus ielaist. Turčaņinova kungs ieraudzīja Taņušku iztālēm, tikai viņam kauns no savējiem, ka līgava nāk kājām un turklāt šitāda kažoķelī, viņš ņēma un paslēpās. Taņuška nu pasit vaļā kažociņu: sulaiņi skatās — tas tikai ir tērps! Pašai carienei tāda nav! — uzreiz ielaida. Bet, kad Taņuška nometa lakatiņu un kažociņu, visi nodvesās:

—    Kas tā tāda? Kādu zemju valdniece?

Turčaņinova kungs klāt kā likts.

—     Mana līgava, — saka.

Taņuška tā bargi uz viņu pavērās:

—    To nu vēl redzēsim! Kālab tu mani piemānīji — pie lieveņa nesagaidīji?

Kungs šā tā minstinās — misēklis, sak, iznācis. Atvaino, lūdzama!

Viņi nu devās carienes palātās, kā vēlēts. Taņuška skatās — nav tā vieta. Vēl bargāk noprasīja Turčaņinovam:

—     Kas tā par mānīšanos? Vai neteicu, ka tai palātā, kas ar mana tētiņa sarūpēto malahītu apdarināta! — un iet pa pili tālāk tīri kā savās mājās. Senatori, ģenerāļi un visi citi nopakaļ.

—    Ko, sak, tas nozīmē? Laikam tā vēlēts.

Ļaužu sanāca stāvgrūdām, un visi raugās Taņuškā noņēmušies, bet viņa nostājas pie pašas malahīta sienas un gaida. Turčaņinovs, protams, turpat līdzās. Čukstus buldurē viņai ausī, ka tā neesot labi, ne jau šai telpā cariene likusi gaidīt. Bet Taņuška stāv gaužām mierīgi, ne aci nemirkšķina, it kā tāda kunga te nemaz nebijis.

Cariene iznāca tai istabā, kurā vēlējusi. Skalās — neviena nav. Carienes tenku vāceles tūdaļ ziņo — Turčaņinova līgava visus uz malahīta palātu aizvedusi. Cariene, protams, nopukojās — kas tā par patvarību! Kāju lai piespēra. Proti, apskaitusies maķenīt. Ienāk cariene malahīta palātā. Visi viņai klanās, bet Taņuška stāv — pat nepakustas.

Cariene uzkliedz:

—    Nu jel, rādiet šurp to patvaļnieci — Turčaņinova līgavu!

Taņuška, to dzirdēdama, pikti sarauca uzacis, saka kungam:-

—     Kas nu vēl nebūs! Es tev liku carieni man parādīt, bet tu te esi uzrīkojis mani viņai rādīt! Atkal viltus! Ne redzēt tevi vairs negribu! Saņem savus akmeņus!

To teikusi, viņa piekļāvās pie malahīta sienas un izgaisa. Tikai palika pie sienas dārgakmeņi zvīļojam, domāt, pielipuši tais vietās, kur bija galva, kakls, rokas.

Ļaudis, protams, pārbijušies, bet cariene bez samaņas nogāzās uz grīdas. Visi sāka rosīties apkārt, celt viņu augšā. Pēc, kad tracis maķenīt pierima, paziņas saka Turčaņinovam:

—    Pievāc kaut vai akmentiņus! Nebūs ko redzēt, ka izvazās. Nav šāda tāda vieta, bet pils! Te mantai cenu zina!

Turčaņinovs nu arī ņemsies grābt tos akmentiņus. Kuru paķer, tas saraucas par sīku lāsīti. Daža laba lāsīte dzidra kā, vei, asara, daža dzeltena, cita atkal samtaina, asins krāsā. Tā nenieka ij nesagrābstīja. Skatās — uz grīdas podziņa mētājas. No pudeļu stikla, vienkārša slīpējuma. Pagalam nevērtīga. Aiz bēdām paķēra to pašu. Kolīdz paņēma rokā, tā šai podziņā skaidri kā lielā spogulī parādās zaļacaina daiļava malahīta drānās, viscaur dārgiem akmeņiem rotājusies, smejas aizgūtnēm.

—    Ek tu, plānprātiņ, greizaci zaķi! Neba tu man kāds ņēmējs! Vai gan tu man piedienīgs?

Kungs pēc tam to pašu prāta mazumiņu pazaudēja, taču podziņu neaizmeta. Ik pa brīdim paraugās tanī, bet tur allažiņ viens un tas pats: stāv zaļace, skaļi smejas un nicīgus vārdus runā. Aiz bēdām kungs sāka uzdzīvot, ietaisīja parādus, daudz netrūka — un jau viņa laikā mūsu rūpnīca būtu aizgājusi zem āmura.

Arīdzan Pērtenis, kad viņu atlaida, sāka pa krogiem vazāties. Nodzērās līdz pēdīgai nabadzībai, bet to zīžu partreti glabāja. Kur tā pēcgalā palikusi — neviens nezina.

Neizdevās ij Pērteņa sievai iedzīvoties: ej nu piedzen pēc parādraksta, ja viss — gan dzelzs, gan varš — ieķīlāts!

Par Taņušku kopš tā laika mūsu rūpnīcā ne ziņas, ne miņas. It kā nemaz nebūtu bijusi.

Nastasja, protams, pabēdājās, bet arī ne pārlieku. Taņuška, veries, kaut arī ģimenei gādniece, tomēr Nastasjai bija palikusi tāda vien kā sveša.

Turklāt jāsaka, ap to laiku jau Nastasjas dēli bija pieauguši. Abi apprecējās. Radās mazbērni. Mājā cilvēku, ka biezs. Spēj tikai apsviesties — te viens pieskatāms, te otram šis tas pasniedzams… Neba te vaļas bēdāties!

Puišu cilvēki — tie gan ilgāk atcerējās. Allaž vien gar Nastasjas logiem mīņājās. Gaidīja, vai pie lodziņa neparādīsies Taņuška, bet tā ij nesagaidīja.

Pēc, protams, visi apprecējās, tak laiku pa laikam piedaudzina:

—     Kas tā mūsu rūpnīcā bija par meiču! Otru tādu ne mūžam neredzēt!

Turklāt vēl pēc šā gadījuma šis tas it kā būtu pamanīts. Paklīda valodas, it kā Varakalna Saimniece esot divkāršojusies: ļaudis vienlaikus redzējuši divas meitenes malahīta tērpos.

1938. g.

AKMENS ZIEDS

Nebija jau mramorskieši vien izdaudzināti akmensgriezēji. Tāpat ij mūsu rūpnīcā, piestāsta, šī māka turējusies. Tik vien tās atšķirības, ka mūsējie vairāk ar malahītu noņēmušies, tāpēc ka tā bija atlicin un tas bija vislabākais, kāds vien var būt. Raugi, no šitā malahīta tad visu ko piemērotu darināja. Tādas, vadzi ko, mantiņas, ka nenobrīnīties: kā gan tas cilvēkam padevies!

Dzīvoja tolaik meistars Prokopjičs. Pirmais pratējs savā amatā. Labāk par viņu neviens nemācēja. Nāca, vīrs, jau labi gados.

Tā nu kungs lika pārvaldniekam sūtīt puikas pie šā Prokopjiča amatā mācīties.

—    Lai, sak, iemācās visu līdz pēdējam sīkumam.

Tikai Prokopjičs — vai nu viņam žēl kādam savu meistarību atstāt, vai kas cits bija padomā — mācīja gaužām slikti. Tik vien zināja kā raustīt un bukņīt. Sadauza puikiņam galvu vienos punos, gandrīz vai ausis atplēš un tad saka pārvaldniekam:

—    Šitais neder… Acs neievērīga un roka neklausa. Nekas tur neiznāks.

Pārvaldniekam, redzams, likts pie sirds Prokopjičam izdabāt.

—    Ja neder, tad neder .. . Dosim citu … — Un norīko citu puišeli.

Puikas saklausījušies par šo mācību … Aizlaikus brēc, ka tikai pie

Prokopjiča nenokļūtu. Tēviem, mātēm arīdzan nekāda prieka aizgrūst miesīgu bērnu veltīgā mocībā — sāka savējos pestīt vaļā, kā kurš mācēdams. Turklāt; jāsaka, neveselīgs jau tas malahīta darbs ir. Gatavais nāveklis. Tā nu ļauliņi piesajļjujus.

Pārvaldnieks tomēr kunga pavēli paturējis prātā — sūta Prokopjičam mācekļus. Tas pa savai iedažai — paspīdzina puiku un atdod pārvaldniekam atpakaļ.

—    Šitais neder …

Pārvaldnieks sāka ēsties:

—    Cik ilgi tā ies? Neder un neder, kad tad reiz derēs? Māci šo pašu …

Prokopjičs paliek pie sava:

—    Kas man … Kaut desmit gadus mācīšu, bet jēgas no šitā puiškana nebūs…

—    Kāda tad tev vēl vajag?

—    Manis pēc kaut nepavisam nedod, es pēc tā necīšos…

Tā nu pārvaldnieks ar Prokopjiču izņēma cauri veselu rindu puišeļu, bet ar visiem viena gudrība: galva punos, bet galvā — ka tik varējis sprukt projām! Dažs labs tīšuprāt sadara aplam, lai Prokopjičs šo drīzāk padzen.

Tikmēr, tikmēr, līdz nonāca pie Daņilkas Badmirīša. Šis puišelis bija apaļš bārenis. Gadu tā divpadsmit, kazi, ij vairāk. Augumā pastīdzējis, bet tik gaužām izģindis, sazin kur tādā dzīvība turas. Nu, bet no vaiga skaidrīgs. Matiņi sprogaini, actiņas zilas, zilas. Viņu sākumā bija paņēmuši kungu mājā par pasūtāmo puikiņu: tabakas dozi, mutautiņu pasniegt, patecēt šur vai tur un vis joprojis. Tikai šim, sērdienītim, šitādi darbi nepadevās. Citi puišeļi, tādās vietās tikuši, griežas kā vilciņi. Līdzko šā vai tā — rokas gar sāniem: ko pavēlēsiet? Bet šis Daņilko nolien kaut kur kaktiņā, ieurbjas ar acīm kādā bildē vai dažkārt rotaslietā un stāv. Viņu sauc, bet viņš nekustina ne ausu. Sākumā, protams, viņu kaustīja, bet pēc atmeta ar roku:

—    Tāds dievadots! Gausdienis! Lāga sulaiņa no tā neiznāks.

Rūpnīcas darbos vai raktuvē tomēr nenodeva — aplam jau šķidra

vieta, nedēļu tur neķeips. Pārvaldnieks aizsūtīja viņu ganam par piepalīgu. Arī tur Daņilko nebija visai noderīgs. Puišelis tā kā būtu ij centīgs, bet allaž vien viņam kāds misēklis nogādās. Visu laiku nez par ko domā. Lūkojas noņēmies zāļu stiebriņā, bet govis — ekur, jau gabalā! Vecais gans bija pagalam laipnīgs, žēloja bārabērnu, tak ij tas dažkārt uzbārās:

—    Kas tikai no tevis, Daņilko, iznāks? Pazudināsi tu sevi, ij manai vecai mugurai kūlienu sapelnīsi. Kā nu tā var! Par ko jele tu īpaši domā?

—    Es, vecotēv, arī pats nezinu . .. Tāpat vien … ne par ko … Druscītiņ biju aizskatījies. Kukainītis pa lapiņu rāpoja. Pats zili pelēciņš, tikai zem spārniņiem paspīd dzeltens, bet lapiņa tāda plata… Gar malām robiņi tīri kā kruzulīši izlocīti. Tie izskatās tumšāki, bet viducītis zaļš, zaļš, domāt, nule krāsots … Un kukainītis rāpo …

—    Nu, vai neesi muļķis, Daņilko? Neba tā tava darīšana — kukainīšus ganīt! Rāpo šis — nu, lai rāpo, bet tavs darbs ir govis pieskatīt. Pielūko tu man, met tās blēņas no galvas ārā, ja ne, pateikšu pārvaldniekam!

Viens kas Daņilkam padevās: iemācījās gana tauri pūst — vecais ne līdzi! Taisni kā īsts muzikants. Vakarā, kad pārdzen govis mājās, meičas un sievas lūgtin lūdz:

—     Uzspēlē, Daņiluška, dziesmiņu!

Viņš tad arī sāk spēlēt, Un tādas nepazīstamas dziesmas vien. Ne īsti tā kā mežs šalc, ne īsti strautiņš burbuļo, putniņi visvisādās mēlēs sasaucas, bet jauki iznāk. To pašu dziesmiņu dēļ sievieši Daņilušku pārlieku sāka lutināt. Te kāda viņam ķelderīti pielāpa, cita atgriež audekla 2

gabaliņu kājautiem., jaunu krekliņu sašuj .. , Par ēdaiuo nav ij ko runāt ikviena manās iedot prāvāku un gardāku kumosu. Arīdzan vecajam ganam Daņiluškas dziesmas gaužām gāja pie sirds. Tikai te nu maķenīt nelāgi nodevās. Sāk Daņiluška spēlēt, un viss viņam aizmirstas, it kā govju nemaz nebūtu. Ar to pašu spēlēšanu viņam ij nelaime uzkrita.

Daņiluška, redzams, bija spēlēdams aizrāvies, bet vecais uz brītiņu iesnaudies. Tā nu viņiem dažas gotiņas bija noklīdušas. Kad sāka dzīt aplokā, skatās — vienas nav, otras nav. Metās meklēt, bet kur nu! Ganīja pie Eglaines. Tur pati īstākā vilku vieta, biezoknis.. . Vienu pašu gotiņu vien atrada . .. Atdzina ganāmpulku mājās… Tā un tā, izstāstīja. Nu, arī no rūpnīcas devās meklēt — gan skriešus, gan jāšus —, tak nesadzina rokā.

Norēķins tais laikos bija zināms. Par jebkuru vainu mugura maksā. Kā par postu, viena govs bija taisni no pārvaldnieka sētas. Tad jau nu žēlastības nebija ko gaidīt. Stiepa gar zemi visupirms veco, pēc nāca ij Daņiluškas kārta, bet viņš tik sīciņš un vājiņš. Pat kunga bendeskalps iebilda:

—     Šitenāds, — saka, — no pirmās reizes paliks bez atmaņas, bet var gadīties, ka pavisam garu izlaiž.

Uzšāva tomēr, nepažēloja, bet Daņiluška ne skaņas. Bende velk otrreiz, šis ne skaņas, velk trešoreiz — ne skaņas. Te nu bende pārskaitās, ņēmās sloksnēt no visa spēka un pats kliedz:

—    Es tevi, klusiķi, pielauzīšu .. . Gan tu man brēksi! … Kā likts!

Daņiluška trīc pie visām miesām, asaras rit, bet pats ne skaņas. Iekoda

lūpiņu zobos un noturējās. Tā ij atmanu zaudēja, bet vārdiņa no viņa nedzirdēja. Pārvaldnieks — tas, protams, bija klāt — pabrīnījās:

—     Tas nu gan ir pacietīgs! Tagad zinu, kur viņu likt, ja paliks dzīvs.

Daņiluška tomēr atlaba. Vecāmāte Vihorīša dabūja viņu uz kājām.

Bija, ļaudis piestāsta, tāda vecīte. Tā kā par dziednieci pa mūsu rūpnīcām visai izdaudzināta. Zālīšu spēku pazina: kura pret zobu sāpēm, kura pret pārraušanos, kura pret lauzējiem . .. Nu, visu, kā daždien. Pati tās zālītes lasīja, ikkuru savā laikā, kad kura pilnā spēkā. No tādām zālītēm un saknītēm gatavoja uzlējumus, vārīja tējiņas un ar ziedēm jauca.

Pie šās vecmāmuļas Vihorīšas Daņiluškam klājās labi. Vecīte, vadzi ko, mīlīga un valodīga, zālīšu un saknīšu, un ziediņu viņai piežāvēts un pa visu istabu piekārstīts. Daņiluškam par zālītēm kārojas zināt — kā šito sauc? Kur tāda aug? Kādiem ziediem zied? Vecīte viņam pastāsta.

Reiz Daņiluška ievaicājās:

—    Vai tu, vecomāt, visas puķītes pazīsti, kādas vien mūsu pusē aug?

—     Lielīties, — saka, — nelielīšos, bet, domāt, visas gan pazīstu, kas vien pieejamas.

—     Bet vai tad, — Daņiluška taujā, — ir arī nepieejamas?

—     Ir gan, — vecīte atsaka, — arīdzan tādas. Papardi, ek, esi dzirdējis? Tā it kā ziedot Jāņunaktī. Tas ir burvju zieds. Apslēptu mantu ar to varot atklāt. Cilvēkam kaitīgs. Akmeņlauzītes zieds — tā ir malduguntiņa. Notver to, un visas atslēgas tev vaļā! Tā ir zagļu puķe. Un tad vēl ir akmens zieds. Tas augot malahīta kalnā. Ap Čūsku svētkiem esot pilnā spēkā. Nelaimīgs tas cilvēks, kas akmens ziedu ierauga.

—     Par ko tad, vecomāt, nelaimīgs?

—    To es, bērniņ, ij pati nezinu. Tā man stāstīts.

Daņiluška pie Vihorīšas, kazi, būtu vēl ilgāk sadzīvojis, bet pārvaldnieka ziņu pienesēji noglūnējuši, ka puika pamazītēm sāk staigāt, tūdaļ pie pārvaldnieka. Pārvaldnieks sauc Daņilušku priekšā un saka:

—    Tagad nu ej pie Prokopjiča, lai iemāca tevi malahīta darbos. Tas tev būs īsti pa vērienam.

Nu, ko tu darīsi? Daņiluška gāja, tak pašu vēl vējš gāž apkārt.

Prokopjičs palūkojās uz viņu un saka:

—    Tāda vien vēl trūka! Veseliem puikām šejienes mācība nav pa spēkam, ko no šitāda prasīsi, — tikko kājās turas.

Prokopjičs iet pie pārvaldnieka:

—    Nevajag man tāda. Gadīsies vēl netīšus nosist — nāksies atbildēšanu dot.

Tikai pārvaldnieks — kur nu! — pat neklausās.

—    Tev atdots — māci un negudro! Viņš, šitais zeņķis, ir izturīgs. Neskaties, ka paplāns.

—    Nu, jūsu darīšana, — Prokopjičs saka, — brīdinājis esmu. Mācīt mācīšu, kaut tikai pēcgalā neprasītu no manis atbildēšanu.

—    Kas tey prasīsi Puika ir gluži viens, dari ar viņu, ko gribi, — pārvaldnieks atsaka.

Prokopjičs pārnāca mājās, bet Daņiluška stāv pie darbgalda, pēta malahīta plāksnīti. Uz plāksnītes ar svītru atzīmēts, cik tālu apmale noskaldāma. Daņiluška uz to nu skatās noņēmies un galviņu krata. Prokopjičam gribas zināt, ko tas jauniņais tur pēta. Noprasīja tā bargi, kā allaž paradis:

—    Ko tu tur dari? Kas tev atļāva aizsāktu darbu ņemt rokā, ko? Ko tur pēti?

Daņiluška atbild:

—    Manuprāt, vecotēv, no šās malas nevajadzētu skaldīt nost. Redzi, šeit ir raksts, to tad nogriezīs.

Prokopjičs, protams, aizsvilās:

—    Ko? Kas tu tāds esi? Meistars? Vēl ne roku piedūris, bet jau paļā? Ko tu saproti?

—    To arī saprotu, ka šo gabalu saniekojuši, — Daņiluška atbild.

—    Kas saniekojis, ko? To tu, smurguli, man, pirmajam meistaram! … Es tev tādu niekošanu parādīšu! … garu izlaidīsi!

Parājās šitā, paklaigāja, taču Daņiluškam ne pirkstu nepiedūra. Prokopjičs, veries, pats par to plāksnīti bija galvu lauzījis, no kuras malas šķautne atcērtama. Daņiluška ar savu runāšanu bija trāpījis taisni naglai uz galvas. Izkliedzās Prokopjičs un tad saka tīri ar labu:

—    Nu tad parādi jel, jaunceptais meistar, kā, tavuprāt, darāms!

Daņiluška nu ij ņēmās rādīt un stāstīt:

—    Palūk, kāds te būtu iznācis raksts. Un vēl labāk, ja plāksnīti paņemtu šaurāku, šķautni atgrieztu tīrā vietā, tikai augšmalā atstātu nelielu pīnīti.

Prokopjičs tik klaigā vien:

—    Nu, nu… Kā tad! Daudz tu sajēdz! Bārstīs te savas gudrības! — Bet savā prātā domā: «Pareizi tak puika runā. No tāda, rasi, iznāks lietaskoks. Tikai — kā lai viņu māca? Reiz iebelzīšu, šis ij atstieps kājas.»

Padomāja tā un jautā:

—     Kam jele ļaužu esi, šitāds skolots?

Daņiluška tad nu par sevi pastāstīja.

Tā un tā, sak, bārabērns. Māti neatceros, bet par tēvu nepavisam nezinu, kas bijis. Ļaudis saukā par Daņilku Badmirīti, bet kā tēvavārds un uzvārds — nav man zināms. Izstāstīja, kā bijis kunga saimē un par ko viņu padzinuši, kā pēc tam vasaru govīm pakaļ staigājis, kā pērienu nopelnījis.

Prokopjičam sametās viņa žēl.

—    Skatos, nav tev, puis, nekāda vieglā dzīvīte iegrozījusies, un nu vēl pie manis esi nokļuvis. Mūsu amats ir bargs amats.

Pēcāk tā kā apskaitās, ņēmās purpināt:

—     Nu, gana, gana! Veries, kāds runātīgs! Ar mēli, sacīt, kurš katrs būtu strādātājs, nav tā, kā ar rokām. Augu vakaru te pa tukšu tērgavo! Māceklis esot — ko tu neteiksi! Rīt, ek, paskatīšos, cik tev tās sajēgšanas. Sēsties, iebaudi vakariņas, laiks iet gulēt.

Prokopjičs dzīvoja viens. Sieva viņam sen kopš mirusi. Vecā viņļaužu Mitrofanovna pavaļas brīžos pieskatīja viņa saimniecību. No rītiem atnāca azaidu pagatavot, šo to izvārīt, istabu piekopt, vakaros jau tad Prokopjičs pats paraudzīja, ko vajag.

Paēda abi, Prokopjičs ij saka:

—     Liecies nu, ek, tepat uz soliņa!

Daņiluška noāva kājas, palika savu tarbiņu pagalvī, ar ķelderīti apsedzās, maķenīt padrebinājās — istaba, veries, auksta, kā daždien rudens laikā —, tomēr drīz vien aizmiga. Arī Prokopjičs apgulās, bet miegs nenāk: visu laiku saruna par malahīta rakstiem neiet no galvas ārā. Grozījās, grozījās, tad piecēlās, aizdedzināja svecīti un iet pie darbgalda — ņemsies to malahīta plāksnīti gan šā, gan tā pielāgot. Piesedz vienu malu, otru, palaiž laukumu platāku, paņem šaurāku. Noliek šā, apgriež otrādi, un allaž tā vien iznāk, ka puika rakstu labāk izpratis.

—    Še tev nu Badmirītis! — Prokopjičs brīnās. — Vēl ne darīt nedarījis, bet vecu meistaru pamācīja. Ir nu gan actiņa! Tā tik ir actiņa!

Klusītiņām iegāja pieliekamajā, iznesa spilvenu un lielu aitādas kažoku. Pabāza spilvenu Daņiluškam pagalvī, ar kažoku apsedza:

—     Guli, guli, skadraclt!

Bet šis pat nepamodās, pagriezās tikai uz otriem sāniem, izstiepās zem kažoka — silti viņam kļuva — un sāk klusītēm caur degunu šņākāt. Prokopjičam savu bērnu nekad nav bijis, šis Daņiluška viņam uzreiz pie sirds pieauga. Stāv meistars un mīlīgi skatās uz Daņilušku, bet šis tik šņāc, guļ mierīdziņš. Prokopjičam rūpe, kā puiku kārtīgi dabūt uz kājām, lai nav tik vājš un vārgs.

—     Vai nu ar viņa vārgo veselību var mūsu amatu mācīties. Putekļi — tīrais nāvēklis —, nebūs ko redzēt, nonīks puika. Visupirms viņam derētu papūsties, maķenīt atkopties, tad ij sākšu mācīt. Var redzēt, ka būs lietaskoks.

Otrā dienā tā ij saka Daņiluškam:

—     No sākuma palīdzēsi saimniecībā. Man tāda kārtība iegājusies. Skaidrs? Pirmajai reizei aizej irbenēs. Ogas salna piecirtusi, pašlaik tās labu labās pīrāgiem. Tikai pielūko, nekur tālu neaizklīsti. Cik pielasīsi, tik būs gana. Maizes paņem prāvāku kancīti — mežā brangi gribas ēst — un vēl pie Mitrofanovnas iegriezies. Es viņai piesacīju, lai izcep tev pāris oliņas un ielej skutuliņā lāsi piena. Vai saprati?

Nākamajā dienā saka atkal:

—    Noķer jele man ķivulīti, labi skaļu rīkli, un tādu spriganu ķeģīti. Pielūko, lai pie vakara būtu rokā. Vai saprati?

Kad Daņiluška noķēra un atnesa, Prokopjičs saka:

—     Labi, tak ne visai. Ķer citus!

Tā nu tas gāja. Diendienā Prokopjičs dod Daņiluškam darbu, bet tā vien kā joka pēc. Kad uzsniga sniegs, lika viņam braukt sābriem līdzi malkā, sak, piepalīdzēsi. Nu, bet kas šis par piepalīgu! Turpu braucot, sēž ragavās, vada zirgu, bet atceļā nāk kājām vezumam nopakaļ. Tā

pieguris, mājās paēd un guļ kā nosists. Kažoku viņam Prokopjičs uzšūdināja, siltu cepuri, dūraiņus iegādāja, velteņus pēc mēra lika savelt. Prokopjičs, veries, nebija nekāds tukšinieks. Lai ar dzimtcilvēks, tak strādāja uz obroka, savu nieku nopelnīja. Daņiluškam cieši bija pieķēries. Taisni, jāsaka, tikpat kā dēlu turēja. It nekā puikas labā nežēloja, bet amatam pagaidām tuvumā nelaida.

Labā dzīvē, teikt, Daņiluška aši vien sāka atkopties, un arī viņš Prokopjičam cieši pieķērās. Kā nu ne! — saprata tak Prokopjiča gādību, pirmoreiz mūžā viņam gadījās tā padzīvot. Pagāja ziema. Daņiluškam jau pavisam sava vaļa rokā. Drīz viņš pie dīķa, drīz mežā. Tikai gan arī amatu vēroja. Atskrien mājā, un tūdaļ viņiem abiem valodas. Gan Daņiluška Prokopjičam šo to pastāsta, gan iztaujā — kas un kā? Prokopjičs paskaidro, uz vietas izrāda. Daņiluška visu ielāgo. Dažkārt arīdzan pats ķeras klāt: «Pag, tagadiņ es…» Prokopjičs skatās, palabo, kad vajag, parāda, kā būtu labāk.

Te reiz pārvaldnieks nez kā bija pamanījis Daņilušku pie dīķa. Taujā saviem pakalpiņiem:

—    Kam tas puika? Jau kuro dienu redzu viņu dīķmalā … Pa darbdienām ar makšķeri niekojas, bet nav vairs nekāds mazais… Kāds viņu no darba bēdzina . . ,

Pakalpiņi izdibinājuši ziņo pārvaldniekam, bet šis netic.

—    Kas ir, — saka, — stiepiet to zeņķi šurp, pats izdibināšu.

Atveda Daņilušku. Pārvaldnieks noprasa:

—    Kam ļaužu1 ?

Daņiluška atbild:

—    Mācībā, sacīt, pie malahīta darbu meistara.

Pārvaldnieks tūdaļ grābj šo aiz auss.

—    Ak šitā tu, maitasgabals, mācies! — Tāpat aiz auss ij aizrāva pie Prokopjiča.

Tas redz — labi nav, ņemsies Daņilušku pestīt vaļā.

—  .Es pats viņu aizsūtīju asarīšus pamakšķerēt. Gaužām man bija uzkārojies svaigu asarīšu. Aiz savas neveselības citādu barību nevaru baudīt. Tad nu liku puikam kādu izvilkt.

Pārvaldnieks nenoticēja. Atskārta arīdzan, ka Daņiluška tagad pavisam cits puika: atkopies, kārtīgs krekliņš mugurā, bikšeles lai, kājās zābaciņi. Ņemšoties nu Daņilušku pārbaudīt.

—    Nu tad, puis, rādi šurp, ko meistars tev iemācījis!

Daņiluška apsējās skoteli, piegāja pie darbgalda un nu tik stāsta un rāda. Ko vien pārvaldnieks pajautā — uz visu viņam atbilde gatava. Kā akmeni apskaldīt, kā sazāģēt, kā šķautnes apslīpēt, ar ko dažkārt salīmēt, kā nopulēt, kā iestrādāt varā, kā atkal kokā. Vārdu sakot, izliek visu kā uz delnas.

Pārvaldnieks viņu pratināja, pratināja un tad saka Prokopjičam:

—    Šis laikam tev pa prātam?

—    Nesūdzos, — Prokopjičs atsaka.

—    Tā jau gan — nesūdzies, bet paļauj blēņoties! Tev viņu atdeva amatā mācīt, bet šis pie dīķa ar makšķeri! Pielūko tu man! Es tev vēl tādus svaigus asarīšus sadošu — līdz kapa malai pieminēsi, un arī puikam labi neklāsies.

Šitā te piedraudēja un aizgāja, bet Prokopjičs brīnās:

—    Kad jele, Daņiluška, visu to esi apjēdzis? Domāt, es tak tevi

vēl nepavisam neesmu mācījis. 3

—    Pats jau, — Daņiluška atsaka, — gan rādīji, gan stāstīji, es tad arī ielāgoju.

Prokopjičam pat asaras apbira, — tik gaužām tas viņam gāja pie sirds.

—    Dēliņ, — saka, — Daņiluška mīļais… Ko vien vēl zinu, visu tev atklāšu … Neslēpšu …

Tikai kopš tās reizes Daņiluškam vaļas dzīve izbeidzās. Otrā dienā pārvaldnieks aizsūtīja viņam pakaļ un sāka uzdot noteiktu darbu. Pirmāk, protams, šo to vienkāršāku: karulīšus, kādus sievieši valkā, lādītes. Pēc jau nāca kas virpojams — svečturi un dažādas rotaslietas. Tā nonāca arī līdz griešanai. Lapas un ziedlapiņas, rakstiņi un puķītes. Viņiem tak, tiem malahīta meistariem, tāds piņķerīgs darbs. Domāt, tīrais nieciņš, bet cik pie tā nav jānosēž! Tā Daņiluška pie šitā darba ij uzauga.

Bet, kad viņš no vesela akmens bija izvirpojis čūskiņas veida aproci, pārvaldnieks pēdīgi atzina viņu par īstu meistaru. Kungam par to aizlaida ziņu:

«Tā un tā, pie mums parādījies jauns malahīta darbu meistars — Daņilko Badmirītis. Strādā labi, bet aiz sava jaunuma vēl gausi. Vai pavēlēsiet atstāt viņu pie gabaldarba, vai, tāpat kā Prokopjiču, atlaist uz obroka?»

Daņiluška nepavisam nestrādāja gausi, bet brīnum veikli un ātri. Tā jau nu bija Prokopjiča gudrība. Uzdod pārvaldnieks Daņiluškam kādu darbu veikt piecās dienās, bet Prokopjičs iet un saka:

—    Tas nav pa spēkam. Tādam darbam savs pusmēnesis vajadzīgs. Puika tak vēl mācās. Sāks steigties, tikai akmeni velti izniekos.

Nu, pārvaldnieks gan maķenīt pastrīdas pretī, bet, raugi, dienas tomēr piesviež. Daņiluška tad arī strādāja, sev pāri nedarīdams. Paslepus no pārvaldnieka pat lasīt, rakstīt iemācījās. Tā, pavisam mazdrusciņ, tak tomēr rakstos ielauzījās. Prokopjičs viņu arīdzan šai ziņā pabalstīja. Dažkārt ij pats pamanījās pārvaldnieka uzdoto darbu Daņiluškas vietā izdarīt, tikai puisis to gan nepaļāva.

—     Ko tu! Ko tu, tēvocīt! Vai tev nu klājas manā vietā pie darbgalda sēdēt! Paraugies, pašam bārda zaļa no malahīta, veselība sāk šķobīties, bet kas tad man vainas?

Daņiluška no tiesas ap to laiku bija atspirdzis. Lai ar viņu pa vecam paradumam sauca par Badmirīti, bet viņš jau puisis ka vai nu! Stalts un sārts, cirtainiem matiem un jautru prātu. Vārdu sakot — meitenēm ko nopūsties. Prokopjičs jau sen sāka viņam par līgavām ierunāties, bet Daņiluška galvu vien krata.

—    Nekur jau nepaliks! Izmācīšos, rau, par īstu meistaru, tad ij runāsim.

Kungs uz pārvaldnieka ziņojumu atrakstīja:

«Lai tas Prokopjiča māceklis Daņilko izgatavo manai mājai vēl virpotu kausu uz kājiņas. Tad paskatīšos, vai atlaist uz obroku, vai arī turēt pie gabaldarba. Tikai tu pieraugi, lai Prokopjičs tam Daņilkam nepalīdz. Ja neuzmanīsi, pats atbildēsi.»

Pārvaldnieks, šo rakstu saņēmis, ataicināja Daņilušku un saka:

—    Strādāsi tepat pie manis. Darbgaldu tev ierīkos, akmeni atvedīs, kādu vajag.

Prokopjičs, dabūjis to zināt, noskuma: kā tad tā? Ko tas nozīmē? Aizgaja pie pārvaldnieka, bet neba šis teiks .. . Tik vien uzbrēca: «Nav tava darīšana!»

Nu, tā ij aizgāja Daņiluška uz jauno vietu strādāt, Prokopjičs viņu vēl nobrīdināja:

—    Pielūko, Daņiluška, nesteidzies! Neparādi, ko vari.

Daņiluška pirmāk piesargājās. Vairāk tikai mērīja un pielāgoja, bet tas viņam šķita garlaicīgi. Dari vai nedari, diena tik un tā jānostrādā — kverni te pie pārvaldnieka no rīta līdz vēlai naktij. Nu, Daņiluška, no garlaicības bēgdams, metās darbā ar pilnu sparu. Nebija ko redzēt, kad kauss gatavs. Pārvaldnieks to aplūkoja, it kā tā arī vajadzējis, un saka:

—     Iztaisi vēl tādu pašu!

Daņiluška izgatavoja otru, tad trešo. Kad trešais bija gatavs, pārvaldnieks saka:

—    Nu tu man neizlocīsies! Noķēru jus abus ar Prokopjiču. Kungs tev pēc manas vēstules deva laiku vienam kausam, bet tu pa to izvirpoji trīs. Nu zinu, kas tev pa spēkam. Vairs neapmānīsi, bet tam vecajam sunim es parādīšu, kā tavu slinkumu lāpīt! Pieminēs!

Tā kungam par to aizrakstīja un visus trīs kausus nosūtīja. Tikai kungs — ej sazini, vai nu viņam gudrie prāti bija uznākuši, jeb vai viņš uz pārvaldnieku par kaut ko apskaities — visu taisni otrādi izrīkoja.

Obroku Daņiluškam noteica pavisam niecīgu, puisi no Prokopjiča projām ņemt nejāva, — kazi, sak, divatā drīzāk kaut ko jaunu izgudros. Vēstulē atsūtīja zīmējumu. Tajā uzzīmēts kauss ar visādiem greznojumiem. Apkārt margota apmale, pa vidu akmens lente ar caurumainiem rakstiem, uz pakājes lapiņas. Vārdu sakot, smalki izdomāts. Uz uz zīmējuma kungs uzrakstījis: «Lai sēž kaut vai pieci gadi, bet lai iztaisa uz mata tādu.»

Pārvaldniekam nu nācās no saviem vārdiem atkāpties. Paziņoja, ko kungs atrakstījis, atlaida Daņilušku uz mājām un iedeva zīmējumu līdzi.

Daņiluška ar Prokopjiču atplauka, ij darbs viņiem ritēja raitāk. Daņiluška drīz ķērās pie tā jaunā kausa. Āķīgas izdomas tajā bez sava gala. Viens aplams cirtiens — un darbs pagalam, sāc atkal no jauna. Nu, acs Daņiluškam skadra, roka droša, spēka netrūkst — darbs sokas labi. Tikai viens kas nav pa prātam — grūtuma daudz, bet skaistuma tikpat kā nekāda. Žēlojās Prokopjičam, bet tas tikai nobrīnījās:

—    Kas tev bēdas! Paši izgudrojuši — tātad viņiem tā vajag. Vai es mazumu visādu nieku esmu izvirpojis un izgriezis, bet kam tie vajadzīgi — par lāgu ij nezinu.

Raudzīja aprunāties ar pārvaldnieku, bet kur nu ar to! Sāka kājām spārdīties, rokām gaināties:

—     Vai negudrs! Par zīmējumu liela nauda maksāta. Varbūt pats slavenākais galvaspilsētas mākslinieks to taisījis, un tu te sadomājis pārstrīdēt!

Pēc laikam atcerējās, ka kungs viņam piekodinājis, sak, vai divatā neizgudros ko jaunu, — un saka:

—     Vai zini ko . . . izgatavo šo kausu pēc kunga zīmējuma, bet, ja otru pats izdomāsi, tā tava darīšana. Liegt neliegšu. Akmens mums jau gan pietiks. Kāda vajadzēs, tādu iedošu.

Un te nu Daņiluškam uznāca savi domi. Ko tur ij sacīt — cita darbu nozākāt lielas gudrības nevajag, bet savu izdomāt — dažu labu naksniņu no vieniem sāniem uz otriem nogrozīsies. Tā nu Daņiluška sēž pie ta kausa, ko pēc zīmējuma darina, bet pats domā par citu. Pārcilā prātā, kāds zieds, kiida lapiņa malahīta akmenim vislabāk piederētos. Kļuva tāds domīgs, satlrūvējās. Prokopjičs, to pamanījis, vaicā:

Vai tu, Daņiluška, neesi sanīcis? Būtu nu palaidis vieglāk to kausu.

Kas tev ko steigties? Būtu jel izkustējies kur, palīksmojis, vai, bet tā — visu laiku tikai sēdi un sēdi.

Tiesa gan, — Daņiluška atsaka, — kaut vai uz mežu jāaiziet. Kazi, ieraudzīšu, kas man vajadzīgs.

Kopš tās reizes viņš pasāka turpat vai diendienā uz mežu aizstaigāt. Bija pats siena laiks, ogas nāca gatavas. Visas zālītes ziedos. Daņiluška apstājas kaut kur pļavā vai meža noriņā, stāv, skatās. Vai atkal staigā pa pļavām un vēro zāli, šķiet, meklē kaut ko. Ļaužu šai laikā mežos un pļavās daudz. Vaicā Daņiluškam, vai neesot ko pazaudējis. Viņš pasmaida tā skumīgi un atsaka:

—    Zaudēt neesmu pazaudējis, bet atrast nevaru.

Nu, viens otrs sāk ieminēties:

—    Nav lāgā ar puisi.

Viņš pārnāk mājās un uzreiz pie darbgalda klāt, sēž līdz rītam, bet ar saulīti atkal uz mežu un uz pļavām. Visādas lapiņas un ziediņus sāka stiept mājās, visvairāk tādas vien lopiem neēdamas: kazu ķiplokus un suņstobrus, velnābolu un vaivariņus, un visvisādus grīšļus. No vaiga izkrities, acis šaudīgas, rokām zudusi stingrība. Prokopjičs gluži nobažījies, bet Daņiluška saka:

—    Kauss man nedod miera. Gribas tādu izgatavot, lai akmens parādītos pilnā daiļumā.

Prokopjičs ņemas atrunāt:

—    Kam tev tas vajadzīgs? Paēduši esam, ko vairāk? Lai kungi kavē laiku, kā tiem tīk. Ka tikai mūs neaiztiek. Izgudros kādu rakstu — uztaisīsim, bet kas mums viņiem ko pretim līst? Liekas sakas maukt kaklā — vairāk nekā.

Nu, bet Daņiluška paliek pie sava.

—    Ne jau kunga labā, — saka, — pūlos. Nevaru to kausu no galvas dabūt laukā. Skatos — pavei, kas mums par akmeni, bet ko mēs ar to darām? Virpojam un griežam, un pulējam, bet labuma it nekāda. Man tad nu pārlieku uzkārojās ko tādu darināt, lai pilnīgu akmens daiļumu pats varētu skatīt un ļaudīm parādīt.

Ar laiku Daņiluška nomierinājās, ķērās atkal pie tā kausa, kas, sacīt, pēc kunga zīmējuma taisāms. Strādā, bet pats smīkņā:

—    Akmens lente ar caurumiņiem, izgriezta maliņa .. .

Tad uzreiz meta to darbu pie malas. Uzsāka citu. Stāv pie darbgalda neatkustēdams. Prokopjičam pateica:

Tādu kā velnābola ziedu savu kausu darināšu.

Prokopjičs lūkoja atrunāt. Daņiluška pirmāk ne klausīties negribēja, bet vēlāk, pēc dienām trim četrām, kad viņam nez kāds misēklis bija nogadījies, saka Prokopjičam:

—    Nu labi. Vispirms pabeigšu kunga kausu, tad ķeršos pie savējā. Tikai tad jau nu nemēģini mani atrunāt… Nevaru to no prāta dabūt laukā.

Prokopjičs atbild:

Labi, netraucēšu, — bet pats domā: «Nomierināsies puisis, aizmirsis. Apprecināt viņu vajadzētu. Tā gan! Apgādāsies ar ģimeni, liekais dulnums no galvas izkūpēs.»

Daņiluška ķērās atkal pie kausa. Darba tur milzums, vienā gadā nav padarāms. Strādā cītīgi, par velnābola ziedu pat neieminas. Prokopjičs ij sāka par precībām ierunāties.

Eče, kaut vai Letjominu Katja — kas līgavai vainas? Lāga meitene … Nav ko paļāt.

Prokopjičs tā runāja ar savu ziņu. Viņš, veries, sen bija pamanījis, ka Daņiluška uz šo meiteni allaž vien acis met. Nu, arīdzan šī projām vis negriezās. Tā nu Prokopjičs it kā netīšus uzņēma tādu valodu. Bet Daņiluška savu vien:

—    Pagaidi! Lai tieku galā ar kausu. Apnicis. Tā vien tik skaties — ka zvelšu ar āmuru, bet viņš man par precībām! Mums ar Katju viss norunāts. Viņa mani pagaidīs.

Nu, izgatavoja Daņiluška kausu pēc kunga zīmējuma. Pārvaldniekam, protams, neteica, bet paši mājās nolēma sarīkot mazas dzīres. Atnāca Katja, līgava, proti, kopā ar vecākiem, vēl viens otrs… vairāk no malahīta meistariem. Katja apbrīno kausu.

—    Kā gan tu, — saka, — mācēji tādus rakstus izgriezt un nekur akmeni neapdrupināt! Cik gaužām gludi un glīti viss izvirpots!

Arīdzan meistari slavē:

—     Uz mata kā zīmējumā. Nav kur piesieties. Tīri nostrādāts. Labāk nemaz nevar, un ātri arī. Ja šitā strādāsi, mums, rasi, grūti būs tev līdzi turēt.

Daņiluška klausījās, klausījās, tad saka:

—    Tur jau tā nelaime, ka nav ko paļāt. Gludi un glīti, raksts tīrs, griezums pēc zīmējuma, bet kur ir daiļums? Rau, ziediņš … pats niecīgākais, kāds vien var būt, bet tu skaties uz to, un sirds priecājas. Nu, bet ko šis kauss priecinās? Kam tas derīgs? Ikviens, kas paskatīsies, tāpat kā, lūk, Katjeņķa, pabrīnīsies, sak, kas meistaram par aci, kas par roku, kā viņam pacietības pieticis nevienā vietā akmeni neapdrupināt.

—    Un, ja kur misējies, — meistari smejas, — tur salīmējis un nopulējis, ka vainu skatīdams nesaskatīsi.

—     Kā tad . . . Bet kur, es prasu, ir akmens daiļums? Te dzīsliņa vijas, bet tu tanī urb caurumiņus un ziediņus izgriez. Kam tie tur vajadzīgi? Tā tak ir tīra akmens maitāšana. Bet kas par akmeni! Vislabākais akmens! Saprotiet jel, vislabākais!

Puisis iekaisa. Var redzēt, maķenīt iedzēris.

Meistari saka Daņiluškam to pašu, ko Prokopjičs viņam jau cik reižu atkārtojis:

—    Akmens paliek akmens. Ko tu viņam padarīsi? Mūsu darīšana ir tāda — virpot un griezt.

Bet tur bija vēl kāds vecītis. Viņš savā laikā bija Prokopjiču un tos citus meistarus, teikt, mācījis. Visi viņu par vectētiņu godāja. Pagalam sagrabējis večukiņš, bet arīdzan viņš šo sarunu saprata un saka Daņiluškam:

—    Sito celiņu tu, mīļais dēls, nestaigā! Met no galvas laukā! Citādi nokļūsi pie Saimnieces par kalna meistaru …

—    Par kādu meistaru* vectētiņ?

—    Nu tādu … tie iekšpus kalna mitinās, neviens tos neredz… Ko Saimniecei ievajagas, to šie uztaisa. Man reiz gadījās redzēt. Tas tik ir darbs! No mūsējā, teikt, šejienes darba visnotaļ atšķirīgs.

Visi kļuva ziņkārīgi. Klaušina, kādu darinājumu šis īpaši redze jis.

—    Čūskiņu, — vecais atsaka, — to pašu, ko jūs uz rokassprādzēm virpojat.

—    Nu, un kā? Kāda tā ir?

—     No mūsējām, saku, visai atšķirīga. Jebkurš meistars ieraudzījis uzreiz pazīs — nav šejienes darbs. Mūsējiem čūskiņa, lai vai cik tīri izvirpota, akmens vien ir, bet tā — dzīva kas dzīva. Muguriņa melna, actiņas . .. Tā vien skaties, nupat dzels. Kas šiem nekaiš! Akmens ziedu redzējuši, daiļumu izpratuši.

Daņiluška, par akmens ziedu padzirdējis, ņemas veco iztaujāt. Sis no skaidras sirds atbildēja:

—    Nezinu, mīļais dēls. Dzirdējis esmu, ka tāds zieds esot. Mūsu ļaužiem neskatāms. Kurš uz to palūkosies, tam dieva pasaulīte noriebsies.

Daņiluška šim pretim:

—    Es gribētu palūkoties.

Te nu Katjeņka — viņa līgava, proti, — gaužām uztraucās:

—    Ko tu runā, Daņiluška! Vai no tiesas tev dieva pasaule apnikusi? — un raud baltas asaras. Prokopjičs un citi meistari, atskārtuši, kas notiek, velk veco uz zoba:

—    Būsi vai sācis prātu izkūkot, vectētiņ. Pasakas stāsti. Puisim velti galvu jauc.

Vecais aizsvilās, cirta dūri uz galda.

—    Ir tāds zieds! Puisis runā pareizu valodu: mēs akmeni neizprotam. Tai ziedā viss daiļums parādīts.

Meistari smejas.

—    Pavairāk būsi iekampis, vectētiņ!

Bet šis neatlaižas.

—    Ir tāds akmens zieds, nudien ir!

Viesi izklīda, bet Daņiluškam tā saruna no prāta neizgaist. Sāka atkal uz mežu skraidīt un ap savu velnābola ziedu tiņāties, bet par kāzām vairs ij neieminas. Prokopjičs jau ņēmās mudināt:

—    Ko tu meitenei neslavu taisi? Kuro gadu lai viņa līgavās staigā? Tā vien skaties — sāks meitēnu apsmiet. Neba garmēļu trūkums!

Daņiluška savu vien:

—    Pagaidi mazuliet! Lai tik es izdomāju un īsto akmeni atrodu.

Un pasāka iet uz vara raktuvēm — uz Gumjoškiem, proti. Dažkārt nolaižas šahtā, apstaigā cirtnes, citkārt atkal ārpusē akmeņus pārcilā. Vienreiz šitā apgrozīja akmeni, nopētīja un tad saka:

—    Nē, nav tas …

Līdzko tā izteicis, te kāds saka:

—    Citā vietā pameklē . .. pie Čūsku kalniņa.

Daņiluška skatās — neviena nav. Kas gan tas varētu būt? Jokus dzen, vai… Tā kā nebūtu kur paslēpties. Vēlreiz aplūkojās visapkārt un gāja mājās, bet viņam aiz muguras atkal:

—    Vai dzirdi, meistar Daņilo? Pie Čūsku kalniņa, ka tev saka.

Daņiluška pavērās atpakaļ, redz — kāda sieviete tikko pavīd kā zil-

gana migliņa. Tad viss izgaisa.

«Kas,» viņš domā, «tas par joku? Vai no tiesas pati? Un ja nu aizietu uz Čūsku kalniņu?»

Čūsku kalniņu Daņiluška zināja labi. Tepat vien jau tas bija, necik talu no Gumjoškiem. Tagad tā vairs nav, sen kopš norakts, bet agrāk te no virsas akmeni ņēma.

Ta nu otrā dienā Daņiluška devās turp. Kalniņš nekāds augstais, bet brangi stāvs. Vienā pusē gluži kā nošķelts. Šķēlums tāds ka prieks. Visi slāņi kā uz delnas, labāk ij nevajag.

Piegāja Daņiluško pie šā šķēluma, bet tur milzīgs malahīta gabals izgāzies. Liels akmens — nesin nav aiznesams — un tā kā krūma veidā apdarināts. Daņiluška ņēmās atradumu nopētīt. Viss, kā viņam iecerēts: krāsa no apakšas tumšāka, dzīsliņas taisni tais vietās, kur vajadzīgs…

Nu, tikpat kā radīts . .. Daņiluška priecīgs, naski vien aizmetās pēc zirga, pārveda akmeni mājās, saka Prokopjičam:

—    Paskaties, kas par akmeni! Domāt, vai tīšuprāt manam darbam pagādāts. Tagad nu uztaisīšu, nebūs ko redzēt. Tad arī precēšos. Tiesa jau ir, Katjeņka manis nogaidījušies. Arī man nav viegli. Tikai šis darbs vien mani aiztur. Kaut drīzāk varējis to pabeigt!

Nu, Daņiluška ķērās klāt tam akmenim. Strādā vai diena, vai nakts. Prokopjičs nesaka nekā. Kazi, pierimsies puisis, kad kārestību būs apremdinājis. Darbs sokas raiti. Akmens pamatne jau apdarināta. Kā likts, vadzi ko, velnābola cers. Lapas platas, mieturī, robiņi, dzīsliņas — viss iznācis tā, ka labāk nevar būt. Pat Prokopjičs atzīst — dzīva puķe, teikt, kaut vai ar roku aptausti. Nu, bet, kad tika līdz augšai, tikpat kā burvestība uzkrita. Kātiņu izvirpoja, sānu lapiņas plānas jo plānas — brīnums, kā vēl turas! Ziedkausiņu kā velnābolam, taču nav tas … Tāds vien kā bez dzīvības, un no daiļuma ne vēsts. Daņiluškam ne miegs vairs nenāk. Sēž pie tā sava kausa, prāto, kā izdarīt, lai būtu labāk. Prokopjičs un citi meistari, kas iegriezās apskatīt, brīnās — ko tam puisim vēl vajag? Kauss izdevies — neviens vēl tādu nav darinājis, bet šim neesot labs. Sāk puisis jukt prātiņā, dziedināt viņu vajadzētu. Katjeņka, dzirdēdama ļaužu valodas, lāgu lāgiem noraudājās. Tas Daņilušku veda pie prāta.

—    Labi, — saka, — likšos mierā. Redzams, nav man lemts augstāk pacelties, akmens spēku izpazīt. — Un sāka pats steidzināt kāzas. Nu, bet kas tur ko steidzināt, ja līgavai sensenītēm viss gatavs. Nolika dienu. Daņiluška atplauka. Par kausu pastāstīja pārvaldniekam. Tas atdrāzās, skatās — vai tu re, ko! Gribēja tūdaļ sūtīt kungam, bet Daņiluška saka:

—    Pagaidi mazuliet, vēl jāpabeidz.

Bija rudens laiks. Kāzas iekrita uz pašiem Čūsku svētkiem. Pie reizes kāds vēl ieminējās, sak, drīz visas čūskas sāks lasīties vienuviet. Daņiluška šos vārdus lika vērā. Atkal atcerējās valodas par malahīta ziedu. Un viņu tikpat kā vilktin velk: «Vai neaiziet vēl pēdējo reizi uz Čūsku kalniņu? Kazi, tur ko uzzināšu!» Arīdzan akmeni atcerējās: «Bija tak itin kā nolikts! Un balss raktuvē .. . par to pašu Čūsku kalnu runāja.»

Tā nu Daņiluška gāja. Zeme jau sāka piesalt, sijājās pirmais sniedziņš. Daņiluška piegāja pie kraujuma, kur viņlaik bija akmeni ņēmis, skatās — tai vietā liela bedre, it kā tur būtu akmeņi lauzti. Daņiluška pat nepadomāja, kas tas lauzējs, iekāpa bedrē. «Pasēdēšu te,» viņš domā, «atpūtīšos aizvējiņā. Te siltāk.» Skatās, pie vienas sienas pelēks akmens, tīri kā krēsls. Daņiluška apsēdās uz tā un nogrima domās, raugās uz zemi, un visu laiku tas akmens zieds viņam no prāta neiziet. «Kaut varējis paskatīties!» Te piepeši sametās silti, domāt, vasara atgriezusies. Daņiluška pacēla galvu, bet iepretim, pie otras sienas, sēž Varakalna Saimniece. Pēc daiļuma un malahīta tērpa Daņiluška viņu uzreiz sazīmoja. Taču vēl domā:

«Kas zina, man tāpat vien liekas, bet patiesībā neviena nav.» Sēž, klusē un raugās uz to vietu, kur Saimniece, un nekā neredz. Arīdzan šī ne vārda, šķiet, nogrimusi domās. Tad vaicā:

—    Nu, meistar Daņilo, neizdevās tev tavs velnābola zieda kauss?

—    Neizdevās, — šis atsaka.

—    Bet tu nenokar galvu! Pamēģini citu. Akmens tev būs, kādu esi iecerējis.

—    Nē, — viņš atbild, — vairāk nespēju. Pagalam esmu izmocījies, neiznāk. Parādi akmens ziedu.

—    Parādīt jau nu, — saka, — viegli, bet pēc pašam būs žēl.

—    Nelaidīsi ārā no kalna?

Kāpēc nelaidīšu! Ceļš vaļā, tikai pie manis gan parasti atgriežas.

—    Parādi, esi tik laba!

Viņa vēl lūkoja atrunāt.

Varbūt vēlreiz pamēģināsi pats? — Par Prokopjiču lai ieminējās:

Viņš, sak, tevi pažēloja, tagad tava reize viņu pažēlot. — Par līgavu atgādināja: — Meitene tevis dēļ skaidri bez prāta, bet tu raugies uz citu pusi.

—    Zinu, — Daņiluška sauc, — tikai bez zieda dzīvot nespēju. Parādi!

Ja tā, — viņa saka, — tad ejam, meistar Daņilo, manā dārzā.

Pateica un piecēlās. Kaut kas nošvīkstēja, it kā birtu smiltis. Daņiluška skatās — nekādu sienu vairs nav. Slienas augsti koki, tikai ne tādi kā mūsu mežos, bet akmens. Daži marmora, citi čūskakmens… Nu, visvisādi . . . Dzīvi, ar zariem, ar lapām. Vējā līgojas, grab, šķiet, ka oļus kāds svaidītu. Apakšā zāle, arīdzan akmens. Zilgmaina, sārtena… daždažāda … Saulīti neredz, taču ir gaišs kā pirms rieta. Starp kokiem zellainas čūskiņas šaudās, šķiet, dejo. No tām ij tas gaišums.

Ta nu šitā jaunava aizveda Daņilušku liela klajuma malā. Zeme tur — parastais māls, bet tajā aug krūmi, melni kā melns samts. Krūmu zaros karājas lieli, zaļi malahīta zvani, un ikkatrā deg antimona zvaigznīte. Pa ziediem mirgo ugunīgas bitītes, un zvaigznītes tā smalciņi šķind, tīri kā dziedādamas.

—    Nu, meistar Daņilo, vai apskatīji? — Saimniece vaicā.

—    Tāds akmens, — Daņiluška atbild, — nav atrodams, lai ko līdzīgu varētu darināt.

—    Būtu tu pats izdomājis, es tev tādu akmeni iedotu, bet tagad nevaru, — sacīja un ar roku pamāja. Atkal kaut kas nošvīkstēja, un Daņiluška atkal sēž uz tā paša akmens tai pašā bedrē. Vējš svilpo noņēmies. Kā daždien rudenī.

Daņiluška pārnāca mājās, bet taisni todien pie līgavas vakarēšana. Pirmāk Daņiluška izlikās jautrs — dziedāja, dejoja, bet drīz vien apmācās. Līgava pat sabijās.

—    Kas tev vainas? Izskaties kā bērinieks!

Viņš atsaka:

— Galva apsāpējusies. Acīs melns ar zaļu un sarkanu vien ņirb. Ne gaismas neredzu.

Ar to ij vakarēšana bija galā. Pēc senas paražas līgava ar draudzenēm gaja līgavaini pavadīt. Bet neba tas kāds garais ceļš, ja abi dzīvoja turpat sābros — tikai māja vai divas starpā. Tā nu Katjeņka ieminas:

—    Iesim, meitenes, ar līkumu. Pa mūsu ielu līdz galam un pa Jelanku nāksim atpakaļ.

Domā savā prātā: «Uzvēdīs Daņiluškam vējš, kazi, kļūs labāk.»

Neba draudzenītēm kas … Ar mīļu prātu.

—     Kā tad, — viņas klaigā, — pavadīt vajag. Pārlieku tuvu viņš dzīvo, pavadību dziesmu par lāgu nepaspējām nodziedāt.

Nakts bija klusa, sijāja sniedziņš. Pats īstais laiks pastaigai. Tā nu viņi gaja. Līgavainis ar līgavu pa priekšu, bet līgavas draudzenes un jaunie puiši, kas bijuši ciemiņos, maķenīt nopakaļ. Uzņēma meitenes pavadību dziesmu. Bet tā stiepti un gaudi dziedama, tīri kā pie nomirēja. Katjeņka redz — nepavisam nav lāgā. «Jau ij tā Daņiluška man tāds sērīgs, un nu viņas vēl sadomājušas vilkt tādu gaudu meldiņu.»

I'ulas novirzīt Daņilušku uz citām domām. Viņš sāka gan valodas Šķetināt, tikai drīz atkal saskuma. Katjeņkas draudzenes pa tam lāgam,

pavadību dziesmu beigušas, uzņēma jautrākas. Meitenes smejas un draiskojas, bet Daņiluška iet, galvu nokāris. Lai cik Katjeņka izpūlas, neizdodas viņu ielīksmot. Tā arī aizgāja līdz mājām. Draudzenes un puiši izklīda katrs savu malu, bet Daņiluška, nu vairs paražas nevērojot, pavadīja līgavu un devās mājup.

Prokopjičs sen jau gulēja. Daņiluška klusītēm uzdedza uguni, izvilka savus kausus istabas vidū un stāv, aplūko tos. Tobrīd Prokopjičam uznāca klepus. Kāsē aizvilkdamies. Viņš, veries, ap tiem gadiem bija pagalam savārdzis. Šis klepus Daņiluškam tikpat kā ar nazi iedūra sirdī. Visa agrākā dzīve atnāca atmiņā. Gaužām žēl kļuva vecā vīra. Bet Prokopjičs izklepojies jautā:

—    Ko tu tur ar tiem kausiem?

—    Tā skatos, vai nebūtu laiks dot projām?

—    Sen laiks, — vecais atsaka. — Velti tikai vietu aizņem. Labāku tik un tā neuztaisīsi.

Nu, parunājās vēl brītiņu, un Prokopjičs atkal aizmiga. Arīdzan Daņiluška apgulās, tikai miegs kā nenāk, tā nenāk. Pagrozījās, pagrozījās, tad atkal piecēlās, iededzināja uguni, pameta skatienu uz kausiem, piegāja pie Prokopjiča. Pastāvēja tur pie večuka, nopūtās grūši. ..

Tad paķēra veserīti un kā gāza ar to pa velnābola ziedu — nošķindēja vien. Bet to kausu, ko pēc kunga zīmējuma bija darinājis, neaiztika! Tikai iespļāva tam pašā vidū un izskrēja laukā. Tā kopš tā laika Daņiluška nekur vairs nebija atrodams.

Viens otrs minēja, ka Daņiluška sajucis prātā un mežā ņēmis galu, dažs cits atkal sacījās zinām, ka Saimniece viņu paņēmusi par kalna meistaru.

Patiesībā tomēr iznāca citādi. Par to pastāstīšu nākamreiz.

1937. g.

.

KALNA MEISTARS

Katja — Daņilas līgava, proti, — palika meitās. Pagāja gadi divi trīs, kopš Daņilo pazudis, — un viņa jau pavisam no precību gadiem ārā. Kurai pāri divdesmit, to pēc mūsu, rūpnīcas, teikt, paražām, tūda] ieskaita vecmeitās. Puiši tādas retu reizi vairs bildina, ja nu varbūt atraitņi. Nu, bet šī Katja, acīm redzot, bija ražena, viņu joprojām precinieki lenc, taču viņai visiem viena vien atbilde:

—    Daņilam esmu solījusies.

Rauga viņu pierunāt:

—    Ko var darīt! Solīties solījies, tak neapprecējies. Tagadīt nav vēris to pieminēt. Cilvēks sen pagalam.

Katja paliek pie sava:

—    Daņilam esmu solījusies. Kazi, viņš vēl pārnāks.

Mēģina viņai iestāstīt:

—    Nav viņa starp dzīvajiem. Skaidrs kā diena.

Bet viņa kā iecirtusies:

—    Neviens viņu mirušu nav redzējis, bet man jau nu viņš dzīvs ir un paliek.

Redz — meiča nav pie pilna prāta, likās mierā. Viens otrs vēl sāka piezobot — par miroņbrūti iedēvēja. Iesauka viņai pielipa. Katja Miroņbrūte un Katja Miroņbrūte, it kā cita vārda nemaz nebijis.

Togad ļaudīm nez kas par sērgu uzbruka, un Katjas vecīši, teikt, abi nomira. Radu saime viņai liela. Trīs brāļi precējušies, un arīdzan precēto māsu prāvs bijums. Tā nu viņi sanāca strīdā — kuram palikt tēva māja. Katja redz — jezga vien ir — un saka:

—    Iešu Daņiluškas mājiņā dzīvot. Prokopjičs pagalam vecs kļuvis. Kauču to apkopšu.

Brāļi, māsas, protams, ņemsies atrunāt:

—    Tā neklājas, mās. Lai nu ar Prokopjičs vecs vīrs, tak vai maz ko ļaudis par tevi var satenkot.

—     Kas man! — viņa atsaka. — Ne jau es būšu tā tenkuvācele. Neba Prokopjičs man svešu ļaužu. Mana Daņilas audžutēvs. Par tētiņu ij godāšu.

Tā arī aizgāja. No tiesas sakot, tuvinieki neko lielu necentās viņu atturēt. Klusībā domāja: lieks cilvēks no ģimenes projām — mazāk kņadas. Un ko Prokopjičs? Viņam tas tīri pa prātam.

—    Tencinu, Katjeņķa, — viņš teic, — ka mani iedomāji.

Tā nu viņi sāka dzīvot. Prokopjičs strādā pie darbgalda, un Katja rosās pa saimniecību — te sakņu dārzā ieskrien, te azaidam ko parauga, pavāra un vis joprojis. Saimniecība, protams, nekāda lielā, diviem vien cilvēkiem . . . Katja — žigla meiča, viņai — viens redzējiens! … Apdara mājas soli un sēstas pie šāda vai tāda rokdarbiņa: sašūt ko, noadīt, — neba darāmā trūkums! Pirmāk viņiem viss gludi ritēja, tikai Prokopjičam kļūst aizvien sliktāk un sliktāk. Vienu dienu sēž, divas guļ. Darbā nodzinies, ij vecums māc. Katja sāka cieši piedomāt, kā viņi tālāk dzīvos.

«Ar sieviešu rokdarbiem vien paēdis nebūsi, bet nekāda cita amata es neprotu.»

Tā nu viņa ieminas Prokopjičam:

—    Tētiņ, būtu tu man ierādījis kaut ko tādu vienkāršāku!

Prokopjičam pat smiekli sanāca.

—    Kas nu vēl nebūs! Neba tas meitieša darbs pie malahīta kvernēt! Ne savu mūžu tas nav dzirdēts.

Nu, bet viņa tomēr sāka Prokopjiča amatā ielūkoties. Palīdzēja viņam, kur varēdama. Vai nu sazāģēt ko, apslīpēt. Prokopjičs tad ij sāka viņai šo to ierādīt. Ne jau nu tā, kā pa īstam. Kādu karulīti noslīpēt, nažiem, dakšiņām spalas un vis joprojis, ko vairāk pieprasa. Sīkumi, protams, kapeikas vērtībā, tak pie reizes savs atspēriens būtu.

Prokopjičs ilgi vairs nesadzīvoja. Nu brāļi, māsas no tiesas stāj Katjai virsū:

—    Tagad nu tev gribot negribot vajadzēs precēties. Kā viena dzīvosi?

Katja kā ar cirvi pretim:

—    Nav jūsu bēda. Nekādu jūsu līgavaiņu man nevajag. Pārnāks Daņiluška. Kalnā izmācīsies un pārnāks.

Brāļi, māsas rokām vien gaiņājas:

—    Vai mazu prātu esi, Katerin? Grēks tādus vārdus mutē ņemt! Cilvēks sen nomiris, bet šī viņu gaida! Pielūko, sāks vēl spokoties!

—    No tā, — viņa atbild, — nebaidos.

Tad radinieki jautā.-

—    No kā tad, jele, tu pārtiksi?

—    Par to arī, — atsaka, — neraizējieties. Gan noturēšos ij viena.

Brāļi, māsas to saprata tā, ka Prokopjičam sava kapeika palikusi, un

atsāk atkal to pašu:

—    Tad ta gan muļķe padevusies! Ja ir nauda, tad jo vairāk puisieša cilvēks mājās vajadzīgs. Ko var zināt — uztīkosies kādam naudiņas. Apgriezīs tev galvu kā cālim. Saki tad pasaulei ardievas.

Cik man pasaulē dzīvojams, — Katja atbild, — tik arī nodzīvošu.

Brāļi, māsas vēl ilgi sīca apkārt. Dažs baras, dažs lūko pierunāt, cits raud, bet Katja kā ieņēmusies to pašu savu:

Iztikšu viena. Nekādu jūsu līgavaiņu man nevajag. Sen pašai savs.

Radinieki, protams, noskaitās:

—    Ja šā vai tā, pie mums acu nerādi!

—    Tencinu, — Katja atsaka, — mīļie brālīši, labās māsiņas! Ņemšu vērā. Paši arī neaizmirstiet — iesiet garām, iekšā negriezieties!

Izsmej šos, proti. Nu, radi tā ij aizcirta durvis — noklaudzēja vien.

Katja palika gluži viena. Noraudājās, protams, pirmajā brīdī, tad saka:

—    Nieki! Nepadošos!

Noslaucīja asaras un sāka rīkoties pa saimniecību. Berzt un mazgāt, lai viss būtu spodrs. Apkopās — un tūdaļ sēdās pie darbgalda. Arīdzan te sāka savu kārtību ieviest. Kas nav vajadzīgs, to patālāk, bet, kas allaž nepieciešams, to pa rokai. Ieveda šitā kārtību un dzīrās sēsties un strādāt.

«Lūkošu pati kaut vienu karulīti apslīpēt.»

Apķērās, ka nav piemērīga akmens. Daņiluškas velnābola kausa šķembeles bija palikušas, bet tās Katja cieši glabāja. īpašā sainītī bija iesietas. Prokopjičam, protams, akmeņu palicis daudz. Tikai viņš līdz pašai miršanai bija strādājis pie lieliem darbiem. Nu, tā ij akmens gabali lieli. Šķembeles un atlūzas visas bija salasītas un izlietotas sīkiem izstrādājumiem. Tā nu Katja domā:

«Laikam būs jāaiziet uz raktuves atmetām pameklēt. Vai negadīsies kāds piemērīgs akmentiņš.»

No Daņilas un Prokopjiča viņa bija dzirdējusi, ka tie ņēmuši pie Čūsku kalniņa. Uz turieni tad nu ij gāja.

Gumjoškos, protams, allažiņ cilvēku pilns: dažs šķiro rūdu, dažs ved projām. Tie vēro Katju — kur šī tā ar groziņu iedama? Katjai nepatīk, ka uz viņu velti acis bola. Tālab viņa nemaz nesāka meklēt atmetu šai pusē, apgāja kalniņam apkārt. Tur vēl auga mežs. Pa šo mežu, rau, Katja nu aizgāja līdz pašam Čūsku kalniņam un tur arī apsēdās. Sūrums iegula sirdī — atcerējās Daņilušku. Sēž uz akmens, un asaras līst aumaļām. Cilvēka neviena, visapkārt mežs — viņa nekā ij nevairās. Asaras rit un rit zemē. Noraudājās, skatās — taisni pie kājām malahīta akmens samanāms, tikai pavisam zemē iegrimis. Kā to dabūt laukā, ja ne kapļa, ne laužņa pie rokas? Katja tomēr palūkoja to izkustināt ar roku. Šķita, ka akmens turas ne visai stipri. Nu, viņa raudzīja ar sprungulīti zemi no akmens paraust nost. Atrausa, cik varēdama, ņēmās akmeni kustināt. Tas padevās gan. Apakšā nobrakšķēja — domāt, kāds zariņš būtu pārlūzis. Akmentiņš neliels, tāds paplakans. Savu trīs pirkstu biezs, delnas platumā, bet garumā ne vairāk par pāris sprīžu. Katja tīri nobrīnījās:

—    Uz mata tāds, kādu biju uzdomājusi. Sazāģēšu — kas tur iznāks karulīšu! Un atgriezumu tikpat kā nemaz.

Pārnesa akmeni mājās un tūdaļ ņēmās zāģēt gabaliņos. Darbs gauss, Katjai turklāt vēl mājas solis apkopjams. Tā augu dienu vienā darbā, ij skumt nav vaļas. Tikai, kad pie malahīta apsēžas, ikreiz Daņilušku iedomā:

«Būtu viņš paskatījies, kāds te jauns meistars uzradies. Viņa un Prokopjiča vietā sēž!»

Atradās, protams, ij bezgodnieki. Kur nu bez tā . .. Reiz, nez kadu svētku naktī, Katja bija pailgāk pie darba aizsēdējusies un trīs puiši i3 pārtrausās pār žogu viņas sētsvidū. Vai nu pabiedēt gribēja, vai ka tā

viņu zināšana —, tikai visi gan iesviķojušies. Katja švīkstina zāģi un nejūt, ka priekšiņā cilvēki. Uzdzirdēja, kad šie jau sāka lauzties istabā.

—    Ver vaļā, miroņbrūte! Uzņem dzīvus ciemiņus!

Katja vispirms ar labu:

—    Ejiet projām, puiši!

Nu, šiem tas nekas. Laužas durvīs, tā vien skaties, ka izgāzīs. Tad Katja atcēla krampīti, atgrūda durvis līdz kājai vaļā un sauc:

—    Nāciet iekšā! Kuram pirmajam kraut pa pieri?

Puiši skatās, viņai rokās cirvis.

—    Tu, — saka, — netaisi jokus!

—    Kas nu par jokiem! — Katja atsaka. — Kurš pāri slieksnim, tam pa pieri.

Puiši, lai arī pilnā, taču redz — nav vairs joki! Meiča stalta, pleci viņai spēcīgi, acis drosmīgas, arī cirvi, var redzēt, netur rokās pirmoreiz. Nepastāja vis nākt iekšā. Paklaigāja, paklaigāja un aizlasījās, bet pēc paši par to izpļāpājās. Puišus nu sāka ķircināt, ka šie trijatā no viena skuķa laidušies lapās. Šiem tas, protams, par nepatikšanu, viņi tad nu samuldēja, ka, sacīt, Katja neesot bijusi viena, bet viņai aiz muguras mironis stāvējis.

—    Un tik briesmīgs, ka gribot negribot jāmūk.

Vai nu puišiem kāds noticēja vai nenoticēja, bet ļaudīs no tās reizes paklīda valodas:

—    Ar to māju nav labais gals. Neba velti viņa gluži viena pati dzīvo.

Tas nāca arīdzan Katjai ausīs, tikai viņa par to nenieka nebēdāja.

Tik vien nodomāja: «Lai melš, lai! Man pat labāk, ja sāks pierauties. Citureiz, jādomā, nelīdīs.»

Kaimiņi ij par to brīnās, ka Katja pie darbgalda sēž. Ņēmās viņu vilkt uz zoba:

—    Vīru amatu pasākusi! Kas šai tur iznāks!

Par to Katjai jau lielāka raize. Viņa arīdzan pali daudzkārt pārdomāja: «Nez, nez vai man izdosies vienai pašai?» Nu, bet tikpat saņēmās: «Tirgus prece! Kas tur liels! Ka tikai glīti un gludi… Neba nu tikdaudz nepajaudāšu?»

Katja sazāģēja akmeni gabaliņos. Skatās —raksts tīri neredzēts un it kā butu iezīmēts, kurā vietā šķērsām zāģējams. Katja nobrīnījās, cik labi viss padodas. Sadalīja visu, sāka apslīpēt. Darbs nav nekāds āķīgais, tak bez savas iemaņas nepavedas. Sākumā gāja grūti, bet pēc iemanījās. Karulīši iznāca, ka prieks redzēt, un atkritumu nemaz. Tik vien aizmetams, cik slīpējot nobirst.

Katja izgatavoja karulīšu labu tiesu, vēlreiz nobrīnījās, kāds izdevīgs akmens pagadījies, un sāka apdomāt, kur darinājumus likt. Prokopjičs tādus sīkumus bija reizēm vedis uz pilsētu un tur visus vienā veikaliņa pārdevis. Katja daudzkārt tika dzirdējusi to veikaliņu pieminam. Tā nu viņa sagudroja aizstaigāt uz pilsētu.

«Apvaicāšos, vai citkārt manus darinājumus ņems pretim.»

Viņa aizslēdza mājiņu un kājām devās ceļā. Poļevajā neviens pat nepamanīja, ka viņa aizgājusi uz pilsētu. Katja izdibināja, kur meklējams tas tirgotājs, kas savā laikā pieņēmis Prokopjiča izstrādājumus, un gāja taisni veikaliņā iekšā. Skatās — tur pilns visvisādu akmgņu, bet malahīta karulīšu vesels skapis ar stiklu priekšā. Cilvēku veikaliņā biezs. Dažs pērk, dažs nodod izstrādājumus. Saimnieks tāds bargs un cienīgs.

Katja pirmāk baidījās pat tuvumā iet, tad saņēma dūšu un vaicā:

—    Vai nevajag malahīta karulīšu?

Saimnieks pameta ar pirkstu uz skapja pusi.

—    Vai neredzi, kāds man lērums tās mantas?

Meistari, kas nodeva darbu, šim piebalso:

—    Nemērs tagadiņ šitā darba meistaru saviesies. Tikai akmeni iznieko. To nesajēdz, ka tādam karulim labs raksts vajadzīgs.

Viens meistars bija no Poļevajas. Tas nu saimniekam klusītēm pačukst:

Šitā meita nav pie pilna prāta. Sābri redzējuši šo pie darbgalda sēžam. Tad jau nu gan būs diezko sabrūvējusi.

Saimnieks tad nu saka:

—    Nu jel, rādi šurp, ko esi atnesusi!

Katja pasniedza karulīti. Saimnieks to aplūkoja, tad, cieši vērdamies Katjā, noprasa:

—    Kam nozagi?

Katja to, protams, saņēma ļaunā. Sāka citu valodu:

—    Kādas tev tiesības, cilvēku nepazīstot, šitā par viņu izteikties? Paskaties šurp, ja neesi akls! Kam tad var nozagt tik daudz karulīšu, visus vienā rakstā? Nu jel, pasaki! — un izbēra uz letes visus savus darinājumus.

Saimnieks un meistari redz — tiesa gan, visi vienā rakstā. Un raksts tīri tāds neredzēts. No vidus it kā koks plestos, bet zarā sēž putns un lejāk — arīdzan putns. Skaidri saskatāms un glīti apstrādāts. Pircēji dzirdēja šo sarunu un sniedzās aplūkot kaiulīšus tuvāk, tikai saimnieks uzreiz visus piesedza. Atrada ieganstu.

—    Visi vienkop nav lāgā apskatāmi. Pagaidiet, tūdaļ izlikšu zem stikla. Tad arī izraugieties, kas kuram patīk. — Bet Katjai saka: — Ieej, ekur, pa tām durvīm. Tūdaļ saņemsi naudu.

Katja iegāja, un saimnieks viņai nopakaļ, Aizvēra durvis, jautā:

—    Par cik atdosi?

Katja cenas bija dzirdējusi no Prokopjiča. Tāpat ij pateica, bet saimnieks smejas pilnā kaklā:

—    Ej nu ej! Tādu cenu, sacīt, vienīgi Poļevajas meistaram Prokopjičam tiku maksājis un vēl viņa audžudēlam Daņilam. Bet tie taču bija meistari!

—    Es, — Katja atsaka, — no viņiem ij dzirdēju. No tās pašas ģimenes būšu.

—    Ak tā! — saimnieks pabrīnījās. — Tad tas tev, redzams, no Daņilas darba palicis?

—    Nē, — Katja atsaka, — mans.

—    Varbūt akmens no viņa palicis?

—    Arī akmeni pati sadabūju.

Saimnieks, var redzēt, netic, kaulēties tomēr nekaulējās. Samaksāja godīgi un vēl piekodina:

—    Ja turpmāk gadās ko tādu izgatavot, nes vien šurp. Bez vārda runas ņemšu pretī un cenu maksāšu kārtīgu.

Katja aizgāja, priecājas — cik daudz naudas dabūjusi! Bet saimnieks tos karulīšus izlika zem stikla. Saskrēja pircēji:

—    Cik prasi?

Viņš, protams, nav muļķis, uzprasīja desmitkārt dārgāk nekā pats samaksājis, turklāt vēl iegalvo:

—    Tāds raksts vēl nav redzēts. Poļevajas meistara Daņilas darbs. Labāk par viņu neviens nemāk iztaisīt.

Katja pārnāca mājās un nebeidz brīnīties.

«Vai tu re, kas par jokiem! Izrādījās, ka mani darinājumi labāki par visiem! Labs akmens patrāpījies. Acīm redzot, laimīgs gadījums.» Tad attapa: «Nez vai Daņiluška man ar to nedeva ziņu?»

Nodomāja šitā, aši saposās un steigšus uz Čūsku kalniņu projām.

Bet tas malahīta meistars, kas bija gribējis Katju pilsētas tirgoņa priekšā apkaunēt, arīdzan pārnācis mājās. Šim skaudīgs prāts, ka Katjai tāds neredzēts raksts padevies. Viņš nodomāja:

«Jāpaskatās, kur šī to akmeni ņem. Vai tik Prokopjičs vai Daņilo nav viņai parādījuši kādu jaunu vietu?»

Ieraudzīja Katju kaut kur aizskrienam un manījās paka]. Redz — ap Gumjoškiem viņa pamet līkumu un dodas kaut kur viņpus Čūsku kalniņa. Meistars pa pēdām, bet pats domā: «Tur ir mežs. Pa mežu piezagšos pie pašas bedres.»

Abi iegāja mežā. Katja pavisam tuvu un nemaz neslapstās, atpakaļ neskatās, neausās. Meistars priecīgs, ka tik viegli tiks pie jaunas vietas. Te uzreiz tuvumā nez kas nošalca un tā, ka meistars pat satrūkās. Apstājās. Kas tas varētu būt? Kamēr šis tā gudro, Katjas vairs neredz. Skraidīja viņš, skraidīja pa mežu. Ar mokām izkūlās pie Severskas dīķa — savas pāris verstis no Gumjoškiem.

Katja pat nenojauta, ka viņai kāds uzglūn. Uzkāpa kalniņā ap to pašu vietu, kur bija pirmo akmentiņu dabūjusi. Bedrīte it kā būtu kļuvusi lielākā, bet blakus atkal tāds pats akmentiņš redzams. Katja to izkustināja, tas arī padevās. Atkal tā kā zariņš nobrakšķēja. Katja paņēma akmentiņu un sāka raudāt un gausties. Nu, kā sieviešu cilvēki dažkārt pie nomirēja skaļā balsī vaimanā un visādus žēlabainus vārdus skaita:

—    Kam gan tu, sirdsmīļais draugs, mani pameti… — un visādi šitā . ..

Izraudājās, sirds kļuva tā kā vieglāka, stāv viņa, domās nogrimusi, un uz raktuvju pusi raugās. Tur tāds kā klajumiņš. Visapkārt mežs, biezs un liels, bet raktuvju pusē noriešas sīkāks. Tur patlaban saulīte riet. Klajumiņš deg vienās ugunīs, akmentiņi tajā zvīļot zvīļo.

Katjai tas likās ērmoti. Dzīrās jau pieiet tuvāk. Paspēra soli, bet zem kājām tā ij nokrakšķēja. Viņa parāvās nost, skatās — zemes zem kājām vairs neredz. Viņa stāv nez kāda augsta koka zaros, pašā virsaunē. No visām pusēm to apņem tādas pašas virsaunes. Cauri zariem apakšā var saskatīt zāli un puķes, bet tās nepavisam nav tādas kā mūsējās.

Cita meitene Katjas vietā būtu pārbijusies, spiegusi, brēkusi, bet šai pavisam citi domi.

«Rau, te nu tas kalns atvēries! Varējusi nu dabūt uz Daņilušku paskatīties!»

Līdzko šitā, vei, nodomāja, redz caur zariem — lejā kāds staigā, izskatās pēc Daņiluškas un rokas stiepj uz augšu, it kā gribētu ko teikt. Katjai acīs viss aptumsa, viņa spēji metās tam pretim… no koka, sacīt! Nu, bet nokrita zemē tai pašā vietā, kur stāvējusi. Atjēdzās un pati sev saka:

—    Droši vien man sāk spokoties. Jāiet ātrāk uz mājām.

Jāiet ir, taču Katja sēž un sēž, gaida, vai kalns vēlreiz neatvērsies, vai atkal neparādīsies Daņiluška. Tā ij nosēdēja līdz melnai tumsai. Tikai tad devās mājup, bet pati domā: «Lai vai kā, tak dabūju Daņilušku redzēt.»

Tas meistars, kas Katjai bija sekojis, ap šo laiku atcilpoja mājās. Palūkoja — istabiņa Katjai aizslēgta. Viņš nu paslēpās noskatīšos, sak, ko šī būs atstiepusi. Redz — nāk Katja, šis uzreiz ceļam šķērsu priekšā:

—    Kur tā biji aizgājusi?

—     Uz Čūsku kalniņu, — Katja atbild.

—    Nakts laikā? Ko tur?

—    Ar Daņilu tikties …

Meistars tā ij atsprāga atpakaļ, bet otrā dienā pa rūpnīcu paklīda čukstoņa:

—    Pagalam prātiņā sajukusi miroņbrūte. Pa naktīm uz Čūsku kalniņu staiga, nomirēju gaida. Ka tikai rūpnīcai uguni nepielaiž, mazu prātu būdama.

Brāļi, māsas, šito padzirdējuši, klāt atkal, ņemas Katju drūkstīt un vārdot. Bet viņa nemaz ij neklausās. Parādīja šiem naudu un saka:

—    Kā jūs domājat, kur man tā radās? No labiem meistariem darbus neņem pretim, bet man par pašiem pirmajiem, vei, kādu žūksni noskaitīja! Kāpēc tā?

Brāļi, dzirdēdami, kā viņai lobies, prāto:

—    Laimīgs gadījums padevies. Ko tur ij runāt!

—   Tādu, — Katja atsaka, — gadījumu gan vēl nav bijis. Sito akmeni man Daņilo pats slepus pagādāja un rakstu iezīmēja.

Brāļi smejas, māsas rokām vien vēcinās.

—   Nu kā tad, ka jukusi! Jāpasaka pārvaldniekam. Ka no tiesas rūpnīcai uguni nepielaiž!

Sacīt, protams, nesacīja. Apkaunējās tak māsu nosūdzēt. Tikai, ārā izgājuši, norunāja:

—    Vajadzēs Katerinu pieskatīt. Ja kur ies — tūdaļ jāskrien pakaļ.

Bet Katja, radus izvadījusi, pieslēdza durvis un ņēmās jauno akmeni

zāģēt gabalos. Zāģē un gudro:

«Ja tikpat labi izdosies, tad skaidrs, ka man nav spokojies, esmu redzējusi Daņilušku.»

Tā nu viņa steidz sazāģēt. Gribas drīzāk redzēt, kāds īsti raksts iznāks. Ir jau vēla nakts, bet Katja joprojām sēž pie darba. Viena māsa, ap šo laiku pamodusies, ieraudzīja istabā gaismu, pielavījās pie lodziņa, glūn pa aizvirtņa spraugu un brīnās:

—    Ne miegs viņai nenāk. Negals ar to skuķi!

Katja nozāģēja plāksnīti — iezīmējās raksts. Vēl skaistāks par viņreizējo. Putns, spārnus izpletis, laižas no koka zemē, bet no lejas lido pretim otrs. Piecas reizes šis raksts uz plāksnītes atkārtojas. Uz mata iezīmēts, kā šķērsu zāģējams. Nu jau Katja vairs pat nedomāja. Trūkās augšā un vienos skriešos laidās nez kur projām. Māsa pakaļ. Pa ceļam vēl pieklauvēja brāļiem — steidzieties, sak, labi aši! Izskrēja brāļi, vēl ij ļaudis sacēla kājās. Saka jau gaismiņa svīst. Šie skatās — Katja jož gar Gumjoškiem. Viss bars nu turpu, bet šī, redzams, ij nejauš, ka ļaudis seko. Aizdrāzās garām raktuvei, jau gausāku soli pameta līkumu ap Čūsku kalniņu. Arīdzan ļaudis maķenīt pietur skrējienu — sak, noskatīsimies, ko šī darīs.

Katja kāpj, kā paradusi, kalniņā augšā. Aplūkojas, bet mežs visapkārt tāds kā neredzēts. Pataustīja koku, bet tas salts un gludens ka slīpēts akmens. Arīdzan zāle zem kājām šķiet akmens, un tumšs arī vēl. Katja tā ij nodomā:

«Laikam kalnā būšu iekļuvusi.»

Radi un pārējie ļaudis tobrīd nobīlī:

Kur viņa palika? Nule vēl bija itin tuvu un uzreiz nav!

Skraida, šaudās kā apsvilušies. Dažs kalniņā, dažs apkārt kalniņam. Sasaucas cits ar citu: vai tur neredz?

Bet Katja staigā pa akmens mežu un domā, kā lai atrod Daņilu. Pastaigāja, pastaigāja un sāka klaigāt:

—    Daņilo, atsaucies!

Pār mežu pārvēlās skandoņa. Zari ieklaudzējās: «Nav viņa! Nav viņa! Nav!» Taču Katja nerimās:

—    Daņilo, atsaucies!

Mežā atkal: «Nav viņa! Nav viņa! Nav!» Katja vēlreiz:

—    Daņilo, atsaucies!

Te nu Katjai priekšā nostājās Kalna Saimniece.

—    Kālabad, — jautā, — esi manā mežā ieklīdusi? Ko tev vajag? Labu akmeni meklē, vai? Ņem, kuru gribi, un ej ātrāk projām!

Katja nu saka:

—    Nevajag man tava nedzīvā akmens! Atdod man dzīvo Daņilušku. Kur viņš tev nobēdzināts? Kas tev par tiesību citu līgavaiņus atblēdīl!

Nu, drosmīga meiča. Stātin stāj virsū. Pašai Saimniecei, teikt! Bet tā neko, stāv mierīga jo mierīga.

—     Ko vēl pateiksi?

—    To ij pateikšu — atdod Daņilu! Pie tevis viņš ir . ..

Saimniece iesmējās pilnā kaklā, tad saka:

—    Tu muļķa meitēn, vai zini, ar ko tu runā?

—    Neesmu jau akla, — šī atkliedz, — redzu. Tikai es tevis nebaidos, blēdniece! Ne drusciņas nebaidos! Lai tu kādus viltus vērp, Daņiluška tik un tā uz mani sniedzas. Pati redzēju. Ko, vai dabūji?

Saimniece tad nu saka:

—    Labi, paklausīsimies, ko viņš pats teiks.

Līdz šim brīdim mežā bija tumšs jo tumšs, bet nu uzreiz tas šķita atdzīvojamies. Kļuva gaišs. Zāle zem kājām dažādās ugunīs iedegas, koki — cits par citu skaistāks. Caur zariem var redzēt klajumiņu, tur zied akmens puķes, un pa tām zelta bitītes kā dzirkstelītes lidinājās. Tāds, vadzi ko, skaistums, ka vai mūžu būtu skatījies neatskatīdamies! Un Katja redz: skrien pa šo mežu Daņilo. Taisni uz viņu. Katja metās pretim.

—    Daņiluška!

—    Pagaidi! — Saimniece saka un noprasa: — Nu, meistar Daņilo, izvēlies — ko darīsi? Ja iesi viņai līdzi, visu manējo aizmirsīsi, ja paliksi šeit — jāaizmirst viņa un cilvēki.

—    Nevaru, — viņš saka, — cilvēkus aizmirst, bet viņu ik mīļu brīdi atceros.

Te Saimmiece tā gaiši pasmaidīja un saka:

—    Tu uzvarēji, Katerin! Ņem savu meistaru! Par tavu drosmi un neatlaidību būs tev velte. Lai Daņilam viss manējais saglabājas atmiņā. Tikai šo te lai aizmirst uz visiem laikiem! — Un klajumiņš ar brīnumainajām puķēm uzreiz apdzisa. — Tagad nu ejiet uz to pusi! — Saimniece parādīja un vēl nobrīdināja: —Tu, Daņilo, ļaudīm par kalnu nestāsti. Sakies bijis mācībā pie tāla meistara. Bet tu, Katerin, ne domāt nedomā, ka es būtu tev līgavaini atvilinājusi. Pats atnāca pēc tā, ko tagad aizmirsis.

Katja paklanījās.

—     Piedod aplamo valodu!

—     Labi, — Saimniece atsaka, — esmu akmens, kas man var kaitēt! Tevis pašas labad runāju, lai jūsu starpā vēsums neiezogas.

Gāja Katja ar Daņilu pa mežu, bet tas aizvien vairāk satumst, un zeme zem kājām nelīdzena, vienos ciņos un bedrītēs. Aplūkojās apkārt, bet viņi jau raktuvē, Gumjoškos, proti. Laiks vēl agrs, cilvēku raktuvē neviena. Nemanīti viņi nokjuva mājās. Bet tie, kas bija Katjai pakaļ dzinušies, aizvien vēl pa mežu aldo un sasaucas: vai tur neredz?

Meklēja, meklēja, tak neatrada. Atskrēja mājās, bet Daņilo sēž pie lodziņa.

Viņi, protams, pārbijās. Dievu piesauc, visādus buramos vārdus murmina. Tad skatās — Daņilo sāk piebāzt pīpi. Nu ij atjēdzās.

«Neba nu,» domā, «mironis ies pīpi kūpināt.»

Cits pēc cita sāka nākt tuvāk. Skatās — arīdzan Katja istabā. Rosās ap krāsni, pati līksma jo līksma. Sen tāda nebija redzēta. Tad jau nu šie galīgi sadūšojās, gāja iekšā, ņēmās taujāt:

—    Ko tad tu, Daņilo, tik ilgi netiki redzēts?

—    Uz Kolivaņu, — viņš atbild, — biju aizgājis. Tiku dzirdējis par turienes akmens griezēju meistaru, ka labāk par to neviens nestrādājot. Tā ij uztīkoju maķenīt pamācīties. Nelaiķa tētiņš raudzīja atrunāt. Es tad ņēmos savu galvu un slepus aizgāju. Vienīgi Katjai, ek, pateicu.

—    Kālabad, — šie jautā, — savu kausu sasiti?

—    Vai nu maz kā nogādās… No ciemiem biju pārnācis… Kazi, iemetis lieku mēriņu . .. Nebija pa prātam izdevies, tā ij ņēmu un uzbliezu. Kuram katram meistaram, domāt, tā būs gadījies. Ko tur runāt!

Nu, brāļi, māsas klupa Katjai virsū, kāpēc, vei, par Kolivaņu neesot bildusi. Tikai no Katjas arīdzan neko lielu neizdabūja. Kā cirtin atcirta:

—    Lai nu kas būtu runājis, jums gan neklātos. Vai mazumu tiku jums skaidrojusi, ka Daņilo dzīvs. Bet ko jūs? Bāzāties virsū ar līgavaiņiem, prātus jaucāt! Sēdieties labāk pie galda! Olu kultenis gatavs.

Ar to tas ij beidzās. Radi pasēdēja, patērzēja par šo, par to un izklīda. Vakarā Daņilo gāja pieteikties pārvaldniekam. Tas, protams, pabrēkāja. Nu, pēdīgi tomēr abi salaba.

Tā nu Daņilo ar Katju sāka dzīvot savā mājiņā. Labi, stāsta, dzīvojuši, saticīgi. Darba dēļ Daņilu visi par kalna meistaru godāja. Ar viņu neviens nevarēja sacensties. Arī pārticība radās. Tikai laiku pa laikam Daņilo nogrimst domās. Katja, zināms, saprata, par ko, taču teikt nekā neteica.

1938. g

TRAUSLAIS ČEMURIŅŠ

Daņilam ar Katju — nu, to pašu, kura savu līgavaini no Kalna Saimnieces atpestīja, — saradās krietns bērnu pulciņš. Astoņi gabali, vadzi ko, un visi puišeļi vien. Māte dažu labu reizi noraudājās: bijusi, sak, jel viena meitenīte, ko acij pamīlēt. Bet tēvs tik smejas:

—    Tāds, redzams, mums liktens vēlējums.

Puišeļi auga dūšīgi. Tikai vienam nepalaimējās. Vai nu no lievenīša, vai nez no kurienes bija novēlies un muguriņu pamaitājis: viņam sāka augt kupris. Vecimātes, zināms, gan raudzīja dziedināt, tak nekas lāgs tur neiznāca. Tāpat vien kuprītim bija jānīkst dieva pasaulē.

Citi bērni — esmu tā vērojis —, ja šitā nogādās, iznāk ļaunu dabu, bet šis neko — auga priecīgs jo priecīgs un uz visādiem stiķiem meistars. Viņš ģimenē bija tā ka trešais pēc kārtas, bet visi brāļi viņam klausīja un allažiņ apjautājās:

—    Kā tu, Mitja, domā? Kā, tavuprāt, Mitja, kādēļ tā ir?

Arīdzan tēvs ar māti bieži jo bieži uzsauca:

—    Mitjuška! Paveries jele! Kā pa tavai redzēšanai — vai būs labi?

—    Mitjeņka, vai neielāgoji, kur es tītavas noliku?

Mitjeņka nez kā bija padzirdējis, ka tēvs savās jaunās dienās esot labi mācējis gana tauri pūst. Šis tad nu arīdzan sameistaro stabuli, un tā viņam tīri vai pati dziedāt dzied.

Daņilo, kā daždien krietns meistars, pelnīja diezgan brangi. Nu, tāpat ij Katja nesēdēja, rokas klēpī salikusi. Tā, rau, ģimeni izticināja, maizes kumosu nabagot negāja. Arīdzan par bērnu apģērbu Katja turēja bēdu. Lai visiem būtu kā klājas: vai tur veltenīši, vai kažociņš un vis joprojis. Vasaru jau nu, protams, arī basu kāju labi diezgan: paša āda naudu

nemaksā. Bet Mitjeņkam, ta ka viņš par visiem vairāk žēlojams, pat zābaciņu netrūka. Vecākie brāļi viņu to dēļ neskauda, bet mazākie paši māti skubināja:

Māmuci, kazi, laiks būtu Mitjam jaunus zābakus gādāt. Pavei, šitie viņam vairs nelien kājā, bet man būtu pašā laikā.

Siem, raugi, sava bērnu viltība, ka tik drīzāk varētu dabūt sev Mitja s zabaciņus. Tā viņiem viss gludeni vien ritēja. Kaimiņiem nenobrīnīties:

—    Kas lai Katerinai gan par bērniem! Ne reizītes pat nesaplūcas.

Bet galvenais cēlonis te bija Mitjeņka. Viņš ģimenē, teikt, tikpat kā

uguntiņa mežā: vienu iepriecē, otru sasilda, trešo uz labām domām vedina.

Pie sava amata Daņilo bērnus pirms laika klāt nelaida.

—    Lai, — saka, — papriekš paaugas. Gana paspēs malahīta putekļu sarīties.

Arīdzan Katja ar vīru pilnīgi vienis prātis — agri vēl amatā jūgt. Turklāt bija uzdomājuši bērnus grāmatā mācīt, lai, proti, lasīt, rakstīt ielauzās, ciparus mācās pazīt. Skolas tolaik nebija, un vecākie brāļi sāka pie kādas meistarienes skraidīt. Mitjeņka nu šiem līdzi. Vecākie puikas sapratīgi, meistariene nenoslavēt, bet mazākais jau nu it īpaši. Kā tolaik mācīja — nebija vis lēti apjēdzams, bet šis jau no pusvārda saprot. Nepagūst meistariene par lāgu ierādīt, kad šim jau gudrība rokā. Brāļi vēl ar boksteriem cīnījās, bet šis jau lasa kopā, manies tik līdzi. Meistariene ne vienu reizi vien daudzināja:

—    Tāda skolēna man ne savu laiku nav bijis.

Te nu tēvs ar māti maķenīt tā kā salepojās: iegādājās Mitjeņkam tādus glaunākus zābaciņus. Tad, ek, ar šitiem pašiem zābaciņiem nu iznāca tā, ka dzīve viņiem pagalam ačgārni sagriezās.

Togad, vadzi ko, kungs dzīvoja rūpnīcā. Laikam jau notriecis naudiņu Sam-Pēterburgā, tā ij atbrauca uz rūpnīcu, sak, kazi, vēl cik necik varēs sakasīt.

Protams, neba nu šitik lielā būšanā naudu nesadzenās, ja tikai darās ar prātu. Ko tie paši kantora skrīveri un pārvaldnieki vien nenozaga! Tikai kungs gan nesajēdza uz to pusi ne aci pamest.

Brauc viņš reiz pa ielu un ieskatās — kādas istabas priekšā trīs bērneļi dzīvojas, un visiem zābaki kājās. Kungs šiem met ar roku: sak, panāciet šurp.

Mitjeņkam līdz šim gan nebija gadījies kungu redzēt, bet tak laikam sazīmoja. Zirgi, veries, lieliski, kučieris formā, lakota kaleša, un iekšā sēdētājs gatavais blāķis, taukiem aptūcis, tikko jaudā pagrozīties un pret vēderu tur spieķi ar zelta rokturi.

Mitjeņka maķenīt sabijās, tak paņēma brāļukus pie rokas un pieveda tuvāk kalešai, bet kungs sēc:

: — Kam tādi esat?

Mitjeņka, kā daždien vecākais, mierīgi paskaidro:

-Akmeņgriezēja Daņilas dēli. Es, raugi, esmu Mitrijs, un tie mani mazie brālīši.

Kungs pat zils metās no vaiga, tādu valodu dzirdēdams, tik tikko nenoslāpa, sten vien:

Vai, vai! Ko viņi dara! Ko dara! Vai, vai!

Tad, redzams, atdabūjis elpu, ierēcās kā lācis:

Kas tas ir? Ko? — Un pats rāda ar spieķi puišeļiem uz kājām. Mazie, protams, sabijās un diedza uz vārtiem, bet Mitjeņka stāv un neI adi nevai allapt, ko īpaši kungs prasa.

Tas, ieņēmies savu, auro kā nepilnīgs:

—    Kas tas ir?

Mitjeņka, galīgi apjucis, saka:

—    Zeme.

Kungs, taisni vai triekas ķerts, gārdz vien:

—    Hr-r, hr-r! Cik tālu nogājis! Cik tālu nogājis! Hr-r, hr-r!

Te nu Daņilo pats izmetās no istabas, tikai kungs ar viņu nekādās runās neielaidās, iegrūda kučierim ar spieķa rokturi pa sprandu, sak — brauc!

Šitais kungs bija tāds paplānu prātiņu. Jau jaunās dienās pie viņa tā ko varēja manīt, bet uz vecuma galu kļuva gaužām nesajēdzīgs. Uzklūp cilvēkam un pēc ij pats nemāk izskaidrot, ko viņam īpaši vajag. Nu, Daņilo ar Katerinu tā ij nodomāja, sak, kazi vēl izies labi, kamēr kungs aizbrauks līdz mājām, būs par bērneļiem aizmirsis. Tikai — kas to deva: kungs neaizmirsa vis bērnu zābaciņus. Vispirms klupa virsū pārvaldniekam.

—    Ko tu skaties? Kungam nav par ko kurpes nopirkt, bet dzimtļaužu bērneļi zābakos skraida apkārt. Kas tu galu galā esi par pārvaldnieku?

Tas paskaidro:

—   Ar jūsu, sacīt, kunga žēlastību Daņilo ir atlaists uz obroka, un, cik no viņa ņemt, — arī norādīts, un, tā kā maksāt viņš maksā kārtīgi, tad es domāju …

—    Bet tu, — kungs bļauj, — nedomā, skaties abām acīm! Palūk, kādu kārtību ievedis! Kur tas redzēts? Četrkārt lielāku obroku viņam uzlikt!

Tad sauca Daņilu priekšā un pats paskaidroja par jauno obroku. Daņilo redz — nu ir pagalam aplama būšana — un saka:

—    No kunga varas es nekur sprukt nevaru, tikai tāds obroks man nav pa spēkam. Strādāšu tāpat kā citi, pēc jūsu, teikt, kunga, pavēles.

Kungam, var redzēt, tas nav pa degunam. Naudu jau tā nav kur raut, ko vēl ar akmens griezumiem piņķēsies. Varējis jel tos pašus pārdot, kas no agrākiem gadiem iekrājušies. Kādā citā darbā akmeņgriezēju norīkot arīdzan nav jēgas. Nu, tad nu ņēmās kaulēties. Lai vai kā Daņilo raudzīja atkauties, tak obroku viņam uzlika divkārt lielāku, bet, ja tā, sak, negribi, tad ej strādāt kalnā. Re, kā tas iegrozījās!

Protama lieta, Daņilam ar Katju nu klājās grūti. Visi dabūja just, bet visvairāk bērni: vēl pusaugā sēdās pie darba. Tā ij neiznāca mācīšanos pabeigt. Mitjeņka — tas sevi uzskatīja par galveno vaininieku — pats lauztin laužas darbā. Palīdzēšu, sak, tēvam un mātei, bet šiem atkal savi domi:

«Ij tā jau viņš mums tāds gaudens, bet, ja nosēdinās pie malahīta — pagalam sabeigsies. Tāpēc ka — ņem, no kuras puses gribi — viss' šai amatā nelabs. Piekausēšanai piķi gatavot — putekļos aizrīsies, šķembas dauzīt — acis jāpiesargā, bet pulēšanai alvu šķīdināt stiprā degvīnā — tvaikos var nosmakt.» Prātoja, prātoja un saprātoja atdot Mitjeņku, lai mācās slīpētāja amatu.

Acs viņam, sacīt, skadra, pirksti lokani, un darbs kaulu nelauž, tā ka viņam tīri pa vērienam.

Slīpētājs viņiem, protams, rados bija. Pie tā tad ij nodeva, un šis itin priecīgs, tāpēc ka zināja jau — puika ar apķērienu un darbā nav laisks.

Sis slīpētājs bija tāds uz pusrata, otrās, reizēm pat trešās šķiras akmentiņus taisīja. Mitjeņka tomēr no viņa ieņēmās visu, ko meistars pats m.icēja. Pēcgalā šis meistars saka Daņilam:

To tavu puiku vajadzētu sūtīt uz pilsētu. Lai tur izmācās visu līdz pēdīgam. Pārlieku jau viņam veicīga roka.

Tā ij tad izdarīja. Neba Daņilam pilsētā trūka paziņu, kas ar akmeni darbojās. Sameklēja vienu piemērīgu un nodeva Mitjeņku mācībā. Te viņš nokļuva pie veca meistara, kas darināja akmens ogas. Tāda, veries, tolaik bija iedaža — no akmeņiem ogas darināt. Vīnogas, sacīt, jāņogas, avenes un vis joprojis. Un par visu bija sava zināšana. Upenes, teiksim, darināja no ahāta, baltās jāņogas no kramaiņiem, zemenes — no sarkanās jašmas, kaulenes līmēja no sīkām šerla lodītēm. Vārdu sakot, katrai ogai savs akmens. Tāpat arīdzan kātiņiem un lapiņām sava kārtība: šo to no ofīta, šo to no malahīta vai no ērgleņa, vai vēl no kāda cita akmens.

Mitjeņka visā šai zināšanā gan ieņēmās, bet lāgiem sagudro šo to pēc sava prāta. Meistars sākumā gan parūca, bet pēc vienu otru reizi pat uzlielīja:

—    Gandrīz ka šitā iznāk dzīvāk.

Pēcgalā taisni tā ij pateica:

—    Es tā skatos, puis, ka tev uz šito amatu ir nags. Tagadīt es, vecs vīrs, varu iet pie tevis mācībā. Tu jau nu esi īsts meistars, turklāt ar savu izdomu.

Tad, brītiņu klusējis, liek puisim pie sirds:

—    Tu tikai pieraugi, vaļu šai nepalaid! Izdomai, sacīt! Ka tev tās dēļ nesadod pa nagiem. Ir jau redzēts.

Mitjeņka, protams, jauns, tādus vārdus laiž gar ausīm. Nosmejas vēl:

—    Bijusi nu vien laba izdoma. Kas tad tās dēļ ies pa nagiem dot?

Tā nu, vei, Mitjuha bija gatavs meistars, bet pats vēl gluži jauniņš: nule sāka ūsas dīgt. Par pasūtījumiem bēda nebija, darba viņam allaž pilnas rokas. Akmens darinājumu tirgoņi aši vien atskārta, ka no šitā puiša var izsist brangu peļņu, — cits par citu dod viņam pasūtījumus, spēj tikai veikt. Mitjuha tad nu sadomāja:

—    Iešu uz mājām. Ja mans darbs vajadzīgs, gan mani arī tur dabūs rokā. Ceļš nav tāls, un vedamā nav daudz — materiāls jāpaņem un gatavie darinājumi.

Tā ij izdarīja. Tuvinieki, protams, nopriecājās: Mitja pārnācis. Viņš arī būtu gribējis visus ielīksmot, bet pašam ne visai priecīgi ap sirdi. Mājās tepat vai vesela malahīta darbnīca ierīkota. Tēvs un abi vecākie brāļi sēž mazajā istabā pie darbgaldiem, arīdzan jaunākie turpat apkārt rosās: dažs pie zāģēšanas, dažs pie slīpēšanas. Mātei klēpī ķepurojas ilgi gaidītā meitiņa, gadu veca, bet prieka ģimenē nejūt. Daņilo jau izskatās kā īsts vecainis, lielākie brāļi laiku pa laikam iekāsējas, un arī uz mazajiem žēl skatīties. Sitas, sitas, bet viss aiziet kungam obrokā.

Mitjuham tā vien vedas domāt: viss, sak, to pašu zābaķeļu dēļ vien iznācis.

Ņēmās ašāk ierīkot sev darbnīcu. Jebšu darīšana nekāda lielā, tak ar darbgaldu vien nav gana, tāpat ij savs štrumentiņš vajadzīgs. Sīkumi vien jau ir, tak arī tos vajag kur pievietot.

Ierīkojās istabā iepretim lodziņam un likās darbā, bet pats domā savā prātā:

«Ka varētu izgudrot, kā no šejienes akmens ogas darināt. Tad arī jaunākos brālīšus varētu šai darbā ielauzīt.» Gudro, gudro, tak ceļa neredz. Musti pusē, kā zināms, vairāk tikai hrizolīts un malahīts pagadās. Hrizolīts tik lēti nav dabūjams un nav arī lāgā piemērots, bet malahīts noder tikai lapiņām un ij tad ne visai: prasās iedarināms vai uzlīmējams.

Tā nu viņš kādu reizi sēž pie darba. Lodziņš iepretim darbgaldam — kā daždien vasaras laikā — atvērts. Istabā neviena vairāk nav. Māte kaut kur aizgājusi savās gaitās, mazie aizskraidījuši kur kurais, tēvs ar vecākajiem brāļiem mazajā istabiņā. Tos nedzird. Zināma lieta, ar malahītu strādājot jau nu dziesmas nav prātā un arī valodas cilāt netīk.

Sēž Mitjuha, slīpē savas ogas no tirgoņu dotā materiāla un visu laiku par to pašu vien domā:

«No kāda gan labi lēta šejienes akmens varētu tādas pašas lietiņas darināt?»

Te uzreiz pa lodziņu pasniedzas kāda roka, tā kā sievietes, tā kā meitenes — ar gredzenu pirkstā un aproci ap delmu —, un noliek Mitjeņkam taisni uz darbgalda lielu čūskakmens plāksni un uz tās kā uz paplātes — ceļa izdedži.

Mitjuha pieklupa pie lodziņa — neviena nav, iela tukša, šķiet, neviens te nav pat garām staigājis.

Kas gan tas varētu būt? Vai kāds jokus dzen, vai, rasi, acu apmānīšana? Aplūkoja plāksni un izdedžus un taisni vai gaisā palēcās aiz priekiem: tādas mantas te vezumiem, un no tās, redzams, kaut ko iztaisīt var, ja ar ziņu izraugās un kārtīgi piestrādā. Bet tikai — ko?

Viņš tūdaļ sāka apsvērt, kāda oga labāk iznāktu, un skatās noņēmies uz to vietu, kur nupat redzējis roku. Un rau, tā parādās atkal un noliek uz darbgalda dadža lapiņu un uz tās trīs ogu čemuriņus: ievas, ķiršu un labi ienākušos ērkšķogu.

Te nu Mitjuha nenocietās, izskrēja ārā izdibināt, kas īsti ar viņu jokus dzen. Apskatījās visapkārt — ne dzīvas dvēseles, viss tikpat kā izmiris. Laiks — tīrā svelme. Kas nu ies šai dienas cēlienā uz ielas rādīties?

Pastāvēja, pastāvēja brītiņu, piegāja pie loga, paņēma no darbgalda lapu ar ogu čemuriņiem un sāka aplūkot. Ogas īstas, svaigas, tikai brīnums gan, no kurienes te ķirši gadījušies. Ar ievām tas ir skaidrs, arīdzan ērkšķogu kunga dārzā nav trūkums, bet kur ķirši radušies, ja mūsu pusē tādas ogas nemaz neaug, bet šīs izskatās kā nule plūktas?

Tā nu viņš par ķiršiem nopriecājās gan, bet ērkšķogas viņam tomēr vairāk ietikās un arī materiālam būtu tā kā piemērīgākas. Kolīdz tā nodomāja, te roka noglaudīja viņam plecu.

«Prāta puisis, sak! Izproti darāmo!»

Nu jau pat aklam skaidrs, kam tā roka. Mitjuha bija Poļevajā uzaudzis, cik reižu tika dzirdējis par Kalna Saimnieci. Tā nu viņš nodomāja — būtu jele pati parādījusies. Nu, neiznāca. Laikam jau pažēloja kuprīti, negribēja satraukt ar savu daiļumu — neparādījās.

Mitjuha uz vietas sāka darboties ap izdedžiem un čūskakmeni. Labu Uesu pārcilāja. Nu, izraudzījās un apdarināja ar prātu. Bija ko pasvīst. Erkšķodziņām vispirms pusītes noslīpēja, tad iekšpusē izgreba dobulīšus, rieviņas ieskrīpsnāja, kur vajadzīgs, citā vietā atkal atstāja mezgliņu, salīmēja pusītes kopā un tad vēlreiz glīti apslīpēja. Odziņa iznāca kā dzīva. Arīdzan lapiņas no čūskakmens smalki izslīpēja, bet kātiņam izmanījās smalcītiņus dzelksnīšus pielīmēt. Vārdu, sakot — pirmās šķiras darbs. Katrā ogā, šķiet, sēkliņas redzamas, arīdzan lapiņas dzīvas, daža pat maķenīt ar vainu: vienai tā kā vagulītis caurumiņus izgrauzis, citai atkal rūsas plankumiņi uzmetušies. Nu, īstas kas īstas.

Daņilo ar dēliem, lai gan strādāja ar citiem akmeņiem, taču ij no šā darba šo to sajēdza. Arīdzan mātei lāgiem gadījās ar akmeņiem padarbolies. Visiem par Mitjuhas darbu nenopriecāties. Ij par to viņiem brīnums, k<i no vienkārša čūskakmens un ceļa izdedžiem tāds jauks nieciņš iznāc is. Miljam arī pašam prieks. Nu, ko tu neteiksi — darbiņš! Smalka liellņal Zināms, tādam, kas saprot.

No izdedžiem un čūskakmens Mitja pēc tam daudz ko tika darinājis. Ģimenei stipri vien palīdzēja. Tirgoņi, veries, šitos darinājumus nenicināju, maksāja kā par īstiem akmeņiem, bet pircēji vispirmā kārtā izķēra Mitjuhas darinājumus, tāpēc ka darbs uz goda. Mitjuha tad nu ar steigu vien darināja ogas. Gan ievogas, gan ķiršus, gan ienākušās ērkšķogas, tak pašu pirmo čemuriņu nepārdeva — paturēja sev. Taisījās vienai meitenei atdot, bet allažiņ viņam tā kā šaubīšanās uznāca.

Meitenes, veries, Mitjuhas lodziņam līkumu vis nemeta. Lai arī kuprītis, tak puisis ar iznesīgu valodu, ar savu izdomu, arīdzan amats viņam tāds, ka nenobrīnīties, un pats nav skops: lodītes krellēm dažkārt atbēra saujām. Nu, meiteņi — kur bijuši nebijuši — pieskrien, bet šai vienai biežāk par citām iegadās pie loga kāda darīšana — zobus paspīdināt, matpīni pašvitināt. Mitjuha ij gribēja atdot viņai savu čemuriņu, bet allaž vien nepadrīkstēja.

—     Sāks vēl meiteni izsmiet, kas zina, arī pati saņems ļaunā.

Bet kungs, kura dēļ viņiem dzīve tā bija sagrozījusies, aizvien vēl zemes virsū pūta un tusnīja. Togad viņš taisījās meitu izprecināt kādam nez vai kņazam vai tirgonim un dzenāja kopā pūra naudu. Poļevajas pārvaldnieks tad nu bija iedomājies uzkalpoties. Mitjas ogu čemuriņu viņš bija redzējis un laikam gan saprata, kas tā par mantu. Tā nu viņš atsūtīja savus rokaspuišus ar pavēli.

—    Ja nedod ar labu, atņemiet ar varu!

Kas šiem! Pierasta lieta. Atņēma Mitjam čemuriņu, atnesa pārvaldniekam, bet šis to ieliek samta kārbiņā. Kolīdz kungs atbraucis Poļevajā, pārvaldnieks tūdaļ klāt.

—     Pieņemiet, esiet tik laipni, dāvaniņu līgavai! Piedienīga lietiņa.

Kungs aplūkoja, arī visupirms paslavēja, bet tad jautā:

—    No kādiem akmeņiem taisīta, un cik tie akmeņi maksā?

Pārvaldnieks atbild:

—     Tur jau ir tas joks, ka no visvienkāršākā materiāla: no čūskakmens un izdedžiem.

Kungam uzreiz elpa ciet.

—     Ko? Kā? No šlagas? Manai meitai?!

Pārvaldnieks redz — nelāgi nodevies, rauga vainu griezt uz meistaru.

To viņš, blēdis, man iemānīja, turklāt vēl samelsa zilus brīnumus, vai tad es citādi būtu uzdrīkstējies.

Kungs gārdz vien:

—     Meistaru šurp! Stiep šurp meistaru!

Kā tad, atstiepa Mitjuhu, un kungs, saproties, tak viņu sazīmoja.

«Tas ir tas pats … ar tiem zābakiem …»

Klupa ar spieķi Mitjuham virsū. Kā tu uzdrīkstējies?

Mitjuha pirmāk nevar ne saprast, bet tad atjauta un saka taišņi: Pārvaldnieks man ar varu atņēma, lai tad viņš atbild.

Bet ko nu ar kungu sarunāsi, tas tikai gārdz savu: Es tev gan rādīšu …

Paķēra no galda čemuriņu, blāc uz grīdas un nu tik mīdīt kājām. Sk.iidrs, ka sabradāja smalkās druskās.

Te jau nu arīdzan Mitjuham sirds aptecējās, taisni drebulis uznāca. Ko tur ij runāt — kuram gan būtu paticis redzēt savu dārgo lolojumu zem gaļas blāķa sadrūpam.

Mitjuha paķēra kunga spieķi aiz tievā gala un kā vilka ar resgali šim pa pieri, tā kungs sēdus zemē un acis vien bola.

Un veries, kas par brīnumu — istabā tak bija gan pārvaldnieks, gan sulaiņu cik uziet, bet visi tikpat kā pamiruši, — Mitjuha izgāja ārā un sazin kur palika. Tā ij nebija atrodams, bet viņa darinājumus gan ļaudis vēl pēc tam tika redzējuši. Kas sapratējs, tas pazina.

Un tad vēl bija iznākusi tāda sagadīšanās. Arīdzan tā meitene, kas pie Mitjuhas loga dažkārt zobus spīdināja, pazudusi uz visiem laikiem.

Ilgi to meitēnu meklēja. Laikam pa savam prātam bija lēmuši, ka to būs vieglāk sadzīt rokā, tāpēc ka sievieša cilvēks tā nemēdz savu pusi atstāt. Viņas vecākiem stāja virsū:

— Rādiet šurp vietu, kur slēpjas!

Nekādā galā tomēr nelika.

Daņilu ar dēliem gan arī spaidīja, kā nu ne, tak, redzams, žēl sametās lielā obroka, pēdīgi atkāpās. Bet kungs vēl kādu laiku dvesa, līdz pats savos taukos noslāpa.

1940. g.

DIVAS ĶIRZACIŅAS

Mūsu Poļevaju, stāsta, esot kronis dibinājis. Nekiidu rūpnīcu tolaik šai pusē nav bijis. Ar varēm ceļu lauzuši. Nu, kronis, protams. Zaldātus sasūtījuši. Kalnu Vairoga sādžu, teikt, ar gudru ziņu uzcēluši, lai ceļš būtu drošs. Gumjoškos, veries, tolaik acīm redzamas bagātības zemes virspusē gulēja, uz tām tad ij lavījās. Pielavījās, kā l.id. Sadzina ļaudis, uzcēla rūpnīcu, šādus tādus vāciešus saveda, bet (l.irl)i ne no vietas. Kā neiet, tā neiet. Vai nu vācieši negribēja amatu i.idil, vai paši nenieka nesajēdza — nemāku sacīt, tikai Gumjoški viņiem l.i iļ palika novārtā. No citas raktuves rūdu ņēma, bet šitā nepavisam nebij.i darba vērta. Pagalam draņķīga raktuvele, liesa. Pie tādas lādzīgu un>n tcu ierīkot nav ko domāt. Raugi, tolaik tad mūsu Poļevaja ij nonāca l'uu'.n.iinova rokās.

I idz tam laikam viņš — šitais Turčaņinovs — ņēmās pa sālsraktuvēm un tirgojās Stroganovu zemēs, maķenīt arīdzan ar vara rakšanu pelnījās. Kupmca viņam bija. Nu tāda — ne visai. Neko lielu no zemnieku pašl.iisil.ijiem cepļiem neatšķīrās. Rūdu, teikt, apdedzināja kaudzēs, pēc k.iiiscjc), parkausēja, un saimniekam sava peļņa tomēr atlēca. Turčaņinov.im šī peļņa, acīm redzot, bija iepatikusies.

Kolīdz padzirdēja, ka kronim vara rūpnīcā darbi nesokas, tā ij piebrauca: vai, sak, nevarētu tādu rūpnīcu dabūt? Mēs, sacīt, ar varu darboties esam raduši, mums tā lieta ies.

Dcmidovi un citi rūpnieki, kas bagātāki un cienījamāki, neviens klāt ne".cj.is. «Vāciešiem,» viņi domā, «nekas neiznāca, — kāda jēga no tādas i hpiiiras? Tīrais zaudējums.» Tā Turčaņinovam mūsu rūpnīcu ij atdeva un v .1 Sisi'ilu piedevām. Šito, ek, bagātību un par baltu velti!

Turčaņinovs atbrauca uz Poļevaju, savus meistarus atveda lai. Sasolīja šiem, proties, gan šo, gan to. Kā daždien tirgonis, prata ar ļautiņiem apieties! Kuru katru mācēja apvest ap stūri.

—    Pacentieties, — saka, — tēvainīši, es jau tad jums līdz kapa malai …

Nu, pievārdoja ar mīkstu mēli! Kopš jaunām dienām šitādā darīšanā iemanījies — slīpēts! Par vāciešiem lai iemeta vārdiņu:

—    Vai tiešām jūs viņus nepārtrumposiet?

Vecajiem meistariem gan nekāda lielā prieka nebija pārcelties no dzimtajām vietām uz šejieni, bet tas vārds par vāciešiem, teikt, aizķēra. Negribas ierādīt, ka vācieši nu būtu pārāki. Tie jau tā degunu slien gaisā, uz mūsu meistariem no augšas skatās, viņus nemaz tā kā par cilvēkiem netur. Vecie to pagalam saņēma ļaunā. Aplūkoja rūpnīcu. Redz — labi ierīkota, ja salīdzina ar viņējo. Tak jau kroņa celta. Tad aizstaigāja uz Gumjoškiem, turienes rūdu paraudzīja un saka taišņi:

—    Stulbeņi te darījušies. No šitādas rūdas un šitādās krāsnīs pusi uz pusi var dabūt laukā. Tikai, protams, sāls lai būtu, cik uziet, tāpat kā mūsu pusē,

Viņiem, vadzi ko, bija sava slepena zināšana — rūdu kausēt ar sāli. Uz to tad ij cerēja. Turčaņinovs paļāvās uz saviem meistariem un visiem vāciešiem atsacīja:

—    Jūsējo mums vairs nevajag.

Ko vācieši lai dara, ja kungs atsacījis? Sāka posties — dažs uz mājām, dažs uz citām rūpnīcām. Viņiem tomēr brīnums, kā tie lauķi vieni paši ar tādu darbu tiks galā. Vācieši tad nu pierunāja kādus trīs no atnācējiem, kuri jau viņu laikā bija rūpnīcā strādājuši.

