Karpovs Vladimirs

Maršala zizlis.

VLADIMIRS KARPOVS

MARŠALA ZIZLIS

IERINDNIEKA VEKTORA AGEJEVA PIEZĪMES

Stāsts

Ikvienam karavīram mugursomā ir maršala zizlis

PIRMAIS GADS

..

AR KO SĀKAS DIENESTS

Dienests sākas ar pavēsti. Kādā drēgnā septembra dienā pastnieks tev atnes nelielu papīra lapiņu. Tā ir pati pirmā pavēle tavā mūžā.

Kopš ši brīža jebkura tava rīcība pakļauta valsts interesēm. Sīs intereses ir ārkārtīgi vienkāršas un skaidras: visi strādās, mācīsies, atpūtīsies, bet tavs pienākums sargāt šo darbu un atpūtu, jo tagad pienākusi tava kārta.

Pavēsti es saņēmu novembrī. Biju to jau gaidījis, zināju, ka to atnesīs kuru katru dienu. Tomēr tai mirklī, kad saņēmu, nespēju valdīt satraukumu. Pats lāgā nevaru saprast, kālab tā apmulsu. Dzīves ritums mainījās pārāk strauji!

Šis papīriņš raušus aizrāva mani prom no ģimenes ierastā draugu pulka, šī pavēste stingri noteica it visu, ko drīkstu un nedrīkstu darīt nākamībā. Pabeidzis desmito klasi, biju domājis sameklēt darbu un gatavoties iestāties institūtā. Taču nupat visas cerības ir vējā — neieguvu pietiekamu punktu skaitu — dabūju trijnieku matemātikā. Ne velti visu mūžu nebiju cietis matemātiku! Tagad nu viss ir skaidrs: ardievu, jautrie zēni un mūsu kopīgie ķi-nīšu apmeklējumi, ardievu, pārgājieni uz slēpēm kopā ar Olgu! Ari pati Olga būs tālu jo tālu no manis...

Cik gan daudz šeit paliek tāda, no kā man jāatsakās uz ilgiem gadiem! Divi dienesta gadi man šķiet vesela mūžība! Es mīlu savu tēvu un māti, mūsu dzīvokli, manu istabiņu, grāmatu skapi, rakstāmgaldu un lērumu visādu sīkumu tā atvilktnēs. Droši vien kādam tie liksies nevajadzīgi krāmi, taču man ir dārgi šie apgrauztie zīmuļu gali, salauztās pildspalvas, plakanknaibles, zilās izolāci-ļas lentes ritulltis, 1924. gada vara pieckapeika un daudz kas cits, kas mani rosina patīkamas atmiņas par draugiem un dažnedažādiem jautriem atgadījumiem.

Un cik daudz lielisku grāmatu ir skapi! Daudzkrāsainos iesējumos dzīvo mani vismīļākie varoni: Robinsons Kruzo, izlūks Kuzņecovs, Jurijs Gagarins, dzejnieki — Rasuls Hamzatovs un Jevgeņijs Jevtušenko.

Taču stingrā un nepielūdzamā kara komisariāta ņa-ēste pavēl: tavs pienākums no visa tā atsacīties... «Atsacīties!» «Pienākums!» Itin kā es būtu kaut ko ņēmis un i agad mans pienākums būtu šo parādu atdot. Pienākums!

Aiz loga gāza lietus. Ko slapjajiem kokiem vējš plēsa nost pēdējās lapas. Itin viss bija pelēcīgs: gan debesis, gan mājas, gan arī cilvēki. Blāvajās peļķēs nemanīja lēkājam jautros, vasarīgos burbulīšus. Tās salīgi drebinājās, šaustītas ar aukstajām lietus strūklām.

Taču man jādodas tieši šajā nemīlīgajā drēgnumā. Bet mājās ir tik silti un omulīgi! Atvadoties gribas noglāstīt ,ai katru priekšmetu.

Dzīvojām šeit mēs trijatā — tēvs, māte un es. Šobrīd abi ar tēvu sēžam katrs savā istabas kaktā. Uz galda nolikts atvērts Čemodāns. Māte skraidelē gan uz virtuvi, gan uz guļamistabu, apjukumā laiku pa laikam vaicādama:-

— Vai šito paņemsi līdzi?

Mana nabaga labā māte! Viņa taču ar mieru iesaiņot visu, kas mājās atrodams, lai tikai man dienestā klātos vieglāk. Es jau viņai esmu vienīgais bērns.

Tēvs klusē. Tēvs allaž ir tāds — mierīgs, savaldīgs. Droši vien visi ekonomisti ir līdzīgi. Viņš nespēj ciest tukšu pļāpāšanu un nolaidību. Savu tikumisko mācību viņš bija aizguvis no Tolstoja, šķiet, tāpēc, ka tā tika izteikta matemātiskas formulas veidā. Proti — cilvēks būtibā ir daļskaitlis, kura skaitītājā ir tas, kas viņš patiešām ir, bet saucējā tas, ko viņš pats par sevi domā. Jo lielāka iedomība, jo niecīgāks rezultāts.

Tēvs droši vien varētu kļūt ļoti labs karavīrs. Taču armijā viņš netika iesaukts pat kara laikā, jo bija ļoti pieredzējis un neaizvietojams ekonomists. Tā nu viņš bija spiests visu kara laiku notupēt aizmugurē pie skaitīkļiem un aritmometriem. Man pat. šķiet, ka šobrīd viņš jūtas neērti manā priekšā, jo pirmo reizi mūžā nespēj dot savam dēlam prātīgu padomu.

Iesaukšanas punktu apsēduši puiši novalkātās žokejcepurēs, izdilušos vamžos, izbalējušos mētelīšos. Ikviens uzvilcis mugurā to, ko vēlāk, kad izsniegs formas tērpu, nebūs žēl aizmest prom.

Mums nenorimti liek stāties ierindā. Allaž cenšos nostāties blakus kādam puisim, kam ir mierīga seja un gud-■ ;is acis. Pazīstami mēs neesam. Taču nez kāpēc ik reizi, kad mūs pulcina kopā, cenšos viņu sameklēt un nostāties līdzās. Jauniesaucamos pārskaita, izsaucot katru vārdā. Ilgi dzenā rokā tos, kuru tobrīd nav klāt. Pārbaužu starplaikos puiši izklīst kur nu kurais. Vairākums, protams, dodas pie žoga, jo tur sapulcējušies tuvinieki. Tie, kuriem radu nav, sabēguši kara komisariāta gaiteņos, slēpdamies no drēgnā lietus.

Ne reizi vien esmu lasījis žurnālos un redzējis kino, kā puiši dodas armijā. Smaidīgs brašulis, izriezis krūtis, grābj ciet savu čemodānu un līksmi saka saviem pavadīja jietn: «Beidzot esmu sagaidījis šo laimīgo bridi!» Spēlē pūtēju orķestris, un visi skaudīgi noskatās uz šo laimes lutekli. Kas zina, varbūt dažs labs tik tiešām jūtas iepriecināts. Taču es nez kāpēc tik pacilāti nejūtos. Man ir skumīgi. Es ļoti labi saprotu: ir jādien armijā, jo mums visapkārt uzglūn ienaidnieki. Bet daudz labāk būtu, ja šo ienaidnieku nebūtu un divi dienesta gadi kļūtu par diviem kursiem institūtā... Beidzot mūs nostāda ierindā pēdējo reizi. Sadala pa grupām un ved laukā no kara komisariāta pagalma. Pavadītāji, kā nu kurš spēj, steidzas pakaļ ierindai. Mēs cenšamies iet kopsolī.

Neuzkrītoši vēroju savu māti. Viņa šodien pārvērtusies līdz nepazīšanai — mugurā apbružāts lietusmētelis, galvā vilnas lakatiņš. Cepure viņai acīmredzot nav rie prātā!

Tēvs, kā allaž, nesatricināmi mierīgs. Garš un kalsens, viņš soļo pa ceļmalu tikai taisni. Tomēr var manīt, ka viņu kaitina pārlieku rosīgās sievietes un puišeļi, kas šurpu turpu skraidelē pa ietvi.

Stacijā mūs jau gaida ešelons — visparastākie pasažieru vagoni. Bet vēl gluži nesen, pats savām acīm redzēju, jauniesaucamos vadāja sarkanos preču vagonos. Atskan līksmi saucieni:

— Luksusa vagoni! Dzīvei nav nekādas vainas!

Kopīgā ierinda sadalās grupās, katrai tiek iedalīts vagons, kurā kāpjam virsnieku pavadībā. Žigli ieņemam vietas un, pa roku galam sametuši kupejās savu mantību, jožam laukā. Tagad perons atgādina krāmu tirgu, kur juku jukām drūzmējas gan prombraucēji, gan pavadītāji. Visapkārt vaida neaprakstāms troksnis. Skan dziesmas un smiekli, zeme dun zem brašo dancotāju kājām. Visgarām ešelonam jautri sasaucas ermoņikas, kā sacenzdamās savā starpā. Vietām dzird strinkšķinām ģitāras, taču to vientulīgās balsis nomāc apkārtējais troksnis.

Piepeši, pārspēdams pūļa dunoņu, iedārdējās pūtēju orķestris. Mūsu pilsētā karaspēka daļu nav, tālab jauniesaucamos pavadīt atsūtīti profesionāli tehniskās skolas muzikanti. Sie puišeļi melnajos formas tērpos un augstajās cepurēs daudz vairāk līdzīgi karavīriem nekā mēs. Cītīgi piepūtuši vaigus, viņi spēlē skaļi un svinīgi.

Visi, kas bija uz perona, pamazām sapulcējās pie orķestra. Vagonu priekšā kļuva brīvāk. Tad es ieraudzīju Vadimu Soboļevski — savu klasesbiedru. Viņš, tāpat kā es, stāvēja pie vecākiem. Man kļuva vieglāk ap sirdi — lai nu kā tur būtu, tomēr kāds tuvāks cilvēks. Tiesa gan, skolā mēs abi nedraudzējāmies. Vadims man bija «neaizsniedzams». Viņa glītā seja ar smalkajiem vaibstiem, kas atgādināja kinoaktieri Striženovu, allaž bija vienaldzīga un augstprātīga. Klasē viņš bija mūsu skuķu elks. Meitenes viņā iemīlējās kā neprātīgas. Arī puiši viņam lipa klāt. Taču viņa labvēlību baudīja tikai nedaudzi. Manis to vidū nebija. Acīmredzot nebiju viņam pa prātam: droši vien manī trūka kaut kā tāda, ar ko varētu kuplināt Vadima kompāniju. Bet kompānija bija varen apskaužama. Tajā pulcējās visglītākās meitenes un paši «šikākie» puiši. Pēc stundām viņi allaž kaut kur devās, stiepdami līdzi plates vai magnetofonu. Mācību daļas vadītājs Kar-lūša dēvēja viņus par bītliem. Ar viņiem pat mēģināja «cīnīties» komjaunatnes organizācija. Taču nekas neiznāca. Viņi mierīgi paziņoja: «Vai mēs mācāmies labi? Jā, labi. Vai stundas mēs kavējam? Nē, nekavējam. Vai uz komjauniešu sapulcēm ejam? Ejam. Taču, ja vienam kājās bikses kā stabulites, bet otram kļošenes, tad tas ir tikai gaumes jautājums.» Tā arī neko viņiem padarīt nevarēja.

Tātad dienēšu kopā ar Vadimu. Tas ir labi. Šodien viņš, kā allaž, ir nesatricināmi mierīgs. Stāv lietā ar kailu galvu, mutē cigarete. Viņš smēķē, nemaz nekautrēdamies no saviem vecākiem. Viņa tēvs ir solīds, izskatīgs vīrietis, strādā drāmas teātri par administratoru. Mugurā viņam savāds, nekur vēl neredzēts ārzemju pusmētelis. Pēc izskata šķiet, ka šis vīrs vairāk varētu būt aktieris nekā saimniecisks darbinieks.

Vadima mātei jaunība jau tālā pagājībā — viņai zem acīm tumši loki, zods ļengans. Taču, kā redzams, šī sieviete savus gadus vērā neņem, jo tērpusies spilgti sarkanā d/ersija mētelī, tikpat sarkanā ādas cepurītē un modernos, ;u baitu kažokādu apšūtos zābakos. Acīmredzot Vadima māte strikti nolēmusi cīnīties ar dabas likumiem un vecumam nekādā ziņā nepadoties.

No mūsu vagona izkāpa puisis, pēc izskata īsts lamzaks, paskatījās uz pūli un, vērsdamies pie visiem uzreiz, vaicāja:

— Bet kāpēc mūsu vagonā nav ermoņiku?

Viņam neviens neatbildēja.

Vadima memmīte, pārgriezusi acis, nočukstēja:

— Ak šausmas — ermoņikas! Dēliņ, nepieskaries šim prastajam instrumentam. Tiklīdz aizbrauksi, pieprasi, lai tev dod Iespēju vingrināties klavierspēlē,

Vadims viņā neklausījās. Zila cigaretes dūmu strūkliņa plūda viņam tieši acīs. Nevarēja lāgā saprast — vai viņš viebās no dūmiem vai arī no mātes vārdiem.

Turpat, blakus peronam, skaļi raudāja Jurija Vetočkina māte. Viņa nemaz necentās slēpt savas bēdas. Aizmirsdama pārējos, viņa redzēja vienīgi savu dēlu, kas teju, teju dosies tālajā ceļā. Viņa vaimanāja, līdz pašai kļuva nelabi. Jui ijs ilgi un monotoni lūdzās:

— Nomierinies, mamm, nomierinies taču.

Nelaimīgo sievieti varēja saprast — pietika vien uzmest skatienu Jurijam, izlutinātam sārtvaidzītim. Māte juta, ka viņas maigais lolojums pieredzēs bēdu bēdas daudz vairāk nekā citi.

Mums blakus rupjām balsīm ducināja Dihnilkinu ģimene, šķita, ka viņi svaidās ar smagiem bruģakmeņiem. Semjons Dihnilkins, pilsētā pazīstams huligāns, arī liek pavadīts armijā. Viņa māte draud vienā draudešanā:

— Tur tev smadzenes izskalos!

— Es pats izskalošu jebkuram!

— Un aplauzīs ragus, pagaidi tikai!

— Pats aplauzīšu.

Mani vecāki klusē, lūkodamies uz kaimiņiem. Par ko gan viņi šobrīd domā? Varbūt par to, ka armijā es iemācīšos smēķēt? Vai tiešām viņi nav pamanījuši, ka man jau sen kabatās ir cigaretes?

Māte piekļāvās man klāt ar asarām noplūdušu seju.

— Aņa, nevajag! — stingri sacīja tēvs, — Viņš taču nedodas karā.

Atvadīdamies tēvs arī apkampa mani. Sajutis, cik trauksmaini viņš to izdarīja, sapratu, ka tēvam ļoti grūti šķirties no manis. Ļoti grūti!

Gagarins, pirms devies noslēpumainajā kosmosā, starta bridi iesaucies: «Aiziet!» Arī es šobrīd domās pasacīju to pašu. Man priekšā bija nezināmais, un tas gan vilināja, gan biedēja.

Vilciens izspruka laukā no apkvēpušās, pēc naftas smirdošās stacijas. Acīm pavērās plašs, pielijis lauks. Visur blāvi spīdēja pelēkas lāmas. Vagonā ir neciešams karstums. Pēdējā kupejā auro dziesmas kā negudri. Tik tiešām — nevis dzied, bet gan auro! Netrūkst arī piedzērušo. Iemet slepus, lai nemanītu virsnieks un seržanti, kas mūs pavada.

Mans kaimiņš piesēžas tuvāk. Var manīt, ka arī viņš ir jautrā prātā — ik pa brīdim no viņa uzvēdī šņabja smaka. Viņa uzvārds ir Kuzņecovs. Sejas panti parupji, spēcīgie vaigu kauli izspīlēti, brūnajās acīs dzirkstī atjautība. Mugurā viņam lēts vilnas uzvalks, bikšu staras sabāztas zābaku stulmeņos. Uz cepures naga, tai vietā, kur parasti ķeras klāt ar roku, vīd tumšs eļļas plankums. Arī kabatu malas nospeķotas. No šī puiša nāk mašīneļļas smaka — droši vien kāds remontatslēdznieks vai arī dzelzceļa strādnieks,

Puisis sniedz man roku.

— Būsim pazīstami, mani sauc Stepans!

— Es esmu Viktors.

— Bet kālab tu esi skaidrā?

«— Negribas dzert.

— Nu, vai zini, tur jau tu pat paostīt nedabūsi! Labāk jau tūlīt iešvilpj kādu sotaku. Vai gribi? — Un puisis sāka rakņāties savā mugursomā.

— Nav vajadzīgs! — es viņu atturēju. — Es vispār nedzeru.

Puisis jautri, ar iereibuša cilvēka labvēlību palūkojās uz mani.

— Tu gan esi tāds kā jocīgs! Domā, ka es ar to aizraujos? Nebūt ne. Taču, vai saproti, tur neviens to neatļaus. Vai dzirdi: ne-at-ļaus!

— Un nav arī vajadzīgs.

— Ko tad tu — no kolektīva nošķiries, vai? Nav labil — pārmetoši sacīja Kuzņecovs.

— Kur tad ir tas kolektīvs? — es izaicinoši jautāju,

— Pēdējā kupejā, vai? Piedzērušies un bauro...

Es jau gaidīju, ka Stepans apvainosies, dzērumā varbūt pat izlamās mani. Taču viņš, pētoši mani uzlūkojis, piepeši vaicāja:

Tātad, ja cilvēki brauc vienā vagonā, ja viņi uzskaitīti vienā sarakstā, tas tomēr vēl nav kolektīvs?

— Nē, — apņēmīgi sacīju un grūtsirdīgi nodomāju, ka tūlīt būs jārunā par viselementārākajām lietām un jāpierāda piedzērušam cilvēkam, ka Volga ietek Kaspijas jūrā.

Taču Kuznecovs gluži negaidīti piekrita:

— Tev taisnība! Kas nu tas par kolektīvu — hulīšu bars!

Brīdi paklusējis, viņš no jauna vaicāja:

— Varbūt kādu graķīti tomēr iemetīsi?

Es atteicos.

— Nu labi. Ja negribi, nevajag arī. Tu, kā redzams, li:'iipiat nedzer apzinīgi. Bet šis garmatainais auns! — Kuzņecovs pamāja uz Vadimu, kas vientulīgi stāvēja pie loga. — Viņš no visiem kratās vaļā tāpēc, ka nicina mūs. Palūk, kādas bikses uzspīlējis! Vai gribi, es viņam sadošu pa purnu?

Es nolēmu iestāties par Soboļevski, tālab teicu:

— Arī man ir stilīgas bikses.

Stepans vērīgi aplūkoja manas ūzas.

— Tik tiešām, ar platiem galiem, — viņš konstatēja.

— Tomēr tu esi citāds. Tu esi mūsējais. — Un viņš izrunāja pa zilbēm. — Dar-ba-rū-ķis.

— Neesmu strādājis nevienu dienu.

— Kāpēc?

— Kad izgāzos augstskolas iestāju eksāmenos, aizgāju uz rūpnīcu. Taču tur mani neņēma pretī. Sacīja, ka mani drīz iesauks armijā, viņi pat dokumentus nepagūšot noformēt, kad jau būs jālaiž vaļā. Iznākšot kadru mainība.

— Birokrātam esi ticis nagos. — Kuzņecovs man juta līdzi. — Tomēr darbu tu esi meklējis — un tas ir pats svarīgākais. Toties šis garmatainais nav meklējis, lieku savu galvu ķīlā, ka viņam pat prātā nav nācis to darīt. Sadošu viņam pa purnu kā likts!

— Nevajag, tevi sodīs.

Kuzņecovs pasmīkņāja.

— Tu nu gan esi precīzs čalis! Tiklīdz bilsti vārdu, trāpi kā naglai uz galvas! Tu taču neteici «dabūsi pretī», bet gan — «sodīs». Tu man patīc. Iedzersim par draudzību, ko?

— Tev jau pietiek, bet man negribas.

— Labi, es vairs neraušu, bet tu gan vienu varētu. Es tevi ļoti lūdzu.—Kuzņecovs, izvilcis no mugursomas tikai pudeles kakliņu, ietecināja krūzītē šņabi un sniedza man.

Bez vēlēšanās paņēmu krūzi un, pakļaudamies svešai gribai, izdzēru pretīgo, smirdošo šķidrumu.

— Bet tagad uzkod! — Stepans sacīja un iegrūda man rokā kartupeli. — Pats esmu vārījis.

Kartupelis man šķita dikti garšīgs. Atcerējos, ka Ste-panu neviens nebija pavadījis, un secināju, ka tuvinieku viņam nav, ja pats vārījis kartupeļus. Sameklēju savus pārtikas krājumus un noliku Stepana priekšā. Viņš no jauna sāka meklēt mugursomā pudeli.

•— Stepan, nedzer vairs, tevi ļoti lūdzu! — es sacīju.

Kuzņecovs nedaudz padomāja, tad, pagriezies pret puisi, kas sēdēja pie loga, noteica:-

— Pavirzies tālāk!

Kad puisis bija viņam atbrīvojis vietu, Stepans atbīdīja loga augšējo daļu un, ātri atvēzējies, izlidināja pudeli laukā. Puiši kupejā visi kā viens pārsteigumā iesaucās:

— Kāpēc tā?! Labāk būtu atdevis mums ...

— Arī jums nav nekādas nepieciešamības, — pamācoši sacīja Kuzņecovs.

— Nu tad varēji pats izdzert.

— Nevarēju vis! Man taču sava biedra lūgums jāizpilda, vai nav tiesa?

Kamēr mēs ar Stepanu risinājām šo jautājumu — dzert šņabi vai nedzert, Dihnilkina kompānija pamazām iekaroja vagonu. Tas viņiem izdevās diezgan raiti. Krietni sametusies, kompānija izvēlās no savas kupejas un sāka uzvaras gājienu pa vagonu. Dihnilkins soļoja priekšgalā, divi drauģeļi viņam sekoja, draudīgi sabozušies, rokas kabatās sastūķējuši, zobos iespraustiem smēķu galiem.

Piedzērušais «barvedis» uzjautrinās, pastrādādams visādas cūcības. Par visiem vairāk dabū ciest Jurijs Vetoč-kins. Sis memmesdēliņš, baltrocītis ir neaizsargāts kā meitene. Viņš padevīgi pacieš visus pāridarījumus, mulsi vērdamies nekaunīgajā huligānā. Dihnilkins iesviež Jurija tējas glāzē izsmēķi, gardi smiedamies. Kaimiņš pūlas aizstāvēt Vetočkinu, taču Dihnilkins, briesmīgi izvalbījis acis, baksta ar pirkstiem aizstāvja sejā, šņākdams:

-— Es tev blisenes izdurstīšu!;

Tas nu gan ir viens preteklisi Visi vagonā viņu jau pazina un no viņa mazliet baidījās. Neviens negribēja ar ■vii,lu ielaisties nekādās darīšanās. Piepeši atcerējos Kuz-ņecova niknumu pret Vadimu un, uzbudināts no izdzertā šņabja, sacīju:

— Ja nu kādam dauzīt purnu, tad es ar lielāko prieku sadotu, lūk, sitam nelietim! — Es pamāju uz Dihnilkina pusi.

Siepans sāka smieties.

— Arī tev uznākusi cemme! Viktor, paši kašķi nemeklēsim, bet, ja šis uzbāzīsies, parādā mēs nepaliksim!

Jau gribēju rāpties augšā un likties gulēt, kad Stepans palūdza:

— Pasēdi vēl. Papļāpāsim.

Runājām abi klusu, lai netraucētu aizmigušos kaimiņu:.. Vispirms es pastāstīju par sevi. Pēc tam savu dzīves gājumu sāka klāstīt Stepans:

- tevi, 11ms ar mati pameta. Viņi mūžīgi nesatika. Malu allaž sirga, bija tieva, vārga. Šķita, uzpūtīs vējš nu īogazīs viņu no kājām. Māte bija pārcietusi Ļeņin-grndas blokādi, kad bija vēl gluži jauna meitene. Kopš tā laika viņa vārguļoja. Tu nemaz nespēj iedomāties, kāds tur bija bads ... Bet tēvs dzīvoja vienos priekos — dzēra, pinās ar bābiešiem. Viņa nodevība sabeidza māti. Kad viņš aizgāja no mums, es vēl biju galīgais sīkaļa. Atceros, kā mēs ar māti braucām ārpus pilsētas pastaigāties. Viņa tur lasīja sēnes un skābenes. Vēlāk sapratu, kāpēc mēs tik bieži braucām uz mežu. Novājinātam organismam nepieciešami vitamīni, bet kur lai tos ņem? Mežs bija vienīgais glābiņš. Reiz mēs izkāpām kaut kādā neievērojamā stacijā. Viss vēl ir acu priekšā kā toreiz: elektriskais vilciens drebinās un dūc kā transformatora būda. Perons tukšs — tur reti kāds izkāpa. Devāmies lejup pa kāpnitēm un tālāk pa zālīti uz meža pusi. Māte mani turēja aiz rokas. Tagad, lai arī kā es pūlētos iztēloties savu māti, nekas nesanāk. Allaž redzu viņu tikai mirušu. It kā toreiz, kad mēs gājām pāri pļavai, viņa jau būtu nedzīva — aizvērtām acīm, aukstām rokām... — Stepans brīdi klusēja, bet man no viņa vārdiem šermuļi pārskrēja pār kauliem. — Kad bijām pienākuši pie birztalas un sākām lasīt skābenes, māte piepeši nogāzās gar zemi. Pieskrēju pie viņas, domāju, ka nogurusi. Bet'viņa mani vairs neredz — acis aizvērtas. Tikai drudžaini tausta mani ar rokām, it kā manu apģērbu sakārtodama. Tad viņa norima. Gulēja kā aizmigusi. Es kādu bridi stāvēju līdzās, tad sāku viņu saukt. Taču māte man neatbildēja. Vai saproti, neviena cilvēka visapkārt, bet mana māte guļ klusēdama uz zemes. Tad es sāku raudāt un raudāju ļoti ilgi. Pēc tam beidzot sapratu, ka viņa ir mirusi. Tāpēc sāku raudāt vēi stiprāk. Tā es brēcu vienā brēkšanā, līdz visubeidzot aizmigu no pārguruma. Mūs atrada sveši ļaudis. Māti apglabāja tuvākajā sādžā, bet mani ievietoja bērnunamā. Valsts maize man, kā redzams, labumā negāja, biju vārgulis jau kopš dzimšanas — augumā nepadevies, rokas un kājas tievas kā stiebriņi, spēcina nebija ne mazdrusciņ. Kad tika iesaukti mana gadagājuma puiši, kara komisariāta ārsti, aplūkojuši mani, sāka sačukstēties. Viņi atlika manu iesaukšanu uz diviem gadiem. Es tik ļoti gribēju tikt armijā, bet dabūju pagarinājumu. Pēc šīs neveiksmes nolēmu nodarboties ar sportu, lai kļūtu spēcīgāks un pieņemtos svarā. Aizgāju uz rūpnīcas klubu pieteikties svarcelšanas sekcijā. Tur par mani smējās, pie zemes krizdami. Ar cīņu ari nekas neiznāca. Beidzot man ieteica nodarboties ar akrobātiku. Tur bija vajadzīgi tā saucamie «augšējie» — tādi kā es — spalvas svarā. Jāteic, akrobātikā man veicās tīri labi. Pašdarbības koncertos uzstājos kopā ar grupu ... Es strādāju rūpnīcā. Pēc bērnunama pabeidzu arodskolu. Izmācījos par atslēdznieku. Pelnīju pāri simtam. Dzīvoju rūpnīcas kopmītnē. Istaba bija laba, tajā mitinājās četri cilvēki. Tikai žēl, ka šī kompānija nebija draudzīga. Viens visu laiku skrēja uz randiņiem — tam tikai precēšanās vien bija prātā. Otrs, vārdā Boriss, pelnīja lielo rubli. Tiklīdz beidza maiņu rūpnīcā, tūlīt nesās uz remonta darbnīcu, kur labo velosipēdus, prīmusus un visvisādus bleķus. Nu bet trešais, Koja, tas bija sapinies ar hulīšiem — tādiem kā Dihniikins. Tā nu es dzīvoju — pats sev kungs un pavēlnieks. Tagad dodos armijā, un nav pat neviena, kam vēstuli uzrakstīt.

— Pat meitenes nav?

Stepans klusēja.

— Kāpēc tu neatbildi?

— Vai tad tu neredzi, kāds esmu?!

— Kāds tad?

— Skaistulis, — ironiski paskaidroja Stepans.

— Kāda tev vaina — vīrs kā vīrs, ne sliktāks par citiem.

— Vai zini ko, norunāsim viens otram nemelot. Vienmēr tikai taisnību!

— Tu, jocīgais! Es taču nemeloju!

— Ja nemelo, tātad gribi nomierināt, bet man tavi mierinājumi nav vajadzīgi. Tavs paziņa, kā redzams, nav jā-mierina. Kā viņu tur dēvē?

— Soboļevskis.

— Viņš bez tā lieliski iztiek. Skuķes droši vien bariem ap viņu ganījušās.

— Viņam pietika.

— Redzi nu! Tu tikai nedomā, ka es aiz skaudības tā runāju. Man šis zellis nepatīk. Mans tēvs laikam arī bija srnukulītis, taču īstenībā izrādījās nelietis.

— Tu nu gan šajā ziņā streb karstu. Vadims ir lielisks puisis.

Labi. Kad dzīvosim, tad redzēsim... Brālīt, tāda iegrozījusies mana dzīve... Biju sakrājis naudu un aizbraucis u/. I.eņingradu. Gribēju sameklēt mātes kapu. Kur nu! Nespēju pal aptuveni iedomāties, kurā stacijā mēs to-relz IzkapSml Atceros līdzenas pļavas, mežu tālumā... Hd kur tas varēja būt — ziemeļos vai dienvidos —, kas lo lai zina! Tik vien no vecākiem man palicis kā uzvārds — Kuzņecovs un vārds — Stepans.

Bija skaidrs, ka ne jau bieži un ne jau kuram katram Stepans stāstīja par savu dzīvi. Man viņš to izstāstīja. Esmu kaut kur lasījis, ka starp cilvēkiem var rasties abpusējas simpātijas, savāda dvēseļu radniecības nojausma, tiklīdz tie pārmij dažus vārdus. Tagad es varu apliecināt, ka tā ir taisnība. Stepans taču man iepatikās no pirmā acu uzmetiena! Jau iesaukšanas vietā, kad mūs nemitīgi pulcēja kopā un lika atkal izklīst, mēs centāmies acīm sameklēt viens otru un nostāties ierindā blakus.

Aiz vilciena loga aizzib birztalas un nelielas stacijas. Neviens nezina, uz kurieni mūs ved. Taču ikvienam gribas izdibināt šo kara noslēpumu.

— Sakiet — uz kurieni mēs braucam? — pavaicāju seržantam.

— Kad aizbrauksim, tad uzzināsiet.

— Bet kālab tagad nedrīkst zināt?

— Noslēpumus glabāt vēl neesat apmācīti.

— Bet ja nu es kaut kur atpalieku no vilciena?

— Es jums neiesaku to darīt...

— Ja nu tomēr ...

— Mušu ešelona numurs ir 33—42. Ja kaut: kas atgadās, jums jāiet pie kara komandanta, viņš jūs aizsūtīs uz norīkojuma vietu.

Tā ari neizdibināju kara noslēpumu. Vilcienā klīda visdažādākās baumas: vieni runāja, ka braucam uz Tālajiem Austrumiem, otri — uz Kaukāzu, citi — uz Vidusāziju.

Taču, jo tālāk virzījās ešelons, jo vairāk šis noslēpums zaudēja savu plīvuru. Kreisajā pusē palika ceļš uz No-vosibirsku, un līdz ar to kļuva skaidrs, ka versija par Tālajiem Austrumiem nav bijusi īstā. Ešelons traucās uz dienvidiem — uz Vidusāziju.

Aizritēja vēl viena diennakts, un vilciens iedrāzās liesi vasaras vidū. Uzbeldja mūs sagaidīja ar sauli, karstumu un augļiem. Stacijās melnacainas uzbekietes tirgojās ar melonēm, arbūziem, vīnogām un vēl citām neredzēt;“)irt dabas dāvanām.

Mēs ar Kuzņecovu atstiepām uz vagonu milzīgu meloni. Tā bija garena, zaļa, viscaur pārklāta ar pelēku kvadrātiņu tiklu un atgādināja krokodila galvu.

Kaimiņi sāka mūs apcelt:

— Nu gan izvēlējušies!

— Bet kāda vaina?

— Vajadzēja ņemt dzeltenu.

— Mums ieteica vecs uzbeks.

— Viņam viss ir vienalga — lai tikai varētu pārdot.

— Cilvēkiem taču jātic!

— Ticēt jau vari, bet — pārbaudi arī!

— Zēni, tā nemaz nav melone! Tur laikam gribējuši automašīnas riepu izaudzēt!

— Tūlīt palūkosim! — Stepans negribēja padoties.

Melone zem naža asmens sadalījās divās gareniskās

silītēs. Iekšpusē plaukstas platumā balsnīja augļa mīkstums, kam gar maliņu stiepās plāna, gaiši zaļa miziņa.

Stepans sagrieza meloni garās kā zobeni šķēlēs. Kupejā visi ēda slavēdami.

— Tas ir ko vērts!

— īsts medus!

— Mēli var norīt.

Notiesājām tikai pusi, bet jau bijām pieēdušies līdz acīm. Sēdējām, svētlaimīgi smaidīdami. Tobrīd mums garām gāja seržants. Parādīju uz meloni un dzēlīgi sacīju:

— Kara noslēpumam nav nekādas vainas — dienēt var!

Seržants nez kāpēc zīmīgi pasmaidīja un devās tālāk.