—    Noskatieties, — saka, — vai šiem laukiem nav kāds knifis. Uz ko viņi cer, pie tādas lietas ķerdamies? Ja izdibināsiet, padodiet mums ziņu, mēs jums par to atlīdzināsim.

Viens no tiem, kurus vācieši šitā kūdīja, izrādījās, bija lāga puisis. Viņš visu izstāstīja mūsu meistariem. Nu, meistari tad ij saka Turčaņinovam:

—    Labāk būtu tu visus strādniekus vara rūpnīcai mūsu apkaimē salīdzis, citādīt, pats redzi, kas iznāk. Ieliksi nezināmu cilvēku, bet šis, rasi, vāciešu uzsūtīts. Tev pašam izdevīgāk, lai mūsu vara kausēšanas māku citi nedabū zināt.

Turčaņinovs, protams, ar mieru, turklāt viņam vēl sava viltība padomā. Par to meistariem nebilda ne vārda, bet pats gudro savā prātā: «Tas man būs parocīgi.»

Tolaik, veries, Demidovi un citi šejienes uzņēmēji pievāca visādus bēguļus, baškīrus lai, vecticībniekus un vis joprojis. Šie, sacīt, strādā lētāk, un atbildēšana par tiem nav jādod — dari ar viņiem, ko gribi. Nu, bet Turčaņinovs, redzams, sprieda citādi:

«Saņemsi tādus pasaules salašņas, pēc vairs netiksi ar tiem galā, pašam būs žēl. Bēguļi ir slīpēti ļaudis — cits citu samācīs. Baškīriem atkal sava valoda, arīdzan ticība cita, kas tos var pieskatīt! Labāk jau tad atvilšu no tālām malām zināmus ļaudis, pārvedīšu šurp ar visām ģimenēm. Kur tāds pārnācējs no ģimenes aizbēgs? Būs mierīgi, un, kad es tos samiegšu saujā, tad vēl paskatīsimies, kuram atlēks lielāka peļņa. Bet bēguļus un baškīrus vai vēl šādus tādus nevajag laist rūpnīcām ne tuvumā.»

Tā tas, vadzi ko, pēcgalā arī iznāca. Pa mūsu rūpnīcām, kā zināms, visi vienas ticības. Man, ek, gadījies pie tagiliešiem pabūt, tad viņiem šito ticību ne saskaitīt, bet pie mums ne pa ausu galam nav dzirdēts, ka |el kāds būtu citas ticības. Nu, svešas tautības arīdzan navaid, tik vien 1,1 i»i iekšniecība. Ar vārdu sakot, viss lāgam pielāgots.

Tai reizē tās kausētāju meistaru valodas Turčaņinovam bija gaužām p.i vērienam. Viņš tā ij ņemas pūst šiem ausīs:

Paldies, tēvainīši, ka pamācījāt. Nemūžam neaizmirsīšu. Visu kā likts pēc jūsu padoma ierīkošu. Mūsu pusē rūpnīcu slēgšu un visus ļaudis pārvedīšu šurp. Bet jūs vēl noskatiet tādus uzticamākus cilvēkus, es tos v.ii nu izpirkšu, vai uz laiku paņemšu nomā. Papūlieties gan, esiet tik labi, bet es jums …

Un atkal šitā, vei, sasolīja vai diez ko. Neba viņam žēl! Dzirdina šos ai sīvo, cienastu liek galdā, pats dzīro līdzi, dzied, danci griež. Nu, aptinu večukus ap pirkstu.

Šie pārbrauc mājās, nenoslavēt:

—    Vietas, sak, plašas, zemes saimniecībai, cik uziet, varš pārpilnībā, no visa var redzēt, peļņa būs bagātīga. Saimnieks lāga ļaužs. Ar mums kopā sadzēra, padzīroja, bez kādas lepnības. Ar tādu var sadzīvot.

Bet Turčaņinova rokaspuiši klāt kā saukti. Pēc šitādām valodām ķer ļautiņus kā cilpā. Tā arī savāca strādniekus ne tik vien vara kausētavui, bet visiem darbiem atliku likām. Lielāko tiesu uz obroka pārveda, bet vienu otru izpirka. Tad, veries, vēl bija dzimtlaiki. Cilvēkus, teikt, pārdeva kā vienus lopiņus.

Garumā, protams, nevilka, tai pašā vasarā pārveda visus ar ģimenēm uz jaunajām vietām — uz mūsu Poļevaju. Atpakaļceļu, protams, galīgi nogrieza. Nerunājot nemaz par nopirktajiem, pat obroka ļaudīm ceļa atpakaļ nav. Par pārvešanu viņiem aprēķināja tādu naudu, ka līdz mūža galam nevar nomaksāt. Bet aizbēgt no ģimenes — kurš gan to darīs? Sava asins tak, žēl. Tā ij nometināja Turčaņinovs tos ļautiņus. Tikpat kā važā piekala.

No vecajiem strādniekiem vara rūpnīcā tikai to puisi atstāja, kurš meistariem bija papaudis par vāciešu nelietību. Turčaņinovs gan gribēja ij to iedzīt raktuvē, bet kāds meistars viņu sakaunināja:

—    Kā tad tu šitā? Puisis tak mums labu izdarīja. Vajag viņu rūpnīcas darbā ievadīt — var redzēt, ka apķērīgs.

Pēc jautā puisim:

—    Ko tu pie vāciešiem darīji?

—    Par štenbukaru, — saka, — biju.

—      Kā tas mūsu valodā būtu?

Mūsu valodā, teikt, pie stampām strādāju — rūdu bukāju un sijāju.

—    Tas, — meistars saka, — tāds nieka darbs — rūdu bukāt. Bet vai krāsnī bēršanu pa vāciešu modei pārzini?

—    Nē, — šis atsaka, — mūsējos tur klāt nelaida. Iekšā bērējs viņiem bija pašiem savs. Mūsējie tikai stiepa klāt, ko kuram lika. No šīs pienešanas tad es maķenīt ielāgoju. Kāroju izprast. Palaikam gadījās ij karnaharu pavērot. Proti, to, kas viņiem varu tīrīja, bet pie kausēšanas jau nu mūs nelaida ne tuvumā.

Meistars paklausījās, paklausījās un tad teica stingru vārdu:

Ņemšu tevi par palīgu. Mācīšu no skaidras sirds, bet tu atkal man visu pasaki, ko derīgu esi pie vāciešiem noskatījis.

Tā nu šo puisi — par Andrjuhu sauca — atstāja pie krāsnīm. Viņš šai darbā ātri ieņēmās un drīz vien jau strādāja tikpat labi kā meistars, kas viņu mācīja.

Tu nu pagāja savi divi gadiņi. Poļevajā viss bija pavisam citādi nekā vāciešu laikā. Vara kausēšana daudzkārt pieauga. Mūsu Gumjoškus

sāka daudzināt. Pa visu zemi slava izpaudās. Arīdzan ļaužu, protams, bija nācis klāt milzum daudz, visvairāk no tās puses, kur Turčaņinovam agrak bijusi rūpnīciņa. Pie krāsnīm strādnieku biezs, bet raktuvē jo vairāk. Turčaņinovam uz to liela kārestība — šitā, vei, naudu raust. Dod viņam cik dodams — atradīs, kur likt. Stāvus bagāts kļuva. Pat Stroganovi — ij tie sāka skaust. Iesniedza sūdzību, ka Gumjošku raktuves esot uz viņu zemes un Turčaņinovam aplam atdotas. Vajagot, sak, viņam tās ņemt nost un atdot atpakaļ viņiem — Stroganoviem. Tikai Turčaņinovs tais gados jau pats bija liels vīrs. Ar kņaziem un senatoriem pa draugam. Atkāvās no Stroganoviem. Ja naudas papilnam, kas tur liels!

Nu, ļaudīm, protams, klājās grūti, un kausēšanas meistariem turklāt vēl gremžas, ka saimnieks viņus piekrāpis.

Pirmāk, kad darbi nule sāka ievirzīties sliedē, viņš vēl tā mīksti luncinājās šiem meistariem apkārt.

—    Pacietieties, tēvainīši! Arī Maskavu vienā rāvienā neuzcēla. Visupirms iekārtosim rūpnīcu, kā klājas, tad ij jums būs vieglums.

Bet kas nu par vieglumu? Jo tālāk, jo sliktāk un sliktāk. Raktuve cilvēkus pagalam bendē nost, arīdzan pie krāsnīm priekšniecība sāka plosīties. Visulabākajiem meistariem dažkārt krauj pa zobiem un vēl piedaudzina:

—    Uz to nepaļaujieties, ka kausēšanā gudru maņu parādījāt. Tagadīt mēs kausēšanu labāk pārzinām. Pateiksim, ekur, kungam, tad viņš gan parādīs!

Turčaņinovu tolaik jau visi par kungu godāja. Kungs un kungs, cita vārda vairs nedzirdēja. Uz rūpnīcu viņš pat ceļu aizmirsis. Nav, veries, viņam vaļas — naudas daudz, tā skaitāma.

Tā nu meistari, kas bija uzkūdījuši ļaudis uz šejieni pārcelties, spriež:

—    Jāaiziet pie paša. Viņš, protams, ticis par kungu, bet tik un tā laipnīgs vīrs, saprot, kas un kā. Rasi, nebūs vēl aizmirsis, kā ar mums sadzēra. Izliksim viņam visu kā uz delnas.

Tā nu gāja visi ar pulku, bet viņus pat klāt nelaida.

—    Kungs, — saka, — padzēra kapiju un nolikās gulēt. Ejiet vien pie savām krāsnīm un strādājiet, kā nākas.

Ļaudis sacēla brēku:

—    Kas tas par miegu uznācis nereizē! Raugi, nule pats pusdienlaiks, bet šis gulēšot! Modini augšā! Lai nāk ārā pie ļaudīm!

Pēc šiem vārdiem izmetās laukā kungs. Redzams, izgulējies. Viņam līdzi vīri ar ieročiem vesela gūzma. Nu, bet tas meistara palīgs — Andrjuha, proti, cilvēks jauns, karstgalvis, nenobijās, kliedz skaļāk par visiem, daždažādi kungu kaunina. Pēcgalā tā ij saka:

—    Vai tu sāli, teikt, vēl atceries? Kas tu bez tās būtu?

—    Kā nu neatcerēšos! — kungs atsaka. — Grābt viņu ciet, nopērt un krietni apsālīt! Tik lēti neaizmirsīs.

Nu, sāka tvarstīt ij citus, ko kungs uzrādīja. Tikai viņš, sacīt, pārlieku viltīgs, izrīkojās pavisam citādi nekā kroņa priekšniecība. Par tukšu ļaudis netvarstīja, bet ar savu ziņu: lai paša kabatā robu neiesit. Kaut uz rūpnīcu nemēdza iet, tak no saviem okšķeriem bija izdibinājis un par ikvienu smalki zināja, kas kuram aiz ādas. Meistarus, kas uzstājīgāki un veiklāku valodu, visus no vietas nopēra, bet lēnos — tos neaiztika. Tikai piedraudēja:

—    Pielūkojiet jūs man! Tas pats būs ij jums, ja necentīsieties!

Nu, šie nobijušies, strādā par diviem, ik vietiņu uzmana, ka neiznāk misēklis. Tikai ar visu to trūkst cilvēku, kā tur lai būtu bez zaudējuma. Sāka vecos meistarus citu pēc cita ņemt atpakaļ, bet tā, kas savā laikā

Andrjuhu mācījis, nebija vairs starp dzīvajiem. Saplītējuši veco līdz nāvei Andrjuhu tad nu paņēma viņa vietā. Sākumā viņš neko — parādīja, k.i ii krietns meistars. Darbs viņam šķīrās labāk par visiem. Turčaņinova mk.ispuiši domā, ka tas pa īstam, vēl uzzoboja puisi. Par Sālīto iedēvēja. \ ims lo |aunā neņēma. Reizēm ij pats pamēļo: Sālīta gaļiņa spēcīgāka.

Nu raugi, tā viņam ij sāka uzticēties, bet tad viņš pamanījās un iesēdina ja buku divās krāsnīs uzreiz. Un tik pamatīgi, vadzi ko, iesaldēja, ka stiprāk nemaz nevar. Veikli bija rīkojies.

Viņu, protams, grāba ciet, kalnā iekšā un piekala važā. Raktuves strādnieki Andrjuhu pazina pēc nostāstiem, visvisādi izpūlējās pestīt viņu vaļā, tak nekas neiznāca. Sargi salikti apkārt, cilvēkus stingri uzmana… Nu, neparko . ..

Neba ilgi važā piekaltam cilvēkam veselība turēsies. Lai par stipru stiprāks, ij tad neķeips. Edmaņa, veries, liesa, bet ūdeni — gadās, ka atnes, gadās atkal, ka nemaz — dzer to pašu, kas raktuvē. Bet raktuves ūdens gaužām sirdi bendē.

Nomocījās šitā, vei, Andrjuha kādu pusgadu vai gadu — pagalam sabeidzās. Ēna kas ēna, — ko no tāda var darbu prasīt!

Raktuves uzraugs, ij tas saka: Pagaidi, drīz tiksi pie viegluma. Ja šā vai tā, tepat ij apraksim, bez lieka pūliņa.

Sacīt, taisās šo jau apbedīt, arī Andrjuha pats redz — labi nav. Tak jauns vēl — mirt negribētos.

«Eh,» domā, «niekus vien ļaudis par Kalna Saimnieci melš. It kā viņa izpalīdzot. Ja jau tāda būtu, vai nu nenāktu man palīgā? Jādomā, redz tak, kā cilvēku kalnā pagalam bendē nost. Kas tā nu par Saimnieci! Tukšu vien ļautiņi maļ sev par mierināšanu.»

Nodomāja šitā un pakrita garšļaukus turpat, kur stāvējis. Taisni raktuves bleņģī ielikās, nošļakstēja vien. Salts tas ir, tas raktuves ūdens, teikt, bet šim alga viena — nenieka vairs nesamana. Pēdējā stundiņa klāt.

Cik ilgi viņš tur bija sagulējis, ij pats nezina, tikai jūt, ka sametas silti. Guļ tā kā mauriņā, vēsmiņa glaužas apkārt, un saulīte tā ij silda, la i j silda. Gluži kā sienalaikā.

Guļ Andrjuha, bet galvā domi:

«Šitā laikam man pirmsnāves saulīte sapņos rādās.»

I ikai viņam metas aizvien karstāk un karstāk. Pēdīgi pavēra plakstus. Sakumā pats savām acīm netic. Viņš nav vis raktuvē, bet uz nez kāda paugui iņa meža vidū. Priedes slaidas, slaidas, pauguru sedz pareta zālīte un sīcītiņi akmentiņi — melnā slānekļa drumslas. Pa labi, tepat ar roku pasniedzams, liels akmens, līdzens kā siena, pāri priežu galiem.

Andrjuha ņemas sevi aptaustīt, sak, vai neguļ. Piedur roku akmenim, noplūc zāles stiebriņu, rauga aptīrīt kājas — tak dubļu saēstas, vei . . . Iznāk, ka neguļ vis, arī dubļi tie paši, kas no raktuves, bet važu ap kājām nav.

«Redzams,» domā, «mani jau mirušu izvilkuši laukā, noņēmuši važas un te noguldījuši, bet es esmu atžirbis. Ko nu tagadiņ darīt? Ņemt kājas pa i pleciem jebšu nogaidīt, kas būs? Kas jele mani uz šejieni atstiepis?»

Pavērās apkārt, redz: akmens pakājē skutuliņš un uz tā maizes rie< lenl, Nu, Andrjuha priecīgs:

«Savējie tatad izvilkuši un par mironi nav noturējuši. Maizi, pavei, nolikuši un dzērienu lai! Pa tumsu, kazi, atnāks apraudzīt. Tad jau gan iedzes!»

Andrjuha apēda maizi līdz pēdējai drupatiņai, iztukšoja skutulu līdz pēdējam pilienam un nobrīnījās — nesaprot, kas tas par dzērienu. Skurbināt it kā neskurbina, bet spēku tā ij vieš. Pēc ēšanas viņam kļuva pavisam labi. Ne savu mūžu nebūtu no šejienes projām gājis. Tad atkal domā:

«Ko nu tālāk? Labi, ja savējie apraudzīs, bet ja nu piepeši uzkuļas priekšniecība? Vismaz kaut vai jāapskatās, kas šī par vietu. Uz pirti lai derētu aiziet! Kādu drēbes gabalu sadabūt!»

Vārdu sakot, uzmācās raize. Vai nezināms, dzīvs cilvēks par dzīvi tak domā. Viņš uzrāpās uz akmens, redz — tur jau šie ir, tie Gumjoški, sacīt, arīdzan rūpnīca necik tālu, pat ļaudis saredzami — kā mušas lodā. Andrjuham tīri bailes sametās — un ja nu piepeši arī viņu ierauga? Nošļāca no akmens, apsēdās vecajā vietā, sēž, domās nogrimis, bet viņam pie kājām ķirzaciņas šaudās. Čumēt čum. Visvisādās krāsās. Bet divas no citām atšķirīgas. Abas zaļas. Viena lielāka, otra mazāka.

Tā nu ķirzaciņas skraida. Zibēt zib zālē, domāt, spēlējas. Arīdzan, redzams, priecājas saulgozītī. Andrjuha skatās nenoskatīdamies un pat nepamanīja mākonīti uznākam. Sāka rasināt, un ķirzaciņas uzreiz pazuda. Tikai tās divas zaļās nerimstas, notaļ vēl viena otru dzenā un pavisam tuvu Andrjuham. Kad lietutiņš pieņēmās, arīdzan šīs paslēpās zem akmens. Pašauj ārā galviņu — un atkal pazūd. Andrjuham tas likās jocīgi. Pats viņš no lietus nevairījās. Silts, un var redzēt, ka drīz pāries. Andrjuha ņēma un izģērbās.

«Kaut vai tos liekos dubļus noskalos,» viņš nodomāja un izklāja lietutiņā savus kankarus.

Pārgāja lietutiņš, ķirzaciņas klāt atkal. Šurpu turpu šaudās, un visas sausas. Nu, bet viņam sametās auksti. Diena gāja pret vakaru — nav saulītei vairs tās varēs. Andrjuha domā:

«Ek, varējis arī cilvēks šitā pat! Pašaujies zem akmens un esi mājās.»

Viņš atspiedās ar roku pret lielo akmeni, no kura bija raudzījies uz rūpnīcu un Gumjoškiem. Ne jau nu tā, ka diez cik stipri būtu atspiedies, tāpat vien vieglītēm piedūrās pašā apakšā. Tikai akmens uzreiz salīgojās un tā kā gāzās viņam virsū. Andrjuha atlēca nost, un akmens atkal iegula vecajā vietā.

«Kas tie,» viņš domā, «par brīnumiem? Pavei, kāds akmens, bet tikko turas. Gandrīz vai būtu mani nospiedis.»

Piegāja tomēr tuvāk, nopētīja akmeni no visām pusēm. Nekādu plaisu nav, dziļi zemē iegrimis. Atspiedās ar rokām vienā vietā, otrā. Nu, klints kas klints. Neba tā kustēsies.

«Redzams, man no vārguma galvā reibonis iesities. Spokojas,» Andrjuha nodomāja un atkal apsēdās vecajā vietā.

Tās divas ķirzaciņas turpat apkārt tekalē. Viena piedūra galviņu tai pašā vietā, kuru Andrjuha pirmiņ bija aizskāris, akmens atkal salīgojās. Tai pusē visgarām pavērās plaisa. Ķirzaciņa iešmauca tanī, un plaisas vairs nav. Otra ķirzaciņa aiztecēja līdz akmens viņai malai un tur paslēpās, tīri kā pieskatīdama, bet pali šad tad palūkojās uz Andrjuhu.

— Te, sak, izdosies. Nekur citur.

Andrjuha maķenīt nogaidīja, — atkal akmens lejasmalā iezīmējās tikko samanāma plaisiņa, tad vērās platāka. Viņā malā ķirzaciņa pašāva galviņu no akmens apakšas, skatās apkārt, kur, sak, tā otra palikusi, bet šī — pie akmens pieplakusi, nekustas. Izšāvās ķirzaciņa, tā otra, vienā lēcienā šai uz muguriņas virsū — sak, noķēru gan! — actiņas vien sprikst, cik pilecīga. Tad abas aizskrēja. Nozibēja vien. Tīri kā rādītu Andrjuham, k iii iekša ejams, kur ārā nākams.

Viņš velreiz nopētīja akmeni. Vesels, pat ne jausmas, ka te kādā \ iH.i bulu plaisiņa bijusi.

«Kas ir,» puisis domā, «lūkošu vēlreiz!»

Atspiedās atkal tai pašā vietā pret akmeni, tas nu gāzās Andrjuham vii nu. 'l īkai viņš par to neliekas ne zinis — raugās lejup. Tur pavērās kāpnes un tik lepni, vadzi ko, pielāgotas kā, ekur, jaunajā kungu mājā. Nokapā Andrjuha uz pirmā pakāpiena, bet abas ķirzaciņas — žvikt! — papi iekšu, kā ceļu rādīdamas. Nokāpa vēl pāris pakāpienu lejāk, bet pats visu laiku turas pie akmens, domā:

«Tiklīdz palaidīšu vaļā, tas mani apraks. Ko tad iesākšu — tumsā?»

Slāv, ij abas ķirzaciņas apstājušās, raugās uz viņu, it kā gaidīdamas. I'e nu Andrjuha attapa:

«Redzams, Kalna Saimniece manu drosmi pārbauda. Stāsta, tas viņai pats svarīgākais.»

Nu, tad viņš pēdīgi sadūšojās. Kāpa droši lejup un, kad galva jau bija /emāk par plaisu, palaidās vaļā no akmens. Tas aizkrita ciet, bet lejā tikpat vai saulīte uzlēkusi — viss redzams kā uz delnas.

Andrjuha skatās — tepat priekšā divviru akmens durvis, viscaur raksliem izmargotas, un pa labi vienviras durtiņas. Ķirzaciņas apstājās pie tam — te, sak, ejams. Andrjuha atvēra durtiņas, bet tur — pirts. Gods godam ierīkota, tikai viss no akmens. Lāviņa, teikt, sile, kausiņš un vis joprojis. Vienīgi pirtsslota bērzu lapu. Un karsts, ka bail — ausis svilst! Andrjuha nopriecājās. Visupirms dzīrās savus kankarus izkarsēt virs krāsns ceriem. Bet, līdzko tos novilka, tie uzreiz nez kur pazuda kā nebijuši. Aplūkojās apkārt: uz soliem izklāti jauni krekli, uz vadžiem sakāris drēbju vai cik. Visvisādas: kungu, tirgoņu apģērbi, darba drēbes. Andrjuha nu vairs daudz negudroja, uztrausās uz lāvas un izpērās pēc sirds patikšanas — no pirtsslotas stuburi vien pāri palika. Izsautējās tīri mīksts, apsēdās, atvilka elpu. Tad apģērbās darba drēbēs, kā paradis. Iznaca no pirtiņas, bet ķirzaciņas viņu gaida pie lielajām durvīm.

Atvēra tās — vai manu! Priekšā palāta, kādu ne sapnī nav redzējis. Visas sienas, teikt, akmens rakstiem izmargotas, un pašā vidū galds. Visādiem ēdieniem, dzērieniem krautin apkrauts. Nu, Andrjuha jau sen pabadējies. Daudz negudroja, sēdās klāt. Ēdiens parasts, dzēriens — nevar saprast. Atgādina to, ko pirmāk no skutula tika dzēris. Spēcīgs dzēriens, taču reibināt nereibina.

Andrjuha paēda, padzēra kā augstos svētkos vai kāzu godā, paklanījās ķirzaciņām.

Tencinu par cienastu, saimniecītes!

Bet šīs sēž abas uz augsta soliņa, galviņām māj.

— Vesels ēdis, mīļo ciemiņ! Vesels ēdis!

Pēc tam viena ķirzaciņa — tā mazākā — nolēca no soliņa un metās skriet. Andrjuha viņai nopakaļ. Šī pieskrēja pie gultas, apstājās — sak, liecies nu tagadiņ gulēt! Gulta tik grezni saklāta, ka bail pat aiztikt. Nu, lai vai kā, Andrjuha sadūšojās. Likās gultā un uz vietas aizmiga. Te arī gaisma nodzisa.

Bet Gumjoškos pa tam lāgam raktuvju uzraugam lielais pārbīlis. No ni,i Ielūkojās cirtnē — vai tas piekaltais vēl dzīvs —, bet tur tikai važa vien. I l/raugs notrūcies, sāka skraidīt apkārt.

Kur palicis? Ko nu lai iesāk?

Pašaudījās uz vienu pusi, uz otru, nekur nekādu pēdu, un ko aizdomās turēt — nezina. Priekšniecībai ziņot baidās — pašam nāksies atbildēšanu dot. Sacīs — nav labi pieskatījis. Tā nu šitais raktuves uzraugs sagudroja iegraut griestus virs tās vietas. Tas nemaz nav tik vienkārši izdarāms, viņš tomēr ar gudru ziņu izrīkojās, šur tur gar malām parakņāja, no augšas šā tā pabakstīja. Tad ziņoja priekšniecībai. Priekšniecība, redzams, šais lietās neko lielu nesajēdza, noticēja.

—  Kā tad, — saka, — iegruvums. Raugiet, kā viņš apbērts, važa vien mazuliet redzama.

Uzraugs, protams, džinkst apkārt:

—  Atrakt nav vērts. Griesti, palūk, cik nedroši, kārtīgas rūdas te sen vairs nav, un vai mironim nav alga viena, kur viņš guļ.

Raktuves strādnieki, protams, redzēja, ka te kas tīšuprāt uzrīkots, bet cieta klusu.

«Beidzis cilvēks mocīties,» viņi domā. «Ko tam vairs var palīdzēt?»

Tā priekšniecība kungam ij ziņoja:

—  Apbērts, sak, tas Sālītais, tas pats, kas tīšām krāsnīs bukus iesēdināja.

Kungs ij te savu labumu neaizmirsa.

—  Viņu, — saka, — pats dievs sodījis. Jāpasaka popiem. Lai ļaudīm liek pie sirds, kā kungam spītēt.

Popi sacēla brēku. Visiem ļaudīm tapa zināms, ka Andrjuha aprakts zem griestu nogruvuma. Nogaudās, protams:

—   Lāga puisis bija. Maz tādu palicis.

Bet ko viņš? Pirti izpēries, guļ guļamo. Silti viņam, mīksti. Nogulēja dienu, nogulēja divas, apgriezās uz otriem sāniem un guļ tālāk. Pēdīgi taču reiz bija izgulējies un pavisam vesels, it ka nekad nebutu ne sirdzis, nedz raktuvē nīcis. Skatās — galds atkal klāts un abas ķirzaciņas sēž uz sola un vēro.

Andrjuha paēda, padzēra, paklanījās ķirzaciņām un saka:

—  Tagadiņ nebūtu vaina Turčaņinova kungam par sāli patencināt. Tādu dāvaniņu pasniegt, lai šķauda raudādams.

Viena ķirzaciņa — tā mazākā — tūdaļ no sola zemē un šaujas projām. Andrjuha pakaļ. Ķirzaciņa aizveda viņu pie citām durvīm. Viņš atvēra, bet tur arīdzan kāpnes, ved uz augšu. Pie griestiem vara dzintele, ta kā rokturis. Andrjuha, protams, atskārta, kādai vajadzībai tā domāta. Uzkāpa augšā, pagrieza dzinteli, — ka tad, atvērās izeja. Andrjuha iznāca uz pauguriņa, skatās — iet jau pret vakaru, saulīte laižas rieta.

«To man taisni vajag,» viņš domā. «Aiziešu pa nokrēsli uz raktuvi. Kazi, kādu sastapšu, dabūšu zināt, kā viņiem tur iet un kas notiek rūpnīcā.»

Gāja lēnītiņām. Piesardzīgi, protams, lai neierauga kads, kam nevajag. Aizzagās līdz raktuvei, pieplaka aiz viršu cera. Ļautiņu pie rūdas daudz, tak izdevība nerodas. Vai nu šie tur bariņā rušinās, vai arī nav īslie. Bija jau krietna tumsiņa. Te pēdīgi no bara kāds atšķīrās, pienāca itin tuvu. Puisis tāds drusku vientiesīgs, bet vispār uzticams. Kopā ar Andrjuhu bija pie krāsnīm strādājis un arīdzan Gumjoškos nokļuvis. Andrjuha nu klusītēm pasauc:

—   Mihailo! Panācies tuvāk!

Tas pirmāk sāka iet uz saucienu, tad apstājās, jautā:

—   Kas sauc?

—   Nāc, kad tev saka, tuvāk!

Mihailo tā kā grasās iet, bet jau, var redzēt, nez no kā baidās. And-

rjuha tad nu pabāza galvu no cera, lai šo redz un nebaidās. Mihailo iebļāvās un laiž ļekas vaļā. Kā par postu tai pašā laikā tur vēl gadījās ieklīst kadai sievelītei. Sī arīdzan ieraudzīja Andrjuhu. Tādu spiedzienu palaida, ka ausis jābāž ciet:

—    Vai, ļautiņi mīļie, mironis! Vai die, mironis!

Arīdzan Mihailo kliedz:

—    Andrjuhu Sālīto redzēju! Uz mata tāds parādījās, kāds bija pirms raktuves laikiem! Ekur vei, aiz tā viršu cera!

Ļaudis satraucās. Atskrēja viens otrs no raktuvēm, bet priekšniecība pati pirmā. Daži runā:

—    Jāapskatās, kas tur ir par joku!

Nāca visi ar pulku, bet Andrjuham tas lāgā nepatīk.

«Parādies vien,» domā, «šitā bez apdoma, ej sazini, kas tur par ļaudīm var gadīties.»

Viņš ij atkāpās tālāk mežā. Šie baidījās dziļi iet, pamīņājās ap ceru un sāka izklīst.

Andrjuha nu saprātoja. Pa mežu apmeta Gumjoškiem līkumu un naktī taisni uz vara rūpnīcu projām. Tur, viņu ieraudzījuši, pārbijās. Pameta visu, un katrs savu malu. Nakts maiņas uzraugs aiz pārbīļa uztrausās uz jumta. Otrā dienā viņu no turienes nēšus nonesa — pagalam jau bez atmaņas … Andrjuha apstaigāja krāsnis … Atkal visu pamatīgi iesaldēja un prom pie kunga.

Tas, protams, padzirdējis par mironi, lika norīkot popus, tikai šie tobrīd nekur atrodami. Tad kungs cieši ieslēdzās mājā un nevēlēja nevienu laist iekšā. Andrjuha redz — klāt netiks, aizgāja uz savu vietu — izmargotajā palātā. Domā savā prātā:

«Pagaidi tu man! Es tev to sāli vēl pieminēšu!»

Nākamajā dienā rūpnīcā tracis. Nav joki — visās krāsnīs buki. Kungs raud baltas asaras. Arīdzan Gumjoškos jukums. Viņiem pavēlēts apbērto atrakt un atdot popiem, lai, sak, labi apbeda — pēc visiem likumiem, ka augšā vairs neceltos.

Atraka nogruvumu, bet līķa, sacīt, tur nav. Važa vien palikusi, un kāju riņķi gluži veseli, nav pat aizzāģēti. Nu ņēma priekšā raktuves uzraugu. Šis vēl raudzīja izlocīties, novelt vainu uz strādniekiem, pēcgalā jau tad izstāstīja, kā īpaši bijis. Pateica kungam — tam tūdaļ cita valoda. Ārdās ka vai gals.

—    Dabūt rokā, ja dzīvs!

Visus savus sardzes vīrus, rokaspuišus, norīkoja mežu pārmeklēt.

Andrjuha to nezināja un vakarā atkal iznāca uz pauguriņa. Lai nu apakšzemes mājokļos vai cik labi, uz pauguriņa tomēr labāk. Sēž pie akmens un gudro, kā varētu ar draugiem satikties. Nu, tāpat ij viena meitene prātā stāvēja.

«Varbūt ij viņa noticējusi, ka esmu miris. Domāt, būs nobirdinājusi kādu asaru?»

Kā par postu, tobrīd pa mežu gāja sievietes. Vai nu no pļavas nākdamas, vai tāpat vien ogotājas, pavēlāk aizkavējušās… Neba mazums ļautiņu vasaras laikā pa mežu staigā! Gāja cieši garām pauguriņam. Pirmāk Andrjuha sadzirdēja dziesmas dziedam, pēc sāka saklausīt ij valodas.

Viena, klau, tā ij saka:

—    Tasjutka nu gan laikam tagad domīga, par Andrjuhu uzdzirdējusi. Stāsta, esot tak dzīvs.

Otra atbild:

—    Kā nu nav dzīvs, ja visas krāsnis iesaldējis!

—     Nu, bet ko tad Tasjutka? Domāt, pošas meklēt?

—     Muļķe viņa ir, šitā Tasjutka. Ko es vakar viņai apkārt izrunājos, bet šī tikai savām vecenēm tic. Baidās, ka Andrjuha šai pie lodziņa neatnāk, bet pati kauc.

—     Kā tad, ka muļķe, Nav tāda puiša vērta. Bijis man tāds, ij no miruša nebaidītos.

Andrjuha to dzird, un viņu vilktin velk palūkoties, kas tā tāda Tasjutkas paļātāja. Domā savā prātā: «Nez vai nevarētu ar šām ziņu palaist?»

Gāja uz runātājām. Redz — pazīstamas meitenes, tikai nekādi nesamana doties redzams. Šīs, veries, iet lielā barā, ij bērni pa vidu. Nu, kā lai māk rādīties?

Noskatījās, noskatījās, rādīties tomēr nerādījās. Griezās atpakaļ.

Apsēdās vecajā vietā, sēž bēdīgs. Bet, kamēr viņš tur staigāja, acīm redzot, kāds kunga iztapoņa bija noglūnējis un slepus padevis citiem ziņu. Ielenca pauguriņu. Visi priecājas. Pats galvenais uzkliedza:

—     Grābt viņu ciet!

Andrjuha redz — jož uz viņu no visām malām… Piespieda akmeni un — iekšā bija. Sardzes vīri, rokaspuiši, pieskrien klāt — nav neviena. Kur izčibējis? Ņemsies to akmeni stumt. Pūlas tosdami. Nu, neba tas kustināms! Padomāja brītiņu, atkal šos sagrābj bailes.

—     No visas tiesas tak mironis, ja jau caur akmeni aizgāja.

Vienos skriešos aizlikās pie kunga, izstāstīja tam. Šis aiz pārbīļa trīc pie visām miesām.

—     Man, — saka, — jātiek Sisertā. Steidzama darīšana. Tvarstiet bez manis. Ja nenotversiet — ādu pār acīm noraušu!

Piedraudēja šitā, sēdās zirgā un aizlaida uz Sisertu. Kunga dienderi nu nesamana, ko ij darīt. Tik vien izdomāja, ka pauguriņš jāapsargā. Andrjuha zem akmens tāpat lauzīja galvu: ko lai dara? Bez darba dzīvot nav pierasts, bet ārā iet tā kā nebūtu labi.

«Naktī,» domā, «palūkošu. Kazi, izdosies pa tumsu izkulties, gan jau tad redzēs.»

Šitā, vei, saprātoja, grasījās kādu nieku ēdamā iesiet nastiņā ceļamaizei, bet ķirzaciņu neredz. Bez viņām tā kā apkaunējās — vai nu zagšus ņems!

«Lai jau paliek,» domā, «iztikšu bešā. Ja dzīvošu — maizi gan sadabūšu.»

Aplūkoja izrakstīto palātu, nopriecājās, kā viss iekārtots, un saka:

—    Tencinu šim mājoklim, nu iešu uz citu.

Te nu Saimniece parādījās viņam pilnā godībā. Puisis sastulba — šito daiļumu! Bet Saimniece saka:

—      Uz augšu vairs izejas nav. Iesi pa citu ceļu. Par ēdienu nebēda. Būs, kad gribēsies, — nopelnījis esi. Ceļš tevi izvedīs, kur vajag. Ej, palūk, pa tām durvīm, tikai, ņem vērā, atpakaļ neskaties. Vai neaizmirsīsi?

—    Neaizmirsīšu, — atsaka, — tencinu tev par visu labu.

Viņš tai paklanījās un devās uz durvīm, bet tur uz mata tāda pati jaunava stāv, tikai, domāt, vēl daiļāka. Andrjuha nenocietās, pavēras atpakaļ — kur jele tā pirmā? Bet šī draud ar pirkstu:

—    Vai aizmirsi solījumu?

—    Aizmirsu, — atsaka, — prātiņš no galvas izkūpēja.

—     Ek tu, — saka, — un vēl par Sālīto saucot! Tāds puisis padevies, ka vai nu, bet meitenes vienu no otras atšķirt — tur samisējās. Ko man tagad ar tevi darīt, ko?

—    Kā, — saka, — pati zini.

—    Nu labi. Pirmo reizi piedodu, otrreiz atpakaļ neskaties. Citādi būs slikti.

Andrjuha gāja, un tā otra, sacīt, pali viņam durvis atvēra. Tur sākās raktuves eja. Gaiša, un gala tai nevar saskatīt.

Vai Andrejs vēlreiz palūkojies atpakaļ un kur eja viņu izvedusi — par to man veci ļauži netika stāstījuši. Tikai kopš tā laika šis puisis mūsu pusē vairs nav redzēts, bet ļaužu piemiņā gan turas.

Kā viņš bija Turčaņinovam iesālījis!

Bet tie Turčaņinova rokaspuiši, teikt, vēl ilgi, vadzi ko, to akmeni apsargāja. Dienu un nakti pie tā kvernēja. Ļautiņi tīšuprāt piegriezās tos stulbeņus paskatīties. Pēcgalā, redzams, šiem ij pašiem bija apnicis. Raudzīšot to akmeni ar pulveri spridzināt. Sadzina raktuves strādniekus. Nu, saskaldīja, protams, bet kungs pa tam lāgam bija atžir'bis — atguvies no bailēm — un ņēmās šos lamāt.

—     Kamēr, — viņš kliedz, — jūs tukšu akmeni sargājāt, cik rūpnīcā un Gumjoškos nav iznācis pametuma! Ekur, pārvaldniekam sēžamvietu nocepinājuši! Kur tas redzēts!

1939. g.

PĀRVALDNIEKA ZOLES

Poļevajā bija pārvaldnieks —'Severjans Kondratjičs. Vai, kur tas bija nešpetns, vai, kur nešpetns! Kopš vien rūpnīca pastāv, tāds nebija redzēts. Pēdīgais suns. Zvērs. No rūpnīcu darba viņš, vadzi ko, nenieka nesajēdza, lik vien zināja, kā cilvēkus kaustīt. No kungu gājuma bija, savā laikā pašam sādžas piederējušas, bet visu pazaudējis. Un tikai aiz savas negantības. Nez cik tur cilvēkus līdz nāvei piepēris, turklāt dažus vēl no cita kunga ļaudīm. Nu, paklīda valodas, noslēpt nekādi nevarēja. Lieta nonāca liesā — Severjanam piesprieda izsūtīšanu uz Sibīriju vai ari uz šejienes rūpnīcām. Bet Turčaņinoviem — rūpnīcu īpašniekiem — šitādu slepkavnieku padod tik šurp! Uzreiz norīkoja Severjanu uz Poļevaju.

—    Savaldi, esi tik labs, turienes ļaudis. Ja arī kādu nolaidīsi no kājas, pie tiesas tevi te neviens neraus. Lai tikai ļaudis kļūst rāmāki, citādi tie, paklau vien, kādas nelietības pasākuši dzīt.

Bet Poļevajā nule kā iepriekšējo pārvaldnieku bija uz nokaitēta stieņa uzsēdinājuši, turklāt tā, ka šis uz līdzenas vietas izlaidis garu. Protams, pērt pārvaldnieka dēļ jau nu pēra gan. Tikai vainīgo nedabūja rokā.

—    Neviens viņu nav sēdinājis. Pats apsēdās. Kas viņu sazina, dvingā saskurbis, vai varbūt viņam prāta aptumsums uznācis. Kad attapāmies celt viņu no stieņa nost, visa sēžamvieta jau līdz pašām iekšām sagandēta. Tas, redzams, dieva likts, ka viņam no dibengala nāve jāsaņem.

Šitā paša gadījuma pēc tad nu rūpnīcas īpašniekam bija savajadzējies tāda rīkļurāvēja, kas ļaudis piedrūkstītu.

Tā nu slepkavnieks Severjans kļuva par mūsu rūpnīcas pārvaldnieku. Viņš, vadzi ko, bija gan lielu dūšu, tomēr tik jau nu sajēdza, ka rūpnīca

nav sādža, te vairāk jāpiesargājas. Ļaudis, veries, allažiņ barā, vieta šaura, turklāt vēl pie uguns. Ikvienam arī šāds vai tāds darba rīks rokā … Ar lūkšām var iebelzt, ar veseri uzgāzt, ar ķeksi vai stieni iekraut, pie reizes pat ar šķilu uzplāt. Kas tur liels! Var arī uz galvas veltņos vai krāsnī iegrūst. Dvingā, sak, sadulbis, piegājis par tuvu un ierauts iekšā. Iepriekšējo pārvaldnieku tak bija sacepinājuši.

Severjans tad nu sadabūja sev apsardzniekus. Nez kur ar tādus izrāvis! Cits par citu stiprāks un trakāks. Un tādi vien — pēdīgie salašņas. Klenderi plenderi no garnadžu ciemiem. Ar šito varzu tad nu staigāja pa rūpnīcu. Pats pa priekšu. Rokā pletne divu pirkstu platumā, ar pītu galu. Kabatā pistole, visi četri stobri pielādēti. Pistongas lai virsū, darbs tikai raut ārā no kabatas. Severjanam nopakaļ visa banda. Dažs ar rungu, dažs ar zobenu, dažs ij ar pistoli. Tīri kā vai karā iedami.

Visupirms noprasa brāķerim:

—    Kurš slikti strādā?

Tas jau zina, ka par visiem labu sacīt nedrīkst, pats dabūs ar pletni — sak, ko skaties caur pirkstiem! Un brāķeris sāk meklēt vainas. Vienam otram par pelnītu, viens otrs šim sariebis, bet dažam labam skaidri par neko. Lai tikai pašam pletne ietu secen. Sapūš šitā par cilvēkiem, pārvaldnieks tad nu ņemas ārdīties. Pats ar savu roku, vadzi ko, slānīja. Maizi nebūtu ēdis, ja tikai dabū cilvēku spīdzināt. Tāds viņam bija tas karakteris. Slepkavnieks, ar vienu vārdu sakot.

Varakalnā tomēr no sākuma iekšā nelīda. Pazemē kuram katram baisi, iekām nav pieradis. Galvenais — tumsa, bet cik tur gaismas līdzi var paņemt? Lai vai pats īpašnieks laižas lejā — to pašu kalnrača lampiņu vien iedos. Tieci tad gudrs, vai tā deg arī vai tāpat vien mirkšķina. Nu, un slapjš arīdzan. Tāpat ij cilvēki pazemē visas cerības pametuši. Lai dzīvot, lai mirt — tādiem alga viena. Bez cerību ļaudis, priekšniecībai paši bīstamākie. Arīdzan par to Severjans dzirdējis, ka Varakalnam esot sava Saimniece. Tai it kā nepatīkot, ka pazemē par cilvēkiem ņirgājas. Tā nu Severjans maķenīt baidījās. Pēdīgi tak sadūšojās. Ar visu savu bandu nolaidās lejā. No tās reizes nu ij sākās. Severjans, domāt, vēl niknāks kļuvis. Agrāk, tad raktuves strādniekus allaž pēra augšā, bet tagadiņ jaunu modi bija ieņēmušies. Pārvaldnieks ar pletni vai ar ko citu, kas tikai pagadās pie rokas, sloksnē cilvēkus turpat uz vietas. Diendienā pasāka raktuvē ierasties, un kārtība viņam tā pati viena — kā tikai cilvēkiem vairāk ļaunuma nodarīt. Kuru dienu daudz cilvēku piekāvis, to ij pats priecīgāks. Nobrauka ūsas un ķērc raktuves uzraugam:

—    Nu jel, vecais sakārni, gādā, lai tieku augšā! Laiks ēst pusdienas, piekusis esmu vicodams.

Kādu nedēļu viņš šitā pa raktuvi saimniekoja. Bet tad iznāca īpašs gadījums. Tikko bija pateicis raktuves uzraugam — gādā, sak, lai tieku augšā —, te uzreiz atskan balss un tik skaļi, šķiet, tepat gluži blakām:

—    Pielūko, Severjanko, ka tikai zoles saviem bērniem par piemiņu neatstāj!

Pārvaldnieks aizsvilās.

—     Kas to teica? — Apsviedās uz to pusi, no kurienes nāca balss, un nostiepās gar zemi, gandrīz vai kājas izlauza. Tās viņam uzreiz tikpat kā pienaglotas. Ar mokām dabūja no zemes nost. Bet balss — sievietes. Te nu pārvaldnieks sāka zūdīties, tak izrādīt neizrāda. It kā nekā nebūtu dzirdējis. Severjana banda arīdzan ne vārda, bet var redzēt, ka sašļukuši. Sie uzreiz atskārta pati piedraudējusi.

Nu, labi. Pārvaldnieks raktuvē vairs nelīda. Strādnieki maķenīt atvilka elpu, taču necik ilgi. Pārvaldniekam, veries, kauns: un ja nu strādnieki lai to balsi dzirdējuši un tagadiņ klusībā smīkņā — sak, nobijies gan Severjans? Bet tas viņam rūgtāk par nāvi, tābēd ka allažiņ lielījies — neviena, sak, nebīstos! Ienāk velmētavā, bet tur kāds uzsauc:

—    Ei, pieskati zoles! — Tas viņiem tāds sakāmais. Lai brīdinātu, proti, ja kāds kļūst neuzmanīgs. Bet pārvaldnieks to iztulko pa savam:

«Par mani zobojas.» Pārlieku viņam šie vārdi koda kaulā. Nemaz ij neklaušināja, kurš par tām zolēm iesaucies. Šoreiz pat nevienu nepiekāva, bet nostājās velmētavas vidū un uzbrēc savai sargu bandai:

—    Mēs tā kā sen nebūtu raktuvē bijuši. Vajadzētu palūkot, kā tur ar kārtību.

Nolaidās pazemē. Un tāds niknums pārvaldnieku sagrāba kā vēl nekad. Iet un tik sloksnē visus no vietas. Šitā, vei, grib ierādīt, ka ne no kā nebaidās. Te, klau, atkal tā pati balss:

—    Otro reizi, Severjanko, tevi brīdinu. Pažēlo savus sīkus mazus bērniņus. Zoles vien tu viņiem atstāsi!

Pārvaldnieks apcirtās uz to pusi, no kurienes balss, un — tāpat kā viņreiz — garšļaukus zemē. Kājas no zemes atraut nejaudā. Skatās, tās savu veršoku dziļi iezī iestigušas, kaut vai ar kapli cērt laukā.

Izrāva tomēr, tikai zābaki purngalā zobus rāda — zoles atplīsušas.

Pārvaldnieks sadrūvējās, bet, līdzko tika augšā, tūdaļ atkal vīrā. Taujā savējiem:

—    Vai dzirdējāt ko? Šahtā?

Šie saka:

—    Dzirdējām.

—    Redzējāt, kā man kājas pielipa?

—    Redzējām, — atsaka.

—    Kā domājat — kas tas ir?

Nu, šie, protams, minstinās, pēdīgi viens saņemas un saka:

—    Citādi nebūs, tā Varakalna Saimniece dod tev zīmi. Domāt, draud, bet ar ko — nav saprotams.

—    Nu tad tā, — Severjans saka, — klausieties, ko teikšu. Rīt ar mazu gaismiņu taisieties gatavi nolaisties raktuvē. Es viņiem parādīšu, kā mani baidīt un meitieti raktuvē slēpt. Visas ejas, visas cirtnes izložņāšu, bet to meitieti dabūšu rokā un, rau, ar šo pašu pletni tam piecos atvēzienos garu no miesām izdauzīšu. Vai dzirdējāt?

Arīdzan mājās sievai šitā pat plātījās. Šī, kā daždien sievišķis, uzreiz raudāt.

—    Ak un vai, būtu jele piesargājies, Severjanuška! Kaut vai popu pasaucis, lai ļaunumu nogriež.

Nu, labi, ataicināja popu. Tas padziedāja, paskaitīja, svētbildīti uzkāra Severjanam kaklā, pistoli ar svētīto ūdentiņu apslacināja un saka:

—   Nebīsties nenieka, Severjan Kondratjič, bet, ja šā vai tā, skaiti «Lai dieva žēlastība …».

Nākamajā dienā ar mazu gaismiņu visa pārvaldnieka banda ieradās pie ieiejas šahtā. Visi saduguši, tikai pārvaldnieks viens pats grozās kā tītars. Krūtis izgāzis, pleci līdz ausīm, un, paskat vien, kājās tīri jauni zābaki, spīd kā spogulis. Bet Severjans tikai ar pletni pa zābakiem piedauza un dižojas:

—    Ja vēlreiz zoles atplēsīšu, tad es tam uzraugam gan parādīšu, kā raktuvē dubļus saviest. Neskatīšos, ka viņš divdesmit gadus raktuvēs kalpo, ādu pār acīm nomaukšu. Un jūs visupirms lūkojiet to meitieti sadzīt rokā. Kas to noķers, tam piecdesmit rubļu atlīdzības.

Nolaidās, sacīt, kalnā un nu tik okšķerēt pa kaktu kaktiem. Pārvaldnieks, kā allaž, pa priekšu, visa varza nopakaļ. Nu, ejas šauras, šie tad zosu gājienā cits aiz cita. Te uzreiz pārvaldnieks redz — priekšā kāds pavīd. Iet tā lēnītēm savā nodabā, lampiņu vicinādams. Līkumā varēja saskatīt, ka sieviete. Pārvaldnieks ierēcās — stāt! — bet šī it kā nebūtu dzirdējusi. Pārvaldnieks skriešus pakaļ, bet viņa uzticamie kalpi pārlieku vis nesteidzas. Trīc pie visām miesām. Tāpēc ka redz — nupat nav labi: tā ir pali. Atpakaļ cirsties arī nedrīkst — Severjans tad pašus dīrās līdz nāvei. Pārvaldnieks jož teciņus vien, bet panākt nevar. Lamājas, protams, uz velna paraušanu, visādi piedraud, bet šī ne atpakaļ nepaskatās. Ejā ne dzīvas dvēseles.

Piepeši sieviete pagriezās, un uzreiz viss kļuva gaišs. Pārvaldnieks redz — priekšā stāv jaunava, neaprakstāmi daiļa, bet uzacis viņai sarauktas un acis kā ogles.

—    Nu, — saka, — tagad nu izrēķināsimies, slepkavniek! Es tevi brīdināju: sak, mitējies, bet ko tu? Lielījies mani ar pieciem pletnes vēzieniem piegalēt? Ko tagad teiksi?

Bet Severjans pārskaities brēc:

—    Vēl ļaunāk izdarīšu. Ei, Vaņka, Jefimka, ķeriet to skuķi ciet, stiepiet projām, padauzu!

To viņš saviem kalpiem, teikt. Domā, šie tepat tuvumā, bet pats jut, kājas atkal pie zemes pielipušas.

Nu jau sāk bļaut nelabā balsī:

—    Ei, šurpul — Bet jaunava šim saka:

—    Tu aplam nebļausties. Taviem kalpiem te nav nākšana. Dažs labs no tiem uz vietas būs pagalam.

Un šitā vieglītēm ar roku pavēcināja. Aiz muguras dārdot kaut kas sagruva, pārskrēja spējš vēja brāziens. Pārvaldnieks pavērās atpakaļ, bet viņam aiz muguras siena, domāt, nekādas ejas te nav bijis.

—    Ko tagad teiksi? — Saimniece vēlreiz pārjautā.

Bet pārvaldnieks — aplam jau cietu sirdi bija, turklāt popa iedrošināts — izrāva savu pistoli.

—    Re, ko teikšu! — Un — blāc! — no viena stobra… Saimniecei, vai aks! Šī lodīti ar roku uzķēra, pasvieda pārvaldniekam pret ceļgaliem un klusītēm pateica:

—    Līdz šai vietai lai viņa vairs nav. — Kā pavēlēt pavēlēja. Tūdaļ pārvaldnieks līdz pašiem ceļiem apauga ar zaļumu. Nu gan, protams, sāka gaudot:

—     Māmuliņ, drostaliņ, piedod, esi tik žēlīga! Mazbērniem, mazmazbērniem tevi daudzināšu. No vietas atteikšos. Atlaid jele dvēseli grēkus nožēlot!

Un pats kauc, raud baltām asarām. Saimniece pat nospļāvās.

—    Ek tu, — saka, — draņķi, tukšais iezi! Pat nomirt neproti. Paskatoties vien uz tevi, vēmiens nāk.

Pavicināja ar roku, un pārvaldnieks līdz pašam pakausim apauga ar zaļumu. Par lielu akmens bluķi pārvērtās. Saimniece piegāja klāt, vieglītēm ar roku piedūrās, bluķis nogāzās, un Saimniece kā kusin izkusa.

Bet kalnā satraukums. Nu, kā gan ne — eja aizgruvusi, un tur bija iĢgājiS pārvaldnieks ar visu svītu. Nav joks. Sadzina kopā ļaudis. Ņēmās atrakt. Arīdzan ārpusē sacēlās kņada. Pie kunga uz Sisertu vēstnesi aizsūtīja. Otrā dienā no pilsētas atdrāzās kalnraktuvju priekšniecība. Pēc pāris

dienām atraka pārvaldnieka kalpus. Un tavu brīnumu! Kuri bijuši tie visnešpetnākie, visi pagalam, bet kuriem kauču kripatiņa kauna saglabājusies, tie tikai sakropļoti.

Visus atrada, tikai pārvaldnieka navaid. Pēc aizrakās līdz kādai nezināmai cirtnei, Skalās — pašā vidū nogāzts malahīta bluķis. Aplūkoja vērīgāk, redz — viens gals tam nosKpēts.

«Tad ta,» domā, «brīnumi! Kas gan te būtu malahītu slīpējis?» Ņēmās sīki nopētīt un ieraudzīja — noslīpētās vietas vidū divas zābaku zoles. Tīri jaunas zoles. Visas nagliņas var redzēt. Trīs rindas. Ziņoja par to kungam, bet tas tolaik jau bija vecs, šahtā sen vairs nelaidās, tak redzēt būtu gribējis. Lika vilkt to bluķi augšā visu, kā ir. Kas tur bija ko nocīnīties! Pēdīgi tak uzstīvēja. Ieraudzījis zoles, vecais kungs apraudājās.

—    Tas tik man bija uzticams kalps! — Pēc saka: — Vajag to līķi no akmens izdabūt laukā un ar godu apglabāt.

Tūdaļ aizsūtīja uz Mramoru pēc vislabākā akmeņkalēja. Tolaik tur Kostousovs bija izdaudzināts. Atveda to. Kungs šim vaicā:

—    Vai tu vari nelaiķa miesas no akmens atbrīvēt tā, lai tās nesagandētu?

Meistars aplūkoja bluķi un atjautā:

—    Un kam būs atcirtumi?

—    Tie, — kungs saka, — lai paliek tev, un arī par darbu samaksāšu, neskopošos.

—     Nu labi, — meistars saka, — varu palūkot. Galvenais, ka materiāls pārlieku labs. Reti tādu gadās sastapt. Tikai viena bēda — tik drīz tas nav izdarāms. Ja uzreiz līdz pašām miesām cirtīs nost, manuprāt, būs liela smirdoņa. Iepriekš, redzams, vajadzēs apskaldīt, bet tad atkal malahīts ies zudumā.

Kungs par tādiem vārdiem pat apskaitās.

—    Nedomā par malahītu, — saka, — domā, kā mana uzticamā kalpa līķi saglabāt.

—    Tas nu tā, — meistars atbild, — kā kuram.

Viņš, veries, tas Kostousovs, bija brīvu ļaužu. Nu, tāpēc ij tāda valoda. Raudzīja nu Kostousovs mironi dabūt laukā. Visupirms apskaldīja, aizveda malahītu mājās. Tad sāka pie līķa urbties klāt. Un kas izrādījās? Kur miesas vai drānas bijušas, tur visur tagadīt tukšs iezis, bet apkārt pirmā labuma malahīts.

Kungs tomēr lika šo tukšo iezi apbedīt kā cilvēku. Bet meistars Kostousovs nosūkstījās:

—    Būtu to zinājis, — saka, — tad vajadzēja bluķi uzreiz zāģēt gabalos. Kas tur labuma aizgāja neziņā šitā pārvaldnieka pēc, bet no viņa, veries, kas palicis pāri! Tik vien kā zoles.

1936. g.

.

SAKAŠŅA AKMENTIŅI

Pēc Stepana nāves — ek, tā paša, kas tos malahīta stabus bija atracis — ļaudis virtenēm vien plūda uz Krasnogorku. Kāroja tādus akmentiņus uziet, kādus nelaiķa Stepana saujā redzējuši. Bija rudens laiks, tepat pirms sniega. Neba tur daudz ko var sarūpēt. Bet, kad ziema bija garām, atkal tai pašā vietā sabrāzās. Parakņājās, parakņājās, saraka dzelzs rūdu, redz •— nieks vien tur ir —, meta mieru. Tikai Vaņka Sakasnis palika. Ļaudis, teikt, taisās uz plāvi, bet šis neko, sitas pa raktuvi. Nekāds lāga zeltracis viņš nebija, tāpat vien mujās apkārt kā Rēktais ritenis. Jaunās dienās gar kungiem triņājies, bet sagrēkojies un padzīts. Nu, bet šitais niķis — kungu bļodas laizīt — viņam bija palicis. Vienādiņ gribēja, lai vai kā, sevi parādīt. Izkalpoties, proti. Nu, bet kas jele šim ko rādīt? Rakstos nepraša. Skrīveros tādu neņems. Kausēšanas darbiem arīdzan neder, bet raktuvē ij nedēļu neķeips. Tad nu sviedās uz atradnēm. Domāja — tur jau nu medu dzer. Iekampa, bet rūgts. Tad arī ielāgojās sev amatu pa degunam — kantorim par okšķeri un ziņu pienesēju. Zeltrača kausiņu pie malas gan nemeta. Tāpat pa smiltīm čakarējās, bet pats tik to vien ausījās, kur varētu ko uzost un kantora ļaužiem pienest. Šie, samanījuši savu labumu, sāka Sakasni pabalstīt. Labas vietas iedala, naudas savu grasi atmet, kādu kankaru, apava gabalu, vai. Zeltračiem atkal ar Sakasni savi rēķini: saliek pa kūkumu, citreiz pa ausi, bet dažkārt ij pa visām vietām reizē. Kā kuro reizi pelnījis. Tikai Sakasnis, kā daždien sulaiņa gājuma, pie kaustīšanas, teikt, pieradis. Atžilbst un atkal pa vecam. Tā nu ij dzīvoja — grozījās starp vieniem un otriem. Arīdzan sieviele viņam to pašu viežu, ne īpaši tā kā palaistuve

vai tīrā padauza, bet tā… par lieklaižu iesaukāta: no citu labuma kāroja izdzīvot. Bērnu viņiem, protams, nebija. Kur nu tādiem!

Un tā nu, vei, kad rūpnīcā paklīda valodas par Stepana akmetiņiem un ļaudis bariem devās uz Krasnogorku, arīdzan Sakasnis līdzi kā saukts.

«Pameklēšu,» domā. «Neba es sliktāks par Stepanu. Rasi, tādu aplamību neizdarīšu, ka bagātību saujā saspiedīšu.»

Zeltrači zina, kas kur meklējams. Pakašņājās Krasnogorkā, redz — nav īstais iezis —, meta mieru. Bet šitais Sakasnis domājās būt par visiem gudrāks un palika.

—    Es, — saka, — nebūšu es, ja to bagātību nedabūšu rokā! — Veries, kas par gudrinieku atradies!

Tā nu viņš kādu reizi peras šitā pa cirtni. Tīri par velti vanda rūdu augšā. Te uzreiz atšķēlās vesels bluķis. Savu pudu divdesmit, kazi, pat vairāk, Daudz netrūka, būtu Sakasnim kāju sadragājis. Viņš atlēca pie malas, skatās — izsistajā bedrē taisni viņam pretim spīd divi zaļi akmentiņi. Sakasnis nopriecājās, domā — ligzdai uzdūries. Pastiepa roku urbināt akmentiņu laukā, bet tur uzreiz kas iešņācās — Vaņkam aiz pārbīļa nogāja nelabi. Skatās — no bedres izšaujas kaķis. Viscaur brūns, bez viena vienīga lāsumiņa, tikai acis zaļas un balti zobi spīd. Spalva gaisā, mugura ar kūkumu, aste stāvus kā svece — nupat, vei, klups virsū! Vaņka laiž ļekas vaļā. Verstis divas, domāt, nosukāja, atpakaļ nepaskatījies, elš vien, tikko garu neizlaida. Pēc sāka iet lēnāk. Pārnācis mājās, uzbrēc sievai:

—    Kurini pirti labi aši! Man nelabs lēcies.

Pēc pirts tak, aunagalva, ņēma un izstāstīja visu sievai. Šai, protams, tūdaļ padoms pie rokas:

—    Būtu jele, Vaņuša, aizgājis pie vecās Ritenīšas. Palūdzis to. Tā tevi viens divi dabūs uz ceļa.

Bijusi, piestāsta, tāda večele. Nedēļnieces pirtī sautējusi, savā reizē ij meitu grēkus piesegusi. Kājas viņai, vadzi ko, bijušas gaužām līkas. Rumpis tikpat kā uz riteņa uzstatīts. Tābēd par Ritenīšu ij iesaukta.

Vaņka pirmāk spurojās pretim:

—    Nekur es neiešu, un uz raktuvi ne ar zeltu neaizmānīsi. Šitādu šausmību! Ne savu mūžu! — Pat pēc savām štrumentēm gribēja kādu citu aizsūtīt. Bailes šim, veries. Tad — pēc dienām divām trim — atguvās, bet sievele viņam kaļ tikai savu:

—    Aizej gan, aizej pie Ritenīšas! Viņa ir zintniece. Pamācīs, kā tos akmentiņus paņemt. — Var redzēt, Sakašņa sievai pārlieku iekārojies tās bagātības. *

Vaņka aizgāja pie Ritenīšas. Sāka viņai stāstīt, bet ko nu veča saprot no zemes bagātības. Sēž un murmina:

—    Bur-bur-bur. Čūska no kaķa bīstas, kaķis no suņa bīstas, suns no vilka bīstas, vilks no lāča bīstas. Bur-bur-bur! Izgaisti, pazūdi! Pīšļos sakriti! — Nu, un visādas šitādas zintnieces aplamības, bet Vaņka doma: «Va tu re, kāda gudra vece!»

Kad nu Vaņka izstāstījis, vecā šim novaicā:

—    Vai tev, dēliņ, ir suņādas kažoks?

—    Ir gan, — šis atsaka, — tāds sadriskāts, viss vienos caurumos!

—    Tas, — šī saka, — alga viena, ja tikai smird pēc suņa.

—    Smirdēt, — Vaņka saka, — smird pārlieku. No pamērējušu suņu ādām šūts.

—    Tad ir labi. To kažoku tu velc mugurā un nost nevelc, iekām nebūsi akmentiņus mājās pārnesis. Bet, ja vēl baidies, tad es tev iedošu

vilka asti, ko pakārt kaklā, vai arīdzan lāča taukus iešūt kreklā. Tikai tāda manta maksā naudu, prāvu šķipsnu.

Sakasnis pakaulējās ar zintnieci, aizgāja uz mājām un naudu atnesa.

—    Dod šurp, vecimāt, asti un taukus! — Veča nenopriecāties: atsūtījis dievs muļķi.

Sakasnis uzkāra kaklā asti, taukus sieva iešuva viņam krekla apkaklītes vīlē, Saposās šitā, vei, uzvilka mugurā kažoku un devās uz Krasnogorku. Kas vien nāk pretim, ikviens brīnās — ap Pēterdienu kažoku uzvilcis! Sakasnis pūš vien — drudzis, sak, kratot —, bet pašam sviedri līst aumaļām.

Nonāca raktuvē. Redz — viņa štrumentes turpat vien mētājas. Neviens nav iekārojis. Būdu gan vējš maķenīt sašķiebis.

Redzams, neviens te bez viņa nav bijis. Apskatījās Sakasnis šitā, vei, un ņemas atkal par tukšu vandīt rūdu augšā. Diena gāja pret vakaru. Sakasnim bail raktuvē palikt, bet nostrādājies pie nabaga. Ko tu gan domā — vasaras laikā kažokā ģērbtam kapli vicināt! Tur ij stiprāks vīrs piemocīsies, bet Sakasnis jau nu pagalam izmiekšķējies. Kur stāvēja, turpat ij pakrita. Miegs, teikt, nav brālis, visus pār vienu kārti met. Dažs labs ij bailīgs, tak krāc ne sliktāk par drosminieku.

Izgulējās Vaņka tā, ka labāk nemaz nevar, un pavisam sadūšojās. Paēda un ķērās pie darba. Sitās, sitās, un atkal, tāpat kā viņreiz, atšķēlās liels bluķis — Vaņka tikko kājas paglāba. Domā — tūdaļ kaķis lēks laukā. Nē, nav vis: redzams, vilka aste un lāča tauki palīdz. Piegāja pie bedres un redz — jauns iezis atklājies. Vaņka aptīrīja visapkārt, pierakās iezim klāt un ņemsies to skrubināt. Iezis iezilgans, gandrīz kā lazurīts, viegls, guļ irdenā slānī. Paskrubināja maķenīt — uzdūrās ligzdiņai. Veselus sešus zaļus akmentiņus izņēma, un visi tie iezī pa pāriem vien saguluši. Nez kur ar Sakasnim spēks radās, bet nu tik vanda augšā rūdu. Taču, lai cik izpūlējās, nekā vairāk neatrada. Tikpat kā ar nazi nogriezts. Pat tā ieža vairs nav. Domāt, kāds to tikai iekārdināšanai nolicis.

Vaņka lēti vis mieru nemeta. Aplūko akmentiņus, papriecājas un atkal kapli rokā. Jēgas tomēr nekādas. Nomocījies, maizes aizgādu apēdis, jāiet vien mājās. Taciņa veda taisni uz avotiņu, kas tur necik tālu no tiltiņa pār Severušku. Pa to taciņu tad nu Vaņka gāja. Mežs tur biezs, vecs, bet taciņu samanīt var. Iet Sakasnis, rēķina peļņu: cik viņam par tiem akmentiņiem dos. Tikai uzreiz aiz muguras:

—    Miau! Miau! Atdod mūsu acis!

Sakasnis palūkojās atpakaļ — taisni uz viņu jož trīs kaķi. Visi brūni, un visi bez acu. Nupat, nupat klups virsū. Vaņka pasviedās sāņus, mežā iekšā. Kaķi pakaļ. Bet kur nu šie, bez acīm, teikt! Sakasnis ar acīm, ij tad, pa biezokni spraukdamies, visu ģīmi saskrāpēja, kažoku lupatu lēveros sadīrāja. Cik reižu netika pakritis, purvā iestidzis, ar mokām izkūlās uz ceļa. Par laimi, brauca Severskas zemnieki piecos pajūgos. Redz — izlec no meža viens tāds kā nepilnīgs, bez vārda runas sēdināja šo ratos un paveda līdz Severnajai, bet tālāk Sakasnis pats lēnītēm aizvilkās mājās. Nakts laiks. Sakašņa sieva guļ, bet mājele nav aizslēgta. Gatavā nevīža, teikt, tā Sakašņa sievele. Viņai, kad tikai izvalstīties, par māju ne bēda. Sakasnis uzpūta uguntiņu, pārmeta krustu visiem kaktiem un tūdaļ rauga makā — aplūkos savus akmentiņus. Grābsta, grābsta, bet makā tikai šķipsniņa putekļu. Saspiedis! Tad nu gan Sakasnis apkaucās un ņēmās Ritenīšu aizmuguriski nelabiem vārdiem gānīt:

—    Nevarēja, pagāniete tāda, no kaķiem paglābt! Par ko es tev to naudu sagrūdu, kālabad kažokā sautējos!

Pamodās sieva, ij tai iegrūda dunku un visādi nosunīja. Sieva redz — dēlietis skaidri aplamā prātā, — sāk lumstīties apkārt. Viņš šo sunī, bet šī:

—    Vaņuška, vai neizkurināt pirtiņu?

Zināja jau gan, ar ko piebraukt. Nu, Vaņka izālējās, izālējās un aprima — izstāstīja sievai visu līdz pēdējam sīkumam. Te nu šī arīdzan sāka gaudot. Aprauga putekļus maciņā, paņem uz pirksta, piešauj pie mēles un kauc atkal. Izkaucās šitā abi divi, pēc sievai atkal padoms rokā.

—    Redzams, — saka, — Ritenīšas vare par vāju. Drošības pēc vajag aiziet pie popa.

Sakasnis pirmāk par to ne dzirdēt. Pat domāt baidījās, ka vēl kādreiz būtu uz to raktuvi jāiet. Tikai, ek, meitietis, tas ir kā rudens lielus. Grabina vienu dienu, grabina divas — tak savu sagrabināja. Nu, un Vaņka pats jau arī bija maķenīt atguvies.

«Velti vien,» domā, «es tolaik no kaķiem nobijos. Ko šie bez acīm var padarīt!»

Aizgāja pie popa — sak, tā un tā, tētīt.

Pops padomāja, padomāja, tad saka:

—    Tev, mans dēls, vajadzētu apsolīšanu dot, ka pirmo akmetiņu no atraduma ziedosi dievmātei, ko kronītī ielikt, un pēc allaž cik spēdams dosi vēl.

—    To var, — Sakasnis atbild. — Ja pāris desmitus dabūšu, piecus nežēlošu.

Nu pops ņēmās ap Sakasni darīties. Palasīja no vienas grāmatas, no otras, no trešās, ar ūdeni apslacināja, ar krustu apsvētīja, saņēma no Vaņkas pusrubli un saka:

—    Labi būtu, mans dēls, ja tu Atonkalna cipreses krustiņu apliktos. Man tāds ir, tikai pašam dārgi maksā. Tev es šitādā reizē atlaistu par savu cenu, — un noteica divkārt lielāku maksu nekā Ritenīša. Nu, ar popu kaulēties nevar, — Vaņka aizgāja mājās, sagrabināja abi ar sievu pēdējo kapeiku. Sakasnis nopirka krustiņu un lielās sievai:

—    Tagadiņ ne no viena nebīstos!

Nākamajā dienā posās uz raktuvi. Sieva šim izmazgāja to kreklu, kurā lāča tauki, teikt, iešūti, suņādas kažoku pielāpīja kā mācēdama. Vilka asti Vaņka uzkāra kaklā, turpat arīdzan cipreses krustiņu piekabināja. Atnāca Krasnogorkā. Tur viss pa vecam. Kas kur pamests, tas turpat ij mētājas. Tikai būdele, domāt, tā kā vēl vairāk sašķiebusies. Nu, bet Vaņkam par to maza ziņa. Tūdaļ kāpa cirtnē. Kolīdz atvēzējās ar kapli, uzreiz kāds vaicā:

—    Vai atkal, Vaņa, esi atnācis? No bezacu kaķiem nebīsties?

Vaņka pavērās apkārt, bet tepat tīri vai līdzās sēž pati. Pēc malahīta

tērpa Vaņa viņu uzreiz pazina. Vaņkam rokas, kājas pamira, un mēle kulstās kā bez atmaņas:

—    Kā tad, kā tad … Bur-bur-bur … Izgaisti… pazūdi… pīšļos sakrīti!

Šī smīn vien.

—    Tu nebaidies! Es taču neesmu bezacu kaķe! Labāk pasaki — kas tev te meklējams?

Vaņka tik murmina to pašu:

—     Kā tad, kā tad… Bur-bur-bur… — Tad maķenīt tā kā atguvās: — Akmentiņus pameklēt atnācu … Stepanam rokā ļaudis redzējuši…

Viņa sarauca pieri.

To vārdu tu mutē neņem! Bet akmeņus es tev iedošu. Redzu, kāds Iii esi mantas meklētājs, un arī no raktuvju ļaudīm esmu par tevi dzirdējusi. Tu viņiem esot aplam noderīgs.

Kā tad, kā tad… — Vaņka atplauka. — Es allažiņ pēc skaidras sirds.

—    Nu, tad pēc savas skaidras sirds arī saņemsi. Tikai liec vērā norunu. Nevienam tos akmeņus nepārdod. Neviena paša, pielūko! Visus uzreiz aiznes pārvaldniekam. Viņš tad tevi pats ar savu roku apbalvos. Pēcgalā vēl ij kroņa tiesu piemetīs. Visam mūžam pietiks. Tik bagātīgi atbērs, ka pats uz mājām neaizstiepsi.

Pateica šitā un veda Sakasni pa nogāzīti lejāk. Kad bija nokāpuši, paspēra ar kāju milzenīgu akmeni. Akmens apvēlās, un zem tā pavērās neliela slēptuve. Gaišzilā iezī guļ zaļi akmentiņi. No vienas vietas.

—    Pagrābies, — saka, — cik vajag, — bet pati stāv un vēro.

Lai arī zeltracis Vaņka bija tāds dievadots, taču maks viņam pamatīgs, lielāks nekā visiem citiem. Piestūķēja pilnu, cik lien, bet vēl viņam nav gana. Būtu gribējis ij kabatas piebāzt, tak baidās: Saimniece dusmīgi skatās, bet sacīt gan nekā nesaka. Neko darīt — redzams, vajadzēs tencināt. Skatās — neviena nav. Palūkojās uz slēptuvi — arīdzan tās vairs nav. It kā nemaz nebūtu bijis. Tai vietā guļ akmens, izskatās pēc lāča. Vaņka aptaustīja maku — pilnum pilns, kaut nu nepārplīsis vien! Aplūkoja vēlreiz to vietu, kur akmentiņus bija ņēmis, un — aidā! — posa aši uz mājām. Skrien, skrien un aptausta maku: vai vēl ir? Ar vilka asti to apvēdina, patrin ar krustiņu un jož tālāk. Atjoza mājās, līdz vakaram vēl tālu. Sieva taisni sabijās.

—    Vai pirti, — prasa, — kurināt, vai?

Bet šis kā nepilnīgs.

—    Aizklāj jele, — uzbrēc, — ceļa pusē logus! — Nu, sieva, protams, aizklāja abus lodziņus, ar ko pagadījās, un Sakasnis cērt maku galdā:

—    Skaties!

Sieva redz — maks pilns ar nez kādiem zaļiem graudiņiem. Sākumā nopriecājās, pārmeta krustu, bet pēc ieminas:

—     Sazin, nav īsti?

Vaņka pat apskaitās.

—    Muļķe! Kalnā tak atradu. Kas tev ies kalnā neīstus grūst? — Par to gan nestāstīja, ka Saimniece pati viņam akmeņus parādījusi un vēl pamācījusi. Bet Sakašņa meitietis tomēr lāgā negrib ticēt.

—   Ja tu vienā rāvienā esi pilnu maku piegrābis, tad zirdzinieki, kolīdz dabūs zināt, vezumiem vedīs mājās. Kur tad tos akmentiņus liks? Maziem bērniem ko spēlēties un meičām krelles vērt?

Vaņka kļuva tīri sarkans no vaiga.

—    Tūdaļ dabūsi zināt, ko tāds akmentiņš vērts!

Atbēra saujā piecus gabalus, kāra maku kaklā un prom pie ščegara.

—    Kuzma Mironič, aplūko akmentiņus!

Ščegars aplūkoja. Savu stikliņu — uz kājiņām uzstatāmo — paņēma. Aplūkoja vēlreiz. Pārbaudīja ar skābi.

—     Kur, — prasa, •— ņēmi?

Nu, Vaņka, kantora okšķeris, uzreiz pļauj vaļā:

—     Krasnogorkā.

—    Kurā vietā?

Te Vaņka maķenīt samelojās, minēja to vietu, kur pirmāk bija strādāj is.

—    Tā kā negribas ticēt, — ščegars saka. — Dzelzī vara smaragdi nemēdz būt. Vai daudz dabūji?

Vaņka nu izvilka maku un liek galdā. Ščegars paraudzījās uz maku un taisni mēms palika. Tad atguva elpu un saka:

—    Apsveicu, Ivan Trifonič! Laime jūs piemeklējusi. Neaizmirstiet savā reizē mūs, mazos ļautiņus. — Bet pats spiež Vaņkam roku un godā pagodēdams. Skaidrs, ko visu gan nauda nedara! — Ejam, — saka, — tūdaļ pie pārvaldnieka!

Vaņka gan šā, gan tā:

—    Nomazgāties pirmāk vajadzētu, uz pirti aiziet, citas drēbes uzvilkt.

Īstenībā viņam gribējās akmentiņus atbērt. Bet ščegars tikai savu:

—    Ar tādu maku ne tikvien pie pārvaldnieka, pie paša cara var iet. Neniecinās, kurā katrā laikā pieņems.

Nu, neko darīt. Aizveda ščegars Vaņku pie pārvaldnieka. Bet tur pašlaik sazin kāda sanākšana. Ij pats vecais kungs turpat, nule kā atbraucis. Sēž istabas vidū un tur radziņu pie auss, bet pārvaldnieks šim «du-du-du» dudina ko mācēdams.

Ščegars iegāja tai istabā, izstāstīja savu stāstāmo, un pārvaldnieks tūdaļ kungam radziņā iedudināja:

—    Esam, sak, atraduši vara smaragdus. Kāds uzticams cilvēks pacenties. Vajadzētu viņu apbalvot, kā nākas.

Ieveda Sakasni istabā.

Viņš salūkoja savu maku, pasniedza kungam un vēl ij roku pabučoja. Kungs pat nobrīnījās:

—    No kurienes tāds uzradies? Zina, kas klājas.

—    Agrāk kalpojis par sulaini, — pārvaldnieks iedūca šim ausī.

—     Nu jā, — kungs saka, — uzreiz var redzēt. Bet dažs vēl grib iestāstīt, ka no saimes ļaudīm lāga strādnieki neiznākot. Palūk, cik šis daudz sadabūj is.

Pats šitā svārsta maku rokā. Visi rūpnīcas dižvīri sanākuši apkārt. Kundzenes, kas tādas cienīgākas, arīdzan tepat grozās. Kungs ņēmās maku raisīt vaļā, tikai nav viņam izmaņas, tad nu sniedz Sakasnim — atraisi, sak. Sakasnis gatavs darītājs: parāva siksniņu, velk maku vaļā.

—     Lūdzami!

Un nu uzreiz, vadzi ko, tāda smirdoņa pašāvās, ka nekur glābties. Domāt, sprāgušu zirgu vai govi iestiepuši istabā. Kundzenes, kas tuvāk stāvēja, mutautiņus degunam, mutei priekšā, bet kungs klūp pārvaldniekam virsū.

—    Ko tas nozīmē? Tu par mani ņirgājies?

Pārvaldnieks grābj ar roku makā, bet tur nekā, it nekā, tikai vēl negantāka smirdoņa pagriezās. Kungs aizgrūda roku mutei priekšā un no istabas laukā. Arīdzan pārējie — kur kurais. Palika tikai pārvaldnieks un Sakasnis. Sakasnis bāls kā kaļķis, bet pārvaldnieks taisni trīc aiz dusmām.

—     Ko tu īpaši domā? Ko? Kur tādu smirdoņu rāvi? Kas samācīja?

Sakasnis redz — slikti ir, un stāstīs klaji visu kā bijis. Nekā neslēpa.

Pārvaldnieks klausījās, klausījās, tad ievaicājās:

—    Balvu, tu saki, solīja?

—    Solīja, — Sakasnis nopūtās.

—    Ak tad no manis solīja?

—    Tā ij sacīja: pats ar savu roku apbalvos un pēc vēl ij kroņa tiesu piemetīs.

Nu tad saņem, — pārvaldnieks ierēcās un tā vilka Sakasnim pa zobiem, ka šis ar pauri gandrīz vai istabai stūri izgāza.

—    Tā tev, — pārvaldnieks bļauj, — būs rokasnauda. Balvu saņemsi ģērētavā. Līdz mūža galam pieminēsi.

Tā arī notika. Otrā dienā Sakasnim atbēra tādu mēru, ka saviem spēkiem prom dabūt nejaudāja, — pašu nēšus uz lazareti aiznesa. Pat tie, kas dažu labu reizi bija Sakasni iekaustījuši, šoreiz viņu maķenīt tā kā žēloja.

—    Dabūja gan, kantora okšķeris!

Tikai pārvaldniekam jau nu arīdzan nekāds saldais kumoss neiznāca. Tai pašā dienā kungs ņēma viņu priekšā.

—     Kā tu uzdrīkstējies man tādu joku izspēlēt?

Pārvaldnieks, protams, gan šā, gan tā.

—    Nav mana vaina. Tas nelietis mani pašu apveda ap stūri.

—     Bet kas, — kungs jautā, — to negala kāsi pie manis ielaida un vēl ar tādu maku?

Pārvaldnieks nekur sprukt, atzinās:

—     Mana vaina.

—    Nu tad saņem! Pēc nopelniem. Pārvaldnieka amatu aizmirsti, iesi uz Krilatovku par uzraugu, — kungs saka un vēl paskaidro saviem rokaspuišiem, kas gadījās klāt pie sarunas:

—     Lai, sak, svaigā gaisā izvēdinās. Citādi no viņa nāk nelaba smaka. Ne velti viņu par āzi saukā, un tagad jau nu es viņu ne redzēt negribu. Vēmiens nāk pēc vakardienas.

Krilatovkā tas pārvaldnieks ij karoti nolika. Un nebija jau viņam nekāda vieglā dzīve pēc tās, kādā bija pieradis.

Redzams, Saimniece arīdzan viņu bija piejokojusi.

1937. g.

TAJUTES SPOGULĪTIS

Bija vēl raktuvē šitāds gadījums.

Vienā cirtnē sāka nākt rūda ar slīpējumu. Atskalda gabalu, bet tam, va tu re, kāds stūrītis gludeniņš. Spīd kā spogulis, var sevi aplūkot, ja kādam patikšana.

Nu, rūdas cirtējiem no tā maz prieka. Ikviens, vei, no veciem ļaužiem dzirdējis, ka tā esot gaužām nelāga zīme.

—    Ja šitāds sāk rādīties, tad piesargies! Tur Kalna Saimniece spoguli sadauzījusi. Dusmojas. Bez iegruvuma nebūs.

Ļaudis, protams, ij piesargās, kā kurš mācēdams, bet pirmām kārtām jau nu priekšniecība. Raktuves uzraugs, par šito joku padzirdējis, uz to pusi vairs ne kāju nespēra, bet savam palīgam piekodināja:

—    Izrīko, lai eju nostiprina ar divkāršiem guļbaļķu balstiem, un liec attīrīt cirtni līdz stingriem griestiem. Vēlāk pats apskatīšos.

Par uzrauga palīgu tolaik bija Jeraska Veicīgais. Tāds drebstelīgs večuks. Priekšniecībai redzot, allažiņ rikšiem vien laidis. Līdzko viņam pasaka, tūdaļ šķin, ko kājas nes, un ļaudis aplam tramda kā uz ugunsgrēku.

—    Veicīgāk, puikiņas, veicīgāk! Raktuves darbs tūļāšanos nepacieš. Viena kāja te, otra — tur.

Sitās nemierības dēļ viņu par Veicīgo ij iesauca.

Tikai šai reizē Veicīgajam kājas apsāpējušās. Acis gaismu nesamana, lūkos ar svešām izlīdzēties. Piesauc klāt bergalu, koka darbu meistaru, un saka:

Aizteci, Ivan, labi apskaties un parēķini, cik tur baļķu vajadzēs pievest, un tad sāciet ar dieva palīgu. Raktuves darbs, pats zini, gausumu nepacieš, bet man, kā par postu, dūrējs iesities sānos un sāpe krustus lauž kopā. Ar mokām turos kājās. Jādomā, uz sliktu laiku. Jūs nu bez manis saraujiet! Lai rīt pret vakaru būtu gatavs!

Bergalam nav kur sprukt — gāja, tak steigties jau nu nesteidzās. Lai raktuvē cik grūti, pirms laika kapā līst nevienam vis negribas. Jeraska pat piedraudēja:

—    Veicīgāk, brāl, veicīgāk! Nevelc garumā! Sliņķus, ek, pats zini, mums ģērētavā labi uzmundrina. Domāt, būsi redzējis?

Viņš — šitais Jeraska Veicīgais — bija vīrelis ar lapsas tikumu. Runāja saldu valodu, bet patiesībā bija pārlieku nešpetns. Neviens pletnei tik daudz darba negādāja kā viņš. No viņa baidījās.

Otrā dienā pret vakaru balstus ielika. Nostiprināja cieši, ko tur ij runāt, tak kalns paliek kalns! Ja tas sāk sēsties, ar baļķi nav noturams. Pļausies virsū, tad stāvbaļķi lūzīs brakšķēdami kā skangalīši un ari guļbaļķi neizturēs: plācenī tos saspiedīs. Vai nav redzēts!

Jeraska Veicīgais tomēr maķenīt atguva dūšu. Jebšu vēl nostenas un sūdzas par dūrējiem sānos, tak balstus apstaigā, arīdzan cirtnē ielūkojās. Redz — taisni nāves smaka, te ne ar pletni kuru katru vis iekšā nedabūs. Jeraska nu sāka savā prātā pārcilāt, kuram šito darbu uzdot.

Ļautiņu Jeraskam pie rokas vai cik, tikai lēnīgāka par Gaņu Blāznumu gan neviena. Brīnum klausīgs puisietis padevies. Nezi vai jaunās dienās jau iedauzīts, vai arīdzan tāds bijis pa dzimšanai — nekad ne vārdiņa pretim nebildis. Bet, kopš viņa ģimeni bija nelaime piemeklējusi, viņš pagalam valodu zaudējis. Gaņas sieva, veries, ziemas laikā dīķī kreklus skalodama, paslīdēja zem ledus. Izvilkt vinu izvilka, viņa ij atžilba, bet, redzams, bija pārsalusi un pret pavasari izdzisa kā svecīte. Pameta Gaņam dēlu un meitiņu. Kā smejies — baltus bērniņus nebaltai dzīvošanai.

Dēliņš šai saulē ilgi nesadzīvoja, drīz vien aizgāja mātei pakaļ zemes klēpītī, bet meitenīte nekas — sprigana un veseliņa. Par Tajuti sauca. Gadiņi četri viņai bija, kad māte nomira, bet starp sava vecuma bērniem viņa jau tolaik acij pamanāma — visās rotaļās pirmā izdomniece. Dažu labu reizi par to dabūja briskas.

Meitenēni spēlēdamies sastrīdas, laiž dīcienu vaļā un skrien mātēm sūdzēt:

—    To visu Blāznuma Tajka sagudroja!

Mātes, zināms, savējos allažiņ pažēlo un apmīļo, bet Tajutei piedraud:

—    Ak tu svilpaste! Paga, noķersim viņu un tad ar vicu! Tēvam lai pateiksim. Tad uzzinās, kurā vietā tetera kāposti aug. Kā likts!

Tajute, saprotams, no tēva nebaidījās. Jādomā, tak juta, ka ir tēva acuraugs un allaž vien tam prātā stāv. Pārnāk tēvs no raktuves mājās, tik vien viņam tā jaukuma kā par savu draiskuli nopriecāties un paklausīties, kā viņa čalo par šo, par to. Par pāridarījumiem sūdzēties Tajute nemēdza, vairāk tikai priecīgo atcerējās.

Ar nelaiki sievu Gaņa bija labi sadzīvojis, otrreiz precēties viņam negribas, taču vajadzēt vajag. Bez sievieša cilvēka mājās ar mazu bērnu, protams, grūti. Dažu labu reizi Gaņa ij apņemas — sak, visādā ziņā precēšos, bet, līdzko paklausās Tajutē, tā šiiās domas izkūp.

Pavei, kāda viņa man jautraliņa aug, bet atnāks pamāte un visu jautrību apdzēsīs.

Tā bez sievas ij nīka. Maizi cept deva kaimenēm, tāpat pie reizes šo to pavārīt tais pašās krāsnis iebāza. Uz darbu iedams, vienādiņ viņļaužu vecenēm piesacīja:

—    Esiet tik labas, pieskatiet manējo.

Šīs, protams:

—    Gan, gan. Esi bez bēdu!

Aiziet uz raktuvi, bet šīm ne prātā. Katrai tak pašai sava darba, ka ne apdarīt. Savus mazbērnus pieskatīt neiznāk vaļas, kur nu vēl svešu iedomās.

Visgrūtāk bija ziemās. Mājelīte, veries, sagrabējusi, krāsns jākurina vienā gabalā. Neba mazam meitenēnam šito darāmo var uzticēt. Vecenes pie laika neaprauga. Tā nu Tajute salst līdz vakaram, kamēr tēvs pārnāk no raktuves un aizkur krāsni. Gaņa tad nu sadomāja:

«Ņemšu Tajuti līdzi. Šahtā mums silti. Un būs turpat acu priekšā. Lai kauču vai sausu riecientiņu, tak laikā apēdīs.»

Tā nu ij pasāka. Un, lai priekšniecībā nepiesietos, ka sievieša cilvēkam, sak, šahtā nolaisties nav brīv, viņš sāka Tajuti ģērbt par puiku. Uzvelk viņai brāļa drēbītes un ved līdzi. Rūdas cirtēji, kas turpat sābros dzīvoja, protams, zināja, ka Gaņam ir meitēns, nevis puišelis, bet neba viņiem kāda daļa. Redz jau — aiz sūras nedienas vīrs valča bērnu līdzi, žēlo viņu un rauga Tajuti uzjautrināt. Bērns vien jau ir! Kuram katram gribas, lai bērnam būtu jautrāk. Šahtā viņu uzmana, priecina, kā kurš mācēdams. Gan tukšā ričā pavizina, gan margotus akmentiņus pasviež. Dažs atkal paķer rokās, paceļ pāri galvai un mēļo:

—     Kas ir, paskatīšos no apakšas, cik Natals Gavriličs rūdas nāsīs ievilcis. Vai nebūs laiks ar kapli izurķēt?

Tāpat pajokojas, teikt. Iesauku viņai iedevuši — Natals Gavriličs.

Līdzko pamana, tūdaļ uzbilst:

—    A, Natals Gavriličs!

—    Kā sviežas, Natal Gavrilič?

—    Atnāci tēvam palīgos, Natal Gavrilič? Tas labi, draudziņ, tas labi. Sen bija laiks, kur nu viņš viens var galā tikt!

Diendienā, protams, Gaņa Tajuti līdzi nevalcīja, bet tomēr diezgan bieži. Viņa arīdzan pati pie tā pieradusi, pazina gandrīz visus rūdas cirtējus, ar kuriem kopā tēvam iznāca strādāšana.

Raugi, uz šo Gaņu tad nu Jeraska ij tēmēja. Vakarā tā mīlīgi viņam saka:

—    Tu, Gaņa, rīt ej uz jaunajiem balstiem. Attīri cirtni līdz tai vietai, kur griesti droši.

Gaņa arīdzan šoreiz pretim nerunāja, bet, uz mājām iedams, sāka pārdomāt, kas notiks ar Tajuti, ja kalns viņu pašu nesaudzēs.

Pārnāca mājās — Tajutei deguns no raudāšanas pietūcis, roķeles saskrāpētas, zem acs zilums un kleitele vienās skrandās. Skaidrs, kāds apstrādājis. Par pāridarījumu Tajute gan nesūdzējās, tikai uzreiz sāka lūgties:

—     Ņem mani, tēta, rītu līdzi uz raktuvi!

Gaņam sāka trīsēt rokas, bet tad viņš nodomāja:

«Tiešām, vai labāk nepaņemt viņu līdzi? Kas viņai būs par dzīvi, ja es vairs neiznākšu laukā?»

Apkopa viņš savu meitentiņu, aizgāja pie kaimītēm pēc viruma, paēda abi vakariņas, un Tajute tūdaļ saritinājās uz soliņa, tikai vēl piesaka:

—    Tēta, pielūko, neaizmirsti rītā mani pamodināt! Iešu tev līdzi.

Tajute aizmiga, bet tēvam, protams, miegs ne prātā. Līdz gaismiņai nosēdēja, visu savu gājumu domās pārcilāja, galu galā nolēma:

«Ņemšu! Ja iznāks aiziet pazušanā, lai tad kopā.»

Rita pamodināja Tajuti, saģērba kā parasti par puiku, abi maķenīt leeda un devās uz raktuvi.

Tikai Tajute redz — kaut kas nav kārtībā: pazīstamie tēvoči rādās kļuvuši sveši. Uz kuru vien viņa paskatās, tas novērš acis, izliekas neredzam. Arī par Natalu Gavriliču neviens viņu vairs nesauc. Visi tādi kā saskaitušies. Viens rūdas cirtējs uzrūca Gaņam:

—    Tev nu, Gavrilo, šitā gan nevajadzēja — bērnu līdzi vazāt. Ko var zināt — kā visādi negadās.

Tad pienāca kāds puisis — vieninieks. Pats sabozies, acis nodūris, un saka klusītēm:

—     Mainīsimies, tēvoc Gavrilo. Tu ņem Tajuti un ej uz manu vietu, bet es — uz tavējo.

Nu citi sacēla brēku:

—    Kālab tā? Vajag lozēt! Padod šurp Veicīgo! Lai izlozē, ja jau tāda reize!

Tikai Veicīgā kā nav, tā nav. Atdrāzās viņa pasūtāmais — vēlējis, sak, laisties šahtā, viņu negaidīt. Slima diena uznākusi: no gultas netiekot augšā.

Gribēja jau lozēt bez Veicīgā, bet viens večuks iejaucās. Viņš — šitais večukiņš — bija izdaudzināts par lāga cilvēku. Viņu uzskatīja par pieredzējušu un allaž godāja tēva vārdā, bet, tā kā viņš bija maza auguma, tad maķenīt joka pēc — par Puskarpiču.

Šis Puskarpičs ij pagrieza domas otrādiņ.

—     Paga, — saka, — pagaidiet jel! Kam velti uztraukties! Rasi, Gaņa pats gudrāk par mums saprātojis. Kalna Saimniece droši vien viņu ar bērnu pažēlos. Uz to viņa labprātīga, esiet bez bēdu! Kazi, vēl meitenēnu pie sevis pasērst aizvedīs. Pieminiet manus vārdus!

Ar šitādu valodu Puskarpičs ij nomierināja ļaudīm sirdsapziņu. Ikviens nodomāja: «Jo labāk, ka iztiks bez manis,» — un aši vien visi izklīda pa savām vietām.

Tajute, zināms, nesaprata, kas šiem par strīdiņu, tak par Saimnieci ielāgoja. Arīdzan par to viņai brīnums, ka šahtā tagad viss citādi. Agrāk te allaž kāds kustējās, apkārt mirgoja uguntiņas, malu malās cilvēki. Dažs skalda rūdu, dažs to grābj kopā, dažs ar riču ved projām. Bet šoreiz visi nez kur izklīduši, viņi ar tēvu divatā vien soļo pa tukšu eju un vēl Puskarpičs piesities nākt līdzi.

—    Man, — saka, — arīdzan tai pašā pusē strādājams, pavadīšu līdz tai vietai. — Gāja, gāja, Tajutei sametās garlaicīgi, viņa nu ņemsies tēvu pratināt:

—     Tēta, uz kurieni mēs ejam? Vai ciemos pie Saimnieces?

Gavrilo nopūtās un saka:

—     Kā nu iznāks. Kazi, aiziesim arī.

Tajute atkal:

—    Vai viņa tālu dzīvo?

Gavrilo, protams, klusē, nezina, ko atbildēt, bet Puskarpičs saka:

—     Kalnā viņai kurā katrā vietā ir durtiņas, mēs tikai neredzam.

Un vai viņa ir dusmīga? — Tajute klaušina tālāk, un Puskarpičs nu ņemas stāstīt par Saimnieci, domāt, viņš tai kāds radagabals vai tuvinieks. Gan viņa tāda, gan šitenāda, melnūksnēja, sausnēja. Drānas zaļas, melna matpīne, vienā rokā mazītiņš kaplītis, otrā — zieds. Un šitais zieds liesmo ka krietns klēpis sveķeļu, bet dūmu nemaz. Kas Saimniecei būs pa prātam, tam viņa šito ziedu atdos, bet pašai tūdaļ rokā radīsies cits.

Tajutei nenoklausīties. Viņa iesakās:

—    Būtu es varējusi tādu ziediņu dabūt!

Večuks ar to vienis prātis.

—    Ko tu gan domā! Rasi, iedos arī, ja nebaidīsies un nebrēksi. Kas tur liels!

Šitā, vei, sastāstīja bērnam. Tajute nu par to vien domā, ka tikai drīzāk Saimnieci ieraudzītu un dabūtu ziediņu. Saka vecajam:

—    Vecotēv, es neparko, nu, it neparko nenobīšos un nebrēkšu.

Tā nu viņi pienāca pie jaunajiem balstiem. Tiesa, balsti salikti stipri un sveķeļu pieskaldīts vai cik. Gaņa ar veco ņēmās sveķeļus aizdedzināt. To, veries, tālab, ka vajadzīga laba gaisma, ar kalnraču lampiņām vien nav gana, bet uguni kurināt tādā vietā arīdzan bez apdoma nevar.

Kamēr viņi tur ierīkoja piemērīgu vietu uguntiņai un noņēmās aizdedzinādami, Tajute stāv un lūkojas apkārt, vai neredz kur durtiņu, lai ietu pie Kalna Saimnieces ciemiņos.

Actiņas, zināms, jaunas, vērīgas. Tajute saskatīja gan — vienā vietā necik augstu no zemes tāda kā apaļa bedrīte, un bedrītē kaut kas spīd. Tajute — ko tur daudz! — pievirzījās tuvāk un ielūkojās bedrītē, bet nekā tur nav. Pataustīs ar pirkstiņu. Jūt — gludens, bet malās atlūp kā vecs ķilējums. Tajute nu ņemas to vietu urbināt, — pataisīšu, sak, to bedrīti platāku. Žigli attīrīja vietu pirtslodziņa lielumā un tad uzreiz iebrēcās pilnā galvā:

—     Tēta, vecotēv! Liels puisis no kalna kārpās laukā!

Gavrilo ar veco pieskrēja klāt, redz — iezī tā kā spogulis iespiests, tāds ieapaļi uz iekšu padobts, un cilvēku rāda tik lielu, ka ne pazīt. Pirmāk viņi ij paši satrūkās, pēc apjēdza, un vecais sāka Tajuti pazobot:

—     Mūsu Natals Gavriličs pats sevi nepazīst! Pavei, es ne drusciņas nebīstos, ek, no tā veča, kas par to, ka viņš tik liels. Ko vien gribi, likšu viņam darīt. Paraustīšu sevi aiz deguna — šis tāpat paraustīs, paplūkšu aiz bārdas — šis tāpat. Skaties šurp: es izbāžu mēli, un arī viņš atver savu milzīgo muti un izkar mēli! Kā baļķi!

Tajute pavērās vecamtēvam pār plecu. Kā tad, viņš pats jau ir, tikai pārvarīgi liels. Viņai šķita jocīgi, ka vecaistēvs mēdās. Panācās arī pati uz priekšu un ņemas visādi āvīties.

Drīz viņa uztīkoja aplūkot savas kājas, tātad spoguli vajadzētu nolaist zemāk. Viņa nu sāka no apakšmalas lupināt rūdu nost. Tēvs ar Puskarpiču skatās — rūda zem Tajutes rociņām tā ij slīd lejup un birst zem kājām kā sīki akmentiņi. Nobijās: domāja, ka nogruvums. Gaņa paķēra Tajuti uz rokām, paskrēja nostāk un saka:

—     Pasēdi te! Mēs ar vecotēvu attīrīsim vietu. Tad tevi pasauksim. Pielūko, bez saukšanas nenāc, — būšu dusmīgs!

Tajute bēdīga, ka viņai neļauj pie spoguļa padzīvoties. Sabozās maķenīt, uzmeta lūpu, tak raudāt neraudāja. Domāt, zināja jau, ka lielos darbā traucēt nedrīkst. Sēž sapūtusies un aiz gara laika cilā akmentiņus, kas gadās pie rokas. Te viņai pagadījās viens tāds neparasts. Delnas lielumā. Apakšpusē tam rūda kā daždien rūda, bet, ja apgriež otrādi, iznāk tāda kā maza bļodiņa vai tasīte. Gludeni, gludeni izslīpēta, laistās vien, bet ap maliņām tā kā lapiņas būtu pielipušas. Un visdīvainākais tas, ka no šās bļodiņas uz Tajuti raugās tas pats lielais pusis. Tajute nu ij sāka ar šito mantiņu darboties.

I'.i tam lāgam tēvs ar veco rāvās pa cirtni. Pirmāk gan piesargājās, bet pēc darbs gāja kā ar joni. Iedzen kapļus līdzenā vietā un atlauž iezi, bet tas birst sīkiem gabaliņiem. Tikai pašā augšā gāja grūtāk … Augstu, mi bail arīdzan, ka iezis nesāk drupt lieliem gabaliem. Vecais lika Gaņam pastāvēt pie cirtnes, lai Tajute tobrīd nepienāk, pats uztrausās uz klučiem un knaši vien notīrīja augšu. Un iznāca viņiem cirtnē tāda kā slīpi pieslieta liela bļoda, un tai apkārt kā rakstaina apmale nogūlis iezis, tik ciets, ka ar kapli nav atskaldāms.

Vecais drošības pēc vienu otru reizi ij pa bļodu ar kapli piesita. Vispirms lejāk un piesardzīgi, bet tad sāka vantēt no visa spēka, turklāt vēl tērgā:

—    Kas ir, gāzīšu tam vecim pa degunu, lai pret mani nevēzas!

Zvetēja, zvetēja, bļoda dūca kā vara lējums, bet no kapļa tanī ne mazākās skrīpsniņas. Te nu abi pārliecinājās — izturēs gan. Tēvs aizskrēja atvest Tajuti. Viņa atnāca, apskatījās un saka:

—    Man arī tāds ir! — un rāda savu akmentiņu.

Lielie redz — tiesa gan, uz akmentiņa bļoda un visa apmale uz mata tāda pati. Nu, taisni kā izlieta, tikai maza. Vecais nu saka:

—    To tev, Tajute, Kalna Saimniece, rasi, kā paijiņu, bet, rasi, kā laimes akmentiņu iedevusi.

—    Nē, vecotēv, es pati atradu.

Gavrilo kļuva domīgs.

—    Kā ar visādi negadās.

Nu abi likās darbā ar sparu. Tai vietā, kur Tajute sēdējusi, akmentiņu pa akmentiņam pārcilāja. Kaut vai ko līdzīgu būtu atraduši! Tad vecais saka:

—    Areče nu, kas par akmentiņu. Otra tāda ne savu mūžu neatradīsi! Glabā to, Tajute, un nevienam nerādi, citādi — uzzinās priekšniecība un atņems.

Tādus vārdus izdzirdusi, Tajute brēc brēcamo:

—    Neatdošu! Nevienam neatdošu!

Aši iegrūž akmentiņu azotē un ar rociņu piespiež, šitā, sak, drošāk.

Pret vakaru pa raktuvi paklīda valodas:

—    Gaņam labi izgājis. Divatā ar Puskarpiču veselu kalnu rūdas atskaldījuši, turklāt vēl spoguli atrakuši. Veselu, bez vienas skrīpsniņas un ar rakstainu apmali.

Ikvienam, protams, kārojas redzēt. Kad vēstīja darba beigas, ļaudis visupirms metās turp palūkoties. Saskrēja, redz — tiesa gan, slīpi pār cirtni liecas spogulis un tam apkārt iezī skaidri iezīmēts ietvars, tīri vai rokam izcirsts. Spogulis nav plakans, bet iedobts: vidū dziļāks un pa malām noiet lēznumā. Kurš pieiet tuvāk, tas vispirms atsprāgst atpakaļ, bet tad sāk smieties. Spogulis, veries, cilvēku rāda pavisam nesamērīgi. Deguns laba paugura lielumā, ūsu sari kā malkas šķilas sasvaidīti. Taisni bail skatīties, bet jāsmejas arī. Ļautiņu sanācis stāvgrūdām. Vecie, saprotams, brīdina: nav, sak, ko smieties, te ir gaužām nopietna lieta. Bet neba nu jaunie apvaldāmi, ja šiem uznākusi smiekla reize. Sacēla kņadu, cits citu pazobo. Kads pievilka Tajuti pie paša spoguļa un sauc:

—    Šitais, vei, dižais puisis to spoguli atklājis!

Citi atsaucas:

—    Tiesa kas tiesa! Nebijis Tajutes, mēs te nesmietos vis. Tas ir Tajutes spogulis!

Bet Tajute nesaka ne vārda, tikai ar rociņu spiež sev klāt savu mazo > spogulīti.

Jeraska Veicīgais, protams, par šito gadījumu padzirdējis, uz rāviena vesels, nolaidās šahtā un devās uz Gaņas cirtni. Iedams gan vēl kaiti pieminēja, bet, kolīdz aplūkoja vietu un ieraudzīja, ka ļaudis nebaidās, uzreiz palaida riksi un sāka klaigāt, kā daždien paradis:

—    Veicīgāk, puikiņas, veicīgāk, taisieties ka tiekat augšā! Neba līdz naktij lai jūs gaida! Raktuves darbs tūļāšanos nepacieš! Ir nu ar brīnumi — cirtnē gludena vieta pagadījusies!

Bet pats savā suņa prātā jau gudro ko citu:

«Raktuves uzraugam vis nesacīšu, šaušos pie pārvaldnieka. Izteikšu viņam, kā ar manu gādību cirtnē tādu brīnuma gabalu atrakuši. Tad man tiks balva, nevis uzraugam.»

Aizdrāzās pie pārvaldnieka, bet uzraugs tur jau priekšā un vēl velk Jerasku uz zoba.

—    Paskat tik! Vesels gan, Jerastuška! Un es domāju, tu nemaz nedabūsi redzēt, kādu brīnuma gabalu bez tevis tur lejā atrakuši.

Jeraska locās gan šā, gan tā: tālabad, sak, jau skrēju, lai tev ziņotu.

Bet uzraugs tik ķircina:

—    Skatos, kājas tev vairs lāgā neklausa. Visi darbi man pašam jāuzrauga.

Neba Jeraska aiz bēdām ies dūšu palaist. Viņš domāja, domāja, līdz izdomāja:

«Aizrakstīšu, teikt, vēstulīti tai Vāczemes lielmātei. Tad vēl paskatīsimies, uz kuru pusi vēji pūtīs.»

Nu, ņēma un aizrakstīja. Tā, sak, un šitā, ar tāda un tāda uzrauga palīga gādību raktuvē atrasts brīnumains spogulis. Citādi nebūs, ka pašas Kalna Saimnieces. Vai nevēlētos paskatīties?

Jeraskam te bija sava gudrība. Viņš apsvēra tā. Pārvaldnieks par šitādu gadījumu noteikti ziņos kungam, tikai nekādas jēgas tur nebūs. Kungs tolaik bija gadījies no tādiem, kas ne par ko neliekas zinis, viņam tikai viena prasīšana — gādā vairāk naudas! Bet sieva šim kungam bija no Vāczemes.

Kungiem, kā zināms, no laika gala iegājies pa visādām svešām zemēm apkārt kulstīties. Arīdzan Sisertas kungs to pašu bija uzdomājis:

«Ar ko, sak, es sliktāks par citiem rūpnīcu saimniekiem? Braukšu — cilvēkus paskatīšos, sevi izrādīšu.»

Nu, izbraukājās gar siltām jūrām, rubļu pašķieda savu tiesu, un viņam sakārojās uz mājām.

Tikai ceļš, teikt, veda caur Vāczemi, bet vācieši, veries, uz tādu darīšanu kā cita naudai pielavīties gaužām apķērīgi.

Redz — kungam prātiņš paplāns, bet naudas kā spaļu, ņemsies šo tīt ap pirkstu. Izdibināja, ka šis neprecējies, un izmeta makšķeri. Piespēlēja, teikt, šim vienu vācieteni, tādu labi brangu un izskatīgu, gan no tādām, kuras pašu, proti, vāciešu, brūtgāni brāķēja, un sāka aizgūtnēm viņam vācieteni ieslavēt:

—    Tā tik ir līgava, ka vai nu! Zemju zemes vari izbraukāt, otru tādu nesameklēsi! Aizvedīsi mājās, kaimiņiem acis apžilbs.

Kungs visu šito vāciešu blēdību noturēja par skaidru patiesību, ņēma un apprecēja to vācieteni. Jau tas viņam glaimoja, ka līgava pirms kāzām to vien skandināja, cik jauka dzīve šai būšot jaunajā vietā. Nu, bet, līdzko iedevušies likumīgā laulībā un kungs parakstījis papīrus, ko viņam pagrūda priekšā, tā valoda apsviedās uz citu pusi. Jaunā sieva uz pēdām paziņoja:

Nav man patikšanas, mīļais, dārgais draugs, uz pasaules malu kultie. 'IV man pierasts, un arī tavai veselībai nāks par labu.

Kungs, saprotams, aizsvilās:

Kā tad tā? Kālab pirms kāzām citu valodu runāji? Kur tava sirdsapziņa?

Bet vācietene smīkņā vien:

—    Pēc mūsu paražām, — saka, — līgavai sirdsapziņa nav vajadzīga. Ar sirdsapziņu visu mūžu meitās nosēdēsi, bet tur maz prieka.

Kungs pārskaities, saukā sievu visādiem vārdiem, bet šī neceļ ne ausu. Maļ tikai savu:

—    Pirms kāzām vajadzēja līgumu parakstīt, bet tagad ne runāt nav vērts. Ja tev vajag, brauc uz savu pusi viens pats. Dzīvo tur, cik ilgi gribi, kaut vai nemaz atpakaļ negriezies, garlaikoties negarlaikošos. Man — ka tikai naudu atsūti laikā. Bet, ja nesūtīsi', ar tiesu piedzīšu, jo pēc likuma tev sieva jāuztur un arī tavs paraksts par to man ir.

Ko darīt? Viens pats uz mājām braukt kungs nepastāja: apsmies, sak, tā nu ij palika Vāczemē. Ilgu laiku tur sadzīvoja, visu rūpnīcu peļņu vāciešiem atgrūda. Pēcgalā, redzams, vai nu likās par daudz neizdevīgi, vai kāda cita vaina bija, atveda tomēr savu vācieteni uz Sisertu un saka šai:

—    Sēdi te!

Nu, šai garš laiks, tad ij darījās, kas vien iekrita prata. Azovkalnā, ek, vēl tagadīt stāv māja ar torni, bet pirms tam, piestāsta, ij ne saprast, kas tur viss nebijis sabūvēts: ne īsti klosteris, ne īsti dzirnavas. So juceklīgo ēku tā ij dēvēja — par Sķītūzi. Šitais Sķītūzis uzcelts taisni tās Vāczemes lielmātes laikā. Atbrauc tur dažkārt šī ar veselu bļauru varzu un tad ālējas nedēļas divas. Ļaudīm no šitās kungu uzdzīves jo sūrāk. Drīz aitiņas vai teliņus ar suņiem norīda, drīz, sārtus sveilēdami, palaiž mežā ugunsgrēku. Šiem izprieca, bet ļautiņiem mocība. To jau uzskatīja par laimi, ja kādu vasaru lielmāte neatbrauca mūsu pusē.

Jeraskam, protams, gar to nav daļas, viņam — ka tikai savu labumu secen nepalaist, un tā nu viņš aizsūtīja ziņnesi ar vēstuli. Un nebija vīlies, nelietis. Tūdaļ otrā dienā septiņos vai astoņos pajūgos attriecās lielmāte ar visu savu varzu un visupirms vēlēja pasaukt Jerasku.

—    Rādi šurp, kādu spoguli atradi!

Saskrēja visi — pārvaldnieks, uzraugs un pārējā priekšniecība. Dabujuši zināt, kas notiek, raudzīja atrunāt: nekādi, sak, nav iespējams sievieša cilvēku ielaist šahtā. Tikai šī neparko nav atrunājama. Ieņēmusies savu:

—    Iešu un iešu!

Tur vēl viens tāds kundzēns no ārzemniekiem — varen spurīgs. Pie šās ij dzīvoja. Par brāli vai sazin kādu radagabalu daudzināja un vienādiņ līdzi vadāja. Šis tā ar dievu uz pusēm buldurē:

—    Mēs, sak, ar viņu esam ārzemju šahtā bijuši, bet kas tad te! — Neko darīt, laida šos lejā. Visa priekšniecība vienā uztraukumā, tikai Jeraska priecīgs, rikšo lielmātei pa priekšu un ar divām lampiņām gaismu rāda. Aizveda gan līdz tai vietai. Lielmāte apskatīja spoguli. Abi ar Vāczemes kundzēnu izsmējās, kādus spogulis cilvēkus rāda, tad lielmāte saka Jeraskam:

Tu man šo spoguli izgriez un veselu nogādā Sķītūzī!

Jeraska lūko šai ieskaidrot, ka tas nekādi nav izdarāms, bet lielmāte paliek pie sava.

— Gribu, lai tas spogulis būtu manā mājā, tāpēc ka es esmu šā kalna saimniece!

Līdzko šitā izteikusi, no spoguļa uzreiz izsprāga rūdas šļāciens. Lielmāte iespiedzās un bez samaņas nogāzās gar zemi.

Sacēlās kņada. Priekšniecība paķēra lielmāti uz rokām un ar steigu uz izeju. Tikai Jeraska palika cirtnē. Viņu, veries, tas šļāciens bija pasitis gar zemi un līdz pusei apbēris ar rūdas smeltni. Izvilkt viņu izvilka, tikai kājas vīram bija stipri sadragātas, un viņš nekad vairs teciņus apkārt neskraidīja un ļaudis aplam netramdīja.

Vāczemes lielmāte palika dzīva, tikai kopš tā laika muļķus vien laida pasaulē. Un nevis šādus tādus maķenīt ķertus, bet galīgus plānprātiņus, kuri ēdot karoti ausī bāž un neparko nekādā gudrībā nav ielauzāmi.

Tam Vāczemes kundzēnam, kas plātījās — mēs, sak, un mēs —, rūdas šķembele pašu degungaliņu bija nošķēlusi. Tikpat kā ar nazi nogriezts — nāsis sāka platā pasaulē raudzīties —, neuzpūties, sak, pirms laika ar savu «mēs» nedižojies!

Bet spoguļa raktuvē vairs nebija: viss sadrupis.

Toties Tajutei savs spogulītis palika. Lielu laimi tas neatnesa, tomēr savu mūžu viņa nodzīvoja ne sliktāk par citiem. Spogulīti, kā stāsta, esot savai mazmeitiņai atstājusi. Tas glabājoties vēl šobaltdien, tikai nav zināms, pie kā.

1941. g.

.

KAĶA AUSIS

_ Tais laikos Augšējās un Iļjinskas rūpnīcu vēl nebija ne miņā. Tikai mūsu Poļevaja un Siserta. Nu, un tad vēl Severnā dzelztiņu šķindināja. Tā, kādu nieku. Siserta, teikt, dzīvoja par visām gaišāk. Tā, veries, bija pa ceļam uz kazaku pusi. Ļaudis staigāja un braukāja šurpu turpu. Paši vadāja dzelzi uz piestātni pie Revdas. Ko tik visu ceļā nesastop, ko nesaklausās. Arīdzan sādžu apkaimē papilnam.

Pie mums Poļevajā, ja salīdzina ar Sisertas dzīvi, bija gaužām klusi. Dzelzi tolaik ražoja maz, vairāk tikai varu kausēja. Un to pašu uz piestātni veda ar karavānām. Nevarēja ļaudis ceļā tik vaļīgi ar vienu, ar otru patērzēt, šo to paklaušināt. Pamēģini vien, ja sardze visapkārt! Arīdzan sādžu mūsu pusē tik vien ir kā Greizais Brasls. Visapkārt meži un kalni, un purvi. Skaidri sacīt, bedrē mūsu vecie sēdēja, nenieka no pasaules neredzēja. Kungam, protama lieta, to vien tikai vajag,

Te mierīgi, bet Sisertu nācās pieskatīt.

Turp tad nu viņš ij pārcēlās. Siserta viņam izauga par galveno rūpnīcu. Mūsu večiem tikai sardzi pastiprināja un rokaspuišiem cieši piekodināja:

— Pieraugiet, lai sveši te neblandās, un savējos turiet stingrībā.

Bet kur te nu sveši gadīsies, ja mūsu rūpnīca pagalam notuļā vietā. Uz Sisertu, protams, ceļu izcirta, tikai tas, kā piestāsta, tolaik bijis aplam draņķīgs. Pa purviem vedis. Apaļkoku klājiens — verstīm. Negribošam vēders apsāpēsies pa tādiem runguļiem kratoties. Un maz jau ar tolaik pa šito ceļu braukāja. Ne tā kā šolaik — uz priekšu un atpakaļ. Tik vien kā kunga rokaspuiši un apsardznieki kulstījās. Tie gan vairāk jāšus — tad maza bēda, ka ceļš slikts. Pats kungs uz Poļevaju brauca tikai

slieču pajūgos. Līdzko iestājas kamanu ceļš, viņš ij steidz atgūt, ko vasaru sakavējis. Un tā vien manījās — necerēts, negaidīts uzdrāzties. Aizbrauc, par piemēru sacīt, no Poļevajas vakarā, bet otrā dienā ap pusdienlaiku klāt atkal. Redzams, uztīkojis kādu pieķert. Visi tā ij zināja, ka ziemu kungs kuru katru bridi gaidāms. Toties vasaras ceļā nebrauca nepavisam. Nepatīk viņam pa klājienu kratīties, bet jāšus, jādomā, nebija vārīgs. Stāsta, bijis jau labi gados. Kas tas nu vairs par jātnieku! Ļautiņiem tad pa to vasaras gabalu bija vieglāk. Gana jau pārvaldnieks arīdzan kā zvērs ārdās, bet kad atbrauc kungs — vēl sameklē vainu.

Tikai, ek, vienu dienu kungs atbrauca pašā rudens šķīdonī. Atbrauca nevis uz rūpnīcu vai uz raktuvi, kā parasts, bet pie pārvaldnieka. Tūdaļ pieprasīja saziņot kopā visus kantora ierēdņus un popus lai. Līdz vakaram šie tur pabija, bet otrā dienā kungs aizbrauca uz Severnu. No turienes tai pašā dienā šļūca uz pilsētu. Pašā dubļu laikā, vei, uznākusi vajadzība. Arīdzan apsardznieku līdzi tā kā pārlieku daudz. Ļaudīs sākās valodas: «Nezi, kas ta lēcies? Varējis jele izdibināt!»

Šolaik tas būtu vienkārši — ņēmies un aizcilpojis vai aizbraucis uz Sisertu, bet kā bija dzimtlaikos? Jāsalūko iegansts, un ij tad vēl nelaidīs. Slepus arīdzan netiec projām — visi ļaudis uzskaitīti, saujā iemiegti. Nu, viens puisis tomēr atradās.

—    Es, — saka, — sestdienas vakarā, kad pacels no šahtas, aizšaušos līdz Sisertai un svētdienas vakarā būšu atpakaļ. Man tur paziņas. Vienā rāvienā visu izdibināšu.

Aizgāja, bet tā ij nepārnāca. Maķenīt nogaidījuši, ziņoja pārvaldniekam, bet šis ne ausi nekustina, ka puisi vajadzētu meklēt. Nu jau par traku gribas zināt, kas īpaši notiek. Vēl divi aizgāja, un ar to pašu galu.

Rūpnīcā tik vēl no jauna, ka trīsreiz dienā sardze sāka apstaigāt ciematu un skaitīt vīriešus — vai ir visi mājās. Ja kādam ievajagas uz mežu malkā vai uz pļavu pēc siena — ij tur jāizprasās. Pasāka laist tikai bariņos un sardzi līdzi.

—    Nevar, — pārvaldnieks saka, — pa vienam. Ek, trīs jau aizbēga.

Ij ģimenes cilvēkiem mežā vairs nav iešana. Uz ceļiem pārvaldnieks

izlicis aizkārtnes. Bet sardzes vīri viņam kā izlasīti — ne no viena nevar tikt gudrs. Nu jau ļaudīm tikpat kā mutē ielikts, ka Sisertas pusē kaut kas notiek, un tas nu šiem, proti, kunga ielikteņiem, nav pa degunam. Rūpnīcā un raktuvē ļaudis sāka sačukstēties.

—    Dari, kā zini, bet vajag izdibināt.

Tā nu reiz kāda no raktuves meičām ieminas:

—    Kas ir, tēvocīt, es aiziešu. Sieviešu cilvēkus tak pa mājām neskaita. Ekur pie mums ar vecimāti neviens pat iekšā nenāk. Zina, ka mūsmājā puisiešu nav. Kazi, Sisertā arī šitā pat. Man būs parocīgāk izzināt.

Meičiņa ņipra… Kā daždien no raktuvēm, pieredzējusi… Lai nu kā, tak mūsu tēvaiņiem tā nav pierasts.

—    Kā tad tu, — saka, — Duņašiņ, mazputniņ, viena pati četrdesmit verstis pa mežu kājosi? Tak jau rudens laiks, vilku milzums. Ne kauliņus nepametīs.

—    Svētdien, — saka, — pa dienu aiztecēšu. Dienas laikā jau nu, domāt, vilki nepastās uz ceļa rādīties. Nu, drošības pēc cirvi paķeršu līdzi.

—    Vai Sisertā, — šie klaušina, — kādu pazīsti?

—    Neba tur sieviešu trūkums, — Duņaša atsaka. — No tām gan dabūšu zināt, ko vajag.

Daži tēvaiņi gan tā kā domīgi.

—    Ko meitietis zina?

—    To pašu, — šī atsaka, — zina, ko puisieši, bet dažkārt ij vairāk.

Vīri maķenīt patielējās, bet pēc saka:

—    Pareizi, Duņašiņ, mazputniņ, tev parocīgāk, tikai mums kauns meitēnu vienu pašu šitādā darīšanā sūtīt. Vilki tevi apēdīs.

Te pieskrēja kāds puisis. Uzdzirdējis, par ko runā, saka:

—    Es iešu līdzi.

Duņaša maķenīt piesarka, tak atteikt neatteica.

—    Divatā, protams, jautrāk, bet ka tikai tevi Sisertā nenoķer.

—    Nenoķers, — atsaka.

Tā nu, vei, Duņaša ar to puisi aizgāja. No rūpnīcas, protams, pa ceļu negāja, bet izslapstījās gar sētmaļiem, arīdzan tālāk pa mežu vien, lai no ceļa nevar redzēt. Tā mierīgi nokļuva līdz Greizajam Braslam. Skatās — uz tilta stāv trīs vīri. No visa redzams, ka sardze. Cusovaja vēl nebija aizsalusi, un peldus kaut kur augstāk vai lejāk arīdzan nav pāri tiekams, tāpēc ka auksts. Duņaša pavērās no smalcītes un saka:

—     Nekā, Matjuša, mīļo draudziņ, nevarēsi vis man līdzi nākt. Velti postā ieskriesi un mani iegāzīsi. Ej vien drīzāk uz mājām, kamēr priekšniecība nav attapusi, ka tevis nav, bet es palūkošu viena ar sieviešu viltību garām tikt.

Matjuha, protams, raudzīja viņu atrunāt, bet viņa palika pie sava. Pastīvējās šitā un tad nolēma. Viņš no smalcītes vēros. Ja Duņašu uz tilta neapturēs, viņš ies uz mājām, bet, ja apturēs, — skries palīgā atkauties. Duņaša nu piezagās tuvāk, labi noslēpa cirvi un laidās no meža laukā. Skrien tēvaiņiem taisni virsū, spiedz un brēc:

—    Vai, ļautiņi, vilks! Vai die, vilks!

Vīri redz — meitietis pārbijies —, smejas. Viens vēl kāju pagrūda priekšā, tikai Duņaša, redzams, turējusi acis vaļā, aizšāvās garām un kliedz, ko māk:

—    Vai dieviņ, vilks! Vai, vilks!

Tēvaiņi sauc nopakaļ:

—    Aiz brunču stērbeles nogrābs! Aiz stērbeles! Diedz — nestājies!

Matjuha noskatījās un saka:

—    Aizspurdza mazputniņš! Tā tik ir meiča! Pati nepazudīs un draudziņu neiegāzīs! Tālāk jau nu pa maliņu vieglītēm aizstaigās. Kaut tikai nenokavējusies, ka neuzkrīt vilki!

Matvejs atgriezās mājās pirms sardzes apgaitas. Viss izdevās gludi — pārnāca nemanīts. Otrā dienā izstāstīja raktuves strādniekiem. Tad nu visi saprata, ka tie pirmie saņemti ciet pie Greizā Brasla.

—    Tur, jādomā, sēž aiz atslēgas, turklāt vēl važās. Tālab jau pārvaldnieks tos nemeklē, redzams, zina, kur tie ir. Kaut tik nu mūsu mazputniņš, mājup laizdamies, turpat neiekritis!

Parunājās šitā un izklīda. Bet ko Duņaša? Mierīgi pa mežu aizgāja līdz Sisertai. Tikai reizi pamanīja uz ceļa Poļevajas apsardzniekus. Tie brauca mājās no Sisertas. Viņa uz brītiņu paslēpās un, kad šie bija garām, devās tālāk. Piekususi, protams, pārlieku, taču ar gaismu vēl paspēja nokļūt Sisertā. Izrādījās, ka arīdzan te uz ceļa sardze, taču tai apmest likumu nebija liela māka. Viņa iegriezās mežā un iznāca ārā uz sakņu dārziem, bet tur necik tālu aka. Pie akas bija sievietes, tai barā Duņašu nevarēja vairs pamanīt. Kāda vecīte viņai pajautāja:

—     Kam ļaužu tu, meit, būsi? Tā kā nebūtu mūsu galā manīta?

Duņaša, tad, ek, šai vecītei uzticējās.

—    No Poļevajas, — saka, — esmu.

Vecīte pabrīnījās.

—     Kā tad tu tiki garām? Malu malās tak sargi izlikti. Puisieši neparko nevar tikt pie jūsējiem. Kurš iet — tas ij pazūd.

Duņaša viņai izstāstīja.

Nu vecīte saka:

—    Iesim, meitiņ, uz manu sētu. Viena pati dzīvoju. Pie manis uz kratīšanu nenāk. Bet, ja atnāks, tad teiksies esam mana aizupes mazmeitiņa. Viņa tev gaužām līdzīga. Tu tikai maķenīt tā kā druknāka. Kā tevi sauc?

—    Par Duņašu, — saka.

—    Tad labi. Manējai arīdzan Dūņa vārdā.

Pie šitās vecenītes tad nu Duņaša visu uzzināja. Izrādījās, kungs nez kur uz pavisam tālu malu aizlaidies, bet ziņneši no viņa un pie viņa brauc ik nedēļas.

Kungs allaž nezkādus rīkojumus sūta, un pārvaldnieks Vaņka Švarevs tos rīkojumus nolasa ļaudīm. Dzelzs rūpnīca pavisam slēgta, bet vīri uz Ščelkunas ceļa rok milzum dziļus grāvjus un uzber vaļņus. No tās puses gaida nākam virsū. Stāsta, ka baškīri dumpojoties, bet patiesībā tas ir pavisam kas cits. Tālajās rūpnīcās, sādžās un pie kazakiem tauta sacēlusies un baškīri kopā ar citiem. Rūpnīcu īpašniekus un kungus ņemot aiz dziesmas, un pats galvenais ļaužu priekšnieks saucoties Omeļjans Ivaničs. Daži runā, ka viņš esot cars, citi — ka vienkāršu ļaužu, tikai tautai no viņa brīvestība, bet īpašniekiem un kungiem — nāve! Tābēd tas mūsējais blēdnieks ij aizlaidies tālāk no acīm. Nobijies!

Uzzināja, ka arīdzan Sisertā sardze apstaigājot mājas un tāpat ij darbā vīrus pārbaudot pa trīs reizes dienā. Tikai viņiem vēl tā kā lielāka stingrība. Kolīdz kāds negadās mājās, tūdaļ visu ģimeni važās un tuptūzī iekšā. Cilvēks atskrien:

—    Tepatās esmu, — darbā maķenīt aizkavējos!

Bet šim atbild: — Citureiz neaizkavējies! — Un notur ģimeni, sacīt, dienas divas trīs.

Pagalam ļaudis piemocījuši, un pārvaldnieks negantāks par ķēdes suni.

Tomēr, kad vakara apstaigas reize bija garām, pie tās vecenītes sanāca vīri. Ņemas Duņašu iztaujāt, kas un kā pie viņiem. Duņaša pastāstīja.

—     Un mēs, — vīri saka, — cik gan cilvēku neesam pie jūsējiem sūtījuši, neviens pats nav atgriezies.

—    Tāpat, — atbild Duņaša, — ij pie mums. Kurš aiziet, tas pazūd! Redzams, viņus tur pie Cusovajas visus saņem ciet.

Parunājās, parunājās, tad sāka gudrot, kā lai Duņaša tiek atpakaļ uz Poļevaju. Droši vien pie Greizā Brasla viņu jau gaida, kā tiks garām?

Te viens ieminas:

—    Varētu caur Tersutskas purvu un tad uz Gaļjanu. Būtu labi, bet viņa to apkaimi nepazīst, un nav, kas pavada . ..

—    Vai par liesu mums drosmīgu meiču neatradīsies, — ieminējās saimniece. — Viņas, rasi, pa mājām nepārskaita, un uz Tersutskas purvu daudzas gājušas dzērvenēs. Pavadīs! Tu tikai izstāsti viņai ceļu tālāk, lai neapmaldās un neaizkavējas. Citādi kritīs vilkiem zobos.

Nu, viņš tad ceļu izstāstīja. Visupirms, sak, pa Tersutskas purvu, tad pa Močalovkas upīti līdz Gaļjana purvam, bet tas iziet pie pašas Cusovajas. Upe tur šaura. Kaut kā pāri tiks, un tālāk jau tad nāk Poļevajas raktuves.

—    Ja, — saka, — gadīsies pavēlāk aizkavēties, tur nav tik bīstami. Pa to apkaimi no Gaļjana līdz pašam Domukalnam klaiņā zemes kaķis. Mūsu ļaužiem tas ļauna nedara, bet vilki no tā baidās, ja ausis vien pamana. Tie tur labprāt nerādās. Tikai uz to gan nepaļaujies, skrej labi naski, lai ar gaismu tiec līdz rūpnīcai. Ej sazini, var jau būt, ka par to kaķi tikai tukšas valodas. Kas šo redzējis?

Drosmīgas meitenes, protams, atradās. Uzņēmās pavadīt līdz Močalovkai. No rīta vēl tumsiņā aizzagās garām sardzei_viņpus rūpnīcas.

— Bariņā vilki mūs neaprīs. Domāt, baidīsies. Ātrāk tiksim mājās, un arī viņai — mūsu ciemītei — tā būs labāk.

Iet šitā meiteņu komanda un tērzē. Necik ilgi, uzvilka ij pa dziesmiņai. Ceļš zināms, cik reižu te nav iets uz Tersutsku dzērvenēs, kas šīm ko nedziedāt!

Nonāca līdz Močalovkai, sāka no Duņašas atvadīties. Laiks vēl nekāds vēlais. Diena padevusies saulaina. Kas vainas! Tas tēvainis, vei, bija teicis, ka no Močalovkas pāri Gaļjanam līdz Poļevajai neesot vairāk par piecpadsmit verstīm. Tiks galā ar gaismu, un nekādu vilku nav. Velti baiļojušies.

Atvadījās. Tālāk Duņaša gāja viena. Uzreiz kļuva nemīlīgāk. Apkaime sveša, mežs baismīgs. Lai arī nebija no bailīgajām, taču sāka ausīties. Nu, un maķenīt nomaldījās.

Kamēr aldoja un meklēja taku, tikām, veries, ij tumsa klāt. Visās malās dzird jau iegaudojamies. Tais laikos tak mūsu pusē vilku bija bez sava gala. Ij tagadiņ vēl pa rudeņiem gaudo pie pašas rūpnīcas, bet kas tolaik viņu bija — nedod tu dieviņ! Duņaša redz — labi nebūs. Tik daudz ko bija izdibinājusi un nu pat ziņu padot nevarēs! Ij savas jaunās dzīvības žēl. To puisi, Matveju, proti, lai iedomāja. Bet vilki jau pavisam tuvu. Ko lai nu dara? Bēgt — tad uzreiz klups virsū, saplosīs gabalos. Rāpties priedē — tik un tā sagaidīs, līdz novelsies zemē.

Vēro — pa lēzenu nogāzi purvs sāk sliekties uz Cusovaju. Tā tas tēvainis bija skaidrojis.

Viņa nu domā: «Varējusi kaut vai līdz Cusovajai nokļūt!»

Iet lēnītēm, bet vilki pa pēdām. Milzum daudz. Cirvis, protams, viņai rokā, bet ko tas līdz!

Te uzreiz uzliesmoja divas zilganas uguntiņas. Uz mata kā kaķa ausis. Apakšā platākas, uz augšu smaili izbeidzās. Domāt, ap pussimtu soļu Duņašai priekšā.

Duņaša daudz negudroja, kas tās par ugunīm, tūdaļ metās tām pretim. Zināja, ka vilki no uguns baidās.

Pieskrēja klāt — kā tad, deg divas ugunis, un starp tām mazs pauguriņš, tā kā vai kaķa galva. Duņaša te ij apstājās, starp tām ugunīm. Redz — vilki palikuši iepakaļ, bet ugunis pieaug aizvien lielākas un lielākas, un pauguriņš it kā ceļas augstāk. Duņaša brīnās, kā gan tās deg, ja malkas nekādas neredz. Sadūšojās, pastiepa roku, arī karstuma nejūt. Duņaša sniedzās ar roku vēl tuvāk. Uguns pasitās sāņus, šķiet, kaķis ausi noskurināja, un atkal deg rāmi.

Duņašai sametās maķenīt bailes, tak neba nu vilkiem virsū skries! Stāv starp ugunīm, bet tās stiepjas vēl augstāk. Nu jau lielas liesmas. Duņaša pacēla no zemes akmentiņu. Tas ož pēc sēra. Nu tikai viņa atcerējās zemes kaķi, par kuru Sisertas tēvocis bija stāstījis. Duņaša arī agrāk bija dzirdējusi, ka smiltājos, kur atrodams varš ar zelta vizulīšiem, mitinoties kaķis ar ugunīgām ausīm. Ausis cilvēki bija daudzkārt redzējuši, bet kaķi pašu nevienam nebija gadījies. Tas staigājot pa zemes apakšu.

Stāv Duņaša starp tām kaķa ausīm un domā: ko nu tālāk? Vilki atkāpušies, bet vai jele uz ilgu laiku? Līdzko aties no ugunīm, saskries atkal. Stāvēt tepat — salst, līdz rītam neizturēs.

Kolīdz šitā nodomāja, ugunis pazuda. Duņaša palika tumsā. Palūkojās atpakaļ — vai nav atkal vilki uz pēdām? Nē, neredz vis. Tikai kurp tumsā ies? Te atkal priekšā iemirdzējās uguntiņas. Duņaša sāka skriet uz tām. Skrien, skrien, bet panākt nejaudā. Tā arī noskrēja līdz Čusovajas upei, bet ausis jau deg viņā krastā.

Ledus, protams, plāniņš, nestiprs, bet ko tur daudz domās. Nogāza divas vieglas kārtiņas un sāka ar tām taustīties pāri. Šā tā pārrāpās, ne reizi neielūza, kaut gan ledus stipri krakstēja. Kārtiņas, vei, palīdzēja.

Kavēties nekavējās. Joza pakaļ kaķa ausīm. Vietu tomēr nopētīja — sazīmoja gan. Smiltaine. Agrāk te bija raktuve. Viņa te reizēm tika strādājusi. Pat nakti būtu ceļu atradusi arī viena pati, bet nu tikai skrien ausīm pakaļ. Pati domā: «Ja jau tās mani no tādas likstas paglāba, vai tad nu aplam aizvedīs?»

Nodomāja šitā, bet ugunis šautin pašāvās augšup. Iedegās jo spoži. Tā vien tik laistās. It kā māj: «Tā, meitēn, tā! Labi esi izprātojusi.»

Kaķa ausis izveda Duņašu uz Povarenkas raktuvi, bet tā ir pie paša Domukalna. Ekur vei, tai vietā bija. Taisni sacīt, pašā rūpnīcā.

Bija nakts laiks. Duņaša devās uz savu mājiņu. Bailīgi, protams, slapstīdamās. Kolīdz pamana ļaudis, tūdaļ pieraujas: te aiz vārtu staba paslēpjas, te šaujas pāri sakņu dārzam. Aizzagās šitā līdz mājiņai, dzird — iekšā runājas.

Paklausījās, saprata — te kādu uzmana. Bet viņu pašu jau ij gaidīja. Pārvaldnieks bija pavēlējis vecomāti viņas mājelē pastāvīgi novērot. «Tepat vien,» domā, «Duņaša atgriezīsies, ja viņai palaimēsies atlavīties atpakaļ.» Pats šitos sargus allaž pārbaudīja, lai ne dienu, ne nakti no mājeles neatkust.

Duņaša to neapjēdza. Tikai dzird — sēž pie vecāsmātes kāds svešs cilvēks. Nepadrīkstēja rādīties. Bet pati nosalusi, ka nemaz vairs izturēt. Viņa tad nu pa šķērsceliņu aizslapstījās pie tā puiša, pie Matveja, proti, ar kuru kopā bija līdz Greizajam Braslam gājusi. Klusītēm pieklaudzināja pie lodziņa un pati paslēpās. Puisis izskrēja ārpus vārtiem.

—    Kas tur ir?

Nu, viņa tad atsaucās. Puisis priecīgs.

—     Nāc, — saka, — labi žigli uz pirtiņu. Izkurināta. Tur tevi paslēpšu, bet rītu sameklēsim drošāku vietu.

Ieslēdza Duņašu siltā pirtiņā un pats aizskrēja pateikt uzticamiem cilvēkiem: — Duņaša pārnākusi, atlidojis mazputniņš!

Aši vien saskrēja vīri, ņēmās taujāt. Duņaša viņiem visu izstāstīja. Pēdīgi arī par kaķa ausīm ieminējās:

—    Nebijušas tās, vilki būtu mani aprijuši.

Vīri to palaida gar prātu. Piemocījies, domā, mūsu mazputniņš, tāpēc tā licies.

—     Tagadiņ, — saka, — paēd un liecies gulēt! Mēs te līdz rītam pastāvēsim sargos un pagudrosim, kur tevi labāk paslēpt.

Dūņai to vien tik vajag. Siltumā tāds gurdenums uzmācies, ka ar mokām turas sēdus.

Ieēda kādu kripatu un aizmiga. Matjuha un vēl kādi pieci puiši palika sargos. Tikai nakts laiks, viss klusu, un Duņaša, pavei, kādas vēstis atnesusi. Puiši, acīm redzot, bija sākuši paskaļāk sarunāties. Nu, tāpat ij citi ļaudis, kas bija atnākuši paklausīties, nenocietās: jāpasaka vienam otram, jāaprunājas, ko darīt. Vārdu sakot, nemiers mājās. Apgaitnieki to pamanīja. Uz vietas ņēmās pārbaudīt. Viena trūkst, otra trūkst, bet pie Matveja, izrādās, pieci sveši cilvēki uzreiz.

Kālab sanākuši?

Sie, protams, atrunājas, kā nu kuram iešaujas prātā. Apgaitnieki nenotiic|,i, metās pārmeklēt. Puiši nekur sprukt — ķērās pie mietiem. Apgaitnieki, protams, apbruņoti, tikai tumsā ar mietu parocīgāk. Puiši šos ij noknieba. Tikai šo vietā saskrēja citi. Trīs vai četras reizes vairāk. Tā nu, vei, puišiem sāka iet plāni. Vienu apgaitnieki nošāva, bet citi tomēr vēl atkaujas.

Duņaša sen uztrūkusies. Izmetās no pirtiņas, skatās — virs Domukalna paceļas divas baismīgas, zilas ugunis, šķiet, kaķis paslēpies aiz kalna un izslējis ausis. Nupat, nupat klups rūpnīcai virsū. Duņaša nu kliedz:

—    Mūsējās ugunis! Raktuvju! Stūrējiet, puiši, uz tām!

Arīdzan pati šķin turpu. Rūpnīcā sacēlās tracis. Tornī sāka zvanīt trauksmi. Saskrēja ļaudis. Domā — aiz kalna ugunsgrēks. Drāzās turpu. Kurš pieskrien tuvāk, tas apstājas. Bail no tām ugunīm. Vienīgi Duņaša šaujas taisni uz tām. Pieskrēja, apstājās starp ugunīm un sauc:

—     Grābiet ciet tos kunga kalpus! Viņu laiks garām! Pa citām rūpnīcām tādus sen piegalējuši!

Nu tiem apgaitniekiem un visādiem sargoņām klājās plāni. Skaidrs, ļaudis sametušies kopā. Sargi laidās mukt — pajuka kur kurais. Tikai neba no ļaudīm kur tālu var aizbēgt! Daudzus notvēra, bet pārvaldnieks tak izspruka pa pilsētas ceļu. Bija palaiduši garām — tik aplam nomisējies. Kas bija saslēgti važās, tos, protams, atbrīvoja. Tad ij ugunis nodzisa.

Nākamajā dienā visi ļaudis sapulcējās Domukalnā. Duņaša pārstāstīja, ko Sisertā dzirdējusi. Te nu viens otrs — vairāk gan no vecajiem — kļuva domīgs:

—    Ej sazini, kas tur vēl iznāks! Velti tu mūs vakar sadūšināji.

Citi atkal par Duņašu kā mūris:

—     Meitenei taisnība! Tā ij vajag! Ko tur vēl gaidīt? Vajag pašiem laisties projām pie tiem, kam tas Omeļjans Ivaničs uzradies.

Citi atkal klaigā:

—     Vajag šauties uz Greizo Braslu! Tur, domāt, mūsējie sēž saslēgti. Vai par tiem esat aizmirsuši?

Puišu bariņš tūdaļ skriešus projām. Piekāva tur sardzi, izpestīja savējos un vēl kādus piecus sisertiešus. Nu, un visus Greizā Brasla ļaudis sacēla kājās. Izstāstīja tiem, kas citās malās notiek.

Atskrēja puiši atpakaļ, bet Domukalnā aizvien vēl strīdiņš nav mitējies. Kamēr jaunie projām, vecie pilnām ņēmuši virsroku, nobiedējuši ļaudis. To vien tikai dzird:

—     Nezi vis, vai mēs vakar labi darījām, sardziniekus līdz nāvei piekaudami?

Jaunie kliedz:

—    To viņiem arī vajag!

Tie, kas Greizajā Braslā cietumā sēdējuši, protams, tai pašā pusē turas. Saka večiem:

—     Ja esat nobijušies, tad palieciet vien tepat, bet mēs iesim savu taisnību panākt.

Ar to pašu tad ij šķīrās. Veči, pašiem par postu, palika un vēl ij citu mugurām pātagas sapelnīja. Drīz vien no pilsētas atsteidzās pārvaldnieks ar zaldātiem, arīdzan no Sisertas apsardzniekus sadzina. Nebija ko redzēt, ka piežmiedza ļaudis. Pārvaldnieks sāka ārdīties trakāk nekā agrāk, bet drīz aprāvās. Laikam jau ko nelabu sev bija padzirdējis. Sāka ap tiem večiem, kas viņlaik bija ļaudis no ceļa noveduši, visvisādi luncināties. Tikai šiem muguras vēl nav apdzijušas, atceras, ka misēkli pieļāvuši. Pārvaldnieks redz — uz viņu skatās greizi —, aizlaidās lapās! Tā viņš kopš tās reizes mūsu rūpnīcā nav manīts. Skaidrs, ka pamatīgi noslēpies, kazi, arī iekritis labiem ļaudīm rokās un lauzis sprandu.

Bet jaunie tolaik no Domukalna aizgāja mežos. Matvejs kļuva viņiem par vadoni.

Arīdzan Duņaša, mazputniņš, aizlaidās viņam līdzi.

Par šo drosmīgo putniņu vēl daudz ko piestāstīja, tikai es neatceros …

Tik vien atmiņā aizķēries kā nostāsti par Duņašas pletni.

Stāsta, Duņaša esot mūsu pusē dzīvojusi vēl ij pēc tam, kad kungi bija Omeļjanu Ivaniču uzveikuši un aizveduši nobendēt. Rūpnīcas priekšniecība gan Duņašu stipri lenkusi, taču notvert nejaudājusi. Bet viņa — kur bijusi nebijusi — parādījusies atklāti kaut kur uz ceļa vai kādā raktuvē. Un allažiņ, saproties, palsa zirdziņa mugurā, bet zirdziņš tāds, ka neparko panākams. Uzdrāžas šitā — ne minēta, ne gaidīta —, pamielo, kurš pelnījis, ar baškīru kančuku — un projām ir. Priekšniecība kā dzelta, metas atkal Duņašai pēdas dzīt, bet šī — paskat vien! — jau citā vietā parādās un tur kādam raktuves priekšniekam ar pletni prātu dzen galvā, māca, proti, kā ar ļaudīm apieties. Dažu labu tā noglauda, ka tas ilgi nejaudā kājās uzslieties.

Ar kančuku, zirgā jājot, zināms, ne tikai cilvēku var nogāzt gar zemi, arīdzan vilku var nosist, protams, ja māk. Duņaša, redzams, iemanījusies ar kančuku rīkoties, ilgam laikam savu piemiņu atstāja. Un allažiņ, stāsta, par pelnītu. Visvairāk gan dabūja tie raktuvju uzraugi, kas jaunām meitenēm uzmācās. Tos nu viņa nepagalam netaupīja.

Raktuvēs tādiem dažkārt piedraudēja:

—    Tā vien skaties, ka Duņaša tevi ar kančuku nepaglauda.

Šāva, protams uz Duņašu ne vienu reizi vien, bet viņa, redzams, zem laimīgas zvaigznes dzimusi, turklāt ļaudis vēl daudzināja, ka šāvējam acu priekšā kaķa ausis kā uguntiņas pazibot un Duņašu vairs nevarot redzēt.

Cik tais valodās patiesības, to neviens nemāk pateikt, tāpēc ka pats nav redzējis un — neba šāvējam var ticēt.

Nevienam, domāt, nepatīk, ja viņš aizlaiž lodi zilā gaisā. Allaž tādai reizei šādu vai tādu atrunu izgudros. Pret saulīti, sak, nācies tēmēt, knislis acī ieskrējis, prāta aptumsums tobrīd uznācis, ods ielīdis degunā un taisni tai mirklī vārīgā vietā iedūris. Nu, neba maz ko vēl sapūš. Rasi, dažs šāvējs ij par ugunīgajām ausīm samelsis, lai savu neveiksmi piesegtu. Lai kā, nav tik liels kauns. No šitādiem vārdiem laikam tās valodas ij paklīdušas.

Bet ej nu sazini, varbūt no tiesas Duņaša bijusi uz lodi laimīga. Neba velti veci ļauži daudzināja:

—    Drošajam, kalniņā stāvošam, lodes secen lido, bailīgais krūmos ielīdīs — tak lode viņu atradīs.

Tā ij nepajaudāja rūpnīcu priekšniecība savu muguru no Duņašas pletnes pilnām atsargāt. Pats kungs, stāsta, baidījies, ka Duņaša viņam kādu reizi neuzbliež. Tikai viņa gan arīdzan bez apdoma nerīkojās,

Kālabad viņa ar pliku pletni klups kungam virsū, ja šim allaž apkārt miesassargu vai biezs un ikviens apbruņots.

1939. g.

PAR LIELO ZALKTI

Dzīvoja rūpnīcā kāds vīrs. Par Levontiju viņu sauca. Tāds centīgs vīriņš, pazemīgs. Kopš pašas jaunības raktuvē turēts, Gumjoškos, proti. Varu raka. Tā pazemē visas savas jaunās dienas bija aizvadījis. Urbies pa zemi kā tārps. Dienas gaismu neredzējis, tīri zaļš no vaiga kļuvis. Vai nu nezināms — kalns paliek kalns. Drēgnums, tumsa, gaiss smacīgs. Bez spēka palicis, cilvēks. Pārvaldnieks redz, maz vairs labuma no tāda, un, žēlīgs likdamies, pārcēla Levontiju citā darbā — aizsutīja uz Poskakuhu, uz kroņa zelta atradnēm. Tā nu Levontijs sāka tai atradnē strādāt. Tikai tas neko daudz nelīdzēja. Pagalam jau bija sabeid/.ies. Pārvaldnieks vēroja, vēroja un pēdīgi saka:

Paklau, Levontij, tu esi centīgs vīrs, es par tevi aizrunāju kungam, un viņš nolēma tevi apbalvot. Lai, saka, strādā uz savu roku. Atlaist viņu brīvos darbos, bez obroka.

Tais laikos tā vienādiņ mēdza rīkoties. Nostrādājas cilvēks pie gala, nekur viņa tāda vairs nevajag, nu, ij palaiž, lai darās uz savu roku.

Tā nu Levontijs palika brīvos darbos. Est, dzert vajag, tāpat ij ko ģimeni izticināt savs rieciens jāsarūpē. Bet kur tu, cilvēks, sarūpēsi, ja tev ne saimniecības, nekā tāda nav. Pagudroja vienādi, pagudroja otrādi un aizgāja zeltu meklēt. Darbs pierasts — pa zemi kārpīties, arī štrumentiņi diez kadi nav vajadzīgi. Piespiedās, sadzenāja šādus tādus un saka dēlukiem:

Nu, puikiņas, jums nu jānāk man līdzi zeltu meklēt. Kazi, uz jūsu, sacīt, uz bērnu laimi kaut ko arī uziesim, izdzīvosim bez ubaga tarbas.

Hol bērniņi viņam vēl pavisam mazi. Tikko pāri desmit gadiņiem.

Tā nu, vei, gāja mūsu brīvie zelta meklētāji. Tēvs ar mokām kājas velk, bet puikiņas — viens par otru mazāks — tek nopakaj.

Tolaik, vadzi ko, gar Rjabinovku bieži vien sāka pagadīties virsslāņa zelts. Tur tad nu Levontijs pieteicās. Kantorī tolaik šai ziņā bija vienkārši. Paziņo tikai un pēc nodod, ko saracis. Nu, protams, neiztika ij bez blēdīšanās. Kur nu bez tās! Tie, kas kantorī, vēroja, uz kurieni ļautiņi bariem gāžas, un nodoto daudzumu paturēja ziņā. Līdzko redz, ka sāk veikties, tūdaļ tai vietai savu ķetnu virsū. Paši, saka, te raksim, bet jūs ejiet uz kādu citu malu. Zeltrači viņiem tā kā izlūku vietā bija. Sie, protams, atkal savu labumu vēro. Iegudrējās visu zeltu neuzrādīt. Kantorī nodeva tikai tik, lai skaitītos dots, bet visu vairumu aizlaida slepeniem uzpircējiem. Bez sava gala viņu bija, šito uzpircēju, teikt. Un tik labi, vadzi ko, iemanījušies, ka nekāda sardze nevarēja tos pieķert. Tā, vei, tā blēdīšanās tīri kā ritentiņš ritinājās. Kantoris gribēja zelta meklētājus vest ap stūri, šie atkal kantori. Tāda, veries, tā kārtība bija. Par zeltu uzzināt varēja tikai pa kluso pusi.

Levontijam tomēr neslēpa — pateica gods godam. Redz jau, kas šis par meklētāju. Lai kaut vai pirms miršanas papriecājas.

Tā nu Levontijs atnāca uz Rjabinovku, nolūkoja vietu un sāka strādāt. Tikai spēka viņam maz. Parok brītiņu un sēž tikko dzīvs, elpu atņemt nejaudā. Nu, bet puikiņas — neba tie kādi strādātāji. Tāpat jau nu cīšas. Padarbojās šitā kādu nedēļu vai vairāk, Levontijs redz — nieki vien ir, maizes tiesai nesanāk. Ko darīs? Bet pašam jo dienas jo sliktāk un sliktāk. Galīgi izdēdējis, tak kārt bērniem tarbu kaklā un iet ubagos — negribas. Sestdien gāja uz kantori nodot to pašu zelta mazumiņu, ko bija saskalojis, un puikām piesacīja:

— Jūs palieciet tepat, pieskatiet štrumentes, nav ko valcīt tās turp un atpakaļ.

Tā nu, vei, paliek puikas pie būdas par sargiem. Viens aizskrēja uz Čusovajas upi. Tā turpat necik tālu. Maķenīt zivtiņas patvarstīja. Izvilka dažus grundulēnus, asarīšus, un vārīšot sev zivju viru. Sakūra uguni, bet diena iet jau vakarā. Puikām sametās bail.

Te uzreiz redz — nāk vecs vīrs, arīdzan no tās pašas rūpnīcas ļaudīm. Par Semjoniču sauca, bet, kā pēc uzvārda, — neatminos. Šis večuks bija no zaldātiem. Agrākos gados, piestāsta, skaitījies par vislabāko kričnas meistaru, bet nez ko pret pārvaldnieku rupji izrunājies, un tas licis viņu aizvest uz bendētavu, proti, lai noper. Bet šis Semjoničs nepadevies, vairākiem pērējiem purnu iedauzījis, gaužām jau izveicīgs bijis. Kā nu ne — kričnas meistars! Nu, bet pēdīgi tak pieveikuši. Bendeskalpos tolaik izraudzījās spēka puišus. Nopēruši tātad Semjoniču un par dumpošanos nodevuši zaldātos. Pēc divdesmit pieciem gadiem viņš pārnāca rūpnīcā jau pavisam vecs, bet viņa piederīgie pa to laiku visi apmiruši un mājiņa stāvēja aiznaglota. Gribēja jau to jaukt nost. Pārlieku sagrabējusi. Nu, bet tad viņš pārnāca. Pielāpīja savu mājeli un dzīvo pamazītēm, viens kā koks. Tikai kaimiņi sāka vērot — tur kaut kas slēpjas. Viņam ir nez kādas grāmatas. Un ik vakarus viņš ap tām buras. Domāja — kazi, māk ļaudis dziedināt? Sāka ar kaitēm piestaigāt. Vecais atteicās: «Šitā amata,» saka, «nepieprotu. Un kāda gan var būt dziedināšana, ja jums tāds darbs.» Ļautiņi prātoja — rasi, viņš kādas īpašas ticības. Arīdzan neizskatās. Baznīcā iet pa Lieldienām un Ziemassvētkiem tāpat kā citi puisieši, bet nekādu lielo ticību neizrāda. Un turklāt viena nesaprašana: darba viņam nekāda, tak pārtikt nez no kā pārtiek. Sakņu dārziņš, protams, bija. Kramenīca, zvejas rīki lai. Tikai neba nu ar to kāda iztikšana. Bet naudiņa, pie mm/i", j.is.ikd, viņam turējās. Gadījās, ka vienam otram pat aizdeva. Un ,iiīd/,iii l<i ērmoti. Dažs labs izlūdzas, izlūdzas, ķīlu piedāvā, procentus solu, kādus vien gribi, bet šis nedod. Pie cita pats aizstaigā.

Paņem, Ivan (vai nu atkal Mihailo), ko govi nopirkt. Bērniņi tev mazi, bet pats, redzams, netiec uz ciņa. — Vārdu sakot, ērmots vecis. Par pesteļotāju viņu uzskatīja. Tas gan vairāk to grāmatu pēc.

Tā nu, vei, pienāca šis Semjoničs, padeva labvakaru. Puikas gaužām priecīgi, aicina:

—    Sēdies, vecotēv, iestreb pie mums zivju virumiņu.

Šis neko netielējās, sēdās klāt. Nobaudīja viru un ņemsies slavēt — cik, sacīt, tauka un garda. Pats izvilka no kules mīkstu maizīti, sagrieza riecientiņos un nolika kaudzītē puikām priekšā. Šie skatās — vecamtēvam virums iet pie sirds, sāka vicot iekšā maizīti, bet Semjoničs vienā laidā slavē tikai strebjamo — sen, sak, tādu neesot ēdis. Puikas, šito valodu klausīdamies, paēda pilnu vēderu. Tepat vai visu vecātēva maizi nolocīja. Bet šis tikai kremšķina:

—    Sen tik garda nebiju ēdis …

Nu, puikas paēda, vecais sāka šos iztaujāt, kā labi veicas. Puikas viņam izstāstīja visu pēc kārtas, kā tēvs atlaists no rūpnīcas darba un pārcelts uz brīvajiem, kā viņi te strādājuši. Semjoničs tikai galvu vien krata un nopūšas: oho-ho un oho-ho. Pēdīgi noprasīja:

—    Cik saskalojāt?

Puikas saka:

—    Kādu zolotņiku, varbūt ij vairāk — tā tēta teica.

Vecais piecēlās un saka:

—    Nu labi, puikiņas, vajadzēs jums palīdzēt. Tikai jūs nevienam nestāstiet. Tā ka ne pušplēsta vārdiņa. Nevienai pašai dzīvai dvēselei, citādi … — un Semjoničs tā uz puikām paskatījās, ka šiem sametās bailes. It kā tas nemaz nebūtu Semjoničs. Tad atkal pasmaidīja un saka:

—    Nu tad tā, puikas, jūs sēdiet tepat pie uguntiņas un gaidiet mani, bet es aiziešu un pakaulēšos, ar ko vajag. Kazi, viņš jums palīdzēs. Tikai — norunāts — nebaidīties, citādi viss pagalam. To lieciet aiz auss!

Un tā nu vecais aizgāja uz mežu un puikas palika. Skatās viens uz otru un nebilst ne vārda. Pēc vecākais sadūšojās un klusītēm saka:

—    Pielūko, brālīt, neaizmirsti, ka nav ko baidīties, — bet pašam lūpas bālas un zobi laukšķ. Jaunākais atsaucas:

—    Es, brālīt, nebaidos, — bet pats balts kā krīts.

Tā nu, vei, sēž abi un gaida, bet ir jau melna nakts, un mežs noklusis. Var dzirdēt, kā Rjabinovkā ūdens čalo.

Pagāja labs laiciņš, bet neviens nerādās, puikām ij izbīlis pārskrējis. Viņi vēl uzsvieda ugunskuram skuju klēpi, kļuva tīri jautri. Te uzreiz dzird — mežā runājas. Nu, domā, nāk cilvēki. No kurienes gan ap šito laiku? Atkal metās bail.

Un nu pienāk pie ugunskura divi vīri. Viens gan ir Semjoničs, bet viņam līdzi otrs — tāds svešs un citādi ģērbies nekā mūsu pusē parasts. Kaftāns, kas viņam mugurā, bikses — viss dzeltens, vadzi ko, no zelta brokāta kā popam, un kaftāns vēl apjozts ar platu, izmargotu jostu, tā arīdzan no brokāta, tikai zaļgana un ar pušķiem. Cepure dzeltena, gar vienu malu, gar otru sarkani ielaidumi, tāpat ij zābaki sarkani. Seja dzeltena ar platu, kuplu bārdu, un visa bārda sacirtojusies stīvās sprogās. Skaidri redzams, ka iztaisnojamas tās nav. Tikai acis zaļas un spīd kā kaķim. Taču raugās rāmi, laipnīgi. Tēvainis tādā pašā augumā kā Semjonl("'H, resns nav, bet izskatās smagnējs. Kur.i vietā nostājas, tur viņam zem kājām zeme ielīkst. Puikām tas viss — nenoskatīties, pat bailes aizmirsās, raugās viņi uz to vīru noņēmušies, bet šis tā kā pa jokam bilst Semjoničam:

—    Ak tad šie ir tie brīvie zelta meklētāji? Ko atradīs, to visu pievāks? Nevienam nekā nepametīs?

Tad sarauca pieri un vaicā Semjoničam, tā kā padomu prasīdams:

—    Bet vai mēs šos puikiņus nesamaitāsim?

Semjoničs ņēmās skaidrot, ka bērneļi neesot izlutināti, krietni puikas esot, bet šis tikai savu:

—    Cilvēki visi pēc vienas liestes taisīti. Kamēr dzīvo nabadzībā un trūkumā, būtu tīri nekas, bet, līdzko uzķeras uz manām pabirām, tā, vilks viņus sazina, no kurienes tiem visāda nešķīstība pielīp.

Pastāvēja brītiņu, ne vārda nerunādams, pēdīgi saka:

—    Nu, lai notiek, pamēģināsim. Bērni, kazi, būs labāki. Tā jau puikas rādās lādzīgi, būs žēl, ja samaitāsim. Mazākais, ekur, tāds sakniebtām lūpiņām. Ka tikai no viņa neiznāk ierāvējs. Tu nu pats pieraugi, Semjonič! Tēvs viņiem nav dzīvotājs. Es viņu pazīstu. Tikko vairs dvašu velk, tak rauga vēl pats maizes kumosu nopelnīt. Patstāvīgs tēvainis. Bet iedod tikai viņam bagātību rokā, samaitāsies kā likts.

Runājas šitā, vei, ar Semjoniču, it kā puiku te nemaz nebijis. Pēc palūkojās uz tiem un saka:

—    Tagad nu, bērniņi, skatieties vērīgi. Ielāgojiet, uz kuru pusi pēdas vedīs. Pa šīm pēdām tad nu virsuvēji rociet. Dziļi nelieniet, tur labuma nebūs.

Un tā nu puikas redz — cilvēka vairs nav. Līdz jostas vietai viss par galvu pārvērties, bet lejāk kakls. Galva uz mata tāda, kā bijusi, tikai liela, liela, acis zoss olas lielumā, bet kakls kā čūskai. Un, raugi, no zemes apakšas sāka ritināties ārā milzīgi lielas čūskas ķermenis. Galva izslējās augstāk par koku galotnēm. Tad ķermenis aizlocījās taisni pāri ugunskuram, stiepās pa zemi, un šis nezvērs līda uz Rjabinovkas pusi, bet no zemes aizvien vēl gredzenu gredzeniem ritinās ārā čūskas ķermenis. It kā tam nemaz gala. Un — to brīnumu! — ugunskurs apdzisa, bet klajumiņš kļuva gaišs. Tikai gaisma nav tāda kā no saulītes, bet pavisam citāda, un sāk vilkt salta dvesma. Čūska aizlocījās līdz Rjabinovkai un ielīda ūdenī, un ūdens tūdaļ sasala tiklab šai, kā viņā pusē. Čūska pārvilkās uz viņu krastu līdz vecajam bērzam, kas tur auga, un sauc:

—    Vai ielāgojāt? Tur tad ij rociet! Pietiks jūsu sērdieņu liktenim. Tikai — norunāts — bez alkatības!

Pateica šitā un, šķiet, izkusa. Ūdens Rjabinovkā atkal sāka čalot, ugunskurs atkusa un iedegās, tikai zāle bija tāda kā apsalusi, salnas kosta.

Semjoničs nu puikām paskaidro:

—    Tas ir Lielais Zalktis. Viss zelts ir viņa varā. Kur viņš iet pāri, tur zelts pa pēdām pakaļ. Un iet viņš var gan pa zemi, gan pa zemes apakšu, kā pats ietīko, un platību var apņemt, cik vien lielu grib. Tāpēc jau dažkārt notiek, ka atrod, piemēram sacīt, cilvēki labu zelta dzīslu, bet tad viņiem gadās kāda blēdība vai iznāk plūkšanās, vai pat slepkavošana, un dzīsla pazūd. Tas nozīmē, ka tur bijis Zalktis un zeltu aizvācis. Un tad vēl šitā . . . Atrod meklētāji labas zelta smiltis un pārtiek. Bet kantoris piepeši paziņo — ejiet, sak, projām, šo vietu pārņem kronis, paši raksim un skalosim. Saved mašīnas, sadzen ļaudis, bet zelta, veries, vairs nav. Gana rokas dziļumā, gan gramsta pa malu malām — nav, it kā nemaz nebūtu bijis. Tātad Zalktis apņēmis visu to vietu un nogulējis šitā naksniņu, zelts tad ij savilcies viņa apmestajā līkumā. Palūko tad atrast, kur viņš gulējis.

Viņš, saproties, necieš, ka ap zeltu viltus un krāpašna saviestos, bet v Isļaunāk, ja viens cilvēks citus apspiež. Nu, bet, ja tikai savai iztikšanai, I.kI nekas, reizēm pat piepalīdz, kā, ače, jums. Tikai pielūkojiet, par šito nevienam ne vārda, citādi viss vējā. Un sargieties arīdzan grābt zeltu pārlieku alkatīgi. Ne tālabad viņš jums to uzrādīja, lai jūs kļūtu par ierāvējiem. Dzirdējāt, ko teica, ko? To vispirmām kārtām paturiet vērā! Nu, un tagadīt liecieties gulēt, bet es pasēdēšu te pie gunskuriņa.

Puikas paklausīja, ielīda būdā, un tūdaļ viņiem uzkrita miegs. Pamodās vēlu. Citi zeltrači jau strādā. Pavērās puikas viens otrā un vaicā:

—    Vai tu, brāļuk, vakar ko redzēji?

Otrs savukārt:

—    Un vai tu redzēji?

Pēdīgi tomēr lika pie skaidrības. Nozvērējās, nodievojās nevienam par to ne vārdiņa nebilst un mantu neraust un ņēmās izraudzīties vietu, no kuras sākt. Te nu viņi maķenīt saskrējās. Vecākais puikiņš saka:

—    Vajag sākt pie tā bērza viņpus Rjabinovkas. Tai pašā vietā, kur Zalktis teica pēdējos vārdus.

Jaunākais atrunā:

—    Tā nebūs labi, brālīt. Noslēpums aši vien nāks gaismā, tāpēc ka citi zeltrači uz rāviena saskries raudzīt, kādas, sak, smiltis ir viņpus Rjabinovkas. Tad viss atklāsies.

Pastīvējās tā, vei, nosūrojās, ka nav Semjoniča, kam padomu paprasīt, un ieraudzīja — taisni pašā vakarējā ugunskura vidū iesprausts bērza mietiņš.

«Citādi nebūs,» puikas nodomāja, «Semjoničs atstājis mums zīmi,» un sāka rakt tai vietā.

Un uzreiz, vadzi ko, izvēlās divi zelta zvigulīši, un arīdzan smiltis sāka nākt pavisam citādas nekā agrāk. Gaužām labi viņiem no sākta gala darbs iegāja sliedē. Nu, pēcgalā, zināms, nojuka. Tikai tas jau būs cits stāsts.

1936. g.

ČŪSKAS SLIEDE

Tie puikas — Levontija, sacīt, dēli —, kuriem Zalktis bija bagātības parādījis, pamazītēm atkopās. Tēvs gan drīz vien nomira, taču viņi gadu no gada dzīvo labāk un labāk. Jaunu istabu uzcirta. Ne jau nu diez kādu lepno māju, tak istabiņa pārtiekama. Gotiņu nopirka, zirgu iegādājās, kādas trīs aitiņas sāka pa ziemu mitināt. Māte nopriecāties vien nevar, kaut vai vecumdienās gaismiņu ieraudzījusi.

Un allažiņ tas pats vecītis — Semjoničs, teikt, — bija klāt ar padomu. Viņš te visam tā kā galva. Pamācīja puišiem, kā ar zeltu rīkoties, lai ij kantorim visai acīs nedurtos, ij citi meklētāji pārlieku pēc viņējā neuztīkotu. Ar zeltu, sacīt, nav joks! Uz visām pusēm jātur acis vaļā. Ij pašu ļaudis, zeltrači, šķielē, tirgonis uzglūn kā vanags, ij kantora priekšniecība nenolaiž acu. Māki nu izgrozīties! Kur jele mazi puikas vieni paši ar to var tikt galā! Semjoničs tad nu viņiem visu ierādīja. Ar vārdu sakot, pamācīja.

Dzīvo puiši. Sāk jau nākt gados, bet aizvien vēl turpat pa veco vietu raujas. Ij citi meklētāji projām neiet. Lai ar neko lielu, tak šo to, redzams, izskalina… Nu, bet mūsu puišiem, tiem pavisam brangi veicas. Pie reizes sāk jau noglabāt zeltu priekšdienām.

Tikai rūpnīcas priekšniecība noskatījusi, ka bāreņi dzīvo tīri labi. Kādos svētkos, kad māte patlaban vilka no krāsns ārā zivju pīrāgu, pie viņiem aizelsies iešaujas rūpnīcas ziņnesis:

—    Ejiet pie pārvaldnieka! Vēlēja, lai uz karstām pēdām.

Aizgāja, bet pārvaldnieks klūp šiem virsū.

—    Cik ilgi domājat tā slamstīties? Paskat tik vien — katrs vai versti

garu gabalu izrakņājis, bet kungam nav strādājis ne dienul Kas jums ltis par tiesībām? Sarkano cepuri uztīkojuši, vai?

Puikas, protams, rauga paskaidrot:

—    Nelaiķi tētiņu, sacīt, kad viņš jau bija gluži pie gala, pats kungs atlaida brīvestībā. Nu, mēs arī domājām …

—    Jūs, — šis bļauj, — nedomājiet, bet rādiet šurp kroņa papīru, kur jums tā brīvestībā ierakstīta!

Puikām, protams, nekāda tāda papīra nav bijis, viņi tā ij neattop ko sacīt.

Pārvaldnieks nu pasludināja:

—    Pa pieci simti atnesiet — papīru izdošu.

To viņš, redzams, tā, lai pārbaudītu, vai puišiem nav kas iekrāts. Nu, šie noturējās.

—    Ja, — saka jaunākais, — visu mūsu iedzīvi līdz pēdējai kripatai pārdotu, ij tad ne puse nesanāks.

—   Ja tā, tad rīt lai būtu darbā. Norīkotājs pateiks, uz kurieni ejams. Un pielūkojiet, ka nenokavējat! Ja šā vai tā — nopēršu pirmajai reizei!

Mūsu puikiņas nu pagalam sašļukuši. Pateica mātei, tā sāka visā galvā vaimanāt:

—    Vai, bērniņi, vai, kā tad nu šitā nogadījies! Kā jele mēs tagadīt dzīvosim!

Saskrēja radi, viņļauži. Dažs ieteic sūtīt kungam lūgumrakstu, dažs dod padomu ietuz pilsētu pie kalnu priekšniecības, cits rēķina, cik sanāktu, ja pārdotu visu iedzīvi. Cits atkal biedina:

—    Kamēr jūs, sacīt, šā un tā, pārvaldnieka rokaspuiši jūs viens divi sakamps, nopērs un kalnā iekšā. Piekals tur važās, ej tad meklē taisnību!

Tā, raugi, visi gudroja, kā kurš mācēdams, tak nevienam nenāca ne prātā, ka puikām ir varbūt pieckārt vairāk, nekā pārvaldnieks pieprasījis, bet šie tikai baidās atklāt. Par to, vadzi ko, pat māte nezināja. Semjoničs, vēl dzīvs būdams, bieži tika viņiem piekodinājis:

«Par zeltu, kas nolikts priekšdienām, nevienam pašam neizpaudiet, it īpaši sievišķim ne. Lai tā būlu māte, sieva vai līgava — alga viena — ne pušplēsta vārdiņa! Vai nu maz kā nogādās. Uzkulsies, piemēram teikt, kalnu sardze, ņemsies kratīt, draudēs ar visādām mocībām. Daža laba sieviete gan muti turēt prot, bet te var nobīties, ka tikai dēlam vai vīram neiznāk kāds sliktums, ņems un parādīs vietu, bet sardzes vīriem to vien tikai vajag. Paņems zeltu un cilvēku iedzīs pazušanā. Un arīdzan tā sieviete, paveries vien, par to, ka nav noturējusies, uz galvas ūdenī iekšā vai cilpu kaklā. Ir jau piedzīvots! Piesargieties! Kad pēc nāksiet gados un apprecēsieties, paturiet to prātā, tāpat arīdzan savai mātei ne jausmiņas nedodiet. Viņa jums ir vaļīgu mēli, labprāt ar saviem bērniņiem padižojas.

Puikas šo Semjoniča pamācību cieši turēja ziņā un par savu krājumu nevienam neizpauda. Citiem zeltračiem, protams, aizdomas bija, ka puikas nebūšot bez sava padomiņa, tikai vai daudz un kurā vietā glabājas — nezināja.

Pārsprieda kaimiņi, pasūkstījās un ar to pašu zināšanu ij aizgāja, ka rīliņā, acīm redzot, puišiem uz darbu būs vien jāiet.

Nekur no tā nespruks.

Kad svešie bija projām, jaunākais brālis saka:

Aiziesim vēl, brālīt, uz atradnēm. Kaut vai atvadīsimies . . .

Vecākais saprot, kas šim padomā.

Tā gan, — saka, — iesim. Kazi, vēja vēsmā galva kļūs vieglāka.

Mute paraudzīja ceļa kuli — svētdienas mielasta atliekas, gurķus ielika. Viņi, protams, paņēma pudeli un devās uz Rjabinovku.

Iet, nepārmij ne vārda. Kad ceļš ievijās mežā, vecākais saka:

—    Paiesimies maķenīt maliņā. '

Aiz asa līkuma viņi nogriezās sāņus un turpat necik tālu no ceļa

nolikās aiz mežrožu krūma. Izdzēra pa mēriņam, brītiņu pagulēja, dzird: kāds nāk. Palūkojās, tur Vaņka Sakasnis ar kausu un citām štrumentēm slāj pa ceļu. It kā agrltiņām uz atradnēm iedams. Viņam, veries, ceni tības jonis uznācis, ne kortelīti nav paguvis iekampt! Bet šitais Sakasnis kantorim skaitījās suņa amatā: kur vajag ko izošņāt, sūta šo. Jau sen ļaudis to pamanījuši. Ne vienu reizi vien viņš bija kaustīts, tak no sava i amata neatjūka. Pārlieku nelietīgs vīrelis. Pati Varakalna Saimniece viņu pēcgalā tā apveltīja, ka viņš drīz vien kājas atstiepa. Nu, bet tā jau atkal cita teikšana… Pagāja šitais Sakasnis garām, brāļi sametās acīm. Necik ilgi, jāšus klepera mugurā garām aizklidzināja ščegars. Pagulēja vēl brītiņu — brauc pats Pimenovs ar savu Ķīsīti. Vieglā kurvjdroškiņā, tai pie spārniem makšķeres piesietas. Var redzēt — uz zivīm braukdams.

Sis Pimenovs tais laikos bija vispārdrošākais zelta uzpircējs visā Poļevajā. Un viņa Ķīsīti visi pazina. Stepes zirdziņš. Nelieliņš, bet ne ar kādu trijjūgu nebija panākams. Nez kur tādu rāvis! Stāsta, gājis kā divi deviņi, ar divēju duku. Savu piecdesmit verstu varējis vienā stiepienā nosukāt. .. Ej tu viņu panāc! īstens zagļu zirdziņš. Daudz ko par viņu stāstīja. Nu, bet saimnieks jau gan arī bija rūdīts negantnieks — nedod dievs ar šitādu vientuļā vietā sastapties. Ne jau tāds vien kā tagadējie mantinieki, kas, ekur, divstāvu namā dzīvo.

Puiši, ieraudzījuši šito makšķernieku, iesmējās. Jaunākais paslējās no krūmiena un bilst tā klusītēm:

—     Ivan Vasiļjič, vai svari ir līdzi?

Tirgonis redz — puisis smejas — un atjoko pretim:

—    Šitādā mežā un tad neatradīsies! Bijis nu vien ko svērt!

Tad pieturēja Ķīsīti un saka:

—    Ja ir kāda darīšana, sēdieties iekšā, pavedīšu!

Viņš, vadzi ko, šitā bija pasācis — zeltu pieņemt, ratos sēdēdams. Paļāvās uz savu Ķīsīti. Kolīdz kas: «Ķīsīt, aiziet!» — un putekļu stabs vien nogriezās vai arī dubļu šļakatas pašķīda uz visām pusēm.

Puiši atbild: «Nav līdzi,» tad noprasa:

—    Kur gan tevi, Ivan Vasiļjič, meklēt rīt ar gaismiņu?

—    Kāda, — šis jautā, — darīšana? Liela vai pa niekam?

—    It kā pats nu nezinātu …

—     Zināt, — atsaka, — zinu, tikai ne visu. Nezinu, vai abi taisāties atpirkties, vai pirmāk viens pats.

Brītiņu klusēja, tad saka tā kā brīdinādams:

—    Pielūkojiet, puiši, jūs uzmana. Vai Sakasni redzējāt?

—    Kā tad.

—    Un ščegaru?

—    Arīdzan redzējām.

—     Ej sazini, varbūt vēl kāds atsūtīts jūs noglūnēt. Kazi, dažs ij uz I savu roku. Zina, raugi, ka jums uz rītdienu nauda vajadzīga, tad nu vaktē. Es tā ij braucu jūs brīdināt.

—    Par to tencinām, tikai mēs jau paši arī turam acis platas.

—    Redzu, ka neesat ar pliku roku ņemami, tak piesargieties gan!

—    Baidies, ka tev neaiziet gar degunu?

—    Nu, mana tiesa nezudīs. Cits nepirks — baidīsies.

—    Un cik dosi?

Pimenovs, protams, ar cenu noskopojās. Plēsoņa, ko tur ij runāt. Tādu no dzīvām miesām raudams neatrausi!

—    Vairāk, — saka, — nedošu. Tāpēc ka bailīga lieta.

Salīga. Pimenovs tad ij pačukstēja:

—    Gaismiņai svīstot, braukšu pa Dambi, paņemšu jūs ratos…

Saraustīja grožus: «Laid nu riksi, Ķīsīt, raugi panākt ščegaru!» Atvadām vēl pavaicāja:

—    Divu vai viena tiesu paņemt līdzi?

—    Paši nezinām, cik sagramstīsim. Paķer tomēr tā pavairāk, — jaunakais atbildēja.

Tirgonis aizlaida.

Brāļi brītiņu klusēja, tad jaunākais ierunājās:

—    Brāļuk, tas Pimenovs tak prātīgi runāja. Nebūs labi uzreiz ar lielu naudu nākt klajā. Var iziet aplam. Noņems — un tik vien būs.

—    Es tāpat domāju, bet ko tad lai iesākam?

—    Varbūt darīsim tā! Aiziesim vēlreiz pie pārvaldnieka, pakaulēsimies, kazi, kādu nieku nolaidīs. Tad tā ij teiksim, sak, vairāk par četri simti nevaram sadzenāt, ja visu iedzīvi pārdodam. Vienu, kazi, par četriem simtiem atbrīvēs, un ļaudis domās, ka mēs visu līdz pēdējam sagrabinājuši.

—    Tā jau nu būtu labi, — vecākais atbild, — bet kurš tad lai paliekam nebrīvestībā? Laikam būs vai kauliņi jāmet?

Te nu jaunākais ņemas lumstīties:

—    Ar kauliņiem jau nu, sacīt, būtu vislabāk! Kas tad ir, tas ir. .. Ko tur ij runāt. .. Tikai tev, ek, ir kaite … acs pamaitāta … Ja nogādās kāds misēklis, tevi zaldātos neņems, bet kādu man sameklēs vainu? Kolīdz šā vai tā — projām kā likts! Tad jau vairs brīvestības neredzēt! Bet, ja tu maķenīt paciestos, es tevi viens divi izpirktu. Ne gads nebūs pagājis, iešu pie pārvaldnieka. Lai prasīs cik prasīdams — maksāšu. Par to esi drošs! Neba man sirdsapziņas nav? Kopā tak laikam esam sarūpējuši. Vai man žēl!

Vecāko, teikt, viņiem sauca par Panteleju. Tāds telēns tad ij bija padevies. Vientiesis puisis. Teiksi vārdu — viņš kreklu no muguras novilks, otram izpalīdzēs. Nu, bet tā kaite, ka acs maitāta, — tā viņu pagalam pie zemes nospieda. Tāds lēnīgs kļuva, šķiet, itin visi par viņu lielāki un gudrāki. Citiem dzirdot, ne vārda pār lūpām nemāk pārdabūt. Klusē vienādvien.

Jaunākais, proti, Kostja, pavisam cita vēriena. Lai arī kopš mazatnes nabadzībā audzis, tik sprauns padevies, ka liec kauču vai izstādē. Stalts un ražens . . . Tikai viena vaina — ruds, pat pasarkans. Aiz muguras viņu visi tā ij saukāja — Rudais Kostjka. Un blēdīgs arīdzan bija. Kam ar viņu iznāca kādas darīšanas, tie zināja sacīt: «Ne katram Kostjkas vārdam var ticēt. Dažu labu viņš pavisam norij.» Bet kādam pieluncināties — uz to viņš lielais meistars. Skaidri kā lapsa — asti tā ij vēdina, tā ij vēdina …

Nebija ko redzēt, ka Kostjka Pantjuhu apvārdoja. Tā viss pēc Kostjkas prāta ij notika. Pārvaldnieks simtu nolaida, un Kostjka otrā dienā saņēma brīvgrāmatu, bet brālim tādu kā pretimnākšanu izkaulēja. Tam pārvaldnieks vēlēja doties uz Krilatovkas atradnēm.

—    Pareizi, — saka, — tavs brālis runā. Tur tev viss labāk pazīstams. Arī vairāk ar smiltīm darbošanās. Bet cilvēku trūkst tiklab tur, kā te. Lai notiek, izrādīšu tev pretimnākšanu. Ej uz Krilatovku.

Tā Kostjka to iegrozīja. Pats ierīkojās brīvestībā, bet brāli aizgrūda uz tālām atradnēm. Mājiņu un iedzīvi pārdot viņam, protams, nenāca ne prātā. Tāpat tikai izskata pēc bija taisījies.

Kad Pantelejs bija aizdabūts projām, arīdzan Kostjka sāka posties uz Rjabinovku. Kā tur nu vienam veiksies? Bez lieka sveša neiztiks, taču baidās kādu līgt — no tā dabūs citi zināt, sāks līst uz to vietu. Pēdīgi tak atrada tādu dievadotu cilvēciņu. Tēvainis augumā prāvs, tak prātiņā pavājš — līdz desmit nemācēja skaitīt. Kostjkam taisni tāda vajag.

Sāka nu abi ar šo dumiķi rakņāties, redz — smiltis kā noplicinātas. Kostjka, protams, svaidās šurpu turpu: augstāk, lejāk, uz vienu pusi, uz otru — alga viena, zelta kā nav, tā nav. Tā tikai pazib retumis pa sīkam krislītim — nav tā darba vērts. Un Kostjka sagudroja šauties uz viņu krastu, lūkot zem tā bērza, kur Zalktis bija apstājies. Maķenīt labāk vedās, tak ne tuvu tā kā Panteleja laikā. Kostjka priecīgs par to pašu, turklāt domā: pārtrumpoju Zalkti viltībā.

Kostjku vērodami, arīdzan citi zeltrači sāka viņā krastā laimi meklēt. Arī, redzams, iepaticies. Nepagāja ne mēnesis, kad tur jau ļaužu biezs. Nez no kurienes uzradušies.

Kādā artelī Kostjka ieraudzīja meitēnu. Arīdzan sarkanmate, tieviņa, bet jaukiņa. Ar tādu pat lietavās saulīte atspīd. Bet Kostjka uz sieviešiem bija kā uzburts — tīrais nešķīstenis. Taisni kā tāds pārvaldnieks vai atkal pats kungs. Ne viena vien tēva meita šitā paša Kostjkas dēļ asarās mirka, bet kas tad te… raktuvju skuķēns. Kostjka tūdaļ sviedās klāt, tikai uz vietas apsvilinājās.

Meitenīte šķiet gluži jauniņa, ij lindraciņš tāds ne visai, bet klāt tikt nav pa niekam. Ņipra! Tu viņai vārdu, šī pretim divus, un tādus vien atskabargainus. Rokām vaļu paļaut — ij nedomā! Un te nu Kostjka uzķērās kā šķaunacis uz abrkasīša.

Dzīve apriebās, ne miega vairs, ne miera. Šī tik nu ņemas puisi aiz deguna vazāt, nu tik vazāt.

Pagadās taču no viņu — no sieviešu gājuma šitādas gudrinieces. Nez kur gan tā māka rodas? Skaties, pati vēl tīrā knīpa, bet jau viņai visāda izmaņa rokā. Kostjka jau nu pats kuru katru varēja aptīt ap pirkstu, bet šoreiz uzņēma citu meldiņu.

—    Vai nāksi, — vaicā, — pie manis par sievu? Lai, sacīt, nevis šā vai tā, bet gods godam, pēc likuma … No dzimtbūšanas tevi izpirkšu.

Šī, saproties, tik smejas vien.

—    Nebijis tu ruds!

Kostjkam tas tikpat kā ar nazi sirdī — nepatika, vei, ka par rudo saukā —, bet pagriež tā kā par joku.

—    Un kāda tad pati esi?

—    Tāpēc jau, — šī atsaka, — ij baidos pie tevis iet. Pati ruda, tu pasarkans, sāks nākt bērniņi — būs gluži kā apsvilināti.

Vai arī citureiz ņemas Panteleju lielīt. Nez kā bija iepazinusi. Laikam Krilatovkā sastapusi.

—    Ek, ja Pantelejs bildinātu, ietu bez vārda runas. Esmu viņu ieskatījusi. Jauks puisis. Kaut arī vienacis, tak labi redz.

To viņa tīšām, Kostjku ķircinādama, bet šis ņem par pilnu. Zobus vien griež uz Panteleju, gabalos būtu to saplosījis, bet šī vēl taujā:

—    Ko tad tu brāli neizpērc? Kopā tak laikam krājāt, bet tagad pats esi brīvestībā un viņu ieslodzījis pašā sliktākajā vietā.

—    Nav, — saka, — man naudas tādai vajadzībai. Lai sapelna pats!

—    Ek tu, — saka, — badākšņa bezkaunīgais! Vai Pantelejs mazāk par tevi strādāja, vai? Kur tad viņš aci pazaudēja — laikam tak darbā?

Noved šitā Kostjku tik tālu, ka tas sāk kliegt:

—    Nositīšu, maitu!

Šī kaut vai aci pamirkšķinājusi.

—    Nezinu, — saka, — kā būs tad, tikai dzīva pie ruda neiešu. Ruds un blēdīgs — kur nu vēl sliktāku!

Šitā, vei, atgrūž Kostjku, bet šis vēl trakāk līp klāt. Nez ko būtu viņai atdevis, kaut tikai par rudo nesaukājusi un mīlīgāk paskatījusies. Nu, dāvanas viņa pretim neņēma… Ne vismazākā nieciņa. Iedur vēl tikpat kā ar adatu:

—    Būtu labāk to Panteleja izpirkšanai pataupījis!

Tad nu Kostjka sagudroja rīkot atradnē uzdzīvi. Pats klusībā prāto:

«Kad visi būs apdzērušies, ej tad meklē, kurš ko pastrādājis. Aizmānīšu viņu kaut kur, paskatīsimies, kādu dziesmu otrā dienā dziedās …»

Ļaudis, protams, sāk manīt.

—    Tad ta mūsu Rudais nu sparojas. Redzams, viņam sāk labi lobties. Būs jāsviežas uz viņa pusi.

Domā šitā, bet neba kāds ies atteikties, ja var bez maksas izdzīroties. Viņa — tā meitenīte — arī neko. Izgāja ar Kostjku sadancot. Uz danci, stāsta, aplam veicīga bijusi. Kostjka nu jau tīri mīksts.

Savu nodomu Kostjka tomēr nebija atmetis. Kad visi jau apdzērušies, viņš sagrāba šo meitēnu, bet šī uz viņu paskatījās tādām acīm, ka puisim ij rokas nošļuka, kājas notirpa, tā kā bailes nez no kā sametās. Tad viņa saka:

—    Tu rudais bezkauņa, vai izpirksi Panteleju?

Kostjku šie vārdi tikpat kā ar karstu ūdeni applaucēja. Viņš pārskaitās.

—    Nenāk ne prātā! — kliedz. — Labāk tad visu līdz pēdējai kapeikai nodzeršu!

—    Nu, — šī atsaka, — tava darīšana. Labi, ka pateici. Palīdzēsim nodzert.

Un aizgāja padejodama. Skaidri kā čūska lokās, bet ar acīm viņā urbtin ieurbusies — pat nepamirkšķina.

Kopš tās dienas Kostja pasāka šitādas uzdzīves rīkot turpat vai ik nedēļas. Protams, nav nekāds lielais prieks — pussimtu cilvēku piedzirdīt galīgi pilnā. Raktuvju ļaudis dzeršanā ir negausīgi. Ar nieku cauri netiksi, citādi vēl ņemsies vilkt uz zoba.

—    Iemetu, sak, no tukšas pudeles Kostjkas dzīrēs — visu nedēļu galva sāpēja. Ja citureiz aicinās, pāris pudeles pats ņemšu līdzi. Kazi, būs vieglāk …

Kostjka tad nu tā centās, lai sīvā un visa kā būtu papilnam. Naudiņu, cik bija klāt, aši vien notrieca, bet izstrādāt izstrādāja tīro nieku. Smiltis atkal kļuvušas galīgi liesas, met kaut vai visu pie malas. Pavieglais puisietis, ar kuru kopā strādāja, ij tas 6aka:

—    Kas tas ir, saimniek, skalojam gan, bet tā kā nemaz nespīd.

Nu, bet tas meitenēns notuļ džinkst apkārt:

—     Ko tā, Rudais, nošļucis? Papēžus nodancojis, nav par ko salāpīt?

Kostjka sen redz — nelāgā viņam sanāk, bet nekādi netiek ar sevi

ziņā. «Paga tu man,» viņš domā, «es tev gan rādīšu, kā man lāpīšanai nepietiek.»

Zelta, sacīt, viņiem ar Panteleju bija laba tiesa. Zemē, protams, glabā ja. Paši savā sakņu dārzā, zem zemes virskārtas. Norauš no virsas divu Icipstu tiesu, bet tur smiltis un māls. Tur ij visu sabēra. Nu, vieta bija labi iezīmēta, viss līdz veršokam izmērīts. Ja šā vai tā, arī kalnu sardzei nebija kur pieķerties. Atbilde zināma: «Tīrradnis, sacīt. Kas to būtu domājis, ka šitik tuvu! Ekur, pa kādām tik pasaules malām netikām izstaigājušies, bet tas, pavei, kur — sakņu dārzā!»

Šitāda zemē ierakta glabātuve ir visdrošākā, nav ij ko runāt, tikai, ek še, ārā no tās izdabūt grūti, turklāt jāstrādā piesardzīgi. Arīdzan par to bija iepriekš padomāts. Aiz pirtiņas krūmi sastādīti, akmeņu čupiņa sakrauta. Ar vārdu sakot, nožogots.

Tā nu Kostjka nolūkoja labi tumšu naksniņu un devās uz savu glabātuvi. Norausa, kur vajag, virsējo kārtu, piegrāba spaini smilšu un pirtī iekšā. Tur viņam ūdens jau sanests. Aizklāja lodziņu, iededzināja vējlukturi, sāka skalot, bet — itin nekā, neviena paša graudiņa. Kas tad nu — viņš domā. Vai tiešām misējies? Gāja vēlreiz. Visu par jaunu parmērīja. Piegrāba otru spaini, — ka jel kas būtu redzams! Tā nu Kostjka pat piesargāties aizmirsa, izskrēja laukā ar lukturi. Vēlreiz pie uguns visu aplūkoja. Viss pareizi. Taisni īstajā vietā virskārta norakta. Ņemsies vēl grābt. Rasi, domā, būšu par seklu paņēmis. Maķenīt gan parādījās, bet tīrais nieks. Kostjka paraka vēl dziļāk — tas pats joks: tiktikko spīd. Te nu Kostjka taisni vai muļķa prātā. Ņemas kārpīt bedri gluži kā raktuvē. Tikai ilgi gan viņam neiznāca rakties dziļumā — izrādījās, ka tur apakšā blīvs akmens slānis. Kostjka nopriecājās: caur akmeni, domāt, pat Zalklis nejaudās zeltu aizvilkt. Tepat jau kaut kur tuvumā būs. Tad uzreiz apķērās: «To tak Pantjuša būs nozadzis!»

Līdzko šitā nodomāja, te uzreiz tā meitene, no atradnēm, proti, klāt kā saukta. Vēl liela tumsa, bet šī skaidri kā uz delnas redzama. Slaida un taisna, stāv uz pašas bedres maliņas un skatās Kostjkā noņēmusies.

—    Ko, Rudais, esi laikam pazaudējis? Un brālim uzvel vainu? Viņš arī paņems, bet tev atliks tikai noskatīties.

—    Kas tevi te sauca, draņķe tāda, bolace?

Viņš sagrāba meitēnu aiz kājām un no visa spēka rāva pie sevis bedrē. Meitene no zemes mazliet pacēlās, bet joprojām stāv taisni jo taisni. Tad izstiepās — tieviņa, tieviņa, pārvērtās par glodeni, pārsviedās Kostjkam pār plecu un sāka lodāt pa muguru. Kostjka pārbijās un izlaida no rokām čūskas asti. Čūska sitās ar galvu pret akmeni, tā ka dzirksteles vien pašķīda, kļuva gaišs, taisni acis žilbst.

Čūska izlīda cauri akmenim, un, kur tā līduši, zvīļo zelts — gan lāsēm, gan veseliem gabaliem. Milzums zelta. Ka Kostjka to ieraudzīja, tā arī nogāzās ar galvu pret akmeni. Otrā dienā māte viņu bedrē atrada. Piere it kā nebija visai stipri pušu, Kostjka tomēr nez kāpēc bija pagalam.

Uz bērēm no Krilatovkas atnāca Pantelejs. Viņu bija palaiduši. Ieraudzījis sakņu dārzā bedri, viņš uzreiz aptvēra, ka ar zeltu kaut kas atgadījies. Pantelejam sirds kļuva nemierīga. Bija, raugi, cerējis ar šo zeltu pie brīvestības likt. Kaut arī par Kostjku dzirdējis nevalodas, viņš tomēr bija ticējis, ka brālis viņu izpirks. Piegāja paskatīties. Noliecās pār bedri, bet no apakšas it kā viņam kāds būtu gaismu parādījis. Redz — bedres dibenā tāds kā apaļš logs no bieza, bieza stikla, un šai stiklā ievijas zelta stidziņa. No lejas uz Panteleju raugās sveša meitene. Pati rudiņa, bet acis melnas, melnas un tādas, vadzi ko, ka pat ielūkoties tanīs bail. Tikai

tā meitenīte smaida, ar pirkstu zelta stidziņu bada: «Sak, rau, kur tavs zelts, ņem vien! Nebaidies!» Mīlīgi, šķiet, runā, bet vārdus nevar sadzirdēt. Tad arīdzan gaisma nodzisa.

Pantelejs sākumā nobijās: domā, kāda apmātība, vai. Pēc sadūšojās un iekāpa bedrē. Izrādījās, ka nekāda stikla tur nav, bet baltais akmens — kvarcs. Kroņa raktuvēs Pantelejam gana iznācis ar to cīnīties. Pieradis. Zināja, kā pievarēt. Tā nu ij nodomā:

«Kas ir, sak, palūkošu. Kazi, te patiešām ir zelts.»

Atstiepa vajadzīgos rīkus un ņemsies akmeni drupināt tai pašā vietā, kur redzējis zelta stidziņu. Un kā tad — akmenī zelts, un nevis dzirkstītēm vien, bet lielām lāsēm un pat veselām ligzdām. Izrādījās, ka bagātīga dzīsla. Līdz vakaram, teikt, Pantelejs jau bija mārciņas piecas sešas tīra zelta atdauzījis. Aizgāja klusītēm pie Pimenova un tad pie pārvaldnieka.

—    Tā un tā, gribu atpirkties brīvestībā.

Pārvaldnieks atbild:

—    Tas labi, tikai man pašlaik nav vaļas. Atnāc rītiņā. Tad rāmā garā par to parunāsim.

Pārvaldnieks, redzēdams Kostjkas dzīvošanu, protams, bija noskārtis, ka naudas šim nav mazums. Tad nu ij prātoja, kā Panteleju ciešāk piežmiegt, lai vairāk no tā izspiestu. Tikai te, Pantelejam par laimi, atšāvās pasūtāmais no kantora un ziņo:

—    Vēstnesis aijājis. Rīt atbraukšot kungs no Sisertas. Vēlējis visus tiltiņus uz Poldņevku kārtīgi salabot.

Pārvaldnieks, redzams, nobijās, ka viņam viss no rokām neizslīd, un saka Pantelejam:

—    Dod piecus simtniekus, bet uz papīra četrus pierakstīšu.

Norāva tak simtiņu. Nu, Pantelejs kaulēties negāja.

«Rij,» domā, «suns, gan kādreiz aizrīsies!»

Izgāja Pantelejs brīvestībā. Parakņājās vēl cik necik sakņu dārzā pa bedri. Pēc vairs nemaz ar zeltu nedarbojās.

«Bez tā,» domā, «būs mierīgāka dzīvošana.»

Tā aridzan notika. Ierīkoja sev saimniecību, ne diezkādu lielo, tak sava iztikšana bija. Tikai i"eiz viņam tāds ērmots gadījums iznāca. Tas bija vēl tolaik, kad viņš precējās.

Nu, viņš bija vienacis. Līgavu noskatīja vienkāršu, lēnīgu meiteni no nabadzīgas ģimenes. Kāzas nosvinēja bez lieka trokšņa.

Otrā dienā pēc kāzām jaunuve palūkojās uz savu laulības gredzenu un domā:

«Kā tādu lai valkā? Pavei, cik tas biezs un skaists. Jādomā, dārgs. Ka nepazūd.»

Saka vīram:

—    Ko tu, Pantjuša, tā aplam tērējies? Cik gredzens maksā?

Pantelejs atbild:

—    Kas nu par tērēšanos, ja kārtība to prasa. Pusotra rubļa par gredzentiņu nodevu.

—    Nemūžam, — sieva saka, —tam neticēšu.

Pantelejs paskatījās un redz — nav tak tas gredzens. Palūkojās uz savu roku — arīdzan pašam pirkstā pavisam cits gredzens, un tam vēl viducītī divi melni akmentiņi kā acis gail. Pantelejs, protams, no šiem akmentiņiem uzreiz atcerējās meiteni, kas viņam bija akmeni zella sti109 dziņu parādījusi, tak sievai par to ne varda noteica.

«Ko tur, sak, velti viņai nemieru gādāt.»

Jaunuve tomēr to gredzentiņu nevalkāja, nopirka sev pavisam vienkāršu. Un Pantelejs? Ko gan vīrieša cilvēks ar gredzenu! Tik vien pavalkāja, kamēr kāzu dienas pagāja.

Pēc Kostjkas nāves zelta atradnē apķērās: — Bet kur tad mūsu dancotāja?

Tak viņas ij nava. Sāka cits citam taujāt — no kurienes jele bijusi? Viens saka, Kungurā pieklīdusi, cits atkal — no Mramorskas lauztuvēm atnākusi. Nu tā, visādi… Vai nezināms, zelta meklētāji ļautiņi, no malu malām saskrējuši… Ir nu tur kādam vaļas pētīt, no kurienes kurš nācis un kādu ļaužu! Tā ij valodas par to noklusa. Bet Rjabinovkā zelts vēl ilgi turējās.

1039. g.

UGUNTIŅA ŠAUDĪKLIŅA

Sēdēja reiz zeltrači mežā ap ugunskuru. Četri lieli un piektais — puišelis. Gadu varbūt astoņu. Ne vairāk. Par Fedjeņku sauca.

Sen visiem laiks būtu gulēt, bet pagadījušās saistošas valodas. Artelītī, veries, bija viens večuks. Vectēvs Jefims. Kopš jaunām dienām zelta putraimus no zemes lasījis. Vai mazumu visādu gadījumu pieredzējis. Viņš tad nu stāstīja, bet pārējie klausījās.

Tēvs jau kuro reizi sacīja Fedjeņkam:

—    Licies nu būtu gulēt, Fedjuška!

Bet puikiņam gribas paklausīties.

—    Pagaidi, tētuk! Es vēl druscītiņ pasēdēšu.

Nu tā .. . Vectēvs Jefims beidza stāstu. Ugunskura vietā vairs tikai oglītes gailējas, bet zeltrači aizvien vēl sēž un tais oglītēs lūkojas.

Te uzreiz no paša vidiņa izšaujas mazītiņa meitenīte. Tāda kā lellīte, taču dzīva. Matiņi rudi, sarafāniņš gaiši zils, un rokā lakatiņš — arīdzan zilgans.

Palūkojās meitenīte jautrām actiņām, pamirdzināja zobiņus, sasprieda rokas sānos, ar lakatiņu pavēdināja un laidās dejā. Un tas viņai iznāk tik viegli un gaisīgi, ka ne izsacīt. Zeltračiem taisni elpa aizrāvās. Skalās nenoskatīdamies, bet paši ne vārda, šķiet, domās nogrimuši.

Meitenīte pirmāk virs oglītēm pavirpinājās, tad — redzams, tur viņai šauri — sāka mest lielākus lokus. Vīri atvirzās nostāk, pabrīvē ceļu, bet meitenīte — līdzko apdejo vienu reizi apkārt, tā pieņemas augumā. Sēdētāji atvirzās tālāk. Sī aplaiž vēl vienu loku un atkal paaugas lielāka. Kad ļaudis jau pavisam tālu aizvirzījušies, viņa pa starpām sāka riņķot

tiem apkārt — nu jau lokus meta ar cilpām. Pēcgalā izgāja pavisam ārpus ļaužu loka un sāka tā līdzeni griezties, bet pati jau Fedjeņkas garumu. Pie lielas priedes apstājās, piecirta kājiņu, zobiņus pamirdzināja, ar lakatiņu pavicināja un tā kā iesvilpās:

—     Fju-it-t! Iu-jū-jū-ū …

Te uzreiz ievaidējās, iesmējās ūpis un nekādas meitenes vairs nebija.

Bijuši tur tikai pieaugušie vien, rasi, nekas vairāk ij nebūtu noticis. Ikviens, raugi, nodomāja:

«Saki viens cilvēks, kā esmu ugunī saskatījies! Raibs gar acīm sametās … Sazin kas ij nerādās piekusuma reizē!»

Vienīgi Fedjeņka tā nedomāja un jautā tēvam:

—     Tēta, kas tā tāda bija?

Tēvs atbild:

—     Upis. Kas cits lai būtu? Neba nedzirdēji, kā viņš vaid?

—    Tad es tak neprasu par ūpi! To jau gan es pazīstu un ne drusciņas nebaidos. Tu man par meitenīti pasaki.

—     Par kādu meitenīti?

—    Nu, vei, par to, kas uz oglēm dejoja. Tu vēl un visi citi atvirzījāties nostāk, kad viņa sāka mest platus lokus.

Nu tēvs un citi zeltrači ņemas tincināt Fedjeņku, ko šis redzējis. Puišelis izstāstīja. Viens vēl pajautāja:

—     Nu jel pasaki, cik liela viņa bija?

—    Pirmāk neko lielāka par manu delnu, bet pēcgalā gandrīz vai manu augumu.

Zeltracis tad ij saka:

—     Bet es tak, Fedjuška, uz mata tādu pašu brīnumu redzēju.

Fedjeņkas tēvs un vēl viens zeltracis teica to pašu. Tikai vectēvs

Jefims sūc savu kaļķīti un nebilst ne vārda. Pārējie nu sāka plīties viņam virsū.

—    Ko tu, vecotēv Jefim, par to teiksi?

—    Tāpat ij teikšu, ka visu to pašu redzēju, tikai domāju, ka man tāpat vien rādījies, bet nu iznāk, ka no tiesas bijusi Uguntiņa Saudīkliņa.

—    Kāda Saudīkliņa?

Vectēvs Jefims tad paskaidroja:

—    Dzirdējis, sacīt, tiku no veciem ļaužiem, ka esot zeltam šitāda, vei, zīme, tāda ka maza meitenīte, kas dejojot. Kur tāda Saudīkliņa parādoties, tur ij zelts. Ne pārvarīgi daudz, toties vienkopus un neguļot vis slānī, bet tīri kā rutks iedēstīts. Virskārtā, proti, esot platāks loks, bet dziļāk aizvien mazāks un mazāks, kamēr pagalam izbeidzoties. Ja šito zelta smilšu rutku izrok, tai vietā nav vairs ko darīt. Tikai, ek, esmu piemirsis, kurā vietā tas rutks meklējams: vai tur, kur tā Saudīkliņa iznirst, vai arīdzan tur, kur viņa ieiet zemē atpakaļ.

Zeltrači nu spriež:

—    Šitā darīšana mūsu pašu rokās. Rīt pirmāk cirtīsim bedri gunskuriņa vietā un pēc lūkosim zem priedes. Tad ij redzēsim, vai tava valoda par tukšu, jebšu no liesas kāds labums rādīsies.

Tā norunājuši, likās gulēt. Arīdzan Fedjeņka saritinājās kamoltiņā, bet savā prātiņā domā:

«Par ko gan tas ūpis smējās?»

Gribēja vectētiņam Jefimam pajautāt, bet tas jau sāk krācin.

Otrā rītā Fedjeņka pamodās gaužām vēlu. Redz — vakarējā ugunskura vietā izrakta liela bedre, bet zeltrači stāv pie čelrām lielām priedēm, un visi runā vienu un to pašu:

—    Šai vietā viņa nozuda zemē.

Fedjeņka iekliedzās:

—     Eita nu! Ko jūs, tēvocīši, runājat! Laikam esat aizmirsuši! Patiesībā Saudīkliņa zem šitās, vei, priedes apstājās… Te vēl kājiņu piespēra.

Zeltračiem uznāca šaubīšanās.

—     Piektais pamodies — piekto vietu rāda. Bijis vēl desmitais — desmito parādītu. Redzams, tukša meklēšana. Jāmet miers.

Visās vietās tomēr izlūkojās, tak nenieka neatrada. Vectēvs Jefims saka Fedjeņkam:

—    Mānīga, redzams, tā tava laime.

Fedjeņkam tas nepagalam nepatīk. Viņš ij saka:

—    Tā, vecotēv, ūpja vaina. Tas mūsu laimi aizvaidēja un nosmēja.

Vectēvs Jefims saka savu:

—    Upis te nav vainīgs!

—    Ir gan vainīgs!

—    Nē, nav vainīgs!

—    Eka ir vainīgs!

Strīdās šitā, vei, skaidri bez jēgas, bet citi zeltrači smejas — par viņiem abiem un par sevi lai.

—     Vecs un mazs, ne viens, ne otrs ko jēdz, bet mēs, muļķi, viņos klausāmies un velti kavējam dienas.

No tās reizes veco iesauca par Jefimu Zeltarutku, bet Fedjeņku — par Fedjukiņu Šaudīkliņu.

Rūpnīcas bērneļi šito padzirdējuši, no tiem nekur vairs glābties. Līdzko pamana uz ielas Fedjeņku, tā ij velk vaļā:

—     Fedjukiņ Saudīkliņ! Fedjukiņ Saudīkliņ! Pastāsti par meitenīti! Par meitenīti pastāsti!

Vecajam par palamu ne bēda. Lai sauc kaut vai par podu, ka tikai krāsnī nebāž. Nu, bet Fedjeņka, kā daždien bērns, saņēma Jaunā. Gana viņš plūcās, gana lamājās, gana dažu labu reizi nokaucās, bet puikas ķircinās vēl trakāk. Kaut vai no atradnēm mājās nerādies. Turklāt Fedjeņkam vēl viena pārmaiņa dzīvē iznāca. Tēvs, ek, apņēma otru sievu. Pamāte bija gadījusies, taišņi sacīt, lācene. Fedjeņka nu jau pagalam no mājām atjūka.

Tāpat ij vectēvs Jefims ne visai bieži uz mājām piestaigāja. Nodzinies pa to nedēļu, nebija patikšanas turpu kulstīties, vecās kājas lauzīt. Un nebija jau arī pie kā iet. Viens pats dzīvoja.

Ače, tā tas nu viņiem iegājās. Pienāk sestdiena, zeltrači uz mājām, bet vectēvs Jefims ar Fedjeņku paliek atradnē.

Ko lai pasāk? Aprunājās par šo, par to. Vectēvs Jefims stāstīja visādus patiesīgus nolikumus, skaidroja Fedjeņkam, kādās iedobēs zelts meklējams, un tā — visu ko. Gadījās reižu reizēm ij Šaudīkliņu pieminēt. Un visas valodas viņiem rit gludi un saderīgi. Tikai par vienu lietu nekādi nevar sarunāt. Fedjeņka apgalvo, ka pie visas neveiksmes vainīgs ūpis, bet vectēvs atkal, ka nē — it nemaz nav vainīgs.

Tā nu reiz viņi saskrējās. Bija vēl gaišs dienas laiks, spīdēja saulīte. Būdas priekšā tomēr kurējās uguntiņa, ko odus aizsvēpēt. Uguni tikko var matīt, bet dūmu — melna debess. Skatās šie — dūmos parādās mazītiņa meitenīte. Uz mata tāda pati kā viņreiz, tikai sarafāns maķenītiņ tumšāks un lakatiņš tāpal. Pazibsnīja jautrām actiņām, zobiņus pamirdzināja, ar lakatiņu pavēdināja, kājiņu piecirta un — sāka virpuļot.

Pirmāk meta nelielus lokus, tad aizvien lielākus un lielākus un arīdzan ! pati aug augumā. Būda pagadījās ceļā, tak viņai tas nekas. Iet, it kā būdas

nemaz ij nebūtu. Griezās, griezās un, kad jau bija Fedjeņkas augumā, apstājās pie lielas priedes. Pasmaidīja, piespēra kājiņu, ar lakatiņu pavēdināja, tā kā iesvilpās:

—    Fjl-it-t! Iū-jū-ū! …

Un tai pašā brīdi novaidējās un iesmējās ūpis. Vectēvs Jefims pabrīnījās:

—    Kur te ūpis gadījies, ja saulīte vēl nav norietējusi?

—    Redzi nu! Atkal ūpis mūsu laimi aizbaidīja. Saudīkliņa laikam no šitā paša ūpja ij aizbēga.

—    Vai tad tu redzēji Šaudīkliņu?

—    Un tu — vai tu neredzēji?

Viņi nu sāka viens otru iztaujāt, ko kurš redzējis. Viss sakrīt, tikai vietu, kur meitenīte zemē nozudusi, rāda katrs pie savas priedes.

Kad tiktāl bija aizrunājušies, vectēvs Jefims nopūtās:

—    O-ho-ho! Redzams, nav nenieka. Tie tikai mūsu domi.

Kolīdz šitā pasacīja, te uzreiz no velēnu apakšas būdā alpām vien veļas dūmi. Metās raudzīt, bet tur zem velēnām kārtis sākušas gruzdēt. Par laimi ūdens bija tuvumā. Aši apdzēsa. Nekas nebija maitāts. Tikai vectēva dūraiņi apsviluši. Fedjeņka paķēra dūraiņus, redz — caurumi tajos kā mazu kāju pēdiņas. Parādīja šito brīnumu vectētiņam Jefimam un vaicā:

—    Vai, tavuprāt, te arī domi vien?

Nu, Jefims nekur sprukt, atzinās:

—    Tev taisnība, Fedjuška. Zīme droša — Saudīkliņa bijusi. Laikam vajadzēs rīt atkal bedres rakt — mēģināt laimi.

Svētdien no paša rīta ķērās pie darba. Trīs bedres izraka — nenieka neatrada. Vectēvs Jefims nosūrojās:

—    Mūsu laime, sacīt, ļaudīm ko izsmieties.

Fedjeņka atkal nogriež vainu uz ūpi:

—    Tas ir viņš, bolacis, kas mūsu laimi aizvaidēja un nosmēja! Tādam tik ar nūju!

Pirmdien saradās zeltrači no rūpnīcas. Redz, nule raktas bedres pie pašas būdas. Uzreiz apjauta, kas noticis. Smejas par večuku:

—    Rutks rutku meklējis …

Pēc, ieraudzījuši, ka būdā bijis ugunsgrēks, ņemas abus sunīt. Fedjeņkas tēvs taisni kā zvērs klupa puikam virsū, gandrīz vai iekaustīja, tikai vectētiņš Jefims aizstāja:

—    Apkaunējies jele būtu puikiņu drūkstīt! Jau tā viņš tev baidās mājās iet. Ietramdījuši un nonerrojuši puiškanu. Neba viņš vainīgs? Es tak arīdzan te biju, no manis tad ij prasi, ja tev kas gājis zudībā. Pelnus laikam biju no pīpes izkratījis ar visām sprikstīm, tā ij aizdedzies. Mans misēklis, mana ij atbildēšana.

Nostrostēja šitā, vei, Fedjeņkas tēvu, pēc, kad neviena no lielajiem nebija tuvumā, saka puikam:

—    Eh, Fedjuška, Fedjuška! Smejas par mums tā Saudīkliņa. Citureiz, ja gadīsies redzēt, vajag viņai acīs iespļaut. Lai nemaldina cilvēkus un nenoliek apsmieklam!

Fedjeņka turas pie sava:

—    Vecotēv, vai nu viņa aiz ļauna! Upis viņu nonieko.

—     Kā nu gribi, — Jefims saka, — bet es gan vairs bedres nerakšu. Pablēņojos — un gana! Nav man vairs puikas gadi, lai Šaudīklai pakaļ šaudītos.

Nu, vecais rūc rūcamo, bet Fedjeņkam ir un ir Saudīkliņas žēl.

—    Tu, vecotēv, uz viņu nesirdies! Ekur, kāda viņa jautra un laba. Laimi būtu mums atklājusi, nebijis tā ūpja.

Par ūpi vectēvs Jefims neteica ne vārda, bet uz Šaudīkliņu visu laiku pukojas:

—    Tad ta gan laimi tev atklājusi! Kauču mājās nerādies!

Lai vectēvs Jefims sirdās ko sirdīdamies, bet Fedjeņka runā savu:

—     Un cik viņa, vecotēv, naiki dejo!

—    Dejot jau nu, sacīt, dejo, tikai mums no tā ne silts, ne auksts, pat skatīties nepatīk.

—    Es gan kaut vai tūliņ būtu paskatījies! — Fedjeņka nopūtās. Tad vaicā: — Bet vai tu, vecotēv, grieztos projām? Tev ne paskatīties netiktos?

—    Kā nu netiktos? — vectēvam paspruka, tad viņš apķērās un atkal ņēmās Fedjeņku tītīt: — Tu nu gan esi sīksts puika! Vai, kur sīksts! Kas prātiņā iekritis, to laukā vairs nedabū! Šitā, vei, tu — tāpat kā es — visu mūžu klimtīsi apkārt, laimei pakaļ dzīdamies, bet tās, rasi, nemaz ij navaid.

—     Kā nu nav, ja es pats savām acīm redzēju.

—    Nu, kā zini, tikai es tev līdzi iet netaisos! Gana esmu izskraidījies. Kājas apsāpušas.

Pastrīdējās, taču draugos palika. Vectētiņš Jefims Fedjeņkam darba māku ierādīja, allaž viņu pamācīja, bet pavaļas brīdī stāstīja visvisādus notikumus. Mācīja, proti, kā jādzīvo. Un visjaukākās bija tās dienas, kad viņi atradnē palika divatā vien.

Ziema zelta racējus izdzenāja pa mājām. Pārvaldnieks sabāza viņus darbos, kur pagadījās, bet Fedjeņka vēl par mazu — palika mājās. Tikai mājās viņam lāga dzīves nebija. Turklāt uzbruka vēl jauna nelaime: tēvu rūpnīcā sakropļoja. Viņu aiznesa uz slimnīcas kazarmu. Guļ — ne dzīvs, ne miris. Pamāte kļuva pavisam neganta — īsta lācene —, Fedjeņku galīgi ēd nost. Viņš cietās, cietās, pēdīgi saka:

—    Iešu labāk pie vectētiņa Jefima dzīvot.

Kas pamātei bēdas?

—    Ej tu ratā, — viņa kliedz, — kauču vai pie savas Saudīklenes!

Fedjeņka uzāva veltenīšus, sajoza labi cieši cauro plikādas kažoķeli.

Gribēja likt galvā tēva cepuri, bet pamāte neļāva. Uzmauca tad savējo, no kuras sen izaudzis, un gāja projām.

Arā viņam uzreiz uzkrita puikas, ņēmās ķircināt:

—    Fedjukiņ Saudīkliņ! Fedjukiņ Saudīkliņ! Pastāsti par meitenīti!

Fedjeņka neko, iet savu ceļu. Tik vien pateica:

—    Ek jūs! Nesaprašas!

Puikas tā kā sakaunējās. Nu jau tīri pa labam apjautājas:

—    Uz kurieni iedams?

—    Pie vectētiņa Jefima.

—    Pie Zeltarutka, vai?

—    Citam varbūt Rutks, man — vectētiņš.

—    Bet tas tak ir tālu! Apmaldīsies vēl.

—    Gan jau ceļu zinu.

—    Nu tad nosalsi. Vei, kas par sprēgoņu, bet tev ne dūraiņu nav.

—    Dūraiņu nava, tak rokas ir, un piedurknes vēl nav nokritušas. Sabāzīšu rokas piedurknēs — un darīts. Nesajēdzat!

Puikām likās jocīgi, kā Fedjeņka runā, un viņi sāka tīri draudzīgi klaušināt:

—    Fedjuška! Tu no tiesas ugunī Šaudīkliņu redzēji?

—    Ij ugunī redzēju, ij dūmos redzēju. Kazi, vēl kur ieraudzīšu, bet stāstīt nav vaļas, — Fedjeņka pateica un kājoja tālāk.

Vectētiņš Jefims nez vai Greizajā Braslā, nez vai Severnajā dzīvoja. Pašā nomalē, stāsta, mājiņa bijusi. Pie loga vēl augusi priede ar bišu dori. Gaisa gabals ko iet, bet laiks salts — pats ziemas vidus. Gluži pārsalis mūsu Fedjentiņš. Aizkāpa tomēr, lai nu kā. Dzīrās jau ķerties pie durvju kliņķa, te uzreiz dzird:

«Fjī-it-t! Ijū-ū-ū …»

Pavērās atpakaļ — uz ceļa sniedziņš griežas vērpetē, un tanī, tikko samanāms, virpinās kamoltiņš, un tas kamoltiņš gaužām līdzīgs Saudīkliņai. Fedjeņka paskrējās tuvāk aplūkot, bet kamoltiņš jau gabalā. Fedjeņka jož pakaļ, bet šis aizvien tālāk un tālāk. Skrēja, skrēja kamoltiņam pakaļ, līdz ieklīda nepazīstamā vietā. Skatās — priekšā tāds kā klānums, bet visapkārt biezs mežs. Klānuma vidū vecs bērzs, šķiet, gluži nedzīvs. Sniega ap to pieputināts kupenu kupenām. Kamoltiņš pieritinājās pie šitā bērza un tik nu virpinās tam apkārt.

Fedjeņka aizrāvies neielāgoja, ka tur pat taciņas nav, brida taisni pa kupenām.

«Tādu gabalu,» domā, «esmu jozis, vai tagadiņ lai atkāpjos?»

Aizkūlās tomēr līdz bērzam, bet kamoltiņš turpat ij saira. Sniega pīslīšus vien Fedjeņkam acīs iesijāja.

Fedjeņka aiz dusmām taisni vai apraudājās. Piepeši tepat pie kājām tāda kā piltuve — sniegs izkusis līdz pašai zemei. Fedjeņka skatās — piltuves dibenā stāv Saudīkliņa. Actiņām jautri pazifasnīja, mīlīgi uzsmaidīja, ar lakatiņu pavēdināja — un sāka dejot, bet sniegs no viņas kā begtin bēg. Kur kājiņu liek, tur zaļa zālīte un meža puķītes.

Apdejoja vienu loku — Fedjeņkam kļuva silti, bet Saudīkliņa aizvien platākus lokus met, pati aug lielāka, un laukumiņš sniegā plestin plešas. Bērzā jau lapiņas iešalkojas. Saudīkliņa jo straujāk virpuļo, sak dungot dziesmiņu:

Ai, cik man silti!

Ai, cik man gaiši!

Koša vasariņa!

Un pati kā vilciņš griežas ka griežas, sarafāniņš kā pūslis piepūties.

Kad jau bija ar Fedjeņku vienu augumu, laukumiņš sniegā izpleties gaužām liels un bērzā sāka dziedāt putniņi. Tveice kā viskarstākajā vasaras dienā. Fedjeņkam no deguna sviedri pil. Cepurīti viņš sen noņēmis, grasījās arī kažoķeli mest nost. Tad Saudīkliņa ierunājās:

—    Tu, puis, siltumu, teikt, pietaupi! Labāk padomā, kā aizkulsies atpakaļ!

Fedjeņka viņai pretim:

—    Pati ievedi, pati izvedīsi!

Meitenīte smejas:

—    Gudrinieks, kāds nebijis! Un ja nu man nav vaļas?

—    Vaļa atradīsies! Es pagaidīšu!

Meitenīte nu saka:

—    Labāk še, ņem lāpstu. Tā tevi gan sniegā sasildīs, gan uz mājām aizvedīs.

Fedjeņka apskatījās — jā, pie bērza nomesta veca lāpsta. Gluži sarūsējusi, un kāts aizlauzts.

Fedjeņka pacēla lāpstu, bet Saudīkliņa vēl piebrīdina:

—    Pielūko, no rokām ārā nelaid! Turi labi cieši! Un ceļu ielāgo! Atpakaļ lāpsta tevi nevedīs. Bet pavasarī tak atnāksi?

—    Kā citādi! Visādā ziņā abi ar vectētiņu Jefimu atskriesim. Līdzko pavasaris, tā būsim klāt. Atnāc ij tu — padejot!

—    Nav man vaļas. Dejo vien pats, bet vectētiņš Jefims lai piesit kāju!

—    Kas tad tev tā darāms?

—    Vai neredzi? Ziemā gādāju vasaru un tādus, rau, kā tu, darba rūķīšus, priecinu. Domā, tas ir viegli?

Pati iesmējās, sagriezās virpulī, ar lakatiņu pavicināja, iesvilpās:

—    Fjī-it-t! Ijū-jū-ū …

LJn nav ne meitenītes, ne laukumiņa, nekā, un bērzs slienas pliks un kails kā bez dzīvības. Galotnē tup ūpis. Brēkt nebrēc, tikai galvu groza. Visapkārt bērzam sniega piedzīts kupenu kupenām. Tepat vai līdz kaklam sniegā iestidzis, Fedjeņka stāv, ar lāpstu pret ūpi vēzīdamies. No Šaudīkliņas vasaras tik vien pāri palicis kā lāpstas kāts Fedjeņkas rokās, vēl gluži silts, pat karsts. Bet, ja rokas silst, tad ij pašam viscaur tīkami.

Te nu lāpsta sāka Fedjeņku vilkt un — viens redzējiens — izdabūja no kupenas laukā. Pirmāk Fedjeņka gandrīz vai izlaida lāpstu no rokām, bet tad iemanījās, un nu gāja gludi. Vietumis raiti soļo lāpstai nopakaļ, vietumis vilkšus velkams. Fedjeņkam lielu lielais prieks, tak zīmes atstāt viņš nepiemirst. Arīdzan tas viņam vieglītēm padevās. Līdzko iedomājas zīmi ierobīt, lāpsta tūdaļ — tuk, tuk! — un divi līdzeni robiņi gatavi.

Lāpsta atveda Fedjeņku pie vectēva Jefima jau tumsiņā. Fedjeņka izstāstīja, kas viņam atgadījies, bet vecais netic. Tad puika saka:

—    Apskati, ekur, lāpstu! Tā priekšiņā pieslieta.

Vectētiņš Jefims ienesa lāpstu un pamanīja — uz rūsējuma zelta bumbulīši sarindoti. Veseli seši gabali.

Te nu vectēvs gandrīz vai noticēja, vaicā:

—    Bet vai vietu atradīsi?

—    Kā nu neatradīšu, — puika atsaka, — ja ceļš man iezīmēts.

Otra dienā vectevs Jefims sadabūja no pazīstama mednieka slēpes.

Aizgāja abi gods godam. Pēc ierobītajām zīmēm veicīgi vien nonāca līdz īstajai vietai. Vectēvs Jefims kļuva pavisam līksms. Zelta bumbulīšus pārdeva slepenam uzpircējam, un to ziemu viņi nodzīvoja bez bēdu.

Kad pienāca pavasaris, viņi steidzās pie vecā bērza. Nu, un ko tu domā? Ar pirmo lāpstas metienu sāk nākt tādas smiltis, ka gandrīz skalot nevajag, taisni vai ar rokām var zelta zvirgzdus grābt. Vectēvs Jefims no tiem priekiem pat uzdancoja.

Pieglabāt šo bagātību viņi, protams, nemācēja. Fedjeņka vēl mazs, un Jefims, kaut gan vecs vīrs, tak arīdzan vientiesis.

Ļautiņi sabrāzās no malu malām. Pēcgalā, protams, kungs visus līdz pēdējam padzina un to vietu sagrāba sev. Redzams, ne bez ziņas ūpis bija galvu grozījis.

Lai šā vai tā, vectēvs Jefims un Fedjeņka tomēr tika maķenīt no pirmā kausa nobaudījuši. Gadus piecus padzīvoja pārticībā. Šaudīkliņu allaž vien pieminēja.

—    Būtu jele vēl reizīti parādījusies!

Nu, vairāk tā vis negadījās. Bet to vietu vēl šobaltdien sauc par Šaudīkliņas atradni.

1940. II.

ZILĀ ČŪSĶIŅA

_Mūsu rūpnīcas ciematā tuvos kaimiņos auga divi puišeļi: Lanko Bailulis un Leiko Cepurīte.

Kas un par ko viņiem tādas iesaukas izdomājis, nemāku 9acīt. Savā starpā puikas dzīvoja draudzīgi. Viena gājuma bija sagadījušies. Prātiņā vienu viežu, spēciņā vienu viežu, augumā un gados arīdzan. Tāpat ij dzīvošanā lielas atšķirības nebija. Lankas tēvs bija rūdas cirtējs, Leikas — ar zelta smiltīm garu vilka, bet mātes, kā daždien, pa saimniecību nokulstījās. Puikām tā ij nebija ar ko vienam pret otru palepoties.

Tikai vienā ziņā viņiem nesaskanēja. Lanko savu iesauku uzskatīja par nievāšanu, bet Leiko jutās glaimots, ka viņu tā mīlīgi saukā — par Cepurīti. Dažu labu reizi plijās mātei virsū:

—    Būtu tu, māmucīt, uzšuvusi man jaunu cepuri! Dzirdi tak — ļaudis mani par Cepurīti godā, bet man tikai tētes platausene, un tā pati pluskataina.

Puiku draudzību tas netraucēja. Leiko pirmais metās kauties, ja Lanku kāds nosauca par Bailuli.

—    Kas viņš tev par Bailuli? No kā nobijies?

Tā nu, vei, puikiņas auga vienuviet un vienuprāt. Gadījās, protams, pie reizes ij saskrieties, tikai tas nebija uz ilgu laiku. Nepagūst par lāgu ne acis samirkšķināt, kad atkal kopā.

Arīdzan tas puikām bija vienādi sagadījies, ka abi savās ģimenēs pastarīši. Tiem allaž lielāka vaļa rokā. Nav ar mazuļiem jānoņemas. No sniega līdz sniegam mājās tik vien atskrien kā paēst un izgulēties. Neba puišeļiem tai vecumā mazums visādu darīšanu: kauliņus saspēlēt, sprūdzeņus sist, bumbu pasvaidīt, pamakšķerēt lai, izpeldēties, ogot, sēņot,

visus pakalniņus izložņāt, cintiņus uz vienas kājas aplēkāt. Rītos kā pazūd no mājām — meklē tad vēju laukā! Tikai šos puikas diez ko vis nemeklēja. Vakarā, kad atcilpo sētā, viņiem dažkārt vēl uzrūc:

—    Ak mājās gan mūsu slamsts! Cel tik šim ēdamo priekšā!

Ziemu — tad bija citādi. Ziema, zināms, ikvienam zvēram asti piežmiedz, ij cilvēkam likumu nemet. Lanku un Leiku ziema iedzina istabā. Drēbītes, veries, plānas, apaviņš šķidrs, neba ar tādiem kur tālu aizejams. Tik vien siltuma pietika, cik no vienas mājas uz otru aizskriet.

Lai nepiņātos lielajiem pa kājām, uzrāpjas abi uz lāvas un sēž. Tak jau divatā jautrāk. Pa brīdim parotaļājas, lāgiem piemin vasaru, tad atkal tāpat vien paklausās, ko lielie runā.

Reiz šitā, vei, sēž, bet pie Leikas māsas Marjuškas saskrējušas draudzenes. Tuvojās jaungads, un pēc senas ieražas meitas tai laikā mēdz preciniekus zīlēt. Meičām tad nu šitā zīlēšana gāja vaļā. Puikām kārojas noskatīties, bet kur tu, cilvēks, tiksi klāt! Nelaiž šos ne tuvumā, Marjuška vēl salika abiem kārtīgi pa sprandu.

—    Vācieties malā! y

Viņa, veries, šitā Marjuška, bija no piktajām. Jau kuro gadu sēž meitās, bet precinieki nerādās. Meitene, šķiet, visādi laba, tikai maķenīt greizu muti. Vaina it kā nebūtu nekāda lielā, tak puiši viņu tābēd niecināja. Nu, viņa ij piktojās.

Puikas ierāvās uz lāvas kaktiņā, toš un nerunā ne vārda, bet meitām iet jautri. Sijā pelnus, miltus pa galda virsu bārsta, svaidās ar oglēm, ar ūdeni šļakstinās. Pagalam notriepušās, spiegdamas smejas cita par citu, tikai Marjuškai nav līksms prāts. Viņa, redzams, vairs netic nekādai zīlēšanai, saka:

—    Nieki vien. Tik ir, kā laiku pakavēt.

Viena draudzene uz to ieminas:

—    Pa īstam zīlēt baiļi.

—    Kā to dara? — Marjuška jautā.

Draudzene nu izstāstīja:

—    No vecāsmātes dzirdēju — visīstenākā zīlēšana esot tāda: vakarā, kad visi aizmiguši, sava matu ķemme jāpakar diedziņā pašķorē un otrā rītā, kamēr vēl neviens nav pamodies, atkal jānoņem, tad viss būs skaidrs.

Visas nu grib zināt — kā īpaši. Un meitene klāsta:

—    Ja ķemmē būs ieķērušies mati, tad togad iziesi pie vīra. Ja matu nebūs — tātad nav liktens tev lēmis. Ij to var noskārst, ar kādiem matiem būs vīrs.

Lanko ar Leiku šo sarunu iegaumēja un arīdzan to apjauta, ka Marjuška visādā ziņā šitā zīlēs. Bet puikām bija uz viņu zobs to pašu dunku pēc. Abi nu sarunāja:

—    Pagaidi tik! Mēs tev pieminēsim!

Lanko tovakar uz mājām neaizgāja, palika pie Leika uz lāvas nakti pārgulēt. Guļ abi, lāgu lāgiem klusītēm iekrācas, bet paši viens otram ar dūrītēm iebuksnī sānos: pielūko, sak, neaizmiedz!

Kad lielie jau visi iemiguši, puikas dzird — Marjuška iziet priekšiņā. Puikas pakaļ, noskatījās, kā viņa uzrāpjas pašķorē un kurā vietā tur grabinās. Noskatījās un aši atpakaļ istabā. Tūdaļ ieskrēja arī Marjuška. Trīc, klabina zobus. Vai nu viņai salti, vai varbūt bail. Tad apgulās, brītiņu padrebinājās un — varēja jaust, ka aizmiga. Puikas to vien tik gaidījuši. Nošļūca no lāvas, uzrāva šo to mugurā un klusītēm izzagās no istabas. Ko darīs, tas viņiem jau iepriekš norunāts.

Leikam, veries, bija zirgs — ne īsti salns, ne īsti dūkans, sauca to par Dūkulīti. Puikas nu bija sagudrojuši šito zirdziņu ar Marjuškas ķemmi izsukāt. Pašķorē nakts laikā tā kā baisi, tak puišeļi viens pret otru dūšojas. Atrada pašķorē ķemmīti, nosukāja ar to Dūkulīti un ķemmi pakāra, kur bijusi. Tad ielavījās atpakaļ istabā un aizmiga cietu miegu. Pamodās krietni vēlu. No lielajiem istabā bija tikai Leikas māte — gar krāsni rosījās.

Kamēr puikas gulēja, raugi, kas bija noticis. Marjuška rītā piecēlās par visiem agrāk un salūkoja savu ķemmīti. Redz — tā pilna ar matiem. Nopriecājās — cirtains precinieks gaidāms. Skrēja pie draudzenēm palielīties. Tās skatās — kaut kas tā kā nebūtu lāgā. Brīnās, kas par ērmotiem matiem. Nevienam pazīstamam puisim tādi nav redzēti. Tad viena pamanīja ķemmē zirga astru. Draudzenes nu rauj vaļā smieties par Marjušku.

—    Izrādās, — saka, — Dūkulītis tavs precinieks.

Marjuška to gaužām saņēma ļaunā, sarājās ar draudzenēm, bet šīs smej smejamo, Iesauka tūdaļ uz mēles: Dūkulīša brūte.

Atskrēja Marjuška mājās, sūdzas mātei — rau, kas par likstu uzbrukusi —, bet puikas, vakarējās dunkas atcerēdamies, uz lāvas ķircinās:

—    Dūkulīša brūte, Dūkulīša brūte!

Marjuška nu galīgi apkaucās, bet māte noprata, kas tie vainīgie, uzbrēca puikām:

—    Ko jūs, nešpetneļi, esat izstrādājuši! Jau tā precinieki mūsu meitenei met līkumu, bet jūs viņu vēl grūžat apsmieklā.

Puikas saprata — pagalam nelādzīgi nodevies, ņemas tiesāties:

—    To tu sagudroji!

—    Nē, tu!

Arīdzan Marjuška no šitā puiku ķīviņa atskartusi, ka šie viņai to joku iegriezuši, uzbrēc:

—    Kaut jums pašiem zilā čūskiņa parādījusies!

Te nu atkal māte klupa Marjuškai virsū.

—    Muti ciet, aplamniece! Kas tā par runāšanu! Visai mājai nelaimi piesauksi!

Marjuška iecirtusies kliedz pretim:

—    Kas man bēdas! Ne dieva pasauli redzēt negribu!

Aizsita durvis, izšāvās sētsvidū un ņemas ar sniega lāpstu Dūkulīti trenkāt, it kā šis bijis tas vainīgais. Māte izgāja ārā, vispirms nodrūkstija meitēnu, tad ieveda istabā un ņēmās mierināt. Puikas redz — šos neviens vairs nevēro, aizdiedza uz Lankas mājām. Uztrausās uz lāvas un sēž.klusītiņi. 2ēl Marjuškas, bet ko vairs padarīsi. Un zilā čūskiņa no prāta ārā neiet. Čukstus viens otru tincina:

—    Leiko, vai neesi dzirdējis par zilo čūskiņu?

—    Nē, bet tu?

—    Es arī neesmu dzirdējis.

Čukstējās, čukstējās, pēdīgi nolēma pavaicāt lielajiem, kad jezga būs daudzmaz pierimusi. Tā arī izdarīja. Kad Marjuškai nodarītā pārestība bija piemirsta, puikas sāka klaušināt par zilo čūskiņu. Lai jautā, kam jautādami, ikviens kratās vaļā: «Nezinu!» —un vēl piedraud:

—    Ņemšu, ek, vicu un sapleitēšu abus! Tad jūs man zināsiet par tādām lietām taujāt!

Puikām nu vēl trakāk gribas zināt: kas tā tāda par čūskiņu, par kuru pat vaicāt nedrīkst?

Gadījās tomēr izdevīgs brīdis. Reiz, kā pie svētdienas, Lankas tevs pārnāca mājās kārtīgi iemetis un apsēdās istabas priekšā uz paviļas. Puikas zināja, ka šitādās reizēs tēvs mēdz būt gaužām runātīgs. Lanko tad ij piebrauca.

—    Tēta, vai tu esi redzējis zilo čūskiņu?

Tēvs, lai arī stipri iesviķojies, uzreiz bija skaidrā, atsprāga nost un nobēra:

—     Izputi, izgaisti, pazūdi! Neklausies, mūsu istabiņ! Ne šinī vietā vārds pieminēts!

Nodrūkstīja puikas, lai citureiz tādus vārdus mutē neņem, tak pašam skurbulis galvā un parunāt pārlieku gribas. Pasēdēja šitā, brītiņu klusēja un tad saka:

—     Iesim uz krastmalu. Tur var vaļīgāk par visu ko pārrunāt.

Nogāja krastmalā, Lankas tēvs aizkūpināja pīpi, pameta acis uz visām

pusēm un saka:

—    Lai notiek, pastāstīšu jums, citādi vēl nelaimi pierunāsiet ar savu taujāšanu … Nu tad klausieties!

Ir mūsu apvidū maza, gaiši zila čūskiņa. Neko daudz garāka par sprīdi un tik viegliņa, tīri kā pavisam bez svara. Slīd pa zāli, un ne stiebriņš neliecas. Šitā čūskiņa nelien pa zemi kā citas, bet sagriežas gredzentiņā, izslien galviņu, uz astītes atbalstās un lēkā tik zibenīgi, ka panākt ne domas. Kad viņa šitā šaujas, pa labi no viņas zelta strūkla kaisās, bet pa kreisi — melna jo melna.

Vienam šo zilo čūskiņu ieraudzīt ir tīrā laime: tur, kur zelta strūkla pāri gājusi, virsslānī noteikti atradīsies zelts. Vesels lēviņš. Pašā virsū guļ lieliem gabaliem. Tikai tas arī gan ar slepenu ziņu. Ja paņemsi pavairāk un pēcgalā kaut vai krislīti nometīsi zemē, viss pārvērtīsies par parastu akmeni. Otrreiz turp vairs nevar aiziet, tāpēc ka vieta uzreiz aizmirsīsies.

Nu, bet, ja čūskiņa diviem trijiem vai veselam artelim uzreiz parādās, tad jau nu pavisam melna nelaime. Visi saķīvēsies un sanāks tādā ienaidā, ka var pat noiet līdz slepkavošanai. Sitās pašas zilās čūskiņas dēļ mans tēvs ij katorgā aizgāja. Reiz viņi tā sēdējuši viss artelis kopā un runājušies, bet šī uzreiz parādās. Un tad nu viņiem gājis vaļā īsts juceklis. Divus kautiņā pasituši beigtus, pārējie pieci aizdzīti katorgā. Un izrādījies, ka zelta tur ne kripatas. Tāpēc, vei, to gaiši zilo čūskiņu labprāt ij nepiemin: baidās, ka neparādās diviem vai trijiem reizē. Bet parādīties viņa var visur: mežā un laukā, istabā un uz ceļa. Un vēl stāsta, it kā zilā čūskiņa dažreiz pārvēršoties par cilvēku, bet pazīt viņu tik un tā varot. Kur viņa iet, tur pat vissmalkākajās smiltīs pēdu nepamet. Pat ne zāle viņai zem kājām nenolīkst. Tā ir pirmā pazīme, bet otra tāda: no labās piedurknes viņai zelta strūkla plūst, no kreisās — melni putekļi kaisās.

Izstāstīja šitā Lankas tēvs un piesaka puikām:

—     Pielūkojiet, nevienam par to ne vārda, un divatā zilo čūskiņu pat nepieminiet. Ja gadās būt vienam pašam un cilvēku apkārt neredz, tad kaut vai kliegšus kliedz.

—    Bet kā viņu var pasaukt? — puikas taujā.

—     To, — tēvs atsaka, — es nezinu. Un, ja ij zinātu, tik un tā neteiktu, tāpēc ka tā ir bīstama lieta.

Ar to tad saruna bija galā. Lankas tēvs vēlreiz stingri piekodināja puikām ciest klusu un divatā par zilo čūskiņu pat neieminēties.

Puikas pirmāk piesargājās, allaž viens otram atgādināja:

—    Tu pielūko, par to nerunā un nedomā, kad esam abi kopā. Vienatnē — tad var.

Tikai ko lai dara, ja Leiko un Lanko vienādvien ir abi kopā un zilā čūskiņa ne vienam, ne otram no prāta nav izdabūjama? Laiks griezās uz silto pusi. Sāka urdzēt strautiņi. Pirmais pavasara prieks ir — pie dzīva ūdens padarboties: kuģīšus laist, celt aizsprostus, likt ūdenim dzirnutiņas griezt. Iela, kurā puikas dzīvoja, veda krauji lejup uz dīķi. Pavasara urdziņas te drīz noskrēja, puikas vēl nepaguva pēc sirds patikšanas izdzīvoties. Ko nu lai dara? Abi paņēma lāpstiņas un joza uz raktuvēm. Tur, sak, no meža vēl ilgi skries strautiņi, kurā katrā var parotaļaties. Ta tas ij bija. Puišeļi izraudzījās piemērīgu vietu un ņemšoties taisīt aizsprostu, bet tad sastrīdējās, kurš labāk prot. Nolēma uz vietas pārbaudīt: cels dambi katrs uz savu roku. Tā nu pagājās gar strautu katrs uz savu pusi. Leiko lejāk, Lanko varbūt savu pussimtu soļu uz augšu. Pirmāk vēl sasaucās.

—    Pavei, kā man iznāk!

—    Bet, re, kā man! Cel kaut vai rūpnīcu!

Nu, darbs paliek darbs. Abi aizrāvušies, strādā klusēdami, cenšas, lai iznāktu labāk. Leikam bija paradums strādājot kaut ko dungot. Viņš nu rauga sameklēt visādus vārdus, lai iznāk saskanīgi:

Eijā, čūskiņa Gaiši ziliņā! Panācies, parādies, Ritentiņā sagriezies!

Kolīdz šitā bija nodziedājis, redz — no kalniņa uz viņu ripo gaiši zils ritentiņš. Tik viegliņš, ka zem tā pat sausās smildziņas neliecas. Kad pieripoja tuvāk, Leiko saskatīja: čūskiņa gredzentiņā sagriezusies, galviņu uz priekšu pašāvusi, lēkā, uz astītes atsperdamās. No čūskiņas uz vienu pusi zelta dzirksteles lido, uz otru melnas strūkliņas šļācas. Leiko raugās uz to, bet Lanko viņam sauc:

—     Leiko, pavei tak, ekur viņa ir — tā zilā čūskiņa!

Izrādījās, ka arīdzan Lanko to pašu redzējis, tikai čūskiņa viņam no lejas pret kalniņu ripojusi. Kolīdz Lanko iesaucās, zilā čūskiņa nez kur pagaisa. Puikas saskrēja kopā, stāsta viens otram, lielās:

—    Es pat actiņas saskatīju!

—    Bet es redzēju astīti. Viņa pret to atsperas un palecas.

—    Domā, es neredzēju? No gredzentiņa mazmazdrusciņ izlīdusi.

Leiko — viņš allaž no abiem tas ņiprākais — aizšķina uz savu aizsprostu pēc lāpstiņas.

—     Tūdaļ, — sauc, — dabūsim zeltu!

Atskrēja ar lāpstiņu un tikko gribēja parakņāt zemi tai pusē, kur zelta strūkla pāri šļākusies, kad Lanko klupa viņam virsū.

—     Ko tu dari? Iedzīsies postā! Tur tak melnā nelaime pakaisīta!

Pieskrēja Leikam klāt un ņemsies grūst šo nost. Tas atspēries, kliedz

savu. Nu, tā puikas ij saplēsās. Lankam no uzkalniņa vairāk pa rokai, viņš aizgrūda Leiku tālāk un pats kliedz:

—    Nepaļaušu tai vietā rakņāties! Sevi pazudināsi. No otras puses vajag!

Te atkal Leiko klūp virsū.

—    Tā jau nu nebūs un nebūs! Ieskriesi postā. Pats redzēju, ka tai pusē melni putekļi vērpās.

Tā, raugi, plūcās. Viens otru grib paglābt, bet paši tik dunkājas. Plūcās līdz asarām. Tad sāka apdomāt un pēdīgi atskārta, kas par vainu: čūskiņu redzējuši katrs no savas puses, tāpēc labā ar kreiso nesaskan. Puikas nobrīnījās.

Kā viņa mums galvu sajauca! Abiem reizē nāca pretī. Viņa mūs Ķircināja, sarīdīja uz kaušanos, bet vietu nevaram attapt. Citureiz, nei,icm Jaunā, nesauksim. Mācēt mākam, bet nesauksim!

Nolēma šitā, bet paši tikai par to vien domā, kaut jele vēlreiz dabūjuši zilo čūskiņu redzēt. Ikvienam ij tā iešāvās prātā, sak, nez vai nepamēģināt uz savu roku? Nu, bail jau ir, un arī pret draugu tā kā nelādzīgi. Nedēļas divas, kazi, pat vairāk, cietās, par zilo čūskiņu nerunāja. Atsāka Leiko:

—    Nez kā būtu, ja mēs vēlreiz zilo čūskiņu pasauktu? Tikai tad vajadzētu abiem no vienas puses skatīties.

Lanko piebilda:

—    Un neplēsties, bet pirmāk izdibināt, vai tur nav kāda blēdība!

Norunāja šitā, paķēra no mājām katrs savu lāpstiņu un pa riecienli-

ņam maizes un devās uz veco vietu. Pavasaris togad bija straujš. Pērno kūlu viscaur jau sedza zaļa zāle. Pavasara strauti sen izsusējuši. Saplaucis daudz ziedu. Puikas atnāca pie saviem vecajiem aizsprostiem, apstājās pie Leikas dambīša un sāka paklusu dziedāt:

Eijā, čūskiņa Gaiši ziliņā! Panācies, parādies, Ritentiņā sagriezies!

Stāv, protams, plecu pie pleca kā norunājuši. Abi basām kājām, kā daždien siltā laikā. Nepaguva dziedamo līdz galam nodziedāt, kad no Leikas aizsprosta izritinājās zilā čūskiņa. Naigi, naigi pa jauno zālīti lēkā. Pa labi no viņas zelta dzirksteļu spiets, pa kreisi — tikpat biezs — melnu putekļu mākulis. Ripo čūskiņa taisni uz puikām. Šie jau grasījās pamukt katrs savu malu, bet Leiko attapās, notvēra Lanku aiz jostas, pavilka sev priekšā un čukst:

—    Nevajag melnajā pusē palikt!