«Nāvīgi lecīgs,» es nodomāju, «baigo priekšnieku grib tēloti Paskat tikai, viņam ir zināms viss! Bet mēs — tie iK'/.inīši. Lai nu skrien! Tagad mums pašiem viss skaidrs.»

Bet vilciens joprojām joņoja arvien tālāk un tālāk uz ikriividkm. Karstums kjuva neciešams. Aizvien retāk skatienam atklājās augļu dārzi, toties parādījās klajumi. Vis-bcidzot nemanīja vairs neviena kociņa. Mūsu priekšā pletās smiltāju krunkainā seja.

Jau veselu diennakti traucamies cauri šim kveldinošajam tuksnesim. Jokupēteriem jau dūša papēžos — sēž nerunīgi. Gaiss vagonā gluži kā pirtī. Sēžam, izmetušies peldbiksltēs, sviedri plūst aumaļām.

Ar nepacietību gaidām, kad reiz pienāks gals šiem barhaniem un no jauna sāksies dārzu un paradīzes augļu zaļā valstība. Taču smilšu jūrai nebija ne gala, ne malas. Kaut kur tālu aiz šā bezgalīgā tuksneša viļņojās Kaspijas jūra ...

— Vai tu re, kādu pludmali ierīkojuši! — Kuzņecovs gurdeni jokoja.

Kādā stacijā, kur aiz loga nemanīja neviena paša kociņa un kur rēgojās turkmēņu kapenēm līdzīgas kleķa mājiņas ar plakaniem jumtiem, seržants jautri sacīja:

— Esam atbraukuši!

«Nes mfls cauri,» es nodomāju.

Taču seržantam joki nebija prātā.

Savāciet savas mantiņas! — viņš sāka mūs stingri mudināt.

— Jokojat, vai? — miermīlīgi pavaicāju.

— Pie mums nav pieņemts jokoties.

— Bet šeit taču ir Karakuma tuksnesis.

— Tieši tā.

— Bet tajā nav iespējams dzīvot!

— Un kā vēl ir iespējams!

Izvācāmies ārā no vagoniem. Palūkojāmies visapkārt. No visām pusēm līdz pat apvārsnim rēgojās vienīgi bar-hani, tikai gar pašu dzelzceļa malu stiepās kalnu grēda.

«Karakumi» nozīmē «melnie smiltāji». Taču īstenībā smiltis šeit nebūt nav melnas, tās ir gluži parastas —» pelēcīgi dzeltenas. Tādas pašas Krievijā var manīt uz jebkura lauku ceļa vai upes krastā. Tad kālab gan šo tuksnesi nosaukuši par melno? Man šķiet, ka šajā nosaukumā slēpjas kaut kas dīvains un baiss.

PULKĀ

Karadienests man šķita biedējošs un grūts pat kaut kur Krievijas vidū. Bet kas gan notiks šeit, šajos mūžīgajos smiltājos? Tad nu gan esam iekrituši kā circeņi karstos pelnos! Neko citu nedz redzu, nedz jūtu, tikai sauli. Liesmojošā saule, šķiet, piepildījusi visas debesis. Grūti elpot — sakarsušais gaiss uzveļas virsū un spiež kā bieza masa, smacēdams vai nost. Sviedri plūst pa seju un kaklu aumaļām.

Brienam ierindā pa baltiņ baltu saules izdedzinātu ielu. Ceļmalās stāv zemas mājeles bez jumtiem. It kā pāri būtu brāzusies viesuļvētra un noplēsusi visus jumtus. Izrādās, tā šeit būvē mājas — jumti ir plakani, un tālab tie nav manāmi. Pašlaik ir dienas vidus, taču ielās neredz neviena cilvēka. Pilsētele šķiet pamesta. Liekas, ļaudis visu atstājuši un aizbēguši no šīs nāvējošās svelmes. Vis« pārgājiena laikā — no stacijas līdz pat pulka vārtiem — ceļā sastapām tikai vienu vecīti. Viņš jāja uz ēzelīša un bija tērpts siltā, vatētā halātā, galvā viņam bija milzīga cepure, pašūta no vesela auna ādas. Kā gan viņam nav karsti? Es pat sporta krekliņā svīstu, beidzos vai nost.

— Jā-ā. Ne jau visi no šejienes atgriezīsies mājās, — sērīgi bilda Soboļevskis. — Dažs labs šajās smiltīs paliks uz mūžu mūžiem.

Puiši klusēja. Vienīgi Kuzņecovs spītīgi pavaicāja:-

— Kāpēc gan neatgriezīsies?

— Akls esi, vai? — Soboļevskis atcirta.

Viņš bija domājis par šo neprātīgo, visu iznīcinošo svelmi.

Man iesmeldzās sirds. Es noticēju Soboļevskim — droši vien viņam taisnība. Izturēt divus gadus tādos apstākļos cilvēkam nav pa spēkam. Pat mēnesi te nenodzīvosi! Ardievu, tēti, mamma, Olga, institūts un viss pārējais!

Tādas domas droši vien ienāk prātā cilvēkam, kas nupat pēc kuģa bojāejas izmests neapdzīvotā salā. Atkāpšanās ceļa nav. Dzīve beigusies.

Mēs pienācām pie dzelzs vārtiem, kas bija nokrāsoti drūmā, tumši zaļā krāsā. Smagie vārti lēnām atvērās kā milzīga, metāliska rīkle ...

Tad piepeši iedārdējās mundrs militārs maršs. Karaspēka pilsētiņas centrā, uz asfaltētā laukuma, kuram mēs tuvojāmies, ierindās stāvēja karavīri. Viņi lūkojās uz mums jautri un laipni. Mēs sākām palēkties, cenzdamies

Iet kopsoli. Iztaisnojām sakumpušās muguras, nolīdzinājāmies.

Alus apturēja iepretī karavīru ierindai. Viņu bija ļoti , miti/., laikam mūs sagaidīja viss pulks. Ierindas priekšā 'iipu turpu pastaigājās virsnieks. Viņš bija neliela i ■iiii.i, drukns, platiem pleciem. Virsnieka deniņos bal-:111a sirmums, sejas āda bija tumša un poraina kā iz-n.iecēta. Sis cilvēks man likās daudz ko dzīvē pieredzējis.

Kad mēs beidzot nomierinājāmies, virsnieks laipni pa-maidīja un teica:

— Biedri, jūs atrodaties ar Kutuzova un Aleksandra N.-vska ordeņiem apbalvotā motorizēto strēlnieku pulkā.

1 s esmu jūsu komandieris — apakšpulkvedis Nikolajs l’etrovičs Kudrjavcevs. Pulks apsargā mūsu Dzimtenes dienvidu robežu. Jums jāapgūst kara zināšanas un jāno-i! aina lie, kuri, pabeiguši dienestu, atgriežas mājās. Pulks nesenajā kaujas gatavības pārbaudē saņēma aug-slu novērtējumu, un mēs ceram, ka jūs netaupīsiet spēka:;. ! li vairotu tā slavenās tradīcijas. Mums ir lieliskas tradīcijas. Lielā Tēvijas kara laikā mūsu pulka rindās izauga trīs Padomju Savienības Varoņi. Simtiem karavīru bija apbalvoti ar ordeņiem un medaļām. Miera die-n >; iz :līdzināti tūkstošiem lielisku karavīru — kaujas mācību Icicanmieku. Par to visu pastāstīsim jums sīkāk citreiz.. Nebaidieties no mūsu skarbās dabas. Dažs labs no jum 1 : i vicu jiitas nelāgi. Sākumā tā mēdz būt visiem Vēlāk tas pāries. Pieradīsiet. Pabeiguši dienestu, jūs vēl ilgosieties pēc šīm vietām. Bet tagad iepazīstieties ar vecākajiem biedriem. Palūdziet viņus pastāstīt par mūsu interesanto un grūto armijas dzīvi. Pulks, izklīsti

Ierinda piepeši izjuka.

Karavīri nāca mums pretī. Ikvienam mugurā bija izbalējusi formas blūze, un īpaši braši viņi neizskatījās. Stāvēju kopā ar Sobojevski un Kuzņecovu, kad mums pienāca klāt gara auguma, kalsens karavīrs ar gandrīz vai melni iedegušu seju, kuras vaibsti acīm redzami nebija krieviski. Viņš pasmaidīja, un zobi paspīdēja kā balts porcelāns.

— I abdien, vīri! — viņš sacīja, sniegdams mums roku.

Sasveicinājāmies. Sākām ziņkārīgi aplūkot jauno paziņu. Tas nu gan bija krietni apcepināts! Taču puiša acis spīdēja jautri.

— Nu, kā šeit ir?

«— Labi,

— Kas ir labi?

— Tas, kas šeit iri

Mēs visi iesinējāmies, tikai Vadiins ne, Sobojevskis uzlūkoja kareivi augstprātīgi kā allaž.

— Mani sauc par Karirnu, uzvārds Umarovs. Dienu jau otro gadu. — Karavīrs runā ar stipru akcentu, un viņam grūti ātrumā sameklēt pareizos vārdus.

— Vasarā šeit droši vien ir kā pekles ugunīs?

— Nē, vasarā dzīvot var.

— Vai jūs esat vietējais?

— Jā, uzbeks.

— Jums ir veicies — dzimtenē dienēt vieglāk.

— Citiem ari patīk. Paskat, tas ir sibīrietis, pavaicā viņam. Pimenovt — pasauca karavīrs. — Panāc šurp!

Mums tuvojās maza auguma, spēcīgs puisis. Viņam bija neparasti plati pleci, karavīra blūze šķita it kā piestrūķēta ar musku|iem. Rokas viņš turēja ieplestas — kā cīkstonis pirms cīņas.

— Kālab sauci, Karini?

— Gribu parādīt, kāds mums ir klimats;

— Nedzen velnu. Ko jūs, puiši, prasījāt?

— Par klimatu.

— Klimats ir pa pirmo, varat būt droši. Tas ļoti labvēlīgi ietekmē raksturu. Es domāju, ka tiem, kas šeit nokļuvuši, ir paveicies.

— Nu protams! Tā jau jums liek atbildēt jaunatnācējiem. Bet kā tad ir īstenībā? — Soboļevskis smīkņādams vaicāja.

Pimenovs saskatījās ar Umarovu.

Dūšīgais nopētīja Vadimu no galvas līdz kājām — no garajām pinkām līdz pat kurpēm.

— Tu, kā redzams, esi no tiem, kam nekur nav labi. Tu pat pa Maskavas centru slaisties neapmierināts.

Mūsu sarunu pārtrauca komandiera spaigā balss:

— Svinīgajam maršam stāties!

Visi metās savās vietās — gan vecie, pieredzējušie kareivji, gan arī jaunatnācēji.

Virsnieki un orķestris iznāca priekšā.

— Pa rotām! Pirmā rota taisni, pārējās pa labi!

Ierinda sašūpojās, pagriezdamās kustības virzienā, un

visi kā viens sasita kopā papēžus.

— Pa labi līdzināties! Soļos — marš!

Piepeši visus trokšņus apslāpēja pūtēju orķestra brašās skaņas.

Rota pēc rotas mums soļoja garām. Karavīri lepni Iz-iii /a krūtis, pavērsuši zodus uz augšu. Viņi gāja stingrā oli, un zābaki ritmiski skanēja uz asfalta seguma.

Nekad nebiju tik tuvu redzējis kareivju ierindu, kas Mīļo svinīgajā maršā. Precizitāte. Spēks. Vienota t iekša-11:i:ii priekšu. No šiem cilvēkiem dvesmoja neparasta, m in grūti aptverama varenība. Pēkšņi es sajutu vēlēšanu:; soļot kopā ar viņiem. Soļot tikpat droši, pārliecinoši un skaisti. Soļot nevis blakus, bet gan kopā ar visiem — ierindā.

Nebiju vienīgais, kas šajā brīdī pārdzīvoja tādas juki s. Paskatījos apkārt — visi jauniesauktie lūkojās uz karavīriem, nez kāpēc smaidīdami.

IVc iepazīšanās karaspēka pilsētiņas pagalmā mums bija paredzama pārģērbšanās. Man un vēl trijiem lika

i'.al.ivol pirti Mes ierausāmies automašīnas kravas i b un la aurām uz pilsētu. Pulkā, kā noskaidrojās, sa-\ r pirts nebija, tālab karavīri mazgājās pilsētas pirtī pēc gr afika.

Aiz miisu mašīnas pēc kāda brīža pie pirts pieslūrēja vel viena, pielādēta ar saiņiem, kuros atradās karavīru Idiize:;, bikses, kājauti. Visai šai mantībai virsū sēdēja padzīvojis staršina.

Pirk. pārzine, resna, izburbusi un gurda no tveices, • ali aukli vaicāja staršinam:

— Kas šodien mazgāsies?

— Jauniņie.

Pārzine sasita rokas un aizmetās koridora dzīlēs, No turienes atskanēja viņas spiedzošā balss:

— Daša! Zaharič! Gatavojiet pirti jauniesauktajiem!

Biju pārsteigts par tādu uzmanību. Redz, ko nozīmē

tautas mīlestība pret armiju! Vēl vakar mums nepievērsa ne mazāko vērību, bet šodien uzņem ar godu! Pat pirtī gatavojas uzņemšanai!

Tomēr viss iznāca mazdrusciņ citādāk, nekā biju domājis. Pūtainā Daša un izkāmējušais Zaharičs, abi pelēkos, novalkātos uzsvārčos, ņēmās stiept prom visu, kas atradās koridorā un ģērbtuvē: puķu podus, salvetes, karafi ar ūdeni. Viņi pat atvienoja un aiznesa telefonu.

— It kā gatavotos pret klejotāju cilšu iebrukumu, — aizvainots sacīju pirts pārzinei. — Bet mūsu vidū ir ne mazums komjauniešu.

Pārzine izbrīnījusies pablenza manī ar blāvi zilajām ačelēm, majestātiski pievēra aiztūkušos plakstus un kā dziedāt nodziedāja:

— Daša! Atstāj vienu puķīti! — Viņa aizgāja cēli kā karaliene, kura savam pāridarītājam nometusi pie kājām pusi karaļvalsts.

Nesaskaņoti sperdami soļus, ieradās jauniesaukto kolonna. Staršina dusmīgi nokāsējās un, sagaidījis klusumu, pavēstīja:

— Katram ir tiesības savu civiltērpu iesaiņot un nosūtīt uz mājām vai arī nodot noliktavā glabāšanai. Tagad tas jums vairs nav vajadzīgs. Kopš šī brīža jūs esat pilnīgā valsts karaspēka apgādē.

Vārdu «civiltērps» viņš it kā izspļāva, atklāti pauzdams savu attieksmi pret visu nemilitāro, toties «valsts karaspēka apgādi» kā skaldīt noskaldīja — svarīgi, svinīgi un lepni. Staršina bija tipisks virsdienesta censonis, tādus daudzas reizes biju redzējis kinofilmās. Viņš izdalīja dažas matu griežamās mašīniņas un pašapmierināti kā cilvēks, kuram uzticēti sveši likteņi, visžēlīgi izdvesa:

— Mammu un papu te nav, visu darīsiet paši. Tie, kas pirms kara komisariāta atstājuši frizūras, cērpiet nost! Fasons visiem vienāds: pakausī matus nogriezt līdz ādai, bet uz pieres — tāpat kā pakausī. — Viņš labsirdīgi iesmējās, priecādamies par savu asprātīgo joku, kuru droši vien jau vairākus gadus bija klāstījis jaunatnācējiem.

Tad pienāca traģiskais brīdis, kad bija jāšķiras no frizūrām. Daudzi bija paši apcirpušies mājās, vēl tad, kad saņēma pavēstes. Taču netrūka arī tādu, kas, noticējuši baumām, ka armijā tagad drīkstot nēsāt garus matus, taupīja tos līdz pēdējai iespējai. Nu viņu veltīgās cerības izkūpēja kopā ar visvisādu fasonu un garumu matiem. Kuzņecovs šķīrās no savas frizūras bez mazākās nožēlas. Turpretī Soboļevskis vilcinājās, -cenzdamies attālināt nenovēršamo, cik vien spēja. Viņu apcirpa pašu pēdējo. Lieliskā, modernā frizūra nokrita pie viņa kājām, un švītīgais Vadims pārvērtās par plikgalvainu jauniesaukto.

Tad visi sāka mazgāties. Ja kāds svešs tobrīd būtu ielūkojies pirtī, viņš nodomātu, ka tur tiek mazgāti mežonīgie alu iemītnieki. Pirtī valdīja ārprātīgs troksnis. Dārdēja skārda ķipīši. Ik pa brīdim atskanēja necilvēciski brēcieni. Telpa virs galvas skanēja tā, it kā tur spietotu gigantiskas bites.

kamēr kāds puisis bija ieziepējis galvu, vigam nospēra ķipi ar ūdeni. Neko neredzēdams, viņš grūstījās uz visām ļ ir i! un sunīja jokdarus lamu vārdiem. Ziepes koda acis, . čn i:deiii viņam nedeva, vienīgi asi uzšāva pa slapjo mu* 'iii :i mi pēcpusi, nelaizdami puisi pie krāniem. Kādam isim, kas bija tik izstīdzējis kā jauns bērziņš un,  !,o jaunu nenojauzdams, cītīgi berza kaklu, zem kājām ! k peši izgāza verdošu ūdeni. Iekliegdamies viņš sāka . kal, augstu cilādams asos ceļgalus. No smiekliem pirtij luints cēlās vai nost. Pēkšņi vispārējo troksni pārmāca tāda kā sivēna kviekšana. Kāds bija apliets ar ledusauk-stu ūdeni. Atkal skanēja neprātīga ņirgšana.

Visu šo «joku» galvenais iniciators, protams, bija Dih-nilkins. Pats viņš nemazgājās, toties uzjautrinājās no \ i as sirds. Droši vien viņa dzīvē tie bija vislaimīgākie brīži.

Dīvaini, ka arī es pakļāvos vispārējai psihozei. Tāpat ka visi, auroju, smējos, slēpu Kuzņecova ķipīti ar ūdeni, lai viņam ziepes kostu acīs. Viņš atdarīja man ar to pašu.

Taču mani mocīja bailes — vai patiešām visus dienesta padus tā dzīvosim?

Tomēr — nē. Arī šeit var sevī saglabāt cilvēcību. Va-dims Soboļevskis mazgājās normāli. Viņš nav padevies masu psihozei Pats r< kā viņš i •. i pa ģīmi kā

lim «liiiMilim, ka? jvi iIu• ja aizstiept viņa ķipīti. Nekas vai ii nolika. Kaimiņš paberzēja žokli un, aizvainoti jis: «Jokus nesaproti, vai?» — aizgāja uz citu ■ ; u. 1/kauties ar Vadirnu neuzdrošinājās. Soboļevskim lādi pleci un muskulatūra, ka ne jau kuram katram ienāks praia uzlēkt uz auguma. Tu esi lielisks, Vadim!

Nomazgājušies puiši saņēma jaunu tērpu. Ne reizi nevalkāts kokvilnas auduma formas apģērbs — armijā to saīsināti iesaukuši par «hā-bē» — negribēja lāgā piekļauties augumam. Neviens no mums neprata uztīt kājautus. Sis anahronisms droši vien ir tikai armijā, mājās mēs visi esam staigājuši puszābakos — smailiem vai strupiem purniem, valkājuši krāsainas un rakstainas zeķes.

Formas tērpos visi puiši uzreiz kļuva līdzīgi.

Staršina iesmējies noteica:

— Tagad jūs izskatāties pēc cilvēkiem!

I\ad visi bija aizgājuši, es un vēl daži, kuri bija norīkoti darbā, palikām. Tagad nu man bija iespēja apbrīnot mūsu līksmības sekas. Ģērbtuvē viss bija apgriezts ar kā-jārn gaisā, piegāzts ar ūdeni, piemēslots ar avīžu skrandām un ziepēm. Soli, drēbju skapīši, režģi zem kājām — itin viss šķībs un greizs. Pat centrālapkures radiatoru kāds,_ demonstrēdams savu spēku, bija sagriezis perpendikulāri sienai. Vienīgais puķu pods, kas bija atstāts ģērbtuvē, tagad bija piestūķēts ar izsmēķiem.

Pārzine nemaz nepaskatījās uz mani. Varbūt karavīra tērpā nepazina?

— Nedusmojieties uz viņiem, Marja Andrejevna! — sacīja staršina. — Tie taču tumši ļautiņi. Ko no viņiem var prasīt? Bet kārtību mēs tūlīt atjaunosim... Nu, vīriņi-karavīriņi, lai pēc desmit minūtēm viss spīdētu un laistītos!

Pēc pirts mūs aizveda uz ēdnīcu. Vecie karavīri nesteigdamies ienāca pa durvīm, nostājās savās vietās un pēc komandas «Sēsties!» visi vienlaikus apsēdās uz soliem. Viņi klusu sarunājās, gaidīdami, kamēr malējais pie galda salies šķīvjos zupu.

Uz mūsu galdiem gluži tāpat stāvēja prāvi kastroļi ar siltu boršču, vidū kā piramīda bija nokrautas spožas bļodas un sagrieztas maizes glīti tornīši. Karafes ar kvasu. Karotes, krūzes, dakšiņas, sāls, pipari, sinepes.

Pa ēdamzāli mierīgi pastaigājās trīs cilvēki — kapteinis ar sarkanu apsēju «Daļas dež.» uz rokas, ārsts un ēdnīcas pārzinis.

Pēc komandas «Sēsties!» visi sāka ēst. Visi, izņemot jauniesauktos. Mēs turpinājām tās aušības, kuras aizsākām pirtī. Tiesa gan — neviens nebļaustījās — viss tika darīts «pa kluso». Cits citam ņēmām nost bļodas un karotes, kaut gan to pietika visiem. Skraidelējām no viena galda pie otra, ar varu izstumdami laukā tos, kuri nevēlējās atdot savu vietu. Acumirklī izdzērām visu kvasu — citam tika trīs glāzes, citam — nevienas. Nez kāpēc sākām dalīt maizi.

— Nevajag dalīt, — sacīja ēdnīcas pārzinis. — Ja nepietiks, mēs iedosim vēl.

Bet maize jau bija sadalīta kaudzītēs. Tad atklājās, ka nevienam negribas ēst. Boršču mazliet pasmalstīja ar karotēm, izzvejoja gaļu. Tad sāka kraut bļodas citu uz citas, borščs lija pāri malām uz vaskadrānas un tālāk — no galda uz grīdas.

Ēdnīcas pārzinis, nosodoši pašūpojis galvu, sacīja:

•..... Mājās droši vien tā nedarījāt? Nu nekas, šeit mem*

nīdos nav, paši vien visu sakopsiet!

No <\ Ida puiši centās aizlaisties pa vienam. Taču seržants bargi uzsauca:

— lieties! Celties drīkst tikai pēc komandas.

1:1s gribu uzsmēķēt.

Sēdiet vien! Arī smēķēt drīkst tikai pēc komandas.

f Jo šiem vārdiem jutos kā ar aukstu ūdeni apliets. Viss

•dara pēc komandas: jāēd, jāsmēķē, jāsaģērbjas, jāno-ģerbjas un pat jāgu|!

Palūkojos uz Vadimu Soboļevski. Viņam ir tāda sejas izteiksme, it kā viņš būtu nolēmis uz diviem gadiem pārvērsties par sālsstabu. Vadims vairs ne uz ko nereaģē, toties Stepans Kuzņecovs kļuvis rosīgs, viņu interesē \ re, un viņš grib itin visu saprast. Stepans sēž mierīgi, raidīdams komandu. Bet Dihnilkins joprojām izklaidējas. Viņš klusītiņām iegrūž kaulu blakussēdētāja kabatā un pi iecājas, ka tas nav to pamanījis.

Pie kazarmas mūs sagaidīja virsnieku grupa. Kalsens, iededzis, gaišmatains kapteinis stādījās priekšā, ka esot pulka štāba priekšnieka vietnieks. Viņš nolasīja pavēli par mūsu ieskaitīšanu jauniesaukto apakšvienībā.

Pagaidām jūs apmācīs atsevišķi no vecajiem kāravu i< iii Apgūsiet militārās kārtības un dienesta pamatus, i«'iii.it r 1« !'<••, .aili, per tam dosiet zvērestu. Tikai tad jūs •il.v.lrli< a Ierinda savā štata amatā.

Mii sagrupēja pa nodaļām un ieveda kazarmā.

Telpa bija tīra. Taisnās rindās stāvēja gultas, skapīši, i i burot es. Segas, spilveni, palagu atlocītās malas — viss bija absolūti vienāds un, šķita, līdz milimetram nomērīts. Pie logiem karājās balti aizkari, pie sienām daži portreti un termometrs.

— So gujamtelpu, gultas un visu pārējo, kas atrodas kazarmā, jums sagatavoja vecie karavīri. Rūpīgi visu iegaumējiet, jo turpmāk par tādu kārtību jums jāgādā pašiem.

Diena man šķita bezgala gara. Šodien mēs ar ešelonu izbraucām cauri pusei Turkmēnijas, bijām svinīgajā sagaidīšanā, mazgājāmies pirtī, uzvilkām karavīra formas tērpu, ienācām kazarmā ...

Vakarā, pēc jundas, gribēju apkopot šīsdienas iespaidus, taču, tiklīdz sajutu mīksto spilvenu, galva tūlīt tīksmē nogurumā noreiba, un es acumirklī aizmigu.

PIRMIE ATKLĀJUMI

Kāds pazīstams franču rakstnieks sacījis, ka kareivji esot cits citam līdzīgi kā pastmarkas. Tā ir patiesība. Karavīra formas tērpā kļuvām tik vienādi, ka nepazinām cits citu. Turklāt nebijām iegaumējuši uzvārdus. Sarunājāmies apmēram šādi:

— Nemāk apkaklīti piešūt, nēsā to kabatā.

— Kurš tas ir?

— Lūk, tas, kas valkāja dzelteno sporta kreklu.

— Bet garais, vai atceries, kuram bija kedas kājās, apjozis blūzi ar bikšu siksnu. Tad nu gan staršina viņam sadeva, kā nākas.

Tik tiešām, mēs esam līdzīgi cits citam kā pastmarkas. Tomēr šajā salīdzinājumā ir kaut kas aizvainojošs. Gribas iebilst šim franču rakstniekam. Bet ko gan lai viņam pasaka?

Pašā pirmajā svētdienā visi jauniņie fotografējās — gan pa vienam, gan divatā ar biedru, gan arī grupās. Arīdzan es pozēju aparāta priekšā, izriezis krūtis un nevērīgi. lūkodamies objektīvā, — gribēju būt līdzīgs īstam karotājam. Pēc tam nofotografējos kopā ar Stepanu. Man ļoti gribējās uzņemties līdzās Vadimam, taču viņš, kā allaž, stāvēja maliņā un, šķila, nevienu neievēroja. Pagaidījis, kamēr noplok lielā rinda, Soboļevskis arī piegāja pie fotogrāfa un pasūtīja bildes. Tad viņš atskatījās uz mani un solīdi teica:

— Nāc, vecais, lai mūs noknipsē kopā.

Kad atgriezos pie Stepana, viņš, nemākulīgi slēpdams greizsirdību, metās man virsū.

— Kāpēc tu luncinies šitā sprukstiņa priekšā?

— Es neluncinos. Mēs mācījāmies vienā klasē — es taču tev stāstīju ...

Stepans vērīgi un cieši ielūkojās man acīs. Dažkārt viņš prot tik cieši uzlūkot mani, ka tādos brīžos jūtos kā puišelis, kuru pieķēruši kādā nedarbā.

— Neizlokies. Tu lieliski zini, par ko runāju. Viņš tevi pazemoja.

Es aizstāvos. Taču īstenībā skaidri zinu: Stepanam ir taisnība. Veltīgi es skrēju kā suns, kam parādījuši desas luņķi. Stepans tā nekad nebūtu rīkojies. Viņš, tāpat kā Vadims, ir lepns. Taču katra lepnums šķiet tik ļoti atšķirīgs! Stepanam, manuprāt, tas ir dabisks un nepiespiests.

viņš gan gadu ziņā vecāks par mums, gan dzīvē daudz i‘<> pi(Ti*dzcjis, gan arī, kā rādās, ir īsts komjaunietis. Impirlī Vadima patstāvība vairāk atgādina augstprā-i ii im uzpūtību. Rotā viņu par to ne visai labi ieredz.

. I apmācības. Pie mums ieradās pulka komandiera • i< iiiirks politiskajā darbā apakšpulkvedis Prohorenko, .i|);i|v.iidzis, jautrām, smaidīgām acīm.

- Nu, kā ir, varoņi, vai iedzīvojaties?

AVs iesmējāmies, jo ar varoņiem mums bija visai maza līdzi ba.

— Pierakstiet šīsdienas nodarbības tematu: «Tēvijas aizsardzība, dienests Padomju Bruņotajos Spēkos — katra padomju pilsoņa goda pienākums.»

Ps jau teju, teju biju apņēmies pasnauduļot kādu stundiņu, domāju, šis tūlīt sāks mūs pamācīt: ka labi jādien, ka jābūt disciplinētiem, ka jātiecas uz mērķi un visiem, protams, jākjūst par teicamniekiem.

Tomēr Prohorenko iesāka sarunu par tādiem militāriem jautājumiem, kādi agrāk man nebija zināmi.

Kaut ko jau, protams, es zināju — biju redzējis kinofilmās, dzirdējis pa radio, lasījis žurnālos un grāmatās, taču, godīgi atzīstos, toreiz tas viss man šķita neinteresanti. Ziņas pa radio klausījos pavirši. Avīžu slejas lasīju, vien ar acīm pārskriedams virsrakstiem pāri. Tagad, kā varēja saprast no apakšpulkveža stāstījuma, aptvēru, ka neesmu pievērsis uzmanību pašam svarīgākajam.

Tā, piemēram, tik briesmīgam notikumam kā karš. Kā gan es to izpratu agrāk? Gluži tāpat kā visi zēni, kas vēl nav dienējuši armijā: cīnās apbruņoti ļaudis, valsts uzbrūk valstij, triecienā dodas pulki, divīzijas, iznīcina cits citu, un tas, kurš ir stiprāks, beigās svin uzvaru.

Kā izrādījās, tas viss nav tik vienkārši. Politaudzinā-tājs mums paskaidroja: karš — tā ir politika, pareizāk sakot, viens no kādas šķiras piekoptās politikas līdzekļiem. Ne jau valstis un tautas kurina karu, bet gan tie spēki, kuriem pieder vara.

Prohorenko minēja pārliecinošus faktus. Viņš stāstīja, ka Amerikā, piemēram, nedz tauta, nedz arī kareivji nav gribējuši karot Vjetnamā, taču tik un tā asiņainais slaktiņš ilga daudzus gadus tāpēc, ka buržuāzijai tas bija izdevīgs.

Apakšpulkvedis runāja vienkārši, it kā stāstītu tieši man vienīgajam, vissarežģītākos jautājumus izskaidroja tik uzskatāmi, it kā novilktu kukurūzas vālītei mizu. No* velk vienu lapu, otru... Taisnās rindās sarindoti, cits citam cieši blakus atsedzas skatienam patiesības graudi. Darīja viņš to nesteigdamies, ar acīm redzamu patiku. Viņa balsī bija jaušama pārliecība un nesatricināma ticība marksistiskajam pamatam, uz kura balstījās visa saruna. Prohorenko bija tik izsmeļošas un dziļas zināšanas, ka man likās: lai cik augstu un atbildīgu amatu ieņemtu šis cilvēks — kaut vai Ārlietu ministrijā, kaut vai Augstākajā Padomē, — viņš noteikti tiks galā ar vissarežģītākajiem jautājumiem.

Jā, marksisms-ļeņinisms — tā ir ārkārtīgi precīza un nesagraujama zinātne! Tomēr man jāatzīstas — pagrūta gan! Mājās ne vienu reizi vien pūlējos tajā iedziļināties, taču nekādi netiku galā — sapinos un atliku to malā kā pārāk sarežģītu un grūti uztveramu. Taču Prohorenko izklāstījumā viss top skaidrs un precīzi izprotams. Arī tas, kālab man ne tikai jādien, bet arī rūpīgi un centīgi jāpilda savs pienākums.

Prohorenko pienāca pie dūšīga puiša ar platiem pleciem un palūdza:

— Lūdzu, piecelieties!

Puisis uzslējās kājās.

Viņš stāvēja ar muguru pret mani. Viņa ausis aiz mulsuma metās sārtas.

— Lūdzu arī jūs piecelties, — apakšpulkvedis uzaicināja vārgu, augumā nepadevušos zēniņu, kas aši pielēca kājās un izstiepa rokas gar sāniem. — Sakiet, lūdzu, — vai jūs negribētu izkauties ar šo spēka mitriķi?

— Ko jūs, biedri apakšpulkvedi, armijā vispār nav pieņemts kauties.

Prohorenko smaidīja, smīkņāja arī visi pārējie.

— Tas ir lieliski, ka esat disciplinēts kareivis, — turpināja politaudzinātājs. — Bet civilajā dzīvē — tur taču jūs varētu ar viņu izplūkties?

— Kur nu es! Vai redzat, kāds šis tēvainis!