Čūskiņa tomēr viņus apmuļķoja — izripoja puikām pa kājstarpu. Izrādījās, ka abiem viena bikšu stara zeltīta, otra kā ar darvu notriepta. Puikas to nemaz nepamanīja, vēro, kas būs tālāk. Zilā čūskiņa aizripoja līdz lielam celmam un nez kur izgaisa. Puikas pieskrēja klāt, redz: celms no vienas puses zelta, no otras melnum melns un arīdzan ciets kā akmens. Pie celma — akmeņiem nokaisīts celiņš, labajā pusē akmeņi dzelteni, kreisajā — melni.

Puikas, protams, nezināja zelta akmeņu svaru. Lanko ātrumā paķēra vienu un jūt — vai, kur smags, aiznest tādu nejaudās —, tak zemē mest baidās. Atceras, ko tēvs teicis: ja nometīs kaut kripatiņu, viss pārvērtīsies par parastu akmeni. Viņš nu kliedz Leikam:

—    Mazāku izraugies, mazāku! Šis ir par smagu!

Leiko paklausīja, paņēma mazāku, bet ij tas likās pārvarīgi smags. Nu viņš saprata, ka Lankam akmens nepavisam nav pa spēkam, un sauc:

—    Svied zemē, citādi pārrausies!

Lanko atbild:

—    Ja nosviedīšu, viss pārvērtīsies par parastu akmeni.

—    Svied, kad tev saka! — Leiko kliedz, bet Lanko ietiepies: nedrīkst! Nu, beidzās atkal ar plūkšanos. Izplūcās, nokaucās, piegāja vēlreiz aplūkot celmu un akmens celiņu, bet tur vairs nekā. Celms kā daždien celms, ne tur kādu zelta akmeņu, ne parastu — itin nekā. Puikas nu spriež:

—    Māneklis vien ir šitā čūskiņa. Nekad vairs par to nedomāsim.

Pārnāca mājās, tur viņiem bikšu dēj sadeva briskas. Mātes nopēra

vienu ij otru, bet pašas brīnās:

—    Kā gan viņiem tā padodas — pat notriepties abiem vienādi! Viena bikšu stara ar māliem, otra — ar darvu! Tur tak ir un ir sava zināšana!

Puikas pēc visa šitā uz zilo čūskiņu pagalam noskaitušies.

—    Nemaz par viņu nerunāsim!

Un stingri turēja vārdu. Ne reizi kopš tā laika par zilo čūskiņu neieminējās. Pat uz to pusi negāja, kur viņa rādījusies.

Reiz puikas gāja ogot. Pielasīja ikkurš pilnu groziņu, iznāca abi pjavmalē un atsēdās atpūsties. Sēž biezā zālē, runājas, kurš vairāk salasījis un kuram ogas prāvākas. Ne vienam, ne otram par zilo čūskiņu ne prātā. Te uzreiz redz — taisni pār pļaviņu nāk uz viņiem sieviete. Puikas pirmāk to neko lielu nevēroja. Vai mazums sieviešu šai laikā pa mežu staigā, daža ogodama, daža uz pļavām iedama. Tikai viens kas viņiem šķita tā neparasti — iet, tīri kā peldēt peld, pavisam vieglītēm. Pienāca tuvāk, puikas saskatīja — neviena puķīte, ne zāļu stiebriņš viņai zem kājām nenolīkst. Un vēl ievēroja, ka labajā pusē viņai zeltains mākulītis vilnī, bet kreisajā — melns. Puikas aši norunā:

—    Aizgriezīsimies. Neskatīsimies! Citādi mūs atkal līdz kautiņam novedīs.

Tā arīdzan izdarīja. Pagrieza sievietei muguru, sēž, acis aizmieguši. Piepeši viņus nez kas tā kā paceļ. Abi atvēra acis, redz — sēž tai pašā vietā, tikai nomīdītā zāle pacēlusies, un viņiem apkārt divas platas stīpas, viena zelta, otra — melna akmens. Redzams, sieviete apgājusi viņiem apkārt un no piedurknēm tās izsviedusi. Puikas metās bēgt, bet zelta stīpa nelaiž: grib pārkāpt pāri, tā paceļas augstāk, grib izlīst pa apakšu — arīdzan neļauj. Sieviete smejas.

—    Neviens nevar tikt laukā no maniem lokiem, ja es pati tos neaizvākšu.

Leiko un Lanko nu sāka lūgties:

—    Krustināmiņ, mēs tevi nesaucām.

—    Bet es, — viņa atbild, — pati atnācu paskatīties uz tādiem, kas zeltu tīko dabūt bez darba.

Puikas lūdzas:

—    Laid vaļā, krustmāmiņ, mēs vairs tā nedarīsim. Ij tā jau divas reizes tevis dēļ sakāvāmies!

—    Ne ikreiz, — viņa saka, — cilvēks kautiņa dēļ nosodāms, par dažu var ij apveltīt. Jūs sakāvāties, labu gribēdami. Ne aiz mantkārības vai alkatības, bet viens otru sargādami. Ne velti es ar zelta stīpu jūs no melnas nelaimes nožogoju. Gribu vēlreiz pārbaudīt.

Izbēra no labās piedurknes zelta smiltis, no kreisās — melnus putekļus, samaisīja uz delnas, un iznāca melnzelta akmens plāksnīte. Viņa to ar nagu ieskrīpsnāja, un tā pārdalījās divās gluži vienādās pusītēs. Sieviete sniedza pusītes puikām un saka:

—    Kurš par otru domās, labu vēlēdams, tam plāksnīte pārvērtīsies par zeltu, bet, ja šā tā aplam, iznāks nederīgs akmentiņš.

Puikām jau sen sirdi spieda, ka viņi Marjuškai gaužām pāri nodarījuši. Lai arī viņa kopš tā laika nekā vairs nepārmeta, tak puikas redzēja: kļuvusi pavisam skumīga. Tagad nu viņiem tas ienāca prātā, un abi vēlējās:

«Kaut jel drīzāk iesauka — Dūkulīša brūte — aizmirstos un Marjuška izietu pie vīra!»

Līdzko šitā bija nodomājuši, abiem plāksnīte pārvērtās zeltā. Sieviete pasmaidīja.

Labi domājāt. Te jums par to balva.

Un sniedz katram mazu ādas maciņu, ar siksniņu aizsienamu.

—    Tajā, — saka, — ir zelta smiltis. Ja lielie jautās, kur ņēmāt, sakiet klaji: «Zilā čūskiņa iedeva, bet vairāk pēc tām iet nevēlēja.» Tālāk neuzdrīkstēsies klaušināt.

Sieviete paslēja stīpas stāvus, ar labo roku atbalstījās pret zelta slīpu, ar kreiso — pret melno un aizritinājās pār pļaviņu. Puikas redz — tā nav vis sieviete, bet gaiši zila čūskiņa, un stīpas pārvērtušās par putekļiem. Labā — par zelta, kreisā — par melniem.

Pastāvēja puikas brītiņu, noglabāja savas zelta plāksnītes un maciņus kabatās un kājoja mājup. Lanko tikai noteica:

—     Tā paskopi gan mums atbēra to zelta smilšu.

Leiko uz to atsaka:

—     Laikam jau tik, cik pelnījuši.

Ceļā Leiko jūt — kabata kļuvusi stipri smagāka. Maciņu tikko vairs dabūt laukā, tik brangi piebriedis. Vaicā Lankam:

—    Vai tev arī maciņš izaudzis lielāks?

—     Nē, — šis atbild, — tāds pats kā bijis.

Leikam tā kā neērti pret draugu, ka smilšu abiem nav vienlīdz daudz, viņš saka:

—     Paļauj, es atbēršu tavējā.

—     Labi, — šis atbild, — atber, ja nav žēl.

Puikas apsēdās netālu no ceļa, atraisīja maciņus, gribēja sadalīt abiem vienādi, tikai nekas neiznāca. Pagrābj Leiko no sava maciņa zelta smilšu saujiņu, bet tās pārvēršas melnos putekļos. Lanko nu saka:

—     Varbūt tas atkal tikai māns.

Paņēma šķipsniņu no sava maciņa. Smiltis kā smiltis, īstas, zelta. Iebēra šķipsniņu Leika maciņā — nekādas pārmaiņas. Tad Lanko atskārta: zilā čūskiņa piešķīrusi viņam mazāk tāpēc, ka iekārojis nepelnītu. Pateica to Leikam, un maciņš, acīm redzot, sāka tūkt. Mājās abi pārnāca ar pilniem jo pilniem maciņiem, atdeva smiltis un zelta plāksnītes savējiem un izstāstīja, kā zilā čūskiņa vēlējusi.

Visi, protams, priecīgi, bet Leikam mājās vēl kas no jauna: Marjuškai sabraukuši precinieki no tāliem ciemiem. Marjuška līksma, iet teciņus vien, ne mute vairs greiza, nekā. Tak laikam no prieka. Līgavainis patiešām tādiem kā dūkaniem matiem, bet jautrs puisis un pret puikām mīlīgs. Nebija ko redzēt, kad viņi sadraudzējās.

Kopš tā laika puikas zilo čuskiņu nekad vairs nesauca. Saprata, ka tā pati ar balvu atripināsies, ja būs pelnīts, un darbos abi bija veiksmīgi. Redzams, čūskiņa nebija viņus aizmirsusi un ar savu zelta stīpu melno no viņiem atvairīja.

1945. g.

ZILAVIŅAS AKA

Dzīvoja mūsu rūpnīcā puisis Iļja. Gluži viens pats bija palicis — visus tuviniekus apbedījis. Un no visiem bija saņēmis mantojumu.

No tēva — plecus un rokas, no mātes — mēli, kam valodas sokas, no vectēva Ignāta — kapli un lāpstu bez kāta, no vecmāmuļas Lukerjas — īpašu piemiņu. Par to ij vispirmāk jāstāsta.

Viņa, veries, šitā vecmāmuļa, bija liela gudriniece — pa olnīcām spalviņas lasīja, mazdēlam spilvenu darināja, tak nepaspēja. Kad pienāca mirstamā stunda, vecmāmuļa Lukerja pasauca mazdēlu un saka:

—    Pa vei še, draudziņ Iļjušeņka, ko tava vecāmāte spalvu sakrājusi! Tepat vai pilnu sietu! Un kas par spalviņām! Kā izlasītas — mīkstiņas un raibiņas, prieks redzēt! Ņem piemiņai — gan noderēs!

Kad apņemsi sievu un viņa spilvenu atnesīs pūrā, ij tev nebūs jākaunas: man, sak, tas nekāds brīnums, ii arīdzan pašam spalviņas, vēl vecāsmātes sarūpētas.

Tikai tu pēc tā nedzenies, pēc spilvena, sacīt! Būs pūrā — labi, nebūs — nebēdā. Turies prātā jautrs, darbā esi šautrs, ij uz salmiem saldi dusēsi, jaukus sapņus redzēsi. Ja ļaunas domas sirdī neauklēsi, tad viss tev labi pašķirsies, gludi ritināsies. Ij baltā dieniņa ielīksmos, ij tumšā naksniņa apmīļos, ij sārtā saulīte iepriecēs. Nu, bet, ja ļaunas domas galva ieņemsies, tad kaut vai ar pieri celmā skrien — viss tev riebēsies.

—    Kādas, vecomāt, ļaunas domas tu daudzini?

—    Nu, tās, — vecmāmuļa atsaka, — par naudu un bagātību. Ļaunaku par tām nava. Tādas domas cilvēkam tikai par samaitāšanu un veltīgu

zūdīšanos. Ar taisnību un skaidru sirdi ne spilvenam spalvas nevar sakasīt, lioba vel pie bagātības tikt.

Bet kā tad tas, — Iļja jautā, — par to zemes bagātību būtu jāsaprot? Vai no tiesas tu to uzskati par nieku? Gadās tak …

Gadīties, teikt, gadās, tikai uz to nav ko pajauties: drupačām atnāk, ka pīšļi izgaist, cilvēkam tikai sirdi padara grūtu. Par to tu ij nedomā, sevi nevārdzini! No zemes bagātībām, stāsta, tikai viena esot skaidra un droša. Proti, kad vecmāmuja Zilaviņa par jaunu meitu pārvēršas un pati ar savām rociņām cilvēkam pasniedz. Bet Zilaviņa bagātību dod tikai raženam un drosmīgam, tādam ar tīru sirdi. Citam nevienam. To tu liec vērā, IJjušeņka, draudziņ, tas mans pēdējais vēlējums.

Iļja vecmāmuļai paklanījās.

— Tencinu, vecmāmiņ Lukerja, par devumu, bet jo vairāk par labu padomu. Dienu mūžu to turēšu ziņā.

Drīz vien vecmāmuļa nomira … Palika Iļjuša gluži viens — pats lielais, pats mazais. Te nu, protams, saskrēja večiņas bērinieces nelaiķi apkopt, apmazgāt, pie šķirsta paraudāt. Viņas — šitās večiņas — neba jau aiz vieglas dienas nelaiķus aptekā. Šo to izmango, šo to nolūko. Nebija ko redzēt, ka visu vecmāmuļas iedzīvi izvazāja. Pārnāca Iļja no kapsētas — istaba tukša kā izslaucīta. Tik vien ir, kā tas, ko pats nule uz vadzīša pakāris: ķelderītis un cepure. Pat vecmāmuļas spalvas kāds bija iekārojis: izgrābis sietu tīrā. Tikai trīs spalviņas sietā aizķērušās. Viena balta, viena melna, viena iesarkana.

Nosūrojās Iļja, ka nav paglābis vecmāmuļas piemiņu.

«Vajag,» domā, «kaut vai šīs spalviņas labā vietā noglabāt, citādi tā kā nelādzīgi iznāk. Vecmāmiņa no visas sirds pūlējusies, bet es it kā neliekos ne zinis.»

Pacēla no zemes nez kur gadījušos zilu dzīpariņu, sasēja spalviņas cieši kopā un piesprauda pie cepures.

«Šeit,» domā, «tām pati īstā vieta. Ik likšu cepuri galvā vai ņemšu nost, ik vecmāmiņas vēlējumu pieminēšu. Jādomā, dzīvē noderēs. Tas allaž jāpatur prātā.»

Viņš lika cepuri galvā, uzvilka ķelderīti un devās uz atradnēm. Savu mājeli pat ciet neslēdza, tāpēc ka tanī it nenieka nav. Tik vien kā tas tukšais siets, un to jau nu neviens pat no ceļa augšā neceltu.

Iļja bija pieaudzis puisis, sen skaitījās precību gados. Atradnē viņš, teikt, jau gadus sešus septiņus strādāja. Tolaik, proti, dzimtbūšanas laikos, tak ļautiņus jau no mazatnes darbos dzina. Dažs līdz precībām, veries, jau vairāk par desmit gadiem kunga labā noplēsies. Un šilais Iļja jau nu, skaidri sacīt, atradnē ij uzaudzis.

Apkaimi viņš tur pazina krustām šķērsām. Ceļš līdz atradnēm nav īsais. Gremihā, stāsta, tolaik rakuši turpat vai pie paša Baltā akmens. Tā nu lijušā ij sadomāja:

«Iešu, sak, caur Zjuzeļkas purviņu. Pavei, kas par svelmi pieturas, lins, jādomā, pasusējis, paļaus pārlaipot. Savas verstis trīs, kazi visas četras ietaupīšu …»

Kad tā, tad tā. Iļja gāja pa mežu taisni vien, kā dažkārt rudeņos no ati.idnes un uz atradni bija skraidījuši. Pirmāk kājoja gaitīgi, pēc piegura un apmaldījās. Pa cintiņiem, teikt, nav tas, kas pa taisnu ceļu. Tev ejams uz to pusi, bet cintiņi aizved pavisam uz citu. Lēkāja, lēkāja, nolēkājās Klapju muguru. Nu, izkūlās tādā kā ieplaciņā. Pašā vidū itin pazema viela, liii aug zāle — šķēpenes un smilgas. Bet apkārt uzkalnītes, un uz tām .1.ilkas priedes. Talad pavisam sausa vieta. Tikai viena nelaime — Iļja nezina, uz kuru pusi tālāk ejams. Cik reižu pa šim vietām nav staigājis, bet tādu ieplaciņu neatceras redzējis.

Iļja tad nu gāja vien pa vidu, starp tām uzkalnītēm, sacīt. Gāja, gāja, te uzreiz redz — klajumiņā apaļš akacītis, un tajā ūdens kā avotiņā, bet dibenu nevar saskatīt. Ūdens it kā būtu dzidrs, tikai virspusē ar zilganu tīmeklīti pārvilcies, un tam vidū sēž zirneklis, arīdzan zils.

Iļjuša nopriecājās par ūdeni, ar roku pasita nost tīmeklīti un gribēja padzerties. Te piepeši viņam apreiba galva — tikko pats ūdenī neiekrita — un uzmācās miegs.

«Va tu re, ko,» viņš domā, «kā tas purvs mani piekausējis. Laikam vajadzēs kādu stundiņu atpūsties.»

Grasījās celties kājās, bet nejaudā. Aizrāpās tomēr pāris asu uz piekalnītes pusi, palika cepuri pagalvī un izstiepās. Skatās — no tā akacīša izkāpj vecīte. Augumā ne lielāka par trim sprīžiem. Drēbītes mugurā zilas, galvā zils lakatiņš, un arīdzan pati tīri zilgana un tik trausla, ka šķiet — uzpūtīs vēja vēsma, un vecīte sairs un izgaisīs. Tomēr acis viņai jaunas, zilas un tik lielas, it kā nemaz nebūtu savā vietā.

Vecīte skatās puisī noņēmusies, rokas pret viņu izstiepusi, un rokas aug un aug. Tā vien pielūko, ka nupat aizsniegsies puisim līdz galvai. Rokas tādas kā caurspīdīgas, kā zila migla, spēks tanīs nav jaušams, arīdzan nagu neredz, bet ir un ir bail. Iļja raudzīja parāpties tālāk, tak spēka vairs nemaz.

«Kas ir,» domā, «novērsīšos, kazi nebūs tik baismi.»

Pagriezās un ar degunu, sacīt, uzgrūdās taisni spalviņām. Un tad nu Iļjam uznāca šķavas. Šķaudīja, šķaudīja, no deguna jau asinis tek, bet šķavas kā nerimst, tā nerimst. Tikai to gan jūt, ka galva kļūst daudz vieglāka. Iļja paķēra cepuri un piecēlās kājās. Redz — vecīte stāv tai pašā vietā un trīc aiz niknuma. Rokas viņai Iļjam līdz kājām atsniegušās, taču pacelt tās augstāk nejaudā. Iļja atskārta, ka večai iznācis misēklis — spēka pietrūcis, vēlreiz nošķaudījās, izšņauca degunu un saka tā pārsmiedams:

—    Ko, vai pieveici, vecā? Redzams, nav kumoss pa tavam zobam!

Viņš nospļāvās tai uz rokām un gāja tālāk. Vecīte nu ij ierunājās, tā

skanīgi, tīri kā jaunas meitenes balsī:

—    Pagaidi, nepriecājies! Citureiz atnāksi — dzīvs projām neaiziesi!

—    Bet es nemaz nenākšu, — Iļja atcērt.

—    Aha! Nobijies gan, nobijies! — vecīte nopriecājās.

Iļjuša to saņēma ļaunā. Viņš apstājās un saka:

—    Ja jau tā, tad tīšuprāt atnākšu — ūdeni no tavas akas pasmelt.

Vecīte iesmējās un ņemšoties puisi kaitināt:

—    Lielībnieks tu, lielībnieks! Būtu labāk savai vecmāmuļai Lukerjai paldies pateicis, ka sveikā tiec projām, bet šis vēl lielīsies! Nav gan vēl piedzimis tāds cilvēks, kas no šīs akas varētu ūdeni pasmelt.

—    Nu, to mēs vēl redzēsim, ir piedzimis vai nav piedzimis, — Iļja atsaka.

Vecīte tikai maļ savu:

—    Niekkalbi tu, niekkalbi! Neba tu būsi tas ūdens pasmēlējs, ja ij tuvumā pienākt baidies. Tukšu vien grabi! Ja nu, kazi, citus ļaudis atvedīsi. Kas par tevi drosmīgāki!

—    To tu, — Iļja kliedz, — no manis nesagaidīsi, ka es pie tevis vēl citus vestu! Esmu gana dzirdējis, cik tu nešpetna un ar ko ļaudis maldini.

Vecīte kā ieņēmusies, tā skandina:

—    Nenāksi, nenāksi! Kur nu tev! Šitādam, sacīt!

Tad nu Iļja saka:

—     Labi, lai jau paliek! Kad svētdienas dienā iegadīsies labs vējš, gaidi ciemos.

—     Kam tev vējš vajadzīgs? — vecīte jautā.

—     Tad jau redzēs, — Iļja atbild. — Tikai, ek, to spļāvienu gan no rokām nomazgā. Pielūko, neaizmirsti!

—     Vai tev, — veča kliedz pretim, — nav alga viena, ar kādu roku tevi dibenā novilkšu? Tu, skatos, esi gan nadzīgs, bet tik un tā būsi man rokā. Uz vēju un vecāsmātes spalvām nepalaidies! Nepalīdzēsi

Nu, sabārās, šitā vei. Iļja devās tālāk, pats ceļu ielāgo un domā savā prātā:

«Va tu re, kāda tā vecmāmuļa Zilaviņa. Šķiet, tikko dzīva, bet acis jaunavīgas, uz pēdīgo postu, un ij balss kā jaunai meitai — skanēt skan. Mīļu prātu paraudzītos, kā viņa daiļaviņā pārvēršas.»

Par Zilaviņu Iļja daudz bija dzirdējis. Atradnēs dažu labu reizi tika par to pārrunāts. Ka, sak, purva staignājos un dažkārt ij vecajās šahtās ļaudis sagrūdušies ar Zilaviņu. Kur viņa mitinās, tur ij bagātības noglabātas. Jānodabū tikai Zilaviņa no tās vietas nost, un pavērsies aka, pilna ar zeltu un dārgiem akmeņiem. Tad tikai grāb, cik rokai varēs. Daudzi it kā gājuši meklēt, bet vai nu pārnākuši tukšu roku, vai arīdzan pagalam aizgājuši neziņā.

Pret vakaru Iļjuša izkūlās atradnēs. Uzraugs, protams, brūk šim virsū:

—     Ko tik ilgi?

Iļja paskaidroja, sak, tā un tā, vecmāmuļu Lukerju apglabājis. Uzraugs maķenīt sakaunējās, tak atrada kur pieķerties.

—     Kas tev tās par spalvām pie cepures? Uz kādiem priekiem tā uzcirties?

—     Tas, — Iļja atbild, — man no vecāsmātes mantojums. Par atminēšanu piespraudos.

Uzraugs, tāpat ij citi, kas gadījās tuvumā, ņemas smieties par šitādu mantojumu, bet Iļja saka:

—     Bet es varbūt šis spalvas pret visām kunga atradnēm nemainītu. Tāpēc ka tās nav vis kaut kādas, bet apvārdotas. Baltā, ek, līksmai dieniņai, melnā — mierīgai naksniņai un iesarkanā — sārtai saulītei.

Joko, protams. Tikai tur bija kāds puisis — Kuzjka Dujpurnis. Viņš ar Iļjušu, teikt, vienos gados, ij dzimšanas diena abiem vienā mēnesi, bet pēc dabas un visādi citādi Iļjušam it nemaz līdzīgs. Viņš, šitais Dujpurnis, no visai rocīgas sētas. Pēc labas tiesas tādam puisim raktuvēm pat garām staigāt nevajadzētu, mājās vieglāks darbs būtu atradies. Nu, bet Kuzjka sen ap zeltu slamstījās, viņam sava cere — vai, sak, nepagadīsies kāds prāvāks gabaliņš, pievākt jau gan to pratīšu. Un — kas ir, tas ir — svešu mantu savā kabatā iebāzt — tur Dujpurnis nebija mācāms. Tiklīdz šis vai tas paliek bez pieskatīšanas, veries, Dujpurnis to jau ievilcis, ej tad nu meklē. Vārdu sakot, garnadzis. Šai amatā viņš sev ij zīmi bija iemantojis. Viņam, veries, kāds zeltracis bija ar lāpstu iekrāvis. Cirtiens gan dziļi nebija ķēris, tak rēta piemiņai palikusi — deguns līdz pat lūpai pušu. Pēc šitās pazīmes Kuzjku tad ij godāja par Dujpurni.

Šitais Kuzjka Iļjušu gaužām apskauda. Iļja, raugi, puisis ražens un spēcīgs, straujš un jautru prātu, ij darbs viņam brangi sokas. Beidzis darbu, ieturēja azaidu un uzrāva dziesmu, dažkārt pat uzdejoja. Kopus darbā jau tā mēdz būt. Kur nu Dujpurnim ar šitādu puisi mēroties, ne viņam tā spēka, ne tas veres un arīdzan prata pavisam kas cits. Tikai Kuzjka to visu tulkoja pēc savas saprašanas:

«Citādi nebūs, Iļjuška zina kādu vārdiņu, tāpēc viņam darbs šķiras un no piekusuma ne vēsts.»

Kolīdz Iļja pateica par spalviņām, Kuzjka uz vietas attapa: «Re, kur tas ir — Iļjuškas vārdiņš.»

Nu, zināms, to pašu nakti viņš šīs spalviņas nozaga.

Otrā dienā Iļja atguvās — kur spalviņas? Domā, būs pazaudējis. Ņemas meklēt pa visu atradni. Par Iļju sāka vīpsnāt:

—     Vai tev prāts, puis? Cik kāju te nestampājas, un tu kaut kādas mazītiņas spalviņas meklē! Putekļos droši vien sabradātas. Un kam tev tās vajadzīgas?

—    Kā, — Iļja atbild, — kam, ja no vecāsmātes piemiņa?

—    Piemiņa, — šie saka, — drošā vietā vai arīdzan prātā jāglabā un nevis pie cepures javazā.

Iļja nu domā — tiesa jau ir, un spalviņas vairs nemeklēja. Viņam ne prātā neienāca, ka nelabas rokas tās pievākušas.

Kuzjkam atkal sava rūpe — Iļjušu novērot, kā šim nu klāsies bez vecāsmātes spalviņām. Tā ij noglūnēja, ka Iļja paņem skalojamo kausu un aiziet uz mežu. Dujpurnis pakaļ, domā, vai tik šis nav tur skalotavu ierīkojis. Nu, izrādījās, ka nekādas skalotavas nav, bet Iļja ņemas kausu piestiprināt kārts galā. Kārtiņa asu četru. Zelta skalošanai pagalam neparocīga. Ko viņš ar to darīs? Kuzjka vēro vēl acīgāk.

Nāca jau tā uz rudens pusi, sāka pust skarbi vēji. Sestdienā, kad strādniekus no atradnēm palaida uz mājām, arīdzan Iļja izprasījās. Uzraugs pirmāk gan paspurojās — tu, sak, nesen kā biji, un kālab tev jāiet, ģimenes nav un savu rocību — spalviņas, teikt, — tepat atradnēs esi pazaudējis. Nu, pēdīgi atļāva. Bet vai Kuzjka šitādu gadījumu palaidīs garām? Viņš jau agrītēm aizlavījās uz to vietu, kur noglabāts garas kārtiņas galā piestiprinātais kauss. Ilgi Kuzjkam nācās gaidīt, bet neba zagļa izmaņa nezināma. Jau veci ļauži daudzinaja — gaidīšanā zaglis pat suni pārspēs, ne tik vien saimnieku. Rīta pusē atnāca Iļja, salūkoja kausu un saka:

—    Eh, nav spalviņu! Bet vējš labs. No paša rīta šitā svilpo, pret dienasvidu pūtīs pilnā sparā.

Vējš patiešām tāds, ka mežs vaidēt vaid. Gāja Iļja, ierobītās zīmes vērodams, bet Dujpurnis zogas nopakaļ un priecājas:

«Rau, šekur tās ir, spalviņas, sacīt! Skaidrs, ka uz bagātību ceļu rāda!»

Ilgi Iļja kūlās, zīmes vērodams, bet vējš sāk pamazītēm pierimt. Kad bija klāt ieplaciņa, norima pavisam, ne zariņš nekustas. Iļja skatās — pie akas stāv vecīte, gaida un tā skanīgi sauc:

—    Karotājs klāt gan! Vecmāmuļas spalvas pazaudējis un ar vēju alojies. Ko nu tagadīt darīsi? Joz vien uz mājām un gaidi vēju! Kazi, sagaidīsi!

Pati stāv nomaļus, pret Iļju rokas nesniedz, bet virs aciņas migla kā zila cepure, bieza jo bieza. Iļja atskrējās un no uzkalnītes garkāta kausu taisni tai zilajā cepurē iegrūda, un vēl sauc:

—    Ei tu, vārgule, piesargies! Ka netīšām neiebelžu!

Piesmēla kausu un jūt — smags. Ar mokām izcēla. Vecīte smejas, baltus zobus zibinādama.

—    Redzēsim, redzēsim, kā tu to kausu pie sevis aizstīvēsi. Vai daudz no mana ūdentiņa dabūsi padzerties!

Ķircina, proti, puisi. Iļja redz, tiesa gan, kauss smags, pagalam pārskaitās.

—    Dzer, — viņš kliedz, — pati!

Sapūta vaigos, pacēla kausu maķenīt uz augšu un rauga uzgāzt večai virsū. Šī parāvās nostāk. Iļja pakaļ. Šī vēl tālāk. Te kārtiņa pārlūza un ūdens izlija. Vecīte atkal smejas:

—    Būtu tu labāk to kausiņu baļķa galā uzdzinis … Būtu drošāk!

Iļja par atbildi draud:

—    Pagaidi tu man, vārgule! Gan es tevi vēl izpeldināšu!

Te nu vecīte saka:

—     Nu, labi. Paniekojāmies — un gana. Redzu, ka esi sprauns un dūšīgs puisis. Atnāc mēnessnaktī, kad vien iekrīt prātā. Visādas bagātības tev parādīšu. Ņemsi, cik varēsi panest. Ja negados te augšā, pabilsti: «Bez kausa esmu atnācis!» — un viss tev būs.

—    Man, — Iļja atbild, — tiktos palūkoties, kā tu par daiļu meiteni pārvērties.

—    Tad jau gan redzēsim, — vecīte nosmējās, atkal baltus zobus pamirdzināja.

Dujpurnis to visu līdz pēdējam sīkumam noskatījās un ik vārdiņu noklausījās.

«Jāskrien,» domā, «labi aši uz atradni un jāsavāc tarbas. Ka tikai nu Iļjuška neaizsteigtos priekšā!»

Dujpurnis aizdrāzās. Bet Iļja pār uzkalnīti devās mājup. Pārlaipoja pa cintiņiem pāri staignājam, pārnāca mājās, bet tur jaunums priekšā — vecāsmātes siets pazudis.

Iļja nobrīnījās — kam jele tāda ievajadzējies? Aizstaigāja pie saviem rūpnīcas draugiem, parunājās ar vienu, ar otru un devās atpakaļ uz atradnēm, tikai ne vairs pār purvu, bet pa ceļu, tāpat kā visi citi.

Pagāja tā dienas piecas, bet tas gadijums Iļjušam no prāta laukā neiet — darbā par to vien domā, ij miegs vairs lāgā nenāk. Ik pa brītiņam viņš ierauga tās zilās acis pavīdam un dažkārt sadzird ij skanīgo balsi:

«Atnāc mēnessnaktī, kad vien iekrīt prātā.»

Un Iļjuša tā ij nolēma:

«Aiziešu. Kaut vai palūkošos, kāda tā bagātība mēdz būt. Kazi, viņa ij pati man parādīsies daiļas meitenes izskatā.»

Pašlaik taisni bija augošs mēness, naktis kļuva aizvien gaišākas. Piepeši atradnēs sāk klīst valodas — Dujpurnis pazudis. Aizskrēja uz rūpnīcu lūkot — nava. Uzraugs lika pārmeklēt mežu — nav ij tur. Patiesību sakot, meklēt jau nu meklēja, tak ne pārlieku cītīgi. Ikviens klusā prātā domāja: «Nav ne vaina, ja zaglis pazudis.» Ar to ij beidzās.

Kad mēness ripa bija pilnā apaļumā, Iļjuša gāja. Aizkļuva līdz tai vietai. Skatās — neviena nav. Iļja tomēr no uzkalnītes lejā nekāpa, tikai klusītēm pabilda:

—    Bez kausa esmu atnācis.

Līdzko šitā pateica, parādījās vecīte un mīlīgi saka:

—    Laipni lūdzam, mīļo ciemiņ! Sen jau gaidu. Nāc un ņem, cik jaudā aiznest.

Pati ar savām rokām, teikt, kā vāku no akas nocēla, un tur atklājās visvisādas bagātības. Pilna līdz malām. Iļjam kārojas tādu bagātību tuvāk aplūkot, tak no uzkalnītes lejā nekāpj. Vecīte sāka steidzināt:

—    Nu, ko stāvi? Ņem, kad tev saka, cik tarbā saiet!

—     Tarbas, — viņš atbild, — man nava, un ari no vecmāmuļas Lukerjas pavisam ko citu dzirdēju. It kā tikai tā bagātība esot skaidra un droša, ko tu pati cilvēkam pasniedzot.

—    Ko tu neteiksi, kas par untumnieku! Sim vēl klāt jāpienes! Nu, lai notiek pa tavam prātam!

Kolīdz vecīte šitā pateica, no akas uzšāvās zils stabs. Un no tā staba iznāk daiļa jaunava prāvas puspriedes augumā un grezni kā cariene uzposta. Rokās jaunava tur zelta paplāti, un uz tās vesela kaudze visvisādas bagātības. Zelta smiltis, dārgi akmeņi, tīra zelta gabali turpat vai maizes klaipa lielumā. Pienāk šitā jaunava Iļjušam klāt, palokās un sniedz paplāti.

—    Pieņem jel, brašais puisi!

Iļja raktuvēs uzaudzis, tāpat ij pie zelta svēršanas klāt bijis, zināja, kā to zeltu, sacīt, sver. Paraudzījās uz paplāti un saka vecītei:

—    Smieklam tas sagudrots. Nevienam cilvēkam nav pa spēkam tik daudz pacelt.

—    Neņemsi? — vecīte vaicā.

—    Ij nedomāju, — Iļja atsaka.

—    Nu, kā gribi! Došu citu velti, — vecīte saka.

Un tūdaļ šitā jaunava ar zelta paplāti, teikt, izgaisa. No akas atkal zils miglas stabs izšāvās. Iznāca cita jaunava. Augumā mazāka. Arīdzan daiļa, ģērbusies kā tirgoņu kārtas jaunava. Rokās viņai sudraba paplāte, uz tās bagātību kaudze. Iļja ij no šās paplātes atteicās, saka vecītei:

—     Nav cilvēka spēkos tādu smagumu pacelt, un tu jau arī nesniedz to pati savām rokām.

Te nu vecīte iesmējās gluži kā jauna meitene.

—     Labi, lai noliek, kā vēlies! Papriecināšu tevi ij pati sevi. Tikai, norunāts, pēc nežēlo. Nu, gaidi!

Pateica, un piepeši ne vairs jaunavas ar sudraba paplāti, ne pašas vecītes. Stāvēja, stāvēja Iļjuša — nav neviena. Apnika jau gaidīdams, kad uzreiz tepat līdzās iečabējās zāle. Iļjuša pasviedās uz to pusi. Redz, nāk meitene. Vienkārša meitenīte, parastā cilvēka augumā. Gadiņu — tā astoņpadsmit. Drēbes viņai zilas, galvā zils lakatiņš un kājās zilas kurpītes. Un tik jauka šī meitenīte, ka ne izsacīt. Acis kā zvaigznes, augsti uzaču loki, lūpas kā aveņogas, gaiša, resna matpīne pār plecu pārmesta, un pīnē zila lente.

Meitene pienāca Iļjušam klāt un saka:

—    Pieņem jel, draudziņ mīļo, Iļjušeņka, dāvaniņu no skaidras sirds.

Un sniedz viņam ar savām baltajām rociņām veco vecmāmuļas Luker-

jas sietu ar ogām. Tur gan zemenes, gan kaulenes, gan dzeltenās lācenes, ?an upenes un zilenes. Nu, visvisādas ogas. Siets pilns līdz malām. Bet Dašā virsū trīs spalviņas. Viena balta, viena melna, viena iesarkana — ir zilu dzīpariņu cieši kopā sasietas.

Iļjuša paņēma sietu un pats stāv kā sastulbis, nekādi nevar apjēgt, 10 kurienes meitene te gadījusies un kur viņa rudens laikā visādas ogas alasījusi. Tā nu ij jautā:

—    Kam ļaužu esi, daiļo meitenīt? Pasaki jel, kā tevi saukt, kā godāt!

Meitene pasmējās un saka:

— Par vecomāti Zilaviņu ļaudis dēvē, bet raženam un drosmīgam, n sirdsskaidram parādos arī tāda, kādu redzi. Tikai reti gan tā gadās.

Tad nu Iļjuša saprata, ar ko runā, un jautā:

—    Bet kur tu ņēmi tās spalviņas?

—    Nu, redzi, — viņa atbild, — Dujpurnis bija atnācis pēc bagātības. Pāls akā iekūlās un savas tarbas noslīcināja, bet tavas spalviņas uzpeldēja virspusē. Redzams, esi puisis ar skaidru sirdi.

Tālāk. Iļja ij nezina, par ko runāt. Ari viņa stāv, klusē, ap matu lenti knibinās. Pēdīgi ierunājās:

—    Tā jā, draugs mīļais, Iļjušeņka! Esmu Zilaviņa. Allaž veca, allaž jauna. Mūžam lemts man šejienes bagātības sargāt.

Mazu brītiņu klusējusi, vaicā:

—    Nu, gana būsi izskatījies? Kazi, pietiks, citādi — ka vēl nesāku sapņos rādīties.

Un pati nopūtās, tikpat kā nazi puisim sirdī iegrūda. Visu būtu atdevis, bijusi tikai viņa īsta, dzīva meitene, bet viņas vairs nemaz ij nav.

Ilgi vēl Iļja stāvēja. Zila migla kāpa no akas un klājās pār visu ieplaciņu, tikai tad viņš sāka taustīties uz mājām. Pārnāca jau gaismā. Tiklīdz iegāja istabā, siets ar ogām uzreiz kļuva smags, tam izkrita dibens, un uz grīdas pakaisījās tīra zelta gabali un dārgi akmeņi.

Ar šilo, vei, bagātību Iļja tūdaļ atpirkās no kunga un izgāja brīvestlbā, uzcirta sev kārtīgu māju, zirgu iegādājās, bet, raugi, apprecēties neparko nevar. Aizvien vēl tā meitene no prāta neizgaist. Ne miega vairs, ne miera. Ij vecmāmuļas Lukerjas spalviņas nepalīdz. Dažu labu reizi tika nopūties:

—    Eh, vecmāmiņ Lukerja, vecmāmiņ Lukerja! Pamācīji mani, kā Zilaviņas bagātību iegūt, bet kā grūtsirdību aizdzīt — nepateici. Redzams, ij pati nezināji.

Mocījās, mocījās šitā, pēdīgi nolēma:

«Labāk tai akā noslīkt, ne tādu mocību ciest.»

Devās uz Zjuzeļkas purviņu, bet vecāsmātes spalviņas tomēr līdzi paķēra. Bija pats ogu laiks. Zemenes nule nāca gatavas.

Tikko Iļja nonāca pie meža, viņam pretim pagadījās ogotāju bariņš. Kādas desmit meitenes ar pilniem groziem. Viena meitenīte turas nomaļus, tāda — gadu astoņpadsmit. Zils lindraciņš, lakatiņš galvā zils … Un tik jaukiņa, ka ne izsacīt. Uzacis augstā lokā, acis kā zvaigznes, lūpas kā aveņogas, gaiša, resna matpīne pār plecu pārmesta, un tanī zila lente. Nu, kā izlieta tā pati. Tikai viena maza atšķirība: tai bija zilas kurpītes, bet šī gluži basu kāju.

Iļjam tikpat kā ar pietu pa pieri. Lūkojas meitenē, bet šī zilām acīm zibsnī ka zibsnī un smejas — zobus, teikt, rāda. Maķenīt atguvies, Iļja saka:

—    Kā es tevi nekad netiku redzējis?

—    Nu, — šī atsaka, — paveries tagad, ja patikšana. Skatīties neliedzu, maksu par to neprasu.

—    Kur, — puisis jautā, — tu dzīvo?

—    Ej, — saka, — taisni, pagriezies pa labi. Tur būs liels celms. Atskrienies un triecies ar galvu pret celmu. Kad gar acīm dzirksteles pašķīdīs, uzreiz mani ieraudzīsi…

Nu, mēļo, protams, kā jau tas meičām vedas. Pēc izstāstīja, kādu ļaužu, kurā ielā dzīvo un kā sauc.

Visu pēc kārtas, gods godam. Bet pali ar acīm, šķiet, vilktin velk, vilktin velk.

Ar šo pašu meiteni Iļjuša ij savu likteni atrada. Tikai nebija tas ilgam laikam. Viņa, veries, bija no mramorskietēm. Tāpēc arī Iļjuša viņu agrāk nebija redzējis. Nu, bet par Mramorskas ļaudīm visiem zināms. Daiļāku meiteņu par turienietēm mūsu apvidū nav, bet apprecēsi tādu — kļūsi atraitnis. No mazām dienām ar akmeņiem strādājušas — visām viņām ir delamais.

Iļjuša arīdzan pats ilgu mūžu nesadzīvoja. Sarijies neveselību, sacīt, nezi vai no šās, nezi vai no tās otras. Bet Zjuzeļkas purvā drīz vien atklāja lielas zelta atradnes.

Iļjuša, proti, nebija slēpis, kur ņēmis bagātību. Nu, sāka pa tām vietām rakņāties un uzgrūdās uz bagātīgiem zelta krājumiem.

Vēl pa manai atminēšanai tur lērumu saguva. To aku gan tā ij neatrada. Zila migla — tā vēl šobaltdien pa tām vietām turas, bagātības rāda.

Ko tad nu mēs! Pa virsu maķenīt pakārpījām, bet lūko, vei, rakties dziļāk.. . Dziļa, stāsta, esot tā Zilaviņas aka. Briesmīgi dziļa. Gaida vēl smēlējus.

1939. g

SUDRABA NADZIŅŠ

Dzīvoja mūsu rūpnīcas ciematā kāds vecs vīrs, par Kokovaņu iesaukts. Ģimenes Kokovaņam vairs nebija, viņš tad nu sadomāja pieņemt sev par bērnu bārenīti. Apklaušinājās pie kaimiņiem, vai šie kādu nezinot, un kaimiņi tad nu ij stāsta:

—    Nesen Gļinkā Grigorija Polopajeva ģimene palikusi bāra. Vecākos meitenēnus pārvaldnieks vēlējis uz kunga rokdarbnīcu paņemt, bet viens meitēntiņš — tā sestajā gadiņā — nevienam nav vajadzīgs. To, ek, tu ij ņem.

—    Nav man parocīgi ar meitenēnu. Puikiņš būtu labāks. Iemācītu savā amatā, augtu man palīgs. Bet ko tad ar meitēnu? Ko es šim mācīšu?

Pēc padomāja šā, padomāja tā un saka:

—    Pazinu es to Grigoriju, tāpat ij sievu lai. Abi bija jaulri un veicīgi. Ja meiteniņš vecākos atsities, ar viņu mājās skumīgi nebūs. Ņemšu gan. Tikai nezi vai nāks?

Kaimiņi skaidro:

—    Grūta dzīve viņai. Pārvaldnieks Grigorija mājeli atdevis vienam tādam bēdulim un vēlējis par to sērdienītei maizi dot, kamēr paaugsies. Bet šim pašam savas saimes vairāk par desmit galvu. Paši dzīvo pusbadā. Ek, saimniece tad nu uz bāra bērnu ēdas, par katru kumosiņu piemet. Sī, jebšu maziņa, tak saprast saprot. Sūri meitēnam. Kā nu no šitādas dzīves nenāks! Domāt, pierunāsi gan.

—    Tiesa jau ir, — Kokovaņa atbild, — lūkošu pierunāt.

Svētdienas dienā viņš nu aizstaigāja pie tiem cilvēkiem, pie kuriem baronīte mitinājās. Redz — istabā ļaužu stāvgrūdām, gan lielu, gan mazu.

Uz mūrīša krāsns sānos sēž meitenīte un tai līdzās rūsgans kaķis. Meitenītis mazītiņš, un kaķis mazītiņš un tik izkāmējis un pluskains, ka retais būtu tādu iekšā laidis. Meitenīte kaķi glauda, bet šis murrā tik skaļi, ka visa istaba trīc.

Kokovaņa pavērās uz meitenīti un vaicā:

—    Vai šitais jums ir tas Grigorija pamestais dārgums?

Saimniece atbild:

—    Ir jau, ir. Nepietiek ar pašu vien, vēl to draņķa kaķi nez kur sameklējusi. Tā ka ne aizdzenams. Visus manus bērnus saskrāpējis, ej tad vēl baro tādu!

Kokovaņa saka:

—    Laikam jau nemīlīgi tie tavi bērni. Viņai, dzi, kā maļ.

Tad vaicā bārenītei:

—    Kā būs, dārgumiņ, vai nāksi pie manis dzīvot?

Meitenīte pabrīnījās:

—    Kā tu, vecotēv, dabūji zināt, ka mani par Dareņku sauc?

—    Tāpat vien, — atsaka, — tīri netīšām iznāca. Ne tu zīlē, ne domā, vārds pats iekrīt omā.

—    Bet kas tu tāds esi? — meitēntiņš noprasa.

—    Es, — saka, — esmu tā kā mednieka gājuma. Vasaru smiltis skaloju, zeltu meklēju, bet ziemu pa mežiem āzim pakaļ skraidu, tikai ieraudzīt vien nevaru.

—    Vai šausi nost?

—     Nē, — Kokovaņa atsaka. — Parastos āžus šauju, bet šo vis nešaušu. Man kārojas paskatīties, kurā vietā viņš ar labo priekškājiņu piedauzīs.

—    Kam tev to vajag?

—    Ače nu, ja nāksi pie manis dzīvot, tad ij visu izstāstīšu, — Kokovaņa atbildēja.

Meitēntiņam nu par varītēm gribas par to āzi uzzināt. Redz ij to, ka vecais jautrs un mīlīgs. Tā nu saka:

—    Iešu. Tikai tu šito kaķīti Murēniņu arī ņem. Pavei, kāds jaukiņš.

—    Ko nu par to, — Kokovaņa atbild. — Muļķis būtu, šitik skanīgu kaķi neņemdams. Tas mums istabā būs tikpat kā balalaika.

Saimniece dzird viņu sarunu. Priecīga pārlieku, ka Kokovaņa bārenīti pie sevis aicina. Knaši vien sāka vākt kopā Dareņkas mantību. Baidās, ka vecais nepārdomā.

Kaķis tīri kā būtu sarunu sapratis. Trinas gar kājām un murrā:

—    Parr-reizi saprātoji. Parr-reizi.

Tā nu ij aizveda Kokovaņa bārenīti pie sevis dzīvot.

Pats liels un bārdains, bet šī maza mazītiņa, un deguntelis kā podziņa. Iet pa ciema ceļu, un pluskainais kaķēniņš tek līdzi palēkdamies.

Tā nu, vei, sāka viņi trijatā dzīvot — vecaistēvs Kokovaņa, bārenīte Dareņka un kaķis Murēniņš. Dzīvoja miera dienu, nekādā lielā mantā neiedzīvojās, tak gauzties par dzīvi negaudās, un ikvienam bija savs darāmais.

Kokovaņa ik rītus gāja darbā, Dareņka piekopa māju, strebjamo un biezputru pavārīja, bet kaķis Murēniņš devās medībās, proti, peļot. Pie vakara atkal sarodas kopā, un visiem trim priecīgs prāts.

Vecais bija liels pasaku teicējs. Dareņkai patika pasakās klausīties, bet kaķis Murēniņš tik guļ un murrā:

—    Parr-reizi r-runā. Parr-reizi.

Tikai ik pēc pasakas Dareņka atgādina:

—    Vecotēv, pastāsti par āzi. Kāds viņš ir?

Kokovaņa pirmāk gan atrunājās, bet pēc ij izstāstīja.

—    Tas āzis ir tāds īpašs. Viņa labajai priekškājai ir sudraba nadziņš. Kurā vietā ar šito nadziņu piesit, tur uzrodas dārgakmens. Vienu reizi piesitīs — viens akmens, piesitīs divreiz — divi akmeņi, bet kur ar kājiņu sāk dauzīt atņemdamies — tur dārgu akmeņu vesela kaudze.

Izstāstīja šitā, bet pēc pašam žēl. No tās reizes Dareņkai vairs tik vien runas kā par šo āzi.

—    Vecotēv, vai viņš ir liels?

Kokovaņa pastāstīja, ka augumā tas āzis nav augstāks par galdu, kājiņas tieviņas, galviņa viegliņa.

Bet Dareņka taujā atkal:

—    Vecotēv, un vai radziņi viņam ir?

—    Radziņi, — vecais saka, — viņam ka vai nu! Parastajiem āžiem ragi ar diviem žuburiem, bet šim piecžuburu.

—    Vecotēv, un ko viņš ēd? Vai ko dzīvu?

—    Neko, — atbild, — dzīvu neēd. No zāles un lapām pārtiek. Nu, ziemu ij sienu no kaudzītēm parubina.

—    Vecotēv, un kāda viņam spalviņa?

—    Vasaru, — atsaka, — rūsgana kā, ek, mūsu Murēnam, bet ziemu pelēciņa.

—    Vecotēv, bet vai viņš smird?

Kokovaņa taisni apskaitās.

—    Ei nu, ei — smird! Ek, mājas āži, tie smird, bet meža āzītis pēc meža ij smaržo.

Rudenī Kokovaņa sāka posties uz mežu. Jāapskatās, kurā pusē visvairāk āžu ganās. Dareņka nu plijas virsū:

—    Ņem mani līdz, vecotēv. Kazi, es to āzīti kaut vai pa gabaliņu dabūšu redzēt.

Kokovaņa gan viņai skaidro:

—     Pa gabalu nesaskatīsi. Rudenī visiem āžiem ir radziņi. Neba var izšķirt, cik kuram žuburu. Ziemu, vei, tad cita lieta. Parastie āži staigā bez ragiem, bet šis, Sudraba nadziņš, lai ziema, lai vasara — allažiņ ar radziņiem. Tad viņu jau pa gabalu var sazīmot.

Tā ij atrunājās. Dareņka palika mājās, bet Kokovaņa aizgāja uz mežu.

Pēc dienām piecām Kokovaņa pārnāca, stāsta Dareņkai:

—    Šogad Poldņevkas pusē daudz āžu ganās. Uz turieni tad ziemu iešu.

—    Bet kā tad, — Dareņka taujā, — ziemu mežā pa nakti gulēsi?

—    Tur man, — saka, — pļavas ieplaciņā ziemas būda uzcelta. Laba būda — ar pavardu, ar lodziņu. Tur ir jauki.

Dareņka atkal vaicā:

—    Vai Sudraba nadziņš arī tai pusē ganās?

—    Kas viņu sazina. Var jau būt, ka ganās.

Dareņka nu ņemas lūgties:

—    Vecotēv, ņem mani līdzi! Es sēdēšu būdā. Kazi, Sudraba nadziņš pienāks tuvumā, es tad paskatīšos.

Vecais pirmāk ar rokām kājām pretim:

—    Ko nu! Ko nu! Kur tas redzēts — mazam meitēnam ziemas laikā uz mežu dzīties! Tur vajag ar slēpēm, bet tu nemāki. Nostigsi, sacil, kupenā. Kur es ar tevi likšos? Nosalsi vēl!

Tikai Dareņka lien virsū kā miegs.

—     Ņem nu, ņem, vecotēv! Ar slēpēm es tak druscītiņ māku.

Kokovaņa gan atrunājās, atrunājās, pēc klusībā nodomāja:

«Kazi, tomēr aizvest? Reizi tur pabijusi, citreiz vairs neplīsies.»

Tā nu ij saka:

—    Lai notiek, paņemšu arī. Tikai, norunāts, mežā lai nedīktu un pirms laika uz mājām neplēstos.

Kā nu ziema pilnā sparā, viņi sāka posties uz mežu. Kokovaņa novietoja ragutiņās pāris maisu sausiņu, medību rīkus un vēl šo to, kas nepieciešams. Arīdzan Dareņka sasēja sev pauniņu. Lupatiņas ielika, no kā lellei kleitu šūt, diegu kamoltiņu, adatu un vēl auklu.

«Diez vai nevarētu,» domā, «ar šito auklu Sudraba nadziņu noķert?»

2ēl Dareņkai savu kaķi pamest, bet ko lai dara. Atvadoties glauda kaķīti un skaidro šim:

—     Mēs, Murēntiņ, ar vecotēvu iesim uz mežu, bet tu paliec mājās, ķer peles. Līdzko ieraudzīsim Sudraba nadziņu, tā tūdaļ nāksim atpakaļ. Tad es tev visu izstāstīšu.

Kaķis blenž tā bēdīgi un pats murrā:

—     Parr-reizi saprātoji. Parreizi.

Kokovaņa ar Dareņku devās ceļā. Visi kaimiņi brīnās lielo brīnumu:

—    Prātu izkūkojis vecais! Šitik mazu meitenēnu ziemas laikā uz mežu līdzi vazāt!

Nupat jau Kokovaņa ar Dareņku būtu no ciemata laukā, te dzird — šuneļi sāk neganti kvankšķēt. Tādu riešanu un smilkstoņu palaida, tīri kā vai zvēru ieraudzījuši. Gājēji atskatījās — bet tur Murēns diedz pa ceļa vidu, no suņiem atkaudamies. Murēniņš ap to laiku jau bija atkopies. Pieaudzis un apvēlies. Šuneļi viņam lai ne tuvumā.

Dareņka gribēja kaķi notvert un aiznest atpakaļ uz mājām, bet kas to deva! Murēniņš aizjoza līdz mežam un priedē augšā. Ej nu noķer!

Dareņka izsaukājās, izsaukājās, tak nevarēja kaķi pielabināt. Ko tu padarīsi! Gāja vien tālāk. Skatās — Murēns pa gabaliņu tek līdzi. Tā ij aizkūlās līdz būdai.

Raugi, tā nu viņi tagadiņ būdā trijatā. Dareņka nenoslavēt:

—    Šitā tak jautrāk.

Kokovaņa piebalso:

—    Skaidrs, ka jautrāk.

Bet kaķis Murēns, saritinājies kamoltiņā pie krāsns, skaļi murrā:

—     Parr-reizi rrunā. Parreizi.

Ažu toziem bija bez sava gala. Parasto, sacīt. Kokovaņa diendienā pa vienam, pa diviem atstiepa uz būdu. Adu viņiem piekrājās kaudzēm, gaļas bija piesālījuši — ar ragaviņām ne domāt aizvilkt. Būtu jāaiziet uz ciematu pēc zirga, tak kā lai atstāj Dareņku ar kaķi mežā! Bet Dareņka pie meža jau pieradusi. Pati skubina veco:

—    Vecotēv, būtu tu aizgājis uz ciematu pēc zirga. Vajag tak sālīto gaļu aizvest uz mājām.

Kokovaņa taisni pabrīnījās:

—     Kas tu man esi par gudrinieci, Darja Grigorjevna. Tīri ka liels cilvēks izprātojusi. Tikai nez vai tev nebūs bailes vienai pašai?

—     Kas man, — atsaka, — ko bīties! Būda mums stipra, vilki iekšā netiks. Un man tak ir Murēniņš. Bailes nebūs vis. Bet tu tomēr labi drīz nāc atpakaļ!

Kokovaņa aizgāja. Palika Dareņka ar Murēniņu. Dienu jau bez Kokovaņas pierasts, kamēr tas āžiem pēdas dzina . .. Bet, kā sāka tumst, sametas bailes. Tak skatās — Murēniņš guj tīri mierīgi. Dareņkai tūdaļ priecīgāks prāts. Viņa apsēdās pie lodziņa, raugās uz pļavas ieplaciņu un redz — veļas no meža tāds kā kamoltiņš. Kad pievēlās tuvāk, saskatīja — āzītis skrien. Kājiņas tieviņas, galviņa viegliņa, un radziņiem pa pieci žuburiņi.

Dareņka izskrēja paskatīties, bet neviena neredz. Ienāca atpakaļ un saka:

—    Laikam biju aizsnaudusies. Tāpēc tā rādījās.

Murēniņš murrā:

—    Parr-reizi rrunā. Parreizi.

Dareņka apgulās kaķim līdzās, aizmiga un nogulēja līdz rītam.

Pagāja otra diena. Kokovaņas vēl nejūt. Dareņka jau tīri bēdīga, tak raudāt neraud. Glauda Murēniņu un iegalvo šim:

—    Nebēdā neko, Murēntiņ! Rīt vecaistēvs visādā ziņā būs klāt.

Murēniņš maļ savu maļamo:

—    Parr-reizi rrunā. Parreizi.

Dareņka atkal pasēdēja pie lodziņa, papriecājās par zvaigznēm. Dzīrās jau likties gulēt, kad uzreiz aiz sienas nodipēja. Dareņka satrūkās, bet dipoņa jau pie otras sienas, tad pie tās, k-urā lodziņš, pēc tai pusē, kur durtiņas, un visupēc sāk dipēt pa jumtu. Ne visai stipri, tā, it kā tur kāda viegla un žigla radībiņa staigātu. Dareņka nu domā:

«Nezi vai tik nebūs tas vakarējais āzītis atskrējis?»

Un tik gaužām viņai iekārojās paskatīties, ka pat bailes aizmirsās. Atvēra durtiņas, skatās — kā tad, āzītis tepat pavisam tuvu. Labo priekškājiņu pacēlis — nupat, nupat piedauzīs —, un uz tās sudraba nadziņš spīd, un radziņi āzītim pieciem žuburiem. Dareņka nesamana, ko darīt, labina to kā mājas kaziņu:

—     Mek-mek! Mek-mek!

Āzītis nu tā kā iesmējās. Apcirtās un aizjoza.

Dareņka iegāja atpakaļ būdā, stāsta Murēniņam:

—    Dabūju gan paskatīties uz to Sudraba nadziņu. Ij radziņus redzēju, ij nadziņu redzēju. To vien tik neredzēju, kā tas āzītis ar kājiņu dārgus akmeņus šķiļ. Citureiz, jādomā, parādīs.

Murēniņš tikai maļ savu maļamo.

—    Parr-reizi rrunā. Parreizi.

Pagāja trešā diena, bet Kokovaņas kā nav, tā nav. Dareņka nu pagalam sadrūvējās. Pat asariņas nobirdināja. Gribēja ar Murēniņu parunāties, bet šā nekur. Te nu Dareņka par tiesu nobijās, izskrēja no būdas kaķi meklēt.

Nakts gaiša, mēnesnīcā tālu var redzēt. Dareņka skatās — kaķis tepat necik tālu tup pļavas ieplacina, un šim priekšā āzis. Stāv, kājiņu pacēlis, un uz tās sudraba nadziņš spīd.

Murēns krata galvu, ij āzis tāpat. Tīri kā vai runātos. Un tad sāka pa pļavas ieplaciņu skraidīt. Azis paskrien, paskrien, apstājas un tik nu ar nadziņu dauzīt. Murēniņš pieskrien klāt, āzis atlec nostāk un tik piesit ar nadziņu. Ilgi viņi šitā, vei, pa ieplaciņu skraidīja. Pēdīgi vairs ne saskatāmi. Tad atkal atgriezās pie pašas būdas.

Piepeši āzītis uzlec uz jumta un tik nu ar sudraba nadziņu dauza ka dauza. Kā dzirksteles no kājiņas apakšas birst dārgi akmeņi. Sarkani, zili, zaļi, iezilgani — visvisādi.

Taisni tobrīd ij Kokovaņa pārnāca. Savu būdu vairs ne pazīt. Visa viena dārgakmeņu kaudze. Uguņu ugunīs mirgo un laistās. Pašā augšā sl.iv āzltis un dauza noņēmies ar sudraba nadziņu, un akmentiņi birst un birst. Te uzreiz Murēniņš vienā lēcienā uz jumta augšā. Nostājās āzītim līdzās, skali ieņaudējās, un — ne vairs Murēniņa, ne vairs Sudraba nadziņa!

Kokovaņa uzreiz puscepures akmentiņu piegrāba, bet Dareņka sāka lūgties:

— Neaiztiec, vecotēv! Rit pie dienas vēl paskatīsimies.

Kokovaņa ij paklausīja. Tikai uz rīta pusi sasniga dziļš sniegs. Visus akmentiņus apsedza. Pēc viņi sniegu no vienas vietas izrakņāja, bet nenieka neatrada. Nu, viņiem gana ij ar to, cik Kokovaņa bija cepurē ierausis.

Viss būtu labi, tikai Murēntiņa žēl. Viņš tā ij nelika vairs redzēts, un arīdzan Sudraba nadziņš nerādījās. Papriecināja vienu reizi — un gana.

Bet pa tām pļavas ieplaciņām, kur āzītis bija lēkājis, ļaudis šad tad atrada pa dārgakmenim. Vairāk tādus vien zaļganus. Par hrizolītiem sauc. Rasi, būsiet redzējuši?

1938. g.

JERMAKA GULBJI

Ak tad tu saki, Jermaks bijis no Donas kazakiem? Atlīgojis laivās uz mūsu pusi un tūdaļ atradis ceju uz Sibīrijas zemi? Kur vēl neviens no mūsējiem nebija bijis, turp viņš ar visu karapulku pa upēm aizkļuvis?

Tas gan būtu vareni! Kamā kāpis laivā, pasvīdis pie airiem, izkūlies līdz Turai un tad jau — laidies pa Sibīrijas upēm, kurp iepatīkas. Pa Irtišu, ek, stāsta, līdz pašai Ķīnai varot aizlīgot — līgani vien!

Ar muti jau gan pārlieku viegli, bet lūko vien izdarīt — tad dziedāsi citu dziesmu! Līdz pirmajām satekām nobrauksi, un uzreiz iznāks aizķeršanās. Ceļa stabi te vis nav sastatīti un uz ūdens navaida uzrakstīts, vai te atteka vai vecupe, vai kāda cita upe nozarojusi. Tad nu zīlē — vai braukt pa labi vai stūrēt pa kreisi? Tilbītēm krastmalā laikam vis nepavaicāsi un arīdzan pēc saulītes nevarēsi apjaust, tāpēc ka ikvienai upei savas cilpas un līkumi un tie nekādi nav uzminami.

Nekā, draugs, nedomā vis, ka pa ūdeni ceļš kāds gludais. Patiesībā braukt pa nepazīstamu upi daudz sarežģītāk nekā lauzties caur visbiezāko mežu. Galvenais, ka nekādu ceļa zīmju nav un tu jau arī neej pats, bet upe tevi ved. Ja iepriekš tās gaitu neesi izdibinājis, tad tikai pats sevi un citus piemocīsi un vari arīdzan pagalam postā iegrūst.

Tā tas ir mūsu dienās, bet Jermaka laikā bija jo grūtāk. Tolaik, domāt, ne tikvien Sibīrijā, bet ij tepat mūsu pusē neviens pats krievu cilvēks nedzīvoja. No šejienes upēm pazina vienīgi Kamu un maķenīt Ousovaju, bet par Turu un Irtišu ne pa ausu galam nebija dzirdēts. Padomā tad nu pats, kā šitādā reizē nule te atklīdis cilvēks lai upju ceļus atšķetina. Tādu papīru, kuros ik upīte, ik kalniņš iezīmēts, tolaik nebija ne miņa, un

tāpat ij ceļvedi nevarēja sadabūt, tāpēc ka neviens no mūsējiem tai pusē nebija bijis.

Nekā, brāl, manuprāt, tukša tava valoda! Cusovajas vecaiņi par to stāsta daudz ticamāk.

It kā tas bijis tā.

Kad mūsu apvidū vēl nebija nevienas krievu pilsētas, nevienas rūpnīcas, nedz ciema, Stroganovi pie Cusovajas upes uzcēla ciematu. Mazu ciematiņu, bet sauca par pilsētu, tāpēc ka ap to stipra sēta. Visapkārt grāvji, zemes valnis, un uz vaļņa augsts žogs no zemē iedzītiem stāvbaļķiem. Divās pusēs pamatīgi vārti, turklāt vēl uzcirsti torņi. Gadījumam, lai no tiem varētu šaut vai akmeņus mest., vai arīdzan gāzt verdošu ūdeni virsū, ja kāds nelūgts ciemiņš sāktu lauzties iekšā. Ij karavīri šai Cusovkas pilsētiņā piemita. Nu, protams, zemnieki lai.

Starp tiem bija Timofejs Aļoņins. Vai viņš bija atnācis labuprāt vai varbūt izsūtīts, nemāku sacīt, bet dzīvot te dzīvoja ar visu ģimeni. Un viņam gluži kā pasakā bija trīs dēli, tikai muļķis gan nebija neviens. Visi puiši sprauni un saprātīgi, bet jaunākais, Vasjutka, par visiem raženāks. Ij no vaiga glīts, ij valodā raits, ij spēkā padevies pāri saviem gadiem.

Jebšu mēdz sacīt, ka par atamanu cilvēks nepiedzimsi, tomēr jau agrā jaunībā var nomanīt, kuram mūžā lemts putru vārīt un kuram — dižus daTbus darīt.

Sava vecuma puikas Vasjutka rīkoja kopš mazām dienām, un viņa mīļākā rotaļa bija — iet izlūkos.

Pie vārtiem stāvēdams, sak, neko daudz neredzēsi, viņš tad nu savaca bariņu savu vienaudžu un apbruņoja tos ar pīķiem, proti, asi garām nūjām. Vārtu sargiem, protams, bija piekodināts pusaudžus vienus bez lielajiem ārpus pilsētas žoga nelaist, taču šitais Vasjutka jau gan ceļu atrada. Ko viņš izgudroja? Pieiet pie žoga ar virvi, pieslien savu nūju — pīķi, teikt, — pie sienas, uzmet baļķa galam cilpu, pa virves mezgliem uzrāpjas uz žoga, vispirms nosviež otrā pusē savu pīķi, nošļūc arīdzan pats, ar nūju noceļ cilpu un pakliedz:

—    Nu, kurš var tāpat?

Kuram no puikām tas nav pa spēkam, to uz vietas no spēles ārā.

—     Mums tādu pīķa metēju vārguļu nevajag!

Par šitādu rotaļu Vasjutka, tāpat ij citi puikas ne vienu reizi vien dabūja no lielajiem drūksti, tikai puikām allaž nestilst. Necik ildziņi, un šie atkal lavās pāri pilsētas žogam.

Tā, vei, kādu reizi bija aizkulstījušies aplam tālu mežā un cits citu pazaudējuši. Kas tādi bailīgāki, tie uzreiz sāka klaigāt, un nebija ko redzēt, kad atkal saskrēja kopā. Tikai Vasjutkas nav. Ko nu darīs? Pirmāk dzīrās jau skriet uz mājām, tak apkaunējās: kā nu tā savu barvedi pametīs!

Stāv, sacīt, visi upītes malā un auro ko mācēdami. Tad sadūšojās, sāka iet pa upmalu pret straumi un vienā laidā svelpj un ūjina.

Bet ar Vasjutku bija gadījies tā. Viņš gar šo pašu upīti bija aizklīdis tālu uz augšu. Te uzreiz dzird — sazin kas par troksni. Vasjutka grasījās cirsties atpakaļ, bet tad apķērās:

—     Tā mani drīzāk izdzirdēs.

Un viņš pieplaka aiz krūmiem. Sēž, ausās. Troksnis šķiet tuvu, bet nevar saprast, kas tas trokšņotājs. Tad Vasjutka klusītiņām uzrāpās priedē, pavērās apkārt un ieraudzīja … Gabaliņu uz augšu upīte sazarojusi divās attekās. Tur vidū saliņa. Saliņa paaugsta, palu ūdeņos neapplūdīs. Pašā ūdens malā vilkukārkla krūms un no tā gulbis, kaklu pastiepis, šņāc kā zostēviņš, šķiet, ka sirdās. Pa upīti taisni uz to vietu čāpo lācis. Pagalam slapjš. Galvu krata un rēc, ņirdz zobus. Viņam uzklupis otrs gulbis, dauza <11 spārniem, velē ar knābi ko jaudas. Gulbis, protams, liels putns. Izpleš spārnus — platumā pāri par asi. Saproties, kas tiem par spēku! Un knābja galiņš, jebšu sarkans, tak nav nekāda dzērveņoga. Kā cērt ar to, tā lācis nosmilkstas vien, griežas ritenī kā suns. Nu, lai ari, tak kur nu gulbis var lāci pievarēt! Pamanījās Miška, sagrāba gulbi ķetnās, un spalvas vien pa upīti pašķīda. Te nu otrs gulbis pacēlās no ligzdas un savukārt bruka lācim virsū. Tikai lācis arīdzan šim galvu nost un stiepj malā, bet pats rēc, šķiet, sūdzas, sak, pavei, kā gulbji mani apstrādāja! Un ar ķepu berzē acis.

Izvilka nogalēto gulbi upmalas zālītē, maķenīt pačamstināja, tak var redzēt, ka tas viņam pie sirds neiet. Ik pa brītiņam velk ar ķepu gar acīm. Pēc kļuva tāds kā tramīgs, saslēja ausis un pastiepa purnu. Pastāvēja šitā, sāk kratīt galvu.

—    Tpi tu, kas par nešpetnību!

Uzmeta gulbim virsū sausus žagarus, pieplikšķināja kaudzīti ar ķepu un — mežā iekšā. Zari vien nobrikšķēja.

Kad viss apklusa, Vasjutka nošļāca no koka un devās pie ligzdas raudzīt, kas tur ir. Izrādījās, ka gulbju olas. Gandrīz kā zosu olas, tikai krietni lielākas un tā kā zaļganākas. Pataustīja ar roku — vēl tīri siltas, nemaz nav atdzisušas. Vasjutkam žēl gulbju, viņš ij nodomāja:

«Nez kā būtu, ja šitās olas pabāztu vecimātes zosij perētājai? Domāt, izšķiltos? Varējis tik nu uz mājām aizdabūt, ka nesaplīst un neatdziest!»

Izkratīja savu maizes kulīti, saplūca sausas sūnas, piebāza ar tām kulīti un rūpīgi novietoja tanī trīs olas. Vairāk baidījās ņemt, ka nesaplīst. Vēl ij tā nodomāja: sak, ja ņemšu vairāk, vecimāte drīzāk pamanīs.

Nodarīja šitā visu un devās gar upīti lejup. Par to pat neiedomājās, ka būtu apmaldījies. Zina, ka upīte izvedīs pie Cusovajas. Pagājies tādu gabaliņu, dzird — puikas klaigā un svelpj! Te Vasjutka ij atskārta, kāpēc lācis bija aizļekojis.

Neba nezināms, ka zvēram dzirdīgāka auss un smalkāks deguns nekā mums un cilvēka balss viņam riebj. Redzams, bija sadzirdējis puikas aurojam un devis kājām ziņu.

Vasjutka atsaucās uz puiku ūjināšanu. Drīz vien visi satikās, un Vasjutka pastāstīja citiem puikām, kas viņam atgadījies. Sie, izdzirdējuši par lāci, ausās vien — sak, ja nu tas piepeši lec ārā no meža! — un veicīgi kāto uz mājām. Citureiz Vasjutka savus pīķa metējus būtu kauninājis, bet nu viņam par to ne prātā. Tikai viena raize — kā savu nešļavu veselu mājās aizgādat.

Māte Vasjutkam sen vairs nebija starp dzīvajiem. Visu saimniecību vadīja vecāmāte Uļjana. Veča bija stingra, mazbērnus blēņās nepalaida un arīdzan tēvam bieži vien uzrūca.

Uz vietas klupa Vasjutkam cfekulā: kur ratā blandījies? Nu, šis atrunājās:

—     Uz mežu biju aizgājis sūnās. Ar ko kūtiņai paksi aizdrīvēt. Atceries, pati tētam piesacīji, bet viņš vienādiņ aizmirst. Es, vei še, atstiepu pilnu maisu. Tikai sūnas, ek, mitras, vajadzēs krāsnsaugšā pažāvēt.

Un tūdaļ uzlīda uz krāsns.

Vecāmāte vēl maķenīt papurpināja, pajautāja, ar ko reizē gājis un kābēd nav izprasījies, bet pēc piekodina:

—    Labi plāni izplāj! Pa visu krāsnsaugšu!

Vasjutkam to vien ij vajag. Ierāvās visdziļākajā kaktiņā, izvilka gulbju olas, ievīstīja lupatās, nolika pašā siltākajā vietā, bet sūnas izpurināja pa visu krāsnsaugšu.

Kad satumsa, viņš uzmauca galvā ziemas cepuri, paņēma olas un aizlavījās pie zoss, kas tupēja pērklī. Tā, protams, pikta, knābj Vasjutkam pa galvu, pa rokām, bet viņš dara savu. Izvilka no pērkļa trīs zosu olas un to vietā ielika gulbju olas.

Perētāja vēl otrā dienā bija nemierīga, valstīja ar pleznām olas, svešās ārā tomēr nesvieda. Vecāmāte vairākkārt pienāca aplūkot, bet arīdzan nesaskatīja, tikai nobrīnījās.

—    Olas šoreizīt tādas kā nevienādas. Cita lielāka, cita mazāka! Nezi uz ko tas varētu būt?

Vasjutka nebilst ne vārda un, lai nebūtu nekādu pēdu, no pērkļa izņemtās olas pārlingoja pār pilsētas žogu.

Tā nu tas pagāja nemanīti. Tikai viens kas nesakrita: zosu olas vēl neko, bet gulbēni, jau izšķīlušies, sāk čiepstēt. Vecāmāte Uļjana tīri apjuka:

—    Kas tie par brīnumiem? Zoslēni pirms laika izšķīlušies! Citādi nebūs, kā uz mēri vai kariem!

Zostēviņš šitos savus jaunos bērnus ne tuvumā nelaiž, bet zosene staigā tāda kā nokaunējusies, pamest gulbēnus tomēr nepameta. Toties Vasjutka pūlas ko mācēdams. Taisni vai ne soli neatkust, laikā ēdina, dzirdina. Vecāmāte, lai cik barga, ij tā Vasjutku lielākajiem brāļiem paslavēja.

—    Jūs, kokapieres, būtu jele no mazākā pamācījušies, kā vecimātei palīdzēt! Paveries, vei, viņš ij sūnas atstiepa, ij zoslēnus kopj, bet ko jūs? Ar karoti pa bļodu zvejot, tik jums tās darīšanas!

Brāļi zināja gan, kur te tas joks, smīn vien:

—    Ka tik nu rudenī, vecimāt, citu valodu nerunātu!

Vecāmāte jo piktāka, piedraud šiem ar poda dakšām, — vācieties, sak, projām, ka nedabūjat!

Pret rudeni patiešām atklājās, ka Aļoņiniem aug gulbēni. Viņļaužu sievas par vecomāti Uļjanu smīkņā: nav, sak, pamanījusi, gulbēnus izaudzējusi, kur šos nu liks, ja kaut uzskata par grēku. Vecāmāte — sieva ar cietu dabu — neies jau nu ļaudīm ierādīt, ka alojusies, viņa ij saka:

—    Tīšuprāt šitā izdarīju. Mazdēliņš atnesa gulbju olas, tā, vei, ietīkoju uzzināt, vai gulbji aizlaidīsies vai ne, ja tos zosene izperēs.

Uz Vasjutku tomēr skatījās greizi.

—    Veries kāds! Pats vēl laba sprīža garumā, bet kādas palaidnības sagudrojis!

Vasjutkam atkal sava bēda. Divi gulbēni uzgājušies diendienā plūkties. Kaujas, taisni vai nost sizdamies, tuvumā ij nerādies, ka neviļus nepagāž gar zemi. Bet trešais gulbēns kautiņā nekad nepiedalās, turas nomaļus.

Kāds no lielajiem Vasjutkam paskaidroja:

—    Šī noteikti ir gulbīte, bet tie, redzams, gulbji. Kamēr viens no tiem nebūs otru galīgi padzinis, viņi dienu mūžu plūksies. Ka tikai nu abi nenokauj as pie gala!

Vecāmāte, šito plūkšanos vērodama, vienā gabalā uz Vasjutku gremžas, bet viņš jau ij bez tā tikpat kā no laivas izmests, neparko nevar izdomāt, ko nu lai dara. Pēdīgi tomēr viens gulbēns no upes vairs nepārnāca. Palika tikai divi — un kautiņi izbeidzās.

Viss nu būtu it kā norimis, bet vecāmāte Uļjana vēl niknāk sāka gremsties. Redz, ziema nāk virsū, viņa ij domā, cik gan šitiem putniem barības nevajadzēs, bet jēgas no tiem nekādas, ja jau kaut nav brīv. Nu, vecāmāte ņemas gulbjus vajāt proiām. Ar slotu, ar milnām dzenas šiem

pakaļ. Arīdzan gulbji sāka viņu neparaudzīt: drīz viens, drīz otrs klūp viņai virsū, pasit gar zemi un vēl ar knābi iedauza.

Tad nu vecā tā stingri saka dēlam:

—    Dari, kā zini, Timotej, tikai šitos putnus gādā no sētas projām, citādi pati aiziešu, daries tad ar saimniecību kā mācēdams!

Vasjutka redz — pagalam nelādzīgi nodevies — un gaužām saskuma. Kas ir, domā, kaut vai kādu zīmīti pielikšu: kazi vēl kādreiz ieraudzīšu savus gulbīšus. Ņēma un ar stipru dzīparu piesēja katram kaklā pa zīlītei: gulbim sarkanu, gulbītei — zilu. Šie arī laikam jūt, ka būs jāšķiras, pie Vasjutkas liptin līp, bet viņš klimst apkārt ar asarām acīs. Spēļu biedri — pīķa metēji, teikt — sāka viņu vilkt uz zoba:

—    Sašļucis mūsu barvedītis!

Tikai Vasjutka nemaz ij nekaunas.

—    Taisni raudiens nāk, — saka, — cik žēl no gulbjiem šķirties. Aizlaidīsies tak un mani aizmirsīs!

Gulbji, šķiet, saprot šo valodu. Pieskrien klāt, bāž kaklu viņam zem rokām, it kā grasīdamies celt viņu augšup, pieglauž galvu un tā klusītēm runājas:

—    Klip-ang, klip-ang!

Sak, nebēdā: neaizmirsīsim, neaizmirsīsim!

Kad jau uznāca īsts aukstums un savvaļas putni virtenēm vien laidās uz dienvidiem, aizlidoja arīdzan šie gulbji. Visu ziemu tos neredzēja, bet pavasarī tie atkal ieradās mūsu pusē. Tikai Timoteja sētā vairs neiegriezās, bet, ja kur ierauga Vasjutku, tūdaļ laižas pie viņa, glaužas klāt.

Un vēl vecaimātei Uļjanai uzknāba, kad viņa ar ūdensnēšiem kāpa kalniņā. Ne visai stipri, tāpat vien pabaidīja un ar ūdeni apšļakstināja, tīri kā jokodamies. Pieminam, sak, Vasjutkas mīļumu un arīdzan tavu milnu neesam aizmirsuši. Še tev paldies!

Turpmāk tā ij iegājās. Tiklīdz ziema — gulbju neredz, bet pavasarī un vasaru kaut reizi pie Vasjutkas atlaižas. Pēc viņš jau pats iemācījās tos pievilināt. Iziet klajā vietā un sauc tāpat kā šie:

—     Klip-ang! Klip-ang!

Necik ilgi — atlaižas viens, dažkārt ij abi, spārni vien švīkst, paši tādi kā satrūkušies, sak, — vai Vasjutkam kāds pari nodarījis? Ja pagadās kāds tuvumā, tam skrējienā tā iezveļ, ka tas uzreiz kūleni apmet. Paši steidzas pie Vasjutkas tenteru tenteriem, kaklus turpat vai gar zemi snaigstīdami, spārnus sizdami, šņākdami un palēkdamies, taisni kā māju zosis, kad tās skrien pie barības, — priecājas, proti.

Nu tā .. . pēc vasaras ziema, pēc ziemas vasara . . . Cik to aizritēja, netiku skaitījis, tikai Vasjutka izaudzis par tādu puisi, ka prieks redzēt. Gan plecīgs, gan valodīgs, prātā un izmaņā ražens, arīdzan no vaiga košs: uzacis kuplas, mati vijīgi, acis jautras un skadras.

No tūkstoša viens, rasi pat retāk, tāds puisis padodas. Arīdzan lādzīgu darbu sev salūkojis. Puisis ievērīgs un atminīgs, un prāts viņam nesas jaunas vietas redzēt. Viņam — kaut vai ēst nedod — ļauj tikai pa ūdeni aizlīgot, kur vēl nav būts. Tā nu viņš labāk par visiem ūdens ceļus iepazina. Visus tēvaiņus, kas ar to darbojās, pārtrumpoja.

Stroganovi, protams, šitādu puisi ievēroja, iecēla par stūresvīru un allaž vien paslavēja:

—     Lai arī jauns, bet viņam jebkuru kravu var droši uzticēt.

Drīz vien Timotejiču jau pazina visās Stroganovu piestātnēs. Veiksmīgāka par viņu neviena stūresvīra nebija. Tiklīdz gadās kāda dārgāka krava un ceļš maz pazīstams, tā sūta viņu.

Arīdzan ar ļaudīm Vasilijs sadzīvo tā, ka labāk nevajag. Puisi par to labi ieredzēja. Kopš mazatnes viņam palikusi mīlīgā iesauka — mūsu Gulbis.

Ar precībām Vasilijam iznāca aizķeršanās. Visi viņa biedri sen ar ģimenēm apgādājušies, bet šis vēl staigā puisī, un tēvs viņu nespieda: kā, sak, pats zini! Nu, Vasilijs redz — laiks jau būtu — un sāka sev gulbīti noskatīt.

Šitādam puisim līgavu atrast — neba tā kāda māksla! Kura katra meitene, kas ar viņu vienu viežu, mīļu prātu būtu nācēja, bet viņš, redzams, kļuvis maķenīt iedomīgs. Un te nu viņam nodevās greizi,

Cusovkas pilsētiņā, protams, bija savs priekšnieks. Par vojevodu vai kā nu viņu tur sauca. Un šim vojevodam bija meita pašos precību gados. Vasilijs nu sāka uz šito meiču acis mest.

Tuvinieki un draugi Vasilijam ne vienu reizi vien lika pie sirds:

—    Uz tiem lodziņiem tu labāk neskaties. Nebūs pa vērienam! Citādi, pielūko, ka tev sānus nesapaisa!

Tikai neba nu šitādā reizē var sarunāt ar tādu, kam sirdij vaina. Ne velti daudzina, sak, ja iepatikusies pūce, paradīzes putniņa nevajag. Vasilijs zobus vien nočirkstina.

—     Nav jūsu bēda! — Bet savā prātā domā:

«Kas man var sānus sapaisīt, ja man pašam pleci pusaršinas platumā un dūre puspudu smaga.»

Skuķe, vojevodas meita, sacīt, skaidri redzams, pagadījusies no viltīgām. Ir jau tādas — no vaiga gan puķe, bet sirds — melna pagale. Sitā skuķe uz Vasiliju gan vēlīgus skatienus meta, bet prātā gluži citas domas auklēja. Reiz saka viņam pie lodziņa tā klusītēm, it kā vai baidītos, ka citi neizdzird:

—    Atnāc rīt tā paagrāk mūsu dārzā. Vajag ar tevi parunāties.

Vasilijs, saprotams, priecīgs. Rītā ar mazu gaismiņu iezagās vojevodas

dārzā, bet tur viņu jau gaida pieci vojevodas kalpi, tādi zaļoksni tēvaiņi — kā izlasīti. Ij pats vojevoda uz vietas klāt, rīko parīkodams:

—    Siet ciet to vergu! Stiept uz pārmācīšanu!

Ko Timofejičam bija darīt? Viņš atvēzījās un ņēmās šos mielot: ciemmaizi bērtin ber, dažam pa ausi, citam pa vēderu ķer. Izsvaidīja visus kā sīkus kaķēnus un pats žogam pāri. Iznāca, protams, tracis. Saskrēja ļaudis, bet vojevoda kliedz aizgūdamies:

—    Saķert dzīvu!

Vasilijs redz — ies plāni —, cirtās uz Čusovaju. Pilsētas vārti tik agrā rītā vēl ciet, bet kas tas viņam! Norāva jostu, skriedams sasēja cilpu, uzmeta stāvbaļķa galam un pa vecam paradumam pārsviedās pāri žogam. Aizdiedza līdz upei, nolūkoja tādu vieglāku laiviņu un labi stipru kārti un laidās pa Čusovaju uz augšu.

Bija, veries, pats palu laiks. Cusovaja brāzās pilnā sparā. Ar airiem pret straumi uz priekšu netiek, un arīdzan ar kārti vajadzīga māka, lai, proti, katru vīli, katru pasēkli upes dibenā no galvas zinātu. Vasilijs tad nu paļāvās uz savu spēku un izmaņu.

—    Nu, kas gan mani šitādos palos panāks!

Tikai tā nu neizdevās vis.

Lai cilvēkam vai cik būtu spēka un lai kā viņš upi pārzinātu, bet nevar tak viens pret straumi izbēgt no vajātājiem, ja tie kārtij ar airiem piepalīdz un cits citu nomaina. Kā par postu viņam kādā vietā pamisejas: grūda kārti, tā neatdūrās — līdz dibenam nesniedz. Laiva ij sāka griezties. Kamēr Vasilijs ar to cīnījās, vajātāji klāt. Trijās laivās cilvēku varbūt četrdesmit, rasi pat vairāk. Vasilijam nekas cits neatliek — lēks ūdeni un peldus uz krastu, kā tad būs, tā būs. Tikai tas jau nu arīdzan nav droši: viņš jūt, ka sāk trūkt spēka, turklāt pavasara laikā mežā grūta slēpšanās, tāpēc ka pēdas redz jau pa gabalu.

Vojevoda, uztrausies pēdējās laivas pakaļgalā, šķiet pats stūrējam, Pamanījis Vasilija neveiksmi, priecājas:

—    Aha, iekriti gan, verga dvēsele!

Vasilijs atskatījās, gribēja vojevodam kādu biezu vārdu atcirst, kad uzreiz redz — augstu gaisos virs upes lidinājās divi gulbji. Un saulītē var redzēt, ka tiem pie kakla kā dzirkstelītes mirguļo.

Vasilijs priecīgs — nez kur ij nogurums pagaisis — pilnā balsī iesaucas:

—    Klip-ang! Klip-ang!

Bet gulbji savu gan zina. No augšas visu noskatījuši.

Viens metās virsū pakaļējai laivai un ar spārnu vojevodam tā ievilka, ka šis ar blīkšķi uz galvas ūdenī iekšā. Otrs gulbis priekšējai laivai divus stūmējus pasita gar zemi un ij airētājus paspēja paglaudīt: dažam deguns asinīs, citam puns pierē.

Vajātājiem iznāca liela aizķeršanās: vajadzēja vojevodu no ūdens zvejot ārā. Puisietis ļumīgs un smags, bet pavasara ūdeņi, zināms, viegli un nebēdnīgi. Mīļuprāt ar jebkuru siekstu pakaitējas. Sakampa vojevodu un tik nu virpināt — teju, teju burbuļi vien nogriezīsies. Lai nu kā, notvēra tak, izvilka. Sis no pārbīļa tikko dveš, zobi vien klab, bet savu nav aizmirsis.

—    Ķeriet rokā dzīvu! Nekur neizmuks.

Bet kā nu neizmuks, ja Vasilija sen vairs neredz. Pārbiedējuši vajātājus, gulbji nolaidās uz ūdens un piepeldēja pie Vasilija laiviņas, viens no labās, otrs no kreisās, it kā iemiedza to starp spārniem un tad nu trauca tā, ka krastmalas meži skriešus skrēja garām. Zināma lieta, uz ūdens par gulbi pārāka neviena putna nav. Iztālēm paveries, šķiet, nemaz ij nekustas, bet palūko vien tam līdzi tikt!

Tā Vasilijs ij pazuda. Lai cik vojevoda savus ļaudis iztrenkājās, pat pēdas netika manījuši. Un, taisnību sakot, baidījās tie vojevodas dienderi tālu pa upi aizklīst, bet Vasilijs ar gulbjiem visu Čusovaju no viena gala līdz otram izbraukāja. Visas vecupītes iepazina un arīdzan apkaimi nopētīja. Uz to viņam prāts nesās.

Viņam tad nu rasi pirmajam no mūsējiem palaimējās Sibīrijas ūdentiņa no Tagilupes padzerties. Aizklīda viņš, veries, līdz kādai nezināmai upītei un pēc ūdens tecējuma noskārta, ka tā tek pret saules lēktu. Vasiliju vilktin velk — kas gan tur tālāk ir, bet gulbji sasparojās, sāka ar spārniem vēcināt: sak, ij nedomā! Vasilijs viņiem paklausīja: nebrauca pa Tagilu.

Sitie gulbji tovasar pat ligzdu nevija, visu laiku ap Vasiliju vien noņēmās. Nepietika vēl, ka no vojevodas paglāba un upju ceļus parādīja, tie viņam ij visas šejienes bagātības atklāja.

Paceļ gulbis labo spārnu, pamāj uz kādu uzkalnīti vai ieplaciņu, Vasilijs paskatās uz to vietu un redz caur un cauri: kur kāda rūda glabājas, kur zelts un dārgi akmeņi. Paceļ gulbis kreiso spārnu — un Vasilijam viss krastmalas mežs daudzu verstu tālumā kā uz delnas: kur kādi zvēri mitinās, kādi putni pērkļus taisa. Nu, itin viss.

Ar šitādiem gulbjiem, protams, Vasilijam par ēdienu, dzērienu ne bēda. Pieved gulbji laiviņu pie kādas pakraujas, sasit spārnus, un tai pakrauji paveras it kā maza atteciņa. Ievada gulbji laiviņu šai atteciņā, bet tur tāda kā ala izrakta, un tanī sagādāts ko ēst, ko dzert.

Viss būtu labi, tak bez cilvēkiem skumīgi. Un vēl kas Vasilijam nedod miera — vojevodas meita no prāta neizgaist. Domā, tā nebūšot tīšuprāt viņu iegāzusi, bet kāds to sarunu noklausījies. Nu, Vasilijs ij meiču žēlo:

—    Tagadiņ, domāt, sež aiz atslēgas un lej gaužas asaras, mana drostaliņa!

Bēdājās, bēdājās, pēdīgi nolēma:

—    Lai tad pašam vai gals, bet viņu izpestīšu!

Gulbji redz — Vasiliju velk uz mājām —, galvu vien krata:

—    Aplam sadomājis! Ai, aplam gan!

Ceļā tomēr nestājās.

—    Liegt, sacīt, neliedzam, kā pats gribi!

Kad Vasilijs grieza laivu uz māju pusi, gulbji viņam pat piepalīdzēja. Vienā dienā laivu no pašas iztekas līdz Cusovkas pilsētiņai aizdzina. Parēķini vien, cik tur stundā sanāk!

Aizvadīja Vasiliju līdz pazīstamām vietām, paglaudljās ap viņu maķenīt tā kā atvadīdamies, un runā savu runājamo:

—    Klip-ang! Klip-ang!

It kā vai piesacīdami:

—    Kad tev ievajagas, pakliedz mums!

Gulbji pacēlās spārnos, aizlaidās. Vasilijs palika viens. Nestilst viņam drīzāk pilsētā ietikt. Ar mokām sagaidīja tumsu, jebšu rudens laiks un agri sāk krēslot.

Pilsētā ielavīties, lai sargi nemana, Vasilijam pierasts. Pārsviedās pār žogu, kur parocīgāk, un iet pa pilsētiņu. Iet mierīgi, neviens šunelis neievankšķas. Ne velti, redzams, daudzina, sak, drosmīgo ij suņi nerej.

Vasilijs pirmāk gan gribēja pie kāda no saviem senajiem draugiem pīķa metējiem iegriezties, izdibināt, kā te klājas, bet neba nu tēva mājām tik viegli var garām paiet. Kārojas Vasilijam kaut vai pār zediņiem palūkoties. Viņš apstājās, pakavējās brītiņu un jūt — viss kļuvis tā kā citādi, nav vairs kā agrāk, bet kas par pārmaiņām — nevar aptvert.

«Kas ir,» domā, «paraudzīšos tuvāk.»

Pārrāpās klusītēm pār zediņiem, tumsā apstaigāja sētsvidu — ne dzīvības zīmes nemana. Aiztaustījās līdz priekšiņas durvīm, bet tās ar dēliem krusteniski aizsistas — tātad neviens te nedzīvo.

—    Kas par nelaimi atgadījusies? Kur visi palikuši?

Atsēdās Vasilijs uz lievenīša, nogrima domās. Pilsētiņā pavisam klusu. Ļaudis tomēr vēl šur tur rosās. Te nočīkst durvis, te kāds iekāsējas, atlido pa vārdam. Un piepeši Vasilijs dzird — tepat necik tālu kāds tā kā dzied, tā kā skaita:

Gulbīti manu, Vasjeņka!

Kur gan tu peldi, kur lidinies?

Kaut redzēt tevi ar pusactiņu,

Pārmīt vienu pašu vārdiņu!

Dzied šitā, rindo kopā visādus žēlabainus vārdus par meitenes gaužo skumību un par ļauno šķīrēju, kas gulbīti balto smieklā likusi, tālumā aizdzinusi, viņa tētiņu dārgo pazudinājusi, bāliņus mīļos postā iegrūdusi.

Klausās Vasilijs — par viņu tā dziesma sacerēta, balss samtaina un mīlīga, bet kas īsti dzied — nevar attapt.

Te uzreiz dzird vēl otru balsi. Tā kā māte sāk rāties:

Atkal tu savu! Labi ļaudis sen gulēt aizgājuši, bet šī vēl nevar linitics! Par savu gulbi tik gaudo! Ka ņemšu, ek, aiz bizes! Neskatīšos vis, ka asi gara izstiepusies! Bezkauņa!

Nu tikai Vasilijs saprata, kas tur dziedājis. Tepat viņļaužos auga tāda platace, garkāje meitene, liela smējēja, par Aļonku sauca. Gadus četrus, rasi ij visus piecus par Vasiliju jaunāka. Viņš allaž bija to uzskatījis par knīpu, nemaz netika pamanījis, kā no tās izauga jaunava — tāda, ka vai galvu var atdot, ij tad vēl par maz! Un paklausies tikai, kādas dziesmas māk salikt, sacerēt!

Balsis apklusa, ij dziesmu vairs nedzird, bet Vasilijs tomēr jūt, ka Aļonka no sētsvidus nav aizgājusi, sēž uz lievenīša.

Mīlīgā meitenes balss Vasiliju vilināt vilina. Pametis savu sētsvidu, puisis piegāja pie viņļaužu mājiņas un klusītēm pasauca:

—    Aļonuška!

Viņa, it kā sen jau gaidījusi, tūdaļ atsaucās:

—    Ko teiksi, Vasilij Timotejevič?

Vasilijs nobrīnījās:

—    Kā tu tumsā mani saskatīji?

Viņa pasmējās:

—    Man tādas kaķa acis. Redz tevi naktī tikpat kā dienā, varbūt vēl labāk.

Un tad nopietni piebilda:

—    Vakarā tavus gulbjus ieraudzīju un nodomāju, ka drīz tev vajadzētu būt pilsētā. Tā nu sēdēju, uzmanīju un arī balsi pacēlu, lai tevi brīdinātu.

Un tad Aļona izstāstīja visu pēc kārtas.

Vecāmāte Uļjana pavasara pusē nomirusi. Vojevoda ārdījies gan, tak Vasilija tuviniekus pirmāk nav aizticis. Bet tad, kā par nelaimi, atbraucis pats Stroganovs. Kolīdz padzirdējis par bēgšanu, tā visu ļaužu priekšā vojevodam tikpat kā lācis uzrēcis:

—    Bluķagals tu esi, ne vojevoda! Trenkā ļaudis bez jēgas, it kā tiem cita darba nevarētu atrast. Tu man gādā, lai bēgulis pats nāk nolūgties un lai citiem prātā neiekrīt lapās laisties! Ar pagali viņus vajag mielot, nevis ar kliņģeri!

Un uz karstām pēdām licis atvest Timoteju ar dēliem, stiept gar zemi un noslānīt kokiem. Lai, sak, citi ņem vērā, kas noliks ar viņu tuviniekiem, ja kāds uzdomās bēgt. Tad pavēlējis Timoteju ar visu ģimeni no liela līdz mazam aizdzīt visgrūtākajos darbos — sāls maisus stiepi uz piestātnēm, bet māju un visu iedzīvi paņēmis sev.

Stroganovs izdibinājis arīdzan, kas torīt stāvējis sardzē, kad Vasilijs bija aizbēdzis, un tāpat tos sargus licis ar kokiem samizot un norīkot pie sāls nešanas, tikai ar to starpību, ka viņu piederīgos atstājis dzīvot savās mājelēs.

Pirms aizbraukšanas no pilsētas Stroganovs vēlējis ļaudis sapulcināt un piedraudējis:

—    Ja kāds manīs to bēguli Vasjku un man neziņos, tas dabūs to pašu!

Vēlāk dzirdēts runājam, ka Timotejs pēc tās pēršanas, teikt, ilgi vairs

neesot sadzīvojis, bet brāļi vēl dzīvi. Nu, un vojevodas meita drīz vien ar Stroganova pārvaldnieku apprecējusies. Kāzās, stāsta, brūtesmāsām lielījusies — raugiet, sak, kas es par meiču, ar aci pamirkšķināšu, kuru katru puisi ap pirkstu aptīšu! Galvu nežēlos, atskries, ja pasaukšu. Lūk, pavasari stūrmani Vasiliju paaicināju dārzā un pati tētiņam pateicu, lai to kalpu krietni pārmāca. Lai zina savu vietu!

Vasilijs to visu noklausījās un tad saka:

—   Paldies, AJonuška, tu man ceļu apgaismoji. Tagadiņ zinu, kas darāms. Ja Stroganovs sadomājis manējos ar kokiem mielot, tad arī no manis kliņģeri lai negaida! Bet to čūsku es ar kāju samīšu! — Pēc vēl nopūtās:

—    Ek, nezināju, neapjautu, ka mana uzticīgā gulbīte tepat līdzās dzīvo.

Aļona atbild:

—    Saki tikai vienu vārdiņu, un es iešu tev līdzi.

Vasilijs padomāja, padomāja, tad saka:

—   Nekā, Aļonuška, neiznāk pa vērienam. Redzu, grūts ceļš man zem kājām. Ar ģimeni tas nav staigājams.

—   Ja tā, — viņa atsaka, — tev parocīgāk, saistīt tevi nesaistīšu. Ej viens!

Vasilijs sadrūvējās.

—    Tu, Aļonuška, tomēr pāris gadiņu mani pagaidi!

Aļona taisni aizsvilās.

—    Par to nerunā, Vasilij Timofejič! Tu man esi vienīgais. Citu gulbīli ne savu mūžu domās neauklēšu.

Te viņa, kā daždien meitene, maķenīt apraudājās un sniedz puisim sainīti.

—    Še, ņem, gulbīt manu, Vasjeņka! Neapnicini dzimtās malas riecientiņu un manu mazo devumiņu. Te ir krekli un jostiņa izmargota. Valkā vesels un mani neaizmirsti!

Nobrīnījās Vasilijs par meitenes viedo sirdi, kā tā aizlaikus paredzējusi viņu atnākam, gandrīz vai pats apraudājās un saka:

—    Nenosodi, manu gulbīt, ja dzirdēsi par mani ļaunas valodas.

—    Ļaunām valodām par tevi, — atbild, — neticēšu. Kas par tevi ko tādu runās, manās acīs pats būs ļauns. Skaidrs tu man sirdī esi iemājojis, skaidrs paliksi uz mūžiem!

Tā ij viņi šķīrās. Vasilijs aizgāja, nevienam citam nerādījies. Drīzumā paklīda baumas: Stroganovu daļā esot manīti brīvi ļauži. Vienā vietā sāls nesējus līdzi aizveduši, citā — pārvaldnieku nogalējuši, viņa jauno sievu pa augšistabas logu izmetuši un māju nodedzinājuši. Vēlāk dzirdēja runājam, it kā šitie paši brīvie ļauži apmetušies kiastmalas alā lejāk no Belajas upes un nelaižot garām Stroganovu karavānas. Un it kā barvedis šiem brīvajiem ļaužiem esot Vasilijs Stūresvīrs.

Stroganovi, protams, kļuva nemierīgi. Turpat vai veselu karaspēku saposa. Tiem ļaužiem, jādomā, sāka klāties grūti, — viņi aizgāja, bet uz kurieni, nav zināms. Nedzirdēja tos vairs daudzinām. Vasiliju pilsētiņā neviens pat nepieminēja. Vienīgi Aļonuška neaizmirsa.

«Kur gan mans gulbis tagad lidinās? Kādos ūdeņos peld?»

Lai cik tēvs ar māti izpūlējās viņu pierunāt, Aļona pie vīra neizgāja. Un nebija jau ar viņai diezcik to ņēmāju. Viņa, raugi, jebšu daiļa un labu slavu iemantojusi, tak pārlieku liela auguma. Rets puisis saderējās ar viņu pārī, bet viņa vēl pazobojās:

—    Kas nu tas man par precinieku! Netīšām gadīsies ar elkoni pasist gar zemi, kur tad tas kauns pa visu pilsētu!

Tā Aļona ij palika meitās mūžu novadīt. Kā daždien mēdz būt, kļuva liela rokdarbniece — audēja un vērpēja. Šai mākā viņai visā pilsētā neviens līdzi netika. Un vēl — labprāt ar bērniem noņēmās. Mūždien mazuļu varza viņai apkārt trinās. Aļona prata ikvienu apmīļot. Vienu paēdina, otru papriecina, trešajam dziesmiņu padzied, pasaku pastāsta. Bērni viņu mīlēja, un mātes iesauca Aļonu par Bērnuprieku un, kā vien mācēdamas, viņai izdabāja.

Gadi, protams, ikvienam pieduras: mazam piedod klāt, vecam atņem no tā paša, kas vēl atlicis, saudzēt nesaudzē. Noziedēja ij mūsu Aļonuška. Mati sāka notrusēt, melnajā bizē balti pavedieni ievijās, tikai acis šķita kļuvušas vēl lielākas un skaistākas.

Uz to laiku vecie saimnieki Stroganovi visi bija apmiruši. Viņu vietā nāca dēli. Ļaužu gar Čusovaju saviesies vairāk. Sibīrijas hana dēls ar karapūļiem g'luži negaidot uzbruka Cusovkas pilsētiņai. Iemītnieki ar mokām atkāvās. Šitādā reizē vecie tēvaiņi Vasiliju pieminēja:

—     Ek, bijis mūsu Timofejičs mājās, būtu pavisam cita lieta. Viijš jau aizlaikus būtu nelūgtos ciemiņus izlūkojis un ne jau ar šitādu mielastu vien sagaidījis. Priekšdienās tiem pat ceļš uz mūsu pilsētu aizmirstos! Vērtīgs cilvēks šitai darīšanā bija. Velti viņu pazudināja!

Drīz pēc tam paklīda valodas — uz Stroganovu zemēm nākot brīvie Pievolgas kazaki, un tos vadot atamans Jermaks Timolejičs.

—     Pa visu Volgu šitais vīrs lielā slavā. Ne tikvien Buhāras un citu zemju tirgoņi no viņa bīstas, arīdzan cara kalpi met līkumu ap tām vietām, kur atamans manīts. Un kazaki šim atamanam kā izlasīti.

Viņam, veries, nepiemita tas atamanu niķis — sev pašam labumu raust. Viņš ij citiem to nepieļāva. Ar šitādu noteikumu tad savu pulku bija savācis. Līdz kāds no tā atkāpjas, to tūdaļ no pulka laukā.

—     Mums, — atamans saka, — cilvēku ar tādu netikumu nevajag! Kā tev pašu ļaudis lai uzticas, ja tu tikai sev vien rauj? Ej uz visām četrām debess pusēm un pielūko — manā ceļā vairs negadies, citādi mums iznāks barga runāšana!

Un, ja atamans vārdu teica, tas bija kā likts. Nesaudzēja ij to, kas uz šitādām lietām skatījās caur pirkstiem un pēc atrunājās — neesot, sak, pamanījis tādu sīkumu.

—     Tas, — atamans atsaka, — nav nekāds sīkums, tāpēc ka var mūsu pulkā radīt nesaderību. Vispirmā kārtā ikviens raugieties, lai viss mums nāktu kopus makā, kopus katlā!

It kā par to ij atamanu iesaukuši par Jermaku, tāpēc ka šis vārds, kā stāsta, tatāru valodā nozīmējot kopus katlu visam pulkam. Bet par Timofejiču, redzams, tēva vārdā godā, kā jau tas mums parasts. Un vēl daudzināja — atamans Jermaks negribot, ka viņa vīri ar ģimenēm saistoties. Pats dzīvo puisī un arīdzan citus uz to mudina:

—     Grūts ceļš mums staigājams. Tādā ceļā neparocīgi ģimeni aprūpēt un bērnus audzināt.

Aļona klausās šīs valodas un brīnās:

—     Viņa vārdi! Un par Timolejiču godā. Vai tik nav viņš? Gulbis mans, Vaseņka?

Pret rudeni atkal atklīda valodas:

—     Pie Stroganoviem pa Kamu atlīgojis atamans Jermaks ar karaspēku. Pa rudens paliem strūgās došoties pa Čusovaju uz augšu karot ar Sibīrijas hanu. Drīz atamans ar kazakiem būšot Cusovkas pilsētiņā.

Visi, protams, gaida. Līdzko pienāca vēsts, kurā dienā tie būs klāt, visi pilsētiņas iedzīvotāji saradās krastmalā, atsteidzās ij Aļonuška.

Tālumā parādījās strūgas. Airu dzītas, viegli slīd rudens ūdeņos pret straumi. Kazaki dzied. Pielīgoja tuvāk, ļaudis sāka čalot kā diez kādu brīnumu ieraudzījuši.

Aļona skatās — priekšējai strūgai blakus peld divi gulbji, un pie kakla liem tādas kā dzirkstelītes mirguļo: vienam sarkana, otram zila.

Kad strūgas jau tuvojās krastam, gulbji cēlās spārnos, pariņķoja virs pilsētiņas un aizlaidās pret saules lēktu.

Pirmais krastā izkāpa atamans. Gadu viņam tā pāri pussimtam. Cirtainajā bārdā sudrabotas šķiesniņas ievijušās, bet acīm tīkams. Slaids un stalts, platiem pleciem, kuplas uzacis, acis jautras un skadras.

Ģērbies itin vienkārši — ne labāk par citiem kazakiem. Tikai zobens sudrabkalts un dārgiem akmeņiem rotāts.

Skatās Aļona — viņš! Viņš pats! Bet aizvien vēl it kā neuzdrīkstas ticēt. Pēdīgi ieskatījās — krekls atamanam ar viņas darināto jostiņu sajozts. Aļonuška gandrīz vai pamira, kājās tomēr noturējās un ne vārdiņa pār lūpām neizlaida. Stāv gluži bāla un no atamana ne acu nenovērš.

Bet tas ar savu skadro aci viņu jau no strūgas pamanījis un no jaunavas rotas sapratis, ka viņa palikusi neprecējusies.

Atamans sasveicinājās ar ļaudīm, tad piegāja pie Aļonuškas, paklanījās viņai, ar roku zemi skardams, un saka:

—    Zemīgi tevi sveicina brīvais kazaku atamans Jermaks, bet kā viņu citādi sauc — pati zini. Nedusmo, manu gulbīt, ka ceļā aizkavējos. Ne pēc savas gribas līdz sirmiem matiem pa lejtecēm braukāju, kaut arī kopš jaunām dienām pa augšgala ūdeņiem pret straumi tīkoju irties. Neņem to ļaunā: nekad neesmu tevi aizmirsis un tavu jostiņu, ko man devi, ne kaujā, ne dzīrēs netiku noraisījis.

Parunājās viņi šitā. Visi nu saprata, kas ir tas Donas kazaks atamans Jermaks, kam ļaužu, kāda gājuma un kurā sētā viņa gulbīte gaidījusi viņu ligzdā atgriežamies.

Dienas divas, rasi pat visas trīs Jermaks ar savu karapulku nostāvēja Čusovkas pilsētiņā. Ne vienu reizi vien pa tām dienām tika ar Aļonušku parunājies. Visu savu dzīvi viņai izstāstīja. Kā viņš savus brāļus un draugus no nebrīvības izpestījis, kā ar tiem kopā Stroganovu karavānas gremdējis, kā pēc tam pie Donas kazaku gaitās staigājis un pa Volgas plašumiem klaidojis. Nu tā, visu no vietas. Arīdzan to paskaidroja, kālabad uz Čusovaju atnācis.

—    Daudz, — saka, — bagātību esam saguvuši, bet tas vēl nav nekas pret to, ko man gulbji gar mūsu upi kalnos parādīja.

Tā nu es nolēmu ar to bagātību saVu un savu ļaužu galvas izpirkt, bet, ja kādam gadīsies savējo turpat pamest, tad par to ļaudīs labu piemiņu atstāt. Gulbji it kā būtu manas domas noklausījušies . . . Sen tos nebiju redzējis, bet te uzreiz abi klat un tā kā vedina uz to pusi, kur biju nodomājis. Visu ceļu peld mums līdzi, ja apstājamies — šie aizlaižas un allaž uz to pusi, kurp mūsu ceļš ved tālāk …

Rudens svētkos, Semjona dienā, atamans saposās doties tālāk. No Čusovkas pilsētiņas viņa karapulkam piebiedrojās daudz vīru. Nu, un pavadības iznāca gluži kā tuviniekiem, tāpēc ka reizē ar atbraukušajiem kazakiem aizvadīja arīdzan savējos. Uz krastmalu daudzi tā ij izgāja — veselām ģimenēm, daža pavadīja brāli, cita — dēlu.

Aļonuška soļoja līdzās atamanam. Gados viņa, protams, jau sliecās uz mūža otro pusi, taču savu daiļumu nebija gluži zaudējusi. Sāpošās šitā svētku reizei, tad vēl nenoskatīties.

Arīdzan atamans uz atvadām uzcirties. Cepure ar aveņkrāsas virsu, koša brokāta kaftāns, dārga zīda krekls, bet zobens un citi ieroči — taisni acis žilbst. Un vēl ļaudis pamanīja, ka atamanam jauna josta. Tāda plata ar neredzētiem rakstiem: pa ziliem ūdeņiem balti gulbji peld. Redzams Aļonuška šitā savu gulbi apjozusi nezināmam, tālam ceļam.

Un t<i nu viņi abi iet — gulbis un gulbite. Abi smuidri un stalti, daiļi tin laipnīgi ka saulaina rudens diena. Ļaužu pulkā tālu redzami. Bet viņiem apkārt sīki mazi bērneļi piņājas. Tie Aļonuškas iemieloti, ieloloti — no visas pilsētas kopā saskrējuši. Vai gan nezināms, pat lielam tīkami, 1x1 mazulim jo vairāk kārojas šitādu atamanu tuvumā aplūkot un tam līdzas pa ielu paieties.

līdzko atamans uz krasta, tā gulbji ūdenī, uzreiz sāk peldēt pret straumi, skatās atpakaļ un klaigā: Klip-ang! Klip-ang!

Šķiet, steidzina:

—    Laiks, ataman! Ir laiks!

Te nu atamans atvadījās no ļaudīm, no Aļonuškas vēl īpaši, iekāpa strūgā un lika vīriem sēsties airos un irties projām.

Aizbrauca un — kā zudin pazuda.

Pirmāk nāca labas vēstis, ka Jermaks ar savu karaspēku Sibīrijas hanu uzvarējis un visas pilsētas ieņēmis, ka Bargais cars kazakiem par to visus vecos grēkus piedevis un savu cara velti atsūtījis. Un runāja arīdzan, ka Bargais cars it kā licis nokalt atamanam kaujās valkājamu bruņu kreklu — sudraba, ar zelta ērgļiem. Brīnījušies cara bruņu kalēji, kad Jermaka vēstneši par atamana augumu sākuši stāstīt. Bruņu kalēji par to gan stipri šaubījušies, tomēr izkaluši kreklu, kā vēlēts, — no apkakles līdz apakšmalai divi aršinas, plecos aršina ar ceturtdaļu un virsū vēl zelta ērgļi.

Parēķini vien, kas tas vīram bija par speķu un augumu, ja šitādu svaru jaudāja kaujā panest!

Aļonuška priecīga par šitām vēstīm. Visiem bērneļiem, kas viņai apkārt piņājās, stāstīja — raugiet, sak, cik atamans veiksmīgs un drošu prātu.

Savus pāris gadus Aļonuška ar tādām vēstīm sirdi remdēja, bet pēcgalā nāca pārmaiņa: par kazaku karaspēku vairs nekā nedzird, pēdas tikpat vai ar sniegu aizputinātas. Ilgi Aļonuška gaidīja, līdz pēdīgi sagaidīja: rudens pusē pa pilsētu sāka ložņāt ļaunas baumas.

—    Retais no kazakiem palicis pie dzīvības, ij pats atamans aizgājis bojā. Nodevīgi aizmānīts ar mazu karapulku, turklāt nakts laikā, kad visi kazaki laivās gulējuši, un tad liels bars gāzies viņam virsū. Atamanam, redzams, vajadzējis pārlēkt no vienas laivas uz otru, viņš maķenīt alojies un trāpījis ūdenī, dziļā vietā. Cara dāvātajā bruņu kreklā nav jaudājis izpeldēt. Ij gulbji nav varējuši viņu nosargāt, tābēd ka tas noticis naktī, bet šie putni, kā zināms, tumsā neredz.

Aļonuška to visu noklausījās, ne vārdiņa nebilda, iegāja savā mājiņā, bet tad — necik ilgi — bērni pa visu pilsētu sāk pilnā kaklā raudāt: Aļonuška nomirusi.

Tēvi, mātes skrēja raudzīt. Kā tad — nomirusi Aļonuška Bērnuprieks. Guļ uz sola pie lodziņa saliktām rokām, kā daždien mirējam, bet sarafāns un visa rota viņai tā pati, kurā atamanu bija izvadījusi karotāja gaitās. Noraudāja viens otrs, to dienu pieminēdami, nogaudās:

—     Tāds pāris bija, tak pērkli nesavija.

No kādas kaites Aļonuškai tik negaidot nāve pienākusi, neviens nedabūja zināt. Tā ij nosprieda:

—    Kā gulbīte nomira musu Aļonuška. Neba nezināms, kā viņiem tas vedas: ja viens pagalam, ij otrs nav dzīvotājs.

Tā, raugi, tas viss bija! Atlīgoja Donas kazaks uz dzimto pusi — uz Cusovajas upi. Šitais teiciens taisni par Jermaku ij sacerēts. Vecos laikos, piedaudzina, tā dažu labu reizi gadījies. Pie Donas allaž bēguļu biezs, no malu malām tur ļautiņi satecēja, visi, kam savās mājās vairs nebija ciešams. Nu, šitais tad bija no Cusovkas pilsētiņas, par Vasiliju Timofejiču Aļoņinu saukts, pēc pie Donas un Volgas par Jermaku Timofejiču iedēvēts.

Šejienes upes, sacīt, viņš kopš jaunām dienām pārzināja. Viņam, brāl, ceļveža nevajadzēja! Pats pirmais ūdensceļu pazinējs bija! Un ij tad viņš savu mūžu nebūtu Sibīrijas ūdeņos iekļuvis, ja glilbji nepalīdzējuši.

Uz kurieni šie gulbji pēc tam aizlaidās, nemāku sacīt.

Mūsu pusē šos putnus gaužām ciena. Kas netīšus gulbi aizšauj, laba gala neredzēs: tādam cilvēkam noteikti uzbruks negaidīta nelaime. Jo ļaunāk, ja zeltracim medībās šitā nogādās. Tādam jau nu tad savs zemes amats jāmet pie malas, tābēd ka pēc tam ar zeltu nepagalam vairs neveiksies. Dari ko gribi, ne pīslīša kausā vairs neredzēs. Pārbaudīta lieta. Un vēl ko vecie bija ieņēmušies — koka gulbjus uz vārtiem likt.

Tas, vei, par to, ka gulbji pirmie mūsu krievu cilvēkam šā novada zemes bagātības parādījuši. Par to tad viņiem gods un cieņa un Vasilijam Timofejičam ar Aļonušku piemiņa. Lai nu vai kā — bija īsts pāris!

Raugi, kur tas āķis.

1940. g.

ZELTPĪNE

Tas bija sensenos laikos. Mūsējo, teikt, krievu laužu, tolaik šai pusē nebija ne miņas. Tāpat ij baškīri te tuvumā nemitinājās. Viņiem, veries, ganīklām lieli plašumi vajadzīgi — klānumi un lāmi. Ņazos, vei, ap Uralmu — tur jā, bet kur nu šite? Vēl tagadiņ mežs tāds, ka debesi tik vien redz, cik ar pirkstu padurams, bet tolaik jau nu viens vienīgs biezoknis — ne izejams, ne izbraucams. Mežā tikai tie vien gāja, kas zvēru lenca.

Un bijis, piestāsta, baškīros kāds mednieks, par Ailipu saukts. Par viņu drosmīgāks neesot redzēts. Lāci ar vienu pašu bultu gāzis zemē, briedi — kā grābj aiz ragiem un met pāri galvai, tā briedis pagalam. Par vilkiem un citu kustoņu ij ne ko runāt. Neviens dzīvs neizspruks, darbs tikai Ailipam viņu pamanīt.

Tā nu reiz jāj šis Ailips savā zirgā pa klaju vietu un redz — tek lapsiņa. Šitādam medniekam lapsa bijusi nebijusi. Nu, viņš tomēr nodomā: «Kas ir, joka pēc ar pletni uzbliezīšu.» Palaida zirgu straujāk, tak lapsiņu panākt nevar. Pamanījās un izšāva bultu, bet lapsiņa — kur bijusi, kur palikusi? Nu, ko tur! Ja izmukusi, tad izmukusi — tā viņas laime. Kolīdz šitā nodomāja, tā lapsiņa, ekur pat, aiz celmiņa sēž un kvankšķina, tīri kā pārsmiedama: «Kur nu tev!»

Ailips pamanījās izšaut bultu, bet lapsiņa atkal pazudusi. Nolaida stopu — lapsiņa, kur gadījusies, kur ne, atkal tepat vai degungalā kvankšķina: «Kur nu tev!»

Ailips iekaisa: «Paga tu man, rudaste!»

Klānumi beidzās, tālāk sākās meža bieziens. Tikai Ailipam tas nekas. Viņš nokāpa no zirga un kājām poš lapsiņai paka), tak noķert neparko.

Teju pat būtu panācis, bet bultu palaist neveicas. Atkāpties arīdzan negribas. Ko tu gan domā — šitāds mednieks un lapsu nogalēt nemācēs! Tā nu Ailips iemaldījās pagalam nepazīstamā vietā. No lapsiņas vairs ne vēsts. Meklēja, meklēja — nav.

«Kas ir,» domā, «apskatīšos vismaz, kur esmu ieklīdis.»

Nolūkoja tādu smuidrāku lapegli un uzlīda pašā skujotnē. Skatās, tepat necik tāliņi no kalna urdz upīte. Neliela upīte, žigla, ar oļiem čalo un vienā vietā tā spīguļo, ka acis žilbst. «Kas tad tas?» puisis domā. Skatās — aiz krūma uz balta akmens sēž jaunava, neredzēti, nedzirdēti daiļa, matpīni pār plecu pārmetuši un tās galu ūdeni iemērkusi. Un matpīne viņai zelta, savu desmit asu garumā. Upīte no šitās pīnes mirguļot mirguļo, taisni acis žilbst.

Ailips raugās jaunavā noņēmies, bet šī paceļ galvu un saka:

—    Sveicināts, Ailip! Sen no savas auklītes lapsiņas esmu par tevi dzirdējusi. It kā tu esot par visiem staltāks un glītāks, par visiem stiprāks un veiksmīgāks. Vai neņemsi mani par sievu?

—    Bet kāds kalims, — viņš jautā, — par tevi jāmaksā?

—    Kas nu, — šī atsaka, — par kalimu, ja mans tētiņš visam zeltam pavēlnieks. Un ar labu viņš mani neatdos. Vajag bēgšus, ja drosmes un prāta netrūkst.

Ailips priecīgs ka vai nu. Vienā lēcienā no lapegles zemē, pieskrien pie akmens, kur jaunava sēž, un saka:

—    Ja tāda tava vēlēšanās, es — bez vārda runas! Uz rokām aiznesīšu, neviens man tevi neatņems.

Tobrīd pie paša akmens lapsiņa iekvankšķējās, iegrūda purnu zemē, pārvērtās par sausnēju vecenīti un saka:

—    E, Ailip, Ailip, tukšu valodu cilā! Ar spēku un veiklību dižojies. Bet man, eče, nevarēji ar bultu trāpīt.

—    Tiesa gan, — šis atsaka. — Pirmoreiz mūžā man tāds misēklis gadījās.

—    Te nu bija! Bet šeitan būs grūtāks darāmais. Šitā jaunava ir Zalkša meita, saukta Zeltpīne. Mati viņai tīra zelta. Ar tiem ij viņa uz vietas piekalta. Sēž un pini skalo, bet tās svars mazumā neiet. Palūko, ek, pacelt viņas pīnīti, tad zināsi, vai tev pa spēkam viņu aiznest.

Ailips — nu, viņš tak spēkā par visiem pārāks — izvilka pīni no ūdens un tik nu tin sev apkārt. Aptina nez cik kārtām un saka jaunavai:

—    Tagad nu, mana mīļā līgaviņ Zeltpīne, esam cieši kopā sasieti. Neviens nespēs mūs šķirt!

To teicis, paņēma jaunavu uz rokām un devās projām. Vecīte stumj viņam rokās dzirkles:

—    Paņem jele, vējprātiņ, kauču vai šīs!

—     Ko es ar tām? Vai tad naža man nav?

Ailips tā ij nebūtu ņēmis, bet līgava Zeltpīne saka:

—    Ņem vien, noderēs, ja ne tev, tad man.

Tā nu Ailips gāja pa mežu. No lapegles viņš maķenīt noskārta, uz kuru pusi ejams. Pirmāk soļoja ņipri, tikai grūti ij viņam, jebšu spēka vairāk nekā jebkuram citam. Līgava vēro, ka Ailips sāk piegurt, un saka:

—    Laid, es iešu pati, bet tu nes matpmi. Bus tomēr vieglāk. Tālāk tiksim, citādi — tētiņš attaps, ka esmu projām, viens divi aizvilks atpakaļ.

—    Kā, — Ailips jautā, — aizvilks?

—    Viņam, — atsaka, — tāds spēks dots: zeltu, no kurienes vien grib, var pie sevis zemē ievilkt. Ja iegribēs, rau, paņemt manus matus, neviens nespēs viņu aizkavēt.

To mēs vēl redzēsim! — Ailips atsaka, bet viņa līgava Zeltplne tik.ii pavīpsnāja.

Runājas šitā, vei, un tikai iet un iet. Zeltplne vēl steidzina:

Kaut jele varējuši labi tālu aizkļūt. Kazi tētiņam tad spēka nepietiktu.

Gāja, gāja, pēdīgi vairs nejaudā.

—     Atpūtīsimies mazuliet, — Ailips saka. Bet, līdzko viņi bija apsēdušies zālē, viņus sāk vilkt zemē iekšā. Tikdaudz vēl Zeltpīne paguva — paķēra dzirkles un pārgrieza matus, ko Ailips bija aptinis sev apkārt. Tā vien viņš ij paglābās. Mati ieslīdēja zemē, bet viņš palika virspusē. Tomēr iestidzis bija ij viņš, bet līgava — pazudusi. Nav un nav, šķiet, nemaz nebūtu bijusi. Ailips izcīnījās no zemes un domā: «Kas nu vēl nebūs? Līgavu no rokām izrāva, un nav pat zināms, kas! Vai tas nav kauns un negods! Tā jau nu nepaliks! Kaut vai nobeigšos, bet viņu atradīšu.»

Un ņemas tai vietā, kur jaunava sēdējusi, kārpīt zemi. Rok dienu, rok divas, tak jēgas nekādas. Spēka, veries, Ailipam atlicin, tak rīku tik vien ir kā nazis un cepure. Ko ar tiem lielu var padarīt!

«Vajadzētu,» prāto, «atstāt zīmi un aiziet uz mājām, atnest lāpstu un vis joprojis.»

Līdzko šitā nodomāja, kad lapsiņa, kas viņu šurp bija atvilinājusi, klāt ka likta. Iegrūda purnu zemē, pārvērtās par sausnēju vecenīti un saka:

—    Ek tu vējprātiņ, vējprātiņ! Vai zeltu rakt taisies, vai kā?

—    Nē, — puisis atsaka, — savu līgavu gribu dabūt rokā.

—     Tava līgava, — vecīte saka, — sen sēnītēm vecajā vietā sēž, asaras ritina un matpīni upītē skalo. Bet pīne nu viņai jau divdesmit asu garumā. Tagadiņ ij tev nebūs pa spēkam to pacelt.

—    Ko tad nu lai daru, krustmāmiņ? — Ailips jautā.

—    Sen jau, — saka, — tā vajadzēja. Pirmāk pavaicā un izdibini, tikai tad ķeries pie darīšanas. Bet tev, raugi, kas darāms. Ej uz mājām un dzīvo, kā līdz šim dzīvoji. Ja triju gadu ļlaikā savu līgavu Zeltpīni nebūsi aizmirsis, atkal aiziešu tev pakaļ. Ja pats skriesi meklēt, ne savu mūžu vairs viņu neredzēsi.

Ailips nav paradis šitā, vei, gaidīt, viņam — lai viss būtu vienā rāvienā, vienā grābienā, tak neko darīt — jāgaida. Sašļucis devās uz mājām.

Vai, kā nu vilkās šitie trīs gadiņi! Atnāk pavasaris, ij par to nav prieka — būtu jele drīzāk pagājis. Ļaudis sāka vērot: nezi kas tam mūsu Ailipam lēcies? Ne pēc kā vairs neizskatās. Tuvinieki, tie taisni stāj virsū:

—    Vai nevesels esi, vai?

Ailips sakampj ar vienu roku kādus piecus tādus pamatīgus puisiešus, paceļ un sagriež gaisā, un saka:

—    Pavaicājiet vēlreiz par veselību, ekur, pāri tam kalniņam visus aizlingošu.

Savu līgavu Zeltpīni cieši tur prātā. Allaž tā viņam acu priekšā stāv. Gribētos kaut vai iztālēm uz viņu paskatīties, bet, vecītes brīdinājumu atcerēdamies, neuzdrīkstas.

Tikai, veries, jau trešā gada sākumā Ailips ieraudzīja kādu meitenēnu. Jauniņa meitenīte, melnīgsnēja un jautra kā zīlīte. Tik vien zina, kā lēkāt un astīti švitināt. Šitā meitenīte tad nu Ailipa prātus kā lauztin pārlauza. Viņš sāka pārdomāt:

«Visi, sak, manos gados sen ar ģimenēm apgādājušies, tikai es — līgavu gan atradu, bet to pašu no rokām palaidu. Labi vēl, ka neviens to nezina: nosmējuši būtu! Nez vai neprecēt šito melnūksnīti? Tur diez vai kas iznāks, bet te — samaksā kalimu, un sieva rokā. Tēvs, māte atdos viņu ar mīļu prātu, un viņa pati arī laikam raudāt vis neraudās.»

Nodomā šitā, tad atkal savu līgavu Zeltpīni atceras, tikai nu jau citādi nekā agrāk. Ne tik daudz žēl viņas, vairāk tā kā dusmas — no rokām, sak, izrāva. Nevar tā palaist!

Kad trešais gads bija galā, Ailips ieraudzīja to pašu lapsiņu. Ar bultu uz to nelēmēja, bet gāja, kurp lapsiņa veda, tikai ceļu gan sāka ielāgot: šur tur kokam mizu notēš, šur tur akmenī savu zīmi iecērt, vēl šur tur kādu citu zīmīti ieroba. Nonāca pie tās pašas upītes. Sēž tur jaunava, bet matpīne viņai izaugusi divkārt garāka. Ailips piegāja klāt, palocījās:

—     Sveicināta, mana mīļā līgava Zeltpīne!

—     Sveiks, Ailip! — šī atņem. — Nebēdājies, ka pīne man garāka izaugusi. Tā kļuvusi daudz vieglāka. Var redzēt, tu esi cieši par mani domājis. Dienu no dienas jūtu, ka pīne kļūst vieglāka un vieglāka. Tikai pēcgalā iznāca aizķeršanās. Vai nesāki mani aizmirst? Varbūt bija kāds cits traucēklis?

Vaicā, bet pati smīn, it kā zinātu. Ailipam pirmāk kauns bija atzīties, tad saņēmās un izlika visu kā uz delnas — sācis, sak, uz melnīgsnēju meitenīti acis mest, precēties uzdomājis.

Zeltpīne nu saka:

—    Tas labi, ka visu no skaidras sirds izteici. Ticu tev. Iesim nu labi žigli. Kazi palaimēsies mums šoreiz tik tālu aizbēgt, ka tētiņa spēks mūs vairs nesniegs.

Ailips izvilka pīni no upītes, satina sev apkārt, no aukles lapsiņas paņēma dzirkles, un viņi devās pa mežu mājup. Ceļš, teikt, Ailipam iezīmēts. Iet gaitīgi. Gāja līdz vēlai naktij. Kad jau bija pagalam satumsis, Ailips saka:

—     Kas ir, uzkāpsim kokā. Kazi tava tēva spēks mūs no koka zemē nedabūs.

—    Tiesa gan, — Zeltpīne atbild.

Nu, bet kā lai divatā tiek kokā augšā, ja viņi abi ar pīni kā ar auklu kopā sasieti? Zeltpīne ij saka:

—    Jāgriež nost. Velti vien šitādu smagumu līdzi valcām. Pietiks, ja atstāsim līdz papēžiem.

Nu, bet Ailipam žēl.

—    Nē, — saka, — labāk lai paliek tāpat. Mati, pavei, cik mīksti un smalki! Rokai tīkami paglaudīt.

Tā nu Ailips notina no sevis pini. Zeltpīne pirmā sāka rāpties kokā. Nu, kā daždien sievieša cilvēks, nepieradusi, netiek augšā. Ailips viņai šā tā piepalīdz — uztrausās tomēr līdz zarotnei. Ailips veicīgi vien pakaļ, ij visu pini no zemes uzvilka līdzi. Abi pakāpās pa zariem vēl augstāk un pašā tai vietā, kur zarotne visbiezākā, ij atmetās.

—    Tepat nu nogaidīsim līdz gaismai, — Ailips saka un ņemas līgavu siet ar pīni pie zariem, lai nenoveļas zemē, ja gadītos aizsnausties. Piesēja stipri, vēl ij palielījās: — Ai jā, pamatīgi! Tagad nu maķenīt nosnaudies, es palikšu sargos. Līdzko svīdīs gaismiņa, pamodināšu.

Kā tad — Zeltpīne aizmiga, ka nebija ko redzēt, un arī Ailips pats sāka snaust. Tāds, vadzi ko, miegs viņam uzkrita, ka neparko atkauties. Paberzē acis, pagroza galvu, šā tā pagorās — nekā, nejaudā miegu uzveikt. Galvu vilktin velk uz leju. Upis tepat kokam apkārt riņķo, bažīgi saukā — uhū! uhū! — tīri kā brīdinādams: sak, piesargieties! Tikai Ailipam tas bijis nebijis, viņš guļ cietu miegu, pa brīžam iekrācas un sapnī redz, ka viņš it kā piejāj pie savas telts un no telts pretim iznāk viņa sieva Zeltpīne. Un viņa ir par visam daiļaka un miļaka, un matpīne lokās ka zelta čūska, tīri kā dzīva.

Pus.i pusnaktī zari piepeši sāka sprakstēt — bija aizdegušies. Ailipu apdedzināja un kā sviedin nosvieda zemē. Tik vien viņš redzēja, ka no zemes uzmirguļo liels uguns loks un no viņa līgavas Zeltpīnes paliek tikai sīku sīcītiņu zelta dzirkstelīšu mākonītis. Dzirkstelītes pielidinājās pie tā loka un nodzisa. Ailips pieskrēja klāt — nav vairs itin nekā, un apkārt tada tumsa, ka neredz, ne acī durams. Gramsta ar rokām pa zemi.. . Nu, zāle, sīki akmentiņi un meža gruži. Vienā vietā tomēr uztaustīja matpīnes galu. Asis divas, rasi ij vairāk. Ailips tā kā maķenīt atplauka:

«Piemiņu atstājusi un padevusi zīmi. Redzams, var panākt, ka tēva vara viņas matpīni nepaņem.»

Nodomāja šitā, bet tepat pie kājām jau lapsiņa kvankšķina. Iegrūda purnu zemē, pārvērtās par sausnēju vecenīti un sauc:

—    Ek tu Ailip, vējprātiņ! Ko īsti esi uztīkojis: matpīni vai līgavu?

—     Man, — šis atsaka, — jādabū mana līgava ar zelta pīni divdesmit asu garumā.

—     Nosebojis esi, — vecīte atteic, — matpīne tagadiņ jau trīsdesmit asu gara.

—     Tas, — Ailips atbild, — nebūtu nekas. Varējis tikai atdabūt savu mīļo līgavu.

—      Tad tā ij būtu teicis. Sacīšu tev pēdējo reizi. Ej mājās un gaidi trīs gadus. Tev pakaļ vairs neiešu, ceļu meklē pats. Un pielūko, nāc uz mata šai pašā stundā, ne agrāk un ne vēlāk. Palūdz vēl vectētiņu Upi, kazi iedos tev prāta kādu nieku.

Pateica un — kā ūdenī iekrita. Kad uzausa gaisma, Ailips devās uz mājām, bet pats domā:

«Par kādu īpaši ūpi viņa runāja? Vai nu mežā to mazums? Kuru zini lūgties?»

Domāja, domāja, pēdīgi atguvās, ka tonakt, kad viņš sēdēja kokā, kāds bija laidelējies gar pašu degungalu un visu laiku brēcis «uhū! uhū!» — it kā brīdinādams, sak, piesargies.

«Noteikti par šito pašu runāja,» Ailips nolēma un griezās atpakaļ. Nosēdēja tai vietā līdz vakaram un ņēmās saukt:

—    Vectētiņ Upi! Pamāci prātā un gudrībā! Parādi ceļu.

Sauca, sauca — neviens neatsaucās. Tikai nu jau Ailips pacietībā ieņēmies. Nogaidīja vēl dienu un sauc atkal. Ij šoreiz neviens neatsaucās. Ailips nogaidīja trešo dienu.

Vakarā, kolīdz iesaucās:

—    Vectētiņ Upi! — tā no koka tūdaļ:

—    Uhū! Te es esmu. Kam vajag?

Ailips izstāstīja savu likstu, ludz palīdzēt, ja varot, un Opis tad nu saka:

—    Uhū! Grūti, dēliņ, grūti!

—     Tas nekas, — Ailips atbild, — ka grūti. Cik vien man spēka un pacietības, visu likšu lietā, kaut tikai varējis savu līgavu atdabūt.

—     Uhū! Ceļu pastāstīšu. Klausies!

Un Upis nu izstāstīja visu pēc kārtas:

—     Zalktim, sacīt, šajā apvidū liela vara dota. Viņš te par visu zeltu pilnīgs noteicējs: kam vien gribi, atņems. Un visu to vietu, kur zelts rodas, Zalktis var paņemt savā lokā. Trīs dienas vari zirgā auļot, ij tad no šitā loka laukā netiksi. Ir tomēr mūsu pusē viena vieta, kur Zalkša spēks par vāju. Ja ar izmaņu rīkojas, tad var ij ar zeltu no Zalkša projām tikt. Nu, diezgan dārgi tas maksās — atpakaļ ceļa nebūs.

Ailips nu ņemas lūgties:

—    Esi tik labs, parādi to vietu.

—    Parādīt, — atsaka, — nevarēšu, tābēd ka redzēšana mums katram sava: dienā es neredzu, bet naktī tu nevarēsi saskatīt, kurp es lidošu.

—     Ko tad,_— Ailips jautā, — lai dara?

Vectētiņš Upis nu saka:

—    Teikšu tev drošu zīmi. Paskraidi, palūkojies pa ezeriem, un tu ieraudzīsi, ka vienā pret vidu izslējies smails klintsakmens, tāds kā uzkalniņš. Vienā pusē tas apaudzis ar priedēm, bet trijās — kails un pliks, slienas kā mūris. Tā pati tad ir tā vieta. Kas ar zeltu līdz šitam akmenim aizkļūs, tam pavērsies eja lejup, zem ezera. Tur jau nu Zalktis nekā vairs nevarēs padarīt.

Ailips visu to prātā pārlika un tūdaļ apjēdza — tā kā uz Itkula ezeru zīmētos. Nopriecājās, sauc:

—    Zinu to vietu.

Ūpis tik kaļ savu:

—    Labāk tomēr paskraidi, apskaties, lai neiznāk misēklis.

—    Labi, — saka — apskatīšos.

Upis pēdīgi vēl piemetināja:

—    Uhū! Tikai neaizmirsti: no Zalkša izbēgsi, atpakaļ ceļa nebūs.

Ailips patencināja vectētiņam Ūpim un devās uz mājām. Drīz vien

atrada to ezeru ar klinti vidu un uzreiz apjēdza: «Vienā dienā līdz tai vielai nav aizskrienams, noteikti jātaisa zirgu ceļš.»

Un tā nu Ailips ņēmās cirst ceļu. Neba viegli vienam pašam caur meža biezienu lauzties — simt verstu ar uzviju! Lāgiem pagalam apkusa. Izvelk tad zelta pīni — gals, teikt, viņam bija palicis —, aplūko, papriecājas, noglāsta ar roku un, it kā jaunus spēkus smēlies, atkal pie darba. Tā viņam tie trīs gadi nemanot kā zibēt aizzibēja, tik tikko paguva visu paveikt.

Uz mata nosacītā stundā Ailips atnāca savai līgavai pakaļ. Izvilka viņas matpīni no upītes, aptina sev apkārt, un abi skriešus laidās pa mežu projām. Aizskrēja līdz izcirstajai stidziņai, tur jau seši zirgi priekšā. Ailips kāpa zirgam mugurā, līgavu uzcēla uz otra, četrus ņēma pavadā un joņo, ko zirgiem jaudas. Apgurst viens pāris, parsēstas uz otra un aulekšo, ko māk. Bet lapsiņa pa priekšu. Tā ij stiepj, tā ij stiepj, zirgus ķircina, sak, nepanāksiet vis! Pie vakara tomēr paspēja līdz ezeram nokļūt. Ailips uzreiz ielēca laiviņā un pārveda savu līgavu un lapsiņu uz ezera klinti. Tiklīdz piebrauca, klintī pavērās eja, viņi tūdaļ iekšā, un taisni tai brīdī saulīte norietēja.

Debestiņ, kas nu tur gājis vaļā! Kas tur gājis vaļā!

Līdzko saulīte norietējusi, Zalktis visu to ezeru trīskārt ar uguns lokiem apjozis. Pa ūdeni uz visām pusēm zelta dzirksteles vien šķīdušas. Savu meitu izvilkt tomēr nejaudājis. Upis Zalktim kaitējis. Nolaidies uz ezera klints un brēcis atņemdamies:

—    Uhū! Uhū! Uhū!

Nokliedz šitā trīs reizes, uguns loki uzreiz maķenīt pietumst, sāk dzist. Bet, kolīdz atkal no jauna iekvēlojas un zelta dzirksteles virs ūdens sāk skaudrāk sprēgāt, Upis iebrēcas atkal.

Vēl dažu labu nakti Zalktis tur pūlējies. Nu, nekā izdarīt. Pietrūcis jaudas.

No tās reizes ezera liedagos ij uzradās zelts. Vietumis no vecām upītēm ne zīmes, bet zelts ir un ir. Un allaž, vadzi ko, zvīņām un pavedieniem, bet zvigulīšiem un prāviem tīrradņiem — nemaz. No kurienes tas zelts, sacīt, būtu te radies? Tā nu, ek, piestāsta, ka no Zalkša meitas zelta matpīnes esot pašķiests. Un zelta tak tur ir bez sava gala. Pēc, jau pa manai atminēšanai, kas tur baškīriem ar Kasļas rūpnīcu īpašniekiem bija par ķīviņiem šito pašu liedagu dēļ!

Bet tas Ailips ar savu sievu Zeltpīni turpat zem ezera ij palika. Pļavas viņiem tur esot, zirgu, avju bari. Vārdu sakot, vaļīga dzīvošana.

Reizēm, stāsta, Zeltpīne iznākot uz akmens. Ļaudis redzējuši. Iznākot rītausmā un sēžot, bet viņas zelta matpīne kā čūska ap klinti lokoties. Tas tik esot skaistums! Vai manu, kas par skaistumu!

Nu, es neesmu redzējis. Nav gadījies. Melot neiešu.

1939. g.

DĀRGAIS VĀRDIŅŠ

__ Tas bija vēl tais laikos, kad te senļauži dzīvoja. Uz šitā paša, sacīt, slāņa, kur tagadīt zem velēnām gadās uziet zeltu.

Tā paša zelta … krazelītu … vara … bija atliku likām. Ņem, cik gribi. Nu, tikai senļauži tā nebija pasākuši. Kur šie to liks! Krazelītus nu vēl, ar tiem kaut bērni dzīvojās, bet par zeltu nevienam ne jēgas. Dzelteni graudiņi un smiltis, ko ar tiem darīs! Guļ uz stidziņas, piemēram sacīt, vairāku mārciņu, kazi ij savu puspudu smags tīra zelta gabals, un neviens to neceļ augšā. Ja kādam par traucēkli, pasper pie malas — tik vien tās bēdas. Un tad vēl šitā, vadzi ko, bija uzgājušies. Taisās iet medībās un salasa tos zelta gabalus, ko paņemt līdzi. Tie, veries, mazi, bet svarīgi. Parocīgi turēt un zveļ pamatīgi. Ielaidīs ar tādu un lielu zvēru gar zemi nostieps. Gaužām vienkārši. Tāpēc ij šolaik atrod tīrradņus tādās vietās, kur, domāt, zeltam nepavisam nevajadzētu būt. Tos, vei, senļauži tā izsvaidījuši, kur pagadījies.

Tīru varu, to gan pa druskai raka. Cirvjus, vadzi ko, no tā taisīja, dažādus rīkus. Karotes, pavārnīcas un šo to, kas ikdienai vajadzīgs.

Gumjoški, ek, mums no senļaužiem palikuši. Tikai, protams, šahtas viņi gan tolaik neraka, no virsas vien ņēma, ne tā, kā šolaik.

Zvērus, putnus medīja, zivis ķēra, no tā ij pārtika. Mežā bišu bija bridums. Medus — cik jaudāja sakāpt. Labības gan ne miņā. Lopus — zirgus, piemēram sacīt, govis, aitas — neturēja. Nebija tā iesākuši.

Ne tie bija krievi, nedz tatāri, bet kādas ticības un iedažu un kā saucās, to neviens nezina. Mežos mitinājās. Vārdu sakot, senļauži.

Mājiņu viņiem vai kādas iedzīves, sacīt, pirtiņu vai pagrabiņu — nekā tāda ij ne domās nebija. Kalnos dzīvoja. Domukalnā ir ala. No upes

ieejama. Tagadiņ to vairs nevar redzēt, ar smeltni aizbērta. Domāt, savu asu desmit piedzīts. Bet pati galvenā ala bija Azovkalnā. Milzenīga — pa visu kalna apakšu stiepās. Eja tur vēl tagadiņ ir, tikai maķenīt tā kā aizgruvusi. Nu, tur tāda neizprotama lieta. Par to tad ij stāstīšu.

Tā nu, rau, dzīvo senļauži, nevienu neaiztiek, sevi neko lielu neliek manīt. Tikai ar laiku tai apvidū sāka ieklīst svešas tautas. Pirmāk tatāri braukāja garām: pa nogāzi no Domukalna līdz Azovkalnam taku iesliedēja. No dienvidiem uz ziemeļiem, taisnu kā bultas skrējienu, Mūsdienās šitā taka vairs nav samanāma, bet mūsu vecie no saviem vectēviem dzirdējuši, ka agrāk gan bijusi redzama. Plata, vadzi ko, taka bijusi, tīri kā tāds dižceļš, tikai bez grāvjiem.

Nu, tatāri braukā un braukā. Uz vienu pusi ved vienas preces, uz otru atkal citas, bet par zeltu neko. Redzams, pašiem nebija jēgas vai arīdzan tā nepagadījās. Senļauži pirmāk turējās malā. Pēc redz, ka šos neviens neaiztiek, sāka pamazītēm dzīvot. Medī putnus, ķer zivis, zvērus pirmāk ar zelta akmentiņiem apdullina un tad ar vara cirvjiem piebeidz.

Te uzreiz tatāri sāka tā neparasti stipri rosīties. Veseliem pūļiem brāzās uz ziemeļiem, un visi ar pīķiem, ar zobeniem, tīri vai karā. Necik ilgi — šāvās atpakaļ. Diedz, ko kājas nes. Bet tur, vei, Jermaks ar kazakiem bija atdzinies uz Sibīriju un visus tatārus sakāvis. Ij tos, kuri bija steigušies savējiem palīgā, līdz nāvei pārbiedējis. Tolaik tas vēl bija kas jauns — šaujamos ieročus lietot, tatāri tad nu no šitās šaušanas ij bija pārbijušies.

Kazaki, vadzi ko, agrāk bijuši brīvu ļaužu, bet uz Sibīriju atnāca jau pārdevušies. Tirgoņiem, sacīt, bet cars tos ar dāvanām pagalam uzpircis. Pašam viņu dižajam — Jermakam, proti — cars savu sudraba kreklu atsūtījis. Nu, tad Jermaks to kreklu nemaz vairs nost nevilka. Lepojās, sacīt. Tā ar visu ij noslīka — ar to cara dāvanu mugurā.

Līdzko Jermaks bija nomiris, tūdaļ gāja trakulības vaļā. Neba mazums visādu draņķa ļautiņu bija ap kazakiem salipis. Šie tad nu ņemas saimniekot, kā kuram iepatīkas. Grābj pie rīkles, kuru gribēdami. Padod tik šiem nagos! Meitiešus tvarsta, skuķus, tīri vēl meitenēnus, un tā, vei. Vārdu sakot, tādas negantības dzina, ka vai gals.

Viens tāds pūlis uzkūlās arīdzan mūsu pusē. Tāds neliels pulītis — kājām atcilpoja; bet barvedis viņiem, redzams, pagadījies nadzīgs. Šie uzreiz uzoda zeltu. Nu tik ņēmās ķert un grābt, turpat vai līdz slepkavošanai nonāca. Pēc atjēdzās, redz — zelta lērums, nēšus nav aiznesams. Ko nu darīs? Sāka šurpu turpu šaudīties, vai, sak, nav tuvumā mītnes, kur varētu dabūt zirgus. Un tā nu uzgrūdās senļaužiem. Tūdaļ, protams, klaušina:

— Kam ļaužu? Kādas cilts, kādas ticības? Kuram caram jasaku maksā?

Sāka šitā, vei, mākties senļaužiem virsū. Tie šiem skaidro savu: mūsējam, sak, jūsēja nevajaga, mūsējs jūsējam nekavē — ejiet savu ceļu. Kazaķeļi atkal lūko ar iebiedēšanu. Izlaida kārtu no šaujamiem rīkiem. Senļauži pārbijās, iebēga kalna alā. Kazaķeļi pakaļ,domā, sak, darīta lieta — esam uzvarējuši, bet nekā vis. Senļauži bija drosmīgi. Viņi tikti i pirmāk satrūkušies. Domāja, ka uguns, sacīt, no debesīm. Nu, bet pēc atguvās. Bija jau arī zaļokšņi vīri. Nu tā, aizskrēja līdz savai alai un ka sāka tos kazaķeļus ar zelta akmeņiem blietēt — sak, turieties! Bezmaz vai visus apsita, tos kazakus, sacīt. Divi vai trīs tomēr izmuka. Senļauži ij nedomāja viņiem pakaļ dzīties. Patrenkuši bija — ko vairāk! Lai, sak, iet, kur paši gribēdami. Ka tik pie mums vairs nelīdusi. Pabrīnījās par nosistajiem, ka šie ikkatrs tādu Ieviņu dzelteno akmentiņu piegrabies, ka tikai stiepuši līdzi šito smagumu, bet to neapjedza, kadai vajadzībai šie tos akmeņus vākuši. Savā prātā nodomāja, ka laikam arīdzan tāpat kautiņa reizei salasīti. Nopētīja kritušo ieročus, bet viens no tiem bija pielādēts. Tā nu kāds no senļaužiem grozīja, grozīja to ieroci, teikt, urķējās, urķējās apkārt, līdz tas izšāva. Pārbīlis iznāca liels, vīrs maķenīt dabūja belzienu, tak nogalināts neviens nebija. Te nu senļauži atskārta, ka šitā uguns nav vis no debesīm. Sāka pētīt, kā izšaut vēlreiz. Novilka miroņiem drēbes, sīki izgramstīja, apskatīja, apostīja. Uzgāja pulveri, sasmalcinātu svinu, bet, kas kur liekams lietā, tā ij neizdibināja.

Bet tie trīs, kas bija izmukuši, aizkļuva tomēr līdz savējiem. Atstāstīja savam priekšniekam — uzbruka, sak, mums nezināmi ļaudis un gandrīz vai visus apsita: ek, tikai trīs vien izbēgām.

Priekšnieks — nezi vai piedzēries, vai kā — nosaka «labi». Nu, protams, kara laiks, tā pati, vei, Sibīrijas iekarošana. Neba tur mazums visādu gadījumu bija. Ja nosisti, tad nosisti. Ar to šitā lieta apklusa. Bet par zeltu šie ne vārda. Domā, tā ij būs — uzdzīvosim, palīksmosim. Tikai zelts paliek zelts. Jebšu gan smags, bet pats uz augšu kāpj. To, veries, visupirms vajag izmainīt. Tur nu viņi uzrāvās. Bija paķēruši tādus paprāvākus gabalus, bet kur tos drīkst rādīt? Tūdaļ sāksies taujāšana un pratināšana, kur ņēmis… Izeju tomēr atrada. Sadauzīja zelta gabalus sīkās drumslās un nesa tirgoņiem pārdot. Bet nu jau sāka cits no cita pierauties. Tak jau zelts. Viens atnāca pie viena tirgoņa, otrs pie tā paša, trešais arīdzan. Tā visus tirgoņus ij apstaigāja. Tirgoņi, protams, — esiet tik laipni! Naudu dod, bet paši vēro. Nauda nu būtu iemainīta, bet kur to liks? Visupirms apģērbās, kā kurš uzdomā, un tad sāka dzert un uzdzīvot. No kroga, piemēram sacīt, nemaz vairs ārā nenāk un cienā, ko sastapdami. Nu, citiem kazakiem rodas aizdomas — no kurienes, sak, vīriem šitāda nauda? Ņēmās tincināt, un neba no dzēruša grūti izdabūt… Izvilka visu smalki un arīdzan sāka vākt kopā bariņu: pēc zelta, saproties, iešot.

Visi kazaki, protams, nebija vienādi. Viens — nezinu, kā vārdā, tēva vārdā saucams — no Soļikamskas viņiem piebiedrojās. Gāja, labu dzīvi meklēdams, bet redz — te iet vaļā laupīšana un žūpošana, un sāka no kazakiem atrauties.

Pajutis, ka atkal sadomājuši laupīt, ņēmās šos kaunināt: — Kā, sak, jums nav kauna? Agrāk tirgoņus un bajārus aptīrījāt, bet ko tagadiņ? Šejienes ļautiņus dīrāt līdz asinīm un tirgoņiem peļņu gādāt? Vai tā, vai?

Siem, protams, tas nav pa degunam, un, tā kā visi apbruņoti, uz vietas gāja kautiņš vaļā — gan ar zobeniem, gan ar citiem ieročiem. Nu, šitais Soļikamskas puisis bija izveicīgs un drosmīgs, No visiem atkāvās, tikai viņu stipri ievainoja. Viņš tad aizlavījās mežā, lai kazaki neatrod. Meži bija vareni — kur tādos atradīs! Kazaķeļi paskraidīja, paskraidīja, pabrēkāja un izklīda, bet tas, ievainotais, teikt, gudro — ko nu tālāk? Ja radīsies ļaužu mītnē — nomiegs kā likts, kazi, iegrūdis bendem rokās par klajo valodu. Tad saprātoja, vei, šitā:

«Iešu pie tiem, kurus viņi taisās aplaupīt. Brīdināšu.» Virzienu viņš bija ielāgojis, proti, uz kurieni šie grasās iet. Ceļš tomēr nav īsais, bet pārtikas aizgāda viņam, piemēram sacīt, nekāda. Izkāmēja iedams, turklāt ij brūces viņu moka nost. Ar pūlēm velkas. Paguļ, paguļ un atkal kuļas tālāk. Pie paša Azovkalna — ekur, tai vietā — nolikās pavisam.

Ieraudzīja senļauži — guļ tāds svešatnīgs cilvēks, viscaur asinīm notriepies, šaujamais viņam klāt lai. Sievieši saskrēja pirmie. Vai nezināms, sievišķis kurai katrai tautai žēlīgāku sirdi un mīļuprāt kopj ievainotos. Tur nu vēl pagadījās kāda meiča, viņējo vecākajam meita. Droša tāda, izdarīga, tai velc kaut vai bikses kājās! Un skaista, ka bail! Acis kā oglītes, vaigi zied kā rozes, matpīne līdz papēžiem un tā joprojis — viss akurāt kā nākas. Labāk nemaz nevar būt. Pirmā dancotāja, un, ja uzņem dziesmu, tā izloka, nu … Vārdu sakot, nenoklausīties! Tikai viena vaina — augumā pārlieku diža padevusies. Skaidri, var sacīt, milzene. Un meiča taisni precību gados. Astoņpadsmitais gadiņš aprit. Pašā, teikt, laikā. Nu, viņai, redzams, atnācējs iepatikās. Viņš jau arīdzan — pēc mūsu saprašanas — bija stalts puisis. No vaiga skaidrīgs, cirtainiem matiem, atklātām acīm. Meiča tā nu ieskatījās. Kamēr citas sievas pūta un vaidēja, šī apķēra ievainoto abām rokām, iestiepa alā un ņēmās kopt — ar ūdeni slacināt, brūces pārsiet un tā. Tēvs, māte neko, it kā tā ij vajag. Tāpat ij sābri ne vārda, piepalīdz, pasniedz šo to. Sieviešiem, veries, žēlums, bet vīriem kas cits padomā: kazi ierādīs, kā to uguni palaist.

Ievainotais pamazītēm atžilba. Skatās, kaut kādi pagalam neredzēti ļaudis. Daudz lielāki par mūsējiem un tatāriski ne vārda. Pats viņš no tatāru valodas kādu nieku sajēdza. Uz to ij bija paļāvies, kad devās uz šo pusi. Nu, neko darīt, sāka ar zīmēm skaidroties, ko un kā viņi sauc. Proti, sāka viņu valodā lauzīties. Bet meiča neatkust no viņa ne soli, skaidri kā pielipusi. Viņš arīdzan — cilvēks jauns — sniedzas pretim. Ar veseļošanos tomēr iet gausi. Galvenais iemesls tas, ka viņiem nebija maizes. Atnes viņam meitene vislabāko ēdienu. Sakrauj priekšā zivis, gaļu, medus bļodiņu, pilnu līdz malām, bet viņam sirds neņem pretī. Bijis kaut kancītis miežu maizes! Viņš lūdz meitenei, bet šī nesaprot, kas tā maize tāda ir. Pat apraudājās. Lai nu kurš, bet viņa! Zināms, krievu cilvēks bez maizītes nekādi nevar. Kas tur par veseļošanos? Nu, staigāt tomēr sāka, ar valodu pamazītēm aprada, un arīdzan meiča savukārt krievu mēlē ielauzījās, turklāt tik ātri, ka taisni brīnums. Tāda jau viņa bija — gaužām veiksmīga un neparasta. Acīm redzot, noslēpumains spēks viņā iemājoja.

Sāka viņš — šitais Soļikamskas puisis — staigāt. Izlūkoja visu apkaimi, ierādīja, kā ar šaujamiem ieročiem rīkoties, un visu paskaidroja, kas un kā.

— Šitie, — saka, — dzeltenie akmeņi, zvirgzdi, smiltis un zaļie stikliņi — tie jums pats ļaunākais. Ja tirgoņi reiz uzoduši, tie jau mierā neliksies. Un, ja vēl nāks caram ausīs, tad nepagalam vairs dzīves nebūs. Jūs, — saka, — lūk, ko izdariet. Sitos akmeņus, zelta gabalus, proti, aizvāciet nost no acīm. Kaut vai Azovkalnā noglabājiet. Arīdzan krazelītus turpat sarausiet. Bet zvirgzdus un smiltis vajadzēs zemē ierakt. Apakšējo melno zemes kārtu uzgriezt uz virsu, lai apaug ar zāli. Un, kamēr tas viss nebūs nobēdzināts, nekādus svešzemniekus tuvumā nelaidiet… Lai nejauši neuznāk, nolieciet, — saka, — Domukalnā un Azovkalnā uzticamus sargus. Lai vēro ceļu, vai kāds nenāk, un, līdzko pamana kādu svešzemnieku, lai dod zīmi — aizdedzina sārtu …

Meiča visu to ieskaidroja savējiem. Šie redz — cilvēks viņu labā pūlas —, paklausīja. Nolika sargus, kā viņš bija mācījis, un paši ņēmās tīrradņu zeltu un krazelītus vākt kopā un vilkt Azovkalna alā. Sagāza grēdām vien — bail skatīties — un krazelītu piebēra lielu lielo kaudzi, kā ogļu gubu. Pēc atlikušos zvirgzdus un smiltis ieraka zemē un svešus pa to laiku tuvumā nelaida. Ierauga no Domukalna vai no Azovkalna kādu nācēju vai braucēju, tūdaļ padod zīmi — ar uguni, proti. Visi tad nu skrien uz to pusi, kur vajag. Brūk virsū un uz līdzenas vielas galē nost. Nogalē un aprok zemē. No šaujamrīkiem jau viņi tolaik vairs nebaidījās.

Tikai zelts, sacīt, cilvēkam ir tikpat kā mušai sīrups. Jo vairāk apstieg, jo trakāk lien. Tā ij šite. Daudz ļautiņu aizgāja pazušanā, bet citi tik nāk un nāk. Tas tābēd, ka valodas par zeltu iet vienmēr plašumā. Kāds, acīm redzot, bija ij caram papūtis. Nu jau vairs nekur glābties, sāka te līst ar lielgabaliem. No visām pusēm dzenas virsū. Jebšu gan mežs apkārt milzenīgs, tak atrada ceļus un takas.

Senļauži mana — gals klāt, spēka sāk trūcin. Gāja pie ievainotā aprunāties, sak, ko tālāk darīt, kā rīkoties. Bet viņš tobrīd bija Domukalnā. Spirgta gaisa labad, proti, meiča bija viņu turp aizstiepusi, tāpēc ka viņš jau kļuvis pagalam vārgs. Azovkalns, tas no laika gala ar mežiem aizaudzis, bet Domukalnā uz akmeņiem vēja vēsma tiek klāt. Tā nu meiča viņu allaž vien turpu nēsāja. Par varītēm gribēja dabūt uz kājām.

Tā nu viņi tur domāja veselas trīs dienas. No tā ij tas kalns par Domukalnu iesaukts. Agrāk tam bijis nez kāds cits vārds. Apsvēra visu pa kārtai un nolēma pārcelties uz jaunām vietām, kur zelta nemaz, bet zvēru, putnu un zivju papilnam. Viņš — ek, šitais no Soļikamskas — deva šiem tādu padomu un izstāstīja, uz kuru pusi doties. Pie tā tad ij palika un sāka posties ceļā. Senļauži gribēja šito savu aizgādni nest līdzi, bet viņš nebija ar mieru.

—     Nāvi, — sak, — jūtu tuvu esam, un nevaru arīdzan. — Bet kālab nevar, to neizpauda. Meiča savukārt pateica:

—    Nekur es neiešu,

Māte, māsas uzreiz raudienu vaļā, tēvs ņemas drūkstīt, brāļi rauga pierunāt:

—     Ko tu, mās, ko tu gan domā! Tev tak viss mūžs priekšā.

Nu, bet šī paliek pie sava:

—     Tāds man liktenis lemts. Nekur no sava mīļā projām neiešu.

Pateica, tikpat kā ar cirvi nocirta. Krams, ne meitene. Visādi padevusies. Tuvinieki redz — nekā nevar darīt. Atvadījās no viņas gods godam, bet klusībā domā, sak, tik un tā meita ar vainu. Kurai meitai līgavainis nomirst, tā skaitās sliktāka par atraitni. Visam mūžam viņai šitā bēda paliek.

Tā nu visi aizgāja, bet šie divatā palika Azovkalnā. Ļautiņu ap to laiku tai apvidū sadzinies no malu malām. Ar lāpstām rakņājas, cits citu iekausta.

Ievainotais jau gluži pie gala. Viņš tad nu saka savai iecerētajai:

—    Ardievu, mana mīļā ļaudaviņ! Redzams, nav mums liktenis lēmis padzīvot, vienam otru pamīļot, bērniņus audzināt.

Viņa, protams, kā daždien sievišķis, apraudājās un visādi šo mierina:

—     Nebēdājies, mīļais draugs! Gan tevi izkopšu, savu laiku vēl padzīvosim.

Bet šis atkal pretī:

—     Nekā vis, manu labulīt, neesmu vairs šai saulē dzīvotājs. Tagad ij ar maizīti neesmu atkopj ams. Jūtu savu stundiņu tuvu esam. Un mēs jau arī kopā nesaderētos. Tu, palūk vien, kāda ražena izaugusi, es pret tevi, domāt, tīrais puišelis. Pēc mūsu likuma un paražas tā neklājas, ka sieva viru kā bērnu uz rokām nēsātu. Tev, redzams, nāksies vēl pagaidīt un labu laika gabalu pagaidīt, līdz mūsu zemē izaugs puiši tev pa vērienam.

Viņa šo gan kaunina:

—    Ko tu, ko tu runā! Par ko tādu ne domāt neuzdrīksties. Lai es kādu citu, bez tevis …

Bet šis atkal savu: «

—     Ne tevi skumdinādams, manu mīļo ļaudaviņ, tādu valodu cilāju, bet tā tam jābūt. Tas man kļuva skaidrs, kad noskatījos, kā jūs te bez tirgoņiem pa zeltu staigājāt. Pienāks ari mūsu zemē tāds laiciņš, kad ne tirgoņu, ne cara, ij ne miņas par tiem pāri nepaliks. Lūk, tad arī mūsu pusē cilvēki augs stalti un spēcīgi. Viens tāds pienāks pie Azovkalna un skaļi pateiks tavu dārgo vārdiņu. Un tad tu apglabā mani zemē un droši un priecīgi ej pie viņa. Tas ij būs tavs liktens lemtais. Lai tad ņem visu zeltu, ja tiem cilvēkiem tas noder lieti. Bet tagad paliec sveika, mana mīļā. — Nopūtās vēl pēdējo reizi un nomira, it kā aizmiga. Un tai pašā mirklī Azovkalns aizvērās.

Viņš, acīm redzot, to bija runājis ar savu ziņu. Gudrs cilvēks bija, laikam jau ar slepeniem spēkiem sagājās. Soļikamskieši — tie šais lietās nadzīgi. Mežos dzīvo un ar burvjiem turas draugos.

Tā kopš tā laika Azovkalnā neviens iekšā netiek. Ieeja alā gan ij tagadiņ zināma, tikai esot aizgruvusi. Ja kāds iet klāt, nogruvumā atskan dārdi un gājējam sametas baisi. Tā tas kalns pa tukšu ij stāv. Ar mežu aizaudzis. Kas nezina, tam ne prātā nenāk, ko tas sevī slēpj.

Bet tur, vadzi ko, milzum liela ala. Un viscaur glīti apdarināta. Grīda, piemēram teikt, gluda jo gluda, no vislabākā marmora, bet vidū avots, un ūdens dzidrs kā asara. Bet apkārt zelts sakrauts grēdu grēdām, kā, ekur, laukumā malkas strēķi, un turpat — gluži kā ogles — veselām kaudzēm sabērti krazelīti.

Un nez kā tas ierīkots, ka alā gaišs. Un guļ tai alā nomiris cilvēks, un tam līdzās sēž neaprakstāmi daiļa jaunava un raud nenorimdama, bet it nemaz nekļūst vecāka. Kā bijis astoņpadsmitais gadiņš, tā ij palicis.

Tādu, kas tīkoja tai alā iekļūt, bija bez sava gala. Kā visādi neizpūlējās. Raudzīja cirst ejas, — nekas tur neiznāca. Pat diomīts, ij tas, vadzi ko, neņem. Izlūkojās ar viltu to bagātību dabūt laukā. Pienāk šitā pie kalna un klaigā visvisādus vārdus, citu par citu ērmīgāku. Domā, rasi, pagadīsies, sak, uztrāpīt īsto, proti, dārgo vārdiņu, kas pats atvērs vaļā alu. Skaidrs, ka muļķi. Pēcgalā paši tā kā sajūk prātiņā. Vervelē, bet ko — nevar saprast. Visādus vārdus, vadzi ko, gudro.

Nē, redzams, ar stipru vārdu Azovkalns aizslēgts. Iekām īstā stunda nebūs situsi, vaļā nevērsies.

Tikai vienu reizi zīme tika manīta. Tolaik, kad tētiņš Omeļjans Ivaničs bija te uzradies un strādnieki sāka pulcēties Domukalnā. Tad, vei, mūsu vecie piestāsta, vienu brīdi no Azovkalna tā kā vai dziesma bijusi dzirdama. Domāt, māte, bērnu aijādama, līksmu šūpļa dziesmiņu dziedājusi.

Kopš tās reizes tā vairs nav bijis. Allažiņ tikai raud un vaid. Kad atcēla dzimtbūšanu, daudzi tīšuprāt uz Azovkalnu piestaigāja paklausīties, ko tur dzird. Nekā, aizvien vēl vaid. Domāt, vēl žēlāk.

Tā jau ir. Naudiņa cilvēku izdzen slimāk nekā kunga pātaga. Un, jo tālāk, jo, domāt, niknāk sāk valdīt. Mūsu tēvi, vectēvi manos gados pa krāsnsaugšām gulšņāja, bet es, vei, uz Domukalna sargos stāvu. Tābēd ka ēst un dzert katram vienam gribas līdz pat kapa malai.

Jā, redzu, ka nesagaidīšu Azovkalnu atveramies… Nesagaidīšu vis. Kaut jele priecīgāku dziesmiņu no turienes būtu lemts saklausīt.

Jums ir citādi. Jūs esat jauniņi. Kazi jums ij palaimēsies — sadzīvosiet līdz tam laikam.

Atņems, vadzi ko, cilvēki zeltam tā spēku. Piemini manus vārdus, atņems! Soļikamskas puisis ar gudru ziņu runāja.

Kurš no jums tik ilgi nodzīvos, tas ij dabūs redzēt Azovkalnā paslēpto mantu. Uzzinās ij dārgo vārdiņu, ar kuru bagātības atklājamas.

Tā ja… Šitais nav nekāds tukšs piestāsts. Te ir prātiņam ko padomāt — kas un kā.

1936. g.

ZĪŽU KALNIŅŠ

Mūsu dzimta ir no vecu veciem ņevjanskiešiem. Šitajā pašā rūpnīcā no laika gala mitusi.

Tagadīt, protams, mūsu saukuma ļautiņi malu malās sastopami, tikai šitā, ek, sēta, kurā mēs abi nupat runājamies, ir mūsu dzimtais pērklis. Pirms lielā Ņevjanskas ugunsgrēka te, pa manai atminēšanai, bija mājiņa. Nelaiķim tēvam tā bija palikusi no vecātēva, bet tas nebija pats to cēlis, tāpat mantojumā saņēmis. Neliela mājelīte. Cirsta no sīksta koka. Tādi mūsdienās mājvietu tuvumā nav vairs atrodami. Taisni jābrīnās, kā vecie tādus baļķus jaudājuši kustināt. Ik vainags, ik aršina. Uz simtiem gadu tolaik cirta.

Parēķini tad nu, cik ilgu laiku mūsu dzimta šai vietā dzīvo, ja lielais Ņevjanskas ugunsgrēks iekrita deviņdesmit pirmajā, proti, bada gadā. No tā laika tuvu pie sešiem desmitiem aiztecējis, un cik vēl no sākta gala?

Tak jau, domāt, pa šiem gadiem mūsu tēvutēvi šo to pieredzējuši. Kurlmēmu dzimtā nav bijis. Vieni, tātad, stāstīja, citi klausījās un pēc paši stāstīja tālāk. Ja to visu savelk kopā, iznāk daudz ko prātam padomāt.

Raugi, kālabad es tā saku.

Mūsu Ņevjanskas rūpnīcu daudzina par pašu vecāko šai pusē. Būs jau tuvu pie divsimt piecdesmit no tā laika, kad te izlaists pirmais čuguns un meistari Semjons Tumakovs un Averkijs Petrovs kaldinājuši pirmo dzelzi un ar savām meistaru zīmēm sūtījuši Verhoturjes vojevodu sētām. Rūpnīcas cēlējs Semjons Kuprijaničs Vakuļins — lai viņam pateikšana — nav aizmirsis par to rakstos pieminēt, citādi mēs ij nezinātu, kur sakums mūsu dzelzij, ar ko viss mūsu novads dzīvo jau gadu gadiem.

Protams, ka ikviens, kam ievajagas pastāstīt par mūsu rūpnīcu tālo pagājību, visādā ziņā ar mūsējo ij iesāk, Esmu šad tad lasījis, ir gadījies. Neba viena vien grāmata par to sacerēta. Tikai tas gan ir aplam, ka vairāk tikai par rūpnīcas īpašniekiem Demidoviem vien raksta. Pirmāk pastāsta pasaciņu, kā Ņikita Demidovs caram Pēterim pistoli salabojis un it kā par to viņam uzdāvināta nule uzceltā pirmā rūpnīca, un tad ņemas koši aprakstīt Demidovu dzīvi. Kam patikšana, var no šitām grāmatām ij to uzzināt, kurā vietā kurš Demidovs precējies, no kādas dzimtas sievu ņēmis un kādu pūru dabūjis līdzi, kur nomiris un kāds tam piemineklis uzcelts: vai no Itālijas marmora vai no šejienes čuguna. Zināms, saimnieki allaž pūlējušies jo augstu citiem pāri pacelties,

Pirmos Demidovus — Ņikitu un Akinfiju — paļāt nepaļāšu. Protams, grūtumu no viņiem ļaudis pieredzēja, un lielu naudu viņi savās kabatās sarausa, tak arīdzan dižus darbus veica un prata ne vien lielos, bet ij vismazākajos darbos derīgu izdomu uzķert un lietā likt. Arīdzan par to šie divi Demidovi slavējami, ka ap ārzemniekiem nelumstījās, bet uz savas tautas ļaudīm paļāvās. Nu, bet tomēr Demidovi paši savām rokām jau tak rūdu nemeklēja, nedz paši kausēja un līdz galam apstrādāja. Tur vajadzēja daudz gaišu acu un prasmīgu roku. Ne mazums ij atjautas un izdomas pielikts, lai Demidovu dzelzs iznāktu gods godam un lai to varētu sūtīt uz svešām zemēm. Jādomā, slaveni meistari mums ir bijuši, tak rakstos nav ietikuši. Domāju, kazi mūsu dienās tos pa arhīviem sadzenās rokā, bet pagaidām neesmu sagaidījis. Grāmatās, kas pēdējos gados iespiestas, veco gan pa jaunam pārstāsta, tak iznākums tas pats vien: allaž Demidovi un Demidovi, it kā nebūtu bijis to cilvēku, kuri pašus Demidovus tik augstu pacēluši, ka tie pāri gadu simteņiem saskatāmi.

Vecos laikus, protams, nav velti ko vandīt augšā, bet dažkārt mēdz gadīties, ka savā reizē tie it kā būtu vajadzīgi. Nesen, veries, tāds gadījums iznāca.

Manai vecākajai meitai no pavasara Avdotjām, no meteņiem, sacīt, iet jau piecdesmitais. Pati sen vecmāmuļas godā ietikusi. Tad, ekur vei, viņas mazdēliņš, tātad mans mazmazdēliņš, vienudien attek pie manis. Redzams, ar medutiņu iekārojies panašķēties, tāpēc ka es allaž uz bitītēm esmu bijis kā uzburts. Agrāk, kad vēl rūpnīcas darbā gāju, vienu divas dores turēju, bet tagadiņ, vecuma galā, tik man tās darīšanas kā bitītes kopt. Atskrēja Aleksejko un saka:

—    Vecotēv, es atnācu tev palīgos — bites kāpt.

Šī vasara bišu ienesumam ne visai padevusies. Nu, bet neba šitādam palīgam neatradīsies ko pabaudīt. Izgriezu gabaliņu šūnu medus.

—    Ed vesels! Bet bites kāpsim, kad pienāks laiks.

Aleksejko mielojas ar medutiņu un cenšas izstāstīt, ko savā bērna prātā jaunu uzzinājis. Ņiprs puišelis viņš mums ir, valodīgs un liels lasītājs. Runājamies abi, te viņš uzreiz man ievaicājas:

—    Vecotēv, vai tu esi dzirdējis par lādu azbesta akmeni?

—    Kā, — atsaku, — nebūšu dzirdējis, ja to mūsu pusē vispirmāk atraka un lika lietā.

Aleksejko nu saka:

—    Nekā, vecotēv, tu nepareizi domā. Tas esot sācies Itālijas zemē. Tur viena sieviete — vārdā Elēna, pēc uzvārda Perpenlija — vispirmā iemācījusies no azbesta dzijas vērpt un, kad Napoleons bijis Itālijas zemē, stāsta, pasniegusi tam nedegamu apkakli. Par to, ka viņa tā iedomājusies ar azbestu rīkoties, viņu esot apbalvojuši un godam vēl īpašu medaļu izkaltuši. Tas noticis tūkstoš astoņsimt sestajā gadā. Tā ir grāmatā druI .it-, hct tu saki — mūsu rūpnīcā!

Urīns paliek bērns, ko tur nu. Cita vārdus atkārto, bet tomēr nepatīk kl.insilics. Drukāt drukā, bet to nesajēdz, ka Akinfijs Demidovs tepat vai filint gadu pirms Napoleona dzīvoja, un par šito Akinfiju piestāsta, ka tas ,n «ikmens šķiedras darinājumiem visu cara galmu izbrīnījis. Tātad jau tolaik mūsu rūpnīcā bija iemācījušies azbestu vērpt un aust, pīt un adīt. I n kā tas īpaši noticis, man dažu labu reizi mūsu pašu dzimtā gadījies dzirdēt. Tā nu es saku Aleksejkam:

—     Tu esi izlasījis par itāliešu Elēnu, bet tagadiņ paklausies par mūsu Ņevjanskas Marfušu. Ja labi pašķetina, viņa tev vēl tā kā rada iznāk. Šitāda pati, stāsta, mūsaina strupdegune bijusi un liela smējēja. Aiz tam tad viņu tā ij iesaukuši — Marfuša Zibzobe.

Dzīvoja šitā Marfuša Zibzobe sensenos laikos. Tolaik vēl ne tikvien Napoleona, bet ij viņa vecāsmātes pasaulē nebija. Rūpnīcas darīšanas mūsu pusē tolaik pārzinaja Akinfijs Demidovs. Viņš, protams, pats raktuves un rūpnīcas pārvaldīja, bet arīdzan sīkās saimniecības nozares nepameta novārtā. Starp visu pārējo viņam pie kungu mājas bija plaša rokdarbnīca. Tur vērpa un auda, tāpat ij šuva, adīja, pina un tā — ar rokām visu ko darināja. Šai darbnīcā vairāk tikai bārenītes vien ņēma un dažkārt ij meitēnus no daudzbērnu mājām. Turēja viņas tur, līdz izdeva pie vīra, bet kuras rādījās apķērīgākas, tās ij nemaz vairs vaļā nelaida. Meitenes to zināja un darbā neko lielu vis necentās. Nu, tad viņas ar bardzību pieskubināja. Darbnīcu valdīja Demidovu attāla radiniece Fetiņja Davidovna. Vēl tīri pajauna sieva, bet nu tāda izdzinēja un kasīkle, ka pat starp vecenēm reti tādu gadās sastapt. Ar vārdu sakot, spīdzinātāja.

Starp rokdarbniecēm bija ij tādas, kas jau no mazu dienu parādīja izmaņu. Sitās tad nu Fetiņja vairāk par citām vārdzināja. Lai dara cik labi darīdamas, viņa sameklē vainu, nākamajai reizei sadod vairāk darāmā un turklāt vēl sabuksnī. Uz to viņai bija aplam manīga roka. Skaidrs, ka tāda dzīve labām rokdarbniecēm līdz kaklam. Gadījās, ka mēģināja ij bēgt, tikai nekas labs no tā neiznāca: notver, stallī uzskaita ar rīkstēm un aizsūta pie tās pašas Fetiņjas atpakaļ, bet saimnieks vēl piebrīdina:

—    Tos skuķus tu man pieraugi! Ko plāti muti! Ja šā vai tā, arī pašai uzlaidīšu ar pletni. Man nav žēl.

Pēc tādas saimnieka pavēles Fetiņja plosās vēl negantāk. Meitenēm nekur vairs glābties, bet Marfušai Zibzobei it īpaši.

Šitā meitene, kā piestāsta, bijusi ne visai izskatīga, bet pēc dabas piemīlīga, jautra un darbā tik izveicīga, ka jebkurš uzdevums viņai tīrais nieks. It kā spēlēdamās visu darījusi. Nu, bet tas jau sen pamanīts, ka lādi ļaudis kā Fetiņja jautrus cilvēkus neieredz ne acu galā, tā vien tīko tos saraudināt, bet Marfuša nepadevās un aiz savas izveicības maķenīt tā kā patvērās. Saimniece un pats saimnieks pazina viņu kā vislabāko meistariem un, tiklīdz ievajagas ko smalkāku, saka Fetiņjai:

—    Atsūti Marfutku. Būs uzdevums. Un pielūko, meitenes darbā nejaucies. Lai pati dzijas savērpj un rakstu izraugās pēc sava prāta.

Fetiņjai šitās saimnieka pavēles tikpat kā gruzis acī: visu laiku grauž un grauž un ar asarām nav izraudams, tāpēc ka — atkarpains. Te vēl kas iegadījās piedevām. Demidova saimes ļaudīs uzradās jauns ienācējs. Ka viņu pa īstam sauca, neviens nezināja. Viņš, veries, bija tādu ļaužu, k.is no kroņa rūpnīcām izbēguši, par rūdu un akmeņiem liels zināta js. Demidovs tādu saņēma atplestām rokām, ēst norīkoja pie viena galda ar saviem vistuvākajiem kalpiem, bet par to, kas iepriekš bijis, pateica:

—      Kā tevi agrāk sauca, to tu aizmirsti. Pēc maniem papīriem sauksies Jurko Sirsis no Rjazaņas zemes, bet gadus sev vari skaitīt no Jegora dienas trīsdesmit pieci.

Tad vēl nolasīja pēc papīra, ka pirkts no muižnieka tāda un tāda, no tādas un tādas sādžas, un pa jokam piemetināja:

—     Bet kāds viņš ir, šis muižnieks — vecs vai jauns, plikgalvis vai sprogains, liels vai mazs —, tas nu tā, kā pats nosapņosi. Nedz es, nedz tu viņu redzējuši neesam, bet gadījumā, ja kāds sāk klaušināt, izdomā un pie tā tad turies.

Tais laikos šitā dažkārt mēdza rīkoties. Demidova rokaspuiši pa malu malām sapirka no muižniekiem izbēgušos dzimtļaudis ar norunu — ja notvers, tie uz visiem laikiem paliek rūpnīcai. īstenībā tvarstīt nemaz ij nedomāja, bet pēc šitajiem papīriem pieņēma visādus pieklīdeņus. Raudzīja, protams, lai gadi daudzmaz sakristu, tak dažkārt gadījās ij tā, ka jaunu cilvēku ieskaitīja ar veca vīra papīriem. Ja sadzīvoja ilgāk, iznāca tīri ačgārni: cilvēkam skaitās tepat vai simt gadu, bet patiesībā nav ne pussimta.

Nu tad tā … Šito Jurko Sirsi bija ieskatījusi Fetiņja, bet šis atkal savukārt uz Marfušu acis met. Fetiņja pamanījusi to vien tik domā, kā meiteni no pasaules izdeldēt. Nu, bet tad pienāca tāda reize, kad Marfušai izdevās no Fetiņjas rokām izslīdēt. Ģimeni, no kuras viņa bija rokdarbniecēs paņemta, piemeklēja ļauna diena: pieaugušie visi vienā gadā apmira, palika sīki mazi bērniņi. Vecākajam astotais gadiņš, jaunākajam — divi. Demidovs nu lika pārvaldniekam:

—     Norīko Marlutku uz mājām. Lai pieskata bērnus, kamēr šie tiktāl paaugas, ka var likt rūpnīcas darbā.

Fetiņja par to tik pārlieku pikta, ka iegrūdās pie Demidova pārrunāt, bet šis uzreiz sarauca uzacis.

—     Kas par valodām? Ko tu no šitās lietas sajēdz? Tur, skaties, pieci puišeļi palikuši. Izaugs — dzelzi kals, nevis tev tur no diegiem caurumiņus metīs. Un to tu liec aiz auss: ar saimnieku runā tad, kad viņš prasa, citādi varu arī Mitrošu pasaukt. Rau, kur viņš stāv ar visu pātagu!

Un pārvaldniekam pavēlēja:

—     Tu viņiem ik mēnesi izsniedz uztura tiesu, kā pienākas, un liec skuķim, lai kopj mājas soli un bērnus aprūpē, kā klājas. Pašiem uzaudzināt strādniekus iznāks tomēr lētāk nekā pirkt no malas.

Fetiņja, protams, iekoda mēli zobos, bet pati domā: lai tad es neesmu es, ja šito skuķi nepiegalēšu. Un kā tad — nepagāja ilgais laiks, kad viņa ar saimnieces ziņu panāca, lai Marfušai atkal dod smalku darbu. Ko, sak, šī pa vakariem sadarīs, kad bērneļi apgulušies? Dziesmas padungot vai ar viņļaužu sievām tenkas kult — tad labāk lai kungam kādu nieku pastrādā. Klusībā viņa, protams, citas domas perināja. Mazā istabiņā ar pieciem maziem bērniem skuķe noteikti darbu sabojās, un tad tik es viņai parādīšu: atdošu zem Mitrošas pātagas un iegrūdīšu tam sunim pusrubli, tad viņš man šito skuķi līdz nāvei samietēs, tīri kā netīšām.

Saimniece tomēr aprunājās ar vīru, bet tas pasmīnēja:

—     Fetiņja tevi aiz deguna vazā — savu grib izdabūt cauri. Teicu jau — strādnieki man vajadzīgi vairāk nekā jūsu smalkie rokdarbi.

Tad pēc brītiņa saka:

—     Ja tev vajadzība, pamēģini, tikai pati tad pasūti un pati arī darbu saņem.

Iznāca citādi, nekā Fetiņja bija uzgribējusi, bet viņa tomēr cerību nezaudēja, domāja savā prātā: ja Marfuša materiālu sabojās, tad saimnieks gan runās citu valodu, tāpēc ka pieradis katru grasi vai ar zobiem turēt ciet. Tikai Marfuša, redzams, bija no tiem, kam vienādiņ laimējas, viss viņai izdevās gludi. Taisnību sakot, šitie saimnieces pasūtījumi viņai nāca kā saukti. Lai cik grūti bija jaunajā dzīvē, pēc pierastā darba Marfuša maķenīt skuma, un nu tas, kā saka, pats iekrita rokās. Noņemas pa dienu ar bērniem, bet vakarā, skaties, ij pasēž stundiņu vienu otru. Tas viņai tā kā atpūtas vietā, un viņas rokās darbs tā pašķiras, ka daža cita ne pa veselu dienu tik daudz nepaveiktu. Saimniece viņu pat pažēloja.

—    Pie skala, — saka, — vienai nav parocīgi, labāk tad uzdedz lampiņu. Eļļas likšu dot, cik vajag.

Marfušai turklāt gadījās ij piepalīgs. Jurko Sirsis vienu otru reizi iegriežas apraudzīt, kā sērdieņu saimītei klājas. Pa vakariem, protams, Marfuša viņu iekšā nelaida, lai neceļas aplamas valodas, bet dienas laikā — laipni lūdzams! Viņš atskrien un visus vīra darbus, kas iekrājušies, vienā rāvienā apdara. Nu, un visādas runas viņiem vedās, vispirmāk gan par darbu. Vai nezināms — no kā cilvēks pārtiek, par to ij domā. Reiz Marfuša nez kā iejautājās:

—    Kas tas Zīžu kalniņā tāds par akmeni — iezaļgans un mīksts? Ja to padauza ar ko smagu, tas sapūkājas kā kodeļa.

—    Nezinu gan, — Jurko atsaka, — nav gadījies tādu akmeni redzēt, un par Zīžu kalniņu neesmu dzirdējis.

Marfuša tad nu paskaidroja:

—    Aiz dīķa. Necik tālu. Vasaru tur iet ogās. Neliels kalniņš, bet viegli pamanāms. Ja iztālēm paskatās, šķiet, uz tā gluži kā zīda lakati saklāstīti. Un to visu tas akmens: saulītē spīd un zaļgani atzaigo.

Jurko saka:

—    Būs jāapskatās. Pēc stāstīšanas iznāk, ka būtu tā kā vizla, tikai tas zaļganums tur neiederas. Rītu pat, kā pie svētdienas, aizcilpošu uz to tavu Zīžu kalniņu.

Marfuša izstāstīja, kā Zīžu kalniņu uziet, un otrā dienā Jurko atstiepa veselu maisu akmeņu.

—    Redzams, — saka, — akmens neparasts. Saimniekam par to pagaidām nestāstīšu, pats pārbaudīšu un citus iztaujāšu, vai ko par to nezina.

Viņš turpat sāka akmeņus pārcilāt, arīdzan Marfuša piegāja klāt. Likās tādi ērmoti. Padauza stūrīti, tas saplūksnā — kodeļa kas kodeļa. Marfuša kopš mazu dienu radusi ar dzijām darboties, palūkoja vērpt, tak neparko šitā šķiedra negriežas kopā. Bērneļi, kas palielāki, arīdzan uzkāroja no akmentiņiem kodeļas taisīt. Pievalcīja, protams, pa grīdu, pa lāvām, pa malu malām. Pēc, kad Jurko aizgāja, Marfuša pārslaucīja grīdu un saslaukas iemeta krāsnī, un vēl nodomāja:

«Nav ļaunuma bez sava labuma: drazas daudz, toties rītā iekuru nevajadzēs.»

Rītā kā ikdien aizkūra krāsni. Tā izkurējās, bet saslaukas kā bijušas, tā ij palikušas, Marfuša ieminējās Jurkam:

—    Tak nedeg tā akmens šķiedra!

—    Cik es izmēģinājos, arī tas pats, — Jurko atsaka, — Pārbaudīju ar uguni, pārbaudīju ar skābi, tik vien izdibināju — tas ir kaut kāds pavisam nepazīstams akmens. Lūkošu vēl kā citādi papētīt.

Marfušai atkal savi domi: kaut varētu iemācīties vērpt šito akmens šķiedru. Tad ta būtu brīnums, ja no tādām dzijām kaut ko noadītu vai mežģīnes nomestu.

Lai dara ko darīdama, šitie domi miera nedod. Sagrūda piestā dažus akmentiņus, atlasīja smeltni, atsijāja putekļus — iznāca taisni kā īsta linu kodeļa, tak pavedienā nevērpjas. Izmēģinājās šā un tā: ar miltu klīsteri, ar lipekli, ar zivju iekšām, ar asinīm — nekā, neizdodas. Ar vienkāršu vārpstiņu sagriezt var, bet pavediens iznāk rupjš, nepavisam tāds, kā vajag. Nu, tiktāl tomēr aizcīnījās, ka ar koka eļļu vērpt var. Dzija nav diez kāda stiprā, bet adīkļiem un pinumiem derīga. Pateica Jurkam. Tas priecīgs, ka vai nu.

—    Noadi, — saka, — saimniekam naudas maku un saimniecei nomet kādu mežģīni, kazi tad mums atļaus precēties.

Jurko par to jau bija Demidovam ierunājies, tak nebija uztrāpījis īsto reizi, šis tikai norūca pretī:

—    Izraugies kādu no pilnāka brieduma meičām, šī man citā darīšanā nolikta. To celiņu tu aizmirsti.

Jurko, saprotams, ceļu neaizmirsa, bet slapstīties tomēr vajadzēja, iekšā ejot piesargāties, lai kāda no kunga tenku vācelēm nepamana. Fetiņja, protams, to uzoda un likās projām kungam sūdzēt, tak arīdzan, redzams, bija trāpījusi nereizē. Kungs bargi paskatījās:

—    Bez tevis zinu. Nāks laiks, izdarīšu, ko vajag, bet tu par savām rokdarbniecēm turi bēdu.

Demidovs, veries, no saviem okšķeriem ij to bija padzirdējis, ka Jurko Sirsis pētot kādu jaunu akmeni. Traucēt to nevēlēja, tikai piesacīja:

—    Pieraugiet, ka abi neaizlaižas lapās. Paļausiet aizmukt, labi nebūs.

Fetiņja no saimnieka vārdiem saprata, ka Jurkam pēriens kā likts. Nopriecājās, bet tad sāka bažīties, ka tikai Marfušai sodība nepaiet secen. Tiktāl sevi saērcināja, ka nolēma raudzīt ar viltu. Nolūkoja laiku, kad Marfušai bija uz kunga klētīm pēc uztura tiesas ejams, un atdrāzās uz viņas istabiņu. Cerēja saimnieces pasūtīto rokdarbu vai nu sabojāt vai aiznest. Bet Marfušai bija tā iegājies: kad gadījās bērnus vienus atstāt, viņa saimnieces pasūtījumu ieslēdza lādītē, bet aizsāktās mežģīnes, ko darināja no nedegamām dzijām, uzbāza uz ārdiem, lai bērneļi nedabū rokā. Fetiņja aplūkojās visapkārt, redz — uz ārdiem mežģīņu metamais spilvens un uz tā sasprausts daudz gatavu mežģīņu. To neatskārta, ka tās darinātas no kādiem neredzētiem diegiem. Domāja, ka tas saimnieces pasūtījums. Noplēsa gatavās, pagrūda zem seģenes un projām. Atskrēja rokdarbnīcā — bija ziemas laiks un krāsnis kurējās — un uzreiz pie krāsns klāt, it kā apsildīties gribējusi, un nemanāmi no seģenes apakšas kaut ko iesvieda ugunī. Meitenes, kas tuvāk sēdēja, protams, pamanīja, tak izlikās neredzam, bet Fetiņja atkāpās no krāsns un saka:

—    Lai nu tagadiņ mēģina izgrozīties, veiksminiece!

Marfuša pārnāca mājās. Vecākie bērni viņai stāsta, ka bijusi krustmāmiņa rokdarbus pārlūkot un no ārdiem ņēmusi spilvenu. Marfušai taisni sirds aptecējās: ko viņa nebija noņēmusies ap to vērpienu, un nu tas vējā. Skrēja saimniecei sūdzēt un pret pašu darbnīcu uzgrūdās virsū saimniekam. Tas gāja uz kalvi, un bendeskalps Mitroša, kā paradis, turējās saimnieka tuvumā. Marfuša saņēma dūšu un saka:

—    Tētīt Akinfij Ņikitič, aizstāvi bāreni!

Demidovs apstājās:

—    Nu, kas tev tur ir?

Marfuša sāka stāstīt. Demidovs, kā uzdzirdēja, ka runā par mežģīnēm, taisni kā zvērs uzrēca:

—    Ko? Vai mazu prātu esi, skuķēn? Iešu es jūsu, meitiešu, darīšanās jaukties! Mitroša!

Bcndeskalps pēc sava suņa amata klāt uz vietas.

—    Ko pavēlēsiet?

—    Stiep to skuķi uz rokdarbnīcu. Uzskaiti viņai pusi no parastā sieviešu mēra, lai ielāgo, kā ar saimnieku par niekiem runāt, un pārējām par bijāšanu!

Neba Mitrošam divreiz jāsaka? Paķēra Marfušu aiz apkakles un nomurkšķēja:

—     Ejam, skuķēn!

Atnāca darbnīcā. Fetiņja priecīga, ka tik ātri viņas vēlēšanās piepildījusies. Lika izvilkt solu istabas vidū. Marfuša, kā ieraudzīja Fetiņju, tā sāka kliegt:

—    Un tomēr mēs ar Jurko nedegamu dziju izgudrojām. Tu vēl ij tagad neizdibināsi, kā tā darināta.

Marfuša, veries, bija iedomājusies, ka Fetiņja grib otra atradumu uzdot par savējo. Demidovam atkal, līdzko viņa par Jurku ieminējās, kas cits iešāvās prātā: nez vai tik nav runa par to akmeni, ko Jurko slepus no saimnieka pārbaudot? Pameta Mitrošam ar roku: «Pagaidi!» — un jautā:

—    Kas tā tāda par nedegamu dziju? Ko tu tur melsies? Un no kuras puses te Jurko piejūdzies?

Marfuša nu izstāstīja visu pēc kārtas, tikai to vien neizpauda, kā tā akmens kodeļa vērpjama. Demidovs tad noprasa Fetiņjai:

—    Vai biji pie viņas?

Fetiņja sāka bērt:

—     Biju, tētīt Akinfij Ņikitič, biju… Gribēju uzzināt, vai pasūtījums drīz būs gatavs… Bet vai tad šo var sastapt mājas! Blandas nez kur apkārt, bet bērniņi, nabadziņi, vieni paši. Nemazgāti, neapkopti. Riebj skatīties, nospļāvos un no istabas laukā.

—    Kas sūtīja?

Fetiņja saminstinājās. Tad Demidovs uzprasa:

—     Dod šurp mežģīnes!

Fetiņja nodievojās, nozvērējās, sak, nekā nezinu, bet Demidovs vēl bargāk:

—    Dod šurp, kad tev saka!

Šī atkal zvērē un dievojas, bet Demidovs pameta ar galvu Mitrošam.

—    Paglaudi ar pātagu pilnu atvēzienu, kamēr atzīsies.

Fetiņja redz — no nelaimes vaļā nespruks, apskaitās un sāka spiegt:

—     Viņas nedegamās mežģīnes, ekur, tai krāsnī sadega!

Meitene, kura bija redzējusi Fetiņju kaut ko krāsnī iemetam, žigli atrāva krāsnsdurtiņas un saka:

—    Tepat tās ir. Pašā virsū.

Demidovs lika vilkt laukā. Izrādījās, ka mežģīnes veselas. Nu ij Demidovs aplam ziņkārīgs.

—    Iesim, Marfutka! Parādi, no kāda akmens un kā darināji. Jurko Sirsi (iii pasaukt! Uz karstām pēdām!

Mitrošam pavēlēja:

—    Fetiņjai tu uzdod pilnu reizi, lai uz visiem laikiem aizmirst bāzt savu degunu lielās lietās!

Mitroša tad nu ij pacentās: tā pamieloja saimnieka radinieci, ka šī likko dzīva palika. Pēcgalā Demidovs Mitrošam gan uzrūca:

Pleitē taisni kā bez prāta. Meitietis bija darbam derīgs, kur viņu tagad liks?

Mitroša, ka paradis, atrunājās:

Prāts — tā ir saimnieka darīšana. Cik viņš liek, tik es uzskaitu.

Bet ar to akmens šķiedru, izrādījās, patiešām bija liela lieta.

Demidovs, visu sīkumos izdibinājis, savu rokdarbnīcu pielāgoja akmens šķiedras apstrādāšanai un visiem cieši jo cieši piekodināja, lai liekiem svešiem par to ne vārda.

Rokdarbnīcā akmens šķiedru gan vērpa, gan auda, no dzijām mežģīnes meta un adīja, un, līdzko Demidovam iznāca braukšana uz galvaspilsētu, viņš visus šitos darinājumus paņēma līdzi. Viltīgs tēvainis, proti, bija: zināja, kam un kālab tās brīnumlietas dāvināt, kuras ugunī nedeg. Lielu labumu, piestāsta, esot ar šīm dāvanām sev saguvis.

Marfušai tik vien tā labuma iznāca, ka viņi ir Jurko Sirsi savu daļu dabūja. Demidovs atļāva viņiem precēties, zemes stūrīti ierādīja un sacīja:

—    Vecā mājele lai paliek bērniem, bet šai vielā varat celt sev jaunu.

Ar laiku viņi ij uzcirta mājiņu. Ar šitiem, vei, Jurku Sirsi un Marfušu

Zibzobi tad ij sākās mūsu radu raksti.

Demidovam viņa dāvana neko lielu vis nemaksāja. Par tik vien iztērējās, ka lika sievai:

—    Iedod Marfušai sedzeni ar izrakstītiem galiem. Lai visi redz, kā kungs par centību apbalvo.

Kā mūsu dienās mēdz apbalvot, tad jau nu Demidova balvu nav ko salīdzināt, jo tikai tagadīt veco laiku darbs tiek pilnā mērā novērtēts. Ikvienam skaidrs, ka no mazā Zīžu kalniņa var saskatīt lielo, un šī pati Marfuša nu liekas gluži citāda.

Rūpnīcu īpašnieki un cara ierēdņi, veries, allažiņ mēdza tikai sevi izslavēt, par īstajiem darba pratējiem un darītājiem viņiem bija maza bēda. Par ārzemniekiem nav ij ko runāt. Tie uz lielīšanos pirmie meistari. Ja tos paklausās, tad allaž viņi pirmie visu izgudrojuši, bet sāc vien parakņāties dziļāk, un iznāks, ka itāliešu Elēna izgudrojusi to, ko tava tālā vecvecmāmuļa, dzimtļaužu Marfuša, prata darīt jau astoņdesmit gadu agrāk.

Šito Zīžu kalniņu tu paturi vērā, kad gadīsies par veciem laikiem lasīt, it īpaši par mūsu rūpnīcas senatni. Viņa, teikt, mūsu rūpnīcas senatne, ar Demidova melno kažoku pārsegta un turklāt vēl ar ārzemnieku auklām sasieta. Kas garām ejot paskatās, tas redz tikai vienu — guļ Demidovu mantojums svešzemju apsējā. Bet atraisi un paver vaļā — un iznāks ārā mūsu Marfuša. Tāda pati kā tu, mūsaina strupdegune ar baltiem zobiem un jautrām acīm. Tik dzīva, ka šķiet, nupat, nupat atnāks uz rūpnīcu, pa vecai paražai zemu paklanīsies un sacīs:

—    Brangi dzīvojat, mani mīlīši! Redzu — augstā kalnā esat uzkāpuši. Novēlu jums kāpt vēl augstākā! Pa reizīlei arīdzan mūs, mazo kalniņu kāpējus, pieminiet. Par Demidova dzimtļaužu meiteni mani dēvēja, bet tā tas nemaz nav. Tiesa gan, no manas izdomas Demidovs iedzīvojās, bet es jau tāpēc savu vārdu un iesauku neesmu zaudējusi. Jebšu Demidovam pat prātā neienāca manu vārdu medaļā iekalt un rakstos neesmu iekļuvusi, tak līdz pat šai baltai dienai mani mazmazbērni piemin Marfušu Zibzobi un viņas vīru Jurko Sirsi. Iznāk, neesam vis Demidovu, bet jūsējie. Viscaur jūsējie: gan ar asins saitēm, gan ar darbu, gan ar izdomu.

1947. g.

PLATAIS PLECS

Agrāk mūsu rūpnīcā tā bija pasākts: pa svētku reizēm likās kopā rinda pret rindu — un gāja cīkstiņš vaļā. Malu malās ar šito, vei, kaitējās un tā iegrozīja, lai pārējie varētu noskatīties. Šodien, sacīsim, cīkstās vienā vietā, rītu — otrā, parīt — trešajā.

Viens otrs tagadīt to uzskata par vecu laiku ģeķību, — sak, vājas saprašanas pēc un aiz gara laika situšies. Rasi, tā tas gan ir, tak neba cilvēks nosodāms, ka viņš par nejēgu piedzimis un neviens viņu grāmatā nav mācījis. Kavēja laiku kā zinādami. Un jāsaka, tas nebija nekāds kautiņš, bet cīkstiņš pēc visiem likumiem. Uz to jau aizlaikus gatavojās. Tai vietā, kur cīkstoņiem vajadzēja saiet kopā, izdzina vagu, un no tās soļu divdesmit, dažkārt ij tālāk, pa vienu un otru pusi novilka robežu, līdz kurai tad skaitījās laukums. Par uzvaru atzina, ja viena puse izspieda otru aiz robežas, lai neviens pats cilvēks uz laukuma nepaliktu kājās. Tāpat skaitu ieturēja stingri. Likums bija:

— Izraugies no sava iecirkņa cīkstoņus, kādus pats vēlies, bet ar skaitu nepārspīlē! Simts pret simtu, pussimts pret pussimtu.

Par to, ka saujā varētu kādu sitamo iemiegt, nav ij ko runāt. Nositīs, ja izrādīsies, ka tāds gadījums bijis, un arīdzan barvedi, kas skaitījās tā ka par rindas vecāko, nesaudzēs. Ne velti ikviens barvedis pirms cīkstiņa savējos nodrūkstī:

Un nu, vīri, metiet krustu, ka dūre ir bez viltus! Sitās pa ciema galiem, kur katrs dzīvo, un nevis tā, ka varētu pēc strādājamā darba vai kā. Nu, apmaiņa tika pieļauta. Atbrauc, par piemēru mīcīt, vienam otram brālis vai kāds rada gabals no citurienes, tad šito

iebraucēju var ielikt savā vietā. Tādus dažkārt brāļus vai radnieciņus saved, ka netiec gudrs, no kurienes šitādus spēkagabalus izrāvuši.

Visi, protams, zināja, ka tie ir ielikteņi. Lāgiem pat minēja, par cik tāds cīkstonis nopirkts, un tomēr izlikās to nemanām. Tur bija sava ziņa. Savējie, tie ne tikvien katrā ciemata galā, bet arīdzan pa visu rūpnīcu bija zināmi — ko kurais cīkstiņā var turēt. Ja tie saiet kopā, tad jau iepriekš var uzminēt, ar ko cīkstiņš beigsies, bet ar šiliem atbraucējiem iznāca tā kā pa tumšo, tābēd ka ne viņu spēks, nedz paņēmieni nevienam nebija zināmi. Ieredzēt šitos uzpirktos cīkstoņus lāgā neieredzēja, allaž manījās tiem kādu brangāku piemiņu atstāt, tak atstumt neatstūma un arīdzan pie tā nepiesējās, kas šie īpaši ir: vai no tiesa radagabali vai pavisam lieki sveši. Tikai to gan turēja vērā, lai apmainīto nebūtu vairāk par vienu uz katra desmita, bet par pārējo iebildumus necēla. Tie, kas nāca skatīties, slēdza savā starpā derības par šitiem atbraucējiem cīkstoņiem un reizēm arīdzan par visu arteli. Derēja, rasi, uz kapeikām, toties azarta bija par rubli. Tādi derībnieki — esi bez bēdu — ne sliktāk par īstu tiesnesi uzmanīja kārtību, lai nekāda blēdība, nei misēklis nenotiek.

Tā tas bija pierasts. Ne par vienu cīkstiņu iepriekš nevar paredzēt, ar ko tas beigsies. Tikai vienā vietā jau nez cik gadu gāja, kā gājis. Daudzi no rūpnīcas ļaudīm šim galam jau bija atmetuši ar roku.

—    Skatīties riebjas! Gadu no gada vezumnieki un uzkupči strādnieku cilvēkus vienā rāvienā notriec no kātiem.

Tur, raugi, bija iznācis tā.

Netālu no mehāniskās fabrikas, viņpus upes, dzīvoja daudz atslēdzi nieku un virpotāju. Zināma lieta, ikkurš rauga tuvāk pie darba apmesties. Tā šito vietu ij dēvēja — par atslēdznieku galu.

Tam iepretim, otrā krastā, bija vezumnieku gals. Tur dažādiem uzņēmējiem skaitījās divi lieli braucēju arteļi. Turpat atradās labības tirgotavas un vairākas iebraucamās vietas. Vezumniekos tika izraudzīti dūšīgi tēvaiņi un puiši labības tirgotavās vēl jo spēcīgāki, lai piecpudu maisus jaudātu spēlēdamies cilāt. Tāpat ij par sētas puišiem iebraucamajās vietās vārguļus vis nelīga, Vai nu maz kas varēja atgadīties, lai tad tādam puisim būtu pa spēkam nemierīgo ciemiņu ārpus vārtiem izlikt. Arīdzan turienes tirgoņi un uzņēmēji bija tādu ļaužu, kas paši tīri labprāt stājās cīkstoņu rindā. Par apmaiņu — ko tur ij runāt! Ja vajadzība, liec kauču pusi uz pusi, tik vien jāpasaka, ka tie ir jauni vezumnieki vai pārdevēji.

Nu, bet starp atslēdzniekiem, kā smejies, svēto navaid un spēkavīru nav ko meklēt. Ja cilvēks no mazām dienām pa fabriku svēpējies, no kā lai tur sejā sārtums iedegtos? Ja, rasi, kādam vaigi sasarkuši, tad tas nav! no saulītes, nedz no sala, bet no sīkas dzelzs smeltnes. Iezīdusies un ne ar nagiem nav izskrāpējama. Protams, sava izmaņa šiem ļaudīm ir, un ār sitieniem viņi apraduši, bet tik un tā pret vezumnieku galu nekādi noturēties nejaudā. Nepagūst ne iesilt, kad jau izmesti ārpus laukuma.

Mūsējiem, teikt, rūpnīcas ļaudīm, ēdās, ka vezumnieki un bodnieki šitā ar strādniekiem izrīkojas. Gribēja palīdzēt. Dažu labu reizi piešķīra: atslēdzniekiem maiņas cīkstoņus, bet iznākums tas pats: viens redzējiens,< ka rindu sapaisa un izspiež no laukuma, turklāt vēl stāv un plātās:

—     Redzam jūsu blēdības. Tikai mums tas nekas. Kauču vai visus pašus labākos cīkstoņus no rūpnīcas lieciet mums pretim, tik un tā sasitīsim!

Nogāja jau tiktāl, ka gandrīz vai jāatsakās no cīkstiņa. Tak atkal tā kā no ļaudīm kauns, bet jaunajiem it īpaši netīkas sieviešu kārtai

savu nevarību izrādīt. Uzveikts, sak, slikti ir, bet ja kāds nobijies, tas jau nu nekur liekams. Jebšu gan meičas un sievas par cīkstoņiem derības neslēdza, tak viņām visā šitajā būšanā bija liela vare. Dažs labs, rasi, tikai tālab vien stājās rindā, lai meiču acīs nezaudētu cieņu.

Atslēdznieku galā cīkstoņu pulkā bija Fedja Cirvjapiets. Zaldātos viņš nebija ņemts. Augumā tāds nepadevies. Par pieta tiesu nesniedzis pašu mazāko mēru. Šitā paša pēc ij tādu iesauku mantojis. Toties spēka viņam atlicin. Pļāves laikā viņu ar garkāti pirmo laida uz spailes. Kā sāk vicināt, tad tikai turies, manies, ka pārlieku pakaļ nepaliec. No bērna kājas Fedja strādāja mehāniskajā, bet rekrūšu laikā, vei, bija uzraugam ar vārdiem sariebis, un Fedju pēc tam vairs atpakaļ neņēma, turklāt vēl pazoboja:

—     Ja jau zaldātos nebiji derīgs, tad ij mums tādu nav ko turēt.

Kopš tā laika Fedja kūlās cauri kā varēdams. Spaiņus un atslēgas

pielaboja, arīdzan jumiķa darbu neniecināja, savā reizē zeltračiem sūkni saveda kārtībā. Vārdu sakot, kas nu gadījās pa rokai, Labi vēl, ka dzīvoja viens pats. Šā tā pārtika ar dievu uz pusēm un drēbes turēja kārtībā. Ģērbās pat mazuliet tā kā švītīgi — negribēja fabrikas priekšniecībai par trūcīgu ierādīties. Bez jums, sak, tikšu cauri, gausties neiešu.

Uz cīkstiņiem šitais Cirvjapiets kopš jaunām dienām bija kā uzburts. No sākta gala barveži viņu atstūma:

—     Nebūtu jele tu, Fedja, piņājies pa kājām! Ja augumā neesi padevies, tad tev šitā lieta nav pa vērienam. Tur, pavei, kādi tēvaiņi stājas priekšā. Tu, rasi, ij ne palēkdamies neaizsniegsi tādam kārtīgi iebelzt!

Lai ar labu, lai ar ļaunu, Fedja tak savu panāca — ietika cīkstoņu pulkā. Ar laiku kļuva skaidrs, ka viņš cīkstiņā citiem pakaļ nepaliek, bet dažkārt gadījās pat, ka viņu pašu pēdējo aizdabū no laukuma projām. Un vēl bija viena dīvainība. Dažs cits iziet no cīkstiņa — viņam to uzreiz var manīt, bet Fedjam nemaz, it kā viņš tur ij nebūtu bijis: ne sagumzījies, ne aizelsies, ne viņam zilumu, ne punu. Kāds gājis, tāds nācis, pat siksnu nevajag saraustīt. Tik vien var manīt, ka pukojas:

—     Tas viss mūsu spēkoņu pēc! Viņi tikai ērmojas, no deguna asinis tecina un uz veselu mēnesi ar zilumiem apgādājas, bet par kopus rindu neliekas ne zinis. Kas tā par darīšanos! Saku, plecu pie pleca vajag ieti

Arīdzan vezumnieku galā Fedjušu sen bija ievērojuši un visādi pulgoja. Līdzko iziet laukumā, visupirms ņemas par viņu brēkāt:

—     Ei, melnā varza, būtu jūs Fedjku par barvedi ielikuši! Viņam parocīgi. Šitik mazam kverpim ar dūri lēti netrāpīs. Tikpat kā mušai. Ar tadu jūs droši laukumu ieņemtu. Palūkojiet!

Fedjuņam šitās valodas par mazo augumu diez kā pie sirds vis neiet. Kopš bērnu dienām apriebušās, un te vēl viņam kā par postu vezumnieku galā savs sirdsāķītis ieskatīts. Par Feņu sauca. Meiča, redzams, nav viņa viežu: degunu projām vien griež, bet pati uz turienes spraunāko cīkstoni acis bola. Tolaik starp vezumniekiem bija izslavēts tāds Ķirša Belzoņa. Puisietis kā bilde, dūres vai puda smagumā. Ja ar tādu trāpīs — augšā vairs nesliesies. Laime vēl, ka Ķirša nebija diez cik apsviedīgs.

Ar šito Belzoņu Cirvjapiets tad nu ij sanāca kopā. Pirmāk viņi stāvēja pa gabalu viens no otra. Ķirša pašā savas rindas vidū, bet Fedjuņa vairāk pa labi roki. Pēc, kad rinda sāka pajukt, viņš pielēca pie Belzoņas. Tas pēc savas buļļa iedabas tikai nobaurojās:

—    Noskaiti pātarus!

Atvēzienā zvēla ar savu puda smago dūri, bet Fedjuņa izvairījās un zibenīgi uzbēra Belzoņam pa labās rokas lielo dzīslu, tikpat kā naglas iedzina. Ķirša roku vairs ne pacelt — kā pātaga nokarājas. Pārskaities -viņš spēra ar kāju. Fedjuņa atkal pasitās sāņus, un Ķirša nostiepās augšpēdus visā garumā, bet Fedjuņa vienā lēcienā šim klāt un ar plaukstas virspusi ieplāja pa degunu, tik vien pasacīja:

—    Kam gadījies krist, to nav ko sist, bet, ja kāds sper, tādu pārmācīt der!

Visi, kas sanākuši skatīties, sāka vienā balsī klaigāt:

—    Pareizi! Tā viņam vajag! Citureiz lai ielāgo: uz dūru cīņu atnācis, ar kājām nespārdies!

Vezumnieki dzird gan, ko tur klaigā, tak pretim nekā nebilst, tāpēc ka pārkāpums tikpat kā uz delnas. Noslēpt nevar: cīkstonis laidis kājas darbā. Bet Fedja pa to laiku likās virsū bodniekam. Tas arīdzan bija īsts lielības gailis: allaž es tikai un es. Fedjuņa tad nu viņu iegrieza sliedē: sagāza pirms pa roku, tad pa pakrūti, — guli, sak, kamēr nāksi pie atmaņas!

Tai reizē vezumnieki laukumu tomēr paturēja, tikai sava nepatikšana viņiem iznāca: vislabākais cīkstonis atgriezās mājās kā asinīs mazgāts, bet to tirgoni kā tādu mīkstpēdiņu nācās uz nestuvēm nonest. No tās reizes viņam vairs ne prātā cīkstoņu rindā padižoties. Protama lieta — cilvēks naudīgs —, nobijās: un ja nu netīšus pagalam nodābj? Slepenībā Jaunu prātu uz Fedju turēja. Sameklēja kādu jaunu spēkoni, negantāku par Ķiršu, un piesacīja tam:

—     To tik vien skaties — kur Fedjka. Tu man šito smurguli sablietē, lai manas acis viņu laukumā vairs neredzētu.

Uzpirkts paliek uzpirkts.

—     Neraizējies, — saka, — jūsu labdzimtība. Es to vīreli esmu redzējis. Esi bez bēdu, ka zvelšu ar dūri — laukumā vairs nerādīsies. Kad tikai nemisētos pagalam nolaist no kājas, iznāks vēl atbildēšanu dot.

—     Sit, — tirgonis kliedz, — uz manu atbildību. Dūri nepievaldi, viņš ir sīkstu dzīvību. Ja šā vai tā, izpestīšu, nekādu naudu nežēlošu.

Kā daždien rūpnīcas būšanā — slepenībā nekas neturas. Fedjam šitās tirgoņa runas nāca ausīs, bet viņš tikai pasmējās.

—     Laikam nepatīk vis. Lai citureiz zina, ka cīkstiņā viņam neviens klanīties neies. Neesam jau nākuši miltu pudu uz parāda izlūgties.

Atslēdzniekiem atkal sava runāšana. Pārsprieda, pārsprieda visi ar pulku un paziņoja:

—     Vadzi ko, Fjodor. Mēs tā esam uzdomājuši, ka uz priekšdienām izraudzīsim tevi par barvedi. Cīkstonis tu esi uz goda. Kazi ij barvedis no tevis iznāks lietpratīgs. Bet, ka augumā pasīks, tā nav nekāda nelaime. Neba ar augumu kalnus gāž.

Atrunāties un tielēties Fedjuņa nedomāja.

—     Kālab, — saka, — nepamēģināt. Sliktāk kā pašlaik mums nevar iet, bet, ja ies labāk, visiem būs prieks. Tikai — ar stingru norunu. Jaj esat izraudzījuši, tad cīkstiņā klausīt man tikpat kā darbā vai karā. Ko likšu, to dariet un nedomājiet pa priekšu plātīties un sevi izcelt. Mēs esam strādnieku gājuma. Nekādi auļotāju trijjūgi mums nav jāaptur. Mūsu spēks ir — iet plecu pie pleca un sist visiem pa vienu punktu.

Pēc šitā gadījuma, kad Fedja bija Ķiršu un tirgoni samalstījis, ļaudīs sākās pārrunas:

—     Nu būtu pašā reizē aizupes atslēdzniekiem piepalīdzēt. Ja dotu viņiem labi stingru maiņas cīkstoni, kazi viņi tad vezumniekus un bodnieķeļus sistu pušu.

Pateica šito jaunajam barvedim, bet šis kā ar cirvi pretim.

—    Ar svešu maizi, — saka, — mūžu nedzīvosi, aiz otra muguras neizslapstīsies. Lai tirgoņi uzpērk sev cīkstoņus, mums tā neklājas.

Viņu, protams, ņemas pierunāt:

—     Tāds kā joks! Vai tad to var salīdzināt! Mēs tak, sacīt, ne par naudu un neesam nekādi svešie, bet savu ļaužu, strādnieki.

—     Saprotu, — šis atbild. — Ja strādniekiem gadītos pret ko citu cīniņā stāties, es arīdzan pats ietu un pretim nerunātu, bet, kad cīkstas gals pret galu, tad tā nedrīkst. Kur katrs dzīvo, par to vielu ij jāturas!

Šķiroties vēl apsolījās:

—     Un jūs nebēdājiet. Gan mēs tos buļļus savaldīsim. Ja ne šito, tad nākamo reizi. Mums, galvenais, savs spēks jāapjēdz un strādnieku iemaņa jāliek lietā. Bez blēdīšanās uzveiksim.

Atnācēji tomēr tā kā saņēma ļaunā.

—     Degunu sāk sliet gaisā Cirvjapiets. Ķiršu un bodnieku samīcījis, nu ij domā, ka par šo stiprāka neviena nav. Palūkosimies, ek, kā šis pavasarī to rindu vadīs. Vai ilgi savējos uz laukuma noturēs.

No visām šitajām valodām saauga liela ziņkāre, kā īpaši šoreiz cīkstiņš noritēs. No visas rūpnīcas saskrēja ļaudis skatīties. Ziemu viņiem robežsvītra gāja pa pašu upes vidu, bet pavasara laikā cīkstījās Slīpajā gravā. Vieta plaša, tak šoreiz ij te kļuva par šauru. Vajadzēja apņemt laukumu, lai neiznāk traucēklis.

Tā nu cīkstoņi izgāja uz priekšu. Pussimts pret pussimtu.

Vezumnieku pusē vīri kā izlasīti: gara auguma, zaļoksnēji. Barvedis viņiem no bodniekiem. Vīrs labi gados, bet cīkstonis ka vai nu, no jaunam dienām šitajā darīšanā rūdījies. Netālu no viņa pa labi un pa kreisi divi milzenīgi tēvaiņi: Ķirša Belzoņa un šitais jaunpirktais, sacīt. Vārdu esmu piemirsis. Abi acīgi ķīķerē — kur Fedjuņa? Belzoņa, protams, tīko par viņreizi atdarīt, jaunpirklajam atkal saimnieka rubļi atpelnāmi. Un uzcirtušies vezumnieku pusē lepni. Šitais pats tirgonis, ko Fedja pirmāk bija pasitis, tagadiņ atdarījis maku: ikvienam cīkstonim licis uzšūt jaunu kreklu, platas plīša bikses un jostu izsniegt īsti fasonīgu. Krekli, protams, visuvisādi: dažam zaļš, dažam sarkans, citam tīri vai uguns krāsā. Iznācis raibi jo raibi. Nenoskatīties.

Atslēdznieku rinda daudz šķidrāka. Tur, protams, tāpat — dažs garāks, dažs īsāks, tikai visi gan ļautiņi kalseni, pakāmējuši un no vaiga tādi kā dūmos apsvēpuši. Drēbītes — jebšu ar svētdienas kārta, tak bez kādas izskatības. Krekli vairāk tādi vien pelēksnīgi, apjozti ādas siksnām. Un barvedis viņiem — Cirvjapiets, kas maza auguma dēļ nav zaldātos noņemts. Vezumnieki un bodnieki gar šito barvedi zobus trin, visādus aizskarošus vārdus sagudro, bet šis neko, dara vien savu. Izvietoja cīkstoņus, kā viņam likās vislabāk, un piekodina, it īpaši tiem, kas agrāk bijuši pats kodols un izdaudzināti par visdūšīgākajiem:

Pielūkojiet jūs man, ka aplam neālētos. Mums nav vajadzības, lai tu ar kādu Grišku Mišku meičām un derībniekiem par prieku ņemtos spēkiem mēroties. Mums jārīkojas visiem kopā, plecu pie pleca. Dari, kā vēlēts. Galvu piesargi, roku turi pabrīvāk, maķenīt tā kā atsperīgi, un zvel atvēzeniski pa labās rokas lielo dzīslu. Kuram tad roka vairs neklausīs, l.nn zvetē ar elkoni šķērseniski pašā pakrūtē. Nogāzīsi vai nenogāzīsi, bet |).n to aizdauzīto vairāk nebēdā. Viņš būs kā apdullis un, ja ij vēl ar lokam vēzīsies, tad spēka tajās tik vien kā sunim astē. Tu uz viņu pat neskaties, bet palīdzi blakus stāvētājam labajā pusē. Ja kāds iemanījies .11 kreiso roku rīkoties ne sliktāk kā ar labo, lai sit ar to. Savā reizē tas Itin labi padodas. It īpaši, kad vajag belzt pakrūtē. Un, galvenais, paturi vērā, ka tā nav savrupa izkaušanās, nav atsevišķs, bet kopējs cīkstiņš. Nedomā par sevi, bet par to, ka jāiet plecu pie pleca!

Šitā, vei, pašās beigās nobrīdināja un pats nostājās maliņā pa kreisi. Vezumnieku gals sacēla brēku.

—     Kur jūs savu mušu esat nobēdzinājuši? Kāpēc barvedis nav vidū?

Fedja atbild:

—     Nav tāda likuma, ka barvedim vieta norādāma.

Arīdzan pūlī sāka klaigāt:

—     Kas nu vēl nebūs? Kur grib, tur stāv! Tālabad jau viņš ir barvedis. Ij cīkstiņā laikā drīkst no vienas vietas uz otru pārskriet. Tas ir pēc likuma. Ko tur pa tukšu strīdēties, vajag sākt. Neba līdz pusdienām lai jūs gaidām?

Vezumnieku galam tas nav pa prātam, tāpēc ka šie ierīkojuši tā, lai Fedja iznāktu iepretim pašiem visstiprākajiem cīkstoņiem un nekur nevarētu sprukt. Tak ļaužu priekšā, redzams, apkaunējās vietām mainīties. Nu, izgāja abas puses pie savām robežām, pārmeta krustu, ikviens pacēla roku, parādīja: nekāda sitamā nav, — un sāka likties kopā. Fedjuņa, protams, bija vietu izraudzījies ar gudru ziņu. Viņam pretim iznāca kāds uzkupcis. Puisietis varens, tikai smagnējs un neapsviedīgs. Kamēr šis vēzījās, Fedja ar kreiso roku iebelza tam pa pakrūti un tik brangi, ka šim uzreiz elpa ciet, acis vien nobolīja. Fedja pa tam lāgam jau nākamajam roku satrieca, un blakus stāvētājs tādā pašā veidā padeva sitienu tālāk. Paskat vien — jau trīs cīkstoņi no rindas laukā: viens zemē garšļaukus, divi, jebšu vēl turas kājās, ar rokām vairs nav strādātāji. Te Fedja pamana — rinda sašķobījusies, divi tur jau apdullināti —, sviedās turp, skrējienā notrieca viņējo barvedi, bet arī pašu ķēra ielikteņa dūre, Nu, ne pārlieku stipri, tāpēc ka šim ķēmam jau iepriekš bija paguvuši rokā ierobīt, spēks, sacīt, šim gāja uz beigām. Drīz vien ij viņu nolika augšpēdus. Kiršam šoreiz nepagalam nelaimējās. Vai nu bija paklupis, vai sitienu pamisējis, tikai viņu vienā rāvienā samaidzīja tīrā: ne cīkstonis vairs, bet gaļas blāķis zem kājām.

Tā, vei, tas pagrieziens iznāca. Izsita toreiz vezumniekus un uzkupčus no laukuma. Cilvēkus piecus viņiem iznāca gulīšus uzlasīt. Bodnieķelis, kas cīkstoņus bija posis, tīri vai noslāpa aiz niknuma.

—    Nepieļaušu, — bļauj, — ka šitā kādreiz vēl notiktu!

Bet patiesībā iznāca otrādiņ. Ikreiz atslēdznieki pasāka vezumniekus Izsist. Ko tikai tie visu neizdarījās. Ielikteņus bez kāda kauna sabāza turpat vai pusi, barvežus cik reižu mainīja, iemācījās arīdzan paņēmienu sist pa roku, tak nekas nelīdzēja. Jāsaka, paņēmienu pārķert — tur ilga laika nevajag, tak iemaņa nav tik lēti iegūstama, bet viņš, atslēdznieks, proti, diendienā veseri cilā. Lai bez atvēziena, lai no visa spēka — sit bez kļūmes. Tāpēc jau viņš ir atslēdznieks. Arīdzan Fedjuņam raudzīja pielīst: ļ

—    Pārnāc uz mūsu galu. Uzcelsim tev mājiņu gods godam. Dzīvosi kā kungs un cīkstiņos būsi mūsu barvedis.

Fedja uz to atsaka:

—     Ja es tādu nelietību izdarītu, kļūtu par pārbēdzēju, tik un tā jēgas no tā nebūtu. Citās vietās nevar uzminēt, kurš gals kuru pieveiks, bet pie mums tā lieta ir skaidra. Agrāk jūs sitāt mūsējos, tāpēc ka arīdzan mēs gājām pēc jūsu paražas, bet tagad mēs sākām paši pēc savējās — plecu pie pleca — un sitīsim jūs allažiņ. Nekāds barvedis tur nepalīdzēs.

—    Ko, — šie taujā, — kas tas tāds par plecu? Ar ko te lielies?

—    Tas, — atsaka, — jūsu saprašanai nav ieskaidrojams. Jūs esat j savrupu ļaužu: dažs sēž uz bukas, cits savā bodelē vai iebraucamajā 1

vieta, bet kā liek plecu pie pleca, to saprot tikai tas, kas kopā ar citiem darbu dara.

Arīdzan Feņka sāka izmest āķīti. Fedja un Feņa, sak, it kā tīšuprāt lemti viena istabā dzīvot, vienos ratos jūgties. Tikai Fedja uz to laiku jau l»ij.i nācis pie prāta.

Nekas, — saka, — meičiņ, mums neiznāks, tābēd ka mēs katrs uz savu pusi skatāmies. Raugi sev vanadziņu ar greznām spalvām, es savu laimi pameklēšu citā vietā.

lln kā tad, drīz vien viņš apprecējās, un vēl cita pārmaiņa viņam dzīvē gadījās. Zeltrači, kuriem viņš vienotru reizi bija sūkni savedis kārtībā, attapa: piemērīgs vīrs būtu, ja viņu ieliktu par vecāko. Ņēmās aicināt:

—    Pārnāc pie mums artelī.

Fedjam arīdzan pašam likās, ka tā būs labāk nekā ar sīkumiem nokulstīties, viņš ij pārgāja. Un ko tu neteiksi! Artelis uzreiz uz zaļa zaral Ne savu laiku mūsu pusē tāds nebija redzēts. Cīkstiņos par barvedi Fedja gan pēc vairs negāja.

—    Sirmus barvežus, — saka, — par muļķiem godā. Lai kūvējas jaunie, bet mēs noskatīsimies, papriecāsimies, kā strādnieku ļauži ar platu plecu rīkojas. Nedz ar varu, nedz ar naudu nav atturami, visu triec drupās.

No arteļa Fedja līdz pat mūža galam neaizgāja. Tur viņu cieņā, godā turēja. Ja gadījās dažkārt dzirdēt, ka arteli paslavēja, vecais mēdza teikt:

—   Dzīvojam, nesūrojamies, un tas tāpēc ka, lai arī artelis mazs, visi kopā plecu pie pleca liekamies darbam virsū.

Reizēm vēl piemetina:

—    Protams, nevienam nav patikšanas saimnieka kabatu pildīt. Bet, ja tādas kabatas nebūtu un tad mēs šitā ar platu plecu mestos darbā, visa rūpnīca kopā! Ko? Tad tik būtu ko redzēt! Pēc pāris gadiem dzimto vietu ne pazīt nevarētu!

Un pats samiedz acis, it kā saulē skatīdamies.

Tagad, ače, ir tapis redzams, ka vecais barvedis nav velti par platu plecu runājis. Mūsu acu priekšā tas kļūst platāks un platāks. Cik sen, kad priecājāmies par slaveniem rūpnīcu un raktuvju strādniekiem, tagad jau rodas slaveni cehi un iecirkņi, posmi un maiņas. Gadu no gada aug un pieņemas spēkā platais strādnieka plecs, un nav tādas varas, kas tam spētu pretim stāties.

Lai kā uzpūšas visādi naudasmaisi, tik un tā darbaļaužu platais plecs viņus sadragās. Sadragās tā, ka no tiem pat miņas pāri nepaliks.

19.18, g.

MARKA AKMENS

Vecajiem īpašniekiem, Turčaņinoviem, sacīt, ģimenē Petro un Marko vārds pamīšus vien mijās. Tēvs, piemēram teikt, ir Petro Markičs, bet dēls — Marko Petrovičs. Tagilas Demidoviem, — tiem atkal Akintijs un Ņikita. Iepaticies, redzams. Tāda tā mode bija. Tagadējo kundzēnu, kas vēl pusaugos, arīdzan, paklau, par Marku saukā. Nu, tā viņu darīšana. Darba cilvēkam no tā ne silti, ne auksti. Lai Petro, lai Marko, kungs paliek kungs. Neba tālabad ierunājos, lai viņu vārdus pārsijātu.

Bet, ekur, tepat vai pašā mūsu rūpnīcas mežu viducītī ir kāds kalns — Marka akmens. Dažs labs no rūpnīcas ļaudīm tā ij domā, ka tas kalns pēc Marka Turčaņinova tā iedēvēts. Kāds no kungiem, sacīt, labprāt tur braucis uz medibām, vai kā. Nu, tā tikai tāda tukša runāšana. Tur, rasi, neviens no Turčaņinoviem nav pat kāju spēris. Pārlieku nomaļa vieta, purvi visapkārt. Nav kungu iedaža pa šitādām vietām blandīties. Samērcēs vēl kājas, būs pile degungalā. Un nekādu bagātību arīdzan tuvumā navaid, ja nu mīksto akmeni maķenīt paurbina.

Kalna nosaukums no pavisam cita Marka cēlies. Nekāda noslēpuma tur nava. Man šito patiesīgo notikumu nelaiķis vectētiņš stāstīja. Viņš vēl pavisam mazs puika bijis, kad tas atgadījies. Domāt, tā pirms gadiem simt, kazi pat vairāk.

Bijusi, vadzi ko, te rūpnīcās tāda Koltovskas lielkundze. Arīdzan, kamēr meitās, Turčaņinova, bet apprecējusies ar kādu sazin vai ģenerāli, vai, rasi, poručiku — un nu saucās Koltovska. Kālabad viņa Sisertā dzīvoja — vai atraitnēs palikusi, vai no vīra šķīrusies —, nemāku sacīt. Zinu tikai to, ka nevienu no vecajām kundzenēm mūsu rūpnīcās ar

nevalodām nepiemin, bet šito Koltovskīšu piemin. Tātad savas pēdas atstā|u-,i. Ja kāds sievišķa cilvēks sāk iet neceļus, par to ij saka: «Koltovskīšu l'.u .pēt tīko.»

Viņa, šitā Koltovskīša, teikt, bija uz puisiešiem kā uzburta, taisni brīnums. Kundziņu viņai, protams, apkārt, cik uziet. Neba nezināms — kungu līušana. Ko šie lai sadara? Tikai šitajai lielkundzei ar tiem saviem puisiesicin nebija gana. Viņa ij mūsējos, strādnieku puišus, kas tādi glītāki un spraunāki, neapnicināja. Nepaiet ilgais laiks, un no Sisertas atklīst baumas: atkal, sacīt, kundzene paņēmusi jaunu kučieri, bet veco atlaidusi. Visi jau gan zināja, kur te tas suns aprakts. Ņēma un paņēma. Spaidu darbs vien ir, lai kā — nav jau cilvēks uz raktuvēm aizdzīts. Nosmejas vēl šitā un dažkārt pat neiedomā, ka tas, rasi, ļaunāk par raktuvēm!

Tā nu, vei, atbrauc šitā Koltovskas lielkundze pie mums uz Poļevajas rūpnīcu. Gadījās taisni svētku reize. Pie mums, zināms, Pētera-Pāvila dienā mēdz padzīrot. Pēc dievkalpojuma turpat vai visa rūpnīca salasījās, ekur, uz tā kalniņa vecā dambja malā. Pirmāk puišeļi ņemas lauzties, pēc pienāk kārta ij lielajiem. Nekā labāka par to nezināja, kā ar spēku padižoties. Nu, bet kungiem, var redzēt, tas itin pa prātam. Labākos cīkstoņus dažkārt apveltīja un visādi uzslavēja.

Tie, kas vara kalnā strādāja, bija pārlieku kalsnēji, tak rokās, kājās viņiem liels spēks turējās. Tiem, kas no fabrikas, atkal negribas apakšā palikt. Tāpat jau ij šiem, fabrikas ļaudīm, teikt, spēciņa netrūkst.

It īpaši tiem no kričnas. Dažam labam no pārstiepšanās trūkumkaite piesitusies, bet palūko tikai ar viņu iesākt!

Bija tolaik kričnā kāds meistara palīgs. Par Marku sauca. Pēc uzvārda Cipuštanovs, vai kā, bet iedēvēts par Krastavīru. Kas tas bija par puisi! Stalts, izveicīgs, tāds skaidrīgs, un spēks kā lācim. Jebšu jauns vēl, tak jau kuro gadu visiem sila roku pušu. Neviens nebija viņam pretinieks.

Kalnam, protams, par nepatikšanu, ka krična ņem virsroku. Tā nu kalna Jauži ij lūkos pretinieku iegāzt — lika pretī savu Oņisimu. Bet tas Oņisims viņiem, skaidri sacīt, ķēms no cilvēka. Dēlietis jau labi gados, ij par krūtīm žēlojās, taisni bail uz viņu skatīties. Salīcis, uzkumpis, tak vīrs kā lāva, un rokas turpat vai līdz zemei kā spīles karājas. Divdesmit piecus jjadus kalnā sastrādājis. Ij kalns nebija varējis viņu sagrauzt. Ar šito Oņisimu sen vairs neviens negāja lauzties, un arīdzan pats viņš pēc tā nekāroja. Bet te nu laida darbā blēdību. Kad sāka nākt priekšā paši labākie cīkstoņi, kur bijis, kur ne — uzradās Oņisims. Nu, izsvaidīja, protams, visus kā tādus kaķēnus. Pienāca Marka kārta. Krična kliedz:

—Oņisims neskaitās! Ar šito zvēru neviens cilvēks galā netiks. Ko tadu var rēķināt!

Bet kalns savu:

—    Nobijāties, ceptie mīkstpēdiņi! Kas jūs galu galā par cīkstoņiem!

Ar vārdu sakot, sagāja lielajā. Te nu Oņisims ij saka:

—      Panācies priekšā, Markuško. Kārojas man zināt, cik tev tā spēciņa.

—     Nu, ko tur daudz, palūkosim ar, tēvoc Oņisim, — Marko atbild.

12s tev pretī nestātos, ja tu pats neuzgribējis.

Tā nu, vei, Marko izgāja priekšā. Laužas pie mums, zināms, uz pēdīgo postu. Tik ilgi, līdz vienam mugura nokrakst un kājas vairs netur. Nu, tapai ij sava izmaņa vajadzīga. Marko iepretim Oņisimam izskatās tāds paplāns, bet tak ņēma un uzveica. Marko — ko tu neteiksi! No trim alņēmieniem tikai vienu reizi palika Oņisimam apakšā, bet divas reizes viņu nosvieda. Jauns paliek jauns. Kur nu vecam! Krična, protams, gavilē, bet kalns brēc:

—    Nepareizi cīkstējās. Vajag no jauna!

Paklaigāja, tak līdz kautiņam nenonāca. Pats Oņisims tos brēkoņas apsauca.

—    Ko, — viņš kliedz, — veltīgi tērgavājat! Pareizi viss bija. Nekādas blēdīšanās Marko netaisīja. Un es vairāk necīkstēšos. Palūkoju — un gana. Nav man vairs puiša gadi, lai ar šitādām būšanām kaitētos.

Ar to tad ij beidzās. Marko, sacīt, atkal palika uzvarētājs. Cīkstoņiem izsniedza balvas: dažam jostu, citam cepuri, bet Markam un Oņisimam — pa kaftānam.

Pēc tam, protams, devās uz krogu. Ij Marku grib līdzi aizdabūt, bet šis, veries, no sīvā pa gabalu turējās, nu, jauns arī vēl. Viņam tiktos tepat palikt, noskatīties, kā meitenes un sievas rotaļās iet, padejot ar viņām, pulciņā padziedāt. Nu, bet, no otras puses, kā lai vīriem atsaka, ja reiz cīkstiņā uzvarējis? Pacienāt vajadzētu. Devās līdzi, bet pats sauc:

—    Tatjana, tu neaizej! Es tūdaļ būšu atpakaļ! — To viņš savējai, teikt. Nesen, vadzi ko, bija apsievojies. Tikko pirmo gadiņu dzīvoja. Tāda mīlīga viņam sieviņa pagadījusies, jautra. Mīlējās viņi, taisni sacīt, ļaužu acu priekšā. Citām sievām un meičām tīri vai skauž.

Nepaguva vīri līdz krogam aiziet, kad piedrāzās kungu ziņnesis — Marku, sak, lielmāte saucot. Bet šī — kundzene, teikt, Koltovskīša — cīkstēšanos no savas kalešas vērojusi. Kundziņi, kas šai no Sisertas līdzi atbraukuši, lai turpat. Ij pārvaldnieks tur, ij visa rūpnīcas priekšniecība. Tā ij neiznāca Markam mēriņu iemest. Pieiet Marko pie kundzenes, bet šī sniedz viņam sudraba rubli.

—    Še ņem, — saka, — brašo puis! Pati savām lielkundzes rokām tevi apbalvoju.

Nu, Marko gan zināja, kas viņam darāms. Paklanījās un saka:

—    Vispadevīgi tencinu, lielmāt! Prieks censties!

Bet kundzene viņā ar acīm vai zīdin iezīdusies. Taisni jāsaka, kauna meitietim ne kripatiņas. Katram skaidrs. Vienīgi Marko nesaprot un grasās klusītēm aiziet. Bet kundzene redz, ka šis kāpjas atpakaļ, un saka:

—    Panācies tuvāk, parādi roku!

Marko piegāja, protams, un rāda roku ar delnu uz augšu. Kundzene iesmējās un saka:

—    Atbrauki piedurkni! — Piedurkni, teikt, liek viņam uzrotīt.

Marko tā ij darīja, bet šī uzreiz — caps! — viņu aiz rokas ciet. Tausta,

vadzi ko, taisni kā zirgu nolūkodama. Kundziņi arīdzan kaklus snaigsta, nezi ko buldurē savā starpā svešā mēlē. Markam, protams, sanāk dusmas, ka viņu šitā nopētī, tak vēl viņš ciešas. It kā tā ij vajadzētu. Kundzene liek viņam apkakli atpogāt, krūtis un plecus parādīt. Marko nosarcis līdz ausīm, niknums viņu plosa, bet visu izdarīja, kā šī pavēlēja. Koltovskīša saņem viņu pie pleca, lēnītēm plikšķina ar delnu un nez ko plukšķ ar kundziņiem, bet ko īpaši — nevar saprast. Tik vien dzird kaut kādu vārdu daudzinām. It kā vai Markam kādu iesauku taisītos dot. Mūsu rūpnīcas sieveles, kas stāvēja turpat necik tālu, sāka čukstēties un vilkt Tatjanu uz zoba.

—    Tavējo, ek, kundzene par ērzeli uzdomājusi. Dzi, jaunu vārdu viņam gudro.

Tatjana — sieva vēl jauniņa, taisni sacīt, tīrais meitentiņš. Nekādas lāga apjēgšanas viņai nav, kā īpaši dzīvojams. Ņēma un apkaucās. Pilnā kaklā ij gaudo. Tikpat kā pie nelaiķa.

—    Vai dieviņ, meitenes, kas tik te notiek …

Marko izdzirdēja — kāds raud balsī. Paskatījās atpakaļ — Tatjana. Ij kundzene pamanīja, jautā pārvaldniekam:

-    Kas tur gaudo?

Pārvaldnieks paskaidro, ka tā esot Marka sieva.

-     Atvest šurp, — kundzene pavēl.

Atveda Tatjanu, kundzene noprasa:

—    Par ko dīc?

Bet šī savā vientiesībā plāj laukā:

—    Sievas, ek, runā, ka tu Marku uz stalli ņemšot.

Kundzene šitā nosmīnēja un saka:

—   Sievas labi izdomājušas. Stallī patiešām zirgu puiši vajadzīgi, tādi labi jauni un glīti. Tavējo laikam ņemšu gan.

Tatjana domā, ka no tiesas viņa pati lielmātei iestāstījusi, — blāc! — šai pie kājām:

—    Apžēlojies, lielmātiņ! Neliec Marku man atņemt. Pirmo gadiņu ar viņu dzīvojam. Un viņš jau man nemaz nemāk ar zirgiem rīkoties.

—    Viņš, es skatos, pat ar tevi nemāk galā tikt. Paklau, kā muti palaidusi — savai lielkundzei pretim runāt, Abus jūs vajag pārmācīt, — kundzene saka un pavēl pārvaldniekam: — Šito tu man atgādā par istabmeitu. Tā kā rīt no paša rīta būtu klāt. Paskat, kā noēdusies, apaļiem vaigiem. Mana Ustjinuška drīz vien to lieko nodeldēs. Bet tu, spēkoni, kāpēc savu sievu nemāci? — kundzene uzkliedz Markam.

Tas jau ij tā ar mokām valdās. Te sarkst, te bālē. Kauns no cilvēkiem, kā Koltovskīša viņu aplūkojusi, plikas miesas ar roku taustījusi, un nu vēl Tatjana muļķa prātā par apsmieklu pataisījusi. Taisni vai visu pasauli būtu lupatās savanckājis. Ņēma un vilka Tatjanai pa ausi. Šī tā ij apvēlās. Sieveles, kas Tatjanu bija saurdījušas, uzreiz sāka vaimanāt.

—    Vai dieviņ, nosita! Vai dieviņ, nosita!

Marko skatās — kā tad, Tatjana guļ zemē gluži bāla, acis ciet, un dvašu nevelk. Bet kundzene vēl viņam uzbrēc:

—    Kas nu vēl nebūs par smalkumiem! Izlaidis sievišķi. Ne iepļaukāt nedrīkstēs!

Te nu Marko vairs neizturēja. Sagrāba viņu, to kundzēni Koltovskīšu, aiz matiem un trieca pret zemi. Papēži vien nokrakstēja. Bet viņš vēl šai ,ii kāju pa purnu. Nu tik sacēlās tracis. Kundziņi saklupa Markam virsū, slražņiks izrāva zobenu.

Bet kundzene spiedz aizgūdamās:

—    Dzīvu ņemiet ciet! Dzīvu!

Kungiem, protams, nav pa spēkam šitādu vīru dzīvu saņemt. Drāzās pēc bendeskalpiem, bet citi atkal joza uz krogu sasaukt ļaudis. Saskrēja bondeskalpi, bet ļaudis šiem jau pretī, Oņisims visiem pa priekšu. Tīri aizelsies, bet pats ar sklandu vēzās. Sklanda, domāt, savu trīs asu garumā.

—   Lupatās samalstīšu, — kliedz, — kas Markušam kaut vai pirkstu piedurs!

Nu, kundziņi redz — labi nebūs, laidīs ļekas vaļā. Tikai viens ņēma un izšāva uz Oņisimu. Un ko tu domā? Trāpīja tak, suņabērns! Pašā dzīvīti. is āderē bija iešāvis. Oņisims uzreiz kņūpus zemē un vairs necēlās. Šitāds varens puisietis bija. Kalns viņu nebija sagrauzis, bet, ek, no lodes uzreiz pagalam.

Ļaudis redz — Oņisims nogalēts, vēl trakāk pārskaitās. Tam kundzi11,un, sacīt, kas uz Oņisimu bija šāvis, dzinās pakaļ. Bet šis zirgam mugurā un pa Sisertas ceļu projām. Lielkundze un citi kundziņi uz to pašu pusi aizlaida, bet pārvaldnieks un visa priekšniecība pamuka kur kurais. Nu, bendeskalpiem, tiem, protams, sānus sapaisīja. Divus tā nosvētīja, ka šie uzreiz izlaida garu, bet vienu otru par kropli pataisīja.

Neieredzēja |audis viņus, tos bendeskalpus, teikt. Viņi, veries, kungiem pirmie pielīdēji un šķūnī ļautiņus pēra. Par to tad viņus ij sapaisīja.

Otrā vai trešā dienā rūpnīcā sākās tiesāšana. Pilsētas priekšniecība sabrauca, zaldātus sadzina. Vispirmā kārtā ņēmās Marku Krastavīru meklēt rokā. Lielkundze lai atripoja. Ko tik viņa neizpūlējās. Gana draudēja, gan ar mīkstu mēli raudzīja ļaudis piedabūt, lai uzrāda, kur Marko meklējams. Nekā, neizdevās. Visi kā vienā mutē saka:

—    Kā mēs varam zināt? Aizbēdzis nez kur un savu Tatjanu līdzi aizvedis.

Izpūlējās, izpūlējās šitā, nenieka neizdibināja. Ar to ij aizbrauca.

Nu, protams, pērt jau nu pēra visus no vietas, bet Marku ar Tatjanu norakstīja par izbēgušiem un uz visām malām izsūtīja papīrus, vai, sak, kur nenoķers. Bet viņš, tas Marko, teikt, tepat vien mūsu mežos mitinājās. Ij viens otrs no meža sargiem to zināja. Tikai, no ļaudīm baidīdamies, piemiedza aci. Paši, vadzi ko, reizēm padod Markam ziņu:

—    Tevi taisās gūstīt. Piesargājies!