Karavīri iesmējās vēl skaļāk, bet Prohorenko, atļāvis abiem sēsties, turpināja:

— Kaut kas līdzīgs notiek arī starptautiskajā mērogā. Pats par sevi saprotams, ka tur viss ir nesalīdzināmi sarežģītāks, taču pamatā ir tas pats: kamēr mēs esam stipri un varam aizstāvēt sevi, neviens ienaidnieks neuzdrošini-sies mums uzbrukt. Šo spēku radāt un vairojat jūs, stā-nu katrs savā vietā mūsu kopīgajā kaujas ierindā-< m * .īiis sastāv no pilieniem. Taču tas nebūt nav jāizdzer i m*11 un, lai pārliecinātos, ka okeānā ūdens ir sāļš —

1^11*'l u k ai dažiem pilieniem. Tāpat ari jūsos slēpjas okeāna i paši to radāt, un tas ir jūsos ... hk daudz interesanta uzzināju šodien! Pats galve-n pieeja teorijai bija gluži citādāka nekā skolā. Tur

« . teoriju mācījos, turpretī šeit esmu kļuvis visu šo sarežģī <> procesu dalībnieks. Armija — tas esmu es, progresa ai/sardzība uz zemes. Tās īpašības, kuras atšķir Padomju Armiju no imperiālistu armijām, koncentrētas manī; visu-velākais pienākums, kas ierakstīts Konstitūcijā, tagad iiav vairs uz papīra, bet šeit — es to pildu ik dienu ar l dru savu rīcību. Sarežģīti. Interesanti. Arī mazliet baisi — tik milzīga atbildībai

Kad noskanēja taures signāls, kas pavēstīja, ka mācības beigušās, apakšpulkvedis sacīja:

— Tūlīt jūs iepazīstinās ar tehniku un ieročiem, kurus jums uztic Dzimtene un partija. Viss šis apbruņojums sa-ražots par tautas līdzekļiem ar jūsu tēvu, māšu, brāļu un masu rokām, esiet pret to uzmanīgi un saudzīgi!

Pulka pilsētiņā sarīkota grandioza izstāde. Ierindas mācību laukumā, visgarām kazarmām, sporta laukumos, uz visiem ceļiem un klajumiem, izvietoti taisnās rindās, slāv lielgabali, ložmetēji, speciālās automašīnas...

Mūs sadalīja vairākās grupās un sāka vadāt pa pagalmu. Paskaidrojumus par kaujas tehniku un apbruņojumu sniedza nevis virsnieki, bet gan kareivji un seržanti. Tas mūs krietni vien pārsteidza. Rūpīgi izgludinātos formas tērpos, nupat noskuvušies, tīri un glīti saposti «ekskursijas vadītāji» bija līdzīgi īpaši sagatavotiem instruktoriem, bet, kad uzzinājām, ka viņi visi ir gluži parasti kareivji, vēl vairāk apjukām.

Ikdienā mēs redzam kareivjus soļojam ierindā, dzirdam komandas un domājam, ka visa dienesta būtība ir tāda: soļo, dziedi dziesmu, šad tad pašaudi un reizēm pastāvi sardzē — tas nu būtu viss.

Kādreiz arī es gluži tāpat iztēlojos karadienestu, turklāt kājniekos, man šķita — nemaz citādāk nevar būt! Tomēr tas, ko ieraudzīju tagad, laupīja man drosmi: vai patiešām to visu var iemācīties divos gados?

Mums demonstrēja vissarežģītāko kaujas tehniku, turklāt eksponātu bija tik daudz, ka, iepazinis tikai daļu no tās, aiz noguruma kritu vai no kājām. Pašgājējlielgabali*ļ nakts tēmēkļi ar infrasarkano staru aparatūru, radiostacijas, aparatūras radioaktīvā un ķīmiskā saindējuma konstatēšanai, visdažādākie dozimetri, rentgenometri, indivfl duālie degazācijas līdzekļi, mīnu traļi un buldozeri, aizžogojumi, peldošie bruņutransportieri, aizsarglīdzekļi pret indīgām vielām: gāzmaskas, zeķes, apmetņi, gumijas tērpi, kas līdzīgi kosmonautu skafandram un sargā no neredzamas un nedzirdamas nāves, spēcīgi, saplacinātas formas tanki ar tik biezām bruņām, ka. no tām atlec šāviņi, prettanku raķešu iekārtas, kas lidojumā novada raķeti uz tanku, kaut arī tas cenšas izvairīties, dažādu modeļu automobiļi un bruņutransportieri: tādi, kas dodas kaujā, un tādi, kas tos īsā laikā saremontē turpat kaujas laukā, lauka virtuves un ūdensvedēji, benzīna un produktu vedēji, pārvietojamie klubi un autoveikali.

Tas viss ietilpst pulka apbruņojumā.

Dienas otrajā pusē mūs aizveda uz lauka, un tie paši karavīri parādīja šo kaujas tehniku darbībā. Viņi šāva ar automātiem, ložmetējiem un granātmetējiem. Turklāt mērķus tikko jaudāja pacelt, kad tie sašauti tūlīt krita.

īpaši spēcīgu iespaidu atstāja kareivja cīņa ar tanku. Puisis devās pret tērauda nezvēru viens pats. Viņš paslēpās mazā ierakumā aiz krūma. Tanks, nikni rūkdams, metās uz viņa pusi, taču kareivis apņēmīgi cēlās tam pretī. Man gribējās iesaukties: «Nevajag, apturiet! Mēs ticam šā puiša drosmei!» Kad rēcošais tērauda milzenis bija vairs tikai dažu metru attālumā, kareivis atvēzējās un ietrieca tankam pierē granātu. Droši vien kaujas laukā tanks no sprādziena apstātos. Taču tā bija tikai mācību granāta, un tanks ar joni uzdrāzās kareivim virsū. Aizvēru acis... Pagalam cilvēks! Taču, atvēris acis, ieraudzīju karavīru no jauna izslejamies visā augumā un ietriecam pa tanku, kas nule bija pārskrējis pāri ierakumam, vēl vienu granātu — šoreiz tam aizmugurē.

Komandieris, ievērojis mūsu izbīli, mierināja:

— Nekas, puiši, drīz jūs gluži tāpat dragāsiet tankus. Patiesi, šī diena, kad iepazināmies ar kaujas tehniku, bija neparasta. Sākumā biju apmulsis — kā gan to visu var iemācīties? Taču pēcāk mani pārņēma jautrs un pārgalvīgs brašums: tas ir ko vērts! Tik varens spēks! Neviens ienaidnieks nejaudās turēties pretī tādai varenībai!

...Veselu mēnesi mūs noturēja «karantīnā». Tādu vārdu reglamentos atrast nav iespējams, tas nav piemi-;n i ik kādos oficiālos dokumentos. Taču šo vārdu lieto

M iii i;ika priekšniecība, gan ierindas kareivji, to lieto

ii \ kad runā par jauniesauktajiem, kas apgūst kara-(Ik'licaln ābeci.

Ai i i, kurai bija medicīniskais nosaukums «ka* fAI , ar ārstēšanu neviens nenodarbojās. Mūs visus l i pārbaudījusi kara komisariāta medicīniskā konu^1 ; i kas atzina rnūs par derīgiem karadienestam. Ār-vn karantīnā» nav. Šeit komandē ierindas virsnieki un

ditdarbinieki — viņiem īsā laikā jāievada mūs karavīru dzīve.

/Mums jāapgūst speciālā programma, kas izstrādāta jaunajiem karavīriem. Mācāmies pašus pamatus. Arī mūs ■ iMikart pēta. Uz «karantīnu» nāk virsnieki no visām l nīka apakšvienībām. No viņu sarunu fragmentiem mums lapa skaidrs, ka šajās dienās tiek izlemts — kurš no mums kļūs mīnmetējnieks, bet kurš — izlūks, kuram nāksies strādāt remontdarbnīcās. Mūsu puiši arī nav ar pliku ioku ņemami — katrs cenšas pats izvēlēties sev intere-antu nodarbošanos. Vadims apvaicājās par klubu un ansambli, sacīja, ka labi spēlējot klavieres.

Stepanam piedāvāja remontatslēdznieka vietu automobiļu rotā. Taču viņš nebija ar mieru.

Es gar dzelžiem varēšu krāmēties civilajā dzīvē. Šeit gribu kļūt par īstu karavīru.

Dihnilkinu gan it neviens «nebildināja», jo viņš pats nenorimdams uzmācās jebkuram virsniekam, kurš iegriezās «karantīnā».

— Vai jūs neesat no noliktavas? Varbūt no ēdnīcas? Es māku labi svērt produktus. Bet varbūt jūs esat no lazaretes? Tad ziniet, es varu jebkuru ievainoto viens pats pacelt. Esmu strādājis ostā par krāvēju.

Šķita ārkārtīgi dīvaini, ka lepnais smukulis Soboļevskis un šis te tips izrādījās kaut kādā ziņā līdzīgi viens otram. Tiesa gan — katrs sevi «reklamēja» citādāk. Vadims — svarīgi, it kā lielu pakalpojumu darīdams, bet Dihnilkins — luncinādamies, pieglaimodamies ...

Reiz viņu pamatīgi atsēdināja mantzinis Pančenko, kad Dihnilkins kārtējo reizi pūlējās apvārdot kādu majoru, kas bija ieradies no pulka štāba.

— Es jebkuru ziņojumu varu acumirklī nogādāt kurp vajag! Viens divi — turp, viens divi — šurp!

— Nav nekādas vajadzības, — sacīja majors. — Tagad ir pavisam citi laiki. Tagad ziņojumus raida pa radio vai arī piegādā ar helikopteriem un motocikliem.

— Bet es taču esmu dzimis motobraucējs! — Semjons iesaucās, laimē starodams. — Mana sirds traucas motociklam trīs metrus pa priekšu ...

— Tātad jums ir vadītāja tiesības? — vaicāja majors.

— Nē, tiesību man nav. Taču motocikls — tā ir mana sirdslieta. Es to pāris stundās apgūšu.

Majors, atskārtis, ar ko viņam ir darīšana, pasmaidīja. Tieši tajā brīdī mantzinis Pančenko, kuram Dihnilkins reiz bija pūlējies nospert «lieku» segu, sacīja:

— Kālab tu tik ļoti uztraucies par savu likteni? Puse no dienesta tev aizritēs atsevišķā istabā ar visām ērtībām.

— Kur tas būtu? — Semjons saausījās.

— Virssardzē, — atteica Pančenko un, nicīgi pasmīkņājis, devās uz mantnīcu.

Raugos uz bezgalīgo smiltāju jūru. Tik neierasti redzēt nekustīgus viļņus! Tiem taču jābangojas, jāsitas pret krastu! Bet šeit, manā priekšā, guļ milzīga, tomēr mirusi jūra. It kā ļaunais burvis no pasakas būtu pamājis ar roku un pavēlējis: «Rimsties, jūra!» Un sabangotie viļņi piepeši sastinguši uz mūžiem.

Citkārt man liekas, ka esmu nonācis zinātniski fantastiska romāna varoņa lomā, ka esmu atlidojis uz nedzīvu planētu. Apkārt plešas visīstākās kosmiskās ainavas. Gluži kā uz Mēness! Tādas domas nāk man prātā, kad palieku viens — aci pret aci ar tuksnesi. Bet, kad paklausījos, ko stāsta par šo novadu, negaidīti uzzināju, ka šis ielāpiņš uz zemeslodes ir vairāku Eiropas valstu lielumā.

Mums lasa lekciju ciklu «Novads, kurā rit tavs dienests». Karakums ir visīstākā brīnumzeme. Izrādās, ka mums zem kājām glabājas milzīgi naftas un gāzes krājumi, bet virs galvas ir tik kolosāls saules enerģijas daudzums, ka tas varētu konkurēt ar visām mūsu valsts elektrostacijām.

Šeit viss, par ko runā, tiek minēts vispārākajā pakāpē. Vislielākais tuksnesis valstī, pasaulē visgarākais — Ka-rakuma kanāls, vislabākās karakula aitas, vissvelmainākais rajons, visbagātākā — Karabogazgola sāls atradne, visgrandiozākie gāzes krājumi, pasaulē vissaldākās melo-

n. , visātrākie — ahaltekinas auļotāji, pasaulē visbries-n i«' zirnekli — karakurti un visindīgākās čūskas — Kobras un efas.

Iu*l kāds ir klimats? Decembrī vienas diennakts laikā vīni var novērot visus gadalaikus. Naktī uzkritis — ziema. Rīta pusē tas sāk kust, un drīz vien jau i ml 11Jo visīstākie pavasara strautiņi, kas saulē žilbinoši i. ro. Dienā iestājas vasara — karstums ir daudz stip-iaks nekā bula laiks mūsu pusē. Bet novakarē sāk pūst dzestrs, griezīgs vējš, smagnēji, pelēcīgi padebeši savelkas pāri galvai, smalks, apnicīgs lietus nomāc itin visu — iestājies rudens.

Neparasta, interesanta zeme... Taču, kad veros šajos nebeidzamajos barhanos, manu sirdi nez kāpēc nomāc dzijas skumjas. Nerodas ne mazākā vēlēšanās atminēt šos austrumu noslēpumus. Gribas atpakaļ — visparastākajos, labi pazīstamajos Krievzemes plašumos, kur viļņojas kviešu lauki, šalko birztalas un plūst rāmas upes...

Esmu tikko iznācis laukā no bibliotēkas. Dzirdu — kaut kur netālu skan klavieres. Dodos palūkot, kur tas notiek. Uz tukšā vasaras kluba skatuves pie klavierēm vientulīgs muzikants. Vairāk neviena. Viņš spēlē sava prieka pēc. Skan smeldzīgs tango. So melodiju atceros vēl no skolas laikiem. Pianists man arīdzan labi pazīstams — tas ir Vadims Soboļevskis.

Tekstu atceros tikai fragmentāri. Visa dziesma nav palikusi atmiņā. Tālab improvizēju:

Plosās lietus un vējš,

Negaiss zibeņiem zvēro...

Pāri drūmajai zemei Ļaudis gurdeni iet...

Ai, kā gribas ar jums Kopā raudāt un sērot,

Dzērves, skumja]ie putni,

Beidziet asaras liet...

Raugos uz tuksnesi, kas no visām pusēm aplencis mūsu karaspēka pilsētiņu, uz neizteiksmīgajām kazarmu ēkām, kas atgādina barakas, uz mūsu pulka pagalmu, kuru līdz spīdumam noblietējuši karavīru zābaki... Skumjas sagrābj manu sirdi, sažņaugdamas to arvien stiprāk un stiprāk.,,

Jā, nu gan mēs esam dimbā! Sliktāku vietu būtu grūti izvēlēties. Tik tiešām — gribas raudāt kopā ar dzērvēm.]

Piepeši sajutu sveša cilvēka klātbūtni. Atskatījos — ļ blakus stāv virsnieks, vecākais leitnants, iznesīgs, čīkstošā! portupejā. Arī viņš klausās abām ausīm. Piespiedis pirk-l stu pie lūpām, lai es ar lieku vārdu neaizbiedētu muzikantu. Tā mēs tur nostāvējām krietnu laiku. Vienīgi tad es mūziku vairs neklausījos, jo bija zudis dvēseliskais moments. Sis svešais cilvēks mani traucēja. Bet es, kā 1 redzams, viņu it nemaz. Virsnieks klausījās ar baudu. Pēc kāda laika, palūkojies pulkstenī, viņš ar nožēlu pašūpoja 1 galvu. Parādīja man īkšķi — pa pirmo spēlē! Pirms devās ļ prom, viņš klusu pavaicāja:-

— Vai jūs viņu pazīstat?

— Jā, mēs kopā skolā mācījāmies, — es atbildēju, sle- ļ pus lepodamies. — Viņu sauc Vadims Sobojevskis.

— Tas ir labi. (Es nesapratu, kas tur par labumu.) — 1 Virsnieks sapņaini turpināja: — Viņš skumst,«. Ilgojas J pēc mājām, domā par māti, par savu meiteni.«,

Es nebildu ne vārda. Man šķita, ka Vadims nedomāja ļ nedz par māti, nedz arī par meiteni. Tādas īstās un vienīgās viņam nemaz nebija. Gluži vienkārši — puisis skuma tāpat vien, kaut kas šajā dzīvē viņam nebija pa prātam.

— Bet kāds ir jūsu uzvārds? — piepeši vaicāja virsnieks.

— Viktors Agejevs.

— Labi.

Es nenocietos un pasmaidījis noprasīju:

— Kas tad tur tik labs?

Vecākais leitnants izbrīnījies palūkojās manī, kā sacīdams: kā tu nesaproti tik vienkāršas lietas? Tomēr paskaidroja:

— Jūs esat smalki ļaudis. Ar jums ir interesanti... Vai gribat, es pēc karantīnas paņemšu jūs savā rotā?

— Mums vienalga, kur dienēt, — sacīju.

— Organizēsim lielisku pašdarbību, — iekarsis turpināja virsnieks. — Mans uzvārds — ŠeŠeņa, esmu ceturtās rotas komandiera vietnieks politiskajā darbā. — Viņš vēlreiz uzmeta skatienu pulkstenim. — Lūdziet, lai jūs iedala manā rotā, es arī centīšos palīdzēt.

Virsnieks aizgāja. Vadims tobrīd vairs nespēlēja un sarunas beigas bija dzirdējis. Viņš laiski man pavaicāja:

— Ko šis gribēja?

- iaicina uz savu rotu. Viņš ir pol it audzinātā j s.

vadims> Kļuva mundrāks.

kazi, varbūt pie viņa būs vieglāka dzīvošana?

lai notiek — pamēģināsim, — es biju ar mieru, i , i nav ko zaudēt. Būtu labi vēl Stepanu Kuz-im mivii paķert līdzi.

VmiIIiiis saviebās.

I alab tu esi sapinies ar šito lubraku?

: ii itbildēju. Vadimam ar Stepanu netīksme bija abpusēja.

I ,īdas tikai lekcijas mums nelasal Taču man vislabāk p.ilik izzinošās. Nesen mums pastāstīja par Turkmēnijas turī. Kas to būtu domājis, ka šajā tuksnesī liesmoju-i . tādas kaislības! Izrādās, arī pats tuksnesis bijis ci-i (is. Amudarja ieplūda Kaspijas jūrā tikai nesen, pirms • mittūkstoš gadiem. Kādreiz šo sastingušo barhanu ielā zaļoja lauki un augļu dārzi. Zeme deva jo bagātīgu ražu. Netrūka visvisādu iekarotāju, kam ļoti kārojās pie-ikt sev šīs bagātības. Šeit siroja partieši, persiešu šalli, arābu sultāni, šeit bija Maķedonijas Aleksandrs. Senatnē vietējie iedzīvotāji sludināja zoroastrismu — reliģiju, kura bija daudz senāka par kristietību un islamu. VII gad-imtā ieradās arābi, sagrāva pilsētas un tempļus, bet visus iedzīvotājus ar varu pievērsa musulmaņu reliģijai. I agad tikai pamēģini kādam ticīgajam večukam iestāstīt, ka viņa senčus padarījuši par musulmaņiem ar varul Par to viņš tev acis izskrāpēs!

Pēc arābiem ieradās Cingishans ar savām ordām. Šis briesmonis krietni vien izlēja ļaužu asintiņas. Iznīcināja miljoniem cilvēku. Cingishana jaunākais dēls — Tuli-bans toreiz visdižāko pilsētu Mervu nopostīja līdz pamatiem, neatstāja dzīvu nevienu pašu tās iemītnieku, bet šajā pilsētā bija dzīvojuši pāri par septiņsimt tūkstošiem cilvēku.

Pēc mongoļu iebrukuma Vidusāziju turpināja postīt «dzelzs klibiķis» — Tamerlans. Arī šis iekarotājs gāja pāri līķiem — no cilvēku nocirstajām galvām viņš cēla piramīdas. Sievietes vēl jo ilgi pēc Tamerlana nāves biedēja savus bērnus ar viņa vārdu.

Vēlāk ilgus gadu simteņus emīri, beki un šahi karoja savā starpā, bet karavīri, kas izcīnīja viņiem bagātību un varu, bija vienkāršie zemesrūķi un gani, kuriem piespieda paņemt rokās ieročus. Viņi labprāt mierīgi strādātu, jo darba cilvēkam ir vienalga, kurš viņam plēš ādu pār acīm; hans Ahmads, beks Hasans vai emīrs Jusufs... Taču — ne vella — ej liet savas asinis, ej upurēt savu dzīvību, lai pats sev uz kakla uzsēdinātu jaunu valdnieku!

Sīs asiņainās dzīres turpinātos līdz pat šai dienai, ja neglābtu Oktobra revolūcija. Šejienes tautas tā pasargāja vēl no citas lielas nelaimes, proti — ja nebūtu nodibināta padomju vara, šeit sen jau pumpētu naftu angļi un amerikāņi.

Klausos lekcijas par pagātni, taču ar katru brīdi top saprotamāka tagadne un tas, kāpēc man un citiem puišiem jādien divi gadi šajos barhanos. «Dzimtenes aizsardzība», «internacionālais pienākums» — šīs avīžu un grāmatu frāzes pārvēršas konkrētos darbos, kurt jāveic man. No visām šīm pārrunām jūtu sevī jau uzdīgušu atbildības asniņu, kas ne jau piepeši, bet gan pakāpeniski aug un kļūst spēcīgāks, barodamies ar atziņām par notiekot > mūsu valstī un ārpus tās robežām. So atziņu stiprina pārdomas par to, kas bijis, un par to, kas būs visā mūsu zemeslodē.

Sākotnējā apmācība beigusies. Tagad mēs zinām, kas r militārā kārtība, kā jāvēršas pie dienesta pakāpē vec kajiem, esam iemācījušies nepieciešamos Disciplinārā, Iekšējā dienesta, Garnizona dienesta un Sardzes dienesta reglamentu paragrāfus. Iemācījāmies tīrīt, izjaukt un atkal salikt automātu, esam šāvuši ar kaujas patronām.

Mums tika nolasīta pavēle par iedalīšanu štata amatos. Es nokļuvu ceturtajā motorizēto strēlnieku rotā. Tātad — kājniekos! Kopā ar mani šajā rotā ir arī Vadims, Stepans un Dihnilkins. Kā redzams, tam vecākajam leitnantam, kas aprunājās ar mani, bija ļoti iepaticies, kā Vadims spēlēja klavieres. Sī virsnieka uzvārds ir Sešeņa. Skaidrs, tas ir viņš, kas parūpējās, lai mēs nokļūtu viņa rotā.

Paši garākie tituli, kā runā, esot karaļiem un cariem. Taču es tam nevaru piekrist. Mans dienesta stāvoklis un amats visā pilnībā skan šādi: ierindnieks, Turkestānas kara apgabala ar Kutuzova un Aleksandra Ņevska ordeņiem apbalvotā motorizēto strēlnieku pulka otrā bataljona ceturtās rotas pirmā vada otrās nodaļas automātists.

Tā, lūk! Pat šahinšaham uznāktu skaudība! Es jokojos, tomēr sirdi krimst aizvainojums. Līdz iesaukšanai armijā

visās avīzēs un žurnālos lasīju par raķetniekiem, tankis-

tiem artilēristiem. Bet te tev nu bija — kājnieks! Es jau

li'inajis, ka tādu sen vairs nav — kā nekā tehnikas • M"! : Kibernētika un kinemātika! Bet piepeši —• še

esmu motorizēto strēlnieku rotas ierindnieks. Gan •i in «strēlnieku» — tie ir tikai vārdi uz papīra,

r.m 11 mūs visi dēvē par kājniekiem. Lai arī kā virsnieki |u pierādīt, ka pulkā neviens pats cilvēks kājām nesi i i, ka visi braucam bruņotās automašīnās un pat vir* Imm's mums ir uz riteņiem, — tik un tā mēs esam kāj-vi! Pat mūsu pašu pulka karavīri — sakarnieki, artilē-nsli, sapieri — mūs augstprātīgi dēvē par «zemesložņām».

Ap dūšu man sūri un rūgti. Kauns pat uz mājām rak-lit. Kas zina, Olga uzzinājusi varbūt nicinoši nosmīkņās: Kājniekos! Viktor, ne uz ko dižāku tu neesi spējīgs!»

.l:i. iekritu gan... Ak, nelaimīgie kājnieki! Jums pieder /mies valstība! Tieši tā — zemes, nevis debesu valstība!

Pienākusi tā diena, kad mums visiem jādod zvērests.

Sājā dienā pat paši aušīgākie kļuvuši tādi kā domīgāki. Zvērestu dos pirmgadnieki, taču šim svinīgajam notiku-n par godu pulkā uzposušies un sakārtojušies visi.

Ierindas mācību laukumā uz asfaltētā četrstūra nolikti galdi, apsegti ar sarkaniem galdautiem. Pie katra galda ■!•• Jādīta apakšvienība — rota un baterija. Laukuma centrā plīvo sarkanais karogs. Blakus tam miera stājā sastindzis karognesējs ar asistentiem, pāri viņu krūtīm slīpi nokarājas platas, sarkanas lentes, apšūtas ar zelta tresēm. Karoga tuvumā stāv pulka vadība un štāba virsnieki. Visiem pie krūtīm ordeņi un medaļas.

Šeit, kaujas karoga priekšā, ar ieroci rokās, raudzīda siies acīs pulka biedriem, ar kuriem varbūt būs jādodas kaujā, man jā dod zvērests.

Šķiet, kas tur tāds sevišķs — zīda audums, izšūts ar zelta diegiem, gabals sarkanas drēbes. Taču, ja mūsu mazdūšības dēļ šī relikvija pazustu, pulka komandieri un visus virsniekus tiesātu kara tribunāls, bet pulku izformētu. Tomēr tās nav bailes no soda, kas liek man šobrīd notrīsēt. Esmu pārliecināts, ka ienaidnieku rokās karogs nenokļūs, kamēr būs dzīvs kaut vai viens mūsu karavīrs. Aplūkojot izbalējušo zīdu un padilušos zelta burtus, es domāju par tiem daudzajiem cilvēkiem, kuri pirms manis zvērējuši šim karogam un nesuši to cauri kaujas ugunīm pāri Smoļenskas apgabala purvājiem, peldējuši ar to pāri Dņeprai un Vislai, ielauzušies degošajā Berlīnē...

Es cenšos iztēloties mūsu priekšgājēju — mūsu pulka biedru sejas. Kaujas turpinājās gandrīz bez pārtraukumiem, ierindu atstāja kritušie un ievainotie. Taču aizvien nāca klāt papildinājums, karavīri deva zvērestu pie pulka karoga un tūlīt devās kaujā. Droši vien šiem karavīriem bija skarbas sejas, kad viņi izrunāja tos pašus zvēresta vārdus, kurus tagad sakām mēs. Viņi tāpat kā mēs bija astoņpadsmit vai divdesmit gadus veci.

Daudzi no viņiem krituši, citi nodzīvojuši līdz sirmam vecumam, taču viņu paraksti zem zvēresta vārdiem glabāsies mūžīgi. Arī es tūlīt zvērēšu, parakstīšos, un mans uzvārds līdzās citiem paliks vēsturei...

Kad beidzot pienāca mana kārta, iznācu no ierindas un centos spert stingrus soļus. Paņēmis rokā lapu, uz kuras bija nodrukāts zvēresta teksts, ar otru roku spiedu cieši pie krūts automātu. Palūkojos uz karavīru ierindu, taču neieraudzīju nedz Stepanu, nedz Vadimu, nedz arī Dihnil-kinu. Manā priekšā stāvēja frontinieki, kuri tikko uz dzīvību vai nāvi cīnījušies ar ienaidnieku. Es lūkojos viņu acīs un teicu zvēresta vārdus — nevis lasīju, bet gan no galvas. Mana balss skanēja dīvaini, šķita, ka es to dzirdu no malas, it kā Viktors Agejevs stāvētu nevis šeit, ierindā, bet gan tur, priekšējās līnijas ierakumos, frontinieku vidū. Līdzko būšu pasacījis pēdējos vārdus, tūlīt došos uzbrukumā ...

Visu šo dienu manī bija svinīgas izjūtas.

Gribējās domāt tikai ko ārkārtīgi nozīmīgu. Prātā man ienāca arī tāda doma. Valsts bagātību izsaka tās zelta rezerves. Betona glabātavās guļ masīvie zelta stieņi it kā mūsu cilvēku darba rezultātu sakausējums. Man šķiet, ka tādās glabātavās būtu īstākā vieta arī šīm lapām ar mūsu parakstiem. Tādas valsts vērtības ir daudz dārgākas par zeltu ...

Pats nezinu, kāpēc šodien izsakos tik augstā stilā. Bet ko lai iesāk, ja manī tik tiešām valda šī cēlā noskaņa!

IERINDĀ

Beidzot mana vieta kaujas ierindā tagad ir zināma. Cenšos ievērot tos, ar kuriem turpmāk nāksies kopā dienēt. Ar mums, jauniņajiem, papildinātas apakšvienības, kurās dien «vecie» — karavīri, kam armijā aizrit jau otrais gads. Tādā veidā tiek saglabāta apakšvienību kaujas ga-

tavībis iekārtots varen prātīgi. Nepieredzējusi jau-

natne ik* tikai kaujas, bet arī miera laika apstākļos var '•|.nil veselu lērumu kļūdu sarežģītajā armijas dzīvē, i M ii la, kad mūs pamazām iepludina katrā rotā, katra .i«l.i, dienrsts turpinās iepriekšējā ritumā, bez pārsitie-iih'iii, 111 komandieri un «vecie» karavīri, soļodami kopā ■ ii mm mis, spēj īstajā brīdi mums palīdzat.

AI ūsu rotu komandē kapteinis Uzlovs. Viņam ir apmē-i un trīsdesmit gadu, garš, kalsns, siksna cieši apjozta ap dukli. Kustības kapteinim vieglas, nav neviena lieka zi'.sta. Viņš staigā, novēro, ja uz kaut ko norāda, tad ar alvas mājienu vai arī pakustina tikai vienu pirkstu. Garas runas viņam nav pa prātam, viņam it viss notiek ātri: līdzko pasacīs dažus vārdus — skrien tik un izpildi! Jāskrien ir vārda tiešajā nozīmē — ja tu dosies soļos, tūlīt pasauks atpakaļ.

Viņa vietnieks politiskajā darbā ir vecākais leitnants Sešeņa. Karavīri vēl pirms mūsu ierašanās iesaukuši viņu par Žeņšeņu. Sešeņa ir jauns, viņam kādi divdesmit pieci gadi, ne vairāk, arī stalts, iznesīgs. Agrāk viņa amatam bija citādāks nosaukums — politvadītājs. Man šķiet, tik nopietnam darbam viņš vēl ir pārāk jauns, jo pēc izskata — puisis kā puisis — gluži līdzīgs mums, tikai nedaudz vecāks. Runāt ar viņu iespējams bez jebkādām ceremonijām, drīkst pat pastrīdēties. Viņš nav tāds kā mūsu vada komandieris leitnants 2igalovs. 2igalovs ir zemākā amatā par politaudzinātāju Sešeņu, taču viņš mūs saņēmis dzelžaināk nekā pats kapteinis Uzlovs. Ļoti trāpīgi viņu bija raksturojis Ņikita Skibovs — viens no mūsu nodaļas «vecajiem».

Pirmajā dienā, ieradies no karantīnas, cs pamāju uz 2igalova pusi un klusām pavaicāju Skibovam:

— Kāds viņš ir?

Skibovs bezcerīgi pašūpoja galvu un, sāpīgi saviebies, novaidējās:

— 2miedz tā, ka pēdējā sula tek ārā! — Taču tūlīt arī piebilda: — Toties taisnīgs cilvēks.

Rotā ir vēl viena ļoti svarīga persona — staršina. Nedisciplinēto bieds, galvenais kārtības uzraugs un virsdiriģents. Uzvārds viņam tāds savāds — Majs. Arī pats viņš gluži citādāks, nekā biju iedomājies staršinu. Viņš ir virs-dienestnieks, taču neatbilst tā saucamajam tradicionālajam tipam. Viņā nejūt neko no feldfēbeļa aprobežotības.

Slaids un lokans kā rīkste (starp citu, karavīri viņam iedevuši tieši tādu iesauku — Rīkste). Pagaidām ar viņu man dienestā nekādas darīšanas nav bijušas. Viņš nav nedz bļauris, nedz rupeklis, taču viņā jūtams kaut kāds neapstrīdams pārākums pār visiem. Tieši šis pārākums dod viņam tiesības pienākt pie jebkura un pasacīt: «Paņemiet lupatu un izmazgājiet tualeti, tur ir netīrs!»

Tas ir viss. Tu pat neiepīkstēsies. Nepateiksi, ka šodien norīkojumā neiesi, ka arī par dieninieku tevi nav norīkojuši un vispār neesi nogrēkojies... Tu paņemsi lupatu, spaini un dosies mazgāt tualeti. Šo darbu tu paveiksi teicami, jo staršina atnāks un pārbaudīs. Lai dievs stāv tev klāt, ja būsi nohalturējis un izvedīsi staršinu no pacietības ...

Tagad vairs atliek īsi iepazīstināt ar tiem cilvēkiem, ar kuriem būs jāsaskaras ne tikai ik dienu, bet arī kairu brīdi: mācībās, ēdnīcā, kino, pirtī — it visur un vienmēr blakām. Šie vīri ir no mūsu otrās nodaļās.

Tās komandieris — seržants Volinecs. «Vecīši» — Ņi-kita Skibovs, Karims Umarovs (puisis, kas pienāca mums klāt pirmajā dienā, kad ieradāmies) un Kucans. Jaunie — es, Stepans Kuzņecovs un Vadims Soboļevskis. Arī Dili* nilkins. Tas, ka Dihnilkinu pievienojuši mums, visiem bija nepatīkams pārsteigums. Kad es, saticis rakstvedi, pavaicāju viņam: «Kālab tu mūsu nodaļai iesmērēji šito pre-tekli?» — rakstvedis noslēpumaini pasmaidīja un sacīja:

— Tas ir audzināšanas paņēmiens. Ne jau es to esmu izgudrojis, bet gan rotas komandieris — kapteinis Uz-lovs. Viņš uzskata, ka jūs labdabīgi ietekmēsiet Dihnilkinu. Vai manījāt, kur viņa drauģeļus iegrūduši? Viņiem ne tikai darbdienās, pat brīvdienās diez vai izdosies sastapties.

No šīs sarunas secināju, ka mums pievērš ļoti lielu uzmanību. Mūsu trijotni — mani, Kuzņecovu un Soboļev-ski — itin labi ieredz. Vēl es uzzināju būtisku un svarīgu patiesību: armijas rakstveži zina ārkārtīgi daudz, iespējams, ka ne mazāk par pašu allāhu.