Marko un Tatjana tad pāriet uz citurieni un, kad tvarstīšana galā, atkal atgriežas savā iedzīvotajā vietā. Viņiem tur piekalnītē pie avotiņa sava būda uzcirsta. Neliela būdiņa, gandrīz kā siena pļāvēju slietenis.

Trīs ziemas Marko tur sadzīvoja. Visu laiku tīkoja Koltovskīšu kaut kur uz ceļa nokniebt. Tikai šī jau nu arīdzan nebija muļķe. Pēc tās reizes it nekur vairs nebraukāja. Ja gadās, ka jātiek uz pilsētu, tad ļaužu apkārt — ka vai karā ejams. Bet uz mežu vai tāpat līdz dīķim pavizināties, kā dažkārt agrāk, — nī un nī. Domāt, zināja, ka Marko viņai tepat kaut kur uzglūn. Gremzās uz visiem:

—    Neuzticami, sak, kalpi esat, bēguļus pa mežiem slēpjat. Kur jums ir Marko Krastavīrs? Kas viņam ēdamo pienes?

Ikviens, protams, atrunājās kā mācēdams, jebšu daudzi zināja.

Pēc jau gan Marko ar Tatjanu aizgāja. Stāsta, bērniņš viņiem piedzimis. Neba ar mazulīti mežā kāda dzīvošana. Piņķerīgi. Viņi tad nu devās uz Sibīriju, uz brīvajām zemēm.

Koltovskīšai par to stāstīja, tikai šī neticēja.

—    Neievilināsiet, — saka, — mani mežā! — Un arīdzan aizvācās nez kur projām no mūsu rūpnīcām.

Raugi, to kalniņu, kur Marka būdiņa stāvējusi, ij sauc par Marka akmeni.

1937. 2.

SMAGAIS KREŅĢELIS

Ak par lo manu kreņģeli? Kā es, sacīt, bagāts bijis un naudiņu noplenderējis? Laikam no tēviem būsiet dzirdējuši? Smieklā ņemt, skatos, gribat vecu vīru? Ek jūs smējēji! Bet būt tak bija. No visas tiesas bija. Un nemaz tik sen, bet nu jau pašam liekas, ka vai sapnī noredzējis. Šo to, domāt, būšu pagalam aizmirsis. Pārlieku, veries, tolaik to savu atmiņu tiku skalojis… Gandrīz vai galva līdzi aizskalojās. Kur nu visu var prātā saturēt!

Ar brīvestību, vadzi ko, tas ij sākās.

Viņu — šito brīvestību, sacīt — mūsu atradnēs priekšniecība raudzīja nobēdzināt. Pa sādžām klīda valodas, bet mēs ne pa ausu galam nebijām dzirdējuši. Tik vien bija tās pazināšanas, ka nevienu vairs nelaida uz rūpnīcas ciematu pie savējiem pasērst. Lai cilvēkam vai cik liela vajadzība, atbilde viena — nevar. Un pārnācējus no citurienes atradnēs vairs nepieņēma.

Kas gan, domājam, lēcies? Agrāk ņēma no malas, cik vien gribi, bet nu uzreiz nevajag? Un arīdzan mūs tā kā pārvarīgi stingri tur.

Atradnes bija nomaļā vietā. Mežā pie Vasjas kalna. Tagadiņ tā atradne sen pamesta. Tur, piestāsta, nez vai nedzešama uguns, nez vai purva gāze esot parādījusies. To nu es nezinu. Nedzešamai ugunij ap šito vidu tā ka nevajadzētu būt, bet purva gāze — tā dažkārt gadās. Nu, bet tas jau n,iv svaiīgi… Slēgta, saku, tagadiņ tā atradne pie Vasjas kalna, bet tolaik tur naiki vien strādāja un zelts nāca tīri brangi. Ļautiņu, protams, l)ija sadzīts laba tiesa, un visi no mūsējiem, no rūpnīcas ciemata. Tad atradņu priekšniecība, redzams, tā ij domāja:

«Kur šie dabūs zināt, ja nevienu uz mājām nelaidis un no malas cilvēkus neņems? Lai tik strādā vien pa vecam. Mums tā parocīgāk.»

Tikai neba nu ļautiņi neizdibinās. Dabūja zināt un sacēla brēku:

—    Kā tad tā? Visiem brīveslība, bet mums ne!

Priekšniecībai iegansts atradās.

—    Baznīcās, — saka, — brīvlaišanu pasludina, kur pie mums lai sludina? Pie mucas, vai?

īsta kroga, veries, mums atradnēs nebija, bet degvīnu kronis tirgoja no mucas. Rūpējās, sacīt, ka tikai kāds kapeiku uz mājām neaiznestu. Pie šitās degvīna mucas, protams, visāds gadījās… Tālabad par io ij piemeta. Par_ smieklu viņi tīkoja visu pataisīt. Tikai kas nu ļaudīm par smieklu! Ārdās uz pēdīgo postu, klaigā:

—    Lasi tūdaļ, citādi visi no atradnēm aiziesim uz rūpnīcu par brīvestību noklausīties.

Priekšniecība — neko darīt — atstiepa papīru, sāk lasīt. Bet neba ko var saprast, kas viņiem tur samuldēts. Mūsējie sāka klaušināt, kas un kā. Visupirms par aramzemi, par mežiem, tāpat par smiltainēm — kā ar tām? Priekšniecība ij saka — aramzemi mūsu apkaimē nav kur ņemt, meži un smiltaines paliek īpašniekam, bet par savām mājelēm un sakņu dārzeļiem jums būs jāmaksā.

Tā, vei, bija sagudrots, tikai neviens tam nenoticēja.

Es tolaik biju jau puisietis gados, bet, kā padzirdēju par brīvestību, ārdos trakāk par visiem.

—    Blēdība, — kliedzu, — tā ir! Tā nevar būt! Aidā, puiši, uz Poļevaju! Tur noskaidrosim, kas un kā. Ko tur šitajos klausīties!

Citi arīdzan nestāv klusu. Atradnes uzraugs — sērga gatavais, bet mīkstu mēli — nu ij saka:

—    Jūsu darīšana, puikiņas, jūsu darīšana! Jūs tagadiņ esat brīvu ļaužu. Kurp iegribēsiet, turp aiziesiet. Tikai mūsu vainu nesakiet, ja atpakaļ neņemsim. Arīdzan saviem draugiem ziņu palaidīsim, lai piesargājas jūs darbā līgt. Mums tak arī, domāt, sava brīvestība — neiesim pieņemt kuru katru, bet tikai tādus, kas mums pa prātam. Tad nu neņemiet par ļaunu!

To viņš, protams, ar viltus mēli šitā runāja. Pēc likuma iznāca pavisam citādi. Rūpnīcas zemes nemaz tā īsti kungiem netika atdotas, bet gan ar noteikumu, ka ikvienam rūpnīcas ciemata iedzīvotājam lai tiklu rūpnīcā dots kaut vai kāds darbs. Bet neba toreiz kāds par to zināja. Tā nu uzraugs ij pabiedēja — darbu, sak, nedosim, no kā tad dzīvosiet?

Te nu viens otrs kļuva domīgs, bet, kas tādi jaunāki un karstāki, tie palika pie sava: aizgāja no raktuves. Tai skaitā ij es. Pārnacām mājās un pirmām kārtām sākām klaušināt par brīvestību. Nu, mums tad apstāstīja:

—    Šitā, sak, cara brīvestība tikpat kā, piemēram teikt, cilvēkam plikums pakausī — spīdēt spīd, bet nekā tur nolupināt nevar.

Redzam — tiesa ir, tā gandrīz iznāk. Lai šā vai tā, tak maķenīt uzdzīvojām. «Vismaz,» domājam, «mugurai tik pārvarīgi nenāksies maksāt.» To neapjēdzām, sak, ja vēders skubinās, tad gribošam negribošam mugura būs jāliec.

Nodzērāmies, protams, pie nabaga, bet ko uz zoba likt ikkuram vajag. Ko darīsi, ja tev ne lopiņa, ne iedzīves un amats tikai tas viens — pa zemi urķēties?

Man tas no laika gala pielemts. Jūsu gados es, eku tur, Gumjoškos, rūdu šķiroju. Tā tas bija iegājies — kolīdz kādā ģimenē puišelis sprīdi no zemes pastiepies, tā viņu uz Gumjoškiem projām.

Pats īstais, — saka, — bērnu darbs — akmentiņus cilāt. Tīrā spēlīte!

Ta nu, raugi, mani tais spēlītēs iedzina. Nāca laiks, ij kalna dziļumā nolaida. Raktuves uzraugs sprieda tā:

—    Puika ir paaudzies. Laiks viņam ar ķerru parikšot.

Laime vēl, ka man gadījās pie lādzīgiem bergaliem nokļūt. Neviena nopaļāšu. Žēloja mūs, jauniņos. Cik nu, protams, tais laikos bija varams. .Ja sadeva dunkas vai ieklupa cekulā — tas mums skaitījās tikpat kā medusrausis, bet, ek, ar pletni nekad netika mielojuši. Ij par to viņiem tencinu.

Vēl paaugos — deva man rokā kapli un lauzni, ķīļus un veseri, kaltus visvisādus.

—    Paspēlējies, sak, papriecājies!

Un gana jau tiku izpriecājies. Jebšu Vara Saimnieci redzēt negadījās, tak viņas saldo dvašu saelpojos, sarijos, cik uziet. Gumjoškos, ek, bija t.ida dvaka — pirmāk tā kā saldenēja, bet ievilksi dziļāk — elpu ņem ciet. Nu, tā kā sēra tvaiki. Tur, saproties, rūdā bija daudz sēra. No šitās dvakas un spēlītēm man neveselība piemetās. Tad jau nu nelaiķis tēvs saka raktuvju priekšniecībai kaulēties:

•— Lieciet jele to manu puisi pie kāda vieglāka darba. Pagalam viņš savārdzis. Tā vien skaties, ka nomirs, bet viņam vēl nava ne divdesmit trīs.

No tās reizes ij sāka mani pa raktuvēm un atradnēm dzenāt.

Tur, sak, vaļība. Lietutiņš izmērcēs, saulīte apžāvēs, ja saulīte nespīdēs — neba tāpēc izputēs.

Mūsu apvidū, kā zināms, iegūst vaļējo rūdu, no zemes virskārtas ņem. Ta cilvēkam ir vieglāk, tikai man gan reti gadījās. Vairāk tāpat vien pa apakšzemi kārpījos. Laikam jau man tā nolemts.

—    Tu, — saka, — pie šitā esi pieradis. Gumjoškos, tur, vei, ir dziļums, bet kas nu te! Darbs tev tīri pa vērienam.

Tā es visu mūžu pa apakšzemi esmu racies, taisni kā kurmis. Nu, šito darbu sāku jau pieprast, bet vairāk gan nekā. Tā ij pats domāju: «Nav, sak, man kur grūsties, kā vien zemē iekšā.»

Tikai raktuvju uzraugam padoties — iet uz veco vietu — arīdzan nav palikšanas, bet kalnā līst jau nu nepagalam negribas. No pašas mazatnes gana esmu tur izspēlējies un skatos — ij citi ar steigu vien no kalna mūk laukā. Kauču vai pagalam neierastā vietā dzenas, lai tikai kalnā ne. Edz, kas tur bija par saldumu! Neviens no laba prāta lejā nelaidīsies. Aic ina viņus uz turieni, sola labāku peļņu, bet ļautiņi projām vien «riežas.

Pēcgalā cits pēc cita sāka lasīties projām uz Gumjoškiem un līda kalnā. Stāsta — tur vēl sliktāk kļuvis, tābēd ka ūdens ņēmis virsroku. Sūknētavā, veries, iznākusi liela aizķeršanās, nu, ūdenim ij ceļš vaļā. Tikai par nopeļņu neviens gan nežēlojas. Ja salīdzina ar citām vietām, sanāk itin biangi. Dažs labs krogā pat padižojās. Nober uz letes sauju pieckapeiku un lielās:

Lai ar slapjā vietā pelnīta, tak naudiņa sausa un skanīga!

Gumjoški, zināms, kunga kabatai skaitījās pati ienesīgākā vieta. To tad arī centās saglabāt. Visvisādi ļautiņus uz turieni vilināja un ar maksu neskopojās.

Nu, es tomēr turējos.

Gana esmu tā saldenuma sarijies. Neiešu kalnā, kauču vai ar zeltu nphotl Neiešu un neiešu!

Ij sieva uz to nemudināja, allaž man piebalsoja:

—    Bērniņu mums nav. Bez tā kalna kaut kā izdzīvosim.

Tikai runāt jau nu šitā viegli, bet, kad nav ko likt uz zoba, tad kuram katram bēdīgs prāts sametīsies. Noturējos šitā kādu mēnesi, redzu, pagalam plāni sāk klāties: darba nekāda, un ko mutē bāzt ne kumosa. Ko darīt? Vai nu paklanīties atradņu uzraugam, no kura biju aizgājis, vai laisties iekšā kalnā? Domāju, domāju, pēdīgi nolēmu:

—    Iešu kalnā.

Te nu man pagadījās kāds vīrs no Greizā Brasla — Maksimka Zjuzevs. Draugs ne draugs, drīzāk paziņa. Savā laikā bija gadījies abiem vienuviet strādāt. Arīdzan tēvainis labi jau gados, sirmos matos lai iedzīvojies. Nu, cilājam šādas valodas, cilājam tādas, pēdīgi viņš saka:

—    Kas ir, Vasilij, ņemsimies uz savu roku zeltu meklēt. Neba mēs šo notaucēsim — to kroni, sacīt! Bet mums, kazi, var iznākt ķēriens. Strumentes diez kādas nav vajadzīgas. Ja nekā nesapelēsim — nav lielā bēda. Palūkosim, vai, ko?

Sapratu jau gan, uz ko viņš velk. Par mani, veries, daudzināja — šitais, sacīt, no sākta gala pa zemi rakņājies, zina, kas kur noglabāts. Tālabad tam Zjuzevam ij uzkārojies ar mani kopā strādāt. Padomāju, padomāju, pēc saku:

—    Labi, lai iet. Palūkosim, kurā vietā tas ķēriens mūs gaida.

Norādīju, protams, vietiņu, pieteicāmies kantorī, sākām cirst bedri.

Smilts nāca tīri pārtiekama … Sava iztikšana ir, jebšu arī kantorim zeltu atdevām par tīro nieku. Tikai Zjuzevam allaž vēl par maz. Viņš, veries, bija no tiem ātrajiem. Rādi tikai šim vietu, kur vienā rāvienā var stāvus bagāts tikt. Es viņam pirmāk no skaidras sirds saku:

—    Šitā pati, sak, ir gaužām laba vieta. Nevajag tikai visu zeltu nest kantorim, bet daju pārdot uzpircējam. Tad būs pavisam brangi.

Zjuzevs par to ne dzirdēt — baidās. Un tad vēl viņš ar nez kādu sudraba briedi nēsājās. Vienā gabalā tincina mani, vai es neesot manījis. Tas it kā klaiņojot tepat tuvumā, ļaudis redzējuši. Tur, vei, vajagot rakt, kur tas briedis pārstaigājis. Ne vienu reizi vien tiku Maksimkam skaidrojis:

—    Kur tev te mūsu pusē briedis gadīsies? Te tikai āži un aļņi.

Maksimka tomēr man netic, domā, ka es tikai nesaku. Bet es no tiesas

domāju, ka par to briedi blēņas vien ir. Uz čūsku, uz to gan tā maķenīt paļāvos, uz sarmu arīdzan. Čūsku midzeņus ielāgoju un tādas vietas, uz kurām sarma neturas. Kas ir, tas ir, bet uz briedi nepagalam nepaļāvos. Tā mēs ij saskrējāmies. Maksimka klaigā savu, es — savu. Sagājām lielajā. Uzreiz viņš man piemet:

—    Tu manu maizi ēd!

Es, protams, nenocietos:

—    Kā tad tavu, ja es no rīta līdz vakaram pa zemi mūdos!

Šis nu ņemas rēķināt, bet visu tikai ar greizo olekti vien mērī. Cik mēs no kantora par zeltu saņēmuši — pusi noliedz, bet kas man iedots, tas divkārt pieaudzis. Es tad nospļāvos.

—    Aizrijies ar to savu bedri!

Ņēmu lāpstu un gāju projām, bet šis kliedz pakaļ, visādi zākā to manu vietu:

—    Ne stundu te nepalikšu! Kam jele vajadzīga tukša bedre?

Tad nu es saku:

—    Ja tā, pats te palikšu.

Maksimka ņemas mani pārsmiet.

—     Kā tu bez manis turēsies? Kas mans, to tūdaļ vedīšu projām. Citu tādu muļķi, kas tevi ies barot, tu neatradīsi. Visiem pastāstīšu, cik te tās bagātības. Tupi tad viens tai plikā bedrē.

«Pagaidi tu man, āpsi,» domāju, «gan es tev parādīšu!»

Pārnācu mājās, apskraidīju savus drauģeļus, aizņēmos šo to un saku sievai:

—    Taisies uz atradnēm! Celsi laukā.

Tagadējā veča man ir cita. Tāpat vien mājas soļa labad apņēmu, bet tolaik man bija īsta sieva. Jaunos gados apprecējāmies, kopā rūpes, raizes cietām. Laba sieva bija, arīdzan raktuves darbā iemanījusies.

—    Labi, — viņa atbild.

Atnācām pie bedres, bet Maksimka to pagalam noplicinājis. Saki viens cilvēks, tak kāršu režģis bija… es pats vēl ij cirtu… Tad viņš pat šito režģi aizstiepis. Nobrīnījos, cik gan nelietīgs puisietene! Nu, pamazītēm savedu kārtībā. Sākām urķēties. Izskalojām — nekas. Bet Maksimka, redzams, izbazūnējis, ka te tukša vieta. Sācis to savu briedi lenkt. Mūsējai vietai visi iet apkārt ar līkumu. Divatā ar sievu tur nu kašņājamies. Mums tīri parocīgi. Un vēl šitā paša Maksimkas dēļ es iecirtos — krogā ne kāju nesperu. Negribējās, proti, ierādīt, ka es ne dienu nenoturēšos. Arīdzan jaunu vietu salūkoju, kur zeltu nodot.

Rūdītajiem vanagiem, vadzi ko, tiem, kuri slepeni tirgoja, bija bīstami nodot. Tiem ir sava jēga par šķirni. Noskatās — zeltracis nes labu mantu, tūdaļ paši uz to vietu piesakās vai arī apcērp no visām pusēm un dažkārt pagalam izēd laukā. Es tad nu sameklēju jaunu uzpircēju. Aplam jau rijīgs, tak nebija vēl pa īstam iestiprinājies. Krogu, protams, turēja, tur viņam sievastēvs rīkojās, pie mājas noliktava ar visādām sīkām precēm, turpat ij ar gaļu tirgoja, savureiz pa tirgiem pabraukāja. Vārdu sakot, visu pasauli būtu sagrābis, bijušas tikai rokas garākas. Sitajam uzpircējam tad es ij sāku nest. Tik daudz viņš sajēdza kā zeltu no vara skaidiņām atšķirt, bet īsto šķirni noteikt — kur nu! Tur vajadzīga iemaņa un īpaša acs. Tāda iekšķīga redzēšana vajadzīga, lai dziļi slēpto saskatītu, bet šitajam tirgonim redzēšana virspusīga — acis uz visām pusēm šaudās. Kur nu tāds lai zelta šķirni pazītu! Un baidījās jau arīdzan.

—     Tu, — saka, — Vasilij, kādam neizpaud, ka man zeltu nes. Es tā neesmu radis. Tādi darbi ož pēc Sibīrijas.

Par to nepieminēja, pēc kā ož peļņa, bet, redzams, neoda slikti. Iekārsies bija. Nekad neatteica, cenu maksāja bez liekas kaulēšanās un pie norēķiniem neblēdījās. Tas viss man bija pa vērienam, — nesu viņam tā pamazītēm. Tā, kazi, mēs ar sievu būtu tikuši uz ciņa un ne sliktāk par citiem mūžu nodzīvojuši, bet tad man pagadījās tas kreņģelis.

Kā šodien atminos. Bija rudens svētku priekšvakars. Sieva sauc man no augšas:

—     Gana nu, Vasilij! Rīt tak, vei, svētki. Jāapkopjas. Iesim žiglāk uz mājām!

Smilts tur gaužām cieta, skaidri kā akmens. Piekusis biju, kapli vicinādams, domāju: «Tiesa gan, pietiks …» Atvēzējos vēl pēdējo reizi tā labi sparīgi, bet kaplis aizķērās — zem akmens bija iesprūdis. Lūkoju izkustināt — nenāk ārā. Rāvu ar visu spēku uz savu pusi, iebelza man pa labo kāju un tik stipri, ka vai jākliedz. Kad sāpe maķenīt pierima, gribēju izdibināt — kas tas īpaši par akmeni? Paņēmu rokā. Pasaulīt mīļo! Zelts! Ekur kā svētku kreņģelis, tikai daudz smagāks nekā no mīklas ceptais. No virsas padevies tādiem pītiem līkumiem, bet apakša gludena, tikko manāmas pumpiņas, kā ar roku piegludinātas. Cik tādā varētu būt?

Par koju vairs ne prātā. Saucu: «Velc augšā, Marinša!» Viņa ne vārda, uzrāva viens divi, bet es tīri kā mazu prātu. Smejos šitā un ķēros viņai apkārt — sievai, ko tu neteiksi!

Viņa jautā:

—     Ko nu tā, Aleksejič?

Es tad ij parādīju.

—    Veries!

—    Nu, kas ir? Redzu — kaut kāds akmens …

—    Turi!

Viņa domāja — neliels akmentiņš, ņēma tā nevērīgi, bet, kā paņēma, tā viņai roka uz leju ij nošļuka. Nobāla mana Marinuška un, jebšu visapkārt mežs, čukstus vaicāja:

—     Vai no tiesas zelts?

—     Tas pats, — saku.

Smiltis skalot vairs nesākām. Nu tik labi veicīgi uz mājām.

Un tavu brīnumu — skrienam un visu ceļu skatāmies atpakaļ, it kā būtu ko nozaguši. Atskrējām mājās. Noglabāju kreņģelīti, piekodinu Marinai:

—     Pielūko, neizpļāpā kādam!

Viņa savukārt nobrīdina mani:

—     Netīšām neiegriezies krogā, kamēr zeltu neesi nodevis.

Uz kantori šitādu makānu nest nav ij ko domāt. Atņems vēl! Un vietu jau nu sagrābs bez vārda runas. Vakarā gāju pie tirgoņa. It kā gaļas knicīti nopirkt svētku azaidam. Nolūkoju īsto brītiņu, uzbilstu — ir, sak, darīšana.

—     Pagaidi, — šis saka, — maķenīt. Drīz taisīšu bodi ciet.

Nu labi. Pircējs aizgāja, tirgonis pieslēdza durvis un saka:

—    Nu, dod šurp!

Tāpat ij agrāk dažkārt bija gadījies bodē nodot. Viņam, veries, īstu svaru nebija, bet skābi un karaļūdeni plauktā atklāti turēja, it kā pārdošanai. Tolaik tas bija vienkārši, kuram katram pārdeva. Es nu saku:

—    Aizslēdz ij sētsdurvis!

—    Velti, — viņš saka, — baidies. No savējiem neviens nenāks, nav vēlēts, un svešus nelaidīs.

Bet es palieku pie sava.

—    Aizslēdz tomēr!

Nu viņš arīdzan kļuva tramīgs.

—    Vai tikai kāds nav uzodis, kālab tu pie manis nāc? Kazi būsi kādam papaudis?

—     Par to, — saku, — nebēdā. Nevienam ne prātā neiekritīs, kālabad es pie tevis nāku. Tikai man ir daudz.

—     Tā, — viņš atsaka, — nav nelaime, ka daudz. Nebijis tik nu maz. Cik vien gribi, paņemšu. — Sētsdurvis tomēr pieslēdza. — Nu, — saka, — rādi šurp!

Es tā drošības pēc paņēmu cirvi no gaļas kapājamā bluķa, padevu viņam savu kreņģelīti, lupatā ietītu.

—    Še, pirmāk pasver šito.

Tirgonim tirgoņa maņa: rokā pasvārstījis, uzreiz apjēdza, ka smags.

Jautā:

—     Kas tas tev ir?

—    Pasver, — saku.

Uzmeta uz preču svariem. Nosvēra, kā nākas, saka:

—    Astoņpadsmit ar mazu uzviju.

—    Tad ņem ciet.

—    Ko ņemt? Kur tad tev ir?

—    Lupatā, ek …

—    Astoņpadsmit mārciņu?

—    Pats svēri. Ja nejaudā paņemt, nesīšu uz kantori.

Par to kantori, teikt, es tāpat vien izgudrēni piemetināju. Neba nu es turp būtu stiepis. Attina mans tirgonis lupatu, ņemas kreņģeli ar skābi un karaļūdeni pārbaudīt. Nu, zelts kā zelts. Te, skatos, tirgonis sāk svīdin. No deguna pilēt pil, ne vārda nebilst, tikai raugās manī noņēmies. Pēdīgi saka:

—    Ej sazini, varbūt tikai no virspuses zelts?

Veries, cik viņam tās apjēgšanas! Tīrradnī, domā, viducis būšot čuguna! Nu, vai nav muļķis! Es viņam izskaidroju, ka, ekur, pumpiņas tak ir tīrradnim tikpat kā zīmogs, bet viņš, var redzēt, netic. Atrada ieganstu.

—    Šitādu uz vietas nevarēšu nopirkt. Naudas nepietiks. Vajadzēs cirst pušu. Nenesīsi tak uz kantori.

Vārdo, sacīt, mani. Es ij pats redzu — bez tā neiztiks, bet žēl, ek, pušu cirst. Nu, paņēmu tomēr kreņģeli un turpat uz gaļas kapājamā bluķa apcirtu tam maliņas. Tigonis atkal ņemas pārbaudīt. Tad jau nu, redzams, pa īstam noticēja, aizšāvās uz istabu pēc naudas. Atskrēja ar lādīti, bet pašu tikpat vai drudzis krata. Baidās, redzams, un arīdzan alkatība sagrābusi. Tas tak viņam brangs kumoss! Nezinu, par cik viņi tālāk pārdeva, bet man šitais tirgonis maksāja rubli dārgāk nekā kantoris.

Izsvēra tirgonis uz preču svariem — viducīti par sevi, maliņas par sevi. Izgrāba no lādītes, no azotes izzvejoja tādu paprāvāku naudas papīru sainīšus. Nu, guvumu tai pašā vietā… Maliņām naudas pietiktu, bet viņam kārojas nopirkt viducīti. Tas bija nocirties smagāks.

—    Uztici, — saka, — uz parāda. Rīt, vislielais, parīt atdošu.

Nu, es, protams, paskaidroju, ka šitādas lietās ar parādiem nedarās. Tad nu viņš saka:

—    Iesim uz istabu, pasēdi brītiņu. Aizskriešu uz krogu pēc ietirgotās, — un piestumj man naudu. Pārskaitīju. Redzu — laikam jau labi vien bus, trūkst tīrā nieka. Varu pagaidīt. Kā no tirgoņa biju noskatījies, tāpat ij es — lielo naudu sabāzu azotē, bet sīkāko kabatā, maliņas noglabāju zābakā. Iegājām ar tirgoni istabā, bet tur, skatos, cienasts galdā. Saimniece kā aizsvilusies naski vien rosās.

Tirgonis aizlikās uz krogu, bet šī lūko man piebraukt.

—    Iebaudi, mīļo ciemiņ! Neapnicini manu sālarmaizi. Nav jau pagādāts, kā vajadzētu. Nezināju, ka būs ciemiņš.

Bet kā nu nav pagādāts, ja galds vai lūst! Nu, es, protams, turos, degvīnu nedzeru. Tā viņai ij pateicu:

—    Nauda klāt. Man nav brīv.

Viņa gan šā, gan tā luncinās apkārt un vārdo:

—    Kaut vai sarkano nobaudi, — un spiež man rokā glāzi. Tāda pamaza glāzīte, pusi tējas glāzes tiesu. — Es, — saka, — ij pati no šitā iebaudīšu, — un ielej sev tādu pašu glāzīti.

«Ko man,» domāju, «tā viena var kaitēt? Neba nu sievišķa priekšā ierādīšos par nīkoņu?» Ņēmu un iemetu.

Vai manu, kas par vīnu! Ne savu mūžu tādu nebija gadījies dzert. Stiprs un tāds kā biezs, un tad smaržīgs: varētu ostīt neapnicis. Pēc uz zināju — par rumu saucot. Pārlieku tas man iepatikās, bet sita mci lieto tirgoņa sieva, sacīt, — jau pamanījusies, ielējusi otru glāzīti. Izmetu ij otru, bet tālāk, zināms — tad jau sīki mazi putniņi sāka lidināties . ..

Lai nu kā, toreiz es no tirgoņa uz mājām aizkulstījos. Naudu ij maliņas — visu neaiztiktu pārnesu. Tās piedevas vietā, pēc kuras tirgonis bija skrējis uz krogu, atstiepu maisu ar ciemkukuļiem. Edmaņa tur visāda, sievai šalle, protams, un tā vis joprojis. Un turpat, vadzi ko, arīdzan šitā ruma pudeles piecas sešas. Tirgonīša, veries, labu sirdi rādīdama, saka vīram:

—    Iepaticies cilvēkam — kas mums ko žēlot? Atdod viņam, Platoša, visas. Pēc no pilsētas atvedīsi vietā.

Tirgonis mīļu prātu.

—    Es tak … viņam, vai? … es nu iešu žēlot… Lai iebauda uz veselībām mēriņu un savu laulāto pacienā. Domāt, nebūs tādu vīnu dzērusi? Pacienā viņu, neaizmirsti! Es tev atvedīšu vēl. Tāpat atvedīšu … ne jau par naudu! … Labam cilvēkam man nav žēl… Pacienā gan sievu, neskopojies!

Pārnācu mājās, parādīju Marinai naudas žūksni, noglabāju maliņas un ņemos sievu cienāt. Viņa pirmāk atrunājās — stiprs, sak, esot, bet pēc sāka slavēt — ak tavu vārīgu smaržu!

Sadzērušies mēs, protams, sākām celt troksni. Dziesmas uzrāvām, dancot sagribējām. Dažādi paziņas sanāca — pilna istaba. Redz, ka mums lobies, ņemas vēlēt laimes.

—    Ar laimīgu ķērieniņu!

Nu, iemetām, uzkodām, kas mājās bija, un gājām uz krogu. Bet tas tirgonis — sievastēvu bodē, pats aiz letes un visādiņ man izdabā. Draugu man tur saradās biezs — ne saskaitīt, ne apmaisīt! Un tad nu — ripo, ritentiņ, pa līdzenu celiņu! Sievišķīši — kur gadījušies, kur ne — līp man klāt. Manai Marinuškai tas, protams, par nepatikšanu . .. Viņa tad to ruma glāzīti sāka tā pabiežāk cilāt. Tirgonis arīdzan viņai visu pa prātam vien un tā, vadzi ko, sakurināja, ka šī vairs ij no prastā šņabja neatsakās. Tā nu mēs raujam uz divi gaņģi, bet tirgonis tik skaita un vienā gabala pārskaitās.

Izguļam dzērumu un mierinām sevi:

—    Maliņas mums vēl palikušas.

Tikai arīdzan maliņas, jebšu ar robiņiem bija, tikpat kā pa taukiem tirgoņa kabatā ieslīdēja. Nostrādājām tīrā.

Tas nu vēl nekas, bet redz, kas par nedienu — sasirga mana Marinuška. No šitās, vei, aplamās dzīves. Pavārga tādu laiciņu un ij nomira. Apglabāju viņu, pabēdājos, paskumu — un projām uz atradnēm. Kur citur varēju sprukt?

Tai vietā, kur mēs to pārcepušo kreņģeli bijām atraduši, rosījās Maksimka Zjuzevs ar visu ģimeni. Vieta, veries, bija uz viņa vārda pierakstīta. Viņš tad tur ij bija ieķēries. Redzams, savam briedim pakaļ vairs neskraidīja. Miesās pieņēmies — nedod dieviņ! Cepure ar banti, zābaki ar kanti! Greizajā Braslā dēliem mājas uzcēlis. Pie vārtiem numuri piesisti. Sak, re, kas mēs par vīriem! Ar vārdu sakot — iedzīvojies bagātībā.

Noskatījos, noskatījos un devos uz Besštanku. Tur man arīdzan vieta bija nolūkota. Ar mani kopā mesties — gribētāju netrūka, ne ar mietu atkauties. Domā — kazi man atkal kreņģelis gadīsies vai pat vesels veģis.

Tikai, redzams, vairāk nebija manai tiesai izcepts. Tā šad tad pa drupatai atradu . .. Pašam ij citiem pietika … Bet, ka šitik aplamu negabalu būtu izkārpījis, — tas vairs negadījās.

Rasi, tā ij labāk. Kaut vai savu vakarcēlienu nodzīvošu un no kalniņa uz ļaudīm palūkošos, bet citādi — ej sazini, kur būtu galu ņēmis! Kas tad tas mūsu, zeltraču, ķēriens ir? Pirmāk cilvēks pārdzeras un piepampst, bet tad, skaties, ij atstiepj kājas.

Tā jā… Domājām mēs ar sievu laimi saguvuši, bet viņai tā pārvērtās par nelaimi. Cilvēki iegāza. Nu, arīdzan es dabūju mācību. Labu mācību. Zinu tagadīt, kādu ceļu mūsu laime aiziet…

Ekur tās Bariševa mājas un mūra noliktavas, tās visas no mana un Marinuškas ķēriena uzceltas. īstā laikā man Barišiene toreiz mēriņu iemānīja. Izdevās, čūskai! Ar šito mēriņu ļaudis mani vēl šobaltdien ķircina. Bet kas man! Dumība, protams, tak lai nu kā — nodzēru, zagt nezagu. Un pats savu, nevis otra.

Ek vei, viņiem, tirgoņiem, sacīt, būtu paprasījuši, kā viņi tolaik mani piedzērušu apstrādāja, kā nelaiķi sievu kapā iegrūda. Bet gan jau ar laiku prasīs. Un kā vēl prasīs! Tad, domāt, ij mans un Marinas kreņģelis nāks rēķinā.

Nu, kā? Skatos, ne visai jums smiekli nāk? Būtu ko priecīgāku pastāstījis, bet maz tāda esmu pieredzējis.

1939. g.

IVANKO SPĀRNULIS

Par mūsējiem, Zlatoustas meistariem, kopš senām dienām palaistas baumas, it kā viņi esot pie vāciešiem amatā mācījušies. Atvests, sacīt, uz rūpnīcu nez cik tur to vāciešu. No tiem tad mūsējie ieņēmušies, kā rakstainais tērauds kausējams, kā rotājumi iegravējami un zeltīšana izdarāma. It kā grāmatās lai tā esot rakstīts.

Tikai šitādas valodas gan vajadzētu ar pusausi vien klausīties, bet ar otru pusi ielāgot, ko mūsu vecie ļauži stāsta. Tad, veries, ij sapratīsi, kā īpaši bijis — kas no kā mācījies.

Tiesa jau nu ir, ka mūsu rūpnīca lāgu lāgiem bijusi vāciešu valdīšanā. Gadus divus trīs pavisam tā kā vācieša īpašumā skaitījusies. Ij pēcgalā, kad atkal pārgāja alpaka] kroņa ziņā, vācieši te vēl ilgi knosījās. Ne jau vienā mājā, ne divās, bet veselās divās ielās tur viņu bija pieperinājies. Tā ij saucās: Lielā Vāciela — tā, kas starp Butilovkas kalnu un Bogdanku — un Mazā Vāciela. Baznīca viņiem bija pašiem sava, skola lai, un ij tiesāties vācieši tiesājās paši savās tiesās.

Tikai tas nu gan jāsaka, arīdzan citu dzīvotāju rūpnīcā nebija mazums. Ne velti vienu ciemata galu sauca par Demidovku. Tur dzīvoja demidoviešu meistari, un tie, kā zināms, kopš senām dienām mācēja rakstaino tēraudu kausēt.

Tāpat ij par baškīriem nevajadzētu piemirst. Tie sen pirms mūsējiem šai nostūrī bija apmetušies.

Tauta, protams, nekāda bagātā, bet zirgi un zobeni viņiem gadījās tādi, ka ne savu mūžu no prāta nav izdabūjami. Dažu labu reizi izrauj nazi

vai zobenu ar tādiem veclaiku rakstiem, ka tas raksts vel ilgi sapņos rādās.

Tā nu, raugi, iznāk, ka mūsējiem ij bez tā iebraukušā vācieša bija no ka pamācīties. Ij paši, protams, bez savas apķeršanas nebija, pie noskatītā pielika klāt savējo. No vecajiem darinājumiem tas skaidri redzams. Pat tāds, kas šais darbos nekā liela nesajēdz, no šiem darinājumiem atskārtis, vai auns var ērglim līdzi tikt, proti, vāciešu darbs mūsējam.

Man, ekur, nelaiķis vectētiņš vienu šitādu gadījumu pastāstīja. Tas vēl dzimtlaikos noticis. Pirms gadiem simt, vai… Vāciešu tolaik laba tiesa mūsu maizē taucējās un arīdzan priekšniekos — tīri vācieši vien. Tikai tad jau sāka klīst valodas — velti vien, sak, šitādu vāciešu varzu barojam, nekā viņi mums iemācīt nevar, tāpēc ka paši nieku vien jēdz. Laikam jau ij augstākajai priekšniecībai šitās valodas bija nākušas ausīs. Vācieši nu kļuva tramīgi. Atveda no savas zemes nez kādu Vurmu vai Mumru. Šitais, saproties, parādīšot, kā rakstainais tērauds kausējams. Tikai nekas tam Mumram neiznāca. Naudas gan izkausēja lērumu, bet rakstainā tērauda ne plāksnītes neieguva. Vācieši, proti, priekšniecība, pagalam apjuka. Tikai drīz vien atkal pa rūpnīcu paklīda baumas: no Vāczemes braucot vislabākais meistars. Gravēšanu un zeltīšanu ierādīšot, par tādu māku te ne pa ausu galam neesot dzirdēts.

Rūpnīcas ļaudis pēc tā Mumra par šito vāciešu plātīšanos neliekas vairs ne zinis. Pārrunā savā starpā:

—    Mēlei jau kaulu navaid! Maļ, ko grib., ļauj tikai vaļu.

Tikai tiesa gan — vācietis klāt kā likts. Tāds cienīga izskata, pēc iesaukas Stops. Mūsējie, protams, maķenīt pamēļoja:

—    Stops tev nav vis nekāds kortelītis. Divatā pieveiksiet, ij dziesmu uzvilksiet. Laikam jau izdosies šitajam Stopam.

Joks paliek joks, bet patiesībā izrādījās, ka vīrs jēdz gan. Acis, jebšu izvalbītas, tak rāda pareizi, roka darba rīku vadīt prot, un pats nav slinks. Taisni sacīt, meistars. Tikai viens kas pie viņa nepatika: pārlieku uzpūtīgs un par šejieniešu darbu šņaukājās. Lai viņam rāda ko rādīdami no rūpnīcas ražojumiem, to vien tikai dzird: fui un fui! Tābēd viņu tā ij iesauca par Fuiko Stopu.

Strādāja šitais Fuiko, rotādams apbalvojumiem paredzētos ieročus. Zelta zirgi zobenu spalās viņam iznāca visi kā viens un zeltījums bez vainas. Līdzeni uzklāts, turas stipri. Arīdzan raksts skaidrs. Viss gods godam. Pakaviņi kā glāzītes, austiņas kā cintiņi, čuprs redzams vis, acs kā punktiņš savā vietā, bet krēpēs un astē ik astriņu var skaitīt. Stāv tāds zelta zirdziņš un virs tā zelta kronītis. Arīdzan jo smalki izstrādāts. Ik skrudzīti, ik vijumiņu var izšķirt. Tik vien nav saprotams, kālabad tas tur virs zirdziņa pievietojies.

Izrotājis zobenu, Fuiko lielās:

—    Tā ir to vāceš dārb!

Priekšniecība viņam piebalso:

—    O jā! Tād fein dārb to krēv cilvēk nesaprot.

Mūsu meistariem, protams, tas kož kaulā. Sāka gudrot, ko varētu tam vācietim blakus nolikt, lai iztaisa tikpat labi. Saka priekšniecībai: tā un tā, vajadzētu kādu no šejieniešiem norīkot pie Stopa mācībā. Tāds likums it kā būtu, bet priekšnieki ar rokām kājām pretim, maļ tikai savu:

—    Tā ir vēn dikt ontlig dārb. Tā krēv to nesaprot.

Mūsu meistari turas pie sava, bet paši prāto — kuru gan varētu sūtīt? Visus labos gravētājus un zeltītājus, protams, zināja uz pirkstiem skaitīt, tak kurš katrs nav liekams. Viens otrs jau gados. Tādu nevar norīko! par palīgu, ja viņš pats sen meistars. Vajadzētu kādu jaunāku, lai iznāktu tā kā mācekja viežu.

Te gadījās vectētiņam Bušujevam iegriezties cehā. Viņš agrāk taisni pie rotājumiem bija strādājis, bet tad saēdies ar vāciešiem un sācis uz savu roku. Ierīkojis, kā mums parasts, Kusas rūpnīcas ražotu čuguna krāsniņu, sāka pieņemt pasūtījumus — apstrādāt metālu zilā un sudrabā. Nu, tāpat ij no zeltīšanas neatteicās. Un šitajam vectēvam Bušujevam tad nu bija piemērots puisis — nez vai brāļadēls, vai, kazi, mazdēls — Ivanko, ar to pašu uzvārdu — Bušujevs. Gravēšanas darbā gaužām apķērīgs. Viņu jau sen bija raudzījuši uz rūpnīcu aizvilināt, tak vecaistēvs nelaida.

—    Nepaļaušu, — viņš kliedz, — ka Ivanko ar vāciešiem pinas. Roku saniekos, ij aci apmiglos.

Aplūkoja vectētiņš Bušujevs Fuikas zobenu, pat nokrekstējās un uzslavēja:

—    Smalks darbs!

Pēc brītiņa palielījās:

—    Lai nu vai kā, tak manam Vaņutkam roka drošāka un acs asāka.

Meistari šiem vārdiem ij pieķērās.

—    Atlaid puisi pie mums uz rūpnīcu. Rasi, viņš no tiesas vācieti pārtrumpos.

Nu, vecais neparko.

Visi zināja — večuks iecirtīgs, patstāvīgas dabas. Taisni sacīt, pārlieku iespītīgs. Doma par Ivanko tomēr bija prātos iekritusi. Līdzko vecaistēvs projām, meistari sāk savā starpā pārrunāt:

—    Nudien, derētu pamēģināt!

Citi atkal ņemas atrunāt:

—    Ko tukšas valodas cilāt! Par puisi vēl vecaistēvs noteicējs, un tas jau no sava neatkāpsies ne lūdzams, ne sitams.

Kāds atkal prāto:

—    Kazi varētu šai reizē ar kādu viltību palūkot?

Bet to viņi nenojauš, ka vecais no ceha pagalam domīgs aizgajis.

Kā nu ne — tak krievu cilvēks! Neba viņam patikšana vācietim par kāju pameslu palikt? Tā nekad vēl nav bijis!

Pāris dienas tomēr valdījās. Ne vārda nebilda. Bet tad uzreiz vairs neizturēja, uzbrēca:

—     Ivanko, aidā uz rūpnīcu!

Puisis izbrīnījās:

—    Kālab tā?

—    Nu tālab, — vecais kliedz, — vajag to vāciešu Fuiku atsēdināt. Un tā pārtrumpot, lai visiem mute ciet.

Vaņuška, protams, par šito nule atbraukušo bija dzirdējis. Ij to zināja, ka vecaistēvs nesen uz cehu aizstaigājis, tikai Ivanko par to ne ar vārdu neieminējās, bet vecais tīri iekarsis.

—    Ja, — saka, — vācieti darbā uzveiksi, vari precēt Oksjutku. Nebūšu Iiedzīgs!

Puisim, veries, bija meitene iecerēta, bet vecais neparko nebija pielaužams.

—    Nevaru ielaist savā mājā šitādu plikadīdu bez pūra.

Ivanko nu priecīgs, ka vectētiņš uzņēmis citu valodu, aši aizmetās uz rūpnīcu. Aprunājās ar meistariem, tā un tā, sak, vecaistēvs ir ar mieru un es jau nu bez vārda runas. Pašam kārojas ar to vācieti gravēšanā paspēkoties. Meistari tad nu mācas virsū vāciešiem, priekšniecībai, teikt, lai pēc likuma norīko pie Fuikas krievu mācekli — proti, Ivanko. Bet šis augumā tāds pamazs puisis. Sīkaudzītis. Precību gados, bet izskatās pēc puikas. Kad pavasaros baškīri rīkoja jāšanas sacīkstes, viņam ļāva jāt uz aizpērnajiem kumeļiem. Un zirgus viņš pazina smalki.

Vācieši, priekšniecība, proti, pirmāk gan spurojās pretī, pēc skatās — puika tāds knipis vien ir, piekrita: nekas, domā, tādam neiznāks. Tā nu Ivanko nokļuva pie vācieša par palīgu. Vēroja darbu un domā savā prātā: jauks vācietim tas zirdziņš padevies, tikai dzīvs gan neizskatās. Jāpalūko būtu uzzīmēt zirgu pilnā skrējienā. Domā šitā, bet pats izliekas par vientiesi, brīnās, kā gan vācietim katra svītriņa tik smalki iznākusi. Vācietis tikai vēderu vien brauka un skandina:

—    Tā ir to vāceš dārb!

Pagāja labs laiks, Fuiko reiz ieminas priekšniecībai:

—     Būt reize šitā puiš likt uz prov, — bet pats met ar acīm, sak, nu tik būs joki. Priekšniecība tūdaļ ar mieru. Uzdeva Ivankam pārbaudījuma darbu, kā daždien nākas. Izsniedza rakstaina tērauda zobenu, noteica termiņu un lika iegravēt zirgu un kroni — kur un kā nu pats redz.

Nu Ivanko ķērās pie darba. Darbs viņam, patiesību sakot, zināms. Tikai viena raize: vajag ar izstrādājumu nepalikt vācietim pakaļ, bet izdomā viņu pārspēt. To jau sen bija izlēmis — zīmēšu, sak, zirgu pilnā skrējienā. Bet nez kā tad ar to kroni? Gudroja, gudroja, pēdīgi ņēmās zīmēt divus zirgus. Pāri zirgiem uzzīmēja lenti un uz tās kronīti. Arīdzan tajā visas skrudzītes, visus vijumiņus var izšķirt, un tas kronītis maķenīt atpakaļ atsviedies kā baškīrs zirgā, kad laiž pilnos auļos.

Ivanko aplūkoja, jūt, ka viļņotajā tēraudā zīmējums labi iederas. Zirdziņi izdevušies kā dzīvi, arī kronītis netraucē — liekas, zirdziņi to nes.

Padomāja Ivanko, padomāja un atcerējās, kā Oksjutka vakar vakarā bija čukstējusi:

—    Pacenties nu gan, Vaņa! Varbūt zirdziņam spārnus piezīmē, vai kā, lai iznāk skaistāks nekā Fuikam.

Atcerējās šito un saka:

—    E, kas būs, būs! Kazi, tā labāk!

Ņēma un piezīmēja zirdziņiem spārnus un redz — nudien, zīmējums vēl labāk iederas tērauda rakstos. Šo zīmējumu viņš tad nu iegravēja un ar vectēva slepeno paņēmienu iezeltīja.

Uz nosacīto laiku dabūja gatavu. Rūpīgi nopulēja, visas skrīpsniņas piegludināja — prieks skatīties! Paziņoja, sak, nododu darbu. Nu, sāka lasīties kopā ļaudis.

Pirmais atkūlās vectēvs Bušujevs. Ilgi aplūkoja zobenu. Tad cirta ar to gan pa kazaku, gan pa baškīru vīzei. Izturību arīdzan pārbaudīja, tak vairāk gan par tiem zelta zirdziņiem priecājās. Skatījās, līdz pēdīgi apraudājās. Tad ij saka:

—    Tencinu, Ivanuška, iepriecināji vecu vīru! … Allažiņ uz tevi paļāvos, bet šitādu izdomu negaidīju. Tērauda rakstiem tavs zīmējums tikpat kā uzliets. Un tas arīdzan labi, ka zirdziņus esi no roktura atvirzījis uz asmens pusi.

Tāpat ij mūsu meistari slavē. Bet neba vācieši no tā ko sajēdz. Tikko atnākuši, sacēla brēku:

—    Kas par dumīb! Kam būt redzeiš to zirg ar spārn! Un kāpēc to kron uz sān gulēt? Tas ir to kronēt person apvainošan!

Taisni sacīt, nozākāja puisi, daudz netrūka — būtu cietumā iebāzuši. Te nu vectēvs Bušujevs aizsvilās.

—    Sumpurņi jūs, — viņš kliedz, — nejēguļi! Ņemt tik rokā šito pašu zobenu un apkapāt jūsu koka paurus! Ko jūs no šitāda darba sajēdzat?

Veco, protams, savējie paši izvadīja laukā, lai no tiesas ar vāciešiem nelabu galu neņem. Bet priekšnieki vācieši Vaņatku padzina. Nospiedza vēl pakaļ:

—     Tād dumiķ puiš ēkš rūpnīc nebūt laist! T5 strāp viņ būs maksāt! T5 strāp!

Ivanko no šitādas spiegšanas gluži sadrūvējās, bet vecaistēvs viņu drošināja:

—     Nebēdā, Ivanko! Bez vāciešiem esam dzīvojuši, ij turplikām izdzīvosim. Ij to soda naudu viņiem atsviedīsim. Lai aizrijas! Vari precēt savu Oksjutku. Teicos neliegt un neliegšu.

Ivanko maķenīt atplauka un izmeta:

—    Viņa man to prātu iedeva, lai zirdziņiem spārnus piezīmēju.

Vecaistēvs pabrīnījās:

—    Vai par tiesu tik saprātīgs meitēns?

Pēc, brītiņu klusējis, sāk aurot, ka visa iela skan:

—     Zirgu pārdošu, bet kāzas jums sarīkošu, lai visa rūpnīca jūt! Bet par spārnotajiem zirdziņiem nebēdā. Neba mūžīgi mūsu rūpnīcā vācieši valdīs. Gan atradīsies cilvēki ar saprašanu. Atradīsies! Tā vien skaties, ka tev vēl balvu iedos! Piemini manus vārdus!

Ļaudis, protams, par veco nosmejas, bet viņa vārdi tomēr piepildījās.

Necik ilgi pēc Ivanko kāzām pie mums rūpnīcā ieradās cars ar pavadoņu virteni. Domāt, kādos divdesmit trijjūgos. Starp šitiem braucējiem pagadījās viens kazaku ģenerālis. Vēl no Kutuzova gājuma. Ne mazumu naidnieku bija satriecis un, stāsta, ij vāciešu pilsētas ieņēmis.

Sitais ģenerālis bijis ceļā uz Sibīrijas pusi nez kādās paša darīšanās, un cara pajūgu rinda viņu panākusi. Nu, cilvēks ar nopelniem. Cars goda pēc pieņēmis viņu savu pavadoņu pulkā. Tikai skatās — vecajam pie krūtīm goda zīmju tā pamaz.

Tuvākajiem cara sulaiņiem, kas mutautiņu pasniedz vai krēslu piestumj, — daudz vairāk. Tā nu cars ij sadomāja apveltīt šito ģenerāli ar zobenu.

Otrā dienā pēc ierašanās Zlatoustā visi atbraucēji devās uz rotājumu cehu. Cars nu ģenerālim saka:

—    Dāvinu tev zobenu. Izvēlies pats vislabāko.

Vācieši, protams, jau aizlaikus visus Fuikas darbus izlikuši vislabāk redzamajās vietās. Bet viens mūsu meistars ņēmis un slepus iebāzis starp tiem Ivanko zirdziņus. Ģenerālis, kolīdz ieraudzīja šito zobenu, tūdaļ to paķēra. Ilgi ap zirdziņiem mīlinājās, paraudzīja, kā zobens uzasināts, pulējumu, visus sīkumus pārbaudīja un saka:

—     Daudz izrotātu zobenu esmu savā mūžā redzējis, bet ar tādu gravējumu nav gadījies. Var manīt, ka meistars ar vērienu. Spārnots cilvēks! Gribu viņu satikt.

Nu, vāciešiem — neko darīt — vajadzēja vien sūtīt Ivankam pakaļ. Tas atnāca, ģenerālis nu tencina. Izgrāba no kabatas visu naudu, cik vien bija, un saka:

—     Neņem ļaunā, draugs, vairāk nav atlicis: ceļā esmu iztērējies. Ļauj, lai tevi kaut nomutēju par tavu meistarību. Tavs zīmējums vedina uz krietnu kazaka cirtienu.

Un ģenerālis tā nošvīkstināja zobenu, ka cara pavadoņiem šermuļi pārskrēja pār kauliem, bet vācieši taisni nosvīda. Nezinu, vai tiesa, ka vācietis no pārbīļa visupirms kļūstot caur un cauri slapjš. Tāpēc ka, veries, allaž alus pietempies. Mūsu vecie ļauži šitā piestāstīja, bet viņiem gan bija gadījies vācieti aiz stūra iekaustīt.

No tā laika Ivanu Bušujevu rūpnīcā iedēvēja par Spārnuli. Pēc kāda «ada, vai, rasi, vairāk, par šilo zobenu atsūtīja apbalvojumu, tikai priekšnieki vācieši, protams, to balvu ievilka sev. Bet Fuiko pēc šitā gadījuma aizbrauca atpakaļ uz savu pusi. Viņš, veries, tomēr bija meistars, ne tā, kā tie citi, un tāpēc viņam ēdās redzēt savu darbu zemākā vērtē.

Ivans Bušujevs, protams, atgriezās rūpnīcā, kad vāciešu ielikteņi un dienderi bija izmēzti tīrā un tur palika tikai īsti meistari. Nu, tas nebija vienā gadā paveicams, tābēd ka vāciešiem pie cara bija savi aizgādņi un arīdzan pašiem viltības netrūka.

Ar Oksjutku vectēvs Bušujevs bija gaužām mierā. Visiem sābriem slavēt slavēja:

— Varens sievišķītis padevies. Kā divi zirdziņi abi ar Ivanku saderīgā pārī it jautri rikšo pa dzīvi. Ij bērniņus labi audzina. Tikai viens misēklis. Nav man Oksjutka tādu mazdēliņu atnesusi, lai uzreiz spārniņus varētu manīt. Nu, rasi, turplikām atnesīs, bet, rasi, šitiem pašiem bērniem izaugs spārni. Kā jūs domājat? Nevar jau nu būt, ka Spārnulim bērni paliktu bez spārniem. Vai nav tiesa?

1943. g.

ZĀLAINĀ IEDOBĪTE

Tas nebija pie mūsu rūpnīcas, bet Siserlas pusē. Un nemaz tik pārlieku senos laikos. Mani vecie tad jau pusaudžos pa rūpnīcu skraidīja. Dažs pie rušināšanas, dažs pie bēršanas vai atkal atslēdznieku darbos, vai kalvē. Nu, neba maz kur dzimtlaikos pusaudžus dzenāja.

Toreiz tad ij paklīda šitās valodas par zālaino iedobīti.

Stāsta, esot bijis tā".

Turčaņinovu mantinieki nosaimniekojušies un pusi no rūpnīcas pārdevuši Salomirskova kungam. Tad nu viņiem ij sākās jezga.

Pārdot pārdeva, bet naudu no rūpnīcas Turčaņinovi tīko saņemt pa "vecam. Salomirskovs atkal tā ne, saka:

— Es esmu galvenais saimnieks, visa peļņa mana! Bet jums — cik atmetīšu,

Strīdējās, strīdējās, pēdīgi vienojās pieņemt galveno pārvaldnieku. Lai, sak, saimnieko kā mācēdams, bet mums lai atdod naudu, cik kuram pēc viņa daļas pienākas.

Šitā, redzams, viņiem likās izdevīgāk! Ko tur ij runāt: Turčaņinova mantinieki no laika gala rūpnīcas darīšanās nenieka nav jēguši, un jaunais kungs, acīm redzot, nebija gudrāks. Viņš, kā stāsta, cēlies no sazin kādas nez vai caru, vai kņazu ārlaulības atvases. Tālabad viņam ij tās rūpnīcas sapirktas un visvisādas godazīmes sadotas.

Un it kā viennotuļ baltās, apspīlētās biksēs staigājis, un pie cepures palsa zirga aste.

Šitādās drēbēs kričnā vai metinātavā lai nedomā rādīties! Un pie domnas jau nu nepavisam ne. Bet jaunais kungs pēc tā nemaz netīkoja. Pe

savai saprašanai bija sev citu amatu uzdomājis: erzeļus virves gala apkārt dancināt.

Turčaņinoviem tai laikā galvenā noteicēja bija viena kundzene. Visplinderīgākais meitietis, var sacīt. Tādam zelta kalnu nober priekšā — ij iki la ne pīslīša nepaliks. Ieraudzīja šitā kundzene, ka Salomirskovs ar ērzeļiem darbojas.

«Vai es,» domā, «esmu sliktāka? Vēl lepnākus iegādāšos!»

Un kā tad, ierīkoja Ščerbakovkā veselu zirgaudzētavu un arīdzan ņemšoties ērzeļus dīdīt.

Galvenais pārvaldnieks viņiem bija pagadījies no citurienes. Pašam dzirdot, viņu nez kāpēc par panu godāja.

Nu, šitais pans pirmāk kungiem pasvieda ēsmu. Iekārdināja, proti. So to pārdod, šo to ieķīlā, rūdu pavēlēja ņemt pie pašas rūpnīcas, ogles turpat vai uz ielām dedzina. Skaties — ij sakasa naudiņu. Kungiem to vien tik vajag. Priecina sevi ar valodām:

—    Tas no paša sākuma tā. Tālāk ies vēl labāk.

Pārvaldnieks redz — kungi sākuši šim uzticēties, ņēmās un izspieda no viņiem pēdējo sulu. Pagalam, suņagabals, rūpnīcu parādos iedzina, ļaudis noplicināja pie nabaga, bet pats cepurīti galvā un — aiziet!

—    Palieciet sveiki! Dienu mūžu būtu par jūsu zirdziņiem un ķēvītēm priecājies, bet nav vaļas. Divas muižas esmu nopircis — jāsāk saimniekot.

Te nu kungi gandrīz vai sakāvās. Vaino viens otru, nekādi vairs sarunāt, sāka prāvoties. Un tad nu, raugi, muļķa prātā izperināja — pie vienām krāsnīm saimniekot katrs uz savu roku. Viena puse pielika vienu pārvaldnieku, otra — otru. Un sīkos priekšnieciņus lai tāpat. Viens rīko tā, otrs griež uz savu pusi. Jauca, jauca ļaudīm prātus, pēcgalā izdalīja ij ļaudis. Proti, vieni Turčaņinovu,.otri — Salomirskova. Vārdu sakot, putra. Bet visaplamāk iznāca ar zemes bagātībām.

Kas tur vairs rūpējās, lai ko uzietu un sagūtu, nu tik tā viena raize, lai šo vai to nule atrasto pušelniekam noslēptu. Ikviens klusībā domā:

«Piespriedīs man par labu — tad ij sākšu jauno vietu izmantot.»

Salomirskova kungam tolaik par galveno ščegaru strādāja Sanko Glumiķis. Blēdīgs vīrelis, visu ko uzošņās, bet darbu saprot. Raktuvju strādniekiem tāds ir īstā sērga. Bet Turčaņinoviem bija ščegars Jaška Ķīķeris.

Sitais jau nu tīri velti bija tādā vietā ieticis. Viņš, protams, arīdzan no jaunām dienām pa raktuvēm un atradnēm kulstījās. Nu, bet tagad — apsmieklam.

Puisietis — vērsis kas vērsis, un purns viņam taisni vai tīšuprāt izgudrots. Sarkans kā biete, un pa to balti mateļi kumšķīšiem sadēstīti. Tīri kā ar kaļķiem noķēpātas tās vietas, kur citiem bārda un ūsas aug. Ij uz galvas šitādi paši kumšķīši rēgojas. Tābēd viņu tā saukāja — par Bubuļbārdu.

Pa labam tas nebūtu nekas. Neba maz cilvēkam kāds trūkums atgadās. Tikai Jaška pret ļaudīm turējās pārlieku uzpūtīgi. Es, sak, esmu priekšniecība, bet kas tu tāds esi? Nu, tā Jašku ij neieredzēja. Turklāt vēl viņš pret kalnračiem dižojās:

—    Mani, — klaigā, — ap stūri neapvedīs. Pa gabalu saskatīšu jūsu blēdības!

Kas par to, ka pats turpat vai akls. Tā tik vien blisināja. Ar degunu pa tinti braukāja, ja gadījās ko rakstīt. Sitās plātības pēc rūdas cirtēji viņu vēl iesauca par Ķīķeri. Ik pa brīdim velk šo uz zoba:

—     Mūsu Ķīķeris, rasi, dūraini ar cepuri vis nesajauks! Aršinas dziļumā zemei cauri redz.

Kāds vēl ņēmās un iepūta šito vārdu Turčaņinovas kundzenei ausi. Sī, protams, paviegla būdama, tikpat vai spārnos.

—    Kur tāds uzradies?

Viņai pateica, sak, tādā un tādā raktuvē strādā par uzmērītāju.

Kundzene tūdaļ sauc Jašku priekšā un novaicā:

—    Tu no tiesas redzi zemē aršinas dziļumā?

Jaškam nepatīk savu acu vājumu kundzenei izpaust, viņš atbild:

—    Ja tā pazemāk noliekšos, tad katru akmentiņu saskatīšu.

Kundzene priecīga.

—    Taisni tāds, — sauc, — man vajadzīgs. Būsi manā pusē par galveno ščegaru.

Jaška, kā daždien mazu prātu, jūtas godināts.

—    Ar prieku, — atbild, — centīšos.

Kundzene vēl piekodina:

—    Pielūko, lai Salomirskovam nenāk ausīs, ja ko jaunu atradīsi!

Jaška, protams, luncina asti.

—    Nebēdājiet! Nebēdājiet! Ko es uziešu, to neviens Salomirskova šunelis neuzošņās!

Tā nu, proti, Jaška kļuva par galveno ščegaru Turčaņinovu pusē.

Pirmāk viņš tā kā maķenīt baidījās. Šad tad atstiepj kundzenei maišeli ar akmentiņiem no kādas vecas raktuves. Pavei, sak, kādu mantu esmu uzgājis. Šai tikai viena valoda:

—    Pielūko, lai Salomirskovi par to nedabū zināt. Beigsies prāva, tad arī šo vietu parādīsi.

Nu, bet kad vēl prāva beigsies! Jaška redz — miera dzīve, nenieka vairs nebēdā. Sēž seglos zirdziņa mugurā un jādelē apkārt pa visu rūpnīcas novadu, un vairāk nekā. Notaucējies tāds — purns vai pušu plīst —, bet acis visu laiku tur piemiegtas, it kā nez kur tālumā vērdamies. Gadās ceļā pazīstami kalnrači, tie allaž Jaškam parāda pigu, bet paši mēļo:

—    Padevīgi sveicinām, Jakov Ivanič! Rasi, visu novadu esi izdibinājis, šitā, vei, tālumā ķīķēdams!

Jaškam, protams, deguns gaisā. Spalvu kumšķīšus uz lūpām paglauda un saka:

—    Ar joni šitā darīšana nav apgrozāma. Domāt, pazīstat mani, — ar niekiem neiešu ķēpāties!

Rūdas cirtēji nu smiekla pēc ņemas Jaškam labas vietas iestāstīt:

—    Būtu tu paskatījies Gabejevkā. Piektajā verstī. Man vecaistēvs stāstīja.

Cits atkal stāsta pazīmes pie Bērzu kaupres. Nu, visvisādi. Kas kuram iekrīt prātā.

Jaška arīdzan kā sapratis visu liek aiz auss. Izliekas gan nemaz neievērojam, bet, paskat vien, nav necik ilgi, kad sāk pa tām vietām jādelēt. Kalnračiem nenosmieties.

Reiz šitā, vei, runājoties, viens rūdas cirtējs ieminējās:

—    Ko nu jūs, puiši, Jakovam Ivaničam ar niekiem uzbāžaties, nudien! Viņam bagātības atklāt ir tikpat kā mums nospļauties. Viņš, ek, noprecēs Šavrina atraitni, un tā viņam parādīs nelaiķa vīra malahīta bedrīti, — ko tur vairāk. Tad mūsu pusē būs vara raktuve, pārāka par Poļevskas Gumjoškiem. To, domāt, nosauks par Jakovļevsku vai, rasi, vēl kā citādi — par Ķīķernīcu. Kā tev labāk patiktu, Jakov Ivanič?

Jaška, kā paradis, izliekas sarunu nedzirdējis, bet klusībā domā:

«Tiesa gan. Klīda tādas baumas, it kā nelaiķim Savrinam kaut kur bijusi malahīta bedre. Varbūt patiešām atraitnei par to kas zināms,»

Jaška, veries, nāca jau krietni gados, tak bija vēl puisi. Meičas gāja v i Md 111 apkārt ar likumu, viņš tad nu dzīrās apprecēt kādu atraitni. Uz Savlieni stipri vien acis meta. Nule jau būtu runa tā kā par kāzām, bet te kundzene iecēla Jašku par galveno ščegaru. Viņš nu šķita zem sava goda precēt nabadzīgu atraitni. Uzreiz aizmirsa ceļu uz to ielu, kur šitā Šavriene dzīvoja. Gadus divus, kazi pat vairāk, netika tur kāju spēris, bet nu uz rāviena atcerējās. Sāka jāšus tur ierasties. Sak, neesam vis nieka vīri! Ne šādi tādi, bet galvenais ščegars!

Atraitnei ap to laiku meita Ustja bija pieaugusi. Taisni tais gados, kad meičas mēdz izdot pie vīra. Jaška, jebšu gan akls, tak šito meičiņu saskatīja un uz vietas izmeta makšķeri. Māte redz, uz kuru pusi vējš griežas, — nav liedzīga. Vēl ij nopriecājās.

—    Veries, sak, kas tai Ustjai par laimi! Tagadīt ij es Jakova Ivaniča aizvējā mierīgi padzīvošu, neviens netramdīs. Viņš tak, ekur, liels priekšnieks! Pat kājām staigāt aizmirsis. Tikai ar zirdziņu, ar zirdziņu vien.

Šavrienei te bija sava zināšana. Viņas puisietis — lai guļ, kur likts — bija vīrs ar cietu dabu. īsts krams. Tā paša pēc, stāsta, ij karoti nolicis. Viņš, veries, darbojās ar malahītu, un klīda baumas, ka viņam esot ziņā sava bedrīte kaut kur pavisam netālu no rūpnīcas. Nu, un kunga okšķeri bija noglūnējuši. Reiz jau gandrīz vai noķēra, bet Šavrins bija pamucis un labu laiku nosēdējis purvā. Tur to neveselību ij saķēra. Bet, kad nomira, kunga pakalpiņi sāka tirdīt viņa sievu.

—    Stāsti, kur malahīta bedre!

Šavriene, rāma sieva, par vīra darīšanām, rasi, pat nezināja, — ko viņa var pasacīt? Stāsta no skaidras sirds, bet šie jo niknāk stāj virsū:

—    Stāsti, neliete!

Draudēja visvisādi, luncinājās apkārt, aiz restēm spundēja, ar pletnēm pleitēja. Vārdu sakot, spīdzināja. Nekādi atkauties. No tā laika viņa sāka gaužām baidīties no visādiem kungu dienderiem.

Ustja tai atraitnei, kā saka, nebija atsitusies ne tēvā, ne mātē.

No agra rīta līdz vēlam vakaram meitene darbā, lindraciņš viņai nabadzīgs, bet pali — allaž ar dziesmu. Jautrākas par viņu rūpnīcā nav nevienas meitenes. Sanāk jaunieši barā padziedāt — Ustja pirmā uzsācēja. Tā vinu ij iesauca — par Lakstīgalas Ustju. Tāpat dancošanā — reti kāds jaudāja turēt viņai līdzi. Uz jokiem kā uzburta, bet, ja kāds šā vai tā, — to gan nepieļāva. Stingrībā sevi turēja. Vārdu sakot — puķīte, sirdij prieks.

Ap šitādu meiteni, jebšu tā nabadzībā dzīvo, precinieki bariem vien griežas, bet — še tev nu! — izripoja jauns, spožs mēnestiņš losa rumaka mugurā — Jaška Ķīķeris Bubuļbārda! Ustjeņka, protams, uzreiz gribēja pagriezt šim ilksis uz otru pusi, saņēma ar izsmieklu. Tikai Jaška šai ziņā aplam vientiesīgs. Viņam, kā saka, iespļauj acīs, bet viņš noslaucīsies un pateiks: debess rasa.

Ustjeņka tomēr galvu nenokar.

«Pagaidi tu man,» domā, «es tev vēl izspēlēšu joku. Citureiz negribēsies pie manis jāt.»

Izdibināja, kad Jaška atkal taisās nākt, māti šā tā aizdabūja projām no mājas, saaicināja pilnu istabu draudzeņu un gar slieksni novilka virvi. Līdzko Jaška grasās nākt iekšā, Ustja parāva virvi, un šis tenteriski nolikās ar degunu uz grīdas, trauki vien rovī nošķindēja. Draudzenēm smiekli, ka vai griestus ceļ gaisā, bet Jaška neko. Uztrausās kājās un saka:

—    Neņemiet par ļaunu, meičiņas, es jūsu joku nepamanīju. Pieradis, ok, tālumā lūkoties, zem kājām ij neielāgoju.

Nu, ko tu tādam padarīsi!

Citureiz Ustjeņķa sabāza Jaškas zirgam zem segliem mežrožu dzelkšņus. Zirdziņš, jebšu gan rāms, tak šoreiz sāka trakot, nosvieda Jašku ar pauri pret kādiem vārtiem. Tikai Jaškam tas nekas.

Ustiņjas draudzenes pagalam sadrūvējās.

—    Kā tu, Ustjeņka, no viņa atkausies? Kauna tam Jaškam ne kripatiņas, bet pauris taisni no čuguna. Pavei jel, tepat vai vārtus izlauza, bet šis ij nemož.

Saskuma arīdzan Ustjeņka.

Te nu puiši sāka lauzīt galvu, kā meitēnu no nelaimes izpestīt. Visupirms, protams, aizķēra Jašku klusā vietā un pamatīgi piekāva. Dūres, saprotams, netaupīja. Tikai Jaška ij šoreiz atlaba, bet ļaudīm iznāca lielas nepatikšanas.

Kungi, jebšu cits citu ne acu galā neparauga, tak šitādā reizē visi pūta vienā stabulē:

—    Uz vietas izmeklēt, kurš uzdrīkstējies amatvīru sist! Šitā viņiem iepatiksies, ej sazini, — arī kungiem drošības nebūs!

Sāka ošņāt kungu šune|i no abām pusēm. Vainīgos, protams, neatrada, tak dažam labam, ko kungi turēja aizdomās, nācās muguru rādīt. Salomirskova pusē tolaik ar kokiem miecēja, bet pie Turčaņinoviem — ar pletni. Kā saldāk, dod dievs viņiem pašiem nobaudīt!

Daudz ļautiņu tolaik nopēra, bet vienam melnūksnējam puisim — piemirsis esmu, kā to sauca —, tad tam uzgāza no abām pusēm. Nez kāpēc iznāca, ka viņš vainīgāks par visiem.

Toties Jaškam nu pavisam deguns gaisā. Kundzene, veries, iedomājusies, ka ļaudīm uz Jašku zobs darba dēļ, proti, par to, ka šis kungiem izdabā. Nu, uzslavē, saprotams, pec vaicā:

—    Vai tev kā nevajag?

Jaška ne slims, plāj vaļā:

—    Precēties gribētu. Ar meiču no jūsu dzimtļaudīm. Atraitnes Savrienes meita — Ustiņja.

—    To var. — Un lika pasaukt Šavrieni. Šī atskrēja, skaidro kundzenei:

—    Es, sak, pali ar mīļu prātu, bet meitēns spurojas pretī. Vecs, saka, un noplucis.

Kundzene spiedz un ārdās:

—    Kā viņa uzdrīkstas! Vai tā viņas darīšana — vīru izraudzīties! Rītu pat lai būtu salaulāti!

Par laimi, bija gavēņa laiks. Pēc baznīcas likumiem laulāt nedrīkst. Kundzene nošāva greizi. Tomēr ataicināja popu un saka:

—    Tiklīdz var, tūliņ pat savažo man to skuķi. Bez kādām atrunām, pielūko!

Šitā, vei, pavēlēja un pati aizlaida uz Ščerbakovu ērzeļus dancinat.

Šavriene pārnāca mājās, pavēstīja Ustjai kundzenes pavēli, bet Ustja neko.

—    Labi, — saka.

Saskrēja sirdsdraudzenes, žēlo:

—    Acīm redzot, būs vien tev pie tā bubuļbārdas jāiet.

Ustja tāpat ij viņām atsaka:

—    Ko tur var darīt! Ij ar tādiem cilvēki dzīvo.

Draudzenes nobrīnījās — kas Ustjai uznācis? — un aizskrēja. Te nu ij pats līgavainis atlīgoja, un Ustja saņēma viņu visai laipni. Jaška nopriecājās:

«Apjēguši tak meiča savu laimi. Nu jau malahīta bedre man tikpat kā rokā.»

Kolīdz Li nodomāja, Ustjeņka, tīri kā uzminējusi, ierunājās:

Ļaudis man taujā, vai es ko nezinot par tēva malahīta bedrīti, bet cH nestāstu.

luška māj ar galvu.

—    Tā vajag! Tā vajag! Nevienam nestāsti! Tikai man parādi!

Tev, — Ustjeņka atbild, — it īpaši baidos sacīt. Atteiksies vēl no manis. Ļaudis mani nosmies.

.Jaška ņemas zvērēt un dievoties:

—    Nemūžam neatteikšos. Ij lielmāte tā vēlēja. Vai maz var lielmātes pavēlei neklausīt?

Ustjeņka vēl maķenīt paminstinājās, tad saka:

—    Tā ir tāda briesmīga lieta, Jakov Ivanič! Ka tik tev neiznāk kāds Jaunums.

Jaška sadūšojās.

—    Ne no viena nebīstos. Rādi šurp to vietu!

—    Tur jau ir tā nelaime, — Ustjeņka atbild, — ka vieta, kur bagātība glabājas, nevienam nav zināma. Bet es varu pastāstīt, kurā laikā un kur klausīties balsi.

—    Kādu, — jautā, — balsi?

—    Nu, vei, to, kas bagātības uzrāda.

Ustjeņka tad nu paskaidroja:

—    Nelaiķis tētiņš man par to tika stāstījis. Ir, sak, necik tālu no Kļiminskas raktuves tāds pazīmīgs bērzs. Viscaur asaru piepes saēsts un tābēd salīcis kā loks. Tikai trīs zari palikuši veseli, it kā trīs šķeistas tai lokā iespraustas.

Raugi, zem šā bērza tad nu jānostājas naktī taisni tai laikā, kad zāle sāk iet briedumā. No pavasara Andrejiem līdz Jāņudienai. Rokās jātur pirtsslotas izpara un jāstāv stingri, nav brīv ne grozīties, ne apkārt skatīties.

Tad tu izdzirdēsi sievietes balsi dziesmu dziedam. Pēc tam tā balss tev jautās, kas tu tāds esi un kālab atnācis. Un, tiklīdz pateiksi, uz tevi sāks birt smiltis un akmeņi un balss atkal jautās:

«Kuru tev vajag?»

Un, kolīdz būsi ar roku sataustījis, kas tev vajadzīgs, sauc labi aši:

«Rau, šito!»

Balss tad tev pateiks vietu. Un tālāk jau pavisam vienkārši. Pacel tai vietā velēnu, un tev atvērsies iedobīte, tā kā ieeja kalnā, un tur tās smilts vai rūdas, cik uziet, grāb kaut vezumiem.

Tikai pie tā bērza jāiet kājām. Jāsi zirgā — nenieka nedzirdēsi. Un izparu, pielūko, no rokām ārā nelaid! Bet, ja tevi trāpīs kāds akmentiņš, paciet, nesāc brēkt!

Jaška noklausījās šito pamācību un tai pašā dienā aizjāja meklēt bērzu. Atrada itin viegli. Visas pazīmes sakrita.

Vakarā Jaška ņēma maisu, iebāza tajā izparu un cilpoja uz noskatīto vietu.

Nakts laikā mežā, jebšu ij vasara, vienam pašam bez uguntiņas nemīlīgi. Nu, bet Jaška par to nedomāja, aizlaikus rēķināja, cik viņam no tās bagātības izdosies noraut. Stāv kā stumbenis nepakustēdamies un tur rokas izparu.

Kad satumsa akla nakts, dzird — sievietes balss sāk dziedāt. Klusītēm un U'pat kaut kur pavisam tuvu. Dziesma nepazīstama. Tik vien Jaška sāpi ata: «Mīļais draugs, mans acuraugs».

Tad balss jautā:

—    Kas tu, puis, tāds būsi, un kālabad esi atnācis?

Jaška pateica, kā saucams, godināms, un skaidro:

—    Pie malahīta rūdas gribētu piekļūt.

—    Bet vai tu, — balss vaicā, — esi precējies vai puisī?

—    Puisī, — Jaška atsaka.

—    Tad labi! Precētiem es nepalīdzu! — balss saka. Un taujā tālāk:

—    Vai akmeņgriezējs esi vai rūdas cirtējs?

—    Esmu galvenais ščegars!

—            Vai tu re, ko! — sieviete tā kā pabrīnījās. — Tad jau tev jebkuras iķirnes akmeņi noderēs. Saņem, še, un izraugies, kas tev labāk patīk!

Un tad nu sāka uz Jašku birt akmeņi un smiltis. Tik pamatīgi zvetē, ka is, jebšu gan zaļoksns puisietis, tikko turas kājās. Ne prātā vairs viņam ežus izraudzīties, un kur nu ar tādā tumsā lai pagūst akmeni sataustīt un >asvārstīt rokās. Viena šķembele iebelza skaudrāk par citām. Jaška to iaķēra un bļauj nebalsī:

—    Šitā, rau, īstā! Šitā pati!

Sieviete nu saka:

—            Labi. Atnāc rīt šai pašā laikā pie Karūsu kalna. Tur tev pateikšu, :as jādara. — Vēl paskaidroja, kurā vietā gaidīt. Un tad balss apklusa.

Jaška pastāvēja vēl mazu brītiņu, tad ņēmās gramstīt pa zemi, lasīt akneņus kopā. Piegrāba pilnu maisu un, kad sāka svīst gaismiņa, stiepa uz nājām. Ar mokām aizstiepa, lai ar turpat vai puse no visiem akmeņiem pa naisa caurumiem ceļā izbira. Jaška pat nepamanīja. Tā vēl nosaka:

—    Pavei, kā sakratījies!

Sāka mājās akmeņus pārlūkot. Izrādījās, ka ir visādi. Gan dzelzs rūda, ;an parastie oļi. Nu, ir ij malahīts. Tā šķembele, ko Jaška pašu pirmo bija »aķēris un noglabājis azotē, arīdzan izrādījās malahīts. Turklāt visaugstā:ās šķirnes — derīgs izstrādājumiem.

Jaška nopriecājās, savus zilumus un skrambas uz vietas aizmirsa.

«Ka tikai nu,» domā, «neizput vien! Ko viņa tur par precēšanos minēja? )iez vai ir labi, ka es taisos precēties?

Ilgi pārdomāt Jaškam nav vaļas. Jāapskatās pirmāk, kamēr vēl gaišs, iet Karūsu kalns nav nekāda tuvā vieta. Noglabāja maisu ar iežiem, pada un devās ceļā. To ij nejauš, ka viņu novēro.

No rīta, kad Jaška stenēdams stiepa maisu, viņu bija pamanījuši Salonirskova dienderi un akmentiņus — vienu divus — no ceļa pacēluši. Neba ezināms, suņiem suņa iedaža — kā tik otram iekost! Uz karstām pēdām r šiem akmentiņiem pie kunga projām.

—          Ekur vei, ar ko Turčaņinovu ščegars pa pilsētas ceļu lumzāja, bet ur mūsu ščegaram acis?

Kungs, kad viņam ieskaidroja, kas aiz šiem akmeņiem slēpjas, akural ā ērzelis saslējās. Savam ščegaram Sankam Glumiķim malahīta šķembeli rūda zobos.

—    Pagrauz, na!

Sanka gan šā, gan tā.

—    Centīšos, — saka.

Kungam sava runāšana.

—           Trīs dienas dodu laika! Ja neizdibināsi, likšu tevi milnot, kājās vairs ecelsies!

Tad tik nu Glumiķis sāka rosīties. Visupirms posa pa pilsētas ceļu, sak, ai Jaška tur vēl ko nav pabirdinājis, un saviem drauģeļiem piekodināja:

—    Jašku paturiet acīs!

Uz pilsētas ceļa nekā neatrada. Atgriezās mājās, drauģeļi stāsta —

Jaška redzēts, ek, uz to pusi aizjājam. Glumiķis uz karstām pēdām pakaļ un noglūnēja Jašku, bet šis savā aklumā ij nepamanīja.

Pret vakaru Jaška atkal paķēra maisu ar izparu un kātoja uz Karūsu kalnu, bet Glumiķis zogas nopakaļ.

Jaška aizloba līdz lielajam akmenim un apstājās. Izvilka nez ko no maisa, tur sev deguna galā un stāv, nekustas. Glumiķis netālu no tās vielas paslēpās.

Kad satumsa nakts, necik tāliņi no Jaškas zālē iemirgojās jāņtārpiņš. Tad otrs, trešs, un nu jau to kā birtin piebiris. It kā vai ap iedobīti zālē loks būtu apmests, un vidū gredzens. Teju, teju paceļams, bet te uzreiz sievietes balss jautā:

—    Kādai vajadzībai tev, puis, tā izpara?

Jaška, redzams, ātrumā neattapa ko atbildēt, pļāva vaļā:

—    Līgava man tā vēlēja.

Sieviete tā kā apskaitās:

—    Kā tad tu uzdrīkstējies pie manis nākti Teicu tak, ka precētiem nepalīdzu un līgavaiņiem jau ne tik!

Jaška nu rauga izlocīties:

—    Nedusmojies, esi tik laba! Nebrīvs cilvēks — ko tu padarīsi! Lielmāte man tā pavēlēja. Pats es par to vien domāju, kā no tās skuķes tikt vaļā.

—    Nu tad tā, — sieviete atsaka, — pirmāk tiec vaļā, tad ij nāc pie manis! Tikai šai vietā ne, bet uz Pojevskas ceļa. Zini, kur Grigorjevskas raktuve? Nu, lūk, tur tad sameklē tādu pašu bērzu, zem kāda pirmoreiz stāvēji. Zem šitā bērza tev ij būs iedobīte. Pacelsi velēnu un ņem, cik tur būs.

Sieviete apklusa. Jaška vēl brīdi pastāvēja un, kad sāka svīst gaisma, diedza uz mājām. Nu, bet Glumiķis palika. Acīm redzot, gribēja pie gaismas to vietu labi aplūkot.

Atjoza Jaška mājās. Paķēra maisu ar akmeņiem un — aidā! — uz Ščerbakovku pie kundzenes. Izstāstīja tai, sak, tā un tā, redziet, kā nu iznāk, ij akmeņus parādīja. Kundzene, kolīdz apjēguši, sāka brēkt:

—    Neuzdrīksties tu man ne iepīkstēties par precēšanos! Tev par kunga labumu būs rūpēties, nevis niekus gudrot! Bet popam un pārvaldniekam pasaki, lai to nelietas skuķi salaulā, kā vēlēts. Lai pārvaldnieks sameklē viņai līgavaini, bet tādu, ka sliktāka nevar būt!

Jaška atjāja mājās, nodeva pārvaldniekam un popam kundzenes pavēli par Ustjeņku un pats šķina uz Grigorjevskas raktuvi. Līdz vēlam vakaram meklēja bērzu — nekur atrast. Otrā dienā tas pats. Tā nu dienu no dienas. Staigā ap raktuvi no rīta līdz vakaram. Par to nemaz nedomā, ka Jaņudiena sen garām. Ļaudis vasaras darbus apdarījuši, ziema tepat jau pie durvīm, bet Jaška joprojām mīņājas ap raktuvi — meklē līko bērzu. Bērzi gadās reti, un tie paši visi taisni. Kurš Jaškam aklumā šķietas līks, zem tā viņš stāv līdz vēlai naktij un tad ņemas velēnas plēst. No vienas vietas — tikpat vai artin uzar. Nekā, neveras vaļā iedobīte.

Vārdu sakot, pajuka puisis prātā. Pagalam nesajēdzīgs kļuva. Tās pašas savas alkatības pēc. Kundzene, protams, lūkoja Jašku dziedināt ar pletnēm — it kā šis visu bagātību Salomirskovam pārdevis —, bet tikpat nekas neiznāca. Tā, stāsta, Jaška ij nosalis turpat zem bērza pie Grigorjevskas raktuves.

Bet Sanku Glumiķi pie Karūsu kalna uzgāja beigtu, Ij bērza bozīte blakus pamesta. Bozīte, teikt, tīri paviegla, tak var redzēt, ka smaga roka l(i cilājusi. Kazi Glumiķis par tuvu īstajai vietai piegājis vai cita baža iņa dēļ radusies, bet viņu bija nodābuši. Ej sazini, var jau būt ij par ko itu. Neba iemeslu trūka.

Salomirskova kungs šitā gadījuma pēc iesniedza tiesā sūdzību: «Turaņinovu ļaudis manu galveno ščegaru nogalējuši un bagātību paslēpuši.» "určaņinovi atkal no savas puses: «Salomirskovs mūsu galveno ščegaru >rātā pamaitājis un bagātību nozadzis.» Pēc, protams, katra puse iecēla :itus ščegarus, bet pavēle palika tā pati:

«Pielūko tu man! Lai otra puse ko neatrod!»

Nu, šie tad ij cīnās pa vilku modei. Par to vien tik domā, kā savu kunosu paglābt un otram viņējo no zobiem izraut. Dārgas smiltis aizber ir drazu, bet tukšās iegrūž pa zelta krislim, piesviež iezi, kur nevajag, un vis joprojis. Un neba tik vien kā samudžina, — visus pavedienus galīgi sarauj.

Ja kādam zeltracim palaimējas jaunai vietai uzgrūsties, to tūdaļ stiepj pie pārvaldnieka, bet tur viena runāšana:

—    Aizroc ciet un aizmirsti, citādi! . . . Vai saprati?

Kā nesapratīs — neba tā pirmā reize? Kolīdz kāds slien ragus pretim, to ar visu ģimeni uz tālām atradnēm projām, citureiz ij zaldātos nodod vai pavisam uz Sibīriju aizdzen. Nu, bet kas pretim neturas, tam mērs degvīna un rublis sudrabā. Kas tur ko nesaprast!

Tā, raugi, gan raka ciet, gan aizmirsa. Dažuviet, domāt, ij no tiesas apraka un aizmirsa uz visiem laikiem. Kur to vairs atradīs!

Lai vai kā, bet par zālaino iedobīti valodas neapklusa. Paiet kāds laiciņš, un atkal uzpeld.

Ogotājas redzējušas vai vēl kāds cits… Pļavā, tīri līdzenā vietā, piebraucis tēvainis ar ratiem. Pacēlis velēnu, un viņam atvērusies iedobīte. Nokāpis viņš tai iedobītē un tik stiepis no tās ārā malahīta akmeņus un krāvis ratos. Pēc apklājis ar seģeni un lēnītiņām aizbraucis, bet iedobīte izgaisusi.

Tikai par vietu nav īslas skaidrības. Dažs stāsta, tas esot bijis pilsētas ceļa malā, kur pirmāk malahīta gabali atrasti, cits atkal, ka pie Grigorjevskas raktuves, kur Ķīķeris nosalis. Vēl citi apgalvo, ka pie Karūsu kalna, netālu no tās vietas, kur Glumiķis atrasts… Vārdu sakot, dzīvais juceklis. Acīm redzot, tā iedobīte stingri vien ar zāli aizaugusi. ..

Bet ko lai stāsta par Ustjeņku? Viņu, līdz ko Pēterdienas gavēņi garām, izdeva pie vīra. Pārvaldnieks daudz neprātoja, ar ko viņu saprecināt, uzreiz pateica popam:

—    Negantāka par to un to man nav. Pagalam puisis izlaidies. Nebijis tik labs akmeņgriezējs, sen būtu viņu zaldātos nodevis!

Un norādīja popam uz to pašu melnūksni puisi, ko Jaškas dēļ no abām pusēm bija pleitējuši.

Vai popam nav alga viena, no kā naudu noplēst? Salaulāja, kā vēlēts, un Ustjeņka nemaz arī pretim nespurojās. Ar mīļu prātu izgāja pie vīra un pēc, kā dzirdams, neesot nožēlojusi. Līdz pat vecumam savas meitu dienu ieražas neatmeta. Kur rūpnīcā ieskanas dziesma, tur — vari būt drošs — visādā ziņā Lakstīgalas Ustja būs uzsācēja.

Ar savu dēlieti viņi sadzīvoja labi. Viņš bija akmeņgriezējs, un aridzan bērni pie tā paša amata palika. Tagadējais Sisertas malahīta meistars Dzelzītis ir no tās pašas ģimenes. Ustiņjai, teikt, viņš nez vai tā kā mazdēls, nez vai mazmazdēls iznākot.

Kas, ek, dzirdējuši par Lakstīgalu un par Ķīķeri, tie domā, ka šitais Dzelzītis to zālaino iedobīti zinot. Tincina viņu, sak, pastāsti — kurā vietā? Tikai Dzelzītis paliek dzelzītis: neko daudz no viņa izspiest nevar.

Cik reižu izpūlējās viņu piedzirdīt, tikpat nekas neiznāk. Dzelzīti dzirdīt, stāsta, tas esot tikpat kā smiltis laistīt. Paši piesūcas pilnā: kājas ģenģeriski, mēle neklausa, bet Dzelzītis skaidrin skaidrs, turklāt vēl smīkņā:

—    Vai nepastāstīt jums, draugi, pasaciņu par zālaino iedobīti? Kurā vietā tā meklējama, no kuras puses atverama, lai kungiem paliek neredzama?

Veries, kāds viņš ir — tas Ustiņjas mazdēls! Un ko gan viņu var vainot, ja cilvēkam tāds darbs. Paspruks kāds netīšs vārds, tūdaļ lai vietā ierīkos raktuvi, un kur tad lai ņem akmeni izstrādājumiem? Tālabad Dzelzītis ij turējās stingri.

—    Meklējiet paši!

Nu, atrast nav tik vienkārši. Acīm redzot, kāds ar gudru ziņu palīdzējis kungu ščegariem pēdas jaukt. Ar gudru ziņu tās ij jāatšķetina. Bet no visa redzams, ka būt tāda ir — šitā zālainā iedobīte. Ņem ļautiņi no tās pamazītēm. Ņem.

Ekur, ja kādam no jums pagadās pa tām vietām zemes bagātības lūkot, par šito palauziet galvu. Pa manai saprašanai, tas pavedieniņš tā kā vairāk uz Karūsu kalna pusi velk. No šitā kalna līdz Karūsu ezeram derētu paraudzīt! Ko? Kā jūs domājat?

1940. g.

ZEMES ATSLĒGA

Uz šito amatu — akmentiņus, vei, meklēt — nebiju sliecīgs. Gadījās, protams, šad tad pa kādam uziet, bet tikai tā… bez kādas sajēgšanas. Ieraugi izskalās olīti ar spožumiņu, nu ij pievāc un pēc uzticamam cilvēkam pavaicā — glabāt vai mest projām?

Ar zeltu, sacīt, daudz vienkāršāk. Protams, ir ij zeltam sava šķirne, tikai tas ir citādi nekā ar akmentiņiem. Tie pēc lieluma un svara nepavisam nav šķirojami. Dažs, skaties, prāvs, cits daudz mazāks, abi it kā vienādi labi spīd, bet, ja pārbauda, iznāk atšķirība. Lielo, teikt, ne par pieckapeiku neņem pretim, bet pēc mazā dzenas: tas, sak, neparasta dzidruma, tam būs dzirkstījums.

Reizēm vēl jocīgāk. Nopērk no tevis akmentiņu un turpat uz līdzenas vietas pusi noskalda un aizmet drazās. Tas, saka, tikai par traucēkli: 1āsmojumu ēnojot. No atlikuma vēl pusi noslīpē nost un tad nu slavē: nu tikai pats īstais dzirkstījums atklājies, ij uguns gaismā neapmāksies. Un patiešām, akmentiņš iznācis mazītiņš, bet tik dzīvs, ka šķiet smejamies. Nu, arīdzan cena tam spoža: padzirdēsi — muti vien iepletīsi. Ej tad nu izproti to būšanu!

Bet valodas par to, kurš akmens veselību uztur, kurš miegu apsargā vai atkal skumību gaina un vis joprojis, tās, man domāt, aiz dīkas dzīves dīka darbošanās — ar tukšām runām mēli kulstīt, un vairāk nekā. Tikai vienu nostāstu par akmentiņiem gan no saviem vecajiem esmu ielāgojis. Tas, var manīt, ir rieksts ar brangu kodoliņu. Kam pa zobam, tas ij pārkodīs.

Esot, stāsta, zemē akmens vienpatis: otra tāda nav. Ne tik vien mūsu zemē, bet arīdzan pie citām tautām nevienam tādu akmeni nav gadījies

uziet, tikai valodas par to klīst malu malās. Nu, bet tas akmentiņš tomēr ii mušu zemē. To jau veci ļauži izdibinājuši. Nav tikai zināms, kurā vietā, bel tas jau nu patiesībā nav nemaz jāzina, tāpēc ka šitais akmentiņš pats pītajam cilvēkam rokās iekritīs. Tur jau ir tas īpašīgums. No vienas meitenes par to esot uzzināts. Stāsta, tas noticis tā.

Nez vai pie Murzinkas, nez vai citā vietā bijusi liela raktuve. Zeltu un dārgus akmeņus cēluši laukā. Vēl kroņa laikā darbi ritējuši. Priekšniecība ar goda zīmēm un spožām pogām, bendeskalpi pilnā godībā, bet ļaudis ar bungām dzīti darbā, ar bungām triekti caur ierindu, rīkstēm šausti. īsi sakot — elles mokas.

Un šitajā, vei, mocību negalā mūdījās meitenīte Vasenka. Sai raktuvē viņa bija dzimusi, tepat ij uzaugusi, te savu mūžiņu vadījusi. Viņas māte it kā bijusi ielikta par virēju ščegaru kazarmās, bet par tēvu nebija ne miņas.

Neba nezināms, kas tādam bērnam par dzīvi. Dažs labs, kam jau nu pavisam būtu vajadzējis muti turēt, ar grūtumu plēsdamies, skaties vien, ka ņem un uzknābj un pie reizes ij iebukņī: meklē, proti, uz ko dusmas izgāzt. Skaidri sacīt, gaužām sūra dzīve meitēnam. Slimāk nekā apaļam bārenim. Ij no darba nav kas paglābj. Bērns vēl, grožus nejaudā rokās noturēt, bet jau viņu pie divričiem norīkojuši. «Ko te, sak, pa kājām piņāsies, labāk vadā smiltis!»

Vēl maķenīt paaugās — liekšķeri rokās un kopā ar sievām un meitām pie smilšu šķirošanas. Un te nu, saproties, izrādījās, ka šitai Vasenkai liela maņa uz akmeņiem. Biežāk par citām uzķēra, un ikreiz akmentiņš visai vērtīgs, gaužām dārgs.

Meitēns vientiesīgs: atrod un tūdaļ atdod priekšniecībai. Šie, saprotams, priecīgi ņēmēji: vienu akmentiņu kārbā, otru sev kabatā, dažkārt ij aiz vaiga. Neba velti mēdz daudzināt: ko liels priekšnieks kabatā aiznes, tas mazam patālāk jābēdzina. Bet Vasenku visi slavē, tīri kā norunājuši. Iesauku viņai izgudrojuši — Laimesactiņa. Lai kurš priekšnieks pienāk, ikviens visupirms uzbilst:

—    Nu, kā sokas, Laimesactiņ? Vai esi ko atradusi?

Vasenka pasniedz atradumu, un priekšnieks iegāginās kā zoss gāju laikā.

—    Tā-tā, tā-tā! Centies, meitēn, centies!

Vasenka tad nu ij cenšas, un viņai arīdzan pašai uz to patikšana.

Reiz viņa uzgāja akmentiņu pirksta lielumā, tad visa priekšniecība saskrēja kopā. Neviens pat nozagt nepastāja, gribot negribot kroņa kārbā aizzīmogoja. Pēcgalā, stāsta, šitais akmentiņš no cara mantu kambariem nez kur uz ārzemēm aizvests. Nu, bet par to nav ko runāt…

No Vasenkas veiksmes citiem sievišķiem sūrums. Priekšniecība stāj virsū:

—    Kāpēc viņai daudz, bet jums tikai tīrie nieki un to pašu maz? Redzams, pavirši meklējat.

Sievišķi būtu varējuši Vasenku ar labu pamācīt, bet nē, sāk viņai uzknābt. Meitēns nekur vairs glābties. Turklāt vēl tāds suns uzkūlās —• galvenais ščegars. Iekārojis, redzams, Vasenkas laimi, paziņo:

—    Šito meitēnu es precēšu.

Nekas, ka zobus sen maizē apēdis un tuvāk par pieci soļi pie viņa nav ejams — smird kā zaņķis, laikam iekšās puveklis iemeties —, tak svepst: līs tevi, meičiņ, par labdzimtību padarīšu. Ņem to vērā un visus akmentiņus atdod man! Nevienam citam nerādi!

Vasenka, jebšu augumā gan pastīdzējusi, tak precību gadiem vēl ne tuvu. Meitēns pusaugos, gadu, rasi, trīspadsmit, ja daudz — četrpadsmit. Bet neba to kāds ņems vērā, ja priekšniecība pavēl. Gadus popi pēc grāmatām piesviedīs, cik vien gribi. Nu, Vasenka, protams, nobijās. Rokas, kājas trīc, kolīdz pamana šito smerdeli precinieku. Steidz drīzāk atdot viņam akmentiņus, ko atradusi, bet šis murkšķ:

—    Centies, Vasenka, centies! Ziemu — tad mīkstos pēļos gulēsi.

Kā šis projām, sievišķi tūdaļ Vasenku dzalstīt, vilkt uz zoba, bet viņai ij bez tā gribētos sevi gabalos saplosīt, ja vien varējusi. Pēc darba ieskrien kazarmās pie mātes, bet tur jo ļaunāk. Māte, protams, meitentiņu žēloja, visādi raudzīja paglābt, bet cik gan tādai kazarmas virējai iespēšanas, ja ščegars viņai priekšnieks un kuru katru dienu var likt sievišķi nopērt.

Līdz ziemai Vasenka tomēr šā tā izgrozījās, bet tālāk vairs nespēj. Diendienā ščegars stāj mātei virsū:

—    Atdod meitu ar labu, citādi būs slikti!

Par to, ka meitēns nule pusaugā, ne iepīkstēties nepaļauj, popa papīru grūž pie deguna.

—    Ko melsies! Pēc grāmatām, ekur, skaitās pilni sešpadsmit. Paši likumīgākie gadi. Ja vēl tiepsies, rītu pat likšu tevi nopērt.

Te nu māte ij padevās.

—    Redzams, meitiņ, no sava likteņa neizbēgsi!

Bet ko meitiņa? Rokas, kājas pamirušas, ne vārda pār lūpām nejaudā izdabūt. Pie vakara tomēr atžirba un metās bēgt projām no raktuves. Nemaz nevairās, soļo taisni pa ceļu, bet uz kurieni — par to ij nepadomāja. Lai tikai tālāk no raktuves.

Laiks pieturējās rāms un silts, un jau no vakara sāka snigt. Tāds mīlīgs sniedziņš, tīri kā smalkas dūniņas kaisītos. Ceļš veda caur mežu. Tur, protams, vilki un citi zvēri. Tikai Vasenka ne no viena nebīstas. Cieši apņēmusies:

«Lai tad labāk vilkam rīklē, ne tam smerdelim par sievu!»

Tā nu viņa, veries, kājo un kā jo. Pirmāk gāja visai gaitīgi. Verstu piecpadsmit, rasi, ij visas divdesmit nospolēja. Drēbītes viņai paplānas, tak ejot salti nav, ir pat karsti: sniega pienācis tepat vai pāris sprīžu bieza kārta, ar mokām izbrienams — tā ij sasila. Bet sniegs joprojām nāk un nāk. Vēl tā kā pieņemas. Vāliem vien. Pēdīgi Vasenka piegura, galīgi nomocījusies apsēdās taisni ceļa vidū.

«Atpūtīšos,» domā, «mazu brītiņu,» — bet to neapjēdz, ka tādā laikā apsēsties klajā vietā ir pats ļaunākais.

Sēž šitā, par sniedziņu priecājas, bet tas līp un līp viņai apkart. Pasēdēja un piecelties vairs nejaudā. Bīties nenobijās, tikai klusībā nodomāja:

«Redzams, vēl jāpasēž. Jāatpūšas, kā nākas.»

Nu, tā ij pūtās. Sniegs viņu pavisam apsedza. Sēž kā gabaniņa ceļa vidū. Un sādža tepat vai ar roku pasniedzama.

Par laimi otrā rītā kādam sādžiniekam — viņš arīdzan pa vasarām maķenīt ar akmentiņiem un zeltu darbojās — gadījās ar zirgu uz to pusi ceļu sliedēt. Zirgs saausījās, nosprauslājās, neiet gabaniņai klāt. Zeltracis saskatīja, ka tur cilvēks ieputināls. Piegāja tuvāk, redz — it kā vēl nebūtu pagalam sastindzis, rokas var kustināt. Pacēla Vasenku, noguldīja ragavās, apsedza ar savu kažoku un brauca uz mājām. Tur abi ar sievu ņēmās Vasenku atdzīvināt. Un tak atžirba. Atvēra acis, palaida vaļīgāk dūrē samiegtos pirkstus. Šie skatās — saujā viņai prāvs akmentiņš laistās

dzidrā, gaišā zilumā. Zeltracis pat satrūkās — cietumā par tādu var iesēdināt — un jautā:

—     Kur ņēmi?

Vasenka atbild:

—    Pats saujā ielidinājās.

—    Kā tā?

Vasenka nu izstāstīja, kā bijis.

Kad sniegs jau pagalam sāka viņu apbērt, priekšā pavērās slidziņa uz pazemi. Pašaura stidziņa, tumša, bet iet var: kāpieniņi saskatāmi un silts arīdzan. Vasenka nopriecājās.

«Te gan,» domā, «neviens no raktuves ļaudīm mani neatradīs,» un kāpienu pa kāpienam sāka iet lejup. Kāpa ilgi, līdz nonāca lielā, lielā laukā. Ne gala, ne malas saredzēt. Zāle tai laukā kumšķīšiem un koki skraji — viss nodzeltējis kā rudenī. Šķērsu pāri laukam upe. Melnum melna un nekustīga, gluži kā sastingusi. Aiz upes, Vasenkai taisni pretim, neliels kalniņš, un tā virsotnē kaili akmeņi: vidū tā kā galds, un tam apkārt ķeblīši. Ne cilvēka augumam, bet daudz lielāki. Salti tur un nez kāpēc baisi.

Vasenka jau gribēja griezties atpakaļ, te uzreiz viņpus kalniņa sāk birt dzirksteles. Skatās — uz akmens galda kaudze dārgu akmeņu. Uguņu ugunīs mirguļo, ij upe no tiem šķiet tāda kā dzīvāka kļuvusi. Nenoskatīties. Te uzreiz kāds jautā:

—     Kam tie tādi?

No lejas viņam atsaucas:

—    Notiesīgajam.

Un tūdaļ akmentiņi kā dzirksteles uz visām pusēm pašķīda. Tad aiz kalniņa atkal uguns uzplandīja un uz akmens galda sabira akmeņi. Liela kaudze. Ne mazāka, rasi, par siena vezumu. Un akmentiņi prāvāki. Kāds atkal jautā:

—    Kam tie lādi?

No lejas atsaucas:

—    Pacietīgajam.

Un, tāpat kā pirmāk, akmentiņi pašķīda uz visām pusēm. Gluži kā vagulīšu mākonis uzlidoja. Tik vien tās atšķirības, ka spīdums citāds. Viena daļa sarkanīgi atlāsmo, citi zaļām uguntiņām mirguļo, ir ij zilgani, dzelteni lai… visvisādi. Lido un dūc. Vasenka skatās noņēmusies uz tiem vagulīšiem, bet aiz kalniņa vēlreiz uzplandīja ugunis, un uz akmens galda saradās jauna akmeņu kaudzīte. Šoreiz pavisam maza, toties akmeņi visi prāvi un neparasti skaisti. No lejas sauc:

—    Tie drosmīgajam un laimīgai acij!

Un tūdaļ akmentiņi kā sīki mazi putniņi uzspurdza un lidinājās uz visām pusēm. Virs lauka gluži kā laternītes šūpojas. Lēnītēm lidinās, bez slei gas. Viens akmentiņš pielaidās pie Vasenkas un kā kaķēns ar galviņu viņai roku pabadīja — te, sak, es esmu, ņem nu!

Aizlaidās akmens putniņi katrs savu malu, viss noklusa un satumsa. Vasenka gaida, kas būs tālāk, un redz — uz akmens galda palicis viens vienīgs akmentiņš. It kā pavisam vienkāršs, piecu šķautņu: trīs gareniskas un divas šķērsu. Un tad uzreiz kļuva silts un gaišs, zāle un koki metas zaļi, sāka dziedāt putniņi, upe iespiguļojās, iedzirkstījās, atskanēja ūdens čala. Kur nule vēl bija kaila smilts, tur viļņo labība, bieza un labi noaugusi. Ij cilvēku saradies drūzmu drūzmām. Un visi līksmi. It ka vai no darba nākdami, bet arīdzan dziesmu dzied.

Vasenka nu jau pati iejautājās:

—     Kam būs šis, tēvocīši?

No lejas viņai atbildēja:

—     Tam, kurš tautu pa īsto ceļu vedīs. Ar šo akmens atslēgu tas cilvēks zemi atdarīs, un tad būs tā, kā nule redzēji.

Te gaisma apdzisa un viss nozuda.

Zeltracis ar sievu pirmāk gan maķenīt šaubījās, bet pēc domā — no kurienes gan meitenei saujā akmentiņš gadījies? Ņēmās taujāt, kam ļaužu un no kurienes nākdama. Vasenka ij to izstāstīja, nenieka neslēpdama, un pati lūdzas:

—    Krustmāmiņ, tēvocīt, nestāstiet par mani raktuves ļaudīm!

Vīrs ar sievu padomāja, padomāja un saka:

—    Lai notiek, dzīvo pie mums… Šā vai tā paglābsim tevi, tikai saukt sauksim par Feņu. Uz šito vārdu tad ij atsaucies.

Viņiem, veries, nesen bija nomirusi meitiņa, Feņa vārdā. Taisni tai pašā vecumā. Vēl uz to viņi paļāvās, ka sādžiņa atrodas nevis kroņa tiesā, bet gan uz Demidovu zemes.

Tā nu tas iznāca. Kunga stārasts, protams, atnācēju tūdaļ pamanīja, bet kas viņam bēdas? Neba jau no viņa, sak, aizbēgusi. Lieks strādnieks nav par kaiti. Sāka meitēnu norīkot darbā.

Protams, ij Demidovu sādžā dzīve nebija nekāda saldā, tak ne gluži tāda kā kroņa raktuvē. Nu, un tas akmentiņš, kas bija Vasenkai saujā iegadījies, arīdzan savu tiesu palīdzēja. Zeltracis to paklusām pārdeva. Saprotams, ne jau par īsto cenu, bet tomēr brangu naudu paņēma. Tā nu viņi maķenīt atguva elpu.

Kad Vasenka nāca lielas meitas kārtā, viņa tai pašā sādžā apprecējās ar krietnu puisi. Līdz vecumdienām ar viņu sadzīvoja, bērnus un mazbērnus uzaudzināja.

Savu agrāko vārdu un iesauku — Laimesactiņa — vecmāmuļa Fedosja varbūt ij pati aizmirsusi, raktuvi nekad nepieminēja. Tikai, ek, ja iznāk runa par laimīgiem atradumiem, tad gan allaž iejaucas.

—    Tā, — saka, -— nav liela māka labus akmentiņus uziet, tikai nekādu laimi tie mūsu ļaužiem nenes. Labāk vajag par to rūpēties, lai zemes atslēgu jo drīzāk celtu gaismā.

Un tūdaļ pastāsta:

—     Ir, sak, tāds akmens — zemes atslēga. Pirms laika tas nevienam . nedodas rokā: ne notiesīgajam, ne pacietīgajam, ne drosmīgajam, nedz laimīgajam. Bet, raugi, kad ļaudis izies uz pareiza ceļa savu likteni gūt, tad tam, kas ies pa priekšu un ļaudīm ceļu rādīs, šitā atslēga pati iekritīs rokās.

Tad visas zemes bagātības atvērsies un dzīve kļūs pavisam citāda. Uz to paļaujieties!

1940. g.

GALVENAIS NOSLĒPUMS

Uz ļaužu atmiņu paļauties nevar, un arīdzan darbi nav ar vienu mēru mērojami. Dažs ir kā slapjš sniegs nelaikā. Kamēr snieg, tu viņu redzi, bet, līdzko nostāj, ne miņas pāri nepaliek. Bet ir arīdzan tādi, kas paliek nemainīgi kā dārgakmens, turklāt laistīties laistās. Tāds neapsūbē un ir tālu redzams. Paiet simt gadu, bet to allaž vien piedaudzina. Notiek ij tā, ka pēc gadu gadiem tādu akmentiņu aplūko un nobrīnās:

— Va tu re, kā tas darināts, bet mēs domājām pavisam citādi. Raugi, šitā pat ij notika ar mūsu Zlatoustas rakstaino tēraudu. Vairāk par simt gadu ir pagājis kopš tā laika, kad mūsu rūpnīcā izkausēja tādu rakstaino tēraudu, kas visus toreizējos tēraudus cirta pušu. Tais laikos starp rūpnīcas pārvaldniekiem un meistariem vēl bija daudz vāciešu. Tiem, protams, gribējās tādu panākumu sev piedēvēt: mēs, sak, to izgudrojām un krievu strādniekus iemācījām. Tikai inženieris Anosovs to vis nepieļāva. Viņš grāmatās iedrukāja, ka tērauds kausēts bez vāciešu gudrības. Šie gan vēl melsa: pēc mūsu sastāviem. Anosovs arīdzan to pilnā mērā atspēkoja un pierādīja, ka Zlatoustas rakstainajam tēraudam ar vāciešu tēraudu nekādas daļas. Un vēl piebilda: ja visādā ziņā vajag Zlatoustas tēraudam sameklēt radu rakstus, tad tie drīzāk varētu būt tais veclaiku nažos un zobenos, ko dažkārt gadās sastapt pie baškīriem, kazahiem un citām tās puses tautām. Ij rūdījums tāds pats un ne druskas neatgādina vācisko. Vācieši redz — izkūpējis viņu perinājums, ķērās pie cita: saklausījuši valodas par veclaiku ieročiem un ņemšolies šito stabuli pūst. Viņiem, veries, par visu svarīgāk bija ij ne domu nepieļaut, ka krievu meistari paši var kaut ko prātīgu izdarīt. Tā nu vācieši pūlējas.

Un arīdzan mūsējiem ap to laiku vēl tā mode nebija pārgājusi — ticēt, it ka viss, kas vien daudzmaz vērtīgāks, mums atnests nez no kādām svešam malām. Tā, vei, paklīda baumas, ka Anosovs esot ilgus gadus pie dažādiem kibitku kalējiem staigājis un braukājis un no viena tāda iemācījies rakstaino tēraudu kausēt. Kas tādi runātīgāki, tie samelsa tīrus zilus brīnumus, it kā Anosovs pie tā kibitku kalēja sazin cik gadu par palīgu nostrādājis un nez vai taisījies precēt, vai no tiesas noprecējis tā meitu. Ar to tad viņš šito meistaru aptinis ap pirkstu un izdibinājis rakstainā tērauda noslēpumu.

Tā nu ij iznāca tāda vāciešu šuvuma bezpiedurkņu jaka: Anosovs, sak, nav vis pats līdz tai gudrībai aizdomājies, bet paņēmis cita noslēpumu un to pašu it kā ar blēdību. Par rūpnīcas meistariem ne vārda. Viņiem tā māka atvesta gatava, viņi ij sākuši strādāt.

Ne tur kādas izdomas, nedz raizes. Un ko jele viņi var, tumši akli ļautiņi, ja kāds no malas neierāda!

Tikai bez piedurknēm šūts, bez piedurknēm ij paliek: rokas notuļ lien laukā. Un taisni brīnums, ka vēl tagadiņ dažs labs tam tic. Līdz pat šim laikam piestāsta, turklāt ar pamācīšanu: pavei, kas tas Anosovs bijis par cilvēku! Piecus gadus no sava mūža nav žēlojis, pa stepēm klaidojis, uzsitēja veseri cilājis, bet rakstainā tērauda noslēpumu tak izdibinājis. To neapjēdz, vai tas jelmaz var būt patiesība. Lai nu šā vai tā, Anosovs tak bija Kalnu korpusa inženieris. Tādus tais laikos ne simtiem, labi ja desmitiem skaitīja. Arīdzan rūpnīcā viņš dīkā nestāvēja. Tādam aizbraukt uz mēnesi, uz diviem — ij tad vajadzēja galvenajai priekšniecībai izprasīties. Bet te — še tev nu! — aizvācies stepē, turklāt uz pieciem gadiem! Kas tam ticēs? Un kas jele būtu viņu palaidis pie kibitku kalējiem, ja tolaik pēc gluži citas modes šuva. Ja kādu sūtīja uz svešām zemēm mācīties, tad ne jau nu uz turieni.

Nu, šitādām valodām ir tomēr divi puses: kam vaļa un patikšana, tas var pastrīdēties — vai bijis tā vai kā citādi. Bet, ekur, ir kāds cits āķis — stiprāks, izturīgāks. No tā vairs nevar norauties. Grozies un spirinies, cik gribi, bet mūsu Zlatoustas krastā vien paliksi. Pats sacīsi: pareizi gan. Te, šai rūpnīcā, tas rakstainais tērauds dzimis, tepat tas noglabāts.

Ir Zlatoustā veci vīri, kas to saprot, viņi tad nu, paklau, ko stāsta.

Atbrauca inženieris Anosovs uz rūpnīcu tai laikā, kad te vēl grozījās diezgan daudz vāciešu. Nu, bet šitais — savējs, krievu cilvēks. Par vāciešiem viņš, ļaudīm dzirdot, ļauna vārda nebilda, tak no visa var redzet, ka tie viņam aplam nepatīk. Var manīt, ka arī baidīties viņš no tiem nebaidās.

Strādnieki, saprotams, nopriecājās. Kas tādi jaunāki, tie ar lielām cerībām runā:

—     Šitais vāciešiem parādīs! Un kā vēl! Tā vien skaties, ka panaks, lai šos padzen. Jauns vēl, bet jau amatos! Var redzēt, ka vārīgs.

Citiem atkal cita cere.

—     Parādīs vai neparādīs, bet mūsējiem aizstāvība bus, tāpēc ka pašu cilvēks un rūpnīcas būšanu laikam gan izprot. Jāpiespiežas, lai darbi rit bez vainas.

Vecie, protams, šaubījās. Tolaik vēl bija dzimtlaiki, veči, teikt, visa ļ kā izcietušies. Viņi tik turas pie sava:

—     Cīsties jau var, bet tikai pirmāk vajag noskatīties. Piemini sakāmo: ar kungu vienu celiņu staigā, bet to paturi prātā, ka ceļa galā ikkurš uz savu malu: viņš pilī, bet tu pirtī un ij tad ne ikreiz.

Jaunie vecos vārdo:

—    Ko saprātojuši! Viņš tak nav tāds cilvēks, ka šitā jāsargājas.

Tad ir gaužām labi, ja nav tāds, — vecie atbild, — bet tik un tā

sava piesardzība vajadzīga. Kuram pēc amata svarīgs noslēpums zināms, lo nevajag izpaust. Jānogaida.

Jaunie par to ne dzirdēt, rokām, kājām pretī, klaigā:

—    Kā jums, vecaiņi, nav kauna!

Bet šie iecirtušies:

—    Rasi, vairāk par jums esam mācību dabūjuši! Zinām, ka kungs var likt tevi ar pletnēm noslānīt, ar kokiem pamielot, caur stroju izdzīt, bet tu viņu it nekad.

Visi tomēr bija vienis prātis, ka jācenšas, lai darbs ietu labāk nekā līdz šim. Izrādījās, ka Anosovs patiešām ir lādzīgs cilvēks. Ne tikvien kā ar meistariem, arīdzan ar vienkāršiem strādniekiem aprunājas, par šo to pajautā, un no valodas var noskārst, ka rūpnīcas darbus pārzina un daudz ko grib izdibināt.

Tēraudu tolaik kausēja nelielos daudzumos. Viens no tēraudlcausētājiem bija vectēvs Svecovs. Viņš tais gados jau bija pagalam nevarīgs, ar mokām kājas vilka. Kausēja kopā ar piepalīgu — puisi no tās pašas Švecovu dzimtas, jo tāda paraža turējās, ka tēvs dēlam, vectēvs mazdēlam savu amatu iemāca. Vecais allažiņ kausēja labu tēraudu, tikai ikreiz maķenīt citādu. Likās, ka viņš ko meklē, vai. Priekšnieki vācieši to pamanīja un visupirms sadzenāja ieganstu atņemt vecajam viņa palīgu. Aizdzina puisi uz tālīnu cepli un viņa vietā nolika kādu vāciešu Vili-Fili. Vecais lika viltību pretī: sāka kausēt tā, lai tikai no rokas nost. Tas bija pirms Anosova atbraukšanas. Rau, šitais Svecovs tad nu pavēroja Anosovu, pēc ij saka:

—    Ja tavai žēlastībai labpatiktos, varu labu tēraudu izkausēt, tikai tad man vajadzīgs palīgs, kuram pilnā mērā uzticēt, bet šitais vāciešu Vilis-Filis man itnemaz nav vajadzīgs.

Un izstāstīja, kā bijis. Anosovs noklausījās un saka:

—    Labi, vecotēv, esi bez bēdu, atdabūšu tev tavu mazdēlu, bet šo vācieti lai māca paši, kā prot.

Drīz vien viqš cēla brēku — pārmet priekšniecībai, vāciešiem, proti. Kālab, saka, jums tik ačgārna kārtība? Jūs te neesat atvesti, lai pie mūsu meistariem savus puikas mācītu. Vācieši turas pretim, ka no vecā neesot ko mācīties. Nu, pēdigi piekāpās. Vecais Svecovs priecīgs ka vai nu, un jaunais jo vairāk. Abi cenšas, cik jaudas. Tērauds iznāca daudz labāks — agrāko ne salīdzināt. Anosovs slavē un mudina:

—    Centies, vecotēv!

Bet vecais ij pats iededzies.

—    Paļauj laiku, es tev tādu tēraudu izkausēšu, no kāda baškīru veclaiku naži darināti. Vai esi redzējis?

Ar to nu ij sākās. Anosovam šitā saruna tikpat kā saukta, tāpēc ka viņš pats kopš jaunām dienām ar veclaiku nažiem un zobeniem darbojies. Nopriecājās un pasolīja:

—    Ja izkausēsi tādu, vari būt drošs, ka tev un tavam mazdēlam izgādāšu brīvestību.

Ko tur ij runāt, kā pēc šāda solījuma ļautiņi centās. Vectēvs Svecovs slepenā lādītē salūkoja nez kādus akmentiņus, sagrūda piestā un sāka bērt katrā kausējumā. Tomēr manās to izdarīt, Anosovam neredzot. Mazdēls taujā:

—     Ko tu, vecotēv, tur ber?

Vectēvs viņam atbild:

—    Pagaidām nesaki nekā. Tas ir svarīgs noslēpums, to nedrīkst izpaust.

Puisis rauga veco pierunāt, lai no Anosova neslēpjot, bet vecais paskaidro:

—    Pareizi, puis! Man ij pašam tā kā kauns, bet nevaru. Nelaiķis tētiņš lika man apzvērēt, ka šito noslēpumu glabāšu līdz kapa malai. Paša nāves stundiņā vēlēts to atklāt uzticamam cilvēkam no dzimtļaužiem, bet citam nevienam. Kauču tas vai tīrais zelts!

Tā viņi strādāja, slepšus no Anosova. Vecais uz pareiza ceļa bija izgājis, tak līdz galam nenostaigāja. Izkausēja reiz šitā un saka mazdēlam:

—    Iesim labi aši uz mājām. Neizlēju, redzams, sev brīvestību, dzimtļaužos būs jānomirst.

Pārnāca mājās. Vecais vispirmāk lika mazdēlam zvērēt. Taisni tāpat kā savā laikā tēvs viņam. Tik vien piebilda:

—     Ja iziesi brīvestībā, tad dari, kā pats zini. Tur es neesmu noteicējs.

Tad vecais atvēra savu slepeno lādīti, tanī viņam glabājās visāda rūda.

Paskaidroja, kur kura rūda meklējama, kad sāk aptrūkt, ij to pastāstīja, no kādas rūdas pieņemas izturība, no kādas lokanums. Vārdu sakot, visu pa kārtai, un pēc pasaka:

—    Tagadīt man ar šitām lietām neklājas darboties, skrej pēc popa!

Mazdēls tā ij darīja, un vecais nekavējās — tai pašā vakarā nomira.

Apglabāja veco Švecovu, un jaunais stājās viņa vietā. Puisis ražens, spēku briedumā, iztiek bez piepalīga, bet pats pa vectēva celiņu iet aizvien tālāk un tālāk. Arīdzan Anosovs dīkā nesēdēja. Viņš atkal ap to cīnījās, kā labāk norūdīt Svecovu tērauda izstrādājumus. Ilgi viņam nepadevās. Nu, pēdīgi tak uzķēra īsto paņēmienu. Tepat rūpnīcas kalējs pamācīja. Un tad nu, lūk, iznāca tas pats tērauds, ar kuru mūsu rūpnīcas slava pa visu pasauli aizskanēja. Anosovs, rasi, pat nepamanīja, ka kausēšana jau bez vecā pabeigta. Savu solījumu tomēr neaizmirsa, sāka meklēties, lai jaunajam meistaram Švecovam izdabūtu brīvestību. Tik drīz gan to nedeva, turklāt Anosovam pirmāk vēl vajadzēja apsolīt, ka ne uz kādu citu rūpnīcu Švecovs neies. Tas, saprotams, solījumu deva, bet pats domā: kas nu tā par tādu īpašu brīvestību, ja projām iet nedrīkst. Un te vēl viņam iznāca aizķeršanās.