Nodaļas komandieris seržants Volinecs ir taisns kā mietu norijis, sausnējs un tievs, it kā viņam ar milzīgu gludekli būtu pārbraukuši pāri vēderam, gaišos matus pāršķīris taisnā celiņā. Seržanta acis, šķiet, redz tev cauri.

viņš allaž ir oficiāls, visus uzrunā tiz «jūs» — kā noteikts

reglamenitā. Liekas, ka bez dienesta šajā dzīvē viņu nekas . Līdzināšanās, kārtība, ietērps, centīgums — s ir viņa ikdienišķo interešu loks. Kad viņš kādu i redzams pēc sejas, ka ir strikti pārliecināts par

savu laisnību un panāks, ko vēlas, piespiedīs izdarīt, kā

I kraiņus mēdz vilkt uz zoba, it kā viņi, ierodoties ar* mijā, tūlīt izprašņājot: «Kur šeit ir mācību komanda?» \ iinecs pabeidzis seržantu skolu ar teicamām sekmēm un lagad valkā zīmotnes ar tādu lepnumu, it kā nu viņš būtu jau pulkvedis.

Volinecs, kā jau reglamentā noteikts, aprunājas ar jauniņajiem. Ierindas mācībās un fiziskajās sagatavošanas nodarbībās viņš trenkā mūs daudz vairāk nekā vecos. Cilas nodarbībās novēro mūs, pārbauda, cik esam uzcītīgi un kārtīgi. Viņa iemīļotais sakāmais: «Dari kā es! Drīkst darīt labāk, sliktāk nav ieteicams.»

Vakar Volinecs man uzklupa.

— Atnāciet pie manas gultas.

Piegājām klāt. Palūkojos — viņa gulta līdzena un gluda kā biljarda galds, pat plūksniņas .uz segas — visas uz vienu pusi kā saķemmētas.

— Tagad palūkosim jūsu gultu. Lūdzu — kalni un lejas. Šeit var mācīties topogrāfiju. Sakārtojiet!

Līdzko gultu sakārtoju, šis atkal mācās virsū:

— Tagad iesim pie ieročiem.

Piegājām.

— Te ir mans automāts, bet tas tur — jūsu.

Apskatos. Viņa ierocis ir ļoti tīrs, nav nedz sauss, nedz

arī pārlieku saeļļots — bet tāds kā ievaskots. Toties mans automāts raud, liedams eļļas asaras. Visādi matiņi, diedziņi un pūciņas kā sazvērējušās līp klāt vienīgi manam ierocim.

Citreiz Volinecs aizvelk mani pie spoguļa. Nostājamies blakus. Sis ir kārtīgs, iznesīgs, turpretī es esmu gluži kā no maisa izvilkts — apģērbs vienās krokās.

— Biedri seržant, jūs taču zināt, ka formas tērpu es gludinu katru dienu.

— Pats vainīgs, jo tas ir lieki. Es gludinu tikai sestdienās. Svarīgākais — kā jūs savu ietērpu sakārtojat. Savelciet ciešāk siksnu. Ieraujiet vēderu. Paraustiet uz leju blūzi. Izrieziet krūtis. Paceliet zodu.

Es visu cītīgi izpildu. Uz mirkli mans attēls spogulī top stalts. Taču, kā noskaidrojās, tanī brīdī biju sastindzis un aizturējis elpu. Bet, līdzko sāku elpot, mans atspulgs atkal saņurkājas un braši izrieztās krūtis saplok.

— Tas nekas, karavīra stāja uzreiz rokā nedodas. Vingrošana, ierindas mācības, straujie pārgājieni — tas viss drīz vien izveidos jūsu augumu. Vai esat dzirdējis, kā dziedātājiem nostāda balsis? Tāpat būs ar jūsu augumu. Kļūsiet tik spēcīgs, ka līgava nepazīs! Vai jums ir līgava?

Gandrīz tāpat seržants noņemas ar Kuzņecovu un So-boļevski. Brīnos, kā viņam tas nav apnicis!

Kuzņecovs no mums trijiem ir tas spējīgākais — viņam viss padodas labāk. Volinecs reizēm viņu pat uzteic.

Turpretī Vadims visu izpilda klusēdams un pavisam vienaldzīgi. Viņš stāv tepat līdzās, taču izturas kā mēnessērdzīgs — viņa domas lidinās neaizsniedzamajās tālēs. Seržantam, kad viņš sarunājas ar Vadimu, kļūst bāla seja un sāk raustīties labā acs. Bīstama pazīme!

Man allaž šķiet, ka Vadims kaut ko nepasaka līdz galam, it kā zinātu kādu noslēpumu, kuru nevēlas izpaust. Viņa gaita ir nesteidzīga, kustības vieglas un plastiskas. Man patīk vērot, kā viņš aizsmēķē. Vadims izvelk cigarešu paciņu, vieglītēm pakrata to, un — taisni brīnums, kā viņam tas padodas, — viens smēķis izlec viņam tieši pie mutes. Viņš to piesardzīgi saņem ar lūpām, bet, ja runā precīzāk, — tā pati uzguļas viņam uz apakšlūpas, bet virsējā tikai nedaudz piespiež cigaretes galu. Smēķē gausi, bez jebkādas patikšanas. Tā vien šķiet, ka viņam patīkams tikai pats aizsmēķēšanas brīdis. Arī runā viņš nesteigdamies, ironiski, toties pārliecinoši.

Reiz skolā dzirdēju, kā ar viņu sarunājās komjaunatnes organizācijas sekretārs.

«Kāpēc tu nestājies komjaunatnē?»

«Tur mani kritizēs par stilīgajām biksēm.»

«Tu esi gudrs puisis, kālab tu tēlo šādu skeptisku noskaņojumu?»

«Vai tad skepse ir tik ļoti peļama? Kārlis Markss, starp citu, sacījis: «Mana devīze — visu apšaubīt.»»

«Dzīvē svarīgi ne tikai prātuļot un spriedelēt, bet arī darīt darbu. Markss runāja arī par to.»

«Tomēr Arhimeds savu likumu atklāja vannā, nevis rūpnīcā.»

«Ko tad tu īsti gribi sasniegt dzīvē?»

' k, ko nu par to, es esmu pieticīgs cilvēks — man vaiga tikai nauda, visu pārējo es nokārtošu pats.» Varētu likties, ka Vadims ir ciniķis. Tomēr tas ir tikai naids, kas rodas pirmajā brīdī. Manuprāt, viņš tīšām ciniķi un dara to tālab, lai izskatītos efektīgs. Savā itibā viņš ir vienkāršāks un saturīgāks. Skolā Vadims ajas labi. Pedagogi uzskatīja viņu par apdāvinātu,

I aut gan neviens nespēja pasacīt, kur tad slēpjas Vadima lalants. Taču, kad palūkojas uz viņu — staltu, skaistu, il ķirīgu no visiem, gribot negribot prātā nāk doma, ka ink ir gudrs un talantīgs.

Annijas dienests Vadimam sagādā visīstākās mokas.

I ‘.ii;ik ass un stūrains viņa raksturs, viņš pats apdauzās, pats cieš un ari citus traucē normāli dzīvot.

'I.-IČU ar Vadimu vēl bija iespējams, kā saka, ar dievu n pusēm tikt galā. Toties visaizraujošākais notiek tad, l .i-l seržants Volinecs aci pret aci tiekas ar Dihnilkinu. ‘•< nijons ākstīdamies pārspīlēti izriež krūtis, atgāž atpakaļ p ilvu, viņa sejā parādās idiotiska grimase. Seržan-I.ml ietrīsas nāsis, zilās acis sastingst kā ledus gabali. Imiiēr nervi Volinecam ir izturīgi — viņš izliekas, ka pat Mi pamana Dihnilkina ņirgāšanos. Tikai pēcāk ilgi klimst apkārt un daudz smēķē ...

Nedod dievs, ja šie abi reiz saietu ragos!

Soinjniis Dihnilkins pat karavīra formas tērpā aizvien 1 - kntaa pi c huligāna: uziai i pleci< m, sakumpis, okas - tūķētas kabatās, zaļās acis ar prāviem, melniem redzokļiem jauni spīd, plānajās lūpās ņirdzīgs smīniņš. Nevaru viņu ciest! Izcili pretīga būtne! Ikviena viņa doma « īsta vienīgi uz kaut ko zemisku un nelietīgu. Mūsu pilei ;i viņš klaiņoja pa ielām kopā ar tādu pašu padibeņu baru, atņēma skolēniem naudu, sviestmaizītes, kabatna-us. No viņa baidījās, un visi viņu neieredzēja. Manuprāt, viņš nav parasts huligāns, kas savu nelietību apguvis, bet gan dzimis noziedznieks. Droši vien, līdzko tika ārā no autiņiem, tūlīt sāka smēķēt, bet, tikko viņu pārstāja zīdīt, uz vietas nolamāja māti. Esmu pārliecināts, ka Dihnilkinu nespēs labot ne armija, ne pat cietums.

Parasti pēc tam, kad esmu saņēmis brāzienu no seržanta Volineca, pie manis pienāk Kucans. Viņš ir neliela auguma, apaļīgs ņiprulis, spēcīgs, matos atspīd rudums, kas atgādina vāju akrihīna šķīdumu, — ar tādu krāsu militārajās kartēs apzīmē indīgās vielas. Puiši jokodamies nosaukuši Kucanu par «saindēto iecirkni».

— Tu nezaudē dūšu, —- Kucans mani mierina, pamanījis, ka esmu sašļucis pēc saņemtā rājiena. — Sākumā, kamēr viss vēl nav iepazīts, tā allaž gadās.

Man nebūt nav viegli saprast Kucanu — vai nu viņš joko, vai patiešām jūt man līdzi.

Vispār Kucana izturēšanās dienestā ir visai savdabīga. Citi «veči» stāsta, ka pirmajā gadā viņš bijis pamatīgs slaists. Taču seržanti sliņķim sagādājuši papildus tik daudz darbu, ka viņš pats sapratis: daudz izdevīgāk savus pienākumus godam paveikt. Tomēr ikdienā viņš pārāk nenopūlas un šajā ziņā atgādina Vadimu Soboļevski. Toties pārbaudes reizēs Kucans pārvēršas līdz nepazīšanai: trāpīgi šauj, lieliski izpilda vingrinājumus, prieks skatīties. Priekšniecība viņu nereti uzteic. Vienīgi seržants ar viņu nav apmierināts. Kucans par to apvainojas.

— Es saņemu labas un teicamas atzīmes. Savu nodaļu neapkaunošu. Kas jums vēl vajadzīgs?

— Ne jau atzīmes ir tik svarīgas, — atbild viņam seržants Volinecs. — Es gribu, lai no jums iznāktu cilvēks.

— Eet kas tad es esmu? Bullis, vai?

Volinecs, pasmaidījis par šo joku, pārtrauca sarunu. Taču no Kucana viņš tik un tā neatstājās. Par katru karavīru seržantam bija savs spriedums, viņš zināja, kādas rakstura īpašības kuram būtu vēlamas, kuru traucē kāda nepilnība. Vārdu sakot, Volinecs pūlējās vienam kaut ko labu pielikt klāt, bet otram noņemt lieko, traucējošo — pelavas. Arī no Kucana viņš dauzīja ārā pelavas.

Negaidīti sliktas attiecības ar seržantu Volinecu izveidojās Kuzņecovam. Dīvaini. Biju pārliecināts, ka viņi sadraudzēsies. Abi taču mīl kārtību un disciplīnu! Bet — te nu bija — Kuzņecovam dienests nodaļā sākās ar sodu — viņš saņēma no seržantā Volineca ārpuskārtas norīkojumu.

Seržants pēc smilšu vētras lika Ņikitam Skibovarn notīrīt logus. Kazarmā, jāteic, viss ir lieliski pārdomāts — lai tajā uzturētu pastāvīgu kārtību, visi darbi sadalīti pa nodaļām. Dažiem cilvēkiem kazarma būtu jākārto visu dienu. Bet, līdzko smilšu vētra beidzas, katra nodaļa veic savu uzdevumu, un pēc desmit minūtēm kazarma spīd un laistās.

Skibovs, saņēmis seržanta pavēli, devās meklēt lupatu. Ritēja laiks, taču Skibovs bija pazudis bez vēsts. Visi jau beidza uzkopt telpu, vienīgi mūsu logi aizvien vēl nebija notīrīti. Nu jau pašam seržantam draudēja iespēja sa-ikmt aizrādījumu no staršinas Maja. Volinecs pasauca Kuzņecovu un lika viņam padarīt darbu, kas bija uzdots Skibovam.

Stepans lēnām pielika roku pie cepures un drūmi sacīja:

— Tiks izpildīts!

Notīrījis logus un noslaucījis putekļus, viņš pienāca pie Volineca un ziņoja:

— Biedri seržant, jūsu pavēle izpildīta.

— Labi, — atteica Volinecs. — Varat iet.

Piepeši Kuzņecovs pavisam klusu, lai nodaļā neviens nedzirdētu, piebilda:

— Tikai ņem vērā: ja vēl reizi liksi strādāt slīmesta vietā, pat pirkstu nepakustināšu.

Tad nu Volinecs viņam iegrieza ārpuskārtas norīkojumu par izrunāšanos. Kuzņecovs reglamentu, protams, pārkāpis, taču taisnība, manuprāt, bija viņam.

Stepans ir laipns, labsirdīgs cilvēks, taču tanī pašā laikā stingrs un principiāls. Taisnprātība — tā ir viņa rakstura galvenā īpašība. Viņam tā ir pat slimīga īpašība.

Stepans vieglāk nekā mēs citi pārvar dienesta grūtības, disciplīna nav pretrunā ar viņa raksturu. Esmu pārliecināts, ka no viņa iznāks krietns karavīrs, lai arī viņš pats pirmais dabūjis sodu par pretī runāšanu.

Lai gan Stepans bija iebildis seržantam klusi, tomēr komandiera vietnieks politiskajā darbā Sešeņa, kas tieši tobrīd gāja garām, to bija dzirdējis.

— Tālu tiksiet, ja jau pašā sākumā tā atbildat seržantam! — Sešeņa bargi sacīja.

Stepans cieta klusu. Valdījās, lai arī Sešeņam nesarunātu ko lieku.

Bet es Stepanam jutu līdzi. Biju sašutis par tādu netaisnību. Kad Kuzņecovam, kas šķita ierāvies savā čaulā, beidzot atļāva iet un vecākais leitnants Sešeņa palika viens, es paspēru soli uz viņa pusi un jautāju:

— Kāpēc jūs domājat, ka visus nepieciešams pamācīt un audzināt? Ir cilvēki, kuriem tas nemaz nav vajadzīgs, piemēram, Kuzņecovs!

Sešeņa uz mirkli apjuka. Viņš ar interesi aplūkoja mani un jautri sacīja:

— Oho! Sī nodaļa, kā redzu, ir visai runātnīga. Viens sarunāja rupjības seržantam, otrs pamāca virsnieku.

Es samulsu, taču nolēmu to neizrādīt.

— Bet kā tad tā? Vai armijā mēs pat runāt nedrīkstam? Tikai: uz kreiso, uz labo — un pat neiepīksties?

— Tatad jūs runājāt pavisam nopietni, — Sešeņa komentēja un, palūdzis mani paiet maliņā, vienā mierā sāka skaidrot: — Armijā runāt visiem ir atļauts. Tikai šeit eksistē noteikta kārtība. Pēc reglamenta jums vajadzēja pienākt pie manis un teikt: «Biedri vecākais leitnant, atļaujiet sacīt.» — «Lūdzu, atļauju.» — «Man šķiet, ka pret ierindnieku Kuzņecovu pieļauta netaisnība,» — un tā tālāk. Es jūs labprāt uzklausītu. Bet kā jūs darāt? Jūs uzreiz kategoriski paziņojat, ka man nav taisnība. Kāpēc gan Kuzņecovam audzināšana nav nepieciešama?

— Tāpēc, ka šis cilvēks ir krietns un īsts.. .-—Es tīšām uzsvēru pēdējo vārdu, jo domāju, ka politaudzinātājam tas patiks. — Kuzņecovs ir principiāls komjaunietis, labs strādnieks, bija komunistiskā darba brigādes loceklis.

— Tas ir labi. Bet kāpēc tad viņš runāja pretī seržantam?

— Viņš nevis runāja pretī, bet gan cīnījās par īstu disciplīnu.

— Ļoti interesanti!

— Jūs domājat, ja esam jauni, tad it neko nesaprotam?

— Nebūt ne, mēs ņemam vērā to, ka jūs esat saprotoši un attīstīti puiši. Tieši tāpēc, biedri Agejev, es gribu ar jums parunāt. Es apsolu pēcāk veltīt jums vairāk laika. Šobrīd man vairs nav vaļas. Varu vienīgi pasacīt to, ka audzināšana nepieciešama it visiem — gan jums un man, gan bataljona komandierim un pulka komandierim. Pat ģenerāļiem tā ir nepieciešama! Tāpēc ka cilvēks un ari pati dzīve nenorimti mainās. Šodien kāds cilvēks šķiet vai pati pilnība, taču jau rīt dzīve un progress pieprasa no viņa jaunas īpašības. Cilvēkam jāaug, jāmainās, jārod sevī jaunas īpašības... Bet Kuzņecovam un jums neierastajos armijas apstākļos tas ir īpaši nepieciešams.

Vecākais leitnants aizgāja. Laikam viņš kaut kur tika gaidīts.

Nebija nekādu šaubu, ka šīs nepatikšanas izcēlās Ņi-kitas Škibova dēļ. Sis puisis šķiet dīvains, jo nav iespējams lāgā saprast — vai viņš ir pamatīgs slīmests vai arī ļoti gauss cilvēks. Augumā viņš ir liels, padrukns, pat nedaudz izplūdis. Gaiši rnati, baltas uzacis, gaļīga seja. Skibovs atgādina jaunu, bet slinkumā palaidušos spēkavīru — spēka viņā pārpārēm, taču laiskums neļauj to likt lietā. Nerunīgs. Pat gaiši zilās acis šķiet gausas, kad viņš nesteigdamies aplūko cilvēkus vai priekšmetus.

laimā, kad iepazinos, domāju, ka Ņikita ir no tiem mikliem, par kuriem mēdz teikt: «Sito var sūtīt vienīgi paka) nāvei.» Taču, uzmanīgi pavērojis viņu, sapratu — puisis paveic visu to pašu, ko mēs, tikai dara daudz (iiak. Viņš gluži vienkārši ir tipisks flegmātiķa un melanholiķa krustojums. To viņam nekādi nevar pārmest, jo (adu viņu radījusi pati daba. Seržants Volinecs pūlas par katru cenu iekustināt nabaga Skibovu, īpaši ierindas mācību laikā. Ņikita, izpildīdams komandas, allaž aizkavējas, un tā tiek traucēta ierindas vienmuļība.

— Ieridniek Skibov! — Volinecs sauc. — Atkal kavējaties! Atkārtosim ar jums atsevišķi. Uz labo!

Skibovs sāk nedaudz ātrāk kustināt redzokļus, sejā pavīd sasprindzinātība, un viņš tusnīdams pagriežas tik strauji, ka pārcenšas par pusapgriezienu. Viņš ir atklāts, labsirdīgs un vientiesīgs puisis. Pats nepalīdzēs, taču, ja palūgsi, nekad neatteiks.

Viņš dien jau otro gadu un, kā melš vecie, pašlaik krietni vien raksturā mainījies.

Vienīgais vīrs nodaļā, kas uzrunā seržantu uz «tu», ir Karims Umarovs. Volinecs par to neko nesaka, viņš saprot, ka Umarovam citāda sazināšanās forma nav pa spēkam. Stāsta, kad viņš ieradies pulkā, tad izskaidrojies tikai ar žestiem. Tagad viņam arī nav viegli, taču paguvis daudz ko iemācīties. Dienēt šim puisim daudz grūtāk nekā jebkuram no mums. īpaši smagi viņam klājas priekšmetos, kuros nepieciešamas labas runātspējas, —- politiskajā sagatavotībā, šaušanas teorijā, pretatomu un pretķīmiskās aizsardzības teorijā. Toties tajos priekšmetos, kuros ir spēkā princips «mazāk runu, vairāk darba», Karims ticis tālu citiem priekšā.

Kucans, būdams praktisks cilvēks, reiz viņam deva tādu padomu:

— Tu izraksti avīzes savā uzbeku valodā. Tajās taču raksta par visiem politiskajiem un starptautiskajiem notikumiem. Tā tu pats allaž būsi lietas kursā un varēsi arī atbildēt priekšniecībai, kad tev kaut ko jautās.

— Nē, man tāds šis un tas neder. Vai tad labs atzīme kaut ko dod dzīvē? Neko. Man vajag labi iemācīties krievu valoda. Šeit visapkārt krievu puiki. Kur tad citur man būs tāds iespēja? Nekur. Uzbeku avīze es tāpat lasu, iemāci man lasīt krievu valoda!

Savu brīvo laiku viņš veltī avīžu un žurnālu lasīšanai un neliek arī mūs mierā.

— Saki, draugs, — ko nozīmēt šis vārds?

Karims ir stalts puisis, augums nedaudz garāks par vidējo, ciena formas tērpu un valkā to ar patikšanu. Viņam ir melnas, dedzīgas acis, mati melni un cieti. Melnīgsnējs, taču viņu vēl tumšāku dara iedegums, un, kad smaida, acis žilbst no viņa spilgto zobu taisnās rindas. Viņš smaida bieži, jo apveltīts ar labestīgu raksturu. Toties, ja kāds viņu nokaitina, aizsvilstas tā, ka kļūst pavisam nevaldāms. Tādos mirkļos labāk turēties no viņa pa gabalu — var gāzt ar visu, kas pagadīsies pa rokai. Taču nomierinās viņš tikpat ātri kā sadusmojas. Turklāt vēl pasmejas kopā ar to, kam nule uzbrucis.

— Labi gan es tev sadevu, ko? Neņem ļaunā, draugs. Vai nezini, kāds ir Karims? Te lamājas, te atkal draugs. Nedusmojies!

Viņš pasmaida tik žilbinoši, ka tūlīt sirds kļūst vieglāka.

...No tiem, kas atrodas uz militārās subordinācijas stāvajām kāpnēm, leitnants Zigalovs mums ir pats tuvākais virsnieks. Pēc izskata viņš ir īsts sportists — platiem pleciem, spēcīgām kājām, stiprām rokām, izturīgs, vingrs, lokanu vidukli. Mati viņam ir kastaņbrūni, cirtaini, tomēr tie nav līdzīgi frizētavā saskrullētām sīksprodziņām, bet gan krīt lieliem, dabiskiem viļņiem. Seja Zigalovam vīrišķīga, acis nopietnas un skarbas, uzacis pirksta biezumā, uz zoda dzija bedrīte. Viņš ir nevis skaists, bet gan ļoti skaists vīrietis. Reiz dzirdēju, kā grāmatu kioska pārdevēja nopūtusies sacīja:

— Mocītājs sasodītais! Diezin cik meiču šitā dēļ sirdsmieru zaudējušas!

Nezinu gan, vai tiešām viņa dēļ mocījušās meitenes, jo ar sievieti kopā neesmu viņu nekad manījis. Man šķiet, ka, izņemot karadienestu, šo cilvēku vairāk nekas neinteresē. Savu skaistumu viņš nedz mana, nedz zina to likt lietā.

Arī mums viņa skaistums bijis nebijis. Kāds gan mums no tā labums, ja Zigalovs mūs trenkā vienā trenkāšanā. Ierindas mācībās, taktikas mācībās, sporta laukumā, pret-atomu aizsardzības pilsētiņā — visur leitnants mums neatvēl ne elpu atvilkt. Viņš aizvien tiecas panākt, lai komanda, paņēmiens, normatīvs tiktu izpildīti ātri un precīzi — kā pēc notīm nospēlēti. Tāda ir Zigalova būtība. Citreiz tik tikko kājās turies, gribas vai iebrēkt viņa glītajā ģīmī: «Cik tad var! Mēs taču esam cilvēki, nevis ma-šīnas (īribēties jau gribas, taču neuzbrēksi. Tik un tā viii • .i \ 11 panāks. Neatstādamies no tevis, viņš vienā Komandēs, līdz it visi komandu izpildīs vienlaikus ; i. Savu varu viņš nelietīgi nebauda, necenšas imi s iegriezt», nē, gluži vienkārši — viņš dara savu • i iilm. Paveic visu, kā nākas, un viņš būs ar tevi apmie-

.....ils. Vadims gandrīz vai raud aiz tik strikta prasīguma.

i < ;ilimitu viņš iesaucis par «rīkļurāvēju». Dihnilkins bīs-1 no viņa kā velns no krusta. Toties Stepans par leitnantu ir stāvā sajūsmā — tas gan esot vienreizējs cilvēks!

-i / : nti Zigalovu vai pielūdz. Mūsu Volinecs cenšas atdarināt pat viņa gaitu.

Mēdz teikt, ka kareivji mīl savus komandierus. Var jau mīdīties, ka tā ir patiesība. Tomēr par sevi to sacīt ne-varu — pārāk ciets man rādās Zigalovs, gluži kā no tērauda.

Pagājuši tikai daži mēneši, bet izbijusī «civilā» dzīve šķiet tik ārkārtīgi tāla! Mans dzīvoklis, tēvs, māte, mājīgā istaba, grāmatas — tas viss ir kā jauka kinofilma, Kura kādreiz redzēta un no kuras palikušas vien tīkamas atmiņas.

Ar mājām mani saista tikai vēstules un sapņi. Agrāk, kad dzīvoju pie vecākiem, sapņos redzēju tālas zemes, briesmīgus piedzīvojumus. Bet tagad, tūkstošiem kilometru prom no dzimtās puses, stepē, pāri kurai jājis Maķedonijas Aleksandrs, sapņos rādās vienīgi manas mājas.

Vēstules man raksta māte. Tās visas sākas vienādi: «Dārgais Vitja!» Māte raksta par mūsmāju jaunumiem, par laiku, par paziņām. Bet es aiz katra teikuma nojaušu viņas sakāmo: «Dēliņ, vai tev nav grūti, vai tev nedara pāri?» Māte pieraksta Četras burtnīcas lappuses, it kā gribēdama man atgādināt: raksti arī tu vairāk, man gribas zināt par tevi visu.

Tēvs gan vēl nav atsūtījis nevienu pašu vēstulīti, pat ne teikumu nav pierakstījis klāt mātes vēstulei. Daudziem paziņām un pat tēva draugiem vēstules raksta māte. Parasti viņa to dara uz dubultlapām, izplēstām no burtnīcu vidus. «Nespēju iedomāties — par ko tu tik daudz vari rakstīt?» jokodams vaicā tēvs. «Būtu labāk cietis klusu. Ja es to nedarītu, mēs būtu zaudējuši jau sen visus draugus.» Mātei, protams, taisnība, tomēr mazdrusciņ viņa pārspīlē, jo draudzības jūtu galvenais objekts mūsu ģimenē ir tēvs — visi viņu mīl un ciena. Visi arī zina, ka tāda pie mums ir kārtība: vēstules raksta māte. Tālab uz tēvu neviens neapvainojas.

Iedomājos rāmu vakaru mūsu dzīvoklī. Viss ir savās vietās — grāmatu skapis, paklājs uz parketa grīdas, māte sēž pie mana rakstāmgalda. Jā gan, tieši pie mana! Esmu pārliecināts, ka kopš manas aizbraukšanas viņa sēž tikai pie mana galda. Tēvs apmeties uz tahtas ar grāmatu rokās. Grāmatu viņš paņēmis tikai izskata pēc, bet visas viņa domas ir kopā ar māti, tai vēstulē, kuru viņa man raksta.

Ikvienā vēstulē māte, it kā nejauši, kā garāmejot, piemin Olgu. Šīs rindas lasu ar īpašu interesi, taču pats Olgai nerakstu. Aplūkojis spogulī savu noskūto galvu, blenžu uz saviem smagajiem kirzas zābakiem un jūtu — kaut kāds spēks mani attur to darīt. Vai tāds kā šobrīd esmu viņai vajadzīgs?

Arī Vadims Soboļevskis bieži saņem vēstules. Taču viņa seja pauž zināmu prieku tikai tad, kad pienāk paziņojums par sūtījumu vai naudas pārvedumu.

Stepans ir pavisam brīvs no šīm gaidpilnajām izjūtām, kādas pārdzīvojam mēs, jo viņam neviens neraksta. Es pat jūtos tāds kā vainīgs viņa priekšā. Šķiet dīvaini: vai patiešām viņam nav nedz drauga, nedz arī mīļotās meitenes? Zēl Stepana! Dažs kareivis saņemtās vēstules lasa draugiem — uztic savus noslēpumus vistuvākajam, visuzticīgākajam cilvēkam. Ari man reizēm gribas nolasīt Stcpanam savas vēstules, taču baidos viņam nodarīt sāpes.

PĀRDOMAS

Jau vairākas dienas neesmu savā kladē ierakstījis ne vārda. Galvā valda savāds, neparasts tukšums. Mani pārņēmušas dziļas šaubas. Kas notiks tālāk? Vai es tā arī rakstīšu dienu pēc dienas? Nu un tad? Kam tas ir vajadzīgs? Nezinu, par ko lai vēl rakstu. Tagad aprakstīšu vienu dienu karavīra dzīvē un pielikšu visam punktu.

Pašlaik ir seši no rīta. Atskan: «Celties!» Žigli lecam augšā, gultas atstājam nesakārtotas, lai tās izvēdinātos, kamēr esam rīta rosmē. Nedrīkst nedz pagulšņāt, nedz pastaipīties. Seržanti jau stāv klāt — nomazgājušies, ņipri, sagatavojušies jebkurā brīdī piebikstīt, aizrādīt, pa-teiktl priekša. Seržanti piecēlušies piecpadsmit minūtes ak un bez liekas steigas un grūstīšanās, nomazgāju* k's tajās telpās, uz kurām pēc rīta rosmes drāzīsies visa rota.

Zābakiem kājās un vienās sporta biksītēs joņojam pa i »lidoni, bet pagalmā jau dzirdama dežuranta skarbā balss: «Rīta rosmei stāties!» Divdesmit piecu minūšu laikā staršina vai viens no vada komandieru vietniekiem mūs tā notrenkā, ka ķermenis sakarst un uzņem tempu visai dienai. Nenorimti gribas skriet vienā skriešanā.

Pēc tam jāsakārto gulta, jānomazgājas, jāpārbauda, vai ietērps ir tīrs, un jāsagatavojas rīta apskatei. Tam visam atvēlētas tikai dažas minūtes. Ja nokavēsi kaut vienu minūti, tūlīt sāksies nenovēršamu kavējumu virkne, kuras galā kā izsaukuma zīme stāv ārpuskārtas norīkojums. Tā, piemēram, ja mazgātavā esi novilcinājies, tad nav šaubu, ka nepagūsi kārtīgi saklāt gultu vai arī notīrīt zābakus. Bet katrai šai darbībai atvēlētas tikai sekundes. Rezultātā seržants ņemas tevi tincināt: «Kāpēc visi paguvuši, bet jūs — ne?»

Rīta apskatēs seržanti nopēta karavīrus stingrāk un acīgāk par jebkuru māti. Atceros, pirms devos uz skolu, māte mani pagrozīja, pieglauda man matus un vieglītēm pagrūda — skrien, dēls. Armijā tik viegli cauri netiek. Seržants rūpīgi apskata it visu: matus un ausis, nagus un veļu, katru podziņu un kājautus, apavus un kabatlakatiņu, un arī apkaklīti. Tikai tad, kad būs pārliecinājies, ka it viss atbilst normai, viņš tevi vedīs uz nodarbībām. Bet, ja kaut kas nav labi, viņš tūlīt liks savest kārtībā. Turklāt vēl sāks tincināt: «Kāpēc apkaklīte nav tīra? Kāpēc pogas nespīd? Kāpēc kabatas piebāztas ar visādiem niekiem?»

Arī brokastīs nevar ne parunāties kā mājās pie galda, ne pastāstīt redzētu sapni, ne arī pārskatīt avīzi. Brokastīm atvēlētas piecpadsmit minūtes. «Stāties!», «Soļos — marš!», «Dziesmu!», «Ēdnīcā pa vienam no labās — marši», «Sēsties!», «Celties!», «Stāties!», «Dziesmu!», «Sagatavoties iziešanai uz mācībām!».

Pirms mācību sākuma visi dodas pie reproduktoriem un radiouztvērējiem. To nedara pēc savas vēlēšanās, gribi vai negribi, katram obligāti jānoklausās jaunākās ziņas. Katram kareivim jāzina, kas notiek valstī un visā pasaulē. Klausies, lai tev top saprotams, cik šobrīd svarīgs un nepieciešams ir tavs dienests.

Bet pēc tam seko septiņas mācību stundas vai nu laul .-i, vai klasē, vai ari šautuvē. Šodien notiks divas stundas politiskajā audzināšanā, nodarbības temats: «Imperiā

lisms — kara cēlonis». So tematu mēs studēsim astoņas stundas, jo pāris stundās ar tik sarežģītu jautājumu skaidrībā netikt. Iepriekšējās nodarbībās mēs uzzinājām par imperiālisma agresīvo būtību un par kara ekonomiskajiem un sociālpolitiskajiem cēloņiem.

Pēc politnodarbībām divas stundas apgūstam šādu jautājumu: «Pretinieka masveida iznīcināšanas ieroči, un kā no tiem aizsargāties». Arī tas ir visīstākais priekšmets, gluži tāds pats kā skolā fizika vai anatomija. Tiek apskatīti ķīmiskie un kodolieroči.

Šodien mēs mācīsimies vienu nodaļu no šīs sarežģītās zinātnes programmas: «Jēdziens par radioaktīvo izstaro-jumu atklāšanas jonizācijas metodi. Radioaktivitātes indikatora, rentgenometra, radiometra nozīme un uzbūve».

Pēcāk vēl divas stundas tehniskajā apmācībā: «Bruņutransportiera dzinējs, tā funkcijas, izvietojums un nostiprinājums. Dzinēja eļļošanas un barošanas sistēmas». Nodarbības notiek mūsu autoparkā.

Noslēgumam vēl viena — fiziskās sagatavošanas stunda — vingrošana.

Sī stunda mums ir pa prātam, tomēr mēdz būt arī sliktāk — kross vai triecienjosla. Tur nu gan nav viegli — jāatdod visi spēki līdz pēdējai pilītei. Salīdzinot ar krosu, vingrošanas rīki šķiet īsta izprieca!

Pēc mācībām seko komandas: «Sakārtoties!», «Nomazgāties!», «Pusdienām stāties!», «Soļos — marši», «Dziesmu!», «Diez cik lustīgi nedziedat, nosoļosim vēl kādu apli». Jādzied dūšīgi, citādi staršina Majs ne vienu reizi vien liks riņķot pa laukumu. «Ēdnīcā pa vienam no labās — marš!», «Sēsties!». Pusdienām laika atvēlēts tieši tik daudz, lai mierīgi paēstu un padzertos tēju vai kvasu. Ja netūļājies — pats esi vainīgs, jo jau seko: «Celties!», «Stāties!», «Dziesmu!».

Visīsākā stunda diennaktī — tā ir atpūtas stunda. Līdzko pa īstam aizvērsi acis vai iedziļināsies grāmatā, jau skan komanda: «Sagatavoties ieroču tīrīšanai!» Pēc tam seko individuālās mācības — pusotras stundas rītdienas uzdevumu gatavošanai un šīsdienas vielas apgūšanai.

Tad mums tiek atvēlēta viena stunda brīvajam laikam.

i .tam vakariņas. Tad jau skan pavēle: «Vakara jundai

staties!»

Allaž pašu pirmo staršina Majs izsauc mūsu rotas sabikstos uz mūžiem ieskaitīto Padomju Savienības Varoni:

— Deņisovs!

Vada komandiera palīgs, kas stāv labajā flangā, skaļi

un svinīgi ziņo:

— Padomju Savienības Varonis Deņisovs kritis kaujā par mūsu Dzimtenes neatkarību!

Ikreiz šajā mirklī man pāri mugurai pārskrien šermuļi un pārņem savāda nopietnība, tāpēc neviļus izslejos taisni un aizturu elpu. Tas atkārtojas ar mani katru dienu, un aizvien man šķiet, ka tas notiek pirmo reizi. Pierast pie tā nav iespējams.

Pēc tam staršina alfabēta kārtībā izsauc visus rotas karavīrus: «Agejevs!» — «Es!», «Vorobjovs!» — «Es!», «Kuzņecovs!» — «Es!». Lai gan Šo «es» visi izrunā īsi un gandrīz vai vienādi,L staršina Majs pēc tā pazīst ikvienu karavīru. Mēs brīnāmies, kā viņš spēj iegaumēt mūsu balsis. Reiz ar Vadimu nolēmām Alaju pārbaudīt. Agejeva uzvārds alfabētā atrodas pirms Soboļevska, tālab Va-dims vispirms atsaucās manā vietā. Pēc norunas man savukārt vajadzēja atbildēt Soboļevska vietā. Taču es nepaspēju atsaukties, jo staršina tūlīt pavaicāja:

— Bet kur ir Agejevs?

— Šeit, — es atsaucos.

Majs, uzreiz visu sapratis, noteica:

— Agejevam un Soboļevskim pa vienam ārpuskārtas norīkojumam.

Vakarā, kad citi puiši skatījās kino, mēs ar Vadimu berzām tualetes telpas.

Pēc vakara pārbaudes staršina nolasa jaunās pavēles, paziņo norīkojumus nākamajai dienai. Tad seko komanda: «Pastaigā soļos — marš!», «Dziesmu!». Sākas sacensība, kuru neviens nav organizējis. Rotas soļodamas sacenšas dziedāšanā. Vieni pūlas savus sāncenšus pārkliegt, toties citi mēģina uzvarēt ar meistarīgu izpildījumu. Mūsu rota dzied viduvēji.

Pēc pastaigas — vakara tualete. Visbeidzot pulka dežurants ar taures signālu dara zināmu visjaukāko pavēli: «Gulēt!»

Tā tas atkārtosies 365 dienas viena gada un 730 dienas divu gadu laikā. Mainīsies vienīgi nodarbību temati, un pa reizei gadīsies kaujas mācības vai arī sardzes.

Ko nu lai tagad iesāku? Varbūt zem kopējamā papīra nodrukāt visas 730 dienas, un mana grāmata būs gatava. Tieši šobrīd rodas šī doma: kam tad tāda grāmata bns vajadzīga? Mani pārņem tāds kā aizvainojums, kā nožēla — vai tiešām karavīra dzīve ir tik vienveidīga un pliekana, ka tajā nav nekā ievērības cienīga, ko varētu aprakstīt!

Nē, tas tā nevar būt! Gluži vienkārši — es vēl neesmu iedzīvojies armijas ikdienā. Skolā literatūras stundās mūs mācīja, un arī lasīju kritikas rakstos: literārajā daiļdarbā galvenais ir, lai būtu problēma vai konflikta situācija.

Kur tad tie ir — tie mūsu konflikti? Varbūt stingri reglamentētajā armijas dzīvē tie nemaz nedrīkst būt? Taču šeit ir gan priekšnieki, gan padotie, tā sacīt, «viņi» un «mēs» — audzinātāji un audzināmie. Priekšniekiem ir savi noslēpumi, un arī mums ir šis tas slēpjams no viņiem. Turklāt «mēs» — tā nav vienveidīga ļaužu masa. Tā, pie* mēram, mūsu nodaļa — tā ir cilvēku grupa, kura veic kopīgu uzdevumu, vārdu sakot, tas ir kolektīvs. Tomēr savus pienākumus katrs no mums pilda citādāk. Tālab ka mēs esam ļoti dažādi. Mums visiem mugurā vienāds formas tērps, taču zem šā ietērpa slēpjas individualitātes.

Kas zina, varbūt tieši tur arī pastāv konflikts, ka mūs visus pūlas padarīt vienādus, bet mēs iekšēji tam pretojamies. Reizēm jūtu sevī (arī citos puišos tas manāms) tādu kā saasinātu piesardzību pret visu apkārtējo.

Armija pieprasa stingru vienveidību visur: formas tērpā, gultas sakārtojumā, reglamenta pildīšanā, taktiskajos paņēmienos. Tātad mums visiem arī jādomā vienādi? Atklāti runājot, tas man nemaz nepatīk. Laikam tāpēc arī briest dvēselē pretestība, negribas, ka «pakļauj vienam principam».

Reiz kādā vakarā, kad biju iegrimis samezglotās dzīves apcerē, pie manis pienāca komandiera vietnieks politis kājā darbā Sešeņa un jautri pavaicāja:

— Nu, kā tad sviežas?

Nesavaldījies atteicu:

— Ne visai.

— Kāpēc?

•— Negribu kāpt uz konveijera. Sev patīku, tāds kāds esmu.

Politaudzinātājs, lieliski sapratis, ko es ar to gribēju sacīt, sāka mani «apgaismot».

;ilu galā, un tas ir svarīgākais, jūs nedzīvojat pa-r viens. Neņemiet ļaunā, ka saku tik tieši, bet man i - jūs kā personība vēl neesat pilnīgi nobriedis. Jūsu i.il 'i;is pagaidām vēl ir tāds kā nepabeigta jaunceltne — \ i(* 1.1111 jūtami robi, vietām spiežas laukā nevajadzīgi .T.imii, bet šur tur rēgojas pat visādu gružu kaudzes. Tā-l.iI' arī cenšamies jums palīdzēt tikt vaļā no sārņiem, no-

lipet jūsu gribasspēku. Armija nebūt nav konveijers, no kura nāk visi absolūti vienādi kā detaļas. Gluži otrādi — mes gribam dot tās labās īpašības, kuru jums nav. Galvenais, kā jums, jaunajiem, aizvien vēl trūkst, — tā ir mūsu dzīves un pašu rīcības sociālistiskā izpratne. Tāpēc arī mēs jums mācām, kādai jābūt pareizai, marksistiskai attieksmei pret_ īstenību, kā jāapgūst mūsdienu apbruņojums, sarežģītā kaujas tehnika un taktika. Kas attiecas uz jūsu individualitāti, lūdzu, saglabājiet to sevī, cik vien jums tīk! Turklāt vēl jāpiebilst: mūsdienās armijas dienests kļuvis tik sarežģīts un daudzpusīgs, ka ikviens cilvēks var vienīgi iegūt labās īpašības, bet nekādā gadījumā tās zaudēt. Tā, biedri Agejev!

Klausījos un gudroju: šķiet, ka viņam taisnība. Taču, ja labi padomā, tā runāt ir viņa pienākums, neko citu sacīt viņš nedrīkst. Bet kas tad ir tas cits? Kur slēpjas tā būtība? Kāpēc gan strikti jānoliedz, jāturas pretī visam tam, ko sacīja Sešeņa? Bet ja nu viņam taisnība? Armijas vienveidīgajā dzīvē es taču esmu ievērojis tikai vienu pusi. Inženieriem, aktieriem, zinātniekiem un pat kosmonautiem arī nav izdevies izbēgt no ikdienības, arī viņu dzīves dienu var aprakstīt sekojoši: pamodās, nomazgājās, pabrokastoja, devās uz darbu, paēda pusdienas, atkal pastrādāja, pārnāca mājās, paēda vakariņas, pasēdēja pie televizora un likās gulēt. Taču par šiem cilvēkiem uzrakstītas aizraujošas grāmatas! Tātad būtība jāmeklē daudz dziļāk — cilvēku domās un darbos.

Lai nu tā būtu, mēģināšu meklēt!

Mēs — tas ir, viss mūsu vads — sēdējām smēķētavā un atpūtāmies. Vienīgi seržanta nebija klāt. Lāgā neatceros, kā tas gadījās, taču saruna galu galā aizsākās par varonību. Lai veiktu varoņdarbu, vai nepieciešams būt izcilam cilvēkam, vai tas ir pa spēkam jebkuram? Dīvaini, taču visi bija vienisprātis, ka varoņdarbu spēj veikt ikviens cilvēks. Tikai pamatojumi katram bija atšķirīgi, reizēm pat diametrāli pretēji.

Dihnilkins izteicās pirmais:

— Ko nu te daudz mēles trīt, ir taču pat dziesma tāda: «Pie mums par varoni var kļūt jebkurš!»

— Tātad arī tu vari? — Kucans ironiski pavaicāja.

— Kālab gan ne? Ja sacīts: visi, tātad arī es.

— Pārākais drošulis!

— Vēl nav zvanīts, kurš frontē kļūs par varoni, — rupji atcirta Dihnilkins. — Domā, ka tas būs kāds paipuisītis, memmesdēliņš, kurš tagad ir baigi disciplinēts? Ne vel la! Viņam pašam pirmajam būs bikses pilnas.

— Jebkurš nevar, dziesma saka nepareizi, — kaismīgi ierunājās Karims Umarovs. — Kā tad tā — jebkurš? Ir tāds cilvēks, kā teikt, pavisam satrunējis... ~~ Karims, meklēdams vārdus, sāka žestikulēt. — Vārdu sakot, krieviski tas ir — iekšā pavisam beigts.

Soboļevskis gurdeni pasmīkņāja un bilda:

— Manuprāt, pareizi, ka jebkurš. Arī dziesmas vārdi ir patiesi...

Piepešā izbrīnā apmulsu. Parasti Vadims kategoriski noraidīja ikvienu «oficiālo patiesību», allaž to apšaubīja — ja ne ar vārdu, tad ar žestu: tā nevērīgi pamājot ar roku, un tūlīt visiem kļūst skaidrs, ka viņam ir īpašs spriedums. Kāpēc gan šoreiz viņš tik negaidīti piekrita? Tomēr mans izbrīns bija pāragrs. Tālākais, ko sacīja Soboļevskis, bija gluži viņa manierē:

— Viss atkarīgs no tā, vai tu tiec viļņa galotnē vai ne. Kā tad ir sacīts dziesmā? «Ja Dzimtene liks paveikt varoņdarbu». Vai tu jūti? «Ja liks»! Tātad, ja vajadzēs no tevis iztaisīt varoni, iztaisīs arī, turklāt tādu, ka pats sevi nepazīsi! Teātrī, kur strādā mans tēvs, visi aktieri spēlē, kā jau viņiem pienākas. Tad pēkšņi vienu kā sāka izvirzīt, tā līdz pašām debesīm uzcēla! Bet viņš īstenībā ir ne cepts, ne vārīts — viduvējība. Gluži vienkārši palaimējies tikt viļņa galotnē. Bija nepieciešams kādam piešūt spār-niņus un arī piešuva.

— Nē, tu saki nepareizi! — Karims Umarovs iekarsa.

— Dzīvē arī tā gadās, — Kucans piekrita.

— Uz mata! — Dihnilkins atbalstīja.

Parasti klusais un flegmatiskais Ņikita Skibovs negaidīti metās strīdā.

— Ko nu tu lej! Skaidrs, ka ne tuvu neesi redzējis īstus varoņus. Mūsu sādžā dzīvo traktorists Aleksejs Lukičs

zagonovs.. Viņam mūsu ikdienišķajā dzīvē acīs ir savāds

spīdums — gluži kā ejot uzbrukumā. Viņš ir tāds cil-

vēks veic jebkuru darbu — it viss viņam padodas. Bet m*ivīt /cita zvaigzni piesprauž pie krūtīm tikai svētku rei-T;;<u arī bez zvaigznītes redzams — tas ir īsts va-i oii i sī

Pie mums arī viens ir. Tikai gluži otrādi — tāds i.p.iis un kluss cilvēks, strādā par grāmatvedi, — sarunā i jaucās Kucans. — Arī balss klusa, gaita lempīga. Eh, m) nu par to — pat kokmateriālus savas mājas remontam neprata dabūt! Taču frontē trīs tankus — «tīģerus» ar granātām uzlaida gaisā. Pēdējais tanks jau bija uzbraucis viņa ierakumam un sācis griezties uz vietas, lai viņu sašķaidītu. Tomēr mūsu Trofims pamanījās pa ierakumu aiz-rapot maķenīt nostāk un tad — kā meta granātu, tā trāpīja tankam aizmugurē tieši pa motoru. Beigas bija fašistam!

Arī es izteicu savas domas:

— Ikviens kaujas laukā var nokļūt tādos apstākļos, ka viņam patiešām vajadzēs rīkoties varonīgi. Taču — vai katrā atradīsies spēks tādai rīcībai vai arī ne — tas ir pavisam cits jautājums.

— Bet kā tad lai to noskaidro — kuram šis spēks ir, bet. kuram nav? — Kucans vaicāja.

Neziņā paraustīju plecus.

— Tas, manuprāt, no malas nav nosakāms. To vislabāk zina vienīgi cilvēks pats. Viņš glabā to slepenībā pat no sevis.

— Nu gan sapūta miglu acīs! — Dihnilkins atmeta ar roku. — Nesen avīzē bija Dekrēts — robežsargam piešķīra Padomju Savienības Varoņa nosaukumu. Vai lasīji? Tur vēl bija arī viņa biogrāfija. īsti neatceros, kāds viņam bija uzvārds, šķiet — Babakovs. Pirms armijas viņš strādāja par atslēdzienku tāpat kā mūsu Stepans Kuzņecovs. Dienēja viņš arī tāpat kā mēs visi: cēlās, mācījās, gāja sardzē. Bet reiz naktī uz robežas notika provokācija. Sākās kauja. Re, kā iznāca tam puisim: vakarā likās gulēt kā ierindas kareivis, bet no rīta jau kļuvis par varoni!

— Mēs par to arī lasījām avīzē un pa radio klausījāmies. Nemaz tik vienkārši un viegli viņam neklājās! — iebilda Skibovs. — Tas puisis stājās kritušā komandiera vietā un komandēja visas kaujas laikā. Turklāt viņš tā vadīja kauju, ka guva uzvaru. Bet tu nu gan esi žiperīgs: pif-paf — un varonis! Vai tu 2igalovu spētu nomainīt?

— Kāpēc ne? — Dihnilkins līksmi sarosījās. — Komandēt vienmēr ir vieglāk: «Celties!», «Gulties!», «Stāties!», «Izklīst!», «Biedram Dihnilkinam ārpuskārtas norīkojums!».

Puiši sāka smieties. Bet es lūkojos viņos un domāju: visi mēs mīlam savu Dzimteni un, ja vajadzēs, spēsim to aizstāvēt. Ikviens var kļūt par varoni — jebkuram dota tāda iespēja, kā tiek dziedāts dziesmā. Taču — vai katrs sevī atradīs spēku, lai veiktu varoņdarbu? Sis jautājums tik vienkārši nav atrisināms.

Visā mūsu sarunas laikā klusēja vienīgi Kuzņecovs. Tā, manuprāt, bija patīkama klusēšana. Tajā nebija jūtama augstprātība: es gan zinu, ko esmu vērts. Nē, viņš gluži vienkārši klausījās visos uzmanīgi, piekrītoši māja ar galvu, smējās. Taču nebilda ne vārda. Man šķita, ka puišiem bija skaidrs: tieši Stepans Kuzņecovs no mums visiem atrodas vistuvāk varoņdarbam. Viņā slēpjas tieši tas nepieciešamais, par ko mēs runājām un tomēr nezinājām, kā to sauc.

PIRMAIS SOLIS PRETĪ VAROŅDARBAM

Visu dienu es jūtos satraukts. Nojaušu, ka šonakt noteikti veikšu varoņdarbu. Tāda pašsajūta man droši vien ir tāpēc, ka šodien mums sevišķi daudz stāsta par dažādiem varoņdarbiem. Mēs gatavojamies pirmo reizi dienesta laikā stāties sardzē. Miera laikā tā ir vienīgā vieta, kur karavīrs pilda kaujas uzdevumu. Tālab arī uztraucos. Doties izpildīt kaujas uzdevumu — tā nav nekāda joka lieta! Turklāt esmu pārliecināts, ka man postenī noteikti kaut kas atgadīsies un radīsies iespēja parādīt sevi. Gribas, lai tas notiktu pēc iespējas ātrāk. Taču laiks šoreiz, kā par spīti, velkas gliemeža gaitā. Mūs instruē ilgi — vispirms seržants Volinecs, tad leitnants Žigalovs, pēc tam rotas komandieris un pat bataljona komandiera vietnieks politiskajā darbā.

Beidzot pienākusi nakts. Stāvu postenī. Man rokās automāts, pielādēts ar kaujas patronām. Kaujas! Pietiek tikai mazliet piespiest šo te mēlīti — un ...

Lūkojos tumsā, un man šķiet, ka aiz katra krūma kāds uzglūn. Nē, man baiļu nav. Gluži otrādi — ļoti vēlos, lai man uzbruktu pretinieks.

tas mani šķiet aizraujoši. Tālab es gaidu. Urbjos ar m h niša. Ieklausos. Reizēm aizturu elpu...

' Ia< 1! Nu gan dzirdu. Klusi, piesardzīgi soļi. Kā plē-

ii, kas zogas pie laupījuma... Taču drīz vien no-i ii. ka tie ir manis paša sirdspuksti. Laiks rit. Bet man i 1« ii . neuzbrūk. Sasprindzinājums pamazām noplok. i 11•.i(1 liekas smieklīgi, ka vēl tikai pirms diviem mēne-u iii māte man mēdza piesacīt: «Lai pulksten vienpadsmi-!ii jau būtu gultā.» Bet šobrīd, pulksten trijos naktī, ■ : lāvu postenī ar ieroci rokās. Esmu sargkareivis —

lalad neaizskarama persona. Var arī nogalināt — tiesa iii ii: attaisnos. Tāpēc ka izpildu kaujas uzdevumu, vado-i tikai no karalaika likumiem. Cik gan daudz tādu pašu i i es šobrīd stāv savos kaujas posteņos! No Čukotkas Iz Baltijai, no Kuškas līdz pat Ziemeļpolam. Ne tikai ngkareivji, bet arī robežsargi un radiolokatoristi, lido-i iji un raķetnieki, radisti un telefonisti. Tas nudien būtu indiski, ja viņi avīzē izlasītu, ka jaunais karavīrs Viktors Agcjevs, kas tāpat kā viņi stāvēja sardzē, šonakt aizturējis [>iegu. Atkal un atkal saspringti lūkojos tumsā un ieklau-os naksnīgajā čabēšanā. Piepeši atskan smagi soļi — lnr nāk maiņa.

— Stāt, kas nāk! — saucu no visa spēka un pats brīnos: mana balss skan svešādi — kā īstam sargkareivim.

Aizritēja diennakts, biju nostāvējis postenī visas sardzes maiņas. Ienaidnieku tā arī neizdevās aizturēt. Kazarmā atgriezos noguris un vīlies. Es taču tik ilgi biju gatavojies! Savus pienākumus biju iekalis no galvas. Viss veltīgi. Sāp sirds.

Kad liku automātu ieroču piramīdā, cauri atvērtajām kancelejas durvīm nejauši izdzirdēju, kā leitnants 2iga-lovs sarunājās ar staršinu Māju.

— Mūsu jaunatne, man rādās, ir tā nekas, — sacīja

Zigalovs.

— Sākumā viņi visi centīgi. Bet, līdzko pieradīs, entuziasms apsīks.

— Nu, tas jau ir mūsu pienākums — saglabāt interesi par dienestu. Starp citu, šodien dažam labam var sabojāties garastāvoklis. Es pats labi atceros, kā pirmo reizi atgriezos no sardzes — gandrīz vai raudāju aiz sirdēstiem. Visu nakti gaidīju iespēju izcelties — tā arī nesagaidīju. Tagad es iešu atpūsties, bet jūs palūgšu pievērst tam uzmanību. Aprunājieties ar puišiem.

— Tiks izdarīts, biedri leitnant.

Interesanti, kā viņš to izdarīs? Droši vien atkal sapulcinās visus jaunos uz pārrunām. Šobrīd tikai tā vēl trūka! Tā gribas gulēt, ka acis krīt ciet. Smēķētavā, kur atpūtās mūsu puiši, sāku gaidīt, kad pasauks uz pārrunām. Drīz vien atnāca staršina Majs un apsēdās kopā ar mums. «Kaut nu ātrāk viņš pabeigtu šīs pārrunas,» es skumīgi nodomāju. «Miegs nāk virsū kā lietuvēns, bet šis vēl tikai smēķēt sataisījies!»

— Kālab esi noskumis, Agejev? — Majs piepeši pavaicāja.

— Neesmu noskumis, biedri staršina, viss kārtībā.

— Mānies gan! Es jau redzu, ka tevī briest kaut kādas domas. Klāj vaļā, nekautrējies. Vai tu smēķē?

— Nē.

— Pareizi dari! Nu, bet tagad paskaidro, kālab esi sa* druvējies?

Palūkojos uz staršinu un pēkšņi nodomāju: «Kāpēc man no viņa jābaidās?»

— Ir šādi tādi apsvērumi.

— Klāj vaļā.

— Tikai tie, manuprāt, ir no tiem, kas šeit nav pieņemti.

— Mēģināsim noskaidrot.

— Māc garlaicība, biedri staršina. Nav iespējas sevi apliecināt. Kas zina, varbūt viss dienesta laiks tā aizritēs?

— Tā var gadīties, — staršina piekrita. — Ja tu domā par sardzi, tad vari tikai priecāties par to. Iedomājies uz mirkli, ka esi diversants. Ja tavā priekšā nemitīgi staigā sargkareivis un, turēdams rokās ieroci, vērīgi lūkojas tumsā, vai tu kaut ko iesāksi darīt? Protams, ka ne. Tu mēģināsi sagaidīt, kad viņš aizsnaudīsies vai arī zaudēs modrību. Ar to es nebūt negribu teikt, ka pagājušajā nakti ienaidnieks bija tava posteņa tuvumā. Taču viņš tur varētu arī būt. Sardze, zēni, arī ir līdzīga kaujas laukam: ienaidnieks gan nav redzams, tomēr viņš atrodas kaut kur tuvumā, un uzbrūk viņš parasti tad, kad to gaida vismazāk.

Soboļevskis uz mirkli aizsnaudās. Staršina, palūkojies uz viņu, piemiedza puišiem ar aci. Visi iesmējās. Soboļevskis satrūkās un iztaisnojās. Staršina jautri sacīja:

— Sardzē reizēm atgadās tādas lietas, kādas pat domādams neizdomāsi. Kad dienēju pirmo gadu, piedzīvoju tik ārkārtēju gadījumu, ka pat atcerēties kauns.

— Pastāstiet, mēs taču esam savējie, — lūdza karavīri.

— Lai notiek. Klausieties! Tad es tāpat kā jūs biju ierindnieks. Reiz mani norīkoja sardzē. Turklāt ne jau kādā parastā postenī, bet gan pie pulka karoga. Sākumā man pat dūša saskrēja papēžos. Bet vēlāk, kad nostājos postenī, palūkojies visapkārt, sapratu, ka nekā briesmīga jau nav. Karogs novietots nišā, no muguras un sāniem neviens man klāt netiek, bet priekšā viss redzams, un svešinieku klāt es nepielaidīšu. Tik ļoti es biju nomierinājies, ka, stājoties postenī trešo reizi, mani pārņēma apnikums. Bija vēla nakts, štābā valdīja klusums, visapkārt ne dvēseles. Vadzi, domāju, nebūtu par ļaunu apsēsties. Ja nāks sargmainis, es viņu jau pa gabalu cauri atvērtajām durvīm pamanīšu. Bet karogam blakus, kā jūs paši zināt, allaž stāv naudas lāde. Uz tās tad nu es piemetos. Sēžu, atpūšos, reizēm pametu skatienu uz durvīm. Atpūtos. Nu būs gana, domāju, sēdēt, drīz jānāk sargmainim. Tiklīdz gribēju piecelties, jutu — manas bikses pie kaut kā pielīmējušās. Mīļo stundiņ, zem manis taču atrodas zīmogs! Tātad, kamēr es tam tupēju virsū, zīmogs bija pakusis un pielipis pie dibena. Ko lai tagadiņ iesāk? Ja piecelšos, zīmogs būs pagalam, bet vēlāk sacīs, ka lādē vesels miljons bijis — ej nu pierādi, ka ne!

Mēs visi vienoti ierēcāmies.

— Sāku lauzīt galvu: ko lai daru? — Majs turpināja stāstu. — Ja palikšu sēžam, mani sodīs — kā gan tas var būt, ka sargkareivis pie karoga sēž! Tāds notikums droši vien nekad vēl nav gadījies. Noplēst zīmogu — vēl trakāk! Ar vārdiem tas nav izsakāms, ko tajos drausmīgajos brīžos pārdzīvoju. Sēdēju, kamēr atnāca sargmainis. Tas pablenza uz mani tā, ka viņam aiz pārsteiguma vai acis no pieres izsprāga.

«Biedri Maj,» šis saka, «jūs sēžat?»

«Tieši tā, biedri seržant, sēžu!» es atbildu.

«Vai jūs prātu esat zaudējis, vai?!»

«Nebūt nē — esmu pielīmēts!»

«Kur pielīmēts? Žigli celties!»

«Kamēr neieradīsies finansu daļas priekšnieks, piecelties nevaru. Lai viņš pats konstatē, ka zīmogs zem manis ir vesels.»

Izsauca finansu daļas priekšnieku. No posteņa mani noņēma. Par tādu dienesta pildīšanu mani, protams, stingri sodīja. Toties kopš tās reizes sargkareivja pienākumus pildīju, kā nākas.

Smejos kopā ar visiem un sacīju staršinam:

— Lūk, jums kaut vai kuriozs gadījums bija, bet mums it nekas nenotika.

— Vai zini, brāl, es nenovēlu tev tādu piedzīvojumu, — Majs iebilda. — Kauns visa pulka priekšā.

— Pirms stājāmies postenī, mums stāstīja par varoņdarbiem, bet kur tad lai tos veic?

Staršina kļuva nopietns. Pavērās mūsos cieši un pētoši. Tad viņš sacīja:

— Jums, puiši, ir labas domas. Tās nāk no jaunības, asinis jums karstas. Tas ir normāli. Bet par varoņdarbu es jums teikšu tā: jūs to noteikti veiksiet. Nezinu — kad, kur tas notiks — man arī nav zināms, — varbūt postenī, karā vai civilajā dzīvē, tomēr jūs to paveiksiet. Būt gatavam izdarīt varoņdarbu — tas jau ir pirmais solis tam pretim. Jūs jau esat to spēruši... Nu bet tagad liecieties gulēt, šajā diennaktī droši vien esat pārguruši.

Kopā ar visiem devos uz kazarmu. Taču pēkšņi atģi-dos — bet kur tad tās pārrunas palikušas, kuras viņš apsolīja leitnantam? Pag! Tās taču jau bija notikušas! Turklāt viņš visu novadīja tā, ka pat es nepamanīju, ka notiek «pasākums». Slīpēts gan šis staršina!

PAVASARIS

Atnāca pavasaris. Daba atmodās, un sāka briest sulas. Tuksnesis atdzīvojās — it kā pārklājās ar zaļu samta segli. Bet es agrāk domāju, ka tuksnesis ir tikai smilšains. Taču, cik vien tālu sniedzas skatiens, nemana neviena paša dzeltena barhana. It visur valda sulīgs, spilgts zaļums. Pāri pakalniem klejo apvēlušās aitas. Pa zemi rāpo tūkstošiem bruņurupuču. Sie kaula kažociņi sildās saulītē, laiski košļādami zāli. Pēc taktikas mācībām bruņutransportierī pārvedam simtiem šo dzīvnieciņu. Staršina Majs mūs nenorimti rāj:

— Vai tad nekad neesat redzējuši? Tad nu liels brīnums! Rupucis kā rupucis. Uz lauka paspēlējāties, un gana. Kālab jāstiepj uz šejieni?

Bet mēs tik un tā stiepjam. Ne vien bruņurupučus, bet arī puķes — veseliem klēpjiem. Savāds, romantisks gars iemājojis ļaudīs. Kamēr notiek mācības, nav neviena brīva brītiņa — un mēs pavasari pat nepamanām. Toties, līdzko viss izpildīts pēc dienaskārtības — esam paēduši pusdienas, iztīrījuši ieročus, sagatavojušies nākamajai dienai,— mēs izejam laukā, saulītē, ieelpojam reibinošo pavasara gaisu, un tūlīt pat šis pavasaris sāk joņot mūsu dzīslās. Sirds satraucas un sāk trīsēt krūtīs — tik ļoti gribas mājup. Bet, kad sāc rēķināt, cik vēl ilgi palicis dienēt, tad skumjas metas plosīt dvēseli, ka bail.

Neba man vienam pašam tāds noskaņojums. Liriskās skumjas, kā redzams, apsēdušas it visus. Tādās reizēs mēs paņemam no Ļeņina istabas ģitāru un dodamies uz kādu klusu vietu aiz kazarmas.

Seržants Volinecs ar mums nebiedrojas — droši vien baidās zaudēt savu priekšnieka autoritāti. Arī Kucans nenāk mums līdzi. Viņš ir praktisks cilvēks, tālab liriku neatzīst, allaž velk mūs uz zoba:

— Atkal lasāties gaudot?

Mēs visi sasēžamies ciešā bariņā. Pašā centrā apmeties Vadims Soboļevskis. Kaut gan viņu kā cilvēku šeit ne visai ieredz, taču klausās labprāt, jo atzīst par labu dziedātāju. Sākumā viņš tāpat vien patrinkšķina ģitāru, noskaņodams sevi liriski. Tad beidzot, pārskrējis pāri grifam ar saviem garajiem, lokanajiem pirkstiem, rāmā balsī, bez sasprindzinājuma dziedoši izrunā:

Mēs vienā valgā sapīti, ka sāpēja, —

Tu biji mana glītā klintīs kāpēja.

Viņa dziedāšanas manierē jūtams kaut kas «blatnijs». Taču ikvienam no klātesošajiem šis «akcents» ir ļoti pa prātam, kaut gan ar noziedznieku pasauli mums nav nekāda sakara.

Vadims dzied arī karalaika dziesmas.

Vai nu pavasaris, vai ilgas, vai arī dziesmas vārdi, bet droši vien tas viss kopā — apbur mani. Viss reālais atkāpjas, un savā iztēlē aiztraucos kaut kur tālu, tālu prom.

Esmu ievainots, lāse pēc lāses Sniegā asinis sastingst un kvēl.

Pačukst medmāsa, Aņuta dārgā:

«Tūlīt pārsiešu, pacieties vēl.»

Saltais vējš ņemas brāzmaini tirdīt,

Blašķē ledus, vien brūce man svilst.

Mūžam atmiņā paliks un sirdī Ziemas vakars, kas pāri mums milst.

Spulgo pretī man Aņutas acis,

Blašķē ūdens kā saulītē silst..,

Sirds man saldi pamirst. Redzu sevi ievainotu. Redzu, kā pie manis pierāpo Olga, kā viņa saudzīgi pārsien manas brūces un kā viņas acis izstaro mīlestību.

Neesmu uzrakstījis viņai vēstuli līdz pat šai dienai. Tomēr domāju par viņu ļoti bieži. Par mani viņa droši vien arī domā — es to jūtu —, ne jau velti runā, ka pastāvot telepātija. Abi mēs esam nelgas — kāpēc nerakstām viens otram? Nelgas? Bet varbūt vienīgi es pats tāds esmu? Viņa taču ir meitene, viņai neērti rakstīt pirmajai. Tomēr kaut kas mani attur, kāda sveša un auksta balss čukst: «Ja viņa tevi sagaidīs bez vēstulēm, tad tik tiešām noticēsi, ka tā ir mīlestība.»