Viņš, šitais jaunais Švecovs, darīšanās bieži gāja pie Anosova mājās. Anosovs tolaik jau bija ģimenes cilvēks. Bērni viņam skraidīja lai. Un viņiem bija kalpone Lūša. To Anosovi bija atveduši līdzi. Rau, šito meiteni tad nu Švecovs ieskatīja. Mājinieki, saprotams, rauga puisi atrunāt:

—    Vai tev prāts! Viņa tak, jādomā, Anosovu dzimtcilvēks. Kalab lai viņi to atdotu? Un kam tev ņemt no citurienes? Neba pašu rūpnīcā meiču trūkums.

Par tādām lietām runāt — tikpat kā sietā ūdeni smelt. Pūlies, cik gribi, nekas tur neiznāks. Redzams, nav vēl dzimis tāds meistars, kas šo noslēpumu būtu izpratis, kālab cilvēku pie viena velk un pie cita ne. Neklausīja Švecovs tuviniekus, gāja bildināt. Anosovs paminstinājās un saka:

—    Kā kundze vēlēs, tā būs, es neesmu noteicējs.

Kundze pagadījās tuvumā, uzdzirdējusi sāka sprauslāt:

—     Kas nu vēl nebūs! Lai es šim savu Lušu atdotu? Viņa tak man pūrā dabūta līdzi. Kopš mazu dienu man kalpo, arī bērni pie viņas pieraduši. — Un bruka vīram virsū: — Ko tu viņiem izdabā? Kā viņš drīkst pie tevis ar tādu prasību nākt?

Anosovs lūko ieskaidrot: meistars, sak, lielas lietas paveicis; bet kundze tikai savu:

Nu, un tad? Tēraudu kausē! Rit norīkosi citu, tas tāpat kausēs. Bet I.ufikai es vēl parādīšu, kā puišus pievilināt!

Te nu Svecovs ij atģida, ka pat brīvam cilvēkam galvenais noslēpums sev pašam glabājams. Viņš nu arīdzan glabāja to visu mūžu. Un mūžs viņam bija garš. Daudz netrūka, būtu līdz piektajam gadam sadzīvojis. Daudz ko tika savām acīm pieredzējis.

Anosovs atgainīja no Zlatoustas tērauda vāciešu plātīšanos, it kā no šiem nākusi tā kausēšanas māka. Grāmatās visu smalki aprakstīja, kā šis tērauds rūdāms. Kopš tā laika tad rakstainais tērauds tika nosaukts par Anosova tēraudu, bet kausēja to viens pats meistars — Svecovs.

Pēc Anosovi aizbrauca un Lušu aizveda līdzi. Runāja, ka viņa aiziešanu panākuši vācieši, bet, lai nu šā vai tā, Anosovs kaunā nepalika: drīz vien viņam piešķīra ģenerāla pakāpi un iecēla viņu par Tomskas gubernatoru. Bet tad uzreiz visiem vāciešiem nācās no rūpnīcas aizvākties, un it kā Anosovs pie tā stipri vien piepalīdzējis. No agrākajiem priekšniekiem mūsu rūpnīcas tēvaiņi viņu visvairāk piemin un allaž ar labu vārdu.

—    Kāds viņš bijis gubernators, par to mums nav zināms, bet mūsu rūpnīcā gan bija pārlieku labs priekšnieks un daudz derīga izdarīja.

Ilgu mūžu Anosovs nesadzīvoja. Vēl dzimtbūšanas laikos nomira. Tās baumas, ka viņš rakstainā tērauda noslēpumu no kibitku kalēja izdibinājis, sākās viņam vēl dzīvam esot. Var jau būt, ka šitās glaimu valodas viņam bija tīri pa prātam, viņš tad ij piebalsoja: «Tā jau bija, pirku dažkārt veclaiku ieročus un braukāju uz tiem tirgiem, kur tos vairāk var dabūt.» Ap šiem vārdiem tad nu savijās visvisādas nepasakas, un visvairāk jau gan centās vācieši. Padzīti no rūpnīcas, viņi uz šito bija kā uzburti. Un kā nu ne! Tai pašā rūpnīcā cik gadu dēdējuši, bet pašu slavenāko tēraudu neprot izkausēt. Vācieši šais valodās atrada sev atrunu.

—    Mēs, — saka, — ar veclaiku ieročiem nedarbojāmies, bet, ja vajag, izkausēsim vēl labāku.

Un patiešām, sāka darināt nažus un zobenus, pēc izskata gandrīz vai tādus pašus kā mūsu Zlatoustā. Tikai šitajā darīšanā vis ar viltojumu tālu nevar tikt, un vāciešiem iznāca piedzīvot lielu kaunu.

Bijusi, stāsta, izstāde nez kur svešā pusē, ne jau pie mums. Visas tautas rāda savus izstrādājumus, ieročus lai. Arīdzan mūsu Zlatoustas tērauda tur netrūkst. Bet vācieši blakus mūsējiem novietojuši savus darinājumus un plātās: «Mūsējie labāki!» Saprotams, izcēlās strīds. Ļaudis saskrēja no visas izstādes. Tad mūsējie izvilka skrūvspīles, kurās pārbauda lokāmību, nostatīja zobenu ar asmeni uz augšu, rokturi iestiprināja spīlēs un saka:

—    Nu jel, cērtiet ar savējiem pa mūsējo! Paskatīsimies, cik jūsējo paliks veseli.

Vācieši raudzīja izlocīties, tak vēl slien degunu gaisā.

—    Kāda mežonība! Te taču laikam nav tirgus, nedz bazārs, bet izstāde. Kāda te var būt runa par pārbaudīšanu? Izlikts ir — skaties!

Te nu — lai pateikšana! — iejaucās citas tautas, it īpaši ļaudis no karavīru gājuma.

—    Ko te, — viņi klaigā, — tirgu daudzināt? Tērauds nav spogulis. Kas tajā ko skatīties! Krievi pareizi runā. Ņemamies pārbaudīt!

Izraudzījās tiesnešus — no katras tautas, cik vien tur bija, pa vienam cilvēkam, un cirtējs pieteicās brīvprātīgi. Iznāca priekšā kāds karavīrs, tā kā vai kunga viežu. Jau iesirms, augumā pazems, bet plecīgs.

Pasniedza šim ārzemniekam vāciešu zobenu. Viņš cirta, tēmēdams pārbaudīt smaili. Skaties, vāciešu zobenam galiņš nost!

—     Padod šurp, — viņš sauc, — citu! Šis neder.

Pasniedza citu. Šoreiz viņš tēmēja viduci izmēģināt, un atkal ar pirmo cirtienu vāciešu zobens vidū pušu.

—     Padod šurp, — sauc, — jaunu!

Pasniedza trešo. Šo viņš virzīja tā, lai asmeņi sadurtos pie paša roktura, bet iznākums atkal tas pats: no vāciešu zobena rokturis vien ij palika viņam saujā.

Visi smej smejamo, klaigā:

—     Te tev nu ir tas vāciešu tērauds! Tālāk nav pat ko mēģināt. Bez kādiem tiesnešiem ikvienam redzams.

Mūsējie tomēr uzstāja, ka jāpārbauda līdz galam. Nostiprināja skrūvspīlēs vāciešu zobenu, un tas pats cilvēks ņēmās to ar Zlaloustas zobenu cirst. Cirta reizi, galiņš nost, cirta otrreiz — puse nost, trešoreiz — rokturis vien palika spīlēs, bet mūsu zobenam ne skrīpsniņas. Nu visi klaigā, sit plaukstas, visādās valodās tā kā urjavo, bet šitais cirtējs izvilka veclaiku darinājuma kinžalu ar zelta gravējumu, iestiprināja spīlē un vaicā:

—    Vai atļausiet man pa šo cirst?

Mūsējie atbild:

—     Esi tik labs, ja kinžala nav žēl.

Viņš nu ij gāza ar pilnu sparu. Un ko tu domā? Kinžalam robs līdz pašai iežmaugai, bet mūsu zobentiņš — kāds bijis, tāds palicis. Sanesa vēl ieročus, bet tas pats vien iznāk: vai nu mūsu zobens pārcērt to otru pagalam pušu vai aptuveni tā. Cirtējs nu aplūkoja zobenu no visām pusēm, nomutēja to, savicināja pār galvu un sāka nez ko runāt savā mēlē. Mūsējiem pārtulkoja: viņš, proti, esot visslavenākais ieroču pazinējs savā zemē, un sakrāts viņam daudz visvisādu, bet šāda tērauda zobenu neesot gadījies pat redzēt. Vai nevarot šo zobenu viņam pārdot? Naudu viņš nežēlošot. Mūsējie, protams, neskopojās.

—     Pieņem, — saka, — par tām pūlēm piemiņai no mūsu rūpnīcas. Kauču vai šo, kauču vai citu izraugies. Mums bez viltus. Viena meistara kausējums, tikai apstrādājumā atšķirība.

Meistaram Švecovam atstāstīja, ka Anosova tērauds pa visu pasauli tiek daudzināts. Švecovs nosmējās un strādāja tāpat kā jaunās dienās — viens pats. Te, kā pie mums saka, pasludināja brīvlaišanu: par mājām, par pļavām, par meža cirsmām pieprasīja naudu. Švecovam ap to laiku bija jau krietni pāri pussimtam, bet viņš vēl itin sprauns vīrs. Ar ģimeni, protams, sen apgādājies, tikai ar to viņam diez kā nevedās. Redzams, Maša nav Lūša, un arīdzan bērni tādi vien kā sveši. Meistars Švecovs vēro, kā pie jaunās kārtības dzīve ritēs, bet nekā laba nesaskata. Kungu vara gan satrupējusi, toties nauda nākusi spēkā un kārestība pēc tās aplam pieaugusi. Meistarību netur nekādā vērtē, ka tikai vairāk naudas varētu sagūt. Tā paša pēc ij ar ģimeni sanāca naidā. Viens dēls no lietuves aizgāja uz apgaitniekiem, sak, tur vairāk maksā un var šo to noraut. Švecovs tābēd pat no ģimenes atšķīrās un aizgāja uz piebūvīti dzīvot. Un tad vēl vācieši sāka līst virsū. Jebšu gan viņi par stepju kalējiem daudz skandināja, tak, redzams, saprata, kurā vietā rakstainā tērauda noslēpums meklējams. Sāka sūtīt pie Švecova gan vāciešus, gan krievus, bet uzvešanās visiem vienāda. Paber uz galda naudas čupiņu un saka: «Nauda tava, noslēpums mūsu.» Švecovs nosmejas vien:

—     Ja uz šitās čupatas uzliktu gaili, tas kauču nokliegtos: «Kur tev prāts!» Bet ko lai es daru? Neiešu tak nu par tirgoni palikt, ja kopš jaunām dienām pie amata esmu turējies. Savāc vien savējo un vācies projām no manējā. Tā ij šķirsimies, lai citureiz vairs nav jāsatiekas.

Pagāja vēl gadu turpat vai četrdesmit, bet meistars Svecovs joprojām rakstaino tēraudu kausē. Vecs, protams, kļuvis, ir viņam ij palīgi, tak nevar vien noskatīt uzticamu. Bija viens labs puisis, bet to iebāza cietumā. Ļaudis runāja, grāmatas esot lasījis tādas, kā nevajag. Vecais izstaigājās pie priekšniecības, izlūdzās, lai jele aizliek labu vārdu, bet kur nu tie — vēl brēku sacēla:

—    Turpmāk par to ne iepīkstēties neuzdrīksties!

Tai reizē ij vecajam pašam nodarīja pārestību: vēl vecātēva uzplēstu līduma gabalu atņēma. Tev, saka, iedosim pļavu citā vietā. Līdums nebija nekāds iekārojamais. Labā vasarā vienai gotenītei siena sanāca, tikai vecais pie tā kopš mazu dienu pieradis. Gāja atkal pie priekšniecības taisnību meklēt. Tur ij pieminēja: sak, septiņus gadu desmitus rūpnīcā strādāju un ne šādā tādā nieka vietā, bet kausēju Anosova tēraudu, ko visa pasaule pazīst. Un vēl piebilda: tai tēraudā, domāt, ir tak ij mana sviedru lāse.

Šos vārdus priekšniecība saņēma ar izsmieklu.

—    Velti, vecotēv, lepojies. Tavs šai darbā ir tikai pieradums. Viss pārējais ir grāmatās uzrakstīts, un mums rūpnīcā vēl slepens Anosova raksts glabājas. Pēc tā kurš katrs tādu tēraudu izkausēs.

Večuks par to pagalam aizvainojās. Noprasīja taišņi:

—    Vai no tiesas jūs mani it nenieka nevērtējat?

—    Vērtējam par tik, — šie atsaka, — cik tu diendienā algas saņem.

—    Ja tā, — Svecovs saka, — tad kausējiet vien pēc papīra, tikai Anosova tērauda jums vairs neredzēt.

Ar to ij aizgāja. Priekšniecība vēl nosmējās.

—    Raugi, kā večuks aizsvilies. Ir nu gan putns! Ko tik no sevis iedomājas!

Pēc, protams, apķērās. Lai liek tai vietā ko likdami, jēgas nekādas. Iznāk, tā sakot, tāli radi, sen neredzēti, ij vārds cits.

Galvenais rūpnīcas priekšnieks saka:

—    Aizsūtiet pēc vecā!

Bet šis atbildēja:

—    Negribas iet, un arīdzan kājas sāp.

—    Atvest manā divjūgā, — priekšnieks parīkoja un pats nosmīn. — Lai jau večuks papriecājas!

Švecovam ij uz to sava atbilde:

—    Priekšniekam vairāk pierasts ar zirdziņiem vizināties. Lai pats atbrauc pie manis, tad parunāsim.

Priekšniekam tas likās pazemojums. Sāka brēkt, skraidīt apkārt.

—    Es lai brauktu viņu lūgties! Kas tad ir viņš, un kas esmu es? Tādu man rūpnīcā tūkstošiem, un es iešu šiem klanīties? Nemūžam to nesagaidīs!

Ņēmās atkal mēģināt: No jauna skatīja cauri papīrus. Pats priekšnieks visu laiku grozās apkārt, bet allaž tas pats vien iznāk — tērauds ir, tak nav tāds. Jau paklīda valodas, ka Zlatoustā vairs nemākot rakstaino tēraudu kausēt. Priekšnieks pagalam sašļucis, sāka meistaram Švecovam taisīties klāt, krietnu pensiju piešķīra, pats atnāca pie vecā, lielu naudu solīja, bet Svecovs uz to atsaka:

—    Jums notuļ tikai nauda un nauda! Es ar šito naudu būtu varējis pilnu kaktu piegāzt, ja iegribējis. Bet man galvenais ir noslēpums. To nepārdod, bet atdod ar labu, tikai ne kuram katram. Ekur, ja izpestīsi no cietuma manu palīgu, tad viņš jums kausēs Anosova tēraudu ar Švecova maku, bet es jums nekalpošu.

Vai priekšnieks raudzījis to puisi atbrīvot, nav zināms, tikai Švecovs tā ij nevienam savu noslēpumu netika atklājis. Stāsta, pats par to esot gaužām mocījies, un tomēr pēcgalā viņa slepenā lādīte izrādījās tukša, pat putekļus bija izkratījis, lai ne pēdu nepaliek. Glabāja, proti, savu noslēpumu no tiem, kas viņa meistarību ar dienas algu mēroja un viņa mūža darbu turēja par nieku. Tā ij aiznesa sev līdzi kapā slavenā, Anosova vārdā iedēvētā tērauda noslēpumu. Nelādzīgi varbūt iznāk, bet neba vecajam vīram var pārmest. Kādi toreiz bija tie laiki, tik un tā būtu pārdevuši. Var tikai nopūsties: «Eh, nesadzīvoja vecais līdz savām īstajām dienām!»

Tagadiņ, vei, daudzas tautas brīnās, kādu spēku mūsu valsts parādīja kara laikā, bet to nesaprot, ka padomju cilvēks nu visā pilnībā uzplaucig. Viņam vairs nevajag savu visdārgāko slepenībā turēt. Neviens nebaidās, ka viņa darbu aizmirsīs vai arī pilnā mērā nenovērtēs. Ikviens atdod kopējam labumam, ko vien prot un ko zina. Raugi, tā ij radies spēks, kāda pasaulē nekad vēl nav bijis. Un arīdzan Urālu rakstainā tērauda noslēpumu šis spēks gan atradīs.

1945. g.

PAVISAM CITA DZĒRVE

__ Tagadīt es esmu pensijā. Bērni sāka man cieši stāt virsū: — Pasēdi jele vecuma galā mājās. Pavei, kas tev mazbērnu — sanāktu vai veselam vadam. Vecākie jau lieli, ir ij karā pabijuši. Lai kaut mazākie pabauda, kādi cilvēkiem mēdz būt vectētiņi.

Pielauza tak. Ņemos nu ar mazbērniem. Ierādu viņiem šo to. Pastāstu lai. Uzbrāžas dažkārt kopā ar draugiem — vesels bars. Man itin pa prātam, ij bērniem, domāt, savs labums. Un tomēr uz rūpnīcu, teikt, mani vilktin velk. Nepaiet ilgais laiks, un alkal jāaizskrien apraudzīt, kā viņi tur pēc tagadējās kārtības darās. Liels, skatos, vieglums cilvēkam iznācis, un darbs sokas daudz veicīgāk. Citureiz tā vien iekrīt prātā: ja gadījusies vajadzība, ij es varētu būt noderīgs. Ka man kāja, kolčakiešu pamaitāta, pilnā mērā nelokās, tad tas mūsu darbā nav nekāds lielais traucēklis. Acs, protams, visai skaidri nerāda, tak klausīt vēl klausa. Nu, bet rokai savs stingrums ir un laba iemaņa. Un kā nu nebūs, ja es šitajā darbā no pašas mazatnes mūdījies.

Mums, veries, ģimenē gadījās bēdu reize. Tēvam ar veltni roku sadragāja. Pie tā paša vēl uznāca slima diena, un viņš drīz nomira vēl tīri jaunos gados. Apgādnieki palikām mēs ar vecotēvu, bet pārējie mums visi sieviešu gājuma: māte un vecmāmuļa, un četras māšeles. Viena par mani vecāka, bet trīs pavisam maziņas. Vectētiņš jau bija vecs. Viņš arīdzan kopa ar nelaiķi tētu bija mehāniskajā strādājis, bet mājās maķenīt .11 sīkiem darbiem pulējās: atslēgas, tādas smalkākas, pielāgoja, pulksteņus laboja. Rūpnīcas priekšniecība mūsu ģimenei pensiju maksāt atteicās: neesot, sak, miris no sakropļojuma, bet no dieva uzsūtītas kaites, Tik vien pretimnākšanas izrādīja, ka pieņēma mani mehāniskajā par mācekli.

iekām biju sasniedzis likumīgo vecumu, tikai gan piekodināja: ja fabrikas inspektors jautā, saki, ka tev trīspadsmitais gads. Bet mātei teica:

—    Izmācīsies puika par atslēdznieku, še tev ij pensija, bet, ja sadomāsi tiesāties, — būs sliktāk.

Tā es ij sāku ar desmit gadiem celiņu uz mehānisko mīdīt. Tagadiņ rūpnīca, jebšu daudz plašāka, tai pašā vietā vien vēl stāv. Kājas pašas turpu griežas.

Tolaik nonācu par mācekli pie Ignatija Vasiļjiča Širikalova. Viņš bija nelaiķim tēvam draugs. Redzams, žēloja mani. Labi mācīja. Citiem bērniem ar mācību gāja grūti, bet es nevaru sūdzēties. Protams, kārtību prasīja, brāķi nepieļāva, ja šā vai tā, lika salabot vai pavisam pārtaisīt un nevis ar pluinīšanu vai dunkām, bet rāmā garā ieskaidro, kas darāms, un vēl ar savu roku ierāda. Nu, es pats gan arīdzan, bārenis būdams, cītos, mācījos bez blēņošanās. Māte lai uz to pašu skubināja: «Mācies, dēliņ!» Bet vecaistēvs atkal pie sava sīkā mājas darba radināja: sak, noderēs. Jāsaka gan, ap to laiku viņam jau ar redzēšanu sāka iet pagrūti, vajadzēja kādu gaišāku aci, lai katru atsperīti, skrūvīti, ritentiņu, kā nākas, saskatītu, un man tas bija pašā reizē. Tā nu man tā mācīšanās ritēja no divām pusēm. Ignatijs Vasiļjičs dažkārt paslavēja:

—    Pavisam labi. Krietna atslēdznieka darbs.

Citureiz pajoko:

—    Pēc gadiem, teikt, tu esi Kuzja, bet, ja paskatās uz darbu, iznāk — Kuzma Osipičs!

Drīz vien sāka ieteikties uzraugam: laiks, sak, būtu puisi no mācekļa atslēdzniekos pārskaitīt.

Mehāniskajā tolaik par uzraugu bija Naģelis. Liktos tīri tāds notiesīgs večuks, bet nelabas dabas gan, kur vien varēdams, lūkoja cilvēkam ieskrāpēt. Pirmāk negribēja ne dzirdēt.

—    Aiz žēlastības puiku pieņēmām. Līdz atslēdznieka amatam viņam vēl ilgi ko stiepties.

Ignatijs Vasiļjičs tomēr neatlaižas:

—    Svarīgi jau nav gadi, bet darbs. Rau, paskaties! Kādā ziņā tas sliktāks nekā citiem?

—   Pats, jādomā, palīdzi. Turējāties tak ar Osipu draugos. Kā cimds ar roku. Tālabad velc to puiku uz augšu bez laika.

—    Pārbaudi pats, redzēsi, ka acs puikam pārlieku vērīga un roka darāmo zina.

—    Tavi, — šis atsaka, — mācekļi allažiņ mušu torņaugšā saskata, bet, kas pašiem deguna galā, to izšķirt nesajēdz. Cik sen, kad redzēju viņa griezumu — viss robu robiem.

—    No tā laika vairāk par pusgadu pagājis, — Ignatijs Vasiļjičs saka. — To nieku būtu laiks aizmirst. Tā, protams, lava darīšana, tikai pareizi tas nav, ka cilvēku velti tur mācekļos, ja viņš pilnīgu atslēdznieka darbu paveic.

Naģelis, var redzēt, apskaities, saka:

—    Ja jau tā, tad izdarīšu pārbaudi.

Pēc saka man:

—    Iztaisi tu man abpusēju dzērvi, ko uz dambja nostatīt. Izmēru tu zini, dzelzi vari saņemt tūdaļ. Darbs nav nekāds pārmērīgi grūtais. Uz parītdienu lai būtu gatava!

Naģelis pareizi teica, ka darbs nav diez cik sarežģīts, tikai gan uz divām pusēm vajadzēja acis mest. Iztaisīsi šā tā — Naģelis iegriezīs.

Kns tu par atslēdznieku, ja tik parastu lietu kārtīgi neproti izgatavot!

Taisīsi rūpīgi — tad atkal strādnieki pārmetīs.

Veries, kāds, — sacīs, — kungu iztapoņa atradies! Roku dzelžus tadam liks pataisīt, tad viņš ij tos ar puķītēm apmargos, lai skaistāki izskatās.

Šais laikos tas nav saprotams, par ko mūsu piecu rūpnīcu strādnieki dzērvi neieredzēja, bet agrāk pat mazi bērni ielās dziedāja:

Sūri grūti mums, brālīši, Dzelzu dzērves jūgu vilkt…

Vecajiem rūpnīcu īpašniekiem, veries, bija pasākts saviem darinājumiem uzspiest īpašu zīmi, kādu nu kurš izdomāja. Viens, teiksim, izraugās sabuli, otrs klinšu ērgli vai vēl ko citu, bet mūsu piecu rūpnīcu īpašnieks bija sagudrojis savā rūpnīcas zīmogā likt dzērvi. Kāpēc viņam bija iepaticies šitāds neizskatīgs putns, nemāku sacīt. No saviem večiem tiku dzirdējis, ka tas esot darīts ar gudru ziņu. Citi īpašnieki, stāsta, labprāt padižojušies: «Mūsu rūpnīcas mežos dārgi zvēri mitinās, kalnos atkal dažādi ērgļi lidinās!» — bet mūsējais īpašnieks allaž mēdza izlikties nabagāks: «Kas nu tie man par mežiem! Tāpat vairāk tik purvi vien. Nekāda prieka. No putniem tik vien redz kā dzērvi.»

Tā viņš savu viežu ļaudīm — īpašniekiem, sacīt — stāstīja, bet mājās, savās rūpnīcās, dzērvi cēla vai debesīs.

—    Vajag, — saka, — panākt, lai mūsu rūpnīcas dzērve par visiem ērgļu ērgļiem augstāk lidinās un skrējienā sabuļus un bebrus vienā jonī savanckā.

Kopš tā laika tad nu tā iegājās, ka mūsu rūpnīcas novadā dzērve pie visiem īpašniekiem turējās lielā cieņā. Pēc, kad rūpnīcas pārgāja citu īpašnieku rokās, gan priekšniecība, gan kārtība mainījās, bet dzērve joprojām palika spēkā. Pēdējais saimnieks, tas it īpaši uz putniem bija kā uzburts, sastatīja šito dzelzs zīmju tādu negalu, ka tās malu malās rēgojas. Nekur vairs ne paiet, ne pabraukt, lai rūpnīcas dzērve acīs neknābtu. Ja dažkārt kādu no tām notriec vai salauž, kungs ārdījās kā negudrs un, siekalas šķiezdams, strostēja savus tuvākos roklaižas. Tālabad, proti, lai šie pastāstītu citiem, kā kungs pārskaities un kādu sprediķi nolasījis.

—    Dzērve, — saka, — ir ievērojama zīme. To vajag cienīt un glabāt. Būs mūsu dzērve pie pircējiem slavā — visiem klāsies labi, bet, ja dzērves slavu panīcināsim, tad kaut vai rūpnīcas slēdzam ciet. Tādu zīmi arī uz dzelzs vajag spiest ar lielu apdomu.

Pēc šādas kunga pavēles brāķeri tad nu ij rīkojās. Pie zīmogošanas stingri vien piekasījās. Bet zīmogoja dzelzi vēl karstu. Pagrozīt un aplūkot nav parocīgi. Pēc acumēra nācās vicināt. Misēkļi tad nu gadījās bieži vien. Uzbliež ar zīmogveserīti pa stieni vai plāksni, bet tur plaisa, šļaupums vai kāda cita vaina. Brāķeris uz pēdām klāt.

—    Nogriez šito vietu. Pats zini, nevar mūsu dzērvi uz brāķa dzelzs likt. Rūpnīcai no tā var iznākt neslava. Gadīsies mūsu skauģiem rokās, tie tad ies pa Ņižegorodas tirgu rādīdami — ekur vei, uz kādiem draņķiem dzērvi liek; no dzelzs ar šito zīmi turieties pa gabalu!

Nosvētī šitā un uzliek cilvēkam pāris stundu lieka darba un pie reizes put naudas sodu. Tādiem strādniekiem, pats par sevi saprotams, dzērvi ieredzēt nebija iemesla, un arī visiem pārējiem tā apriebusies, kazi, slimāk par divgalvaino ērgli. Divgalvainais, veries, tais laikos vēl augstu lidinājās, dažs labs to pa īstam nevarēja saskatīt, bet šitā dzērve tupēja zemā vietā un kuram katram strādniekam lika sajēgt, sak, pūlies jau nu kā pūlēdamies, tik un tā ne tev, ne rūpnīcai labums no tā neatlēks. Vienīgi īpašniekam peļņa, un arīdzan tā tikpat kā akā iekritīs. Padomā pats, vislabākais strādnieks gadā saņēma rubļu trissimt, ja daudz, tad četri simti, arīdzan kalpotājiem, atskaitot galveno priekšniecību, maksāja paskopi, bet īpašniekam gadu gadā izsniedza divsimt piecdesmit tūkstošu rubļu. Šito lērumu naudas pie tā laika cenām! Un kaut jele ko viņš, īpašnieks, teikt, būtu atjaunojis! Nevienas jaunas mašīnas, neviena darbgalda! Viss palicis kā tēvutēvu laikos, un arīdzan tā pati dzērve kvernēja.

Saprolams, ka strādniekiem tā dzērve tikpat kā skabarga acī. Ij tāpat nav aizmirstama, bet te vēl šitā zīme visās malās izstatīta: kantorī, pie noliktavām, uz dambja, virs rūdas un malkas laukuma vārtiem, pie ogļu šķūņiem, pat virs sargbūdām un kordoniem. Rūpnīcas priekšniecība taisni vai salīgusi ar šīm zīmēm ļaudis ērcināt. Nonāca jau tiktāl, ka pie reizes pat padzīvojuši strādnieki šīs nīstamās zīmes gāza zemē un lauza kopā. Par bērniem nav ij ko runāt. Ikviens no mazu dienu zināja, ka dzērve — tā ir kunga zīme. Ja tai apgriezīs sprandu, mājās par to nekā nesacīs. Jāpiesargājas tikai, lai nenoķer, citādi lielajiem ģimenē var klāties plāni. Bērni tad nu ij centās. Kura dzērve tā pazemāk novietota, to noteikti ar akmeņiem un sprunguļiem nomētās.

Dzērves grieza no jumta skārda divējādas: vienpusējas un abpusējas. Vienpusējās pienagloja pie sienas. Tās, protams, nodauzīt nevarēja. Ja nu kādreiz ar dubļiem apmētā. Vairāk tomēr bija abpusējo. Tās izgrieza no divām plāksnēm un nostiprināja uz tapas ar paliktni, bet paliktni pieskrūvēja vai pienagloja uz jumta vai virs vārtiem. Tapu kala no resnas stieņu dzelzs, tā gāja cauri izstieptajai putna kājai un izbeidzās īpašā gredzenā uz muguras. Šī vieta bija pati izturīgākā, toties galva, aste un otra saliektā kāja viegli liecās no krietna akmens sviediena. Plāksnes parasli sastiprināja ne visai cieši ar jumta klamburiem. Šīs dzērves uz tapām grozījās. Bērniem pārlieku patika vālēt pa šitādu mērķi. Ikviens manījās uzreiz saliekt dzērvei knābi, sašķiebt asti, atdauzīt kāju. Nu, un priecīgs bija arīdzan par to, ka dzērve sāka griezties. Beidzās šīs medības ar to, ka plāksnes viena no otras atdalījās. Sargi, protams, tādus medniekus tvarstīja, draudēja pasūdzēt tēviem, bet pārmērīgi jau nu vis necentās. Savā laikā paši bija noņēmušies ar tādām medībām un tagad atrunājās priekšniecībai ar tiem pašiem vārdiem kā viņu vecietēvi:

—    Neba šitādu varzu var noganīt! Vajadzētu viņu tēvus ņemt priekšā, bet ej nu sazini, kam te tie rezgaļi pieder!

Gadījās, protams, ka šāds tāds kunga iztapoņa bija bērnus sazīmojis. Tad ģimenē iznāca lielas nepatikšanas: pat dzelzs vedējiem uzteica darbu, bet strādniekus pavisam izmeta no rūpnīcas. Dažkārt pat večukus — sargus — padzina no vietas.

—    Ko tu, pagāns tāds, sakies bērneļus nepazinis, kad tie visi no jūsu pašu ielas un tavi maitas gabali mazdēli paši pirmie sāka lāktīt ar akmeņiem!

Naģelis, protams, par dzērvi visu zināja, nu, ij izmantoja, lai cilvēku piespiestu pie sienas. Līdzko pienāk laiks pārskaitīt kādu no mācekļiem atslēdzniekos, viņš šito divpusējo ij uzdod iztaisīt. Ar to jau tad klupšana iznāk, tāpēc ka ikviens vairāk domā par to, lai no savējiem nav jādzird pārmetumi, bet Naģelis tarkšķ:

Nekā, par agru tevi atslēdzniekos ieskaitīt. Gadiņu vai divus laik<iiii va jadzēs vēl pamācīties.

An man šitā uzdevuma pēc nācās mācekļos nokvernēt ne vienu gadu vien. Naģelis, rasi, būtu mani vēl ilgāk paspīdzinājis, bet tad iznāca viens lads gadījums.

Rūpnīcas īpašnieks bija tāds mazuliet ērmots. Rūpnīcas darbā viņš pat nelūkoja iedziļināties, tikai naudu pievāca, bet darboties darbojās ar putniņiem. Vēroja, kā šie dzīvo, kādas kuram oliņas, kā putniņi savus mazuļus audzina un māca, un tā visu, kas jau nu tur pieder klāt. Šitai ne isli zinībai, ne īsti laika kavēklim kungam bija visādi aparāti. Vienu tādu aparātiņu reiz atnesa uz mehānisko: taujā, vai kāds neņemšoties izlabot. Meistari aplūkoja un atteicās:

—    Mums nav pa vērienam. Pulksteņmeistaram uz pilsētu vajadzētu aizvest vai, ekur, iedot Kuzjomkam. Viņš viens pats mums tāds ir, kam patīk ap sīkiem darbiem knibināties, un arīdzan vajadzīgie rīki viņam no vecātēva palikuši.

Naģelis gan pirmāk tā kā šaubījās, pēc — neko darīt — saka:

—    Paskaties nu ar, ja no tā ko sajēdz.

Papētīju lēnā garā, kā tur jābūt, un sapratu, ka pārvada sviriņas sašķiebušās un zobratiņš, kas ritentiņu vada, izļodzījies. Domāju, sīkums vien ir, galā tikšu. Tikai to gan nesacīju, bet paziņoju:

—    Apņemos dienas laikā izlabot, ja ļausi man šito mantu ņemt līdzi uz mājām. Tur man šis tas smalkiem darbiem pielāgots, bet šeit nevaru.

Naģelis vēl paminstinājās, pēc saka:

—    Ņem, tikai liec aiz auss: ja sabojāsi, no mehāniskā padzīšu.

Nu, to aparātiņu es izlaboju. Ignatijs Vasiļjičs nu jau pa īstam stāj Naģelim virsū:

—    Vajag puisi amatā paaugstināt. Pats redzi, cik viņš centīgs. Cauru nakti sasēdēja, bet panāca tak savu.

Naģelim, var redzēt, labie prāti uznākuši.

—    Nu, ko tur daudz, —atsaka, — paaugstināsim ar. Pie mums nekad nepazudīs.

Un kā tad, sāka man no tā laika maksāt kā atslēdzniekam, un par labošanu vēl īpaši rubli piesvieda. Sitais rublis mums mehāniskajā vēl ilgi piemiņā turējās. Naģelis vienā gabalā piedaudzināja:

—    Pavei, kā Kuzjomka, — vēl mātes piens uz lūpām, bet izdarīja smalki, viņam dienas algu maksā kā pilnam atslēdzniekam, ij vēl balvu izsniedza. Saproties, kā jāstrādā!

Strādniekiem šitais rublēns allaž vien uz mēles:

—    Sarauj, puikiņas! Ar rublēnu apbalvos. Neskoposies!

Tā nu, rau, es pārkāpu pāri tai nolādētajai rūpnīcas dzērvei. Aizmirsusies nav. Grūti gāja. Ne vienu gadu vien Naģelis man ar to dzērvi ceļu aizšķērsoja. Tagadīt, kad tā, vei, to dzērvi iedomā, nenobrīnīties, kālabad tā īpašniekam bija vajadzīga. Nu, rūpnīcas zīme — tas ir saprotams. Bez tās nevar. Bet, āre, kālabad šito zīmi kā nez kādu dieviņu visās malās izstatīt? Redzēt tak, jādomā, redzēja, ka tā strādniekiem aplam riebj, tak lika un lika. Kazi vai tīšuprāt, lai izvestu ļautiņus no pacietības? Ja tā parēķina, tad rūpnīcas vadībai tas nemaz neiznāca tik lēti. Tak jau ij materiāls savu nieku maksāja, un, galvenais, atrāva strādniekus no īsta darba. Un cik vēl laika nepašķieda, izmeklējot un iztiesājot lietas par sadauzītajam dzērvēm!

Reiz es šitā, vei, stāstīju mazbērniem par dzērvi, bet tolaik pie mums bija atbraucis pasērst mans vecākais mazdēls Vaņa. Viņš man karā līdz leitnantam bija uzkalpojies, trīs apbalvojumi viņam ir. Tagadīt netālu no pilsētas lielā rūpnīcā montāžas cehā strādā. Aizvien vēl nav apsievojies. Saka, pirmāk vajagot izglītību pabeigt.

Vaņa, saprotams, ij agrāk bija no manis dzirdējis par rūpnīcas dzērvi, bet, nu, redzams, pa īstam izprata, kurp tā soļojusi, un saka:

—    Tev, vecotēv, vajadzētu paskatīties uz mūsu dzērvi, ko pašlaik montējam.

Man brīnums: kas tā par dzērvi? Kam tā vajadzīga? Jautāju, bet Vaņa nosmejas.

—    Aizbrauksim, tad jau apskatīsi un dabūsi zināt, kam vajadzīga. Manuprāt, līdzība ir. Mūsējai arī kājas garas un uz tādām platām pleznām, lai zemā vietā nestieg. Iet, nesteidzas, tikai kāpt nekāpj, bet rāvieniem pārvietojas kā, teiksim, cilvēks uz kruķiem — atspiežas uz abiem un pasper soli. Kakls un knābis mūsējai būs garāks, bet no malas tāpat vien izskatās, vispirms ar knābi zemē parokas, tad paceļ to uz augšu, tikai laupījumu nerij nost, bet nosviež, kur tai liek.

Redzu, ka jokus dzen, bet tomēr uznāca ziņkāre paskatīties, kas tas īpaši ir par ērmu, un arīdzan tai rūpnīcā nebiju bijis, bet Vaņa to aplam augstu stāda iepretim mūsējai. Kas ir, domāju, aizbraukšu ar, paskatīšos. Kazi ij puisi vajadzēs vest pie prāta, lai ar to savu rūpnīcu tik pārmērīgi nedižojas. Ar mūsu rūpnīcas autobusu ij aizbraucām. Vaņa aši izkārtoja man caurlaidi. Kad no pilsētas pie šitās Vaņas rūpnīcas piebraucām, tā man izskatījās pārvarīgi liela, bet, kad iegājām pa vārtiem, tad ij sapratu, ka mūsu veco rūpnīcu ar šo nav pat ko salīdzināt. Vienā pašā montāžas cehā, cik manai acij aptverams, ja visu piecu mūsu veco rupnīcu iekārtu sabāztu iekšā, ij tad vēl daudz brīvas vietas paliktu. Mašīnas pa cehu var braukāt, un netālu no sienas visā tās garumā ievilktas sliedes. Tas tik ir cehs! Tādu ne domās nebiju redzējis.

Šķērsu šitajam ceham guļ milzenīga caurule. Vaņa man saka:

—    Tā mūsu dzērves kaklam. Sešas gabalas tādas caurules vajadzīgas.

Es, saprotams, nenoticēju. Redzu, ka tukšu vien runā.

—    Kā tad, — prasu, — tādu ērmu no ceha dabūs laukā! Tas tak nav iespējams. Tik daudz jau, sacīt, es arīdzan saprotu.

Vaņa skaidro:

—    Montēsim to uz vietas, šeit tikai pielāgojam.

Man tomēr negribas ticēt, bet viņš mani ved pie kaut kāda dzelzs torņa divu stāvu augstumā un stāsta, ka te tikšot novietota mašīnas vadība. Es palūkojos un no skaidras sirds pateicu: man tas nav saprotams. Tad Vaņa mani veda uz modeļu cehu.

—    Tur, — saka, — tev viss kļūs skaidrāks.

Pastaigāju es pa to modeļu cehu. Izrādīja, izstāstīja man visu. Tikai tad sapratu, ka tur būvē zemes rokamo mašīnu vislielākajiem zemes darbiem. Vienas dienas laika šitā mašīna izcels tik daudz zemes, cik septiņi tūkstoši cilvēku, bet vadīs to ne vairāk par simtu.

Pēc dzērves šī mašīna, saprotams, ne visai izskatās, un tomēr Vaņa pareizi darīja, to ar veco salīdzinādams.

Mūsu rūpnīcas dzērve it kā tīšuprāt bija izdomāta, lai ļaudis velti mocītos, bet šī, gluži otrādi, lai cilvēku no kapļa un lāpstas atbrīvotu, darītu viņam dzīvi vieglāku.

Kad stāstu bērniem par šito braucienu uz pilsētu, ikreiz pajokoju: Viss pārvērties. Pat dzērve ir pavisam cita. Agrāk tā kaut vai darbu gādāja: vieni to gāza zemē, citi cēla augšā. Bet kā nu tagadīt? Sabūvēs, ek, šitadas mašīnas, kas ar tūkstoš cilvēku darbu viena pati tiek galā, tad jums pavisam bez darba būs jāsēž.

Bērni smejas.

Mēs, — viņi klaigā, — iemācīsimies un tad šīs mašīnas vadīsim. Vēl jaunas izgudrosim, un darba pietiks visiem.

Mazi, bet saprot, ka darbaļaudīm pat tādu domu nevar būt, ka varētu palikt bez darba. Vieglāk kļūs strādāt, ērtāk, līksmāk, un darba tomēr netrūks nevienam.

1950. g.

DEMIDOVU KAFTĀNI

Uz dienvidiem no mūsu rūpnīcas robežām ir ezers. Par Itkulu sauc. Rasi, būsiet dzirdējuši?

Kam tai pusē pa raktuvēm un atradnēm gadījies mētāties, tas laikam gan ne vienu reizi vien pie tā ezera pabijis. Cik tur tālu, un zivju tai ezerā — mudžēt mudž. Dažs labs nepagalam nav zvejnieks, tak — paskat vien — svētdienas dienā jož viz Itkulu: sak, kauču vai reizi nedēļā zivju viruma pastrēbšos. Vai nezināms, kāds atradnēs tas paēdiens. Kārojas cilvēkam laba pavalga.

Nu, kam zelta vagulītis nejauši kabatā ielidojis, arīdzan tam ceļš ved uz Itkulu. Šitais ezers, veries, ir ārpus mūsu rūpnīcas zemju robežām, un šejienes priekšniecībai tur vairs nav varas. Ir ezermalā ij sādželītes. Baškīru sādželītes, nabadzīgas, tomēr šo to tur dabūt var, ja kādam uznāk reize padzīrot. Sīvo, sacīt, gaļas kādu nieku un vis joprojis, par zivīm nemaz nerunājot. Viena vaina — pa krievu paražai ēdienu gatavot nav pasākuši. Nu, bet zeltracim tā nav liela bēda. Bijis tikai ko vēderā likt.. Toties vieta dzīrošanai tāda, ka labākas nevajag.

Ir jau ij mūsu rūpnīcas robežās savi ezeriņi, bet kas nu tie! Stāvošs ūdens zemā vietā, krasti ar spilvēm aizauguši — ne klāt tikt nevar. Bet Itkula ezers augstā vietā nolicies. Krasti — smiltis un akmens, sausi jo sjusi, un apkārt slaikas priedes. Kā svecītes sastatītas. Prieks skatīties. Ūdens kā viens stikls — visus oļus dibenā var skaitīt. Tikai maķenīt iesarkans. Ekur, tā kā vai gaļa tajā būtu skalota. Dibenā, veries, tur sarkanā smilts, tālabad tā atlāsmo. It kā no tā ezers par Itkulu esot iesaukts. Baškīru valodā gaļu sauc it, un ezers viņiem ir kul, tā nu, vei, iznācis gaļas ezers — Itkuls.

Citi atkal stāsta, it kā pirmais, kas atvedis uz ezeru ļaudis, esot palielījies:

Palūk,kas te ūdenī dzīvas radības! Viss ezers gaļas kā piebāzts.

Un vēl par to ir kāds nostāsts. Mūsu vecie stāstīja. Viņi, veries, agrākus laikos, teikt, kad suta kumeļu vēl nebija, varu un dzelzi veduši uz Čusovajas upi un turienes lietas pārzināja visos sīkumos. Arīdzan par šito bija saklausījušies.

Tur ezera vārdu saista ar Demidoviem. Nevis Tagilas Demidoviem, bet .11 tiem, kas cēluši Šaitana rūpnīcu un Kasļus. Tā ir tā pati Demidovu paaudze, tikai saimniekojuši citādi. Tur tad ir tas āķis.

Veries, kā tas iznācis. Cars atdevis Demidoviem šai pusē kroņa rūpnīcu, zemi lai piešķīris, sak, būvējies, kā pats redzi. Demidovs tad nu atsūtījis uz mūsu apvidu dēlu Akintiju. Akintijs sācis te rīkoties — celt rūpnīcas: nu, Suralu, Biņgus, abas Tagilas un vis joprojis. Vecais Demidovs arīdzan pats uz mūsu pusi pārcēlies, tikai viņš, kā stāsta, vairāk par to gādājis, lai rūpnīcas darbojas, bet šitais Akintijs joprojām būvējies un būvējies. Desmitus divus, rasi, to rūpnīcu sacēlis. No Akintija celtajām rūpnīcām vistuvāk mūsu Sisertai piesliecas Revda. Raugi, tad šitās pašas Revdas pēc, kad tā nule nāca gatava, cilpiņa ij sametās.

Bagātībā Akintijs Demidovs iedzīvojās — pāri galvai. Rūda, veries, te varena, mežs ar roku pasniedzams, par darbu maksāja tikai tik, lai cilvēks dzīvību velk. Kā tur nekļūs bagāts! Bet vecajam Demidovam bez Akintija bija vēl citi dēli. Arīdzan tāpat rūpnīcu īpašnieki, tikai ne šai apkaime. Vienam no dēliem — to sauca par Ņikitu tāpat kā veco — piedereja Brinskas rūpnīca. Nu, un vēl sazin kādas citas. Arīdzan aplam bagats bija, tikai kur nu šis Akintijam līdzi tiks! Raugi, šitais Brinskas īpašnieks Ņikita ij bija uzdomājis spiesties uz šejieni.

—    Brāļu būšana, sak, atvēlēs man Akintijs kādu stūrīti!

Bet pats jau sen noskatījis vietu, kur tagadīt Revdas rūpnīca. Tepat Vilkumigā un ij pa citiem kalniem rūdu uzodis. Nu, bet Akintijs mīļajam brālītim uz vietas pagrieza ilksis atpakaļ.

—    Manai kabatai, — saka, — brāļu nava. Pats šai vietā celšu rūpnīcu.

Ņikitam netīk atlaisties.

—    Jau, — saka, — nelaiķa tēvs man par šo vietu tika minējis. Apsolīja, var teikt.

Akintijs smīkņā vien.

—    Par mirušiem jau nez ko var sastāstīt! Tikai nelaiķa tētiņš gan nebija muļķa prātu, lai šitādu vietu, kur visi ūdens ceļi pludināšanai pavērti, no savām rokām laistu ārā.

Nu, Ņikita redz — neiet tā lieta, sāka ar Akintiju raktuvju dēļ prāvoI ies. Es, sak, esmu vietu nopētījis, bet viņš tur taisās rupnīcu celt. Bet neba nu Akintiju var satiesāt, ja paši cari ar viņu pa draugam! Tik vien Ņikita panāca, ka viņam atļāva tās raktuves izmantot, ja kaut kur tuvumā uzcels rūpnīcu. Bet kur tu šo celsi, ja zeme visapkārt nogriezta.

Un tad nu, vadzi ko, iznāca vēl šitāds joks. Čusovajas kreisajā krastā līdz pašai upei atsniedzās Stroganovu zemes. Agrāk Stroganovi ar dzelzs rūpnīcām neko lielu nenoņēmās, bet nu, Akintija bagātību vērodami, uzreiz vai degtin iedegās. Taisni tolaik necik tālu no tām vietām cēla Bilimbajas rūpnīcu. Arīdzan sāka ar Akintiju prāvoties — Revda, sak, iznākot uz Stroganovu zemes. Nu, Ņikita redz — ja jau tā, tad viņš no Stroganoviem zemi neparko nedabūs. Sāka meklēties Čusovajas labajā krastā. Bet tur, vadzi ko, nomaļa vietā, Saitana ieplakā, atradās baškīru sādželīte, un la nez ka vel nevienam no rūpnīcu īpašniekiem nebija atdota.

Ņikita nu taisas klat šitiem baškīriem un ņemas ar mīkstu mēli šos apvārdot:

—    Atdodiet,, sak, man šo vietu. Es te uzcelšu rūpnīcu, bet jūs uz sava rēķina pārvedīšu, kur paši izraudzīsieties. Jaunas mājiņas uzcelšu, naudu došu iedzīvei, vecajiem ik gadus pa sarkanam kaftānam … Pa svētkiem jums būs gaļa: ēd, cik negribas. Bet šeit — kas jūs par dzīvotājiem! Kad jele gaļu dabūjat redzēt?

Sādželīte patiešām bija gaužām nabadzīga. Taisni sacīt, pa trīs saimes uz vienas ķēves jāja. Ar to vien ij pārtika, ko upītēs noķēra. Allažiņ tikai zivis un zivis. Nu, tā ar gaļu viņus, vei, iekārdināja. Tāpat vecajiem gribas sarkanos kaftānos palepoties. Tā ij salīga, papīriem zīmogu uzspieda lai.

Demidovs sāka tai vietā, Šaitana ieplakā, celt rūpnīcu, bet baškīrus pārveda pie patāla ezera turpat vai simt verstu no vecā mitekļa. Gluži visus, protams, nepārveda.

Jaunākos — tos atstāja sev, deva tiem darbu raktuvēs. Jaunam, protams, tīkas ļaudīs padzīvot.

Pirmāk viss gāja kā pa taukiem. Ar zivīm baškīri jaunajā vietā gaužām mierā, svētku reizēm viņiem no Demidova atved gan zirga, gan auna gaļu. Tāpat ij kaftānus ik gadus izsniedz. Viss, kā nolīgts.

Rūpnīcu, veries, cēla nevis pats Ņikita, bet viņa dēls Vasilijs. Laikam tāpēc Saitanku vēl sauc arīdzan par Vasiļjevsku. Šitais Vasilijs, vadzi ko, tolaik bija jauns gados, niknumā un blēdībā vēl nebija pilnām ieņēmies. Viņš tad ij pildīja visu pēc norunas. Nu, un jāsaka, neba tā Demidovam kāda lielā lieta — aizsūtīt dažus vezumus zirga un auna gaļas!

Tikai, ače, atbrauca uz rūpnīcu pats Ņikita. Viņam, stāsta, nule kā sieva aizbēgusi, daudz naudas ievilkusi un vēl vairāk parādu atstājusi, — maksā, sak, mīļo vīriņ, bet ar tevi dzīvot man nav patikšanas. Nu, tad šitā paša pēc Ņikita neganti ārdījies un ik vietā meklējis piekasīties. Ieraudzījis, ka baškīriem sūta gaļu, kā zvērs klūp dēlam virsū.

—    Ko tu dari? Laikam mātes pēdās taisies staigāt? Izšķērdniece bija uz pēdīgo postu, mācēja mantu putināt!

Dēls saka:

—    Ko tu, tēt, nieku pēc uztraucies? Es taču tikai nederīgus zirgus kauju. Tik nu tā maitu bedrē gāžami, tad jau labāk viņiem par ciemkukuli aizvest. Ja daudz, tad divus trīs aunus piesviedīšu.

Vecais nerimstas.

—    Šim aunu, tam aunu, kas tev pašam paliks?

Tad Vasilijs atgādināja, sak, tāda esot bijusi noruna.

—    Katra noruna, — vecais kliedz, — japilda ar prātu, bet tev pauris smiltīm piestūķēts!

Tad pasauca savu rokaspuisi un pateica tam, kā rīkoties.

Rokaspuisis, protams, priecīgs darītājs. Tādiem, sacīt, maizi neradi, paļauj tikai šā vai tā par ļaudīm izņirgāties.

—    Klausos, — saka, — Ņikita Ņikitič. Esiet bez šaubīšanās, vislabākā vīzē nokārtosim. Tā pamielosim, ka bērnu bērnus pamācīs, kā pēc Demidovu cienasta mutes virināt.

Nu tā. Saposās šitais Demidova rokaspuisis ar vezumiem ceļā. Kādus piecus vīrus zirgos un ar bisēm paķēra līdzi. Ceļš, teikt, nav īsais. Vai maz kas var atgadīties.

Aizbrauc turp, bet baškīri šos jau gaida.

Vecie nopriecājās:

—    Ai, laba Demids. Jakši-baj, paldiesa tam! Paldiesa!

Rīko augšā katlus, ko vārīt gaļu. Sedz va|ā masas, bet zem tām — cūkgaļa. Guļ veselas cūkas, smeceres vien rēgojas.

Veči, protams, atsprāgst nost.

Ai-jai! Dungiz-ite mūsu likums neļauj ēst. Misēkli Demids taisīja. Ai-jai-jai!

Nu, kas tur par misēkli, ja tīšuprāt darīts. Rokaspuisis tikai klaigā: Ir atvests — ēdiet! Kas tur ko runāt. Gaļa laba. Ja tādu neņemat pietim, dodiet saimniekam papīru, ka turpmāk atsakāties.

Tur pagadījās baškīri no raktuvēm. Laikam atnākuši pie savējiem pasērst. Šitie no raktuvēm gar krieviem jau pabružājušies. Kur tev nu raktuves strādnieks ies pētīt, kāds tur kumoss virumā pagadījies — cūkgaļa vai zirga gaļa, kaut tikai tārpu bijis mazāk. Viņi redz — te ar ziņu kas nelabs uzrīkots. Jaucās iekšā. Vārds pa vārdam, nav vairs tālu līdz kautiņam. Demidova dienderis sāk ar bisēm draudēt, bet šie neatkāpjas. Uz šiem skatīdamies, ij citi sadūšojās, ķērās pie mietiem un cirvjiem, apstāja ratus. Demidovietis redz — var iziet plāni, lika griezt vezumus apkārt. Baškīri vēl paklaigāja, tak paļāva aizbraukt. Bet tas rokaspuisis, pabraucis maķenīt tālāk, lika cirst cūkgaļu gabalos un sviest ezerā. Baškīri redz — aiz bezkaunības ūdeni piegāna, metās ar baru braucējiem pakaļ, bet demidovietis pavēlēja uz viņiem šaut. Dažus ievainoja. Vienus ratus baškīri tomēr sagrāba, arīdzan vairakus cilvēkus. Ņēmās šos sist. Sita, protams, līdz nāvei, tāpēc ka pagalam satracināti. Bet Demidova dienderis paspēja aizmukt.

Nu, tālāk, zināms, tiesa un pātaga.

Sabrauca pie baškīriem priekšniecība un ņemas pirmām kārtām tos no raktuvēm meklēt rokā, tikai nekur tie nav atrodami, un tuvinieki kratās vaļā.

—    Pavisam, — saka, — nebija šejienieši. Garāmgājēji.

Tad aizveda vecos vīrus, kuri no Demidova bija kaftānus saņēmuši. Šos večus tad nu tiesāja kā par dumpi un piesprieda — pie ezera lai pašā vietā, kur bija noticis kautiņš, viņus ar pātagām šaust. Sloksnēja, protams, bez žēlastības, līdz mugura asinīs un miesa gabaliem atlec. Bet tas, sumpurnis, kas to kautiņu bija izraisījis, turpat visu ļaužu priekšā dižojas:

—    Pieminēsiet vēl mani. Negribējāt Demidova sarkanajos ķaftānos staigāt, pastaigājiet nu manējos! Pa augumam, jādomā, padevušies. Tikai nez vai saldi valkājami?

Te viņam no pūļa piedraudēja:

Pagaidi, lu suns! Pašūsim ij tev kaftānu pēc mēra. Bez vienas vienīgas vīles!

Tā arīdzan iznāca. Drīzumā tas Demidova izdarnieks pazuda. Meklēja, meklēja, tak nevarēja atrast. Pēc Demidovam piesvieda zīmīti. Rakstīta krievu burtiem.

Pamanīts, sak, Itkula ezerā uz Šaitanakmens kāds cilvēks sarkanā kaftanā, ne ar vienu nerunā, bet pēc visa redzams, ka no jūsējiem.

Demidovs aizsūtīja apskatīties, kas tur īpaši ir.

Mēdz, teikt, akmens stāvu no ūdens izslējies. Liels akmens, tālu redzams. un uz šitā, vei, Šaitanakmens stāv kāds cilvēks. Stāv kā dzīvs, rokas izpletis. Apģērbs viņam ta sarkanīgi lāsmo. Piebrauca Demidova izlūki pie akmens, skatās stāv bez dzīvības tas pats pazudušais rokaspuisis. Visa āda no kakla līdz pat ceļiem novilkta un viņam pašam pie kakla piesieta.

Kopš ta laika laika to ezeru par  Itkulu saucot.

■ail/iņa, protams, dahuja dosi. Vienu daļu cietumā sapūdēja, citus pēra līdz nāvei, dažs aizgāja uz Nerčinsku mūža katorgā. Nu, bet palikušie bija galīgi zaudējuši ticību Demidovam un visiem rūpnīcu īpašniekiem. To vien tikai domāja, kā tiem vairāk sariebt.

Kad sacēlās Pugačovs, šie Itkula ezermalieši viņam piepulcējās vieni no pirmajiem. Nekas, ka sādža mazītiņa un nomaļā vietā, uzzināja itin drīz!

Mūsu kungs tolaik, piestāsta, tā vien skandinājis:

—    Sargieties no itkuliešiem! Itkuliešus paturiet acīs! Tie ir visai neganti ļaudis un niknākie rūpnīcu nīdēji.

Lāgiem atkal ņemas īgņāties:

—    Redzams, arī starp Demidoviem muļķi saviesušies: paskat vien, kā tautu saērcinājuši. Nerādies ne tuvumā! Un par ko? Kāds tur labums? Pussprāgušus zirgus bija žēl atdot. Tad ta gan apķeršana! Kauns ļaudīm stāstīt.

Pats viņš, šitais kungs, bija daudz viltīgāks. Šitais, jādomā, nebūtu sprāgoņas dēļ piņķējies. Citādi prata ar ļaudīm apieties. Pat nepamanīsi, no kuras puses piebrauks. Skaidri sacīt, cilpa.

No tirgoņiem bija cēlies. Pie blēdīšanās, var teikt, no mazu dienu pieradis.

Lūk, šis kungs, acīm redzot, nevarēja aptvert, kā gan Demidovi nav varējuši mazu baškīru sādželīti aptīt ap pirkstu.

No šitām kungu valodām, stāsta, pēcgalā iznācis ar Revdas priekšniecību liels ķīviņš. Ne vienu reizi vien tie mūsējos ar ūdeņiem piežmieguši. Tas bija, kad nācās pa Cusovaju karavānas laist. Tikai tā jau bija cita runāšana, bet itkulieši — kas ir, tas ir — tais gados bija rūpnīcu kungiem paši sīvākie pretinieki.

Kad Pugačova pasākums cilās malās jau bija galīgi izjucis, šai sādžiņā viņu vēl pieminēja. Lāgu pa lāgam izšaujas no tās cilvēki pieci, desmit, zirgos, protams. Un ceļš viņiem, jebšu uz dažādām pusēm aizlocījās, tak allaž pie tā paša vien noveda: šādu vai tādu rūpnīcas kungu saņemt aiz rīkles.

Par to viņus tā ij dēvēja — par kungu kārtai bīstamiem lielceļa laupītājiem, tāpēc ka tie vienkāršus cilvēkus un pat tirgoņus neaiztika, bet kungiem un augstajai rūpnīcu priekšniecībai stipri vien nācās piesargāties.

Ja uz ceļa notvers — netaupīs, bet gadījās arīdzan, ka pa mājām tramdīja.

1939. g.

RAKSTU ZīMES AKMENī

Gadu no gada mēs ar skolasbiedru vasaras brīvdienu sākumu pavadījām Vozdviženkas sādžā netālu no Kasļiem. Līdzko bija beigušies eksāmeni, mēs uz karstām pēdām devāmies turpu, lai paputu ienirt kalnu ezeru dzidrajā klusumā, iekām vēl nav sabrāzušies skaļie vasarnieki ar medību bisēm un drebstelīgiem suņiem.

Vozdviženkā, stikla rūpnīcā, kas tolaik piederēja Zlokazovam, manam biedram dzīvoja attāls radinieks, vientulīgs večuks Ivans Ņikitičs. Garu sava mūža cēlienu viņš bija nostrādājis par veidujgaldnieku mākslas lietuves cehā Kasļos, bet vecuma galā, par pārsteigumu visiem saviem paziņam, pārcēlies uz Vozdviženku, kur viņam nebija pat darba savā specialiātē. Par savu pārvākšanos vecais sacīja:

Neba man līdz mūža galam ar čuguna mantiņām būtu jākaitējas, laiks ij pie nopietna darba pasvīst. Bet |tur tu nopietnāku par kroģera darbu salūkosi? Pavei še, itin visus grib apdzirdīt tīrā. Ik sādžā pa trīs krogi atvērti. Un tādu blēdīšanos kā šeit — ej kaut pa visu pasauli — meklēdams nesameklēsi. Tā nu, rau, iekārojās to tuvāk pavērot, par krogus meistariem papriecāties. — Tad pasmējies piebilda: — Nu, un Sinara i /ris tepat ar roku pasniedzams, un tas man ciešāk par visiem mūsu ezei icin pie sirds pieaudzis.

Pēdējais, protams, arī bija īstais pārcelšanās iemesls. Taču, cik varēja jaust, bi ja vēl arī citi.

Ģimenes dzīve Ivanam Ņikitičam nebija padevusies. Sieva, kā stāstīja, iii parasta skaistule, nomirusi vēl gluži jauna, atstādama divas meitiņas. Meli,iii bija mantojušas mātes neparasto daiļumu un arī viņas kaiti.

Skaistās, diloņslimās meitenes nodzīvoja līdz pilngadībai un viena pēc ot ras nomira, uz visu mūžu satraukušas ne vienu vien desmitu jaunu cilvēku kurus neatvairāms spēks bija vilcis pie Ņikitiča mājas logiem.

Šī ģimenes nelaime, acīm redzot, bija likusi vecajam vīram pamest iedzīvoto vietu Kasļos un izvēlēties apceres pilno makšķernieka dzīvi Agrāk, stāsta, Ņikitičs nepavisam neesot pie makšķeres cilātājiem piede rējis.

Vecais pats tomēr par to nekad nerunāja. Turējās viņš braši, likās jautrs un necieta, ja kāds viņu pasauca par vectētiņu.

—     Kas es tev par vecotēvu! Es vēl esmu jauns. Tā vien skaties, ņemšu un apprecēšos. Vēl tikai mati uz paura jāataudzē.

Tas tika teikts pa jokam, taču to ņēma vērā, un pieaugušie viņu pa rasti sauca par kūmu Ņikitiču, bet jaunieši — par tēvoci Vaņu.

Tēvoča Vaņas vājība bija viņa pieķeršanās «mācītiem ļaudīm no vien kāršas tautas». Nebija svarīgi, kur cilvēks mācījās: vai feldšeru skolā vai Urālu kalnrūpniecības skolā, skolotāju seminārā vai tirdzniecības skolā, ja tikai mācījās un bija «no vienkāršas kārtas». Tādiem Ņikitičs bija gatavs visādi pakalpot un vienam otram izpalīdzēt arī ar naudu. Viņa ne lielajā mājiņā vasaru ciemojās ne mazums pilsētas skolu jauniešu. Vaja dzēja tikai reiz tur uz brīdi iegriezties, un cilvēks ieguva tiesības atbraukt «kā paziņa» kurā katrā laikā un ierīkoties pie viņa kā mājās, pat ja saim nieks patlaban bija izgājis. Pastāvēja tikai divi noteikumi. Vecais nelie toja nekādus reibinošus dzērienus un no ciemiņiem prasīja, «lai no šitā manā mājā nebūtu ne smakas». Kas šo noteikumu neievēroja, ar to Ņiki tičs uz vietas «atpazinās» visai noteikti un uz visiem laikiem.

—    Tādu es varu dabūt pilnu māju, bet man nevajag.

Otra prasība bija tīrais sīkums: «Iesi projām, atslēgu noliec vietā » — proti, iebāz spraugā, ko zināja visa sādža, — labajā stūrī virs palodas.

Tāds bija mūsu «paziņa» Vozdviženkā. Par ceļu no Poldņevkas stacijas tolaik mēdza sacīt:

—     Jāšus vai kājām — sirds priecājas, bet ar ratiem — visas iekšas krata laukā.

Mēs, protams, devām priekšroku tādam pārvietošanās veidam kā iešana kājām. Tas arī bija visvairāk piemērots mūsu finansēm. Paša kā jas naudu nemaksā, un, ja vēl noauj zābakus, tad iznāk pavisam lēti. Tā pēc mēs arī neļāvāmies vilinājumam, kas slēpās klaji provokatoriskajos stacijas ormaņu piedāvājumos «aizraut stundiņas laikā», un uzreiz devā mies uz mežu. Tur nogriezām pa krietnai kadiķa nūjai, noāvām kājas, pārmetām pār plecu savu bagāžu, to kopā ar zābakiem uzkabinājuši nūjas galā, un sākām soļot pa labi pazīstamo meža ceļu, ko virspusē izlīdušas koku saknes bagātīgi izmargoja fantastiskiem rakstiem. Iet pa tādu rakstu bija nesalīdzināmi patīkamāk nekā braukt.

Sākumā basās kājas juta daudz asu šķautņu un visādu grumbuļu, taču drīz vien tas pārgāja. Vielā nāca citas sajūtas: kājas skāra karsts smalko, saules sakveldināto kalnāja smilšu glāsts, mālu spirdzinošais valgums, rakstaino, pakavu nopēdoto ceļa ielāpiņu siltums un mīkstais baltā āboltiņa paklājs ceļmalās. Beidza ziedēt kreimenes un naktsvijoles, pilnā spēkā ziedēja zemenes, liekņās vīdēja acīgo neaizmirstuļu loki un laukumiņi, no leknā, sulīgā zaļuma šāvās augšup meža liliju sekslītes un astītes. Un visam tam pāri tvīksmes piesātināta kalnu priedulāja elpa un netverama virsotņu melodija.

Veselīgiem rūpnīcas puišiem, kas ziemu nokvernējuši pie grāmatas, arī divdesmit gadu vecumā vēl sagādā prieku basām kājām paskraidīt pa

zālīti. Lēkādami kā jauni kazlēni, mēs aizjozām līdz pašam Itkula ezeram. Skaistais ezers pavisam atmaidzis. Pat pelēkais milzenis Saitanakmens, pabāzis galvu no ūdens, gaismēnu mirgojumā virs plašās ezera klajotnes šķita sasilis. It kā vecais Saitans, nule ieniris ar akmens seju ūdenī, vecišķi labsirdīgi smaidīdams runātu:

—    Ai-jai, silti! Veciem kauliem labi!

Itkuls mūs tiktāl sajūsmināja, ka gandrīz jau nolēmām palikt tepat pa nakti, taču pēc pārdomājām: «Rīt ir svētdiena. Ņikitičs noteikti būs brīvs. Jāpasteidzas.»

Vozdviženkā nonācām taisni tai laikā, kad govis atgriežas no ganībām. Izrādījās, ka vecais Ņikitičs ir mājās. Viņš stāvēja pie kuldas un bāza sīku malciņu zem trijkāja grāpja, kurā mutuļoja zivju vira.

—     Re, kur labi, — vecais nopriecājās, — taisni uz zupiņu. Bet es jau kuro dienu jūs gaidu. Laiks, domāju, būtu šiem ierasties, tak zvārguļu nedzird. Braukt brauc, bet citi — un neviens pie manis.

—    Mēs taču kājām, Ivan Ņikitič.

—     Neesmu jau vis akls. Redzu, ka losie prasās peldināmi. Sētā zem notekas pusmučelē mīlīgs ūdentiņš. Apskalojiet, ek, kājas, bet es pa to laiku salikšu galdā. Pabadējuši, jādomā, pa ziemu, zivtiņu būs sakārojies?

Kad mēs, nomazgājušies un apskalojuši kājas, ienācām istabā, vecais noprasīja:

—    Vai jūtat, cik labi palika? — Tad pamācīgi piebilda: — Bet par zvārguļiem nebēdājiet. Kājām iedams, cilvēks vairāk redz, un tad ir vēl tāda pazīme …

—    Kāda tad?

—    Nu, tāda- Kas pie zvārguļiem piejūcis, ne tas vairs mednieks,

nedz makšķernieks. Bez kādas patstāvības šai darīšanā. Ekur, šejienes saimniekiem — pīles, taisni sacīt, ar pirkstu parāda un zivis tepat vai uz āķa uzmauc. Vai nu tās kādas medības?

Liela bļoda ar treknu, stipri sapiparotu zivju viru tik ātri izsusēja, ka Ņikitičs ievaicajās:

— Kazi, izvārīsim vēl vienu grāpi? — Taču mēs atteicāmies. — Bet, ja paēduši, tad uz pēdām gulēt. Pēc stundām trim modināšu.

Ieraudzījis, ka mēs velkam no somām makšķernieku piederumus, vecais sāka gaiņāties rokām.

—    Nekā no tā nevajag. Man priekš visiem pagādāts, ij asarus jau esmu sarunājis. Labus. Jūsu darīšana ir tikai gulēt.

Nākamo dienu no lēkta līdz rietam mēs pavadījām uz ezera. Laiks bija brīnišķīgs, un zivis kodās labi. Vismaz mums tā likās, kaut gan Ņikitičs, acīm redzot, bija citādās domās.

—    Smeltne vien nāk. Es pavisam citādus biju sarunājis.

Šā iemesla pēc vairākkārt pārcēlāmies no vietas uz vietu. Mēs starplaikus izmantojām, lai izpeldētos un panirtu kristāldzidrajā ūdenī. Stāvoklis tomēr nemainījās. Kosties kodās visur labi, pat pārlieku strauji, bet ķērās tikai smeltne.

—    Brauksim varbūt labāk uz tālo viekstu. Nez vai tur mani asari netaucējas? — Ņikitičs nolēma, un mūsu laiva slīdēja uz ezera ziemeļrietumu daļu. Arī šeit nebija tās zelta aunādas, uz ko Ņikitičs bija cerējis, toties vieta bija ārkārtīgi skaista.

Sinara ezers savā stingrajā akmens un priežu sila ietvarā tomēr šķin diezgan vienmuļš. Un tur, kur akmens ietvars ieplaisajis, izveidodams līčus, kas pāriet ieplaciņās, tur ir visjaukākās vietas. Priežu koloiiadu skarbo skaistumu šeit ar savu zajuinu atdzīvina kupls, šalcošs alksnājs, ievoksnis un pārējā «skrudzala», kā te mēdz dēvēt šos lapmeža briksnājus.

Priedes — cita par citu skaistāka un taisnāka —, nonākušas līdz graviņas atgāzei, šķiet, tīšuprāt saslējušās, atbrīvojušās no apakšējiem zariem. Skujām klātajā slidenajā pakājē melno tikai sabozušies čiekuri un retas skarainas smildziņas. Toties lejāk, graviņā, zaļš mudžeklis. Te ir gan garš grīslis, «gan pūku vālītes», gan dzeltenās apaļgalves lēpes, gan plūksnotas paparžu lapas. Liekas pat, ka kokiem nav viegli izspraukties caur šo biezo liekņas zāļu paklāju. Sajaukušās arī skaņas. Svinīgajam, pilnskanīgajam lidojoša kraukļa kraucienam, ko gadās dzirdēt vienīgi priežu silā, piejaucas vālodzes svilpšana un mazo, zālē neredzamo putniņu čiepstēšana. Un šis skaņu mistrojums ar savu raibumu ir tik krāšņs kā austrumnieku auduma raksts. Ne ikreiz var izšķirt zīmējumu, bet tajā jaušas spirgtums un prieks.

Šai jaukajā stūrītī arī nolēmām apmesties uz atpūtu. Vispirms, kā parasts, sakūrām uguni, vārījām zivju viru, ūdeni tējai, peldējāmies, vāļājāmies zālītē, bet beidzās tas viss ar stāstu par Sinara ezera drausmajiem pagātnes notikumiem. Stāstīja Ņikitičs, šķiet, tīri nejauši. Vismaz vēlāk, kad viens no mums dzīrās vēl ko pajautāt, vecais atklāti pateica:

—     Vai, puis, neurdies apkārt. Nepatīk man šitās valodas. Šoreiz tā netīšām iznāca.

Sākās ar to, ka bijām ieraudzījuši uz krastmalas akmens ne īsti zīmējumu, ne īsti ornamentu.

Uz ūdens noslīpētās akmens šķautnes bija redzams tikai divkāršs pilnīgi noteiktas formas, it kā ar lekālu uzvilkts ovāls lociņš. Dažās vietās tam piekļāvās ornaments, veidojot it kā rokas spoguļa tverekli un malu rotājumu. Viss kopā tas bija ezera zīmējums, raugoties taisni no tās vietas, kur bijām apmetušies. Apmales augšējā pusē varēja izlasīt vārdus franču valodā. Vai kaut kas rakstīts arī ovāla apakšējā malā, nevarēja izšķirt — ūdens bija visu piegludinājis. Sarežģītais ornaments, glītie burtu apveidi un pareizā ovāla forma — tas viss liecināja, ka zīmējumu un rakstu darinājusi prasmīga graviera vai mākslinieka roka.

—     Ivan Nikitič, vai nezini, kam tas zīmējums?

—    Kur?

—     Lūk šeit, uz akmens.

—    Šito palaidnību pie mums, cik uziet. Kurš atnāk, tas apķēpā.

—    Bet tas ir iegrebts!

—     Iegrebs jau ar, esi bez bēdu! Kasļos rūpnīcas puiši māk ij ar kalšanu iekalt. Ko paprasīsi, to iztaisīs. Sapulcē nesen runāja, vai tam nevarētu kaut kā darīt galu. Bet kas nu visus jaudā pieskatīt. Neba te mazums ļaužu pie ezera apgrozās. Un, ekur, tirgoņi tīšuprāt uzpērk, lai akmenī par dažu labu nevalodas ieskrīpsnātu vai kādu norietu.

—     Bet tas ir īsts zīmējums. Var redzēt, ka mākslinieka darbs. Un uzraksts franču valodā.

—     Vai nu Kasļu rūpnīcā mākslinieku trūkums. Visādu valodu ļaudis pārstaigājuši.

Iznāca, ka viss ir parasts, ikdienišķs un nav uzmanības vērts. Turpat uz akmeņiem bija arī citi uzraksti, par kuriem tik nievājoši atsaucās Ņikitičs. Iniciāli sirdī, iniciāļi bez sirds un tamlīdzīga mietpilsoniska duļķe, kas vietumis izvērtās īstās neķītrībās.

Pēc brītiņa tomēr Ņikitičs attapās.

—     Paga! Kur tas zīmējums ir? Franciski, tu saki, uzrakstīts? Nez vai tad nav Šarlo darbs?

Viņš steigšus pienāca un ņēmās pētīt akmeni.

—    Kā tas būs krieviski? Šitais, vei, uzraksts?

—    Ziemeļu fejas spogulis. Feja — tā viņiem ir tāda kā meža dieviete.

—    Tā, tā. To viņš tātad par mūsu ezeru un par mežadūkņu.

Vecais vēlreiz aplūkoja zīmējumu, novilka ar pirkstiem pa aploces iekšmalu, it kā pārbaudīdams līnijas pareizumu, un noteica:

—     Laikam tā ij būs, ka Šarlo darbs.

—     Kāda Šarla?

—     Tad ne jau Šarla, bet Šarlo. Bija viens tāds mākslinieks — no francūžiem. Nogalēja viņu te.

—     Kas nogalināja, kāpēc?

—     Sens notikums. Tas bija vēl Zolovu laikā. Esat dzirdējuši par Zotoviem? Ja jau cars viņus negantības pēc izsūtīja, tad skaidrs, kādi viņi bija. Tikai Zotovi vieni paši jau nu neplosījās. Kāds viņiem palīdzēja. Uzticami dienderi bija Zotoviem, īsti suņi.

Rau, taisni tolaik Kasļos dzīvoja mākslinieks Šarlo. Vai nu viņš te no franču kara laikiem bija palicis, vai arī viņu tīši izrakstījuši, to es nezinu. Tikai strādāja viņš kā brīvs cilvēks un algu saņēma pēc līguma. Bijis, piestāsta, glīts jauneklis, tikai vārgu veselību, bet sava amata pratējs. Jaunam, teikt, vienam dzīvot skumīgi, viņš ij noskatīja sev meiteni tepat mūsu Kasļos. Vispirmāk viņam būtu vajadzējis to meiteni no dzimtbūšanas izpirkt, bet laikam jau nebija liekas naudas, un arī toreizējo kārtību viņš nepārzināja. Bet Zotova dienderi viņu vēl sadrošināja.

—     Kas tur liels! Vēlāk izpirksi.

Viņš ij paļāvās uz šiem vārdiem un apprecējās. Zotova pakalpiņiem to vien vajag. Pirmāk neko neizrādīja. Dzīvo francūzis ar jauno sievu, saņem algu tāpat kā agrāk, neviens viņus neaiztiek. Pēc gada viņiem piedzima bērniņš. Ar bērnu māte pavisam uzplauka — piens un asinis. Francūzis viņu ģērba kā kundzēni. Nu, viņa ij izskatījās par citām rūpnīcas sievām pārāka.

Un tad nu viņiem uzbruka nelaime. Viņu, Šarlo sievu, proti, bija pamanījis galvenais Zotovu bendeskalps, piesauca klāt un jautā:

—     Kam tāda esi?

Viņa, jau pie brīvas dzīves pieradusi, mierīgi atbild: sak, francūža — mākslinieka sieva. Bende nu saka:

—     Nu tad tā. Atnāc šovakar pie manis. Māju uzkopt atraitņa cilvēkam. Tikai pielūko, neaizmirsti, citādi likšu atvest ar varu.

īsi pirms tam viņš tiešām bija palicis atraitņos. Sievu, stāsta, sitis, līdz nositis. Meičām, kuras vien glītākas, un tāpat ij jaunuvēm tīrā nediena: kuru vieņ noskata, to stiepj pie sevis. Nu, Šarlo sieva, protams, negāja, pateica vīram. Tas aizsvilās, skrēja pie paša Zotova sūdzēties.

—     Kā tas bendeskalps drīkst manai sievai tādus vārdus sacīt! Mēs baznīcā pēc likuma esam salaulāti, bērns mums ir.

Runāja viņš mūsu valodā ne visai. Tik vien ij varēja saprast, kā — likums un likums. Zotovs klausījās, klausījās, bet neko. Vai nu viņam šis mākslinieks Šarlo bija nepieciešams, vai, kazi, labi prāti uznākuši. Tikai padraudēja ar spieķi un saka:

—     Še tev likums! Iegaumē labi. Nekādas sievas tev nav, tikai dzimtļaužu skuķe pielikta tevi apkalpot. Ja savā darbā būsi centīgs, lai dzīvo, bet tiklīdz kas šā vai tā — atņemšu ar visu bērnuku, tāpēc ka tas tāpat ir dzimtļaužu. Bet, ka baznīcā esat laulāti, tas ir smieklam. Tu neesi pat mūsu ticības, un baznīcas grāmatās tava laulība nav ierakstīta. Saprati? Bet pagaidām dzīvo, neviens tevi neaiztiks.

Šarlo, protams, noskuma, bet savā prātā domā — nevar, sak, būt, ka dzīvam vīram sievu un bērnu ņemtu nost. Sēdās un uzrakstīja uz Pēterburgu kādam paziņam, gribēja prasīt tam padomu. Nu, bet Zotovam uzpirkti okšķeri malu malās. Noķēra to vēstuli un nogādāja Zotovam rokās, jebšu rakstīta franciski, tak bija saburtojuši. Zotovs tūdaļ liek saukt francūzi priekšā un saka:

—    Šovakar aizved savu skuķi pārvaldniekam. Tagad es to viņam esmu atdevis par kalponi, bet bērnu vari paturēt sev.

Šarlo, lai arī vārgs cilvēks, saspurojās, sāka kliegt. Viņu, protams, aizstiepa uz bendētavu un tā nosloksnēja, ka roku, kāju ne kustināt. Tad aizgāja sievai pakaļ. Sieva Šarlam bija pagadījusies spēcīga, tak jau rūpnīcas kodoliņš — nebija lēti pielaužama, ar rokām un kājām turējās pretim. Nu, tomēr viņu aizstiepa pie pārvaldnieka — pie šitā bendeskalpa —, kas, izrādījās, visu šo negalu bija ievārījis.

Kas viņiem tur ar to bendeskalpu iznāca, nezinu. No tās reizes sievišķis bija tikpat kā ūdenī iekritis. Varbūt viņu turēja aiz atslēgas, mērdēja badā. Šarlo pa to laiku atveseļojās un tūdaļ ņēma kājas pār pleciem. Bija nodomājis aizkļūt līdz Pīteram. Skaidrs, ka Zotovam tas stipri par nepatikšanu: lai šā vai tā, tomēr ārzemnieks, ka neiznāk par viņu atbildēt. Zotovs lika ielenkt visus mežus un ceļus. Bet Šarlo nekur tālu nebija aizgājis. Mežā pie šitā paša ezera dzīvoja. Bija iemīļojis Sinara ezeru. Agrāk, kad vēl nelaime nebija uzbrukusi, bieži šurp piestaigāja. Dažureiz abi ar sievu atbrauca. Apkaimi viņš labi pārzināja, tāpēc viņu ij nevarēja atrast. Stāsta, ka mežadūkņa meklētājus atvairījusi, bet, ej nu sazini, varbūt dažs ij redzēja, tak nelikās redzam. Šarlo cilvēkiem ļaunu nebija darījis, kurš tad nu ies viņu uzrādīt. Rūpnīcas okšķeri tā ij nebūtu viņu atraduši, ja pats sevi nenodevis. Ieraudzījis savu pāridarītāju un izšāvis uz to ar pistolīti. Nu, bet kas jele viņš par šāvēju! Bendeskalps vienā rāvienā viņu samaidzīja, ar virvēm piesēja pie koka un pats naski vien projām uz Kasļiem ziņot Zotovam, ka atradis izbēgušo mākslinieku. Zotovs brauca pats paskatīties, vai no tiesas ir Šarlo, vai bende tikai nav izgudrojis, lai noveltu rūpes no pleciem. Aizbrauc tai vietā, bet tur neviena. Bendeskalps brīnās.

—    Patiešām gan, — saka, — mežadūkņa viņam palīdz.

Nu, Zotovs nebija no tiem, kas ar mežadūkņu nobaidāmi, bargi pavēlēja savam dienderim:

—    To dūkņu tu atstāj muļķiem, bet man gādā šurp Šarlo — dzīvu vai mirušu — un tā, lai es uz viņu varu paskatīties. Neatradīsi, pašu likšu pērt līdz nāvei! Meklē, kā nākas. Tepat viņš ir, no visa redzams. Tikai pielūko, viens pats pa mežu neskraidi un arī daudz cilvēku neņem līdzi, lai lieka acs neredz.

No tās dienas bende ar diviem apgaitniekiem lenca Šarlo gluži kā zvēru. Pēdīgi izsekoja tomēr, notvēra. Atkal atbrauca pats Zotovs, apskatījās un pavēlēja piebeigt tā, lai cilvēku nevar sazīmot.

Drīzumā pa rūpnīcu un sādžām paklīda valodas, ka Sinara ezera malā atrasts nogalināts nepazīstams cilvēks. Atbrauca izmeklētāji, sadzina kopā ļaudis — vai kāds nogalināto nepazīst? Bet kā lai pazīst, ja visa seja pagalam sašķaidīta un no apģērba ne skrandas? Pēc matiem, stāsta, varējuši vērot. Tie viņam tādi pazīmīgi — rūsganmelni. Bet neba kāds ies sacīt. Tak jau baidījās.

Tā nu tas beidzās, bet te uzreiz abi apgaitnieki, kas kopā ar to bendeskalpu bija Šarlo pēdas dzinuši, pazuda. Viņus pārmērīgi ij nemeklēja. Acīm redzot, nekāda lielā vajadzība pēc viņiem nebija. Izsludināja par bēguļiem, aizsūtīja pienācīgos papīrus, kurp vajag, un vairāk arī nekā. Nu, bet pēc tam nozuda pats galvenais Zotova bendeskalps. Nav un nav, un pēdu nekādu. Zotovs nu lika atkal visu mežu un ceļus pārmeklēt. Pēcgalā ij ezeru ar tīkliem ņēma cauri. No mūsu Sinara tad visus trīs izvilka. Izrādījās, ka tie katrs savā vietā ar akmeni kaklā nolaisti dibenā.

Apgaitnieki, redzams, nogalināti piepešā uzbrukumā: viens ar nazi mugurā taisni pret sirdi, otrs — ar lodi pakausī. Nu, bet šis Zotova uzticības vīrs — bende — citādi. Seja nav aiztikta. Uzreiz var pazīt. Toties uz muguras nevienas veselas vietiņas. Redzams, ar rīkstēm viņu sloksnējuši, un nevis viens vai divi, bet ar pulku slānījuši, līdz beigts. Kas tam Zotova bendeskalpam padarījis galu, tā ij neizdibināja, par visiem nācās atbildēt Sarlo sievai. Zotovs pavēlēja viņu tepat pie Sinara ezera ar pātagām šaust līdz nāvei.

—    Stāsti, — viņš bļauj, — ko sakūdīji!

Bet ko gan viņa būtu varējusi sakūdīt, ja sēdēja aiz atslēgas. Kopš no vīra aizvesta, viņa, rasi, lieka sveša cilvēka pat redzējusi netika … Stāsta, gluži kā ēna esot izskatījusies.

Sieviete, protams, neizturēja, nomira, bet viņu meitenīti labi ļaudis uzaudzināja. Izauga viņa, apprecējās tepat mūsu rūpnīcā, tikai necik ilgi gan nesadzīvoja un arī tāpat meitenīti atstāja. Manai, ek, nelaiķei sievai tā Šarlo meita iznāk vecmāmuļa. No sievas es ij šito veco stāstu dzirdēju. Dziesmiņu mana nelaiķe dziedāja par Šarlo, teikt, kā viņš svešā malā mīlestības dēļ cietis. Tādi žēlīgi vārdi bija, maigi, tikai es tos esmu aizmirsis …

Mājup gājām pa tumsu. Urālu fejas spogulis mēnesnīcā vizēja saltā, nedzīvā zaigumā. Mēs satrūkāmies ikreiz, kad ar negaidītu šļakstu pasitās virs ūdens kāda liela zivs. Šais šļakstos jaudās it kā tās drausmīgās dzīves atskaņas, par kuru nule bija stāstījis vecais Ņikitičs. Tāpat, rau, bija sākusi šaudīties līdaka, un pēkšņi nebija vairs jautrās, sudrabotās zivtiņas — nepazīstamā franču mākslinieka, no kura palicis pāri tikai Šarla vārds, un tas pats pārtaisīts par Šarlo.

Atceļā klusējām. Tikai Ņikitičs, acīm redzot, atbildēdams savām domām, noteica:

—    īsa mūža dzīvotāji… Vāja asins . . .

1939. g.

PIE VECĀS RAKTUVES

No piecām bijušā Sisertas kalnrūpniecības apgabala rūpnīcām Poļevska bija vienīgā, kurā man nebija iznācis dzīvot un pat pabūt līdz vienpadsmit gadu vecumam.

Tomēr par šo rūpnīcu, ko mūsu ģimenē parasti dēvēja par veco, tiku dzirdējis diezgan bieži.

Tēvs pa dzimšanai bija turienietis un pēc pases skaitījās Poļevskas pagasta un rūpnīcas zemnieks. Kā Poļevskas kopienas loceklim viņam tur bija tiesības uz pļavas gabalu, taču pēc tā viņš nekad netika tīkojis. Pret dzīvošanu Poļevskas rūpnīcā tēvs allaž izturējās noraidoši, pat ar izsmieklu.

— Nomaļa vieta viņiem tur. Šeit, Sisertā, dzīvojam liela ceļa malā. Sveši ļauži braukā garām. Tikpat priecīgāks prāts, ja paskatās. Bet kam tur iznāk braukšana? Pat uz pilsētu lāga ceļa nav. Ik jābrauc, ik jāzīlē: vai caur Kurganovku, vai labāk caur Makarovku, vai varbūt vēl kā citādi.

Arī ēkas viņiem juku jukām. Nav tā, kā pie mums — ielas kā pa diedziņu —, bet kur kuram ienācis prātā, tur arī būvējies. Pat Lielajā ielā — ir tur nav jēguši kārtību ieturēt: te tā šaurāka, te platāka. Vienā vietā pat tīri kā smieklam uztaisīts. Ej, ej — līdz atduries taisni ēkās… Sāksi iet gar šīm ēkām un nonāksi gandrīz vai tai pašā vietā, no kuras izgājis. Par Uzām to vietu iedēvējuši. Uzas arī ir.

Par turienes fabriku un vara kausētavu nav pat ko pieminēt. Mūsējās jau veci grausti, bet viņiem uz pēdīgo iznīkšanu.

Vecmāmuļa bija no «vecu vecas sisertiešu dzimtas», taču jaunās die-

nās iegadījušies «apmaināmo meitu skaitā, kuras sūtītas uz veco rūpnīcu iestāties laulībā ar turienes puišiem».

Par šo savas dzīves «gadījumu» vecmāmuļa stāstīja ne visai labprāt.

—     Nezinu, kālabad īpaši tā vajadzēja āvīties. Jādomā, Poļevskā meitu bija trūkums. Viņas, veries, jau no mazu dienu uz Gumjoškiem vīkša un pēc tad pa tālām raktuvēm un atradnēm sagrūda. Uz Kungurku lai labu tiesu šķūrēja projām. Taisni tais gados to sādžu sāka dibināt. Mūsu meičas tad nu, vei, viņu vietā ij veda. Citureiz pajūgus piecus, citureiz vairāk. Un neba vienu gadu vien šitā darījās. Līdzko Marijas debessbraukšana garām, tā ij sākās tā meitu ņemšana uz veco rūpnīcu. Pirmām kārtām, protams, tvarstīja bārenītes. Nu, bet arīdzan tēva meitām negāja secen. Stražņikus sūtīja pajūgiem līdzi, lai kāda nepamūk. Bet kura tad tur nu būs bēdzēja, ja visas kauc kā aplamā prātā. Asarains uz to pusi celiņš! Asarains… No vienas vietas meiču asarām slacināts.

—    Aiz to tad, redzams, pie Lielā klānuma nekad neizžūst, — tēvs reiz pajokoja. Vecāmāte, parasti allaž rāma un labsirdīga, pat aizsvilās.

—    Apkaunējies būtu, bērnam dzirdot, tādus vārdus mutē ņemt! Neba tā joka lieta, lai arī meičas asara!

Tēvs klaji atzinās:

—    Man tas tā .. . aplams vārds paspruka.

—     Bet tu šos pievaldi — tos savus vārdus. Tas viss, protams, sen garām, bet jokus dzīt tik un tā neklājas. Labi — man, ek, palaimējās, saderīgi ar savu veco nodzīvoju. Tak tā ir reta izgadīšanās. Bet cik gan ļautiņu postā neaizgāja sitās izrīcības pēc! Neba neesi dzirdējis?

—    Lai nu, lai, māt… Zinu … Teicu jau — aplams vārds paspruka, — tēvs sakaunējies taisnojās.

Tik mežonīgā kārtā atvesta uz Poļevskas rūpnīcu, vecāmāte tur «iestājās laulībā, ar ko vēlēts», sadzīvoja vairāk par divdesmit gadiem, izaudzināja bērnus un tomēr, kā redzams, «nebija iedzīvojusies». Diezin vai vecāmāte arī nebija galvenā vaininiece, ka vecaistēvs, līdzko izbeidzās dzimtbūšana, no vara kausētājiem pārgāja domnu strādniekos un pārcēlās uz Sisertu.

Lai nu kā, bet par Poļevsku vecāmāte runāja daudz pielaidīgāk nekā tēvs.

—     Rūpnīca kā daždien rūpnīca. Tādi paši vien ļautiņi dzīvo. Tikai pretēji mūsējai bedrē apmetusies. Varakalns viņiem — tie paši, vei, Gumjoški — tāda pabriesmīga vieta, bet citādi nekas. Mežs visapkārt, un ogu bridums. Bez tām, kādas mūsu pusē, tur vēl lācenes aug. Dzeltena odziņa, stingra. Un mežos viņiem nav tā, ka tikai priedes un bērzi vien, tur ir ij eglāji, ij baltegļu gāršas. Baltegle labi smaržo. To tīšuprāt lielu svētku reizē mājās saved. Pakaisa palāvē — ak, to jauko smārdu! Nu, arīdzan ķiploku tai apkaimē papilnam. Tādi kā uz sīpolu viežu, tikai cietāki gan. Pavasarī, kamēr vēl nav nobrieduši, tos veseliem maisiem stiepj mājās un iesāla. Pēlerdienas gavēņos, tad, veries, ar tiem sālītajiem ķiplokiem pīrāgus cep. Varenīgi pīrāgi iznāk, tikai smacene gan, ja tos saēdas, tāda, ka vai dvašu sit ciet. Taisni vai istabā nerādies, ja pats neesi ēdis. Par to, vei, poļevskiešus par ķiplocniekiem ij saukā. Bet viņš cilvēkam par veselību, šitais pats ķiploks. Kuru katru kaiti, saka, atgainot. Par lopu sērgām pie viņiem ij ne dzirdēts. Un viss, saka, to pašu ķiploku pēc. Protams, pavasaros, tad piens gan nav strebjams. Rūgts.

Mani visvairāk interesēja Varakalns, taču šai punktā skaidrības bija vismazāk.

Tēvs skopi skaidroja:

—    Tā tak ir raktuve. Agrāk tur malahītu ieguva. Tikai strādāja nevis virsslānī, kā, ekur, Grigorjevkā vai Akmenskalniņā, bet gan šahtās, kā Skvarcā. Tiki taču redzējis? Tagad šis šahtas pieplūdušas. Raktuve aizlaista, bet, kā stāsta, malahīta tur vēl palicis vai cik.

Vecāmāte uz jautājumu par Varakalnu atbildēja:

—    Gaužām jau nolādēta vieta. Cik ļautiņu tā nav aprijusi! Cik gan ļautiņu! Manai, ek, vlramāsiņai puiku vēl tīri pusaugu gados kalns sabendēja. Bet meituškiņa viņai — vīramāsai, sacīt — uz šitā paša kalna degtin sadega. Pagalam sajukusi bija — tā kā vai mazu prātu palikusi. Skraida apkārt un kliedz, bet saprast nekā. Tāpat ij mana vecā dižo brāli kalns sagrauza. Ģimeni pameta bāru. Piecus gabalus atstāja. Kūms Matvejs, kas tas bija par zaļoksnu puisieti, ij to kalns par kropli pataisīja: plecu viņam sadragāja …

Sīki uzskaitījusi visus sadragātos, samaltos, sakropļotos, vecāmāte ikreiz piemetināja:

—    Ne atminēties netīk. Kad tur dzīvojām, ij ne uz to pusi neskatījos, kur šitais pats Varakalns.

Pēc šiem nostāstiem man agrā bērnībā bija izveidojies pats trakākais priekšstats par Poļevskas rūpnīcu kā par milzu bedri, kurā mājas sabāztas kā pagadījies. Visapkārt bedrei kaut kāds neredzēts mežs ar jauku smaržu. Zāles vietā tur aug ķiploki un dzeltenas, cietas ogas, kas laikam jākož kā rieksti. Sāņus no rūpnīcas bedres liels kalns ar apsūbējušu sen nespodrināta patvāra zalgumu. Ar apveidu kalns atgādina gulošu lāci, kaut ko līdzīgu tai vara figūriņai, ko man bija gadījies redzēt uzrauga mājā uz palodzes. Pa kalnu šaudās basa, skrandaina meitenīte un mežonīgi kliedz kā apsvilusi. Lejā stāv cilvēks bez pleca, un viņam priekšā malahīts. Tas skaistais akmens, ko tolaik pazinu pēc divu pa svētkiem lietojamu dakšiņu spaliem.

Ar laiku šis priekšstats mainījās, taču vecā rūpnīca joprojām šķita tāda kā neparasta, bet Varakalns pat baismīgs.

Pirmoreiz uz Poļevskas rūpnīcu man iznāca braukšana vienpadsmit gadu vecumā. Togad tēvs ilgi sadzīvoja bez darba. Tikai vasaras otrā pusē reiz, pārnācis mājās, paziņoja:

—    Norīkoja uz veco rūpnīcu.

Lielu prieku šais vārdos tomēr nevarēja saklausīt. Turpmākajā saruna noskaidrojās, ka Poļevskas rūpnīcā darbi ritot ar lieliem pārtraukumiem. Māte pat apšaubīja:

—    No kaut kā taču pārtiek?

—    No tā ari pārliek, ka sakņu dārzos bedres rok, — tēvs atbildēja un paskaidroja: — Tas poļevskiešiem tāds paradums: ja nav ko likt uz zoba, tad ņemas pa sakņu dārziem zeltu rakt.

Šī saruna, atceros, mani satrauca, taču sākumā satraukumu nomāca cita doma. Ienāca prātā vakarējā ķilda ar mūsu ielas puikām, un es uzvaras jūsmā nodomāju:

«Nebūs priecīgi, kad pateikšu, ka braucu uz veco rūpnīcu. Droši vien uzreiz sāks dīkt: «Līgsim mieru! Līgsim mieru!» Bet es viņiem vēl par turienes sakņu dārziem izteikšu, kā tur zeltu dabū! Lai citreiz neslien degunu gaisā! Ar Petjku vispār neiešu salabt. Pieminēs, kā pašu sētas puikām purnus dauzīt! Līdz asinīm!»

Taču šo atriebīgo domu uz pēdām nomainīja cita — bažīga:

«Bet kā tad tur? Pavisam, pavisam viens? Tai vecajā rūpnīcā?»

Petja vairs nelikās tik nīstams. «Varbūt viņš netīšām. Paslīdēja roka — un trāpīja man pa degunu.»

Tā arī iznāca. Visi mani biedri uzreiz bez ierunām salaba ar mani, līdzko dabūja zināt, ka braucu projām. Petjka pat pārspēja manus paredzējumus. Ar viņam piemītošo dedzību viņš ņēmās pierādīt, ka ne tik daudz viņam paslīdējusi roka, cik mans deguns nereizē pašāvies priekšā. Pašāvies, tiesa gan, netīšām, un mani par to vainot arī nekādi nevarot.

Protams, citā reizē vēl varētu pastrīdēties, kas vainīgs — mans deguns vai viņa roka —, taču patlaban tas vairs nešķita svarīgi. Pret manu aizbraukšanu Petjka izturējās ar īpašu līdzdalību un sadomāja šai sakarā rīkot man «nekrāšu izvadības».

Tēvs aizbrauca uz Po|evskas rūpnīcu ar vedēju, kas uz turieni atgriezās no šķūtīm, māte sāka «posties», bet man iestājās nemierpilnas dienas. Vajadzēja atvadīties no visām iemīļotajām vietām, izpeldēties visos rūpnīcas dīķa stūrīšos, ar vienu otru puiku līdz galam izplūkties, ar vienu otru uz atvadām salabt. Vajadzēja vēlreiz iziet visas vasaras rotaļas ne tikai tuvā apkaimē, bet arī ar mūsu ielas «lejgala» un «augšgala» puikam.

Tolaik es staigāju apkārt kā «nekrūtis». Kaut gan laiks bija karsts, neņēmu nost cepuri ar tai piesprausto drēbes puķi, ko Petjka pašaizliedzīgi bija nočiepis no savas mātes «laulību svētbildes». Un tomēr man nebija priecīgs prāts. Varēja just, ka maniem biedriem izvadības nozīmēja jaunu, interesantu rotaļu, bet man tās tiešām bija atvadas no visa mīļā un dārgā. Neparastā piekāpība un pat klaja padošanās «nekrūtim» rotaļās tikai vēl skaudrāk atgādināja — bet kā būs tur … vecajā rūpnīcā?

Sisertai tuvākais ceļa posms, braucot uz Poļevskas un Severskas rūpnīcām, man bija labi pazīstams. Vasaru te ar puikām gājām mellenēs, rudenī — celmenēs. Tai pašā pusē tolaik rūpnīcas ļaudīm ierādīja cirsmas, un puikas te gāja un brauca tēviem līdzi malkā. Dažkārt gadījās aizkulties arī tālāk — līdz Severskas rūpnīcai, gan tikai ziemas ceļā.

Braucēju uz ceļa netrūka, taču visa kustība pa to bija tīri rūpnieciska rakstura un saistīta ar ražošanu. No Sisertas visbiežāk vilkās tukšu pajūgu rindas; reizēm veda metāla lūžņus Severskas rūpnīcas martenkrāsnīm un citu gadījuma kravu. Atpakaļ no Severskas veda čugunu Augšsisertai un stieņus Iļjinskas skārda velmēšanas rūpnīcai.

Pie tās pašas reizes jāpastāsta par bijušā Sisertas kalnrūpniecības apgabala saimnieciskajām īpatnībām.

Pārzinādama trīs rūpnīcas (Sisertas, Augšsisertas, Iļjinskas) Urālu austrumu nogāzē un divas rūpnīcas (Severskas un Poļevskas) rietumu nogāzē, rūpnīcu pārvalde atzina par izdevīgu pārstrādāšanas rūpnīcas austrumpusē apgādāt ar čugunu un martena lieteņiem no rietumu rūpnīcām.

Tiesa, Urāli šeit ir diezgan pazemi, bet tas tomēr bija kalnu ceļš, turklāt gaužām slikti būvēts. Pa tādu ceļu ar vidēji spēcīgu zirgu varēja vest ne vairāk par divdesmit — divdesmit pieciem pudiem.

Tādai mūsdienu uztverē neizprotamai pusfabrikātu pārvadāšanai pāri Urāliem — četrdesmit piecdesmit kilometru no ražošanas vietas — bija savs izskaidrojums.

Vispirms, rūpnīcu īpašnieks ne dzirdēt negribēja par šādu vai tādu jaunu celtniecību. Summu, ko ceturtdaļmiljona rubļu apmērā ik gadus atskaitīja no rūpnīcas budžeta, apzīmējot par īpašnieku peļņu, pilnā mērā iztērēja īpašnieks un viņa ģimene, kas mētājās apkārt nez kur pa ārzemēm, bet rūpnīcām savu ražošanu vajadzēja piemērot vecajai iekārtai.

Turklāt daudzie rūpniecības ražojumu pārvadājumi rūpnīcu pārvaldei bija vajadzīgi kā «iegansts tiesas pravai», kas ilga turpat vai no septiņdesmitajiem gadiem.

Rūpnīcu iedzīvotāji, atsaukdamies uz to, ka uzņēmējs nepilda savas saistības, proti, nenodrošina ar rūpnīcas darbu visus, kas dzīvo rūpniecības apgabala teritorijā, pieprasīja, lai zināmu zemes daļu nodotu viņiem tīrumu ierīkošanai.

īpašnieka advokāti pretim lika aprēķinus, pierādīdami, ka iedzīvotāji pilnā mērā nodrošināti un pat netiek gala ar rūpnīcas darbu. Redzamu vietu šais advokātu aprēķinos ieņēma pārvadājamās kravas pudu-verstu skaits un zelta meklēšanas darbi. Pirmais bija izdevīgi, jo allaž varēja pierādīt, ka daļu no pārvadājamās kravas, it īpaši starp Sisertu un bijušo Jekaterinburgu, parvadā zemnieki, kas dzīvo ārpus rūpniecības apgabala. Ar zelta meklēšanas darbiem bija jo parocīgāk: var uzrādīt, cik iešaujas prātā, jo pārbaudīt nav iespējams.

Rūpnīcas iedzīvotāju advokāts — kāds «muižnieks Eismonts», kas droši vien arī bija īpašnieka kalpībā, šos aprēķinus apstrīdēja, bet īstenībā vilka prāvu garumā, un stāvoklis palika tāds pats, kāds bijis dzimtbūšanas laikos. Rūpnīcas ciematu iedzīvotāji izmantoja vienīgi pļavas gabalus, bet aramzemes tiem nebija nemaz. Rūpnīcas zemes platība, kurā skaitījās 239 707 desetīnas (vairāk par 260 000 ha jeb 2600 kvadrātkilometru) palika pilnīgā rūpnīcu pārvaldes rīcībā.

Te jāpiebilst — rūpnīcas priekšniecība bija pārliecināta, ka iedzīvotāji, kurus uz vietas saistīja mājeles, pļavas gabaliņi un niecīga saimniecība, neizklīdīs, ja tos vēl mazliet pieturēs ar tādiem paņēmieniem kā kravas pārvadāšana un tiesības «meklēties zemē». Pēdējo oficiālā valodā sauca par tiesību izmantot zelta laukus.

Rūpnīcu priekšniecība nealojās. Iedzīvotāji, it īpaši Poļevskas rūpnīcā, kaut arī tā sen bija pamesta novārtā, sīksti turējās pie dzimtajām vietām. Iespējams, ka šo sīkstumu zināmā mērā sekmēja daudzās, vēl no dzimtlaikiem saglabājušās leģendas par «zemes bagātībām».

Ļaudis tam ticēja un gaidīja, ka «mūsu Poļevaja atkal dimdēt sāks», bet pagaidām, vadīdamies tikai no veco tēvaiņu zelta meklētāju pieredzes un pazīmēm par apslēpto mantu, «cīnījās pa zemi», pārcilādami miljoniem kubikmetru smilšu. Turklāt īpašnieku advokāti šos miljonus kā «prāvas ieganstu» drausmīgi pārspīlēja. Tie poļevskieši, kuri ar smiltīm bija piedzīvojuši vilšanos, «turējās pie meža»: cirta baļķus, malku un dedzināja ogles tuvējai Severskas un dažkārt arī Sisertas rūpnīcai vai arī pa «bendoņas ceļu» pārvadāja čugunu un martena lieteņus.

Rūpnīcas priekšniecībai nebija ko raizēties: lēts darbaspēks palīgdarbos un nepārtraukta kravas pārvadāšana bija nodrošināti. Nebija jādomā ne par ceļa iztaisnošanu, ne pat par labošanu.

Piemēram, no Severskas līdz Augšsisertai gaisa līnijā bija ne vairāk par trīsdesmit verstu. Te pārvadāja visvairāk kravas. Ietaisīt šeit ceļu pa stigām, izmantojot jau esošo tiltu pār Cusovajas upi, būtu pavisam viegli: vajadzētu tikai stigu pacirst platāku, pārmest dažus tiltiņus pār seklām upītēm un nogrāvot pasusējušo purva daļu. Taču to pat nemēģināja darīt, un cilvēki veda kravu pa apkārtceļu caur Sisertu, nobraukdami vairāk par piecdesmit verstu.

Sava pirmā brauciena laikā es, protams, nezināju to, ko nupat uzrakstīju. Pieradis Urālu apstākļos uz kura katra ceļa sastapties ar pakalnēm un nogāzēm, es tolaik pat nepamanīju, ka šeit ir pāreja no vienas ūdensšķirtnes uz otru. Savā bērna prātā tikai atģidu, ka otrpus Ļipovku kaupres manāma kaut kāda pārmaiņa. Līdz šejienei augu valsts bija it kā skarbāka, bargāka, bet aiz Ļipovkām kļuva maigāka, kuplāka; uzradās neredzētas krāsas tauriņi; cauri parastajam priedulāja zaļumam vietumis pazibēja bāli zaļgana liepuksnāja lapotne; parādījās pirmās egles.

Cieši atmiņā ieguluši divi čiksti. Viens īsāks, otrs — to arī dēvēja par Garo čikstu — stiepās verstīm. Tas bija no vienas vietas ar runguļiem noklāts ceļa gabals, kas pavasara palos applūda. Klājums bija taisīts nevīžīgi no dažāda resnuma runguļiem, acīm redzot, ar aprēķinu, ka virs tā vēl tiks uzbērta zemes kārta. Atsevišķas saliņas liecināja, ka savā laikā tas tiešām darīts, taču bērums ļoti sen nav atjaunots. Ne vien braukt, pat kāj am iet pa šiem lekajošajiem, samuidzitajiem runguļiem bija grūti.

Uzmanību saistīja vēl kas cits — apvidus tuksnesīgums. Visā četrdesmit piecu verstu garajā ceļā bija tikai viena pati raktuvju sādžiņa Greizais Brasls ar tiltu pār Cusovajas upi. Bez šīs sādžiņas bija vēl Ļipovku kordons, apmēram tā kā stacija čuguna un martena vedējiem. Šis kordons atradās taisni pusceļā starp Seversku un Sisertu.

Cusovaja, par kuru biju dzirdējis kā par galveno upi «Poļevskas pusē», atstāja gluži pretējo iespaidu; es skaļi izteicu savu izbrīnu, kālab pār tādu nieka upeli celts liels un augsts tilts.

Mūsu vedējs iesmējās.

—    Mēs, ek, kad te pavasaros braucam, tad gan citu valodu runājam. Vai tāds vien tilts pār šo upi būtu vajadzīgs! Tā tikai skaties — izskalos baļķi pa baļķītim. Bet kas viņiem! Paši, rasi, tai laikā nebraukā, bet par mūsu ļaužiem viņiem maza bēda.

Es ļoti labi sapratu, ka viņi — tā ir rūpnīcas priekšniecība; biju pieradis dzirdēt, ka priekšniecība allaž rauga strādniekiem sariebt, taču šeit man prasība šķita pārspīlēta.

—    Pār šitādu te upīti! Mūsu Sisertā pie Mehāniķu dīķa pavisam cits platums, bet tilts mazāks par šo.

—    Nestrīdies nu, nestrīdies! — iejaucās māte. — Mums taču tilts pār aizsprosta vietu, bet šeit ir brīva upe. Pašai nav gadījies redzēt, bet dzirdējusi esmu, ka pavasaros tā stipri trakojot.

—    Ekur, to vietu nemaz nevar redzēt, — vedējs rādīja uz krūmiem labi tālu no upes.

Tam nu es nepavisam neticēju un savā bērna prātā nodomāju:

«Plātās vien ar savu Cusovaju, bet te jau nav pat kur zirgu izpeldināt.»

Aiz Cusovajas tilta ceļš sazarojās: pa labi — krietni iebraukts, pat izdangāts — uz Severskas rūpnīcu, taisni kalnup — tikpat plats, bet tāds kā aizaudzis, gandrīz vai ziemas ceļš, veda «uz veco rūpnīcu».

II

Kādreiz vēlāk, kad nācu jau gados, man ievajadzējās «pēc pazīmēm sameklēt» kādu māju Mramorskas rūpnīcas tuvumā.

Mans paziņa mājamalnieks, aicinādams mani sērst, bija teicis:

— Mana mājiņa viegli atrodama. No visām citām atšķirīga. Uz marmora uzcelta, ar marmoru apjumta, gar sāniem stabi, bet vidū tāds kā venēciešu lodziņš. Rasi, nealosies. Lai arī nedzīvoju diez cik plaši, toties tikpat kā uz delnas.

Likās, tik iezīmīgu māju mazajā Mramorskas ciematiņā nemaz nebūs grūti atrast. Patiesībā izrādījās pavisam citādi. Divreiz izstaigāju tolaik vienīgo ciemata ieliņu, taču nekā tāda nesaskatīju. Nobrīnījos, kad ceļa sastaptā sieviete parādīja ar pirkstu uz neizskatīgu būdeli ar vienu pašu lodziņu.

Tikai tuvāk ielūkojies, sapratu: sīkās pazīmes bija uzrādītas pa jokam, bet es tās biju uztvēris nopietni.

Mājiņa tiešam bija «gluži atšķirīga» no visām citām rūpnīcas ciemata ēkām.

Sienas nebija salaistas pakšos kā parasti, bet sabalstītas stabos kā gujsēta. Apakšējie baļķi balstījās uz tāda kā pamata no netīri pelēcīgām akmens šķembelēm. Parasta jumta mājiņai nebija. Augša noklāta plānām lubiņām un, lai vējš tās neaizpūstu, virsū sakrautas prāvas tā paša netīri pelēkā akmens šķembeles kā apakšā. Lodziņu — to gandrīz varēja dēvēt par venēciešu: tā platums krietni pārsniedza augstumu.

Mans Mramorskas paziņa, par spīti dilonim pēdējā stadijā, bija nesatricināmi jautrs cilvēks. Uzdzirdēļis par maniem meklējumiem, viņš vispirms pilna kakla nosmējās, tad sāka risināt jocīgus minējumus.

—    Tātad meklēji māju uz marmora pamata? Ar marmora plākšņu jumtu? Gaišzilā krāsā? Asi augstu lodziņu? Sienas pakājē, rasi, pēc kaluma lūkojies? Visai prāviem burtiem iegravēts: «Seit dzīvo, bēdu nebēdādams, kapu plākšņu meistars Ivans Stepaničs Svešņikovs.» Bet apakšā apmargots pieraksts: «Plāksnes darinu uz goda: dzīvs būdams, celdams nepacelsi, kad būsi miris — veldams nenovelsi. Laipni lūdzam, godājamie pasūtītāji.»

Izsmējies par manu lētticību, jau «skolmeistara tonī» piebilda:

—    Nekā, draugs, tā pie mums nav pieņemts — apstrādātu akmeni mājās glabāt. Tiklīdz darbs galā, tā tūdaļ atdod pasūtītājam vai arī ved uz pilsētu. Tur mums savi labdari: tīri vai par velti ņem pretim, bet jādod vien ir, neba atpakaļ vedīsi. Mājās mums paliek tikai akmens šķembas. Tās mantas nav kur likt. Sagudrojām, ekur, gāzt uz ceļa — it kā lai bruģētu. Nu, savējie nekā nesaka, bet, ja liekam svešam gadās braukt pa mūsu ceļiem, tas lamājas: sagandējuši ceļu ar šķembelēm! Zirgam kājas bendē kopā, un arī riteņi iet čupā.

Beidza tomēr ar joku:

—    Ej nu ļaudīm izdabā! Nesaprot, ka mūsu ceļi ar tīru marmoru bruģēti. Tikai noslīpēti nav un ar vasku nospodrināti.

Šis jocīgais gadījums man palicis atmiņā kā piemērs, kur īstenība nesaskan ar priekšstatu, kas radies no aplam izprastiem citu cilvēku vārdiem.

Atceros, ka tāda pati nesaskaņa man radās arī tolaik pie pirmās iepazīšanās ar Poļevskas rupnīcu.

Viss bija tā, kā stāstīts, un tomēr it nemaz nesaskanēja ar to priekšstatu, kas man bija izveidojies.

Vispirms izrādījās, ka nekādas bedres tur nav. Rūpnīcas ciemata galvenā daļa atradās diezgan līdzenā vietā, zemāk par rūpnīcas uzbērumu. Sisertā un Severskā mēs bijām dzīvojuši ielās, kas no piekalnes veda lejup uz rūpnīcas dīķiem. Tas radīja zināmu plašumu, gaismas ilūziju, gaisīgu perspektīvu. Šeit, šaurajās, garajās ielās, kas ar vienu galu atdūrās dambja uzbērumā, šķita drūmi kā bedrē.

Drīz vien kļuva saprotams, ka Poļevskas rūpnīcu tolaik varēja dēvēt par bedri arī citādā ziņā — kā gaužām tumšu nostūri. Dzelzceļa uz Ceļabinsku tolaik vēl nebija un rūpnīca stāvēja «atrauti» no citām apdzīvotām vietām. Kaut cik manāma satiksme pastāvēja tikai starp Poļevskas un Severskas rūpnīcām, taču arī šī satiksme bija vienpusīga: braukāja tikai poļevskieši. Turp veda ogles un malku, no turienes martena lieteņus. Pa šo pašu ceļu caur Severskas rūpnīcu veida «uz pilsētu» (bijušo Jekaterinburgu) gatavos izstrādājumus: dzelzi un vara stieņus. «Pilsētas ceļa» tālāko virzienu noteica tilts pār Čusovaju Kurganovkas ciemā un Kalnu Vairoga ciems. Jāsaka gan, ka caur Kurganovku braukāja tikai pavasara laikā, bet vasaru, kad Cusovaja izsīka, un arī ziemu ceļu mēdza visvisādi iztaisnot. Vai tur tiešām iznāca taisnāk, neņemos spriest. Neapstrīdams ir tikai tas, ka neviens no šiem dažādajiem meža celiņiem neatgādināja lielceļu un visi tie izveda uz Kalnu Vairogu. Poļevskas metāla vedēji šeit parasti apstājās pārnakšņot, rīta agrumā brauca tālāk uz bijušo Jekaterinburgu un, nodevuši tur kravu, pret vakaru atkal piegriezās šeit pārgulēt vēl vienu nakti. Varbūt tā bija zināma veida vēsturiska palieka no tiem laikiem, kad bruņota apsardze pavadīja vezumu rindas ar dzelzs kravu un karavānas ar varu līdz Kalnu Vairoga cietoksnim.

Valdīja uzskats, ka pa «pilsētas» ceļu caur Poļevskas rūpnīcu turpinoties satiksme ar Ufaļeju, Kasļiem un Kištimu, taču īstenībā tā nebija: turpu bija izdevīgāk braukt pa lielceļu caur Sisertu, bet no Poļevskas braukt uz Ufaļeju nevienam nebija nekādas vajadzības.

Uz rietumiem no Poļevskas nebija pat lauku ceļu. Sai pusē Sisertas rūpnīcas novads saskārās ar vāji apgūtajiem Revdas un Ufaļejas iecirkņiem. Viss šis apvidus vairāk par tūkstoš kvadrātkilometru platībā bija apaudzis ar mežu, kas pamazām pārgaja meža stepē pa Naza s un Bardimas upītēm, kuras jau ietilpst ne vairs Cusovajas, bet Ufas upes sistēmā. Vienīgās cilvēku mītnes, ko varēja sastapt šai mežu iecirknī, bija siena pļāvēju slieteņi, mednieku būdas vai ogļdeģu zemnīcas. Sausajos gados, kad draudēja lopbarības trūkums, poļevskieši iespraucās Nazas meža stepē un tur «iedzīvojās», proti, piepļāva siena, ko ar lielām pūlēm varēja izvest tikai ziemu — ragavu ceļā. Uz Bardimu brauca avenēs. Ogu tur bija tāds milzums, ka to vākšanai jau piemita rūpniecisks raksturs.

Braucamie ceļi rietumu virzienā, protams, bija, taču tik slikti, ka uz to pusi biežāk devās kājām vai jāšus, un Poļevskas rūpnīcā, pretēji citām Sisertas apgabala rūpnīcām, nebija nekāds retums sastapt sievieti vīriešu seglos.

Tāda īstenībā izrādījās Poļevskas «rūpnīcas bedre», kurā noslēgti, gandrīz nekad neredzēdami «liekus svešus», dzīvoja vairāk par septiņiem tūkstošiem cilvēku.

Savu priekšstatu par Poļevskas rūpnīcu man nācās labot arī pārējos punktos.

Juceklīgums ielu plānojumā bija vairāk Aizupes daļā — «kalna pusē». Sakņu dārzos neredzēja zelta meklētāju bedres, toties rūpnīcas ciemata tuvumā bija daudz izskalotu un pārsijātu smilšu. Smaržīgā baltegle patiesībā tikai atsevišķiem lāsumiem bija pakaisīta gluži parasta izskata priežu silos. Lai atrastu savvaļas ķiplokus, bija jāzina vietas, kur tie aug. «Cietā oga lācene», izrādījās, bija tikai pacieta un ne visai garšīga.

Fabrikas ēkas, manuprāt, ne ar ko neatšķīrās no tām, kuras biju redzējis citās apgabala rūpnīcās. Uzmanību saistīja vienīgi vara kausētava, kas tolaik vēl darbojās. Tā bija ļoti zema, lielai kalvei līdzīga ēka ar neparasti biezām mūra sienām. Vara kausētavā bija diezgan tumšs, tomēr pie vienas sienas šaura loga tuvumā varēja izlasīt čuguna plāksne iegravētu uzrakstu. Tas vēstīja, ka rūpnīca dibināta 1702. gadā pēc domes djaka Viniusa rīkojuma.

Atceros, tolaik mani stipri nodarbināja jautājums, kālab gan rupnīcu darīšanās piedalījies djaks, kas mana izpratnē bija tas pats baznīcas psalmotājs,[1] taču mani pētījumi palika bez sekmēm. Pieaugušie atgaiņajās no šā jautājuma kā no blēņām.

—     Vai nu maz ko uzraksta. Var jau būt, kāds arī bijis, bet varbūt muldēšana vien ir.

Tikai viens no mana vecuma Poļevskas puikām izteica apsvērumu, kas mani apmierināja:

—     Ko tu gan domā? Gadās tādi manīgi arī starp psalmolājiem. Ekur, šejienes baznīcā ir viens tāds — viņam vēl zobus izdauzīja … Tad tas, kā stāsta, labāk par visiem vizuļus meistarojot. Ej nu viņus sazini — tos psalmotājus! Arī tāds pats aplamais žūpa. Nemaz labāks par šo. Mūžīgi pilnā — kā tad!

Vēlāk es varēju noskārst, ka memoriālā plāksne ar A. A. Viniusa vārdu ir apmēram tas pats, kas krauķu ligzda angļu aristokrātu parkos. Tur, kā stāsta Dikenss, ļoti cienījuši krauķu ligzdas kā parka senlaicības pazīmi, bet šeit Urālu rūpnīcu īpašnieki labprāt palepojās cits pret citu ar savu rūpnīcu vecumu. Viniusa vārds gan bija minēts tīri velti: pēc viņa pavēles 1702. gadā tika izdarīta valdības revīzija Aramiļas rūdas pazinēju atklātajās Gumjoševskas raktuvēs, turpretim rūpnīcu sāka celt tikai Hennina laikā — 1724. gadā.

Daudz skaidrāk nekā memoriālā plāksne par dzimtlaiku senatni liecināja vara kausētavas iekšējā iekārta. It īpaši ievērojama bija krāsns, kurā «tveicēja» varu. Tā bija augšā vaļēja čuguna tilpne, kurā no katras puses ievadītas sešas tievas gaisa izpūtējas caurulītes. Lai attīrītu varu no nevēlamiem sārņiem, to «kairināja»: izkausēto masu apbārstīja ar ogļu smeltni un, līdz pēdējai iespējai pastiprinot pūsmu, no augšas bāza tilpnē nomizotu, bet vēl pietiekami zaļu bērza mietu. Bērza suta tūliņ izraisīja strauju vārīšanos, un krāsns sāka «spļaudīties», «dzīt putas». Kad krāsns bija «izspļaudījusies» un «varš attīrījies», masu izlēja veidņos, kur tā atdzisa nelielās puspuda (ap 10 kg) smagās plāksnēs. Nez kāpēc šīs plāksnes sauca par stieņiem. Tādos stieņos varu tad nu pārdeva rūpnīcas veikalos vai arī veda uz bij. Jekaterinburgu.

Bērza miets, kā izrādījās, nespēja atdalīt no vara dārgos piemaisījumus, tomēr par «vara putām» cilvēki interesējās. Pieaugušie tām piedēvēja dziedinošas spējas, runāja, ka tās palīdzot pie lūzumiem, pret trūkumkaiti utt. Bērni lasīja atdzisušās metāla šļakatas — lodītes —, ko lietoja par rotaļlietām un maiņas zīmēm. Šīs vara putu lodītes vēlāk šķiroja pēc lieluma un pat pēc krāsas. Par kārbiņu ar šādām lodītēm deva piecus līdz desmit pārus spēļu kauliņu. Visaugstāk bērni vērtēja prāvākās lodītes ar bālganu nokrāsu. Apgalvoja, ka tanīs esot sudrabs, kaut gan tas bija aplam. Ar bērza mietu, kā izrādījās, pat visai ievingrinājies meistars ar vislielāko pieredzi varēja gan izdabūt laukā tādus vara kaļamību traucējošus piemaisījumus kā kobaltu, niķeli, bismutu, arsēna savienojumus, bet nevis zeltu un sudrabu.