Mūsu pulkā ir klubs. Tajā notiek kopsapulces, lekcijas, sanākam arī iztirzāt mācību jautājumus. Kinofilmas mums rāda trīs reizes nedēļā — sestdienās, svētdienās un trešdienās.

Klubs — tas, protams, ir pārāk lepns nosaukums šim iestādījumam. īstenībā tā ir vasaras skatuvīte, kuras priekšā sarindoti biezu dēļu soli, pienagloti pie pamatīgiem bluķiem. To visu iežogo neapdedzinātu ķieģeļu siena. Jumta šeit nav. Sienas nobalsinātas un izraibinātas ar melnām švīkām. Tās palikušas no zābaku papēžiem, jo, līdzko nodziest gaisma, daudzi uzraušas uz žoga — no turienes labāk redzams.

Noskatīties kinofilmu parasti sanāk viss pulks. Šurp ierodas ne tikai karavīri, bet arī virsnieki ar sievām un bērniem.

Šeit arī pirmo reizi ieraudzīju meiteni, kurai bija lemts ieviest zināmu daudzveidību mūsu vienmuļajā karavīru dzīvē. Meitenes tēvs ir majors Ņikitins, pulka ķīmiskā dienesta priekšnieks. Viņš ir padzīvojis, tukls cilvēks, kurš, kā var manīt, velk pēdējos gadiņus līdz pensijai. Turpretim sieva viņam ir spilgts pretstats — kalsna, kustīga būtne, garenu seju gluži vīrišķīgiem vaibstiem. Cilvēkiem ar tik nepievilcīgu ārieni ir meita — īsta skaistule: slaida, labi noaugusi, sārtiem vaigiem iedegušajā sejā, pāri mugurai krīt gara, saules apzeltīta bize. Zilās acis naivas kā lellei. Viņas vārds ir Poļina. Kad viņa ierodas klubā, kareivju galvas gluži kā pēc komandas pagriežas uz viņas pusi. Taču meitene to neievēro vai arī izliekas neievērojam.

Kareivji ap viņu nelakstojas. Meitene šķiet tik smalka, ka neērti viņai tuvoties smagajos kirzas zābakos un iz-sviedrētajā blūzē. Turklāt ari no viņas tēva mazliet bail. Skatoties kino, majors meitai allaž sēž blakus.

Vārdu sakot, Poļina visiem bija tabu. Visi kā norunājuši meta viņai likumu, vienīgi pa gabalu slepenībā tīksminājās. Toties Vadims Sobojevskis, pāris reižu viņu nopētījis, kādā svētdienā pienāca klāt un vienā mierā apsēdās blakus. Tobrīd sēdēju tieši aiz Ņikitinu ģimenes, un man šķita, ka visi karavīri klubā piepeši apklusa, kā elpu aizturējuši. Taču Vadims nekautrēdamies spēra galdā savus trumpjus:

— Spēlēju klavieres. Nolēmu kļūt par kinoaktieri.

Es tāpat kā visi sasprindzis gaidīju, ka tūlīt uz vietas Poļina Vadimam iedos kurvīti. Tomēr meiča lūkojās Va-dima ar savām zilajām lellītes acīm visai ziņkārīgi un uzmanīgi klausījās.

Nākamajā svētdienā, kad mūsu rotu atveda uz kino, Poļina un pat viņas māte pamāja Sobojevskim, aicinot viņu apsēsties blakus.

Kad kino beidzās, es domāju nevis par filmu, bet gan par Olgu un par senajām skolas dienām. Kādreiz mēs apmeklējam kino ne tikai divatā vien, bieži gājām kopā ar trokšņainu klasesbiedru pulku. Taču es allaž apsēdos blakus Olgai. Mums bija viens kopīgs noslēpums, kuru mēs glabājām ne tikai no citiem, bet arī paši no sevis. Nekur un nekad mēs to nepieminējām, pat būdami divatā viens ar otru. Tiklīdz kinoteātra zālē nodzisa gaisma, es piesardzīgi uzliku savu delnu uz Olgas rokas, kura jau gulēja uz krēsla elkoņa balsta. Olgas roka bija mīksta un silta. Roku viņa neatrāva, it kā nemaz nemanītu manu pieskārienu. Kad uz ekrāna parādījās uzraksts «Beigas», Olga strauji cēlās kājās. Viņas vaigi bija tumši pietvīkuši. Arī es jutu tīkamu karstumu.

Taču citās reizēs — vai nu izbraucienā ar slēpēm, vai pavadot meiteni uz mājām — es nezin kāpēc nekad neuzdrošinājos paņemt viņu aiz rokas. Kas zina, varbūt pēc tam viņa to neļaus darīt pat tumsā?

Tagad gan esmu sapratis, ka vajadzēja būt drosmīgākam. Man ir skaidrs, ka mīlu Olgu. Sī mīlestība nobrieda līdz galam jau šeit, armijā, kad mūs izšķīra milzīgie attālumi. Tagad iztēlojos viņas seju, pelēkās acis, garās skropstas, silto roku, viņas pietvīkušos vaigus kinoseansa beigās. Cik gan viņa ir skaista! Ja mūsu puiši ieraudzītu, mēmi kļūtu! Esmu pārliecināts, ka tik skaistas meitenes nav nevienam. Es pat jūtu, ka aiz lepnības piepūšos gluži kā tītars. Taču šis lepnības gars drīz vien noplok, jo visi puiši no savām draudzenēm saņem vēstules, vienīgi es palieku bešā. Apskaužu pat Dihnilkinu, kad, pašapmierināti smīkņādams, viņš plātās ar savu vēstuli un zīmīgi piebilst:

— Manējā atsūtīja!

Manējā! Bet kāpēc «manējā» Olga cieš klusu? Kas zina, varbūt viņa mani jau sen aizmirsusi? Institūtā viņai droši vien klājas lieliski. Puišu tur netrūkst. Viņa ir simpātiska meitene — tādām kā viņa vienaldzīgi garām nepaiet. Es te mokos, minēdams, — rakstīt vai nerakstīt, bet viņa droši vien dzīvo tur vienos priekos, izklaidējas, bet par mani ne mazdrusciņ nepadomā. Tomēr manu mammu Olga apciemo. Sūta man sveicienus. Kālab? Varbūt viņa nekad nav ienākusi mūsu mājā, bet mamma, mani žēlodama, sūta šos sveicienus?

Nē, man tomēr jāuzraksta Olgai vēstule. Es taču negribu viņu zaudēt savas dumjās ietiepības dēļ.

Sadūšojos... Taču neuzrakstīju. Paņēmu papīru un rakstāmo. Bet nezināju, par ko lai raksta... Vai par savām jūtām? Tik piepeši? Tas taču viņai liksies smieklīgi. Bet par ko tad vēl? Kā tu dzīvo? Kā mācies? Arī diez kas nav. Vai tad tā dēļ vērts tērēt papīru?

Tā nu viss paliek pa vecam — nerakstu. Gaidu.

Pulka klubs un klusais stūrītis aiz kazarmas nav vienīgās vietas, kur pulcējamies. Mums ir vēl viena slepena vieta — netālu no tiem vārtiem, cauri kuriem braucam uz šautuvi. Tas ir mūsu «kareivju klubs». Tas, protams, radies pēc pašu iniciatīvas, un neviens no priekšniecības to nav apstiprinājis. Šeit aug mīksta zālīte un ir grāvis, kurā var pašūpot kājas. Virsnieki šajā pusē nerādās, un mēs baudām zināmu neatkarību. Parasti šeit notiek visbanālākā mēles trīšana. Puiši stāsta par sevi, par pagātni, par jocīgiem atgadījumiem. Viens otrs izstāsta kādu anekdoti.

Pašā pirmajā reizē, kad biju ieradies «kareivju klubā», mani satrieca tāds skats. Līdzko karavīri bija sasēdušies un debesīs uzvirmoja papirosu zilie dūmi, uz mūsu pusi nāca kamielis, kas ganījās turpat tuvumā.

Kamielis nāca mums tieši virsu. Es jau paķeru zemes kukurzni, lai viņu aiztriektu prom.

— Nevajag, tas ir Čingishans, — sacīja kāds no vecajiem. — Viņš nāk pie mums uzpīpēt.

Tik tiešām — kamielis bez bailēm pienāca pie kareivjiem, nolieca lejup garo kaklu un izstiepa mīkstās, pelēkās lūpas, it kā gribētu sacīt: ū-ū-ū! Karavīrs pielika pie dzīvnieka lūpām papirosu, un Čingishans sāka vilkt sevī dūmus. Viņš to darīja tik spēcīgi, ka papiross iesprakšķējās un acumirklī izdega līdz čaulītei. Pēc tam kamielis pacēla kaklu augšup, atgāza galvu un izpūta debesīs garu dūmu strūklu. Viņam iedeva vēl vienu papirosu, arī to kamielis izsmēķēja vienā paņēmienā. Varēja manīt, ka šī nodarbošanās Cingishanam sagādāja milzīgu baudu — viņš pat labpatikā aizvēra acis. Kareivji smējās un cits caur citu piedāvāja viņam papirosus.

Kamielim droši vien pa jokam reiz bija iedevuši papirosu. Pēc tam šīs ākstības turpinājušās, kamēr beidzot kamielis kļuva kaislīgs pīpmanis. Dienā Čingishans strādāja sava saimnieka laukā, bet vakaros ganījās un nāca pie kareivjiem uzsmēķēt.

Pīpējošais kamielis nav vienīgais brīnums. Pulka pilsētiņā ir arī ēzelis, vārdā Jaška. Sā pelēkā dzīvnieka pienākumos ietilpst pārtikas atkritumu izvešana no virtuves un aizgādāšana uz pulka cūkkūti. Jaška iejūgts īpašos ratiņos ar divām mucām. Trīs reizes dienā — pēc brokastīm, pusdienām un vakariņām — mucas tiek piepildītas ar atkritumiem un Jaška tos velk uz cūkkūti.

Ar atkritumu aizvākšanu nodarbojas karavīri, kuri dežurē virtuvē. Iedomājieties, ka jūs soļojat blakus šim aromātiskajam pajūgam, bet pretī jums nāk kāda pārdevēja no grāmatu kioska vai arī jauniņā bibliotekāre, pie kuras jūs pēdējā laikā visai ilgi izvēlaties grāmatas. Aiz kauna jūs nezināt, kur savas acis likt.

Tik tiešām, šī nodarbošanās nav diez cik patīkama. Tālab karavīri bija nolēmuši iedresēt Jašku. Bet varbūt viņiem nemaz nebija tāda nolūka un viss iznāca gluži nejauši: gāja karavīrs blakus pajūgam un, nonācis līdz pagriezienam, aiz paraduma nokomandēja «uz labo!» vai «uz kreiso!». Jaška droši vien iegaumēja šīs pavēles un turpmāk tās labprāt izpildīja. Karavīri to ievēroja un arī izmantoja Jaškas «spējas». Tālāk viss izdevās bez īpašām pūlēm. Jaška velk pajūgu pa ielas vidu, bet karavīrs iet pa trotuāru. Līdzko abi nonāk līdz pagriezienam, karavīrs klusu, lai nepievērstu sev uzmanību, komandē: «Uz kreiso!» Dzīvnieks paklausīgi izpilda komandu. Nereti Jašku ieteikuši par paraugu. Gadījās, ka seržants, pārskaities par jauniesauktā tūļību, rājās ierindas mācību laukumā: «Tu nu gan esi viens! Pat Jaška iemācījies izpildīt komandas. Nākamreiz, kad tevi norīkos darbā virtuvē, pārnācies no viņa!»

Pulkā mitinās vēl milzīgs un pēc izskata briesmīgs suns — apcirptām ausim, nocirstu asti, teļa augumā, netīri baltu spalvu. Pēc izcelšanās viņš acīmredzot ir no stepes aitu suņu sugas. Runa, ka ausis un asti tiem griežot nost tāpēc, ka tas ir lieks traucēklis cīņās ar vilkiem un šakāļiem. Bet varbūt suņi paši tās nograuž viens otram savos biežajos un briesmīgajos kautiņos?

Suns dzīvoja pulkā jau krietni sen, un karavīri viņu nodēvēja par Dembeli. «Dembelis» karavīru žargonā nozīmē «demobilizācija», «atbrīvošana no armijas». Dembelis lieliski zināja kārtību, kas valda pulkā. Ieplānoto nodarbību laikā viņš nevienu netraucēja un nenovērsa uzmanību. Viņš nolīda kaut kur tālāk nost no acīm un gulēja. Kad atskanēja signāls uz pusdienām, viņš nāca uz ēdnīcu. Bet, kad pienāca laiks sardzes maiņai, suns ieradās ierindas mācību laukumā. Viņš bija solīds un neuzmācīgs, sēdēja maliņā, kamēr noritēja sardzes maiņas rituāls. Pēc tam viņš kopā ar sargkareivjiem devās uz posteņiem un cauru nakti bija nomodā. Ne reizi vien viņš bija kopā ar mani, kad stāvēju sardzē. Atnāk, apguļas, noliek galvu uz priekšķepām un vienīgi ausu driskās laiku pa laikam pakustina. Līdzko kaut kur atskan čabēšana, Dembelis uztrūkstas augšā un metas krūmos. Noskaidrojis trokšņa cēloni, atgriežas nomierinājies, draudzīgi palun-cina astes stumbeni, kā gribēdams teikt: «Neuztraucies — viss ir kārtībā.» Sargkareivji noteiktos starplaikos mainās, toties suns dežurē cauru nakti.

Dembelis ne vienu pašu reizi nebija aprējis karavīru — viņš visus mūs pazina pēc smakas. Taču, līdzko tuvojās kāds svešinieks, suns kļuva nešpetns — viņš bija gatavs saplosīt gabalos nepazīstamo.

Dihnilkins no pilsētas atgriezās piedzēries. Kad Voli-necs viņam aizrādīja, Dihnilkins rupji nolamāja seržantu. Izdzirdējis troksni, atskrēja staršina Majs.

— Vai laikus nav atgriezies no atvaļinājuma? — staraina vaicāja nodaļas komandierim.

Dihnilkins sagrīļojās, šķībi pielika roku pie cepures un izdvesa:

— B-biedri st aršīna, ierindnieks Dihnilkins ieradies laikā.

— Ar jums es nerunāju, — atcirta Majs un palūkojās uz Volinecu, gaidīdams atbildi.

— Nokavējis veselu stundu, — ziņoja seržants.

— Kā nokavējis? Kur nokavējis? Lūk, šeit. es esmu! — Dihnilkins izrieza krūtis.

— Es ar jums • nerunāju, — vēlreiz sacīja staršina. — Nogādājiet viņu virssardzē, ziņojiet sardzes priekšniekam, pavēli par arestu rotas komandieris uzrakstīs rīt no rīta.

— Ierindniek Dihnilkin, nāciet man līdzi! — pavēlēja seržants.

— Nekur es neiešu ...

Majs pārlaida skatienu pāri karavīriem, kas bija tuvumā, un izvēlējās divus dūšīgākos.

— Rodionov un Skibov, palīdziet seržantam!

Puiši tuvojās Semjonam. Paskatījies uz viņu platajiem pleciem, Semjons Dihnilkins sāka gausties:

— Sadziedājušies, vai ne? Divi pret vienu, ko? Labi jau, labi, pats iešu, tikai jūs mani vēl pieminēsiet...

Viņš grīļodamies devās pa eju starp gultu rindām.

Sis Dihnilkins mums ir jau līdz kaklam!

Komandieri nezin kāpēc uzskata viņu par «grūti audzināmu» un «sarežģītu». Kas tad viņā ir sarežģīts? Viņa interešu lokā tik vien ir kā — piedzerties, pierīties un gulēt. Taču, kaut arī vajadzības viņam ir tik aprobežotas, to apmierināšanai tiek patērēta milzīga enerģija. Tāpēc viņam ailaž viss iznāk pārsālīts: ja dzer» tad pieļurbājas kā* lopiņš, ja viņu atlaiž uz pilsētu, tad pēcāk ar uguni nesameklēsi, ja guļ, tad viņš jāmodina vai visai nodaļai. Bet kāda viņam valoda? Trūcīgāka nekā mežoņiem — ar vienu pašu «nu» var iztikt. Tā, piemēram, Dihnilkina saruna ar kādu kareivi pēc atgriešanās no virssardzes.

— Atkal tupēji?

— Nu. — Apstiprinoši un drūmi.

— Vai nav apnicis?

— N-nu. —Gudrodams: kā tev to sacīt.

— Ešt gribi?

— Nu. — Ar interesi.

— Bet iedzert?

— Nu! — Līksmi un pacilāti.

Zigalovs un Volinecs karo ar Dihnilkinu nenorimda-mies. Viņi darbojas uz vienu roku, rotas kancelejā dažkārt jo ilgi apspriežas par turpmāko rīcību. Taču viņu cīņas rezultāti pagaidām ir visai pieticīgi. Dihnilkins soļo ierindā un nāk uz mācībām, bet dara to tikai tāpēc, ka citādāk nemaz nedrīkst. Ja aizbēgsi, kļūsi dezertieris — un tad no tiesas neizbēgt. Tālab armijā viņš nevis dien, bet gan pilda klaušas.

Vakarā, kā parasti, paķēruši līdzi ģitāru, devāmies aiz kazarmas.

Soboļevskis sāka dziedāt:

Ir tāda zeme HaJa-bala...

Piepeši Kuzņecovs pārtauca viņu:

— Vai tu bez zemtekstiem nevari iztikt?

— Kas tad ir? — vaicāja Vadims. — Nedrīkst, vai?

— Kam gan tas viss vajadzīgs? — Stepans sacīja.

— Ja tev nepatīk — neklausies.

— Man nepatīk, ka tu arī citiem to dziedi.

— Padomā tikai, kāds «komisārs» te atradies! — Vadims nosprauslājās.

— Vai nu komisārs, vai ne, tam nav nozīmes. Bet tu izbeidz puišiem prātus jaukt.

Vadims manāmi satrūkās.

— Nu tad ej, paziņo.

— Es domāju, tu pats sapratīsi, ka armijā šīm noziedznieku dziesmiņām nav vietas. Labāk uzdziedi kaut ko visiem pazīstamu.

— Nu nē! Dziediet paši! Tā es nevaru, kad mani tur pie rīkles. — Vadims lepni aizgāja.

Visi sabozušies cieta klusu un centās neskatīties uz Ste-panu. Visiem bija skaidrs — vakars sabojāts. Toties Kuz-ņecovu pēkšņi pārņēma niknums.

— Nu, ko tad jūs te šņākuļojat? Komjauniešu sapulcē runāsim par ideoloģisko cīņu, bet aiz stūra dziedāsim ziņģes par «Halu-balu», vai ne?

Kas zina, varbūt tāpēc ka beidzies pavasaris, bet varbūt šīs te saraušanās dēļ, taču aiz kazarmas dziesmas vairs nedziedāja.

PATĪKAMS PĀRSTEIGUMS

Mūsu dienesta laiks soļo uz priekšu vienmērīgiem kara* vīra soļiem. No rīta celšanās signāla līdz pašai vakara jundai visa diena sadalīta pa minūtēm. Tā ir tik ļoti piesātināta, ka neatliek nemaz laika padomāt par kaut ko citu, kas neattiecas uz dienestu.

Pārnākuši no mācībām, nomazgājamies, sakārtojamies. Tad stājamies ierindā, lai dotos pusdienās. Rotai tuvojas vecākais leitnants Sešeņa — šajā laikā viņš mēdz bieži ierasties.

— Sveiki, biedri!

— Es ... svei... bie ... vec ... leitnant! 11 — mēs norē-camies no visas sirds. Tas tāpēc, ka Sešeņu labi ieredzam.

Piepeši viņš saka:

— Ierindniek Agejev, iznāciet no ierindas!

Es pat nepagūstu apjēgt, ko tas nozīmē, kādus grēka darbus esmu pastrādājis. Automātiski izsoļoju trīs soļus uz priekšu un pagriežos ar seju pret ierindu. Ko gan esmu tādu savārījis? Tūlīt dabūšu trūkties no Žeņšeņa!

— Biedri, ierindniekam Agejevam šodien ir dzimšanas diena. Šodien Viktors kļūst deviņpadsmit gadus vecs. Visu vārdā apsveicu mūsu dienesta biedru. — Viņš paspieda man roku. — Novēlu tev, Viktor, veselību, laimi un veiksmīgu dienestu!

Puiši sāka aplaudēt, bet mani pārņēma tīkams uzbudinājums. No kā Sešeņa dabūjis zināt, ka šodien man ir dzimšanas diena? Es taču pats par to biju aizmirsis!

— Ielūdzu jūs, biedri Agejev, ēdnīcā pie jubilāru galda. Bet šeit jums apsveikuma telegramma no mājām.

Atkal stājos ierindā un kopā ar visiem dodos uz ēdnīcu. Pa ceļam nepacietīgi atveru telegrammu.

«Dārgais dēliņ, daudz laimes dzimšanas dienā! Vēlam veiksmi kaujas un politiskajās mācībās.» Ko tu neteiksi! No kurienes mamma tādus vārdus uzzinājusi? Mājās no viņas savu mūžu neko līdzīgu neesmu dzirdējis, bet te — paskat tikai! Visīstāko militāro telegrammu atsūtījusi!

— Pa vienam no labās! — Majs komandē, un mēs ienākam ēdnīcā.

Ierinda pajūk. Pie manis nāk klāt mūsu nodaļas puiši.

— No tevis viens pienākas, — saka Dihnilkins, izteiksmīgi sizdams knipi sev zem zoda.

— Viņš jau nemaz nezina, pēc kā šņabis ož, — noteic Kucans un pasmīkņā.

Stepans mani satvēra aiz pleca un bilda:

— Apsveicu, Viktor!

Turpretim Vadims mani parāva sānis.

— Vakarā aiziesim uz vienu vietu un tur nosvinēsim.

— Uz kurieni? Šodien taču nav svētdiena un atvaļinājuma zīmes mums neviens nedos.

— Tās nemaz nav vajadzīgas, viss būs likumīgi.

Seržants Volinecs pabīdīja mani uz jubilāru galda pusi,

piesacīdams:

— Nu, vari dzīrot!

Katru dienu esmu redzējis šo galdu, bet ne reizi man nebija ienācis prātā, ka pašam kādudien būs pie tā jāapsēžas. Galds atrodas telpas kaktā un atšķirībā no citiem apklāts nevis ar vaskadrānu, bet gan ar baltu galdautu. Visi ēd no alumīnija traukiem, bet šeit ir šķīvji. Uz citiem galdiem kvass stāv saliets tējkannās, turpretim uz šī galda tas pasniegts karafē. Virs galda karājas pašmāju mākslinieka glezna, uz kuras attēlotas rozes un paraksts: «Daudz laimes dzimšanas dienā!»

Apsēžos pie šī galda. Blakus vēl divi jubilāri no citām rotām. Mēs visi trīs jūtamies neērti. Šķiet, ka visi ēdnīcā skatās vienīgi uz mums, tāpēc mūsu kustības kļūst saspringtas un neveiklas. Maize krīt laukā no rokām, zupa no karotes pil uz sniegbaltā galdauta, bet ēdiens iestrēdz kaklā ... Kaut nu ātrāk beigtos šī mokošā ceremonija! Un tomēr ir patīkami — kā nekā esam uzmanības centrā.

Kad iznāku laukā no ēdnīcas, visi vada puiši spiež man roku un apsveic. Kā tad — redzējuši pie jubilāru galda!

Vakarā Soboļevskis aizveda mani pie Ņikitiniem. Brīv-solis tas nebija, jo pilsētiņa, kurā dzīvo virsnieki, atrodas turpat — pulka izvietojuma teritorijā — un norobežota ar zemu žogu, kurā vietām izlauzti zedeņi.

Ieradāmies tur, kad jau sāka krēslot. Mūs gaidīja. Dzīvoklī bija divas meitenes un Poļinas māte — Ņina Hris-toforovna. Viņa, satraukti rosīdamās, Šaudījās šurpu turpu.

— Zēni, nekautrējieties, jūtieties kā mājās! Tūlīt jums uzvārīšu tēju.

Vadimam nenāca ne prātā kautrēties. Viņš uzreiz devās pie klavierēm un sāka spēlēt kādu maršu. Man viņš pačukstēja:

— Karaspēks uznācis uz laukuma, un parāde sākusies!

Es gaidīju, ka tūlīt viņš līdzīgi Ostapam Benderam pasacīs: «Parādi komandēšu es!» Vadims tobrīd šķita ārkārtīgi līdzīgs slavenajam blēdim. Taču Vadims ir saprātīgs puisis — viņš aptvēra, ka tas izklausīsies pārāk banāli, tālab pārtrauca maršu un iesāka spēlēt tango.

Poļinas draudzeni sauca Albīna. Viņa bija tieviņa, neizskatīga meiča, un āriene nebūt neatbilda lepnajam vārdam, kuru izvēlējušies viņas vecāki. Blakām košajai Poļi-nai viņa šķita gaužām pelēcīga būtne.

Uz galda parādījās tasītes, konfektes, cepumi.

— Neko stiprāku lietot jums diemžēl nav brīv, — draiski sacīja Poļinas māte. — Nu, tagad jūs vairs netraucēšu. Izklaidējieties! Večiem nav jāuzmācas jaunajiem. Poļina, es aiziešu pie Zaharoviem. Ja pārnāk tētis, pasauc mani.— Draudzīgi piemiegusi mums aci, viņa piebilda: — Es viņu aizdabūšu prom.

Māte aizgāja, un — ak vai! — līdz ar viņu pazuda arī jautrā, nepiespiestā gaisotne. Visi apklusa. Vadims grabināja šādas tādas melodijas. Poļina ar Albīnu blenza uz viņu, bet es sēdēju maliņā un vispār neskatījos ne uz vienu.

— Vai zini, Vadim, Albīna arī spēlē klavieres, — sacīja Poļina.

Soboļevskis tūlīt piecēlās un piedāvāja meitenei vietu pie instrumenta. Albīna nosarkusi izdvesa kaut ko par noskaņojumu. Es nodomāju, ka viņai gluži vienkārši kauns spēlēt pēc Vadima. Droši vien viņa tik vien prot nospēlēt kā kiimpiņpolku vai «Piemaskavas vakarus». Tad Vadims nekautrēdamies satvēra meiteni aiz rokām un pieveda pie klavierēm. Albīna piesardzīgi apsēdās uz pašas krēsla maliņas, iztaisnoja muguru un ar kāju pieskārās instrumenta pedālim. Es klusībā nicināju viņu. Tik garas ceremonijas kādas nieka ziņģītes dēļ!

Taču piepeši istabā atskanēja «Mēnesnīcas sonātes» liegie un plūstošie akordi. Pēc tam Albīna nospēlēja kaut ko brašu un ļoti grūti izpildāmu. Biju pārsteigts — kur gan viņa ņēma tādu spēku? Ar saviem smalkajiem pirkstiņiem viņa tik apņēmīgi sita pa taustiņiem, ka uz galda šķindēja tasītes, bet bufetē — trauki. Albīnai iekvēlojās vaigi, acis viņai tagad mirdzēja kā cilvēkam, kas griež krūtis pretī negaisam un vētrai. Kad izskanēja pēdējais akords, man šķita, ka mūzika aizvien vēl plūst pāri namam un pāri barhaniem, kas no visām pusēm ielenca pilsētiņu. Viņa spēlēja vienreizēji! Bet Vadims, tēlodams dižu mākslas pazinēju, sacīja:

— Tā nekas. Tīri labi. Ar noskaņu.

Muldoņa! Viņš taču spēlē desmitreiz sliktāk, viņš nav viņas mazā pirkstiņa vērts ar tiem tvistiem un šeikiem!

Krietns meitēns! Piepeši man kļuva jautri un sagribējās parunāties ar Albīnu.

Vadims ieslēdza radiolu. Mēs sākām dejot.

— Jūs ļoti labi spēlējat.

— Es mīlu mūziku. Bet ar ko jūs aizraujaties?

Es gandrīz vai izpļāpājos, ka rakstu un gribu kļūt par literātu. Tomēr laikus aprāvos. Tas būtu tikpat iedomīgi kā Vadima iemīļotais teiciens: «Gribu kļūt par kinoaktieri.» Kas nu es par rakstnieku. Nav vēl zināms, kas no manis iznāks. Tāpēc atbildēju:

— Pagaidām ne ar ko. Es, kā teikt, vēl neesmu atradis savu vietu dzīvē.

Vakars pagāja ne visai līksmi. Man pat vienkārša saruna nepadevās. Toties Vadims visu laiku pūlējās būt asprātīgs. Meitenes mulsa no viņa «erudīcijas» un atzinīgi smaidīja, un klusēja.

Kad mēs atgriezāmies kazarmā, Soboļevskis teica:

— Es tevi, vecīt, saprotu. Albina diez kas nav, taču tu pārāk klaji atkāpies. Tik tieši atteikt meitenei nav pieklājīgi. Nu nekas, nezaudē dūšu, sameklēsim tev kādu citu.

Lops tāds, šis vēl pļāpās par pieklājību!

Vēlu vakarā, jau guļot gultā, atcerējos visus dienas notikumus. Jā, nekas pārāk izcils nav — tā iznākt ierindas priekšā un paspiest roku politaudzinātājam, taču līdz pat šim brīdim man ir-patīkami. Kaut gan pie jubilāru galda jutos neērti, arī tur man bija labi. Jo mani'bija atcerējušies — lai arī pieticīgi, tomēr atzīmējuši manu dzimšanas dienu! Pie Ņikitiniem gan bija sliktāk. Lai tur arī jokojām, dejojām, līksmojāmies, tik un tā pēcāk palika nelāga smagums uz sirds. Tas droši vien Vadima dēļ...

Pēdējā laikā aizvien biežāk pieķēru sevi pie domas, ka Vadims man kļūst nepatīkams. Viņa spožums manās acīs pamazām nobālējis. Es vairs nejūtu nepieciešamību pēc viņa draudzības. Stepans man ir daudz tuvāks cilvēks. Viņš ir cēlsirdīgāks un uzticamāks.

Divas dienas pēc manas dzimšanas dienas svinībām saņēmu vēstules no mātes un Olgas. Iegrūdu tās kabatā nelasījis, cerēdams kaut kur nobēgt malā. Pēc pusdienām aizgāju uz sporta laukuma attālāko nostūri un pavēros visapkārt — vai tuvumā kādu nemana, vai neiztraucēs? Tad ātri atplēsu aploksni — vispirms, protams, Olgas sūtīto.

«Sveiks, Viktor!

Daudz laimes dzimšanas dienā!

Kā tev klājas dienestā? Es mācos pedagoģiskajā institūtā. Šeit ir arī Jūlija, Igors, Viktors — garais un citi no mūsu skolas. Dzīvojam jautri. Reizēm aizlaižamies no lekcijām uz ķinīti. Beidz dienestu un ātrāk brauc mājās — iesim uz kino kopā.

Ar sveicienu! Olga.»

Seja man kvēloja tā, it kā es būtu veselu seansu nosēdējis kinoteātrī, turēdams Olgas roku savējā. Tātad viņa neko nav aizmirsusi. Arī par kino viņa raksta ar nolūku. Dod man mājienu. Tomēr šī vēstule šķiet tāda kā paviegla. Tāda kā putniņa čivināšana. Cir-čirr, dzīvoju jautri, staigāju pa ķinīšiem. Arī zemteksts «iesim kopā» nav diez cik nozīmīgs. Atzīstos — es gaidīju ko vairāk. Pats viņai nerakstīju, tālab ka lāgā nepratu izteikt zemtekstā savas jūtas, kas augtin auga attālumiem par spīti. Man šķita, ka ari ar viņu notiek kas līdzīgs. Bet še tev! Izrādās, viņa dzīvo gluži bez bēdām — «laižas uz ķinīti». Bet vai tad viņai būtu jādzīvo kā mūķenei? No mājām uz institūtu, no lekcijām uz mājām? Kālab? Tāpēc ka Viktoriņš dien armijā? Bet kas tad šis Viktors viņai ir — vīrs, līgavainis? It nekas, vienkārši skolasbiedrs, kurš pat vēstules viņai nevīžo uzrakstīt!

Tagad nu gan viņai uzrakstīšu garu jo garu vēstuli!

Mātes vēstuli izlasīju mierīgi. Mājās, kā parasti, viss bija kārtībā. Tad sekoja bezgalīgie jautājumi: kā klājas? vai vesels? kādi panākumi dienestā? Pēc tam — vesels lērums novēlējumu dzimšanas dienā. Bet par Olgu — ne vārda. Tas mani darīja uzmanīgu. Tātad māte zināja, ka Olga man pati uzrakstīs. Varbūt abas man rakstīja vēstules, sēžot viena otrai blakus? Tagad man kļuva skaidrs, ka tā bijusi māte, kas palūgusi Olgu mani apsveikt. Olga taču nezina, kad ir mana dzimšanas diena. Es jau arī nezinu, kad viņa svin savējo. Tāpat viņa nav zinājusi. Ak, mamma, mamma! Tu tik ļoti pūlies atvieglot man dienestu! Ja tas patiešām tā ir, tad Olgas vēstule zaudē to nozīmi, kādu es biju tai piedēvējis, un tajā vispār nav nekāda zemteksta. Nu labi, paldies tev, Olga, par to pašu — tagad man vismaz radies iegansts tev uzrakstīt. Mēģināšu pats visu saprast, kā nākas.

Arī es, Olga, nerakstīšu pārāk gari. Kā tu man — tā es tev. Tu man atrakstīji tik miglaini, ka nevar saprast, vai tur ir kāds mājiens vai ne. Es uzrakstīšu tev līdzīgi. Tomēr mazliet atklāšu savas jūtas, lai tu mani saprastu un gaidītu ..,

«Sveika, Olga!

Saņēmu Tavu vēstuli, paldies par apsveikumu! Apskaužu tos, kas iet ar Tevi kopā uz ķinīti un, protams, mācās ar Tevi institūtā.

Šeit mūsu dzīve ir daudz nopietnāka: šaušana, mācības, sardzes dienests. Arī es apmeklēju kino. Tikai man blakus un arī visā zālē sēž vienīgi kareivji un virsnieki. Taču Tu esi tālu.

Ja mani sagaidīsi, atkal skatīsimies filmas kopā.

Ar sveicienu! Viktors.»

Todien biju rotas dieninieks. Piepeši pie manis pienāca leitnants Zigalovs un paprasīja:

— Iedodiet, lūdzu, atslēgu no ieroču istabas.

Atslēga patiešām bija man kabatā, tā nokļuvusi tur tīrās nejaušības pēc. Rotas dežurantu Volinecu izsauca uz bataljona štābu, un viņš atdeva man atslēgu gadījumam, ja kādam būs nepieciešami ieroci vai uzkabe.

Nekādi netiku gudrs — dot viņam atslēgu vai nedot. Varbūt Zigalovs grib mani pārbaudīt? Pēc reglamenta dieninieks pakļauts rotas dežurantam, bet tas savukārt — pulka dežurantam. Tātad nevienam citam dot atslēgu man nav tiesības. Taču Zigalovs ir mans komandieris. Turklāt mans pienākums izsniegt viņam pret parakstu ieročus tādā daudzumā, kāds nepieciešams mācībām. Taču Zigalovs man pieprasa nevis ieročus, bet atslēgu. Kālab tā viņam ievajadzējusies? Ja leitnants gribētu pārbaudīt, kādā stāvoklī ir mūsu vada automāti, tad viņš gluži vienkārši liktu atslēgt durvis.

Es pasniedzu viņam atslēgu.

— Ja mani kāds meklēs, tad pasauciet, — sacīja Zigalovs.

Tad viņš pievēra aiz sevis smagās, režģotās durvis.

Diezin ar ko viņš tur nodarbojas? Mani pārņēma ziņkārība un satraukums. Leitnants bija aizgājis telpas tālākajā nostūrī, un ieraudzīt viņu cauri dzelzs durvju režģiem nebija iespējams. Valdīja absolūts klusums. Tikai retumis varēja dzirdēt, kā švīkst viņa zābaku zoles un pret grīdu atsitas ierocis. Tad Zigalovs iznāca istabas vidu. Tas, ko viņš darīja, mani pārsteidza. Leitnants stāvēja un, turēdams automātu rokās, izpildīja dažādus paņēmienus ar ieroci. Lika automātu «uz krūtīm», «siksnā», «aiz muguras». Vārdu sakot, viņš trenējāsl Kā redzams, viņam nebija gana ar ierindas mācībām — viņam vēl gribējās padarboties vienatnē. Savādi! Ļoti savādil

ĀRKĀRTĒJS NOTIKUMS

23. februārī klubā pulka komandieris rezumēja sacensību, kas bija rīkota par godu Padomju Armijas dienai. Seržantu Volinecu apbalvoja, piešķirot atvaļinājumu uz mājām. Pagaidām komandēt nodaļu uzticēja Kucanam, jo viņš dienēja jau otro gadu un mācībās guva labas sekmes.

—* Pielūko tu mani Nesamazini tempu! — Volinecs pamācīja Kucanu pirms prombraukšanas. — Atvaļinājums man dots uz desmit dienām, ceļš turp — piecas un atpakaļ — vēl piecas dienas. Pavisam kopā divdesmit.

Volinecs vēl ilgi uzskaitīja, kas Kucanam jāpaveic šajā laikā.

Divdesmit dienas nav nekāds ilgais laiks. Taču viss atgadījās tieši šajās dienās. Sākās ar sīkumiem, respektīvi, ar pārtraukumiem. Desmit minūšu vietā tie sāka ilgt piecpadsmit. Pēc tam Kucans pārcēla mūsu nodaļas nodarbības attālākajā pagalma nostūrī, tālāk no priekšniecības acīm. Bet kas nu tās bija par nodarbībām! Mēs gluži vienkārši snauduļojām pie žoga. Bet Kucans smīkņāja vien, daudzinādams:

— Kamēr zaldāts guļ, dienests nekur nepazūd!

Arī mūsu vada komandieris leitnants Zigalovs bija aizbraucis kārtējā atvaļinājumā. Virsnieki no citām apakšvienībām un pat kapteinis Uzlovs mūsu nodarbības kontrolēja visai reti, jo bija pārliecināti, ka pie mums viss ir priekšzīmīgā kārtībā. Ne jau velti seržants tika apbalvots ar atvaļinājumu — mūsu nodaļa skaitījās labāko vidū. Turklāt Kucans allaž bija modrs. Ieraudzījis tuvojamies virsnieku, viņš skaļi izkliedza komandas, lika mums izpildīt tās ātri, skaisti, precīzi. Pēc tam atkal iestājās miers un klusums.

— Komandieris dabūjis atvaļinājumu, un arī mums nenāks par ļaunu atpūsties, — Kucans izskaidroja savu rīcību.

Pats viņš bieži vien kaut kur nozuda, pirms tam visus nobrīdinājis:

— Es tikko esmu šeit bijis, vai skaidrs? Visi par vienu, viens par visiem.

Reiz pēc vakara pārbaudes Dihnilkins aizgāja no kazarmas un atgriezās tikai pirms rītausmas. Karaspēka daļas dežurants, pamanījis, ka pāri žogam pārveļas kāds cilvēks, metās uz to vietu. Tomēr pie žoga nevienu nesastapa. Dihnilkins jau bija ieskrējis kazarmā un tāds, kā bija — drēbēs un zābakos —, iemetās gultā un apsedzās ar segu. Pēc kādas minūtes kazarmā iedrāzās dežurants.

— Kur palicis tas kareivis? — viņš jautāja dieniniekam Skibovam.

— Kāds kareivis? — Skibovs tēloja izbrīnu.

— Tas, kas skrēja.

— Neesmu gan redzējis.

Virsnieks apstaigāja gultu rindas. Karavīri gulēja. Ik uz spilvena atdusējās galva — īsi apcirptiem matiem, tumša, gaišbrūna, sprogaina vai skūta. Starp tām arī Dili-nilkina baltganais pauris.

— Kur tad viņš varēja palikt? — Virsnieks netika gudrs.

— Šeit neviens nav rādījies, — pārliecinoši meloja Skibovs. — Varbūt kaimiņu rotā.

Dežurants aizgāja.

Ritā rotas komandieris Uzlovs pūlējās mūs pierunāt:

— Ja tas ir kāds no mūsējiem, tad pasakiet — viņam pašam tas nāks tikai par labu.

Kucans uzmundrinoši miedza mums ar aci, un mēs cietām klusu.

Arī Vadims aizvien biežāk sāka pazust no rotas. Reiz viņš man pa draugam pastāstīja:

— Nupat biju pie Ņikitiniem vakariņās. Vakariņas — kā lepnākajos krogos! Tās, protams, nācās atstrādāt. Tiesa, viņu instruments ir baigā grabaža. Spēlēju tik falši, ka pašam kauns metās. Bet vai tad šiem daudz vajag? Kaut kas līdzīgs Čaikovska «Mazo gulbīšu dejai» — un māmiņa aiz sajūsmas gatava liet asaras.

— Tu esi cūka, Vadim, — teicu.

Taču viņš to uztvēra kā komplimentu un atteica;

— Vai tev skauž?

— Nē. Cilvēki tev atklāj sirdi, bet tu ...

— Kā tad! Domā, ka viņi ir nevainīgi jēriņi? Viņi taču grib izprecināt savu meitiņu kinoaktierim.

— Atradies aktieris! Muldoņa.

— Tam nav nekādas nozīmes. Jo viņi taču mani uzskata par aktieri...

Todien saņēmu sūtījumu — mazu kastīti, apšūtu ar vecu, bieži mazgātu drānu. Tā man bija pazīstama, jo kādreiz kalpoja par aizkaru pie loga pieliekamajā. Mani spēji pārņēma atmiņas. Lūkojos uz rupjajiem dūrieniem un domāju: katram diedziņam pieskārusies mātes roka.

— Ko nu sapņo, dod šurp — atvēršu! — Kucans pārtrauca manas pārdomas.

Es klusēju. Tad viņš ar kabatnazi uzšķērda audumu un pēc tam atlauza finiera vāku.

— Oho! Tavi veči naudiņu nav žēlojuši! Šokolādes konfektes! Cepumi. Marmelāde. Viss veikalā pirktais. Viņi tevi aizvien vēl uzskata par zīdaini — saldumiņus vien sūta. Aizraksti, lai citreiz atsūta ko rūgtāku. — Kucans uzsita sev zem zoda skanīgu knipi un iegrūda mutē uzreiz divas šokolādes konfektes.

Skatījos uz atplēsto iesaiņojumu, un man līdz asarām kļuva žēl vecā aizkara. To taču bija sildījušas manas mātes rokas!

Kopš tās dienas manā sirdī pret Kucanu ieperinājās naids. Katrā viņa teikumā bija dzirdams cinisks aprēķins.

— Pat sniegpārsla, pirms nokrīt zemē, griežas gaisā — meklē sev vietu, — viņš pamācīja jaunos karavīrus. — Tātad cilvēkam vēl jo vairāk jādomā par savu labumu!

Papirosus viņš nevienam nepiedāvāja — plastmasas etvijā allaž atradās tikai «pēdējais». Taču es pats savām acīm redzēju, kā viņš no paciņas pārlika etvijā vienu pašu papirosu nākamajai pīppauzei.

Izmantodams viņam doto nodaļas komandiera varu, Kucans visos darbos norīkoja vienīgi jaunos karavīrus, piebilzdams:

— Vecie savu jau nošancējuši, tagadiņ jūsu kārta.

Mūžīgi viņš centās kaut ko iemainīt no jauniesauktajiem — vai siksnu vai cepuri. Viņš to darīja tāpēc, ka gatavojās demobilizācijai, bet mums mugurā viss bija jauns. Kādā vakarā pēc pārrunām par personisko un sabiedrisko interešu apvienošanu Kucans, nospļāvies caur zobiem, sacīja:

— Visi mēs esam svētie — acis pret debesīm pagriezuši, bet ar rokām grābstāmies pa zemi.

Sapratis, kas par putnu ir šis Kucans, atklāti pret viņu tomēr neuzstājos. Neuzdrošinājos. Pārējie mūsu nodaļas karavīri arī cieta klusu. Acīmredzot nevēlējās klaji runāt par mūsu nebūšanām. Savstarpējās ķildas nodaļā graus mūsu kolektīva reputāciju un autoritāti, taču tās mums ir ļoti dārgas. Mēs gaidījām atgriežamies seržantu un Ziga-lovu, cerēdami, ka viņi atsēdinās šo Kucanu. Nevienam ne prātā neienāca, kādas traģiskas sekas var radīt šāda vienaldzīga klusēšana.

Tagad es sevi nicinu par mazdūšību. Kā gan varēšu skatīties acīs Kuzņecovam, ja vien viņš paliks dzīvs? Mēs visi gatavojāmies iet kaujā, biedra dēļ netaupīt sevi, bet te pēkšņi mūsu pašu vainas dēļ Kuzņecovs gandrīz vai aizgāja bojā!

Es iztēlojos nakts tumsu, redzu, kā rāpo ievainotais Stepans, sasprindzinādams pēdējos spēkus, redzu, kā aiz viņa paliek tumšas asins pēdas. Viņš zaudē samaņu. Bet mēs tobrīd ar muļķīgi smaidošiem sazvērnieku viepļiem darījām visu iespējamo, lai Kuzņecovu neviens nemeklētu.

Kā gan tas viss notika? Rotu nostādīja ierindā vakara pārbaudei. Staršina Majs izsauca:

— Kuzņecovs!

Atskanēja atbilde:

— Es.

Taču atsaucies bija nevis Kuzņecovs, bet gan Kucans, kas šoreiz tik veikli noviltoja Stepana balsi, ka pat staršina to nepamanīja.

Pēc komandas «Izklīst!» es pavaicāju Kucanam:

— Kur tad ir Kuzņecovs?

— Turi mēli aiz zobiem, — jautri sacīja Kucans. — Nes šurp šineli no pakaramā!

Es atnesu šineli. Kucans ātri un veikli, lai neviens neievērotu, pabāza to zem segas Kuzņecova gultā. No malas skatoties, šķita, ka gultā guļ cilvēks.

Kuzņecova prombūtne man likās aizdomīga, agrāk tā grēkojam viņu nekad vēl netiku manījis. Taču pēdējās dienās stingras kārtības nodaļā vairs nebija, un, kas zina, varbūt arī Stepans padevās kārdinājumam.

Dežurants nodzēsa kazarmā gaismu.

Patīkami izstiepties savā gultā pēc grūtās karavīra dienas! Visapkārt valda miers un klusums, var pat pasapņot,

bet, tikko sāc domāt par kaut ko tīkamu, jau smags miegs aizlipina ciet plakstus.

Biju līdzīgā stāvoklī — gandrīz jau aizmidzis, kad izdzirdēju koridorā zābakus klaudzam. «Laikam kaut kas atgadījās,» es nodomāju. Tobrīd kazarmas durvis atsprāga vaļā un kāds iesaucās:

— Otrā nodaļa! Ārā guļ jūsu Kuzņecovs! Vienās asinīs...

Mēs pielēcām no savām gultām un, neko neuzvilkuši mugurā, tikai zābakos un biksītēs jozām uz izeju.

Bāls, noasiņojis Kuzņecovs dziļā bezsamaņā gulēja zemē netālu no kazarmas.

Pacēlām viņu un, cits citam minot uz kājām, steidzīgi nesām uz medicīnisko punktu.

— Lauzts galvaskauss, zaudējis daudz asiņu. Steidzīgi nepieciešama asins pārliešana, — sacīja dežurējošais ārsts.

— Ņemiet manas asinis, — es tūlīt piedāvāju.

— Nav nekādas nepieciešamības — mums viss ir. Tagad, biedri, ejiet prom. Citādi jūs tikai traucējat.

Atgriezāmies tanī vietā, kur atradām ievainoto Stepanu. Tumšas, pārtrauktas asins pēdas veda uz sporta laukumu. Apgaismojot tās ar sērkociņiem, mēs visbeidzot nonācām pie trapeces. Tur arī viss tapa skaidrs.

Acīmredzot Kuzņecovs pirms vakara jundas bija nolēmis pavingrot. Fiziskajā sagatavotībā sekmes viņam bija visai viduvējas. Taču vilkties citiem astē Stepans nevēlējās. Tālab arī viņš bija ieradies sporta laukumā. Sākumā droši vien pavingroja uz stieņa un līdztekām, bet pēc tam sāka rāpties augšā pa virvi. Tobrīd arī notika nelaime. Sķērssija, kurā bija ieskrūvēts smagais, metāliskais āķis, svelmainajā saulē bija tik ļoti pārkaltusi, ka āķis izrāvās ārā un, kad Stepans nogāzās zemē, ietriecās viņam galvā. Ja mēs atjēgtos uzreiz un sāktu meklēt pazudušo Stepanu, viņš varbūt būtu ticis cauri ar parastu apsēju. Taču tagad Kuzņecova dzīvība bija apdraudēta.

No rīta Šešeņa mani notvēra koridorā.

— Lūk, atbilde uz mūsu strīda jautājumu, biedri Age-jev. Kuzņecova dēļ atgadījās ārkārtējs notikums, viņš iegāza visu rotu. Bet jūs toreiz sacījāt, ka viņam audzināšana neesot vajadzīga.

— Tik tiešām, biju to sacījis un arī tagad esmu gatavs atkārtot to pašu. Kuzņecovam slikti rezultāti fiziskajā sagatavotībā. Vakarā viņš devās uz sporta laukumu, lar

patrenētos, nevis lai iegāztu rotu. — Es centos īpaši uz* svērt pēdējos vārdus — «nevis lai iegāztu rotu». — Tas, ka tā nolāpītā āķa dēļ notikusi nelaime, no Kuzņecova nebija atkarīgs.

Sešeņa, kā redzams, tādu atbildi nebija gaidījis. Viņš apjuka.

— Ak šitā... Lai šis jautājums pagaidām paliek bez atbildes.

Sešeņa devās uz bataljona štābu. Bet es triumfēju. Kā nekā pašu komandiera vietnieku politiskajā darbā esmu iedzinis sprukās!

No atvaļinājuma atgriezās Volinecs. Neko teikt — esam viņam sagādājuši brīnumjauku pārsteigumu! Strauji bija vājinājusies nodaļas kaujas gatavība. Noskrējis krosu, tik tikko saņēmu apmierinošu atzīmi, kaut gan agrāk biju visai ņiprs skrējējs. Ierindas mācībās, kad tika dota komanda «Apkārt griezties!», manas kājas sapinās tādā jūrnieku mezglā, ka gandrīz vai nogāzos gar zemi. Nopietnu treniņu trūkums lika sevi manīt it visur. Šaušanas mācībās grauds, tēmēkļa robiņš un mērķis tā lēkāja acu priekšā, ka nejaudāja tos nofiksēt vienā līnijā. Ja tā būtu īstā šaušana nevis treniņš, es saņemtu «cāli» kā likts. Tas pats notiek arī ar pārējiem. Volinecs aiz niknuma griež zobus vien. Nu gan dabūsim trūkties — no-trenkās!

Blakus ieejai kazarmā novietots garš, slīps pakāpiens, pie kura pienaglotas koka zoles. Tur mēs parasti tīrām apavus. Vakarā, kad izskrēju notīrīt savus zābakus, lai no rīta nevajadzētu kavēties, ieraudzīju tur 2igalovu, kas arī spodrināja zābakus.

Turējos no leitnanta pa gabalu — apstājos kādus divus metrus atstatu no viņa. Tīru zābakus un pa reizei uzmetu skatienu 2iga!ovam. Viņš, kā parasti, spodrina zābakus tik ilgi, kamēr tie spīd un laistās. Arī es biju spiests pacensties. Kā gan var aizlaisties prom, ja pats komandieris tā cenšas?

Beidzot Žigalovs, pabeidzis spodrināšanu, sāk mani noverot. Acīmredzot gaidīja, kad tikšu galā ar zābakiem. Nepaguvu vēl ietīt suku avīzē, kad viņš mani uzrunāja:

— Biedri Agejev, vai mazliet nepastaigāsimies?

— Labprāt.

Taču nodomāju: «Kāpēc piekritu — tūlīt saņemšu vai nu rājienu, vai kādu uzdevumu.»

Gājām pa celiņu, kas veda garām kazarmām. Leitnants klusēja. Tā vien’šķita, ka viņš vienkārši pastaigājas, atpūšas pēc grūtas darbdienas. Lūkojos viņa domīgajā sejā un gaidīju.

— Es jums gribu sacīt, biedri Agejev, ka man bija ļoti patīkami dzirdēt par jūsu cildeno rīcību, — piepeši ierunājās Zigalovs.

Es galīgi apmulsu, jo nedz armijā, nedz arī mājās neko cildenu, manuprāt, neesmu paveicis.

Cietu klusu.

— Es runāju par jūsu vēlēšanos dot Kuzņecovam savas asinis.

— Ak tā! Biedri leitnant, kas tad tas par cildenumu! Jebkurš būtu devis savas asinis. Par tādām lietām pat rajona avīzēs vairs neraksta.

Zigalovs ironiski uzlūkoja mani: ko nu, puis, lauzies kā jauna meita!

— Es nezinu, kā rīkojas rajona avīzes, taču man ir patīkami, ka mūsu vadā dien tādi cilvēki.

Manā sirdī ielija tīkams siltums.

— Kuzņecovs ir mans draugs, — klusu bildu, nemaz necenzdamies nedz paskaidrot savu rīcību, nedz arī būt pārlieku pieticīgs. Pateicu to tāpat vien — no tīras sirds.

Zigalovs mani saprata.

Viņš nopūtās. Man piepeši izlikās, ka viņam draugu nemaz nav. Ar Zigalovu draudzēties droši vien ir grūti — pārāk skarbs un prasīgs, bet draudzībai nepieciešama iejūtība, sirsnība.

Tas ir viss, vairāk ne par ko mēs nerunājām. Zigalovs devās uz mājām, bet es — uz kazarmu. Taču mana dvēsele palika tāda kā apstarota — un ne tikai šo vakaru vien, bet gan daudz ilgāk. Tagad mani ar leitnantu vienoja smalks gaismas stariņš. Tas bija smalkāks par zirnekļa pavedienu, taču tas bija — un es to ik brīdi jutu.

Komjauniešu sapulce, kurā izskatīja Kucana personīgo lietu, bija varen vētraina. Blakus, kaimiņu rotā, ritēja parasta dzīve: kāds mācījās spēlēt ermoņikas un monotoni atkārtoja vienu un to pašu akordu; pret galdu kā mācību šāvieni blīkšķēja domino kauliņi; kazarmā laiku pa laikam atskanēja dieninieku saucieni. Viņi sakārtoja telpas pirms maiņas. Bet mēs sēdējām klasē, un visi bijām sakarsuši no liesmojošām kaislībām. Kucanu ņēma priekšā un sadeva viņam tādu sutu, ka spalvas vien putēja pa gaisu.

— Biedrs Kucans ne vienu reizi vien nodarbojies ar to, ko dēvē par miglas pūšanu acīs. Viņš tikai pārbaudes reizes izliekas varen centīgs, kaut gan ikdienas mācībās ir visīstākais slaists, — nikni runāja Volinecs. — Tieši viņa dēļ sākusies šī izlaišanās, pateicoties viņam, visi bija sametušies uz vienu roku. Es pats esmu vainīgs, ka atvaļinājuma laikā atstāju viņu savā vietā. Biju domājis, ka viņš man nedarīs kaunu, jo dien jau otro gadu.

Pašam sev negaidīti ierunājos arī es. Stepana dēj biju ar mieru saplosīt Kucanu vai gabalos.

— Ne jau veltīgi tev, biedri Kucan, kareivji iedevuši šo palamu — «saindētais iecirknis». Trāpīts kā naglai uz galvas! Mēs esam iepazinuši dažādus saindēšanās veidus: ķīmisko, radioaktīvo, bakterioloģisko. Bet tagad esam pārliecinājušies, ka ir vēl viena slimība, kas nāk no tevis, — tā ir bezatbildības sērga. Tā, biedri, kā redzat, ir ļoti briesmīga kaite: viens pats cilvēks spēj ietekmēt veselu apakšvienību, sagraut tās morālo stāju! Kara laikā tevi par tādām lietām nošautu kā likts!

— Jūs paši ari nekādi idejiskie neesat, ja varējāt dancot pēc viņa stabules, — sacīja Zigalovs.

Runātāji pieminēja Kucanam viņa iemīļoto teicienu — «Kamēr zaldāts guļ, dienests nekur nepazūd», viņa «teoriju» par sniegpārslu, kas meklē sev vietu, pirms nokrīt uz zemes, un vēl daudz ko, kas komjaunietim nav pieļaujams.

Priekšlikums šajā sakarā bija izvirzīts ārkārtīgi bargs — izslēgt Kucanu no komjaunatnes! Par šo augstāko soda mēru balsoja vairākums.

— Tā tik bija sapulce! — Skibovs ierunājās smēķētavā. — īsta! Citreiz taču pulcējamies vienīgi ķeksīša dēļ.

— Bet kas tev liedz ik reizi izteikties kaujinieciski? — nikni iedzēla komjaunatnes sekretārs Očkasovs. — Arī šajā sapulcē tu turēji mēli aiz zobiem!

Sapulce beidzās vēlu. Likdamies gulēt, es domāju par to, cik smagi un nepatīkami turpmāk būs tikties ar Kucanu. Kaut arī viņu no komjaunatnes izslēgs, tomēr jādzīvo viņam blakus līdz dienesta beigām.

Pārdomādams dienas notikumus, nemanāmi iemigu.

Nejaudāju precīzi pasacīt, cik ilgs laiks bija pagājis, kopš aizmigu. Man šķita, tikai nule esmu aizvēris acis, teju, teju iegrimis siltajā sapnī, kad piepeši atskanēja skarbais vārds:

— Trauksme!

Kad karavīrs aizmidzis, turpat blakām var dārdēt lielgabali un rībināt tanki, — karavīram ir atpūtas laiks, un viņš guļ vienā mierā. Ne visai siltā telpā dleniniekš pēc savas dežūras krāc pat rotas pašdarbības pulciņa mēģinājuma laikā.

taču komandu «Trauksme!» karavīra ausis nekad nepalaidīs garām. So vārdu var izdvest kaut vai pusbalsī — tik un tā to sadzirdēs.

Kazarmā acumirklī viss sakustējās. Nebija nekādas pārmērīgās rosīšanās vai klaigāšanas — vienīgi skanēja īsas, apslāpētas komandas. Cilvēki skrēja klusēdami kā rēgi. Viss tika darīts zibenīgā ātrumā. Ikvienam bija zināms, kas viņam jāiekrauj mašīnā, kas pašam jāpaņem līdzi, kurā vietā jāatrodas gadījumā, ja sākas kauja.

Pēc trauksmes signāla visas ikdienišķās darīšanas, rūpes un raizes atkāpjas dziļā aizmugurē. Tagad mūsu nodaļā saskanīgi darbojas itin visi — gan Kucans, kas sapulcē dabūjis pamatīgu brāzienu, gan tie, kas viņu bez žēlastības kritizējuši. Tagad pienācis draudīgs brīdis — tātad visi aizvainojumi jāaizmirst — kaujai gatavi gan taisnie, gan netaisnie. Savas iekšējās problēmas mēs atrisināsim vēlāk.

Laiks tonakt bija draņķīgs — no Kaspijas jūras bija atskrējis ziemeļu ciklons, gāza stindzinošs lietus, pavasaris atkāpās.

Apkārušies ar visu, kas ietilpst karavīra uzkabē, mēs ierausāmies bruņutransportierī un uzmetām sev virsū tel-tenes. Izmirkuši gaidījām, kad mums tiks dots kaujas uzdevums. Droši vien tā sākas karš. Arī četrdesmit pirmajā gadā bija tāpat.

Beidzot pārradās virsnieki, kuri bija pie rotas komandiera. Tika pavēlēts iziet pārgājienā un nonākt mācību centra rajonā. Lietus spēcīgu vēja brāzmu pavadībā. Turklāt vēl naktī. No gaisa nāk nevis ūdens vai sniegs, bet gan kaut kas līdzīgs šķidram ledum. Kad tas iekļūst aiz apkakles, tad pirmajā mirklī grūti aptvert, vai starp lāpstiņām aiztek stindzinoši auksta šalts vai arī verdošs ūdens.

Mašīnas ar neiedegtiem lukturiem brauca tumsā. Tās piepūlē ilgi jo ilgi rēca, zvalstīdamās pa viļņiem. Zem riteņiem žļakstēdami skalojās dubļi. Kad kļuva gaišāks, visapkārt kā uz sliktas fotogrāfijas zilganajā mijkrēslī parādījās pelēki, sastinguši barhani. Vienīgi ceļš, cik vien tālu varēja saskatīt, bija gluži melns. It kā pāri tam būtu pārbraukusi milzīga gaļasmašīna, samalusi to un izspļāvusi ārā nebeidzami garu dubļu lenti. Liekas apbrīnojami: visapkārt smiltis, bet uz ceļa ir melni dubļi, it kā tos tīšām kāds būtu atvedis.

Mācību centrā ieradāmies smagos šineļos, izmirkuši līdz ādai. Sākām sliet augšā teltis. Arī tās bija galīgi slapjas.

Lietus nemitējās arī otrajā dienā. Šķita, ka tas vairs nemūžam nebeigsies. Kareivji un virsnieki staigāja sabozušies un pikti. Vienīgi Sešeņa reizēm jokoja, pūlēdamies būt mundrs. Ir nu gan cilvēkam amats! Viņam taču gluži tāpat kā visiem ir auksti un nemīlīgi, taču politaudzinā-tājs paliek politaudzinātājs — viņa pienākums darīt visu iespējamo, lai cilvēki saglabātu normālas darbaspējas.

Nodarbības rit bez pārtraukuma. Mācības ir un paliek mācības. Tās nedrīkst pārtraukt, tāpat kā nedrīkst nepildīt ražošanas plānu rūpnīcā, lai arī laukā plosās negaiss, krīt sniegs vai pat akmeņi no debesīm. Mācības turpinās, īpaši tad, kad mūs komandē tādi enerģiska rakstura virsnieki kā Uzlovs, Sešeņa, Zigalovs.

Otrajā naktī pēc trauksmes mēs gatavojāmies likties gulēt savā teltī. Visapkārt valdīja tumsa un drēgnums. Man šķita, ka ne tikai drēbes, bet arī viss mans ķermenis līdz pašiem kauliem piesūcies ar saltu mitrumu. Iespraucos savā vietā starp Kucanu un Soboļevski. Kuzņecovs aizvien vēl guļ sanitārajā daļā. Kad tika izziņota trauksme, viņa mūsu starpā vēl nebija. Nolādēdams itin visu šīs zemes virsū, pūlējos drīzāk aizmigt.

Šoreiz sasildīties izdevās daudz ātrāk nekā iepriekšējā naktī. Plaksti jau tīkami lipa ciet, kad sajutu, ka šovakar man ir ne tikai silti, bet pat karsti. Sis karstums nāca no Kucana muguras. Es uzliku plaukstu viņam starp lāpstiņām. Šķita, ka Kucans dega vienās ugunīs.

— Vai neesi saslimis? — es jautāju Kucanam.

Viņš cieta klusu. Droši vien sirds aizvien vēl bija pilna

pēc komjauniešu sapulces. Visas šīs dienas viņš staigāja sadrūmis, ne ar vienu nerunāja.

— Klausies, Kucan, vai tu neesi slims? Tu taču kvēlo kā uguns.

— Atšujies. Ja tev ir karsti, tad ej zem lietus atdzesēties, — drūmi norūca Kucans.

Es atgūlos. Taču pēc mirkļa atkal biju augšā.

—* Zēni, tā nav brīv, — es sacīju. — Viņam taču liels

karstums!

No šineļa apakšas izspraucās kāda roka. Sameklējusi Kucana galvu, tā pataustīja viņam pieri.

— Tik tiešām, — sacīja Umarovs.

Tā bija viņa roka.

Pēc minūtes visa nodaļa bija kājās. Piemirkusi telts mala plivinājās, kad mēs devāmies laukā — lietus gāzmā. Seržants Volinecs aizgāja paziņot vada komandierim, Ka-rims aizskrēja pēc ārsta, Skibovs devās sameklēt lukturi, Soboļevskis švirkstināja sērkociņus. Vienīgi Dihnilkins gulēja, apsedzies ar Šineli, un pukojās: «Gulēt neļauj!» Ieradās lentnants Zigalovs. Atnesa vējlukturi, sauktu par «sikspārni». Beidzot atnāca ārsts — pēc pakāpes kapteinis. Visi stāvēja apkārt samirkuši, neapmierināti. Gaidīja. Kucēnam padusē sila termometrs. Beidzot ārsts termometru izņēma. Visi vēroja viņa seju. Viena uzacs kapteinim izbrīnā parāvās augšup, viņš sacīja:

— Trīsdesmit deviņi un astoņi. Viņš nekavējoties jānogādā hospitāli.

— Nevajag, — Kucans iebilda. — Labāk palikšu tepat.

Ieradās komandiera vietnieks politiskajā darbā Sešeņa.

— Uz ziemas novietojumu brauks mašīna pēc produktiem. Leitnanta Zemskoja vietā brauksiet jūs, biedri Ziga-Jov, — sacīja Sešeņa. — Nogādāsiet slimnieku hospitālī un atvedīsiet šurp produktus. Iekraušanai paņemiet sev līdzi trīs cilvēkus.

Saposties ceļam Zigalovs lika man, Umarovam un Ski-bovam. Velns lai parauj — ja jau neveicas, tad neveicas! Būtu atpūties, bet dauzies nu cauru nakti lietū un vējā! Man šķiet, ka Zigalovs tīšām izvēlējās mani. Dihnilkinu vai Vadimu nepaņēma vis. Slīinestiem allaž vieglāka dzīve.

Aiz telts atskanēja automašīnas rūkoņa. Kāds iesaucās: «Labs ir!» Mēs iznācām laukā. Auksta lietus šalts ietriecās man sejā. Ieraudzīju milzīgu, melnu kvadrātu un zem tā stopsignāla sarkano uguntiņu — kravas mašīnai bija kulba. Visi trīs mēs ierausāmies tajā. Zigalovs ar Ku-canu iesēdās kabīnē. Mašīna, spītīgi rūkdama, lēni devās necaurredzamajā nakts tumsā. Absolūti neko nebija iespējams saskatīt — nedz ceļu, nedz arī pakalnus. Tikai tanīs vietās, kur uz ceļa krita divas gaismas staru strēles, zem

riteņiem nenorimdamies līda šķidri dubļi. Mašīnas kulbā nedaudz sasilu. Blakus sēdēja Skibovs un Umarovs, Snauduļojām. Šķita, ka mēs braucam vai veselu mūžību. Nebija ne mazākās vēlēšanās nedz pakustēties, nedz par kaut ko padomāt — tā varētu braukt, līdz pienāktu vasara.

Pēc kādām divām stundām mašīna apstājās, un tūlīt pat kļuva dzirdams, kā brezentu virs galvas nežēlīgi kapā lietus. Palūkojos laukā no kulbas apakšas un ieraudzīju ūdeni. Tagad atcerējos, ka šeit ir upe, kurai braucām pāri toreiz, kad devāmies uz mācību centru. Tad upīte bija pavisam sekla un šaura. Toties tagad automašīnas spuldžu i gaismā redzams, kā tajā trokšņaini veļas netīri, duļķaini viļņi. Sājā apgabalā tā ir parasta parādība: tek smalka urdziņa, bet, līdzko uznāk lietus, tā sāk milzt un straumes plūdums pieņemas spēkā. Ja līst trīs dienas pēc kārtas, tad jau izveidojas īsta upe.