Arī bez memoriālās plāksnes viltojuma pat mazam bērnam bija skaidrs, ka vara kausētavā viss palicis tāpat, kā bijis dzimtlaikos. Tāpat droši vien arī tolaik rūdu smalcināja ar dzelzi apkaltiem baļķiem — stampām, tādā pašā veidā «varaliešanas pratēji» «vārīja varu», ar bērza mietu palīdzību «dzina putas» un, nogaidījuši, kad masa «attīrīsies», smēla ar kausiem un lēja veidņos ar to pašu rūpnīcas marku — dzērvi. Atšķirība tikai tā, ka toreiz, dzimtlaikos, šeit bijabijušas vairākas tādas krāsnis, bet tagad darbojās viena — pēdējā — un tā pali ar lieliem pārtraukumiem. Savākuši Gumjoševskas raktuves atmetās vienu divus tūkstošus pudu rūdas, vecie meistari pārstrādā šo rūdu vara stieņos, un vara kausētavu uz nenoteiktu laiku slēdz. Par septiņdesmitajos gados applūdušās

Gumjoševskas raktuves atjaunošanu nebija pat runas. To uzskatīja par negfābjami bojā gājušu, un reizē ar to izbeidzās ari vara kausēšana.

Tomēr vislielāko vilšanos man sagādāja Varakalns.

Piebraucot pie Poļevskas rūpnīcas, es vispirms ar acīm meklēju šo Varakalnu, ko biju tik skaidri iztēlojies. Visapkārt rūpnīcai bija daudz Urāliem tik raksturīgo, skuju kokiem apaugušo kalnu, taču Varakalna nebija. Rūpnīcas ciemata Aizupes daļā kalns klinšainiem pakāpieniem noslīga līdz upītei. Vai tikai tas pats nebija? Taču vedējs teica, ka tas esot Domukalns, un paskaidroja:

—    Te, piestāsta, Pugačovs trīs dienas sēdējis un domājis. Tāpēc par Domukalnu arī sauc.

Tas šķita interesanti, bet tomēr — kur tad ir Varakalns? Uz šo jautājumu vedējs ar pirkstu norādīja virzienu un pateica:

—    Aiz mājām nevar redzēt.

No tāda paskaidrojuma mans kalns, protams, daudz zaudēja.

«Kas tad tas par kalnu, ja aiz mājām nevar redzēt! Tad jau, jādomā, tāds nieka kalnelis vien ir!»

Kad pēc dažām dienām ieraudzīju Gumjoškus tuvumā, aiz sarūgtinājuma gandrīz vai apraudājos. Izrādījās, ka no kalna tur nav ne zīmes. Bija visbēdīgākā izskata lauks. Pat zāle tur auga tikai retiem kumšķīšiem. Uz lauka kaut kādi pussakrituši kāršu aizžogi un vilcējspoļu atliekas virs iegruvušajām šahtām. Pārnācis no Gumjoškiem, es dedzīgi ņēmos tēvu «atmaskot», pārmetot viņam mānīšanos, bet tēvs mierīgi atkārtoja savu iepriekšējo paskaidrojumu:

—    Es taču teicu, ka tā ir raktuve. Vara rūdu tur ieguva. Tātad kalns vien ir. Rūdu vienmēr ņem no kalna. Tikai dažs kalns iznāk ārpusē, bet cits paliek pazemē.

—    Tad ta gan izskaidrojums! Kas tas par kalnu, ja to nevar redzēt!

Vecaimātei es pat pārmest nevarēju, jo viņa bija palikusi Sisertā

«māju pieskatīt». Uzrakstīt viņai vēstuli arī nebūtu jēgas: viņa neprata lasīt.

—    Kāda nebijusi! Cik reižu netiku piedāvājies: «Iemācīšu tevi lasīt un rakstīt. Ķersimies klāt un iemācīšu!» Bet viņa tikai dzied savu: «Par vēlu, bērniņ. Septītais desmits uz muguras.» Še tev nu septītais! Un kā tagad noderētu!

Apmierinājos ar to, ka apņēmos pie pirmās tikšanās vecmāmuļu, «kā nākas, sabrāzt» par visu: par Varakalnu, par bedri, par ķiplokiem, par lācenēm. Taču arī tas neizdevās. Ap to laiku, kad satikāmies, es jau biju labi izpratis, kas vainīgs, ka man radies aplams priekšstats par Poļevskas rūpnīcu.

III

Poļevskas rūpnīca bija visvecākā un gandrīz vai visvairāk apdzīvotā Sisertas rūpniecības apgabalā. Tiesa, Sisertas pagastā deviņdesmitajos gados skaitījās vairāk nekā vienpadsmit tūkstošu iedzīvotāju, taču tur šis skaits sanāca pa četriem ciematiem: Sisertu, Augšējo rūpnīcu, Iļjinsku un Kašinas sādžu. Turpretim šeit pagasts sastāvēja no viena rūpnīcas ciemata, kurā bija pāri par septiņiem tūkstošiem cilvēku. Severskas pagasts, kurā ietilpa Severskas rūpnīca un Greizā Brasla sādža, bija krietni mazāks: par abām šā pagasta apdzīvotajām vietām nesanāca ne četri tūkstoši iedzīvotāju.

Un tomēr fabriku iekārta rūpniecības apgabalā tai laikā bija izvietota tieši pretēji rūpnīcu ciematu iedzīvotāju skaitam.

Par visiem labāks stāvoklis bija Severskas ļaudīm. Tolaik tur darbojās divas domnas, viena refleksijas, divas martena, divas metināšanas, viena gāzu pudlinga un viena skārda velmēšanas krāsns. Pavisam Severskas rūpnīcā bija nodarbinati vairāk par piecsimt strādnieku. Runājot salīdzināmā skaitļu valodā, tas nozīmēja, ka fabrikas darbā strādāja katrs astotais vai pat septītais cilvēks.

Sisertas daļā uz vienpadsmit tūkstošiem iedzīvotāju bija divas domnas, viena refleksijas, astoņas gāzu pudlinga, sešas metināšanas, trīs skārda velmēšanas, divas skārda karsējamās krāsnis un divi stāvcepļi. Nodarbināti bija tūkstoš simt strādnieku jeb pa vienam no katriem desmit iedzīvotājiem.

Turpretim Poļevskas rūpnīcā uz septiņiem tūkstošiem iedzīvotāju bija četras pudlinga, trīs metināšanas krāsnis un arhaiska vara kausētava, kurā retumis «tika vārīta» vecās raktuves smeltne. Tieši rūpnīcā nodarbināto strādnieku bija mazāk par trīssimt piecdesmit jeb pa vienam uz katriem divdesmit iedzīvotājiem.

Skaidrs, ka šo rūpnīcas īpatnību uzreiz pamanīja pat vienpadsmit gadus vecs zēns.

Uz bērnu ikdienas dzīvē diezgan bieži dzirdamo jautājumu: «kur tavs tēvs strādā?» — Sisertā parasti skanēja atbildes: «palengā», «pie metināšanas», «pie domnas», «staigā uz mehānisko», «uz Augšējo skraida», «par skārda velmētāju Iļjinskā». Seit turpretim visbiežāk atbildēja pavisam citādi: «pa cepli svēpējamies», «mēs no deģiem», «ar zirgiem pelnāmies», «ar zirģeli kulstās», «pie svešiem par ogļdeģi raujas», «tāpat vien, vairāk pa raktuvēm un atradnēm», «uz savu roku meklējas», «zeltu pazaudējis, nu smiltis pārlūko», «pa darbnīcām izliku pelna», «ziemu ņemas ar medībām», «viņam savs mazs amatiņš».

Sados gadījumos tik parastais puiku lepnums un lielība bija saklausāma labi ja vairāku zirgu īpašnieku un ogļdeģu bērnu atbildēs, pārējie runāja nīgri, reizēm pat ar nicīgu smīnu, acīm redzot, atkārtodami no pieaugušajiem ģimenē noklausīto vērtējumu.

Tiešām gan, tā laika Poļevskas rūpnīcā grūtu, pusmežonīgu, taču samēra pārtikušu dzīvi dzīvoja tikai tās ģimenes, kuras no paaudzes uz paaudzi nodarbojās ar ogļu dedzināšanu. Parasti tās bija lielas ģimenes, kas mitināja vairākus zirgus un lielāko laika gabalu dzīvoja pa mežu. Vasaru līdz «odu laikam» ievāca sienu, un pēc tam visiem bija darba pilnas rokas, gatavojot klučus, kraujot un apmetot grēdas. Darbos piedalījās gan sievietes, gan pusaudži. Vārdi «pa cepli svēpējamies», «mēs no deģiem» nozīmēja ne vien tēva arodu, bet norādīja arī uz paša runātāja piedalīšanos šajā no senčiem pārņemtajā darbā. Jāsaka gan, ka ne visi pusaudži ar šo darbu lepojās, biežāk jau sūdzējās:

— Ada pie kauliem piežuvusi, kad nāc mājās no dūmu cepļa. Vecaistēvs mūs visus piemocījis. Viņam ej tik un strādā, bet ko pastrēbties nekā cita kā klaja žurga, un ir tās pašas nedabū pilnu vēderu. Bet viņš kā ieņēmies: «Neslinko, neslinko! Uzbliezīšu, ekur, ar ķeģi! Neskatīšos, ka tēvs, māte redz!»

Dzīve patiešām bija ārkārtīgi grūta gan pusaudžiem, gan it īpaši jaunajām sievām, kuras «valcīja uz mežu pat ar zīdāmiem bērniem», un tikai barga dzimtas vecākā vara spēja šīs ogļdeģu ģimenes atturēt no sairšanas.

Par algādžu stāvokli — lai arī reti, tomēr tādi bija — diez vai būtu

vērts runāt. Siem grūtdieņiem nācās dzīvot pusbadā visai primitīvos apstākļos un «rauties, ko nagi nes», bet maksu apcirpt — to te pieprata.

Ogļdeģi dzīvoja savu atsevišķu, noslēgtu dzīvi, «sagājās un radojās» galvenokārt ar tādiem pašiem ogļdeģiem. Jāsaka gan, ka arī meičas «no malas» reti kad ar labu prātu ieprecējās tādās ogļdeģu ģimenēs — svēpēties tai katorgas darbā.

Ar vienu no šādām ģimenēm mēs «bijām rados», un man reizumis gadījās tuvumā vērot viņu mājas dzīvi. Māja bija diezgan ērta, «ar goda istabu otrpus priekšiņas». Lielot goda istabu nelietoja. Tur pat krāsni nekurināja, «lai netīšus nesasūbētu mantība lādēs». Arī ar ēdienu tur nebija ejams — var vēl saviesties peles! Grīda bija noklāta trejādām grīdsegām (pēc vedeklu skaita ģimenē), bet virs grīdsegām sasviestas mašas. Goda istabā bija trīs gultas «pilnā godībā», taču neviens tanīs negulēja, skapji ar traukiem, kurus neviens nelietoja, un lādes kā trīs goda plaukti. Tas viss bija sava veida izstāde, izrādīšanās, sak, «dzīvojam ne sliktāk par turīgiem ļaudīm», vienīgais prieks sievietēm, kurām nācās dzīvot šai drūmajā mājā.

Pastāvīgi mājā uzturējās vienīgi saimnieka vecā māte un sieva. Viņas «apkopa mājas soli», pūlējās ar bērneļiem, kurus vēl nevarēja ņemt līdzi darbos, un cepa maizi tiem, kas strādāja ogļu cepļos. Reizi vai divas reizes nedēļā atkarībā no laika apstākļiem kāds atbrauca pēc maizes. Pie reizes aizveda arī šo to pavalga tiesai — žāvētas zivis, putraimus.

Kad visa ģimene saradās mājās, tā mitinājās «dzīvojamā» istabā, kura tad neizskatījās neko labāka par ogļdeģu zemnīcu.

Nepierasta šķita šai mājā vērojamā pārliekā stingrība. Nodrūkstīti bija ne vien bērneļi un sievietes, bet arī pieaugušie precējušies dēli ar bijāšanu raudzījās uz tēvu, lūgdami viņam padomu visos ikdienas sīkumos.

Vecais bija tieši tas saimnieks, «kurš visus piemocīja ar darbiem», lai tikai varētu sapūlēt sev mantām pieblīvētu goda istabu, kurā neviens nedzīvoja, un pilnu sētu ar lopiņiem.

Dīvaini, ka šim bargajam vecim tomēr piemita arī sava vājība. Ik garlus viņš pārdeva no savas saimniecības vienu vai divus zirgus un to vietā pirka «mežonīgus stepju rumakus». Varbūt ka te pamatā bija sīkstulīgs aprēķins par parastu cenu nopirkt izcilu zirgu, taču vecais pats iejāja jauniegādālos un izturējās pret tiem nesalīdzināmi mīlīgāk nekā pret saviem ģimenes locekļiem. Šo vājību dažkārt izmantoja glābiņam. Lai novērstu vecā uzmanību v§i arī tāpat vien izdabūtu viņu ārā no istabas, kāda no vedeklām ierunājās:

—    Tētiņ, Raudā tā kā piesarga kreiso pakaļkāju!

—     Ko klabi! Vai tev kāds prasa? — vecais uzbaras, bet tūdaļ arī pārjautā: — Kuro, tu saki, piesarga? — un, saņēmis atbildi, ar steigu vien aizmetas pie zirgiem. No turienes jau nu viņš tik drīz atpakaļ nenāks.

Ja kādam bija vajadzība aprunāties ar veco, tas arī sāka no zirgiem. Vecais tad atplauka, kļuva valodīgs un, taisni brīnums, ka šis smagnējais un diezgan lempīgais tēvainis nerunāja vis par vezumu vilcēju, bet gan par rikšotāju un «vaidinieku». Taču vajadzēja vien ierunāties par lielu, kad vecajam atradās tikai strupas atbildes: «nezinām», «jāpadomā», «nav mūsu darīšana», «mums gar to nav daļas».

Slingri savas saimniecības ietvaros norobežotais darbs un dzīves veids bija obligāts visiem ģimenes locekļiem.

—    Kam šim tā lielā grāmatu gudrība? Iemācījies savu vārdu parakstīt — un gana. Mūsu būšanā vairāk nevajag! — atteica vecais uz lugu miem atstāt puiku, lai pabeidz skolu.

—    Muti ciet! — viņš uzkliedz, ja sievietes ierunājas par «citu darīšanām».

—    Bisi iegādāties? Bet vai stibiņu negribēsi? Ka vilkšu reiz, tad ielāgosi: medības nav nekāds īstens darbs, vecuma galā maizes rieciena nedos.

Pat puišeļiem ikvienā mājā pierastās makšķeres šeit netika atļautas ar to iebildumu, ka, sak, «zivtiņas raudiņas — izniekotas dieniņas, bet kas lāpīs sakas?».

Attieksme pret meža dzīvi un meža fantastiku bija stingra, lietišķa.

—    Kur mežu gāž, tur visi zvēri lasās projām, arī mežainim no ogļdeģa bail.

Šai sakarā vecais jaunajiem par pamācīšanu stāstīja:

—    Šitenādi, ek, man mazam būdamam gadījās. .. Saklausījies biju piestāstus par meiču — Azovku … Strādājām tolaik netālu no Azova . .. Tad es tur to meiču ij dabūju redzēt… Vēl šobaltdien prātā stāv … Izlīdu nakts laikā no būdas un pats uz to vietu vien raugos, kur tas Azovkalns … Baidos, proti… Te uzreiz man rādās, ka no kalna lien briesmoņa… Pinkas izlaidusi, rīkle vaļā, un kā sāk rēkt nelabā balsī… Es ar joni būdā iekšā un ņemos modināt tēlu. Viņš — lai viņam vieglas smiltis — paķēra grožus un kā sāka mani sloksnēt, kā saka sloksnēt, un pats tikai vārdo: «Es tevi mācīšu mežā dzīvot. Es tevi mācīšu uz Azovku acis bolīt!» Kopš tā laika, nījau, nav man vairs tā gadījies. Lai pateikšana tētam — izmācīja.

Uz jautājumu, kas tad tur rēcis nelabā balsī, vecais atbildēja:

—    Bailība, ek, tā manī rēca. Kolīdz tēvs to ar grožiem iesloksnīja, tā ij vairs nerēca. — Un pamācīgi piebilda: — Eka vei, cik derīgi īstā laikā prātu iedot!

Aptuveni tāpat dzīvoja arī pārējās «dzimtās ogļdeģu ģimenes». Tikai sevi stingri ierobežodami un nežēlīgi izmantodami sieviešu un pusaudžu darba spēku, viņi sasniedza zināmu pārticību. Taču lādu ģimeņu, protams, nebija daudz, un tās šķita tādas kā savrupas starp pārējiem rūpnīcas ciemata iedzīvotājiem.

Kādā stāvoklī atradās tie, kuri «kulstījās ar vienu zirģeli», diez vai vajadzīgs daudz ko skaidrot. Tā bija gandrīz nabadzība, jo maksa par vedumiem bija nosista līdz pēdējam. Nonāca tik tālu, ka no Severskas rūpnīcas, kura atradās tā paša ceļa malā, bet sešas verstis tuvāk pie bijušās Jekaterinburgas, krāvu veda par dārgāku maksu nekā no Poļevskas. Par to mēdza rūgti zoboties:

—    Mums nav vis tā kā citiem: jo tālāk braucam, jo mazāk pelnām.

Poļevskā bija divas trīs darbnīcas, kas piekopa varakalēju, akmeņ-

griezēju un galdnieku amatus. Tur darināja marmora mazgājamos traukus, galdiņus ar akmens virsu, marmora dambretes kauliņus un dambretes galdiņus, svečturus, rakstāmpiederumus un citus šāda veida priekšmetus. Šīm darbnīcām nācās izturēt nežēlīgu konkurenci ar Mramorskas majamatniekiem, kuri līdz ar kapu plāksnēm un pieminekļiem laida tirgū tos pašus izstrādājumus, ko ražoja Poļevskā. Turklāt mramorskiešiem akmens bija mīkstāks, vieglāk apstrādājams, un ražojumi iznāca lētāki. Šādos apstākļos Poļevskas darbnīcas varēja paļauties tikai uz «labumu», uz izstrādājumu augsto kvalitāti. Tāpēc saprotams, ka Poļevskā «pārtikt no darbnīcām» varēja tikai kvalificēti speciālisti, dažkārt īsti mākslinieki, kas «izprata akmens būtību» un mācēja to iestrādāt metālā vai kokā, lai tas «ar gudro runātu un muļķi urdītu». No malahīta tolaik darināja tikai nieciņus (piespraudes, aproču pogas), taču nostāsti par agrākajiem malahīta meistariem vēl daudziem akmeņgriezējiem glabājās dzīvā atmiņā.

Protams, šīs darbnīcas bija sīku saimnieķeļu rokās, un tikai savstarpēja konkurence lika tiem rēķināties ar kvalificētiem strādniekiem, toties palīgstrādnieku stāvoklis bija visai bēdīgs.

Cilvēks «ar savu mazu amatiņu» visbiežāk nozīmēja — kurpnieks, retāk — drēbnieks, galdnieks, skārdnieks, taču gadījās arī visai neparasti amatnieki. Ar viena tāda amatnieka ražojumiem man gadījās sastapties jau pašās pirmajās dienās Poļevskas rūpnīcā.

Sākumā mēs apmetāmies pie galdnieka «dibenistabā», kas līdz rudenim bija brīva, jo saimnieks pa vasaru strādāja pagalmā zem nojumes. Galdnieka darbs, it īpaši, ja to strādā prasmīgas rokas ar labi uzasinātiem darba rīkiem, allaž pievelk puikas. Nav nekāds brīnums, ka arī es tūliņ sāku grozīties ap ēvelsolu, pauzdams pilnīgu gatavību «palīdzēt tēvocītim». Izrādījās, ka «tēvocītis» bija ne visai laipns un neatskārta sava labuma, proti, nedeva atgriezt, darba rīkus, taču no sīkiem pakalpojumiem: pieturēt, aizskriet pēc līmes utt. — neatteicās. Tā nu kādu reizi viņš saka:

—    Uzlien, ek, pašķorē. Tur pašā kaktā ir trīs liepas dēļi. Gan redzēsi, tie ir pavisam balti. Kurš platāks, to nolaid lejā.

Tas jau bija uzdevums, kuram varēja sekot priekšlikums: vadzi, paņem nu ēvelīti un noēvelē dēli gludenu! Metos uz kāpnēm un, kad biju uzlīdis pašķorē, aiz bailēm tikko nenovēlos zemē. Uz dēļiem vairākās rindās bija saliktas «bļodas ar cilvēku galvām». Šīs «bļodas» atgādināja parastos pelmeņu šķīvjus, un galvas bija gluži baltas kā krīts. Un, kaut arī uz galvām bija sarkani traipi un plankumi, lai izskatītos briesmīgāk, varēja viegli noskārst, ka tās «nav īstas galvas». Tomēr iet gar šo rindu bija baisi un nepatīkami. Visļaunākais bija tas, ka tāda bļoda atradās arī uz visplatākā liepas dēļa gala. Gribot negribot vajadzēja to pastumt nost, un tad uzreiz varēja just, ka tā ir gaužām viegliņa. Šis vieglums mani nez kāpēc vēl vairāk nomierināja, un es, kaut arī iesāņus šķielēdams uz nocirstajām galvām, tomēr mierīgi nosviedu dēli palievenī. Kad notrausos lejā, galdnieks viltīgi pasmīnēja.

—    Gana jau baiļu izcieties, ko?

—    Ei nu ei, nav tak īstas …

—     Kā tad, ka nav īstas! Bet dažs labs pieaugušais pārbīstas, ja neviļus ierauga. Cits atkal spļaudās un nešķīsti lamājas. Še nu, paēvelējies maķenīt. Nošņāp, ek, dēlim malu, tikai pieraugi, pāri svītrai nelaid!

Tas bija apbalvojums par drosmi, taču nu man vēl vairāk gribējās iz dibināt, kas tās par galvām un kāpēc to tik daudz. Sarunā noskaidrojās, ka tās darinājis saimnieka jaunākais brālis. Puisis arī bijis galdnieks, tad aizgājis uz pilsētu, un viņam gadījies strādāt ikonostasu darbnīcā. Tur viņš iemācījies ģipša veidošanu. Ar šo jauno iemaņu atbraucis mājās un nolēmis «brangi iepelnīties». Sagudrojis veidot «Jāņa Kristītāja galvu bļodā». Kā redzams, uzskatījis to par jaunu izdomu un strādājis «paslepšus no citiem». Piemeistarojis šo galvu vairākus desmitus un nesis pārdot, bet iznākusi pilnīga neveiksme. Sākumā, protams, apstaigājis «priekšniekus un bagātas mājas», taču nekur šīs galvas neesot pirkuši. Daži atteikušies tāpēc, ka briesmīgas, citi uzskatījuši par grēku «turēt mājās tādu tēlu vienlīdz ar svētbildēm», vēl citi pateikuši strupi — sak, nevajag. Ar vienu vārdu, galīga izgāšanās. Nepirkuši arī kalpotāji, bet strādnieki izsmējuši jauno «nocirstas galvas tirgavoni». Tā šis «tirgavonis» kauna dēļ aizlaidies no rūpnīcas. Vēlāk gan, kā dzirdēju, viņš tomēr iedzīvojies mantā, taču ne jau no nocirstajām galvām, bet no «lielmaņu pirtīm ar apkalpotājām sievietēm», līdz revolūcijas vilnis aizskaloja šo nešķīsteni kopā ar visām viņa pirtīm.

Nocirstās galvas, redzams, tā ari bija palikušas Poļevskā, un īdzīgais galdnieks sagādāja sev izpriecu, sūtīdams kādu nezinātāju pašķorē pēc dēļiem.

Bija, protams, tāpat kā citās Urālu rūpnīcās «amatnieki», kas ražoja un laida tirgū «dārgakmeņus» no pudeļu stikla un «tīru zeltu» no vara skaidiņām. Daudzi šos «speciālistus» pazina, taču paši tie par savu «amatu» mēdza stāstīt kā par «ļaužu valodās dzirdētu».

Bija arī tādi, kas pārtika no medībām. Medīja galvenokārt «zvērus» (aļņus) un savvaļas āžus. Pēdējo bija diezgan daudz rūpnīcas novada dienvidrietumu daļā. Pa ziemu te piemedīja savu simt galvu, un rūpnīcas ciematā nereti gadījās redzēt no skaistām, kuplām, bet visai neizturīgām kazu ādiņām šūdinātus kažokus.

Vislielākā no pieminētajām grupām bija tā, kas nodarbojās ar kravas pārvadāšanu (rūpnīcā tos dēvēja par vezumniekiem). Vēl lielākā skaitā bija kalnrači. Daļa no tiem bija nodarbināti «kroņa» (īpašnieka) raktuvēs un atradnēs, daļa strādāja nelielos arteļos pie zelta smilšu attīrīšanas un skalošanas.

Kaut arī Sisertas rūpniecības apgabals ar savu zelta saturību neizcēlās starp citiem Urālu apgabaliem, tomēr gada laikā no šejienes tika nodots savu divdesmit pudu zelta. Tā vismaz liecināja rūpnīcas deviņdesmito gadu atskaites. Patiesībā šo skaitli vajadzētu stipri palielināt, jo rūpnīcu priekšniecība prasīja nodot zeltu par pazeminātu — gandrīz vai trīskārt zemāku cenu, nekā maksāja valsts, bet zeltracis visādi «izmanījās aizlaist to sāņus, tuvāk kroņa cenai». Ņemot vērā zeltraču arteļu sadrumstalotību, uzpircēju izmaņu un «labas kaimiņu attiecības» ar šteigeriem, kuriem īpašnieki maksāja liesas algas, tas arī pilnā mērā izdevās.

Domājams, ka arī «raktuvju priekšniecība» nemēdza te «pārlieku piesieties». Patiesībā tā šeit neko lielu nezaudēja, jo arī uzpircēji zeltu nodeva kronim. Vēlāk man pat gadījās vecās Urālu avīzēs lasīt rakstus, kuros tika ierosināts «atbrīvot zeltraci no starpniekiem, kuri tam atņem lielāko daļu peļņas kā maksu par tiesību izstrādāt smiltis».

Poļevskas rajona zelta smiltīs nereti gadījās uziet pa diezgan smagam tīrradnim. Turklāt reizumis tos atrada virsējos slāņos, kas bija viegli pieejami izstrādāšanai pat ļoti sīkiem zeltraču kolektīviem. Tas radīja zināmu ažiotāžu, un uz tiem iecirkņiem, kur bija pagadījušies «laimīgie akmentiņi», tūdaļ traucās meklētāji no pārējiem. Surp atklīda arī daļa kalnraču no «kroņa» raktuvēm un atradnēm. Visiem šiem meklējumiem piemita vairāk vai mazāk gadījuma raksturs. Reizēm smiltis pārrakņāja tīri par velti, reizēm «dārgo iezi» apbēra ar veseliem kalniem «tukšas zemes», reizumis arī ko atrada. Visbiežāk tas bija tieši atradums, nejaušs gadījums, taču šādus «laimīgus atradumus», protams, sekmēja arī zeltraču ilgo gadu praktiskā pieredze. L.abas zella dzīslas visvairāk «gadījās» šādos meklējumos pieredzējušiem cilvēkiem. Izskaidrojums te bija dabisks un lietišķs.

—    Šis vietas pazīst. Visas smilšu smiltis cauri izbridis. No pirmās lāpstas redz, vai te kas glabājas.

—    Ščegars pēc plāna, bet šis pēc cintiņiem un akmentiņiem. Pieies, pie kura vajag, iecirtīs kapli un — rokā ir! Še tev ij viss plāns! Un esiet bez bēdu — atradīs, nealosies.

—    Viņam tik vien vajag kā līdz vecajai zemei aizlauzties, tad uzreiz viss skaidrs kā pēc grāmatas.

Šādam vienkāršam un savā būtībā pareizam izskaidrojumam nereti pievienojās arī cita veida apsvērumi.

—    Vārdiņu zina.

—    Acīm redzot, savi palīgi viņam ir, mums tikai neizpauž.

—    Viņdien krogā izlielījies — Zalkša sliedi uzgājis. Tāpēc ij atrod!

—    Vecaistēvs viņam uz sitām būšanām bija šķirmīgs. Tas, domāt, šim visu to noslēpumu atklājis.

Kad gluži nepieredzējušam zeltracim pagadījās «uzgrūsties bagātīgai vietai», šādas valodas par burvju vārdiem, par slepenām pazīmēm, par slepeniem palīgiem auga augumā.

—    Citādi nav, būs zilas uguntiņas nolūkojis.

—     It kā sēžot un redzot — pie akmens gludenās čūskiņas kaitējas. Vesels muškuls. Savijušās visas kopā un ar galvu cita citai piebiksta. Viņš tad nu to akmeni ielāgojis. Maķenīt tur parakņājis un izcēlis mārciņu trīs smagu pikuci! Vai sajēdz, kas tās par čūskiņām tur kaitējušās!

—    Stidziņu, stāsta, esot uzgājis. No senļaužiem palikusi. Šis tad nu ņēmies tur kārpīties un izgrābis savu tiesu.

—    Ja stidziņu gadās uziet, tad tā lieta ir droša. Senļauži gan zināja. Velti jau stidziņu nesliedēja.

Valodas par noslēpumaino Zalkti, par zilajām uguntiņām un čūsku muškuliem kā zeltsaturīgu vietu uzrādītājiem man vairākkārt bija gadījies dzirdēt arī apgabala Sisertas daļā, taču nostāsti par nez kādiem senļaužiem bija kas jauns. Tā bija Poļevskas puses īpatnība un, tāpat kā citi fantastiskie tēli, saistījās ar Gumjoševskas raktuves vēsturi.

IV

Iztēlojos sev tagad pagājušas dzīves ainu.

Rūpnīca pamazām mira. Domnas sen izdzisušas. Cita pēc citas izdzisa vara kausētavas. Ar lieliem pārtraukumiem un, izmantojot no citurienes pievestus pusfabrikātus, darbojās pārstrādes cehi. Nebija ne gabaliņa aramzemes, un tomēr rūpnīcas ciemata iedzīvotāji sīksti turējās pie dzimtajām vietām.

Salīdzinu, cik strauji tukšojās Siserta 1900.—1903. gadu rūpniecības krīzes laikā. Atmiņā pazib veselas ielas ar aiznaglotām mājām Severskas rūpnīcas ciematā 1921.—1925. gada atplauksmes perioda sākumā. Turpretim šeit pat deviņdesmitajos gados, kad ražošana bija noslīdējusi līdz galīgam panīkumam un fabrikā nodarbināti tikai 350 strādnieku, dzīvokli atrast nebija viegli. Ar ko tas izskaidrojams?

Domāju par to un nāku pie secinājuma, ka galvenais iemesls, kālab iedzīvotāji tik cieši pieķērās savai vietai, bija vecā Gumjoševskas raktuve, tās darbā ieaudzinātās ražošanas iemaņas un stingra pārliecība, ka zemes dzīlēs Gumjošku apkaimē slēpjas ārkārtīgas bagātības.

Šo visvecāko raktuvi Aramiļas zemnieki rudas pazinēji atklāja 1702. gadā jau kā vecu un pamestu, un tās vēsture nav vēl uzrakstīta. Ziņas, kas ir mūsu rīcībā, apstiprina vienīgi to, ka šeit bijuši pirmie un visbiezākie ogļskābā vara slāņi visā Vidusurālu rietumu nogāzē. Viena no tām vietām, par kurām profesors A. Fersmanis savā poēma «Minerālu krāsas» saka:

«Kā žilbinošs krāšņums mums atmiņā ainojas malahīts mūsu vara raktuvēs, ar kura grandiozajiem krājumiem nav salīdzināma neviena atradne pasaulē: te zaļganzils akmens maigās nokrāsās, te tumšzaļš ar atlasa lāsmojumu (Vidusurāli) .. .»

No V. Šiško «Hronikas» piektajā sējumā sniegtajām «Ziņām par Permas guberņas minerālu bagātībām» redzams, ka Gumjoševskas raktuvē tika iegūts un bija sastopams:

Malahīts. Starveida, sīkos kristālos, pumpurotais un blīvās masās.

Lazurīts. Uz brūnās dzelzs rūdas izveidojušos sīkos kristālos.

Vara zaļums. Blīvās masās.

Halkopirīts. Blīvās masās,

Sarkanā vara rūda. Blīvā veidā un kristālos, kas dažkārt veido regulāras sistēmas sarežģītas kombinācijas.

Tīrradņa varš. Sīkos asloņskaldņa formas kristālos, kas izveidojušies uz irdenas brūnās dzelzs rūdas vai arī uz blīvas sarkanās rūdas.

Brošantīts. Nūjiņveida kristāliskos agregātos un sīkos smaragdzaļos kīistālos, kas izveidojušies uz blīvas sarkanās vara rūdas.

Folbortīts. Zalgandzeltenas krāsas zvīņās, kas izveidojušās uz brūnās dzelzs rūdas.

Halkopirīts. Pūkainos karmīnsarkanos kristālos, kas izveidojušies uz brūnās dzelzs rūdas.

Elīts. Ķekarveida graudos uz brūnās dzelzs rūdas.

Tādai minerālu daudzveidībai nenovēršami vajadzēja ierosināt akmeņgriezēju arodu kā blakus nozari. Galvenais tomēr bija slāņu biezums.

Gumjoševskas un turpat līdzās Poļevskas raktuves tad nu bija tās pērles, kuru dēļ sākās pārvietošanās kustība uz dienvidrietumiem no Jekaterinburgas.

Kalnu Vairoga cietoksnis tika celts, lai apsargātu ceļu uz turieni no ziemeļiem, Poldņevkas cietoksnis (Poldņevkas ciems) bija dibināts aizsardzībai no dienvidiem, bet Poļevskas rūpnīcu ierīkoja, lai izmantotu Poļevajas upītes apkaimē atklāto «divu kaupru» rūdas bagātību.

Rūpnīcas cēlējs Hennins augstu vērtēja Poļevskas rūdas. Kādā vēstulē Pēterim I, ziņodams par izdevumiem jaunu rūpnīcu celšanai, viņš apsolīja: «Un tagad itin drīz dievs tev visus izdevumus atmaksās no Poļevskas un Gumjoševskas, tāpat arīdzan no Kunguras un Jaivas vara rūdām» («Gornij žurnal», 1726. g. 5. gr.).

Sim solījumam tomēr nebija lemts piepildīties. Zaglīgi cara ierēdņi un vācu speciālisti uzņēmumu visu laiku vadīja ar zaudējumiem. Poļevskas rūpnīca kausēja 250 līdz 1000 pudu vara gadā un tikai pēdējā «kroņa piederības» gadā deva 4577 pudu (Cupins, «Ģeogrāfiskā un statistiskā vārdnīca»).

Domājams, ka vācieši, kas tolaik vadīja rūpnīcu, arī paši nezināja Gumjoševskas atradņu vērtību. Netieši to apstiprina valsts kalnrūpniecības uzņēmumu izlaupīšanas aina. Uzsācis šo «viņa majestātes interesēm izdevīgo darījumu» — valsts rūpnīcu izsaimniekošanu, vācietis Sembergs pagrāba sev pašu gardāko kumosu — Goroblagodatskas rūpnīcas un Lapzemes vara rūdas raktuves. Vēlāk šo kumosu vācu blēdim no zobiem izrāva «pašmāju ērglis» grāfs Šuvalovs. Pēc tā snaigstīja rokas arī pārēja «Elizabetes galma plejāde»: otrs Suvalovs, abi Voroncovi, grāfs Černišovs un leibkampanietis Gurjevs, feldmaršals kņazs Repņins …

Ikviens no šā «slaveno bara» centās noraut lielāku un treknāku kumosu. It īpaši izcēlās grāfs M. Voroncovs, kas sagrāba Jagošihinskas, Piskorskas, Motoviļihinskas un Visimas rūpnīcas; Romanam Voroncovam tika atdota Verhisetskas rūpnīca; grāfs Cernišovs dabūja Jugas, Gurjevs — Silvenskas un Utkinskas rūpnīcas utt.

Starp dižajiem galma ērgļiem, kas izvazāja valsts rūpnīcas, pagadījās viens vienīgs vienkāršāks vanaģelis — Soļikamskas «sālsrūpnieks un fabrikants sauszemes kapteiņa pakāpē» — Turčaņinovs. Tas bija iemantojis carienes labvēlību ar paša darbnīcā izgatavotiem vara traukiem un saņēmis Gumjoševskas raktuvi ar Poļevskas un Sisertas rūpnīcām.

Izrādījās, ka Turčaņinovs, gluži pretēji lielmanīgajiem rūpnīcu īpašniekiem, ir «gādīgs saimnieks». Kamēr šie, nesamaksājuši kronim ne kapeikas no pielīgtās rūpnīcu vērtības, pierakstīja sev simtiem jaunu dzimtļaužu, piedevām ietaisīja parādus un sāka pārdot rūpnīcas citiem, Turčaņinovs ātri vien iedzīvojās bagātībā. Pirmais un galvenais viņa bagātības avots bija vara kausēšana no Gumjoševskas rūdas.

No sava agrākā darba pieredzes Turčaņinovs laikam gan bija augstu novērtējis veco krievu meistaru vara liešanas māku. Saņēmis savā rīcībā Poļevskas rūpnīcu, Turčaņinovs, kā Poļevskā stāstīja, vispirms atvedis šurp šos meistarus un arī «savus rūdas pazinējus un rūdas cirtējus».

Vēsturiskajā literatūrā man vēl līdz šim nav izdevies atrast apstiprinājumu šiem nostāstiem, taču tas, ka bijušajā Sisertas apgabalā uzvārdi, iesaukas un vārdi neapšaubāmi cēlušies ziemeļos, ka iedzīvotāji te bez izņēmuma «viena gājuma un vienas ticības», liecina, ka nometināšana šeit izdarīta citādi nekā citos rūpniecības apgabalos. Mamina-Sibirjaka darbos, kas veltīti galvenokārt rūpniecības Urālu Demidovu un Rastorgujevu daļai, kā arī A. Bondina romānā «Ieplaka», kas uzrakstīts, pamatojoties uz materiāliem par bijušo Tagilas rūpniecības apgabalu, nereti sastopami tādi motīvi kā sadursmes, ko izraisījušas nacionālās sadzīves, kā arī ticību īpatnības (starp «mazkrieviem» un «krieviniekiem», starp «keržakiem» un «nikoniāniešiem»). Sisertas rūpniecības apgabalā, cik varēja vērot, tam nebija pat nekāda pamala. Neatceros rūpnīcā nevienas ģimenes, kas manāmi atšķirtos no citām ar savām izrunas īpatnībām, ar ēku veidu, sadzīves sīkumiem, atskaitot, protams, nevienādo ekonomisko un kultūras līmeni. Cīkstiņus «pa galiem» noteica vienīgi teritoriālās pazīmes: vienas ielas puikas plūcās ar divu blakus ielu puikām; pusaudžiem un «puišu kārtai» bija jau plašāks vēriens (Aizupe pret Nogāzi). Lāgiem atspoguļojās arī rūpnieciska rakstura nesaskaņas, kaut vai nicīgās palamās: karstpēdiņi (fabrikas strādnieki), kurmji un smiltiņskaliķi (kalnrači un zelta meklētāji), mežaki (ogļdeģi) un «nožēlojamie uzņēmēji» (vezumnieki).

Pēc ticības visi skaitījās pareizticīgie. Vairums galvenajos vilcienos izpildīja sadzīves rituālu: laulājās, kristīja bērnus, apstāvēja miroņus, turēja svētbildes, taču nekādu lielo piekrišanu baznīcas būšanām neizrādīja. Valdīja uzskats, ka vīra cilvēkam pietiek, ja aiziet uz baznīcu Lieldienas vai Ziemassvētkos un savā vārda dienā. Pārlieku centīgos nievājoši saukāja par dievlaižām (dievam visas pēdiņas aplaiza) un dievlīžām (tik vien zina, kā dievam acīs līst). Gavēt gavēja visvairāk vecenes, retāk jau veči, bet no jauniešiem tikai tie, kas taisījās precēties. (Lai neiznāk aizķeršanas ar popiem! Viss, tā sakot, pēc bauslības, kā klājas.)

Man reiz gadījās lasīt — liekas, kādā K. Nosilova rakstā —, ka ziemeļu pārkrievotāji šādu «rituāla piekopšanu» uzskatījuši par «atgriezto» konu tautas locekļu īpatnību. Kāds no šiem pārkrievošanas fanātiķiem sūrojies:

— Netiec gudrs, vai viņi tic vai netic. Svētbildes neslēpj, garīdzniekus uzņem, paši dažkārt iet baznīcā, kristību, laulību, apbedīšanas ceremonijas izdara bez atgādināšanas, bet visu to dara pilnīgi vienaldzīgi, bez jebkādām reliģiskām jūtām. Tāpat vien, kārtības labad.

Citāts dots brīvi, kā tas man nogūlis atmiņā, un arī doma jau nav tik svarīga, lai to izteiktu pilnīgi precīzi, tomēr prātā tā palikusi. Lasīdams šo vietu, neviļus nodomāju: «Uz mata kā mūsu rūpnīcās.» Varbūt tas iespiedās atmiņā kā kārtējs piemērs, kas apstiprināja jau izveidojušos domu. Vērojot valodas īpatnības — kaut vai divkāršos sisertiešu un poļevskiešu uzvārdus, kur atklāti lietojamās iesaukas šķita nepazīstamu vārdu tulkojums krievu valodā —, varēja secināt, ka rūpniecības apgabalu ja nu ne pilnīgi, tad lielum lielā vairākumā apdzīvo pārnācēji no ziemeļu apgabaliem. To skaitā, protams, bija arī ne mazums «atgriezto», tas ir, ar varu nokristītu un pārkrievotu komi un komi-permiešu. Reizēm aizrādījums uz tautību un ziemeļniecisku izcelšanos bija saglabājies uzvārdos: Zirjanovi, Permjakovi, Oloncevi, Vologodcevi, Ustjužaņini. Biežāk to varēja tikai nojaust pēc vārdu nozīmes: Čipuštanovi, Čerepanovi, Podkini, Nanosovi, Letjomini, Tulunkini, Muhliņini, Talapovi u. tml. Protams, daudz bija arī parasta tipa — no ražošanas veida atvasinātu uzvārdu: Valovi, Zasipkini, Kuzņecovi, Širikalovi; citi saistījās ar dzīvi mežā: Medvedjevi, Zaicevi, Hmeļiņini; no personu vārdiem un dažādām iesaukām atvasināti: Antropovi, Grigorjevi, Savelkovi, Potopajevi, Poļežajevi, Potoskujevi utt.

Balstīdamies uz līdzi atvestajiem meistariem, rūdas pazinējiem un rūdas cirtējiem, Turčaņinovs jau savā pirmajā valdīšanas gadā vara ieguvumu palielināja vairāk nekā divkārt, salīdzinājumā ar «kroņa laikā iegūto». Nākamajos gados vara ieguvums visu laiku pieauga un uz pirmā gadu desmita beigām jau pārsniedza divdesmit septiņus tūkstošus pudu. Arī turpmāk, veselus simt gadus no vietas, šis skaitlis palika vidējais, reizumis pieaugot pāri trīsdesmit tūkstošiem, bet vienu gadu (1866) pat līdz četrdesmit astoņiem tūkstošiem.

Ar dzimtļaužu bezmaksas darbu Poļevskas vara kausētavas un Gumjoševskas atradne kļuva par zelta bedri īpašniekiem un par visdrausmīgāko pazemes katorgu strādniekiem.

Nezinot rūdas procentuālo saturu, nav iespējams iedomāties kalnrūpniecības darbu apjomu, taču nav apšaubāms, ka ar to laiku tehniku tas prasīja ļoti daudz strādnieku.

No tā var secināt, ka Poļevskas rūpnīcas iedzīvotāji savā lielum lielajā vairumā pagājušos laikos bijuši saistīti ar kalnrūpniecības darbiem Gumjoševskas raktuvē. Deviņdesmitajos gados vēl varēja sastapt ne mazumu vecu vīru, kuri «pirms brīvlaišanas» un «pēc brīvlaišanas» strādājuši šai raktuvē par rūdas atšķaidītājiem.

Bet tie, kas bija strādājuši pie rūdas šķirošanas (bērni) vai arī «skraidījuši ar suni» (pusaudži ķerru stūmēji), vēl nebija nekādi vecie.

Plaši izmantojot bērnu, pusaudžu un sieviešu darbaspēku, Gumjoški iemācīja kalnraču darba iemaņas daudziem jo daudziem Poļevskas iedzīvotājiem. Tāpēc nav nekāds brīnums, ka 1871. gadā, kad raktuve pieplūda ar ūdeni, rūpnīcas iemītnieki, neatstādami iedzīvotās vietas, sāka noņemties ar rūdas un zelta meklēšanas darbiem.

Saprotams arī otrs secinājums.

Par Gumjoševskas raktuvi, kur simt gadu laikā cita pēc citas bija bojā gājušas vairakas strādnieku paaudzes, teiksmas un nostāsti glabājās vai ikviena strādnieku ģimenē.

Milzīgās bagātības un minerālu daudzveidība, tāpat arī tas apstāklis, ka raktuve jau tolaik, kad to atklāja, bija veca un pamesla, nostāstos par Gumjoškiem ienesa kaut ko neizprotamu un brīnumainu. Gumjoški tika vērtēti kā «pati dārgākā vieta», taču to izskaidrot viņlaiku neizglītotais kalnracis spēja tikai ar fantastikas palīdzību.

Visbiežāk tika daudzināti «senļauži». Pēc vieniem variantiem šie «senļauži» te «savilkuši visādas bagātības, bet pēcgalā, kad šai pusē atnākuši mūsejie, šie senļauži pagalam ierakušies zemē, tikai vienu jaunu meitu atstājuši visu pieskatīt». Pēc citiem variantiem: «senļauži no zelta nenieka nav sajēguši, nepazinuši tā vērtības. Lai arī zelta tolaik bijis vai cik, to pat no zemes augšā neesot cēluši. Vēlāk tad viena viņējo jaunava mūsējiem parādījusi zeltu. Un nu tikai gājis vaļā. Tolaik tad senļauži zeltu noglabājuši Azovkalnā, varu sastūķējuši Gumjoškos un to vietu piemīdījuši, noblietējuši tikpat kā klonu. Un to jauno meitu Azovkalnā piekaluši važā. Lai, sak, līdz mūža galam cieš sodību un biedē ļaudis. To viņai arī vajadzēja!» Pēc trešā varianta «senļauži bijuši gaužām maziņi». Viņi staigājuši pazemē pa viņiem vien zināmām «stidziņām» un «pazinuši visu zemes iekšpusi». Pēc atkal gadījies kāds «jaunavas misēklis», un «senļauži no šīm vietām aizgājuši, bet meiču ar kaķi atstājuši par saimnieci». «Uz kuru vietu tā meiča iet, turpat arīdzan kaķis tek pakaļ. Kad tam samisās, ausis paslienas ārā no pazemes un deg zilām uguntiņām.»

Tādu variantu bija daudz. Kopējs tajos bija tikai «senļauži» un «meiča». Pēdējo reizēm dēvēja par Azovku, reizēm par malahīta valdnieci.

Bija arī cita teiksmu versija, kurā vairāk figurēja «vecais ceļš», Azovkalns un Domukalns. Sī versija pieskaitāma drīzāk pie teiksmām par apslēptas mantas meklētājiem: tanīs vēstīts par apslēptu mantu un nevis par «zemes bagātībām».

Pēc šās versijas iznāca, ka nelielā attālumā gar Poļevskas rūpnīcu vedis lielceļš. Pa šo ceļu virzījušās vezumu rindas ar visvisādām precēm, bet «vaļas ļaudis» vezumniekiem uzglūnējuši un tos aplaupījuši. Salaupīto mantu noglabājuši Azovkalna alā. Šis un arī Domukalns vaļas ļaudīm noderējuši it kā par signāltorņiem. Kad vaļas ļaudīm nācies no šejienes aizvākties, viņi savas mantu noliktavas atstājuši «meičas Azovkas» sargāšanā.

Šās «meičas» stāvokli apzīmēja dažādi. Vieni to dēvēja par «atamana sievu», «viņa draugaļu». Citi to apstrīdēja: bijusi viņa tāda, tad sensenītēm būtu kļuvusi veca un nomirusi, bet šī vēl šobaltdien tāda pati, kāda bijusi. Viņa noteikti no senļaužiem te palikusi. Tā arī sēž mūžu mūžiem un vecāka nekļūst.

Arī meičas attieksme pret mantas sargāšanu lika iztēlota dažādi. Te viņa bija brīvprātīga glabātāja, kas «nevienu nelaiž ne tuvumā». Te atkal, važās iekalta Azovkalnā, atbaidīja cilvēkus ar vaimanām un kliedzieniem.

Starp citu, šis «vecais ceļš», tik pastāvīgi un neatlaidīgi pieminēts teiksmās par Azovkalnā apslēptajām bagātībām, bija viens no stimuliem, kas pamudināja mani rakņāties vēsturiskos materiālos par «satiksmes ceļiem». 1838. gadā izdotajā P. Slovcova grāmatā «Sibīrijas vēstures apskats» atradu apstiprinājumu, kas attiecas uz laikposmu no 1595. līdz 1662. gadam, proti, uz to laiku, kad Urālos vēl nebija nevienas dzelzslietuves, bet jau tika celti cietokšņi un nocietinātas apmetnes. «Bija vēl jāšanai noderīga vasaras taka, kas veda no Turinskas, vēlāk no Tjumeņas caur Kataiskas cietoksni uz Ufu pa Urālu rietumu nogāzi, šķērsojot to pie Azovkalna.»

Tālāk stāstīts arī par kustības raksturu.

«Un pa šo taku tapa pārsūtīti vojevodas, kad radās vajadzība, it īpaši perioda pēdējā gadu desmitā, atskaitot vienu reizi, kad 1594. gadā dienesta nodaļai 554 cilvēku sastāvā tika pavēlēts iespiesties Sibīrijā no Ufas pa stepi,»

Iznāca atkal, ka priekšstats nesaskan ar īstenību. Izrādījās, ka tie «grūtie celiņi», pa kuriem poļevskieši lauzās uz Ņazas stepi un varēja aizcīnīties līdz Ņazepetrovskas rūpnīcai, veduši pa to pašu vēsturisko taku — teiksmās daudzināto veco ceļu. Grūti bija iedomāties, ka pa šādām vietām braukušas «vezumu rindas ar precēm». Var gan būt, ka te vainīga starpība laika ziņā: tas, ko XVI un XVII gadsimtā uzskatīja par ceļu, XIX gadsimta beigās šķita neapgūta vieta. Daudz vienkāršāk bija iedomāties, ka pa šo otrās šķiras un tāpēc ne tik stingri apsargājamo kolonizācijas ceļu uz Sibīriju kūlušies «bēguļi», kas «sametušies baros» un kļuvuši par «vaļas ļaužiem». Iespējams, ka šie «vaļas ļauži » tad arī lagu lāgiem uzbrukuši «vojevodu karavānām», kas varēja tos interesēt ar vērtīgām mantām, zirgiem, ieročiem un vispār kā dzīvs naidīgs spēks.

Azovs šai Urālu daļā ir pats redzamākais kalns. Virsotnē kails akmens, ko no visām pusēm cieši ieskauj mežs. Tas rada ļoti izdevīgu pozīciju novērotājiem: palikdami neredzami meža aizsegā, viņi varēja pārskatīt desmitiem verstu plašu apkaimi. Tāda pati kaila, klinšaina virsotne bija arī Domukalnam. Viegli noticams, ka abi šie kalni, kurus taisnā līnijā šķir aptuveni desmit kilometru, varējuši noderēt par signalizācijas torņiem.

Sādā sakarā varēja pat domāt, ka XVIII gadsimta sākumā atklātās «divas kaupres starp Poļevajas upītēm», kur bez rūdas bedrēm atradās vēl «liels daudzums izdedžu, ko kalēji izmēž no kalvēm», ir tīri vienkārši atliekas no tā laika, kad te strādājis kāds no vaļas ļaužu bariem, ilgi palikdams šai izdevīgajā vietā. Ir taču zināms, ka Aramiļas slobodas zemnieki jau labu laiku pirms pirmās rūpnīcas uzcelšanas šai novadā kausējuši dzelzi «mazos cepļos», pārdevuši to un pat maksājuši savu «desmito tiesu». Kālab gan lai šādu «kausētāju» un «kalvju» nebūtu bijis arī starp «vaļas ļaužiem»? Vajadzība pēc metāla viņiem, protams, bija liela: tāpat kā Aramiļas slobodas zemnieki, viņi to izmantoja gan ieročiem, gan kā preci.

Azovkalna ala iederējās visos teiksmu variantos. Vienas stāstīja, ka šai alā dzīvojuši «vaļas ļauži». Citas lika tanī mitināties noslēpumainajiem «senļaužiem». Taču tiklab vienas kā otras vienlīdz apgalvoja, ka nokļūt šai alā esot gaužām grūti. Ieeja tanī tik apslēpta, ka tikai retais to var atrast, un, pat ja atrod, arī tad netiek iekšā, jo alu apsargā noslēpumaini spēki un dažādi neradījumi. Visbaismīgākā apslēptās mantas sargātāja bija «meiča Azovka». Dažreiz šī «meiča» tika iztēlota par tik žilbinošu daiļavu, ka ikviens, kas to uzlūko, «uz visiem laikiem zaudē acu gaismu un pagalam sajūk prātā». Lai iekļūtu pie ala atstātajām bagātībām, vajadzēja zināt «burvju vārdu», «apslēptu zīmi», «slepenu saukli», un tad ieeja alā atvērās, tur viesi saņēma jaunava, cienāja to ar «stipru, norūgušu miestiņu» un ļāva ņemt no bagātībām, «kas pašam patīk».

Parole, kas pavēra ceļu pie «apglabātajām bagātībām», kā arī sieviete, kas atstāta šīs bagātības sargāt, cik esmu vērojis, atkārtojas visās teiksmās par «vaļas ļaužiem». Ko līdzīgu, piemēram, gadījās dzirdēt Cusovajas sādžās. Atceros, kādā teiksmā parole bija zināmas dziesmas vārdi stingri noteiktā vietā. Ja viss pilnīgi sakrita, tad klintī pavērās eja un no tās iznāca daiļa jaunava, kura tad ņēmās «saukt un godināt, viesos vedināt, par veselību iztaujāt». Ja dziesmas vārdi un vieta nesakrita visā pilnībā, tad klints gan atvērās un jaunava parādījās, bet tūdaļ viss atkal nozuda. «Tad nu ļautiņi sāka strīdēties, vai tā bijis vai nebijis. Strīdās, strīdās, līdz sāk cits citu sviest ūdenī un slīcināt. Ja visi noslīkst, meiča atkal izlec un ierēcas kā mežainis, bet, ja kaut viens paliek dzīvs, tad vairs nerādās — it kā tās nemaz nebūtu bijis.»

Šā tipa teiksmās, protams, pilnīgi skaidrs tēls ir sieviete, kas gaida un «viesos vedina» savējos, bet gaina projām, apmāna, atbaida un pat pazudina svešos. Tādas sievietes veclaiku tiesu valodā dēvētas par «blēžu midzeņu mātītēm», «zagļu draugaļām», «krūmu mergām», bet teiksmās tās figurēja kā daiļavas, atamanu un jesaulu sievas.

Cusovajas teiksmas par «vaļas ļaužiem» dažkārt pieminēts ari Azovkalns ka īpaši apsargājama vieta. Acīm redzot, šo kalnu agrāk pazinuši daudz plašāk nekā vēlākos gados.

Arī teiksmās par «visdārgāko vietu» minēts Azovkalns. Par pamatojumu tam jāuzskata vērtīgu izrakteņu pārpilnība Azova apkaimes līdzenumos. Bez divām vara raktuvēm šeit vēl bija lieliska baltā marmora slāņi; akmensgriezēji šo marmoru dēvē par Poļevskas marmoru; šeit pat pa upīšu krastiem tika atrasti pirmie zelta lauki šai rajonā.

Vietās, kur zemes virspusē iznāk pirīta nogulumi, ko Hennins, acīm redzot, domājis, runādams par «vara dūņām», mitrā laikā turējās bieza īpatnējas nokrāsas migla. Šo «zilo miglu» arī uzskatīja par norādījumu uz zemes bagātībām.

Tas viss, apstiprinot teiksmas par «visdārgāko vietu» — Gumjoševskas raktuvi —, saistījās arī ar Azovu. Tur, kā stāstīja, glabājoties galvenās bagātības.

Tātad Azovkalna alā saplūda kopā divi teiksmu novirzieni: teiksmas par apslēpto mantu, ko «kalnā noglabājuši vaļas ļauži», kas dzīvojuši «vecā ceļa» apkaimē, un kalnraču teiksmas, kurās mēģināts izskaidrot šeit atrodamo «zemes bagātību» izcelšanos, pareizāk sakot, uzkrāšanos. Tanīs figurēja «vecā zeme», «senļauži» un «noslēpumaini spēki».

Skaidrs, ka šādos apstākļos viena virziena teiksmas satuvinājās, savijās ar otra virziena teiksmām un vieni priekšstati pārveidojās citos. «Senļauži» ieguva «vaļas ļaužu» vaibstus un otrādi. Daiļava — atamana sieva vai tiesu prikazos minētā «krūmu merga» — pārvēršas par «akmens jaunavu», par «malahīta valdnieci», par «Kalna Saimnieci». «Saimniece» no vienaldzīgas «zemes bagātību glabātājas» pārvēršas par apzinīgu: vieniem palīdz, pati uzrāda bagātības, atvieglo piekļūšanu pie tām, citus atvaira, apmāna vai nomaitā.

«Saimniece» ir naidīga kungiem, priekšniecībai, visādiem kungu iztapoņām, bet palīdz tikai drosmīgiem, uzņēmīgiem un brīvību mīlošiem strādniekiem, kas zināmā mērā ir rada «vaļas ļaužiem». Tomēr «Kalna Saimniecei» tiek piedēvēta ne tikai piepalīdzes, sazvērnieces, savāktās mantas glabātājas loma vien. Nē, viņa rīkojas nevis ar apslēpto mantu, bet gan ar «zemes bagātībām» un rīkojas patstāvīgi. Kā pati gribēdama, viņa var pieļaut bagātību izmantošanu, var arī nepieļaut, un ar viņai padoto ķirzaku palīdzību var «bagātības aizvākt», var ari savākt kopā.

Bez daudzajām ķirzakām «Kalna Saimnieces» rīcībā ir arī brūnais kaķis. Tas staigā pazemē, tomēr ne visai dziļi, laiku pa laikam pasliedams ārup ugunīgas ausis. Zināmā mērā «Saimniecei» pakļauta arī «galveno bagātību» glabātāja «meiča Azovka». Jāsaka gan, ka reizēm šis tēls nav saistīts ar «Kalna Saimnieces» tēlu, tomēr kalnraču teiksmām raksturīgo pieskaņu saglabā: kalna bagātību uzskaitījumā allaž minēts tikai zelts un dārgakmeņi, nevis preces un ieroči.

Tur, kur «pati dārgākā vieta», «galvenā bagātība», protams, neiztiek arī bez čūskas tēla. Tā tas ir bijis it visur — čūska un zelts saistīti kopā. «Čūsku vietas», «čūsku midzeņi» allaž uzskatīti par visdrošāko pazīmi, ka te zemē slēpjas zelts. To nenoliedz arī grāmatas, kuras no XVIII gadsimta kultūras līmeņa viedokļa var pieskaitīt pie zinātniskām.

Tā 1760. gadā tika izdota «Vispusīga pamācīšana kalnrūpniecības darbā, četrās daļās… kalnu kolēģijas prezidenta un monētu pārvaldes galvenā padomnieka Ivana Slatera sacerēta un ar daudziem zīmējumiem paskaidrota…» apjomīga grāmata ar 294 liela formāta lappusēm, ai 35 rasējumu lapām veltīta Zinātņu akadēmijas prezidentam P. Šuvalovam; šī grāmata, protams, bija viena no sava laika kapitāldarbiem. Un tomēr šai «kapitāldarbā» lasām: «Kas attiecas uz nostāstiem par ķirzaku, čūsku un citas tādas kustoņas mitināšanos bagātu rūdas dzīslu tuvumā, tad, lai arī tie uzskatāmi par nepamatotiem, tomēr izpētīšana, it īpaši Kolivanovoskresenkas rūpnīcu apkaimē, jo skaidri pierāda, ka pilnīgi noraidāmi tie nebūtu; milzums čūsku tai zelta un sudraba rūdām pārlieku bagātajā kalnā, kas tālab par Čūsku kalnu arī iedēvēts, ir skaidra liecība, ka šie rāpuļi visbiežāk mēdz mitināties tādās vietās, kur atrodas zelta un sudraba rūdas.»

Parasta tipa čūskas un ķirzakas zelta meklētāji uzskatīja tikai par kalpotājiem, piepalīgiem. Starp ķirzakām viena bija galvenā. Tā reizēm pārvērtās par daiļu jaunavu. Tā arī bija «Kalna Saimniece». Pār čūskām valdīja milzum liels čūslis — Zalktis. Tā pārziņā tad arī bija viss zelts. Zalktis varēja zeltu gan «aizvilkt», gan «atvilkt» — kā pats gribēdams. Reizēm tas rīkojās ar savu padoto — čūsku — palīdzību, citreiz tikai pats ar savu spēku. Reizēm Zalkša loma aprobežojās tikai ar «zemes zelta» sargāšanu. Zalktis visādi raudzīja nepielaist cilvēku pie zelta atradņu izmantošanas: «biedēja», parādīdamies «pilnā godībā», dažkārt «uzsūtīja zelta meklētājiem visvisādas ķibeles», ievilkdams zemē darba rīkus, vai beigu beigās pavisam «aizvāca» zeltu. Retāk Zalktim piedēvēja apzinīga, pilntiesīga zelta pārvaldītāja vaibstus: tāpat kā Kalna Saimniece, viņš vieniem atviegloja piekļūšanu pie zelta, uzrādīja vietas un pat «piegādāja zeltu», citus atvairīja, baidīja un pat nomaitāja.

Starp Zalktim pakļautajiem spēkiem nereti minētas viņa meitas — Cūskatiņas. Ar viņu palīdzību Zalktis «pludināja zeltu pa upēm» un «vadīja caur akmeni». Par Cūskatiņu iemiesojumu visbiežāk uzskatīja nelielas bronzas krāsas čūskiņas — glodenes. Plaši izplatīts bija ticējums, ka šīs čūskiņas lienot cauri akmenim un to ceļā paliekot zelta vizuļi. Dažkārt Cūskatiņas daudzināja arī bez jebkāda sakara ar Zalkti; tās uzskatīja par vienu no pesteļu nakts atribūtiem. Sai naktī, kad uzzied paparde, Cūskatiņas līdz ar pārējo «burvestības kustoņu» vijās ap brīnumaino ziedu. Ja tās iztraucēja cilvēks, kas «zināja vārdu», Cūskatiņas uzreiz ielīda zemē un, ja tur gadījās akmens, atstāja tajā zelta sliedi. Ja mantas meklētājam «vārds nebija zināms», Cūskatiņas metās tam virsū un «izurbās cauri». «Nomirst cilvēks, un nevar pat zināt — no kā. Tikai mazs plankumiņš paliek pret sirdi.»

Attiecības starp Zalkti un Kalna Saimnieci nebija īsti skaidras. Atceros, mēs vēlāk dažu labu reizi taujājām labākajam Poļevskas teicējam Vadziko vectētiņam par Zalkti.

—    Kas tad viņš šai īsti ir? Vīrs? Vai tēvs?

Vecais parasti atjokoja:

—     Nepagadījās pa teicienam, netiku pavaicājis. Citureiz ieraudzīšu, visādā ziņā izdibināšu — vai šie rada gājuma, vai arīdzan viņiem tāpat vien — sābru būšana.

V

«Dzīvoklī ar nocirstajām galvām» ilgi nepalikām. Palaimējās sameklēt labāku — sārņu nogāztuvēs viņpus upes, pie paša Domukalna, blakusj meiteņu skolai.

Mājiņa bija celta skolotāju dzīvoklim, bet, tā kā tolaik tā atradās vēl' pavisam tuksnesīgā vielā, tad divas jauniņas skolotājas baidījās tur dzivot, al/īdamas par labāku mitināties pašā skolas ēkā, kur dzīvoja arī apkopēja. Mums tad nu nācās «iedzīvot» šo «meituskolas maznamiņu».

Pieaugušie ar dzīvokļa maiņu bija apmierināti, bet man sākumā šeit likās pavisam garlaicīgi.

Pa sārņu nogāztuvēm gar upes krastu stiepās bezgalīgas malkas grēdas. Te bija tā saucamais «malkas laukums», kur parasti glabājās «vesela gada malkas krājums» pudlingēšanas un metināšanas cehiem. Malkas apsardzei kalna galā bija uzcelta būda ar zvanu.

Nevar sacīt, ka skats uz neapdzīvoto malkas laukumu spētu saistīt vienpadsmit gadus veca puikas uzmanību. Arī tuksnesīgais laukums otrpus mājas nebija labāks. Tiesa gan, tur pa satrūdējušo mēslu izgāztuvēm auga leknas nezāles, kurās tīri labi varētu spēlēt «laupītājus», taču nebija ar ko spēlēt. Tikai vienā pusē apbūvētā iela, kuras galā atradās mūsu skolas maznamiņš, šķila gluži neapdzīvota. Pretējā galā, pie dīķa, slējās rūpnīcas kantora ēka. Gabaliņu tālāk — zēnu skola, tad kāda rūpnīcas noliktava, aiz tās divas trīs parasta veida mājeles, atkal atslarpe — un tad meiteņu skola ar maznamiņu.

Pa vakariem šeit nebija ne dzīvas dvēseles.

—    Iesim uz kalnu pasakas klausīties, — kādudien mani vedināja viens no maniem pirmajiem «paziņām» jaunajā vietā. Es vispirms atteicos, bet draugs plijās virsū:

—    Iesim, kad lev saka. Šodien sardzē Vadziko vectētiņš. Viņš stāsta par visiem labāk. Par meiču Azovku, par Zalkti, par visādām zemes bagātībām. Jādomā, nebūsi dzirdējis, ko?

Tas nu bija apvainojums.

—    Nebūšu dzirdējis, kā tad! Par to lak visi runā! Tiklīdz vakarā sanāk kopā uz paviļas, tad tik vien ir valodu, kā par zemes bagātībām. Kur tās meklēt, kā dabūt rokā, kāds tas Zalktis izskatās, kurā vietā senļauži dzīvojuši. Nu, visu kā likts! Mūsu pusē, Sisertā, lādas valodas reti cilāja, bet šeit klausies katru mīļu vakaru! Apnicis jau, bet tu saki — es neesot dzirdējis!

Drauģelis tomēr neatlaidās:

—    Iesim nu vien! Vadziko stāsta par visiem pamatīgāk. It kā pats visu būtu redzējis. Un ja par Varakalnu, tad viņš pat parāda, kas kurā vietā noticis.

Kaut gan Varakalns, kā jau teicu, visvairāk bija pievīlis manas cerības, interese par to bija saglabājusies. Gāju biedram līdzi uz kalnu un kopš tā laika kļuvu par visdedzīgāko vectētiņa Vadziko klausītāju. Pat vēlāk, kad manu biedru loks pieņēmās plašumā, pa vakariem atteicos no rotaļam, lai nepalaistu garām laiku, kad pie sargbūdas dežurēja šis rūpnīcas teicējs.

Viņa vārds bija Vasilijs Aleksejevičs Hmeļiņins, bet tas tikai tāpat vien — rūpnīcas un pagasta papīros. Bērni viņu parasti sauca par vectētiņu Vadziko. Pieaugušie lietoja vēl divas palamas, uz kurām vecais atsaucās: Mēriņš un Joprojis.

Kāpēc sauca par Mēriņu, to, protams, nav grūti uzminēt, bet pārējās divas iesaukas bija radušās no viņa iemīļotajām piebildēm: vadzi ko un vis joprojis (tā joprojām). Neviens nebrīnījās, kad večuku uzrunāja:

—    Mēriņ! Vai tu Farņovkā smiltis zini?

—    Vai nu ne!

Tad iesim, pacienāšu ar vārdabrāli. Ja iepatiksies, vēl otru likšu galdā. Gribas ar tevi aprunāties.

—    To var… Kālabad neaprunāties … Ja mums ar labu, mēs ļaunu pretim neliekam. Ko zinu — slēpt neslēpšu.

Pat oficiāla persona «sumpurnis kasieris», kā strādnieki viņu saukāja, izmaksādams mēneša algu, klaigāja:

—    Ei, Joproji, pievāc timpas! Pavelc krustu un saņem piecnieku! Vai kalns tev vēl nav aizmucis?

—    Kalns, Ivan Andrejič, nav sumpurnis, aplam apkārt nebizo.

Starp izmaksas gaidītājiem atskan smiekli. Kasieris izliekas dzēlīgo atbildi nesapratis un mēļo tālāk:

—    Pasakas tu tur stāsti. Tik tev tā darba!

—    Kā kuram vedas, Ivan Andrejič. Dažs labs, ek, tīko sacīt sakāmo, tak rējiens vien iznāk.

Atkal smiekli. Kasieris no tiesas apskaistas:

—    Nu, pielūko tu man!

—    Tālabad jau tad sargos esmu nolikts. Cilvēkiem virsū neklūpam, bet pielūkot pielūkojam. Neba velti tu man piecnieku maksā!

—    Ej nost, kad tev saka .. . Neaizkavē!

—    Rau, tas ir viens prātīgs vārds!

Kad vecais atiet nost, pūlī skan atzinīgas piezīmes:

—    Atbāza gan sumpurnim!

—    Slīpēts večuks. Ikvienam atcirtis, kā nākas. To tu neaizrunāsi!

Par tādu pieredzes bagātu «visu mūsu smilšu pazinēju», atjautīgu balamuti un «urķīgu prātvēderu» Hmeļiņins bija izdaudzināts starp pieaugušajiem. Bērni viņu pazina kā visinteresantāko pasaku teicēju.

Bērnus vecais mīlēja un vienmēr izturējās pret tiem laipni.

Vecais vīrs, manuprāt, bija gandrīz vientulis. Zinu, ka viņam bija «veča», gadus desmit par viņu jaunāka, taču tā vairāk «apgrozījās ļaudīs: staigāja bērnus saņemdama, mājas soli piekopdama» … Vai viņiem bija pieauguši bērni — nezinu.

Vecais vēl turējās braši, veicīgi šļūkāja apšūtos velteņos saautās kājas, diezgan bramanīgi mēdza pasist uz augšu savu sirmo bārdas ķīlīti, un tomēr varēja manīt, ka viņš vada savus pēdējos mūža gadus. Laika gājums bija viņu izžāvējis, saliecis, pieplacinājis viņa jau tā nelielo augumu, taču aizvien vēl nespēja izdzēst jautrās dzirkstelītes acīs.

Ar augumu nesamērīgie, platie pleci un garās rokas atgādināja, ka savā laikā šai stāvā mitis krietns bijums spēka.

Pie sargbūdas Domukalnā ir jauki. Pat apnikušais laukums ar garajām malkas grēdām un platajām ūdens pusmučelēm krustojumos no šejienes izskatās gluži citādi. Te viss kā uz delnas līdz pat nokritušai malkas šķilai un zilganpelēkiem zalgumiem uz sastāvējušā ūdens virsas pusmučelēs, taču tas viss sarucis mazāks, kļuvis tīri vai par rotaļlietiņu. It īpaši jocīgas izskatās pirtis sakņu dārzos viņpus upes. Tās atgādina kāršu namiņus.

Aci priecina apaļais Poļevskas dīķis, kas ir kā pārpilns kauss, un tālē gaistošā platā upe — Severskas dīķis. Skaista izskatās arī kapsēta. No kalna raugoties, tā ir slaiku egļu skupsna sniegbalta akmens žoga ietvarā. Tas ir vienīgais spilgtais plankums starp vienmuļām, garām ielām ar ielāpainiem jumtiem, izļodzītiem stabiem un raibiem dēļu žogiem. Arī viss rūpnīcas ciemats nav labāks. Daža māja lielāka, daža mazāka, bet tik un tā nav acij kur atmesties šai zemienē lejpus rūpnīcas dambja.

Dzīvākas izskatās vienīgi fabrikas ēkas, kad tur patlaban strādā. Tikai pie zemes pieplakušais, nomelnējušais vara kausētavas četrstūris allaž liekas drūms un baigs.

Tai pusē, kur tagad slienas daudzie kriolltu rūpnīcas korpusi un sociālistiskas pilsētiņas ēkas, tolaik pletās tikai pelēks, mazliet paugurains vecās Gumjoševskas raktuves lauks. Tuvāk pie Severskas dīķa krastiem kļāvās dažas nabadzīgas būdeles, bet tālāk pa visu pelēko lauku viena vienīga seno aizžogu lūžņa un trīs vilcējspoles, kuras iztālēm atgādināja savās ligzdās ierāvušos zirnekļus.

Toties tur, viņpus Gumjoševskas raktuves un rūpnīcas ciemata, cik tālu vien acs spēja aptvert, vienmuļa, bet skaista meža ainava — bieza priežu un egļu sila tumšzilie viļņi. Augstāk par citiem slējās seglveida vilnis — Azovkalns. Līdz tam skaitījās savas septiņas astoņas verstis, «kazi, ij vairāk». Bērna gaišā acs saskata kalna galā ēku. Tas ir rūpnīcas īpašnieka medību namiņš ar sargtorni «uguns pieraugiem».

Uz dambja «nobungoja pulksten astoņus». To pašu atkārtoja baznīcas tornis. Trešais pēc kārtas nāk Domukalns. Vadziko vectētiņš jau uztrausies uz nelielā paaugstinājuma un gaida, kad apdzisis pēdējā zvana skaņa. Noskandināja un palielījās:

—    Dzi, kā mūsējam vedas! Smalciņi un skanīgi, ij miegu aizgaina. Rasi, vienā rāvienā būšu par divām kapeikām ar kantori norēķinājies.

Lēnu soli viņš nokāpj no paaugstinājuma, apsēžas uz sargbūdas lievenīša un sāk piebāzt savu «garšīgo».

Malkas laukumā strādnieku vairs nav, gājēji un braucēji pagadās reti, bet vēl ir gaišs, un sargam nav nekādas vajadzības apstaigāt malkas grēdas. Ir pats mierīgākais laiks. Pasaku stunda. Kādi pieci puišeļi sen jau gaida, bet, ja kāds lūdz pastāstīt pasaku, vecais allaž izlabo:

—    Ak pasaku, tu saki? Pasakas, draudziņ, ir tās par popu un popieni. Tās tev vēl par agru klausīties. Vai arīdzan par vistiņu raibīti un zelta oliņu, par lapsu un gaili un vis joprojis. Daudz tādu pasaku maziem bērniem stāsta. Tikai es to nemāku. Kuras ij zināju, tās pašas esmu aizmirsis. Par veclaiku dzīvošanu un par zemes būšanām — tas gan turas prātā. Daudz tādu no saviem vecajiem esmu ielāgojis, tāpat ij pēc gadījies savu tiesu dzirdēt.

Tak jau, rasi, ļaudīs esmu dzīvojis. Gana esmu pa grāvjiem stampāts, gana zelta kalniņā izsēdējies. Visādiņ ir bijis. Astotais desmits tak dzīvojams — ņem, sarcīt, vērā! Tas tev nav vis astoņas stundas zvanu atbimbāt! Gana esmu izredzējies, izklausījies!

Tikai tās jau nu nav nekādas pasakas, par teiksmām sauc un patiesīgiem nostāstiem. Dažu labu, vadzi ko, kuram katram nevar stāstīt. Vajag ar ziņu. Bet tu saki — pasaku!

—    Domā, tas par noslēpumainajiem spēkiem ir patiesība? — kāds no klausītājiem iebilda.

—    Kā citādi…

—    Mums skolā stāstīja …

—    Vai maz ko skolā stāsta. Mācies, bet vecus ļaudis neniecini. Viņiem, kazi, bija tīkamāk to visu par patiesību uzskatīt. Tu tikai klausies, ko stāsta. Izaugsi liels, tad ij izdibini, kas patiesība, kas nepasakas. Tā jā, mīlīt! Vai saprati?

Vecajam, redzams, arī pašam «gribējās visu par patiesību uzskatīt». Stāstīja viņš tā, it kā no tiesas pats būtu visu redzējis un dzirdējis. Pieminēdams vietas, ko no sargbūdas varēja saskatīt, Hmeļiņins rādīja ar roku:

—    Ekur, tai vielā ij nokrita . ..

Pie tas, vei, vistālākās spoles bija pati galvenā noeja. Tur tad ij salasījās, un Stcpans nu saka …

—    Tagadlt nava, bet agrākos laikos, eku tur, pa labi no tam priedem, bija uzkalniņš — par Čūsku kalniņu sauca. Daņilo nu bija pasācis turpu piestaigāt…

Ja iznāca teiksmu klausīties otro vai trešo reizi, varēja viegli pamanīt, ka vecais nestāsta vieniem un tiem pašiem iesīkstējušiem vārdiem. Lāgiem mainījās pat stāstījuma kartība, j Citādā gaismā tika parādīti arī sīkumi. Dažs labs klausītājs nenociešas un iebilst:

—    Viņreiz, vecotēv, tu par to neminēji.

—    Nu lai ar…Laikam toreiz piemirsu, bet šitā, vadzi ko, bija. Tas jau nu kā likts — akurāt šitā!

Kopš desmitā dzīvības gada līdz sirmam vecumam — «kamēr vien spēks tuiējās kaulos» — Hmeļiņins bija strādājis tikai pa raktuvēm.

—    Man tas no bērna kājas pielemts, — vecais stāstīja. — Jūsu gados es, eku, tur, Gumjoškos, rūdu šķiroju. Tā bija iegājies. Kolīdz kādā ģimenē puišelis laba sprīža garumā pastiepies, lūdaj uz Gumjoškiem projām.

Pats īstenais, sak, bērnu darbs — akmentiņus pacilāt. Tīrā spēlīte!

Tā nu arīdzan es tai spēlītē ietiku. Nāca laiks, ij kalna dziļumā nolaida. Raktuves uzraugs sprieda tā:

—    Puiškans ir paaudzies. Laiks viņam ar ķerru parikšot.

Laime vēl, ka man allaž gadījās pie lādzīgiem bergaliem nokļūt. Neviena nepaļāšu. Žēloja mūs, jauniņos, cik nu, protams, tais laikos bija varams. Ja sadeva dunkas vai ieklupa cekulā, tas mums skaitījās tikpat kā medusrausis, bet ar pletni ne reizes netika mielojuši. Ij par to viņiem gaužām tencinu.

Vēl paaugos — deva man rokā kapli un lauzni, ķīļus un veseri, kaltus visvisādus. «Paspēlējies, sak, papriecājies!»

Un gana jau tiku izpriecājies. Jebšu gan Vara Saimnieci redzēt negadījās, tak viņas saldo dvašu saostījos, sarijos, cik uziet. Gumjoškos, ek, bija tāda dvaka — no sākta gala tā kā saldenu atsit, bet, ievilksi dziļāk — elpu ņem ciet. Nu tikpat kā no sērskaliņa. Tur, saproties, daudz sēra bija. No šitās dvakas un no spēlītēm, teikt, man neveselība piemetās. Tad jau nu nelaiķis tēvs sāka raktuvju priekšniecībai kaulēties:

—     Nolieciet jele to manu puisi pie kāda vieglāka darba. Pagalam viņš man savārdzis. Tā vien skaties, ka nomirs, bet puisim tak vēl nava ne divdesmit trīs.

No tā laika ij sāka mani dzenāt apkārt pa rudas un zelta raktuvēm. Tur, sak, maza bēda: lietutiņš izmērcēs, saulīte apžāvēs, bet, ja saulīte nespīdēs, neba tāpēc izputēs.

Hmeļiņina stāvoklis nebija mainījies arī pēc dzimtbūšanas atcelšanas. Atšķirība bija tikai tāda, ka tagad viņš vairāk «pats savā labā pūlējās», proti, strādāja lielāko tiesu sīkos zelta meklētāju arteļos un retāk uzņēmēju raktuvēs.

Šai dzīves posmā Hmeļiņinam gadījies kāds «laimīgs ķēriens», kad izdevies uziet prāvu — astoņpadsmit mārciņu smagu — tīrradni. Jāsaka gan, ka no šā atraduma Hmeļiņins nekā cita nebija ieguvis kā vien ļaunumu. Citādi, protams, arī nevarēja būt. Uz to nenovēršami veda visa pagātnes sistēma, sadzīves vide un kultūras trūkums. Tiesa, atņemt kantoris tīrradni neatņēma, atradēju neiesūdzēja un cietumā neiebāza, kā dažkārt bija noticis ar citiem, bet atradums tomēr «aizgāja garu ceļu» un noveda kapā Hmeļiņina sievu. Par to parūpējās zelta uzpircējs — kroģeris Barišovs. Dzēruma dvingas aizsegā viņš visai drīz atguva atpakaļ par tīrradni samaksāto naudu un izsvieda nodzērušos zelta meklētāju no kroga.

Boz sekām šis «gadījums» lomēr nebija palicis. Par to stāstīdams, večuks allaž piebilda:

Dabūju mācību. Labu mācību. Tagadiņ zinu, kur mūsu, zelta meklētāju, laime aiziet.

Saprotams, ka Hmeļiņins, uz savas ādas izjutis visus «dzimtlaiku raktuvju» grūtumus un joprojām strādādams raktuvēs, pazina veco kalnraču dzīvi visos sīkumos līdz pat «nejaušai bagātībai». Tas deva teicējam iespēju piesātināt teiksmas ar dzīviem un pilnīgi patiesiem sīkumiem.

Deviņdesmitajos gados Hmeļiņinam bija jau pāri septiņdesmit, bet Gumjoševskas raktuvē viņš bija nokļuvis desmit gadu vecumā. Tas iekrīt tā ap pagājušā gadsimta trīsdesmitajiem gadiem. Tolaik droši vien vēl varēja sastapt vecus vīrus no otrās un pat pirmās «Turčaņinovu izvesto» un Poļevskas rūpnīcā nometināto ļaužu paaudzes. Tāpēc dažas sīkākas ziņas par kolonizāciju, par pirmajiem darba gadiem «jaunajā vietā» Hmeļiņina stāstījumā iegūst vēsturisku dokumentu raksturu. Ja līdz pat šim laikam vēl gluži viss nav apstiprināts ar rakstveida dokumentiem, tad, jādomā, tikai tāpēc, ka meklējumi nav bijuši pietiekami rūpīgi.

Tas pats laikam gan jāsecina arī par teiksmās sastopamajiem norādījumiem uz «it īpaši bagātām vietām». Lai arī pagātnē kalnračiem trūka tehniskas izglītības, lai arī viņi dažkārt ļāva sevi ietekmēt dažādām smieklīgām pazīmēm, tomēr viņu ilgos gados uzkrājusies pieredze, kas turklāt balstījās uz iepriekšējo paaudžu pieredzes, varēja sniegt daudz vērtīgu zināšanu. Tāpēc nav ko brīnīties, ja lasām: «Pēc aptuveniem datiem Gumjoševskas atradnēs vara krājumi pārsniedz divus miljonus tonnu. Turklāt pētījumi izdarīti visai niecīgā platībā. Pēc Urālu krāsaino metālu pētīšanas pārvaldes galvenā inženiera ziņojuma Gumjoševskas atradnei pievēršama vislielākā uzmanība.» («Uraļskij Rabočij», 255. nr., 1938. g. 4. novembrī.)

Krasnogorka teicēja laikā bija pļaujama pļava ar pamestas dzelzs raktuves atliekām. Tāda tā bija saglabājusies arī manā atmiņā, kad 1936. gadā no jauna atdzīvojās ar šo veco raktuvi saistītās teiksmas («Varakalna Saimniece», «Sakašņa akmentiņi»). Un tikai vēlāk, taču arī bez sevišķa izbrīna dabūju zināt, ka Krasnogorka tagad ir viena no bagātākajām vērtīgu izrakteņu ieguves vietām. Redzams, ne velti senie zelta meklētāji «lenkuši» šo raktuvi. Ar saviem nožēlojamajiem darba rīkiem viņi nespēja gūt diez kādus panākumus, taču vietas novērtējums bija pareizs.

VI

Par zināmā mērā specifisku, galvenokārt Poļevskas rajonam raksturīgu — pēc maniem vērojumiem — var uzskatīt tikai poetizēto «senļaužu» tēlu. Citos rajonos ir gadījies dzirdēt par «veci» vai pat «svētvīru» (pēdējā nosaukumā, manuprāt, saklausāma vecticībnieku atskaņa), kam piedēvētas dažas līdzīgas pazīmes. Sis «vecis» vai «svētvīrs», tāpat kā «senļauži», «vāc bagātības vienuviett», «uzliek tām burvju zintes», «bēdzina no cilvēkiem».

Pārējie fantastiskie tēli, kā jau iepriekš minēts, nesniedz nekā jauna. Visur zelta sargātājs un saimnieks ir čūslis — čūsku ķēniņš; visur viņam kalpo čūskas; dažas no tām ir viņa meitas. Nezinu, kā Ziemeļuralos, bet Vidus un Dienvidurālos šo fantastisko čūsli biežāk sauc par Zalkti, I lolo Zalkti, (Ii oši vien tāpēc, ka šeit izsenis dzirdēti nostāsti, ko daļēji atbalsta agrāko laiku dabas pētnieki (piemēram, Sabaņejevs), par šeit sastopamo sevišķi lielo čūsku — zalkti.

Ne mazāk plaši pazīstams arī «kalnuves», «akmens meitenes», «zelta jaunavas», «Kalna Saimnieces» tēls. Pa visiem Urāliem klaiņoja arī «sudraba briedis» un tā paveids «zvērs (alnis) zeltradzis» un «āzis — sudraba nadziņš». Ir gadījies dzirdēt arī par «zilām uguntiņām» un par «ugunīgajām ausīm», un par «zilo zirneklīti» — bagātību glabātāju. Sim zirneklītim tālāku pārveidību nebija, bet tā kājām piemita spēja sniegties tālu pa zemi, un, pieskardamās cilvēkam pie galvas, tās uzdzina miegu, kas beidzās ar nāvi.

Pieminēts arī «vectētiņš Upis», kas nez kāpēc allaž darbojas pret Zalkti, taču «lapsiņas» tēls nav sastopams nekur citur, kā vien teiksmā «Zeltpīne». Varētu domāt, ka šis tēls ienācis no ārienes.

Kaut gan Sisertas kalnrūpniecības apgabals dzimtbūšanas laikos bija visai noslēgts, tomēr raktuvju darbos strādāja arī baškīri. To viegli noskārst kaut vai no valodas īpatnībām. Bez plaši izplatītiem vārdiem, tādiem kā «jelaņ», «lulajem» u. c., šeit saprata arī tādus kā «sarmak» (peļņa, labums), «kamča» (pletne); sastopami arī krievu vārdu atvasinājumi no baškīru valodas, piemēram, «tartmačitj» (tirgoties, staigājot apkārt ar paunu). Saprotams, ka krievu kalnrači zināmā mērā pazina ari baškīru eposu, un baškīru pasakās plaši izplatītais lapsiņas precinieces tēls, acīm redzot, pārņemts no tām.

Zalkša — zelta glabātāja tēla izcelsme mani it kā nemaz neinteresēja: tas šķita pierasts kopš bērnības. Tomēr domāju, ka šis tēls ienācis nevis no senās simbolikas un ne no moralizējošām sarunām, bet gan no apkārtējiem ārējiem iespaidiem. Interesanti, ka apslēptas mantas meklēšanas receptūrā ieteikts «nolūkot Zalkša sliedi», tā «gredzenus» vakara stundās, iekams tie nozūd zemē. Turpretim Čūskatiņu peldēšanos un matpīņu skalošanu upē visbiežāk varēja vērot rīta agrumā. Protams, nebija nejaušība, ja daudzināja, ka caur akmeni izlienot nevis kura katra čūska, bet tikai zeltainā bronzas krāsas glodene.

Pieņēmumi par Kalna Saimnieces tēla izcelšanos tika jau minēti. Šeit tikai būtu jāatkārto, ka šis tēls tālu pāraudzis savu sākotnējo veidu. Tagad Kalna Saimniece personificē zemes dzīļu varenumu, bagātību un daiļumu, kas pilnīgi atklājas vienīgi labakajiem darbaļaužu pārstāvjiem.

Ķirzakas tēls kā Kalna Saimnieces iemiesojums pietiekami skaidrs ikvienam, kam gadījies redzēt atsegtu ogļskābā vara slāni vai tā lauzumu. Krāsas, dažkārt arī formas līdzība šeit acīm redzama. Varētu domāt, ka ķirzakas kustīgums un jautrais izskats atspoguļoti Kalna Saimnieces tēlā. Ne velti Saimniece allaž tēlota ļoti kustīga, strauja savos lēmumos, liela zobgale un «gudriniece», kas labprāt mēdz izjokot ne vien viņai netīkamus ļaudis, bet bieži vien noved neveiklā stāvoklī pat tos, kas viņai patīk.

Jāsaka gan, ka šie sarežģītie fantastiskie tēli atsedzas tikai kalnraču novirziena teiksmās.

Apslēptas mantas meklētājiem tas viss bija daudz vienkāršāk. Visus «noslēpumainos spēkus» iedomājās tik^i kā bagātību glabātājus. Tiem visiem — Zalktim, Cūskatām, Azovkai, Kalna Saimniecei — bija viens uzdevums: nepielaist cilvēku pie bagātībām. Lai to vieglāk panāktu, visi «noslēpumainie spēki» tika iztēloti kā «visai briesmīgi» un vēl papildināti ar dažādiem neradijumiem līdz pat ragainam zirgam ar čuguna nagiem un vērsim ar lāča zobiem un čūšļa asti. Taču pat šāda tipa nostāstos vairāk uzsvērta Saimnieces viltība, nevis tās baismais izskats. Tādi paši tēloti <111 viņas kalpi. Tie varēja ievest tādā vietā, no kuras grūti tikt lauka, varēja nobiedēt ar pre'lim skrejošiem uguņiem, varēja beidzot piegalet ar vecās Zilaviņas šķietami nevarīgajām rokām.

Lai uzveiktu visas šīs «šausmības un viltus», cilvēkam vajadzēja zināt «noslēpumu». Teiksmās par apslēpto mantu tad nu arī viss galvenais saturs saistās ar šā «noslēpuma» (slepena vārda, līdzekļa, paņēmiena) izdibināšanu.

Pavisam cits uzdevums «noslēpumainajam spēkam» ir īstajās kalnraču teiksmās.

Ar šā «spēka» palīdzību rakstu nepratējs pagājušo laiku kalnracis un zelta meklētājs vispirms raudzīja izskaidrot daudzas nesaprotamas parādības, ko nācās novērot, strādājot raktuvēs.

No kurienes Gumjoškos radušās tik lielas bagātības?

Gadu desmitiem tur pūlas simtiem cilvēku, rakdami un celdami virszemē rūdu, bet tās nekļūst mazāk. Kāpēc tas 'tā? Un fantastika sniedz vienkāršu un vieglu atbildi: Gumjoški ir noliktava, kas palikusi no «senļaužiem», kuri te «noglabājuši visu bagātību».

Kur gadījušies zelta tīrradņi zemes virsējos slāņos?

Tie paši senļauži tos izsvaidījuši vai nav savākuši.

Kur pazudusi zeltu saturošā dzīsla?

Zalktis aizvilcis zeltu.

Kā zelts nokļuvis kvarcā?

Čūskatiņa tur līduši cauri, un tās ceļā palikuši zelta vizuļi un lāsītes.

Kāpēc viens strādnieks «laimīgāks», «veiksmīgāks» par otru?

Atbilde šķiet vienkārša: palīdz «noslēpumainie spēki». Cilvēks ar kaut ko izpelnījies viņu labvēlību. Bet ar ko?

Meklējot atbildi uz pēdējo jautājumu, skaidri parādās teiksmās daudzināto noslēpumaino spēku otrs uzdevums.

Dzimtlaikos darba apstākļi raktuvēs bija visai smagi. Īstenībā tā bija vissmagākā katorga, no kuras nebija nekādas izejas. Tādos bezizejas apstākļos dzimtcilvēki kalnrači varēja vienīgi sapņot par viņiem nesaprotamu «noslēpumainu spēku» palīdzību. Rezultātā Kalna Saimniece, Zalktis un visi viņu kalpi no vienaldzīgiem zemes dzīļu sargātājiem pārvēršas par spēku, kas draudzīgs kalnračiem un noteikti naidīgs un postošs kungam un visiem viņa rokaspuišiem. Tāpēc ir gluži dabiski, ka šādas teiksmas pauž daudz ko ārkārtīgi nepatīkamu un neizdevīgu rūpnīcas priekšniecībai. Teiksmas sāk vajāt, un tāpēc tās kļūst «slepenas»: tās stāsta cits citam slepus no priekšniecības, kas teiksmās parasti notēlota diezgan nepievilcīgā veidā.

Jādomā, ka teiksmu «noslēpumainajiem spēkiem» ir bijis vēl kāds uzdevums.

Dzimtlaiku rūpnīcu priekšniecība ar savu izglītību nepacēlās pāri strādniekiem. Arī tā ticēja, ka pastāv tādi «noslēpumaini spēki»'. Tāpēc strādnieki reizēm varēja patverties aiz šiem «noslēpumainajiem spēkiem». Ta, piemēram, teiksmās minēts, ka raktuvēs «cilvēki neesot pērti». To motivēja ar priekšniecības bailēm dzīt negantības Kalna Saimnieces valstībā. Pārvaldnieks, kas pārkāpa šo paražu, saņēma pelnītu sodu. Turklāt pārvaldnieka nāve un apstākļi, kuriem tā sekoja, vedināt vedina piešķirt teiksmai citu, gluži reālu nobeigumu: «Varbūt raktuvju strādnieki paši lo visu slepus sarīkojuši un iedangājuši pārvaldnieku raktuves zaņķī, bet pai Saimnieci līkai la slava izlaista.» Aptuveni tāpat notiek teiksmā «Divas ķii zaciņas». Tur no raktuves pazūd važās piekalts strādnieks, tad viņš Ierodas lOpnlcā, iesaldē vara kausētavas krāsnis un pēc tam nozūd uz visiem laikiem. To izskaidro ar Kalna Saimnieces brīnumaino palīdzību, bet viegli iedomāties arī ko citu.

«Izlaist slavu par Saimnieci» strādniekiem bija izdevīgi gan tālab, lai izvairītos no soda, gan tālab, lai uzturētu un pastiprinātu tumsonīgajā rūpnīcas priekšniecībā māņticīgas bailes no «noslēpumainajiem spēkiem», kas palīdz strādniekiem.

Hmeļiņins nebija vienīgais sava rajona «slepeno teiksmu» stāstītājs, taču viņš nenoliedzami stāstīja labāk par visiem, kurus man gadījies dzirdēt.

Viņa milzīgā kalnraču darba pieredze ļāva viņam pacelties pāri zelta meklētāju zīmēm, ticējumiem un visiem tādiem «noslēpumiem». Vecais pret tiem izturējās kritiski un nekad nepiesārņoja savas teiksmas ar «ragainiem zirgiem» un dažādu mantas meklētāju receptūru. Tāpēc teiksmās bija saglabājusies tikai tā vēsturiski vērtīgā fantastikas daļa, ar kuras palīdzību agrāko laiku analfabēts kalnracis raudzīja piešķirt jēgu viņam nesaprotamajām ģeoloģiskajām parādībām.

Atsijādams mantas meklētāju sēnalas, lāgiem par tām pazobodamies, Hmeļiņins toties ļoti dzīvi notēloja «noslēpumainos spēkus» kā tādus, kas apzināti palīdz strādniekiem, tomēr ne tuvu visiem, bet tikai tiem, kuri nebijās no priekšniecības, nepazemojās, veiksmes gadījumā nepadevās alkatībai un godīgi pildīja savus pienākumus pret darba biedriem.

Liela dzīves pieredze, atjautīgs prāts un nenoliedzams mākslinieka talants deva Hmeļiņinam iespēju viegli un brīvi ievīt teiksmās spilgtas detaļas no kalnraču dzīves, labi saskatīt un sadzirdēt savu teiksmu varoņus, starp citu arī «noslēpumainos spēkus».

Hmeļiņins stāstīja, ka «teiksmas pārņēmis no saviem vecajiem», un tā tas arī bija.

Viņš, protams, jau bērnībā bija dzirdējis visu, ko Poļevskas rūpnīcā stastīja par zemes bagātībām un to noslēpumainajiem glabātājiem. Atsijājis no šās vielas mantas meklētāju «noslēpumus» (zīmes un receptes), viņš noticēja visam pārējam un stingri to saglabāja. Tā, piemēram, kad teicējam kāds iebilda par «veco ceļu», raudzīja pieradīt, ka tāda tur nevarējis būt, viņš tomēr palika pie sava, un izrādījās, ka viņam taisnība.

Sī īpatnība ļauj domāt, ka arī pārējās vēsturiskās detaļas no rūpnīcas kolonizācijas perioda un Pugačova kustības laikiem ir tikpat pareizas. Vispār teiksmas šķiet dzimtlaiku kalnraču stāstīta vēsture, kurā atspoguļota ne vien kalnrača bezcerīgi grūtā dzīve, bet arī viņa naivā fantāzija un neskaidrie sapņi par kaut kādiem citādiem laikiem, citādiem dzīves apstākļiem.

V. Hmeļiņina teiksmas neviens nav pierakstījis, un tas ir pilnīgi saprotams. «īstenu rakstu pratēju» rūpnīcā tolaik bija pavisam nedaudz: ārsts, zēnu skolas skolotājs un divas skolotājas un vēl divas meiteņu skolas skolotājas. Tie arī bija visi rakstu pratēji, kas būtu varējuši šīs teiksmas pierakstīt.

' Tiesa gan, bija vēl pulciņš rūpnīcas kalpotāju, taču tie ar savu kultūras līmeni nespēja teiksmas pienācīgi novērtēt. Viss vairums šo kalpotāju bija vai nu pavisam neskoloti «rūpnīcas darba praktiķi», vai arī cilvēki ar «labu rokrakstu un veikli rēķinātāji».

Pārvaldnieks, uzraugs, mežzinis, protams, bija kaut cik paskoloti, bet tie jau bija priekšniecība, kas uz «sarga večuku» raudzījās no augšas.

Šie uzpūtīgie kungi nespēja apjaust, ka «rakstu nepratējs večuks» neparasti dziļi izjutis un izpratis kalnrūpniecības strādnieka dzīvi un kā īsts mākslinieks pratis to un visa apgabala vēsturi atveidot daudz spilgtākos un patiesākos lēļos, neka to darījuši oficiālie vēsturnieki. Jāsaka gan, ka I !mc|ii,iins arī pats nebutu priekšniecībai stāstījis vai arī stāstītu tā, ka nebūtu iespējams pierakstīt.

Reiz, slēpjoties aiz stūra pie rūpnīcas veikaliem, man izdevās noklausīties, kii vecais stāstīja, priekšniecībai dzirdot, un esmu priecīgs, ka tas vairs neatkārtojās.

Teiksma par «Varakalna Saimnieci» pārvērtās par tik rupju neķītrību, ka biju līdz asarām sašutis ir par Stepanu, ir par Saimnieci, kuri man šai teiksmā bija tik ļoti patikuši. Kad par to ieminējos vecajam, tas mierīgi atbildēja:

— Ače, te tak uzraugs sēdēja. Neba, šim klausoties, var stāstīt pa īstam. Ne viņiem teiksmas sacerētas, ne viņiem tās klausīties.

Tādu pašu maskēšanos ar «nelabiem vārdiem» man gadījās vērot pie Sisertas dziesmu teicēja improvizētajā N. Medvedjeva. Sadzīvē parasti kautrs un «valodā atturīgs», viņš allaž bija tīši rupjš savās dziesmu improvizācijās, kas veltītas kungam, rūpnīcas priekšniecībai vai popiem.

Atveidotas pēc atmiņas, turklāt gandrīz pusgadsimtu vēlāk, Hmeļiņina teiksmas, protams, zaudējušas folkloras dokumenta vērtību. Šis un tas katrā ziņā varēja nākt klāt arī no citiem teicējiem un no rakstītāja. Un, ja pat šādā veidā teiksmas guvušas ievērību un izraisījušas plašu interesi, tad tas tikai apliecina ar vecajām Urālu raktuvēm saistītās folkloras lielo nozīmīgumu. Man šķiet, ka vēl tagad nav par vēlu rūpīgi vākt un ar vislielāko uzmanību apstrādāt vecu ļaužu nostāstus par tādām senām atradnēm, kādas ir Mednorudjanskas, Bingovskas un it īpaši Berjozovskas un Murzinkas atradnes. Vēl jo vairāk bijušais Turčaņinovu Varakalns neatlaidīgi prasa uzrakstīt tā pilnīgu vēsturi.

1940. g.

TEIKSMAS SASTOPAMO VĀRDU, JĒDZIENU UN IZTEICIENU PASKAIDROJUMI

Azovs, Azovkalns — Vidasurālos, kilometru septiņdesmit uz dienvidrietumiem no Sverdlovskas, augstums 564 metri. Kalns apaudzis ar mežu; virsotnē liels akmens, no kura labi pārredzama apkārtne (25—30 kilometru). Kalnā ir ala ar aizgruvušu ieeju.

XVII gadsimtā šeit gar Azovu veda «taka», pa kuru gāja «vojevodu karavānas» no Turinskas uz Ulu, caur Kataiskas cietoksni.

Azovkalna bagātības. Pa lielo ceļu uz Sibīriju devās daudz «bēguju», kuri, salasījušies baros, kļuva par «vaļas ļaužiem». Šie «vaļas ļauži» nereti uzbruka «vojevodu karavānām un tirgoņu vezumniekiem».

Teiksmās par Azovkalnu minēts, ka «vaļas ļauži» sargājuši ceļu no divām virsotnēm: no Azova un Domukalna, ierīkodami šeit īpaša veida lamatas. Palaiž vezumu rindu vai karaspēka daļu vienam kalnam garām un ar sārtiem padod ziņu otram, lai tur gatavojas uzbrukumam, un paši iet no aizmugures. Sagrābtās bagātības noglabātas Azovkalna alā.

Bija ari kāds cits teiksmu variants — par «galveno bagātību», kas atrodas tai pašā Azovkalnā.

Šādu teiksmu pamatā, jādomā, ir tas, ka līdzenumā pie Azova tika atklātas šai novadā pirmās vara raktuves (Poļevskas un Gumjoševskas) un baltā marmora slāņi. Gar upītēm, kas tecēja no Azova, uzieti pirmie zelta lauki šai rajonā, šeit pat vēlāk sāka iegūt ari pirītu un halkopirītu.

Azovka, meiča Azovka. Visos teiksmu variantos par Azovkalna bagātībām nemainīgi figurē ari meiča Azovka — neuzrādot vārdu un tautību, tikai ar miglainu aizrādījumu — «nav mūsu ļaužu».

Vienās teiksmās tā attēlota kā milzu auguma un ar neparasti lielu spēku apveltīta briesmekle. Bagātības viņa sargā visai cītīgi: «Labāk par krietnu suni, un ir tik modra ka bail — neviena pat tuvumā nelaiž.» Citās teiksmās Azovka ir te atamana sieva, te važās iekalta ķilniece, te noslēpumaino spēku kalpotāja.

Bergals — no vācu Berghauer (kalnracis). Teicējs šo vārdu lietojis, apzīmējot priekšstrādnieku, kuram padota pusaudžu — ķerru stūmēju grupa.

Buku Iesēdināt — atdzesēt, «iesaldēt» čugunu vai varu. Krāsni sacietējušo masu dēvēja par buku. Dabūt to laukā bija grūti. Bieži vien vajadzēja krāsni pārtaisīt.

Čūskatiņa, Čūskata Zalkša meita. Mistiska būtne, viena no «noslēpumaino spēku» pAitl&vēin. Vlņ.il piedēvēja spēju iet cauri akmenim, atstājot aiz sevis zelta sliedi (zelts kvarcā).

Čūsku svētki — 25. (12.) septembri.

Diomīds — dinamīts.

Domukalns — Poļevskas rūpnīcas tuvumā ar klinšainu nogāzi pret upi. Šī nogāze bija redzama daļēji, jo no šās puses to aizsedza gadsimtu gaitā te sagāztie domnu un vara kausētavu sārņi un atmetumi.

Gaļjans — purvs ūdensšķirtnē starp Isetas un Čusovajas sistēmas upītēm, kuras šeit sanak tuvu kopā.

Gumjoški (no veclaiku vārda «gumence» — pazema, lēzena kaupre) — Gumjoševskas raktuve. Varakalns vai vienkārši Kalns — Poļevskas rūpnīcas tuvumā. Viena no vispilnīgāk, aprakstītām vietām ar senām izmantošanas pēdām, bagātākā ogļskābā vara (malahīta) atradne. Divas kaupres, ko 1702. gadā Poļevajas upītes krastā atklāja divi zemnieki rūdas pazinēji, sāka izmantot vēlāk. Viena kaupre (Poļevskas raktuve), pie kuras Hennins 1727. gadā uzcēla rūpnīcu vara kausēšanai, neattaisnoja uz to liktās cerības; otra (Gumjoševskas raktuve) vairāk nekā simt gadus deva rūpnīcu īpašniekiem pasakainu peļņu. Par šās peļņas apmēriem var spriest kaut vai pēc šādiem skaitļiem. Puds vara rūpnīcai izmaksāja 3 rbļ. 50 kap., kroņa cena, par kādu varš tika pārdots, — 8 rbļ., un bija gadi, kad vara ieguvums sasniedza 48 000 pudus. Tāpēc saprotams, ka tādi cara galmā iespaidīgi Jaudis kā Stroganovi centās «attiesāt Gumjoškus», un vēl jo vairāk saprotams, kāda baismīga pazemes katorga strādniekiem bija šis Turčaņinovu vara kalns.

Pēc V. Šiško «Hronikā» minētām ziņām, Gumjoškos ieguva malahltu, lazurīlu, halkopirltu, sarkano vara rūdu, vara tīrradņus astoņskaldņu kristālos, brošantltu, folborltu, fosfora halcītu, halkotrihītu, elītu.

Jelņičnaja — viena no upītēm, kas ietek Poļevskas dīķī.

Kalnu Vairogs — uz dienvidrietumiem no Sverdlovskas. Senos laikos bijis cietoksnis, kas uzcelts, lai apsargātu ceļu uz Poļevskas rūpnīcu no baškīru uzbrukuma. Kalnu Vairogā parasti apstājās «vara karavānas». Pat pagājušā gadsimta deviņdesmitajos gados Poļevskas dzelzs un citas kravas vedēji parasti pārnakšņoja Kalnu Vairogā. Zināmā mēra tā arī bija senatnes atskaņa.

Karalils — kalnrači tā dēvēja vara tīrradni kristālos.

Karnahars — kāds no izkropļotiem vācu tehniskajiem terminiem, ko lietoja vēl deviņdesmitajos gados.

Krasnogoika — Krasnogorskas raktuve netālu no Krasnaja kalna pie Čusovajas, kilometru piecpadsmit no Poļevskas rūpnicas. Teicēja laikā tā bija pamesta dzelzs rūdas raktuve, tagad tiek plaši izmantota.

Krazelīti — hrizoliti.

Krična — rūpnīcas nodaļa, kur atradās kausēšanas krāsnis un ar ūdensspēku iedarbināmi veseri lielu metālu gabalu apstrādāšanai; ari šās nodaļas strādnieki. «Krična ar kalnu sagājuši ragos» — kričnas nodaļas strādnieki saķildojušies ar kalnračiem.

Krlčnas meislais — ar šo vārdu apzīmēja ne vien profesiju, bet arī fiziski spēcīgu atlētiska auguma cilvēku.

Krllatovka — viena no zelta rūdas raktuvēm netālu no Kunguras ciema.

Kronis, kroņa kase — ar šo vārdu apzīmēja ne tikvien valsts līdzekļus, bet ari īpašnieka tiesības attieksmē pret atsevišķiem strādniekiem. «Pirmāk te zeltu meklēja uz savu roku, vēl.ik pārveda kronim» — sāka izmantot īpašniekam.

Marka akmens — kalns kaila milzu akmens veidā, apmēram pusceļā starp bij. Sisertas npgabala austrumu un rietumu grupas rūpnīcām.

Mīkstais akmens — talks.

Mramora, Mramorskas rūpnīca — 40 km uz dienvidrietumiem no Sverdlovskas (cieni, il.i Iedzīvotāji nodarbojās vienīgi ar akmeņgviezēju darbiem, apstrādājot galvenokārt nim linu ii, < Uhkiikini'iii, Jušmu).

Murzinka ciems (agi.ik nloboda, cietoksnis). Viens no vissenākajiem Urālos. Seit lIMtli liiii'i i: hiiiļl TumuAovI pirmoreiz Krievija atrada «krāsainos kalnu akmeņus, baltos !■ iMiiliin, «Arto« MIIhiim tm dzelteno* topSzua»,

Pēc dārgakmeņu daudzuma un dažādības Murzinkas atradne ir viena no visievērojamākām pasaulē.

Seit ieguva akvamarīnus, ametistus, berilus, topāzus, sārtos, aveņkrāsas, melnos, zaļos, brūnos turmalīnus, safīrus, rubīnus un citus korunda paveidus,

Ņaza — upe, Ufas pieteka.

Ņazi — meža stepe Ņazas upes ielejā virzienā uz Ņazepetrovskas rūpnīcu. ŠI stepe bieži pieminēta nostāstos par Poļevskas rūpnīcu.

Pēterdienas gavēņi — jūnija otrajā un jūlija pirmajā pusē.

Piecasu stabi, kas pieminēti teiksmā «Varakalna Saimniece», acīm redzot, ir Izaka katedrāles malahīta kolonnas.

Pilsēta — bez nosaukuma, vienmēr domāta viena — bijusī Jekaterinburga, tagad Sverdlovska.

Pokrova diena — veci baznīcas svētki 14. (1.) oktobri.

Pojevaja, Pojevska — tagad kriolīta rūpnīca 60 km uz dienvidrietumiem no Sverdlovskas. Hennins to uzcēla kā krona vara kausētavu 1727. g., reizē tā bija ari dzelzs rūpnīca ar savu domnu. Sākot ar 1873. gadu cehos pārstrādāja Severskas rūpnīcas lieteņus. Vara kausēšana turpinājās līdz pagājušā gadsimta beigām un bija Poļevskas galvenā nozare. Tai laikā, kad tika stāstītas teiksmas, vara kausēšana sāka panīkt, arī pārstrādāšanas cehi darbojās ar lieliem pārtraukumiem. XX gadsimta pirmajos desmit gados šeit tika uzcelta viena no pirmajām ķīmijas (sērskābes) rūpnīcām Urālos, kura padomju varas laikā pārkonstruēta un paplašināta. Tagad šeit ierikota liela kriolitu rūpnīca, kurai visapkārt izaugusi strādnieku pilsētiņa. Uz mūsdienu celtniecības fona vecais rūpnīcas ciemats tagad izskatās kā nožēlojama sādžiņa.

Teicēja laikā vēl nebija Čeļabinskas dzelzceļa un rūpnīca bija pavisam nomaļš kakts. Ietilpa Sisertas kalnrūpniecības apgabalā (sk. Siserlas rūpnīcas un Gumjoški).

Poskakuha — kāda no privātīpašnieku izmantotajām raktuvēm.

Rjabinovka — Čusovajas pieteka.

Senļauži. Varbūt tāpēc, ka Poļevskas rūpnīca celta senu rūdas raktuvju vietā, šeit bija dzīvi nostāsti par «senļaužiem». Sais nostāstos «senļauži» tika attēloti dažādi. Vieni stāstīja, ka «senļauži» mitinājušies zemē kā kurmji un, kad šai pusē atnākušas «citas tautas», tad pavisam ierakušies; citi stāstīja, ka varu «senļauži» ņēmuši tikai no virsas, bet zeltu nepavisam neesot pazinuši un pārtikuši no medībām un zvejas. Pastāvēja uzskats, ka zemes slānis, uz kura dzīvojuši «senļauži», no augšas jau tiktai aizbērts, ka līdz šim slānim ir «jāaizrokas». «Aizrakās līdz tam slānim, kur senļauži dzīvojuši, bet zelta nav. Redzams, nebija īstajā vietā uzķēruši.»

Severna, Severskas rūpnīca — viena no Sisertas apgabala rūpnīcām. Tolaik strādāja ar domnu un martena krāsnīm (sk. Sisertas rūpnīcas).

Severuška — Čusovajas pieteka; ietek Cusovajā kilometrus trīs no Severskas rūpnīcas.

Siserlas rūpnīcas — piecu rūpnīcu grupa, kas uz tā saucamo posesiju tiesību pamala piederēja vispirms Turčaņinoviem, pēc tam Solomirskim. ŠI grupa saucās par Sisertas kalnrūpniecības apgabalu.

Apgabala austrumu daļā bija trīs dzelzs rūpnīcas: Siserta, apgabala galvenā rūpnīca, Augšsiserta (Augšējā) un Lejassiserta (Iļjinska) — visas pie Sisertas upītes Obas upes sistēmā (caur Isetas upi). Apgabala rietumu daļā bija Poļevskas un Severskas rūpnīcas pie Volgas sistēmas upītēm (caur Čusovaju).

«Rūpnīcas novads» — apgabala teritorija 239 707 desetīnu platībā, t. i., pāri par 2600 km2 — 260 000 ha. Bez rupnicu ciematiem apgabala teritorijas austrumu daļā ietilpa sādžas: Kašina, Kosmakova (Kazarina) un ciemi: Abramova, Averina, Ščelkuna; rietumu daļā: Kungura, sādžas Greizā Brasla un Poldņevka. Vecos laikos tos apdzīvoja vai nu dzimtļaudis, vai Turčaņinovam «pilnā mērā padotie strādnieki».

Apgabala rūpnīcu un ciematu iedzīvotāju kopskaits nedaudz pārsniedza trīsdesmit divus j tūkstošus cilvēku vai divpadsmit cilvēku uz vienu kvadrātkilometru. Aramzeme bija tikai ciemu iedzīvotājiem, un ari tā vairāk ārpus «rūpnīcas novada» robežām. Rūpnīcu ciematu iedzīvotājiem tīrumu nebija nemaz, un gandrīz viss «rūpnīcas novads» bija aizaudzis ar mežu, kurā ik gadus izcirta pāri par 2400 desetīnām tīrā un 7500 desetīnu — izlases kārtībā.

Apgabala teritorijā skaitījās lidz četrdesmit dzelzs rūdas raktuvju, astoņas īpašnieku zelta raktuves un atradnes un pāri par simtu zelta lauku (izmantoti tika ne vairāk kā trešā daļa); bez tam vēl ieguva talku, ugunsdrošo mālu, kaļķus, marmoru, hrizolltus. Pirītu un halkopirītu teicēja laikā neizmanoja: tos uzskatīja par tukšiem iežiem.

Pa Sisertas apgabala teritoriju tolaik veda viens lielceļi uz Ceļabinsku; dzelzceļa nebija, ■ i|>r iii ii i iK'Iiiidii d.il.i bija It īpaši dzi|š nostūris. Attālums starp austrumu un rietumu i:ni|i,lin lilļn np četrdesmit kilometru; starp Poļevskas un Severskas rūpnīcām — septiņi i llometrl.

Kiipnicii saimniecības kopība atspoguļota arī teiksmās. Sevišķi bieži pieminēta Siserta i ■ • npgabala galvenā rūpnīca, lapat ari Severska un Greizā Brasla sādža kā tuvākās.

Slabakalns aiz Severskas rūpnīcas, ar sargtorni.

Sčegars — šteigers.

Sčelkunas ceļš — Čeļabinskas trakts. Nosaukums radies no tuvākā ciema ceļā no Sisertas uz Ceļabinsku.

Stenbukars — tā sauca strādnieku, kas milzu piestās ar slampām smalcināja rūdu. Strādnieka uzdevums bija nepārtraukti sviest zem stampām rūdu.

Svorevs Vaņka — Sisertas rūpnīcu galvenais pārvaldnieks Pugačova dumpja laikā.

Turčaņinovs — rūpniecības apgabala īpašnieks. Teiksmās parasti figurē pirmais īpašnieks — «vecais kungs». Pēc vēstures ziņām viņš tiešām jau bijis vecs vīrs, kad izkaulējis sev rūpnīcas. Viņš bija cēlies no tirgoņiem, skaitījās «sauszemes kapteiņa pakāpē», taču, nebūdams muižnieku kārtas, nebaudīja tiesības pirkt zemniekus. Tas tomēr nekavēja Turčaņlnovu nometināt rūpnīcās «izvestos» no ziemeļu apgabaliem.

Pugačova dumpja laikā Turčaņinovs ar viltu, draudiem, nežēlību un solījumiem prata noturēt paklausībā lielāko daļu strādnieku un gandrīz vai vienīgais no Urālu rūpnīcu īpašniekiem necieta materiālus zaudējumus. Katrīna II augstu novērtēja šo Turčaņinova izmaņu un savā rakstā pavēlēja: «Par tādu teicamu un cildenu rīcību, kas it īpaši tapusi redzama 1773. un 1774. gados, iecelt viņu ar jau dzimušiem un turpmāk dzemdināmiem bērniem un pēcnācējiem Krievijas impērijas muižnieku kārtā.» Nav ko brīnīties, ka šis villīgais, veiklais un nežēlīgais vecis saglabājies rūpnīcas iedzīvotāju atmiņā. Ja runā par pārējiem Turčaņinoviem, tad uz tiem var attiecināt teiksmā «Malahlta šķirstiņš» lietoto apzīmējumu: «Ar vārdu sakot, mantinieks.»

Uraims (baškīru valodā — katls) — ieplaka pie Ņazas upes, kur atradās Ņazepetrovskas rūpnīca. Ciematus ap šo ieplaku ari sauca par Uraimu.

Vasļas kalns — netālu no Kunguras ciema, 35 km uz dienvidrietumiem no Sverdlovskas.

Vecais ce/š. — P. Slovcovs 1838. g. izdotajā «Sibīrijas vēstures apskatā», runādams par satiksmes ceļiem laikā no 1595. g. līdz 1662. g., rakstīja: «Bija vēl vasaras taka jāšanai, kas veda no Turinskas, vēlāk no Tjumeņas caur Kataiskas cietoksni uz Ufu pa Urālu i ietumu pusi, šķērsojot tos pie Azovkalna.» Par šā vecā ceļa pieminekli uzskatāms ari pie Ņazepetrovskas rūpnīcas atrodamā kalna nosaukums — Kataiskas paugurs.

Zalktis, Lielais Zalktis (kr. «poloz») — milzu čūska — Boa constrictor. Dabzinātniekiem, ( ik zināms, nav īstas vienprātības, ka Urālos tāds zalktis tiešām dzīvo, toties zemes bagātību meklētājiem tas nemainīgi figurē kā zelta glabātājs. Hmeļiņina teiksmās zalktim parasti piedēvētas cilvēka īpašības.

/.jutelka (Zjuzeļkas purvs, Zjuzeļkas raktuve) — viena no Poļevajas pietekām ČusovaI«is upju sistēmā. Šeit ar mežu apaugusī purvainā zemiene agrāk bija zeltu saturošu smilšu atradne. Tagad Zjuzeļkas atradnēs ir liels strādnieku ciemats ar skolām, slimnīcu, klubu; autobusu līnija to savieno ar Poļevskas kriolitu rūpnīcu

SATURS

Varakalna Saimniece ; Malahīta šķirstiņš ; Akmens zieds ; Kalna meistars ; Trauslais čemuriņš ; Divas ķirzaciņas ; Pārvaldnieka zoles ; Sakašņa akmentiņi ; Tajutes spogulītis ; Kaķa ausis ; Par Lielo Zalkti ; Čūskas sliede ; Uguntiņa šaudīkliņa ; Zilā čūskiņa ; Zilaviņas aka ; Sudraba nadziņš ; Jermaka gulbji ; Zeltpīne ; Dārgais vārdiņš ; Zīžu kalniņš ; Platais plecs ; Marka akmens ; Smagais kreņģelis ; Ivanko Spārnulis ; Zālainā iedobīte ; Zemes atslēga ; Galvenais noslēpums ; Pavisam cita dzērve ; Demidovu kaftāni ; Rakstu zīmes akmenī ; Pie vecās raktuves

Teiksmās sastopamo vardu, jedzienu un izteicienu paskaidrojumi

П. Бажов МАЛАХИТОВАЯ ШКАТУЛКА Государственное издательство художественной литературы Москва 1%)

Издательство «Лиесма» 11а латышском языке Художник В. Ковалев

Redaktore V. Lāce. Māksi, redaktors V. Grants. Tehn. redaktore V. Dārziņa. Korektore 1). firgle. Nodota satikžanai 1969. g. 12. martā. Parakstīta iespiešanai 1969. g. 15. maijā. Tipogr. krito'tais papīrs 80 g, formāts 84X108/16. 20.13 fiz. iespiedi.; 33.81 uzsk. iespiedi.; 26,43 izdevu. I. Metiens 30 000 eks. Maksā 1 rbl. 73 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevu. Nr. 22540-DI83. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139. Pasflt. Nr. 160.

[1] psalmotājs — krievu vai. дьячок.

Content

Bažovs Pāvels Malahīta šķirstiņš

VARAKALNA SAIMNIECE

MALAHĪTA ŠĶIRSTIŅŠ

AKMENS ZIEDS

KALNA MEISTARS

TRAUSLAIS ČEMURIŅŠ

DIVAS ĶIRZACIŅAS

PĀRVALDNIEKA ZOLES

SAKAŠŅA AKMENTIŅI

TAJUTES SPOGULĪTIS

KAĶA AUSIS

PAR LIELO ZALKTI

ČŪSKAS SLIEDE

UGUNTIŅA ŠAUDĪKLIŅA

ZILĀ ČŪSĶIŅA

ZILAVIŅAS AKA

SUDRABA NADZIŅŠ

JERMAKA GULBJI

ZELTPĪNE

DĀRGAIS VĀRDIŅŠ

ZĪŽU KALNIŅŠ

PLATAIS PLECS

MARKA AKMENS

SMAGAIS KREŅĢELIS

IVANKO SPĀRNULIS

ZĀLAINĀ IEDOBĪTE

ZEMES ATSLĒGA

GALVENAIS NOSLĒPUMS

PAVISAM CITA DZĒRVE

DEMIDOVU KAFTĀNI

RAKSTU ZīMES AKMENī

PIE VECĀS RAKTUVES

TEIKSMAS SASTOPAMO VĀRDU, JĒDZIENU UN IZTEICIENU PASKAIDROJUMI

SATURS