Caur kabīnes pakaļējo logu redzu šofera, Zigalova un Kucana pakaušus. Šoferi es nepazīstu, droši vien viņš ir no pulka transporta apakšvienības. Dzirdu, kā viņi sarunājas:

— Nu, vai tiksim pāri? — Zigalovs vaicā.

— Vajadzētu tikt, — atbild šoferis.

— Odens stipri cēlies. Kad pēc trauksmes signāla braucām šurp, lietus bija tikai sācies.

— Būtu nepieciešams nogaidīt. Taču mums ir slimnieks, — saka šoferis.

— Jā, — piekrīt virsnieks.

— Šeit nav dziļš, toties straume ir varen stipra. Ja aizver ciet žalūzijas, var gadīties, ka tiksim pāri,

— Bet ja nu ne? — Zigalovu māc saubas.

— Gan jau kaut kā izķepurosimies. Negaidīsim taču šeit, kamēr beigsies pali. — Šoferis pamāj uz Kucana pusi. — Viņš vairs nespēj pat nosēdēt.

— Nu, lai notiek! — Leitnants ir izlēmis.

Mašīna piesardzīgi iebrauca ūdenī. Spēcīga straume iebelza pa riteņiem. Automašīna ar ieslēgtu pirmo ātrumu nesteigdamās turpināja virzīties uz priekšu.

Kad ūdens līmenis bija sasniedzis kabīni, mašīnas priekšā uzbangojās atsperīgs vilnis. Automobilis sašūpojās. Piepeši motors nošķaudījās un aizrijies apklusa. Kabīnē un spuldzēs nodzisa gaisma. Apkārtne iegrima tumsā, viss izzuda no redzesloka.

Visapkārt mutuļoja ūdens un joņoja melni viļņi. Mašī-

nas korpuss drebēja no varenā straumes spiediena. «Kaut nu inūs neapmestu apkārt,» nodomāju un pats pievirzījos tuvāk pakaļējam bortam, lai pagūtu izlēkt laukā. Bet leitnants 2igalovs jau bija uzrāpies uz kabīnes jumta un sauca no turienes:

— Rāpieties šurp!

Šoferis, nostājies uz mašīnas kāpšļa, palīdzēja Kuca-nam tikt augšā. Drīz vien mēs visi stāvējām vienkopus uz brezenta, kas bija uzvilkts pāri izturīgiem lokiem.

Nedz es, nedz arī pārējie par sevi neko daudz neuztraucāmies, jo katrs prata peldēt un spētu tikt krastā bez īpaša riska. Taču ko lai iesāk ar slimnieku? Kucans bija pavisam zaudējis spēkus. Ļaut puisim iekāpt ledusaukstajā ūdenī būtu gandrīz tas pats, kas noguldīt viņu kapā. To saprata ikviens no mums. Mēs sēdējām augšā, turēdamies pie lokiem, uz kuriem bija uzvilkts brezents, un gudrojām, ko lai tagad iesāk.

Visapkārt strauji traucās melnie ūdeņi, bet no augšas, no tikpat melnām debesīm, gāzās lietus straumes. It neko nevarēja saredzēt — valdīja dziļa tumsa.

Leitnants ierosināja:

— Mums jādodas uz priekšu — uz otru krastu. Slimnieku nesīsim uz rokām. Tikai pielūkojiet, lai viņš neiekrīt ūdenī. Tas ir velnišķīgi auksts.

— Atļaujiet man izlūkot upes gultni un straumes spēku. Esmu no visiem smagākais — mani ūdens neaizraus, — ierosināja Ņikiia Skibovs. — Es arī dokumentus iznesīšu krastā, lai tie nesamirktu.

— Lai notiek! — 25 gatavs atļāva.

Kad visi dokumenti tika savākti, es atcerējos kinofilmās redzēto: tā frontē rīkojās izlūki, pirms devās bīstamā uzdevumā. Arī mūs gaidīja grūts un atbildīgs pasākums.

Straume šķita pavisam bieza. Ūdens nespīdēja, tas traucās uz priekšu kā melna masa un šņāca no tanī krītošām lietus strūklām.

Skibovs, turēdamies pie mašīnas borta, ielēca ūdenī. Iztēlojos, kā viņam klājas ledainajā straumē, un salti drebuļi pārskrēja pāri manai mugurai. Augstu pacēlis roku, kurā bija mugursoma ar ievīstītiem dokumentiem, Ņikit'i sāka virzīties uz krastu. Straume vairākas reizes notrieca viņu no kājām. Taču pat tad, kad viņa galvai pāri pārvēlās tumšie ūdeņi, Skibova roka ar dokumentiem aizvien palika virs viļņiem.

Pēc dažām minūtēm Skibovs atgriezās. Viņu kratīja drebuļi, un tikai ar lielām pūlēm Ņikita jaudāja pasacīt:

— Nekas, iztikt var. Ja turēsimies cits pie cita, tad straume no kājām nenogāzis.

Mēs sākām laisties no mašīnas lejā. Ledainais ūdens satvēra mani un saspieda kā ar stīpām. Elpa aizrāvās. Kad mazliet atjēdzos, nodomāju: «Ja to redzētu mamma!»

Ūdens man sniedzās līdz krūtīm. Mēs satvērām cits citu aiz jostām, un katrs pacēla augšup brīvo roku. Uz šīm rokām atslīga Kucans.

No visa spēka atsperdamies pret projām slīdošo upes dibenu, mēs virzījāmies uz krastu. Upes mala nakts tumsā nebija saskatāma; šķita, ka šī necaurredzamā nakts bija veidota vienīgi no ūdens. Tas šļācās acīs, mutē, bija dūņains, zobos šņirkstēja smiltis, acis sūrstēja. Lietus strūklas nenorimti pātagoja mūsu galvas.

Virzījāmies uz priekšu lēni un piesardzīgi, rūpēdamies vienīgi par to, lai neviļus nepakristu un neiemestu slimnieku ūdenī. Nesām Kucanu kā trauslu un ārkārtīgi vērtīgu priekšmetu. Ja pirms dažām dienām kāds, velnu dzīdams, teiktu: «Jūs Kucanu vēl uz rokām nēsāsiet!» — komjaunieši to ņemtu ļaunā. Bet tagad mēs viņu nesām uz tām pašām rokām, kuras cēlām, balsodami par izslēff šanu. Nesām, riskējot ar savām dzīvībām ...

Piepeši spēcīgs straumes trieciens nogāza mani no kājām un gandrīz vai aizskaloja prom. Visi apstājās. Atspērās ar kājām pret upes dibenu. Jostas nostiepās, šķita, ka tās teju, teju pārtrūks. Likās, piepūlē notirpušās rokas, kas bija paceltas augšup, nespēs vairs noturēt Kucanu. Pārvarējis briesmīgu ūdens spiedienu, es tomēr uzrausos kājās, atguvu līdzsvaru, un mēs visi devāmies tālāk.

Kad beidzot nokļuvām krastā, visi no pārpūles grīļojāmies — gan slimais, gan arī veselie. Izmirkuši līdz ādai, ierāvuši plecos galvas, riksīšiem nesāmies uz mūsu pilsētiņu. Es un Skibovs atbalstījām Kucanu zem rokām.

Pašlaik es guļu hospitālī. Vedu turp Kucanu un arī pats nolikos gultā. Pēc nakts peldes esmu pamatīgi saaukstējies. Taisni vai sirds sāp, neviens nesaslima, vienīgi es atstiepu pekas! Tiesa gan, sirdēsti bija tikai pašā sākumā, bet tagad jau esmu pieradis. Izrādās, slimot ir tīri patīkami. Godīgi sakot, esmu jau gluži vesels. Šeit mani tur tāpat vien — ārsts teica, ka organisma nostiprināšanas labad. Paaugstinātas temperatūras man nav, vienīgi visā ķermenī jūtams tāds kā vājums. Mātei par savu slimību, protams, neesmu rakstījis ne vārda.

Mūsu rota aizvien vēl atrodas mācību centrā. Joprojām ir draņķīgs laiks. Visapkārt viss pelēcīgs, reizi pa reizei līņā. Te tev nu bija pavasaris! Pat ziemā nekas līdzīgs nebija atgadījies. Puiši uz lauka droši vien nedabū pat apžūt. Labāk, ja būtu bijis karstums.

Reiz slepus no medicīnas māsas man izdevās tikt pie telefona. Piezvanīju uz pulka medicīnisko punktu. Gribēju izdibināt, kā klājas Stepanam. Man atbildēja, ka viņš aizsūtīts uz hospitāli, tikai ne uz mūsējo — garnizona, bet gan uz Ašhabadas, kur var izdarīt galvaskausa rentgen-uzņēmumus. Viņa stāvoklis esot visai bēdīgs...

Bet šis Kucans, visu nelaimju vaininieks, atrodas kopā ar mani. Mūsu gultas stāv pat blakus. Arī viņš pamazām veseļojas. Daudz ko esam pārrunājuši ar viņu šajās dienās. Patiesību sakot, runāja viņš. Es visbiežāk cietu klusu. Gulēdams uz muguras, šis aizliek rokas aiz galvas, blenž griestos un spriedelē. Pirmajā reizē domāju, ka viņš murgo. Kucans uz mani pat nepaskatījās. Taču sarunāties tā t it kā pats ar sevi, manuprāt, cilvēks spēj tikai dziļā nemaņā. Man likās ārkārtīgi dīvaini, ka viņš par sevi stāsta tādas lietas.

— Jā, tātad nekas man nesanāk. Biju domājis, lai mani izslēdz vien. Ko gan es zaudēšu? Varu izdzīvot arī bez komjaunatnes. Citi taču dzīvo, un arī man nekas ļauns nenotiks. Jā gan, tā nu bija ... Domāju ... Bet, līdzko atceros, kā jūs nesāt mani pāri upei, tā sāk mocīt sirdsapziņa. Kā tu domā, Agejev, vai birojs jūsu lēmumu būs apstiprinājis?

— Domāju, ka ne, — es atteicu. — Vispirms viņi izsauks tevi.

— Ja izsauks, lūgšu, lai mani neizslēdz.

Citreiz, kad gaisma jau bija nodzēsta un visi gulēja, Kucans piepeši sāka stāstīt par savu tēvu:

— Mans tētukiņš ir vienreizējs tips. Viņa rakstura galvenā īpašība — alkatība. Tikai tagad to esmu pa īstam izpratis. Pēc šīs īpašības viņš veidoja visu savu dzīvi. Viņš sev izgudroja pat dievu. «Kristiešu un musulmaņu pasaulē ir miljoniem,» viņš mēdza teikt. «Vai tad dievs jaudā visus uzklausīt? Tālab man pašam ir savs dievs. Viņš apkalpo vienīgi mani, nevienu citu. Ko vien palūgšu,

tas viņam būs jādod, nevarēs pasacīt, ka nav sadzirdējis...» Atceros, vecaistēvs dzīvoja pie mums līdz pašai nāvei. Kad viņš nomira, tēvs ļaudis tikai izskata pēc pa-bēdājās, bet vakarā mātei sacīja: «Nu gana būs raudāts. Cieņu parādījām, un {»ietiks. Nav jau ko žēlot: mājās tagad būs plašāk un arī izdevumi mazāki.» Drīz vien saslima arī māte. Viņai smadzenēs bija audzējs. Mēs ar tēvu devāmies viņu apciemot. Viņa gulēja rajona centra slimnīcā. Toreiz es biju pavisam sīks. Tētukiņš vadāja mani l-ie rokas. Aizbraucām uz slimnīcu vienu reizi. Pēc desmit dienām ieradāmies atkal, bet mūs nelaida iekšā. Mums paskaidroja, ka slimnieki protestējot un pieprasot mūs nelaist. Tēvs sāka celt traci: tā ir mana sieva, jums nav tiesību! Tomēr mātei klāt viņš netika. Mani pie viņas aizveda, bet viņš palika pagalmā. Viņu neielaida tāpēc, ka j pirmajā reizē, kad mēs tur bijām, risinājās šāda saruna. Pasēdējis pie slimnieces gultas, tētukiņš piepeši sāka skaidrot mātei: «Es pie tevis, Marija, nolēmu turpmāk nebraukt. Kāda tam visam jēga! Mājās darba līdz kaklam.

Kad tu nomirsi, tad mums to paziņos tik un tā.» Un tad vēl, atminos, viņš sacīja: «Kas tev, Marija, stāv tur uz naktsskapīša?» Māte atbildēja: «Ķīselis.» Bet tēvs turpināja: «Atdod to puikam. Lai dzer — tas viņam nāks par labu, bet tu tik un tā nomirsi.» Un es, gnīda tāds, to ķīseli laku!

Kucans labu laiku klusēja. Man pat radās aizdomas, ka I viņš raud. Pēcāk, smagi nopūties, viņš ierunājās no jauna:

— Nu nē, mans tētukiņš no ūdens ārā nevilktu nedz slimu, nedz arī veselu. Viņš labprāt uzsēstos kādam uz kakla.

Klausījos šos Kucana monologus, taču līdzjūtību pret viņu neizjutu. Klusēja mana sirds ...

Pats pirmais mūs apraudzīt ieradās (šķiet gluži neticami!) leitnants 2igalovs. Viņš ienāca palātā. Nolicis uz naktsskapīša pa turziņai — man un Kucanam, viņš jautri vaicāja:

— Nu, kas ir, puiši, vai veseļojaties?

Lūkojos uz viņu un nevarēju vien nobrīnīties. Labsirdīgs, norūpējies Žigalovs šķita pavisam citāds cilvēks nekā tas, kuru līdz šim esmu pazinis.

Leitnants pastāstīja par to, kā vads pabeidza šaušanu, kas jauns atgadījies pulkā, pajokoja, uzmundrināja un aizgāja ...

Turziņās bija ielikti āboli — pa pieciem katrā — un pa nelielai šokolādes tāfelītei. Nedz veikalos, nedz arī virsnieku ēdnīcā āboli nav atrodami — par to esmu pārliecināts. Kur gan lai tos ņem pavasara laikā? Vienīgi manīju tos tirgū pie spekulantiem par trīs rubļiem kilogramā. Nekur citur tos nopirkt leitnants nevarētu. Ak, tad, lūk, kāds ir šis Zigalovs! Te tev nu bija — nemīlamais komandieris! Kāpēc gan es viņu ne visai ieredzu? Ja savu darbu godīgi un labi dara grāmatvedis vai inženieris, tiesnesis, pedagogs, traktorists, viņu par krietnu darbu ciena un godina. Bet kālab esmu noskaņots pret Zigalovu? Vai tāpēc, ka viņš ir stingrs un prasīgs? Vai tad viņš man vairāk patiktu, ja būtu gļēvs kā lupata? Protams, ka nē! Tātad ne jau viņā slēpjas vaina — ne jau viņš ir slikts, bet gan es pats esmu vārgulis! Padomā tikai — mani neapmierina viņa prasīgums! Bet ko tad viņš — vai kādam pāri nodarījis? Vai brūķē pret mums rupju muti? Vai sava prieka pēc dzenā mūs līdz sviedriem? Nē, gluži otrādi. Viņa attieksme pret kareivjiem ir allaž labestīga. Nodarbībās, protams, viņš ir stingrs, bet tur jau citādāks nemaz nedrīkst būt. Turklāt leitnanta stingrība nebūt nav formāla. Kucana dēļ viņš taču metās ledainajā ūdenī. Kaut gan īstenībā viņam Kucanu vajadzētu ienīst. Dzirdēju no rakstveža, ka šā ārkārtējā notikuma dēļ Zigalovs dabūja ciest par visiem vairāk. Pulka štābā viņam jau bija sagatavots ieteikums par vecākā leitnanta dienesta pakāpes piešķiršanu, taču pēc nelaimes gadījuma ar Kuzņecovu atestāciju neizsūtīja — nolika malā līdz tam laikam, kad tiks uzlabota disciplīna. Par tādu «dāvanu» es Kucanam sprandu apgrieztu otrādi, nevis kā Zigalovs stieptu viņam ābolus.

Kamēr gulēju hospitālī, izlasīju Garšina stāstus par karu. Cik gan šaušalīga gara nabadzība valdīja pirmsrevolūcijas armijas dzīvē! Pēkšņi iedomājos: kas notika toreiz šeit tuksnesī? Te taču arī bija garnizons. Par to liecina senatnīgās kazarmas. Visapkārt valdīja tumsonība, nošķirtība, grūtsirdība. Protams, arī tagad dzīve šeit nav pārāk salda, toties nošķirtību no pārējās pasaules nejūtam it nemaz. Bibliotēkā atrodami visi žurnāli un avīzes* kas iznāk Padomju Savienībā. Skatāmies gan kinofilmas, gan televīzijas pārraides. Pēdējās ziņas pa radio noklausāmies tajā pašā laikā, kad tās klausās Maskavā. Blakus klubam ir laukums, kurā atrodas piecpadsmit iestikloti skatlogi. Tajos ik dienu tiek ievietoti visu brālīgo republiku

laikraksti. Man patīk uzkavēties šajā nostūrī — apmēram stundas laikā var neklātienē apmeklēt visu republiku galvaspilsētas. Virsrakstus vien ir interesanti izlasīt. Kādi ir virsnieki?

Ar Garšina stāstos aprakstītajiem viņiem nav nekā kopīga — gluži citi cilvēki. Mūsu Žigalovs, piemēram, ir tik uzstājīgs, ka šķiet, viņā pulsē kodolenerģija. Ne reizi neesmu manījis viņu nenoskuvušos, kur nu vēl iereibušu. Bet kareivji? Vai patiešām mēs esam to zaldātu, kuri kādreiz dēvēti par «pelēkajiem lopiņiem», pēcteči?

Jā gan, mūsdienās karavīrs ir pavisam kas cits. Kapteinis Uzlovs reiz sacīja, ka viņa dienesta laikā katra gada jauniesauktie būtiski atšķiras no iepriekšējiem. Bet Uzlovs atrodas dienestā tikai desmit gadus.

Reiz hospitālī man gadījās vērot tādu skatu. Karavīrs kroņa pidžamā — izstīdzējis, gaišmatains, pēc izskata vēl īsts skolnieciņš — iedzina sprukās dakterus. Viņam nierēs bija smiltis, bet varbūt pat akmeņi — precīzi nezinu pateikt. Viņu ārstēja ar visvisādām zālēm, un reiz pēc kārtējās lēkmes puisim uztaisīja vairākus rentgenuzņēmumus. Ārsts, pēc dienesta pakāpes majors, izpētījis šos uzņēmumus, sacīja:

— Sadzerieties labi daudz ūdens un lēkājiet uz vienas kājas. Pirms tam būtu ieteicams krietni izkarsēties vannā, lai paplašinātos vadi.

Taču kareivis, pētoši uzlūkojis ārstu, piepeši vaicāja:

— Sakiet, lūdzu, — vai jūs esat komunists?

— Jā, — manāmi apmulsis, atteica majors. — Kāpēc jūs mani tā iztaujājat?

— Lūk, kāpēc, — vienā mierā atbildēja kareivis. — Pie-lieties ar ūdeni un lēkājot dzīt ārā no nierēm smiltis — tas ir mehānisks atrisinājums. Izdzīsim šīs te, bet pēc kāda laika uzradīsies jaunas. Ja reiz jūs esat komunists, t ;ad arī marksists, un jūsu attieksmei pret slimību jābūt dialektiskai, proti: jānovērš akmeņu veidošanās cēlonis. Mehāniskā skalošana ar ūdeni izgudrota droši vien vēl pirms mūsu ēras.

Izteicis Šo pārmetumu, kareivis aizgāja. Odeni viņš tomēr dzēra un arī uz vienas kājas lēkāja. Taču ārsts, juzdamies nelāgi par *avas zinātnes atpalicību šajā jomā, pūlējās vakarā kareivim izskaidrot:

— Līdz šim neko jaunu medicīna nav atradusi. Akmeņu šķīdinātāju principā izgatavot var, taču tas iedarbosies arī uz dzīvajiem audiem.

Kareivis sēdēja sabozies un spītīgi runāja pretī:

— Tātad slikti meklē, fiziķi atraduši pozitronu. Cilvēka mata diametrs, salīdzinot ar pozitronu, atgādina zemeslodes diametru, taču, raugi, tomēr atraduši...

Urķīgs puisis. Daudz lasījis, erudīts. Manā skolā bija līdzīgs zēns — Vova Gračovs, visi viņu dēvēja par «profesoru». Zināja it visu. Bieži vien ar saviem jautājumiem viņš iedzina sprukās mūsu skolotājus. Sis droši vien arī ir no tiem «profesoriem».

Beidzot esmu vesels. Atkal atrodos savā vadā. Nekad nebiju domājis, ka viss šeit būs tik mīļš un sirdij tuvs: kazarma, Ļeņina istaba, mans naktsskapītis, gulta, automāts, mugursoma.

Pirmo reizi, kad mūs pārveda no dzelzceļa stacijas uz šejieni, pulka pilsētiņa man šķita nemīlīga, sirds krūtīs sāpīgi sažņaudzās aiz skumjām. Taču tagad gandrīz vai skriešus izmetos cauri caurlaides telpai un ar prieku aplūkoju klubu, štābu, ēdnīcu, sporta laukumus. Viss bija tāpat kā agrāk, visi gaidīja mani.

Rotā mani ielenca puiši, līksmi iztaujādami:

— Sveiks, Viktor! Vai esi saremontēts?

— Pilnīgā kārtībā!

Pat staršina Majs kļuva smaidīgs.

— Sveiks, Agejev! Vai dienestam esi gatavs?

— Tieši tā, biedri staršina! — es priecīgi noskaldīju un, velnu dzīdams, izslējos pārlieku centīgi.

— Lieliski, ka tik ātri tiki galā ar slimību — nevienu lieku dienu neesi pavadījis slimnīcā.

— Tā ir jūsu audzināšana, biedri staršina!

Majs samiedz visu saprotošās acis.

— Nemaz necenties pielabināties, norīkojumā iesi pēc grafika. Nebūs nekādas atlaides — nedz slimības, nedz arī lišķēšanās dēļ!

— Es varu arī bez grafika, biedri staršina, ļoti esmu noilgojies pēc dienesta! — es turpinu tanī pašā jautrajā tonī.

Staršina acīm redzami bija apmierināts, ka viņam ir tik brašs un pietiekami asprātīgs karavīrs. Uzlicis roku man uz jostas, viņš veda mani starp gultu rindām un nopietni pavaicāja:

— Vai nekādu sarežģījumu nebija? Tik tiešām esi vesels? Varu tikai priecāties par to. Tagad tev jāiedzen nokavētais, rotā dzīve rit pa vecam. Tuvākais lielais uzdevums — gatavošanās rotas mācībām ar šaušanu. Vai skaidrs?

— Skaidrs.

Staršina vēlreiz uzmanīgi un laipni nopētīja mani no galvas līdz papēžiem un gluži tēvišķīgi noteica:

— Nu labi, tagad ej pie savējiem.

Viss vakars aizritēja jautri un patīkami. Pēc divām dienām atgadījās vēl viens priecīgs notikums. Rotā atgriezās Kuzņecovs. Galva viņam aizvien vēl bija apsaitēta. Viņš bija stipri novājējis un bāls. Kad viņu ieraudzīju, sirds man spēji salēcās un sāka smagi dauzīties krūtīs. Stepans satvēra mani aiz rokas un pieveda pie savas gultas. Neviens mums nenāca līdzi. Visi saprata, ka mēs esam draugi un mums nepieciešams aprunāties divatā.

Taču mēs tik runīgi nebūt nebijām.

— Nu, kā tev?

— Tā nekas. Bet tev?

— Arī man viss kārtībā.

Tik vien bija no tās sarunas. Toties, kad biju satvēris viņa roku, sirdī sajutu tādu kā siltumu. Laikam tā ir tā vīriešu savaldība?

Svētdienas vakarā pie manis pienāca Kucans. Viņš bija līksms, acīs staroja savāds, nekad vēl neredzēts mirdzums.

— Klausies, Agejev, mani atstāja komjaunatnē! Iegrieza stingro rājienu un ar to arī aprobežojās. Ja tu zinātu, cik ļoti es viņus lūdzu mani neizslēgt... Visu paskaidroju... Tātad, kā redzi, noticējuši man.

— Apsveicu. Neturi uz mums ļaunu prātu. Sapulcē, lai arī bijām asi un nežēlīgi, tomēr sacījām tev patiesību.

— Aizvainojuma manī nav. Pats esmu daudz ko sapratis. Kā jūs toreiz nesāt mani pāri upei! Vai atceries?

— Mēs nestu jebkuru, ne jau tevi vien. Tādi nu reiz bija tie apstākļi.

— Tas ir pareizi, ka jebkuru. Tomēr jūs nesāt tieši mani, un tā jau ir gluži cita lieta! Es taču to labi sapratu Tu tikai nedomā, ka Kucans neko nejūt. Es visu jūtu un saprotu. Tonakt tajā mutuļojošā ūdenī it kā būtu notikušas manas kristības. Jūs mani pievērsāt jaunai ticībai.

VISSENĀKĀ ZINĀTNE

Virsnieki domā, ka tikai viņi pēta mūsu raksturus un audzina mūs. Bet droši vien ne jau katrs zina, ka arī mēs viņus uzmanīgi novērojam, vērtējam rīcību, nosakām, cik labi viņi veic savu darbu, un visbeidzot — cenšamies saprast, cik viņi vērti bez saviem uzplečiem, zvaigznītēm un dienesta pakāpēm, kas viņi ir kā vienkārši cilvēki.

Ierindas mācībās simtiem reižu atkārtojām vienus un tos pašus paņēmienus: uz labo, uz kreiso, apkārt griezties. īpaši grūti izpildāma komanda: «Apkārt griezties!» Kad dara to individuāli, tad izdodas, taču ierindā visiem iznāk, kā pagadās — nesaskaņoti. Tāpēc jāatkārto viss no gala: dari tā, dari šitā, viens, divi!

Vai nav anahronisms: vēl pirms stundas mācījāmies par kodolieročiem, par to nāvējošo iedarbību dažādos apvidos, un piepeši pēc šiem mūsu gadsimta sasniegumiem šis primitīvais — viens, divi, uz kreiso, uz labo. Tas viss droši vien notika jau tūkstošiem gadu pirms mūsu ēras — Ēģiptes faraonu laikos.

Leitnants Zigalovs mums cītīgi māca šo vissenāko zinātni.

— Skatieties, rādu jums vēlreiz!

Leitnants precīzi un eleganti izpilda komandu: «Apkārt griezties!» Vērojot Žigalovu, viņa gandrīz vai artistiskas kustības, es neviļus secinu: militārās komandas — tās ir dižs atklājums, līdzīgs riteņa izgudrošanai mehānikā vai Mendeļejeva elementu tabulai ķīmijā. Es nemaz nejokoju. Cik milzīga jēga ietverta vienā komandas vārdā! Ja uz mirkli iedomāsimies, ka šis atklājums vēl nav izdarīts, tad, lai nostādītu ierindā mūsu nodaļu, seržantam Volinecam būtu jāsaka:

«Nodaļa, visiem nostāties ar seju pret mani tā, lai jūsu zābaku purngali atrastos vienā līnijā, katram jāiztaisno augums, papēži jāsavieno kopā, bet purngali jāizvērš pēdas platumā; kājas ceļgalos jāiztaisno, taču nav jāsasprindzina; krūtis jāizriež un ar visu augumu nedaudz jātiecas uz priekšu, vēderam jābūt ievilktam, taču viduklī nav jāsaliecas; pleci jāizvērš taisni; rokas jānolaiž brīvi, lai delnas, pavērstas uz iekšpusi, atrastos sānos un gurnu vidusdaļā, pirksti nedaudz jāsaliec; galva jātur augstu pacelta, taču zods nav jāizslej; skatienam jābūt vērstam taisni!»

Taču garu garās runas vietā seržants izdveš vienu vienīgu vārdu: «Stāties!» Un mēs acumirklī izpildām visu, par ko tika runāts iepriekš: gan zābaku purngali, gan zodi, gan rokas un acis — it viss ir savās vietās. Tik tiešām, tas bija izcils vīrs, kam ienāca prātā šos nebeidzamos paskaidrojumus aizvietot ar vienu vai dažiem komandas vārdiem.

Varu iedomāties, kāds juceklis valdītu, ja nebūtu precīza komandas teksta. Katrs virsnieks pēc sava prāta un atkarībā no savas attīstības un daiļrunības spējām skaidrotu, ko viņš vēlas panākt no saviem padotajiem. Bet karavīri — tāpat katrs pēc savām spējām un saprašanas — uztvertu un izpildītu to, ko no viņiem prasa. Turklāt mūsu prasmīgie un apsviedīgie puiši ir citādāki nekā sešpadsmitā vai deviņpadsmitā gadsimteņa zaldāti. Kas notiktu kaujas laukā? Tur vispār neatliek ne mirkļa garām sarunām — viss jāuztver no pusvārda! Par «karavīru un apakšvienību izvietojumu kopējai darbībai» radusies vesela zinātnes nozare. Vienīgi žēl, ka nav zināms tās pirmatklājēja vārds. Sis cilvēks pelnījis pieminekli. Viņa izgudrojums kalpos gadsimtiem ilgi. Vissmalkākajā un mūsdienīgākajā kosmisko lidojumu nozarē, kurā citas zinātnes vēl tikai sper savus pirmos soļus, šī sarežģītā jautājuma «ierindas» puse tika atrisināta ar vienu vienīgu vārdu: «Starts!» Pēc šīs komandas kosmiskais kuģis rēkdams aiztraucas izplatījumā. Simtiem cilvēku pie sarežģītākās aparatūras un smalkākajiem mehānismiem dažu sekunžu laikā paveic visu darbu, kas nepieciešams raķetes palaišanai. Ikviens precīzi zina, kas un kurā sekundes daļā viņam jāizpilda pēc šīs komandas — «Starts!».

Norīkojumā mēs bijām četri. Rotas dežurants bija seržants Volinecs, bet dieninieki — Skibovs, Umarovs un es. Pēc kārtas sekojām dienaskārtībai, mazgājām grīdas, slaucījām putekļus, piebīdījām gultas, lai tās atrastos uz vienas līnijas. Nakts dežūru sadalījām visiem vienādos laikposmos.

Piecēlos pusvienos, lai nomainītu Skibovu. Visi bija aizmiguši. Ņikita stāvēja pie loga, netālu no dieninieka galdiņa, un lūkojās tumšajā, naksnīgajā pagalmā. Nomazgājos, izvingrināju locekļus un panācu pie Skibova.

Logi pretējos namos bija tumši, tikai vienā dega spilgta gaisma. Tieši uz to logu arī skatījās Skibovs.

— Vai zini, kāpēc tas ir gaišs? — Ņikita vaicāja.

— Nē.

—* Tu nekad neesi manījis, ka tajā gaisma deg visilgāk?

— Nē.

Skibovs šķelmīgi pasmaidīja.

— Šis lodziņš ir visai interesants ...

Par šo logu neinteresējos, un es to atklāti pasacīju Skibovam.

— Veltīgi gan. — Viņš pašūpoja galvu. — Ielūkojies tajā, tad sapratīsi, kāpēc tas tik ilgi paliek gaišs.

— Vai tad pats esi skatījies? — vienaldzīgi vaicāju.

— Ne reizi vien.

— Nu un ko tad esi ieraudzījis?

— Paskaties pats — tad uzzināsi.

— Kāpēc tas man būtu jādara? Pietiek jau ar to, ka tu esi tur ielūkojies... Man nav vajadzības, turklāt lūrēt svešos logos nav pieklājīgi.

Acīmredzot Skibovu vai pušu plēsa vēlēšanās man pa-stāstīt kaut ko ļoti aizraujošu. Nemaz neprasīdams, vai es to gribu dzirdēt vai ne, viņš sāka ātri bērt:

— Esmu jau sen to logu pamanījis. Ne jau pirmo mēnesi to vēroju. Sākumā tāpat vien skatījos un prātoju: kas tur ilgāk par citiem paliek nomodā? Ko viņi tur dara? Bet varbūt tas ir nevis viņš, bet gan viņa, kas mitinās tajā dzīvoklī? Reiz kādā naktī nolēmu tanī logā ielūkoties. Toreiz biju dieninieks gluži tāpat kā tagad. Domāju, aizskriešu uz mirklīti līdz tam logam, pablenzišu, tik un tā to neviens nepamanīs. Aizskrēju arī. Pavisam klusu piezagos. Nakts bija piķa melna. Visi jau sen gulēja. Vienīgi šis logs bija apgaismots. Atspēros ar kāju pret karnīzu, pieķēros ar rokām pie palodzes un piesardzīgi uzrausos augšā. Nu, kā tu domā, ko es tur ieraudzīju?

— Man nav ne mazākās jausmas, — godīgi atzinos.

— Grūti kaut ko iedomāties, ja logā deg gaisma allaž tajās pašās vēlīnajās stundās. Iespējams, ka tur sieviete mazgāja veļu. Bet varbūt tā ir tualete, kur nevīžas aizmirsuši nodzēst gaismu?

—- Neuzminēji vis, — ar lielu patikšanu noteica Ņikita.

— Tad nu klausies tālāk. Tātad es uzrausos augšā un palūrēju pāri palodzei. — Skibovs atkal sāka smīkņāt. Kā redzams, viņam negribējās tā uzreiz atklāt šo noslēpumu. Nu palauzi taču galvu — kā tu domā, kas tur bija redzams?

— Ej tu galīgi! Ja negribi, tad nesaki. — Atmetis ar roku, grasījos iet prom.

— Nu pagaidi. Lūkojos un redzu: istaba kā jau istaba — gulta, galds, kaktā drēbju skapis. Bet pie galda apakšveļā sēž ...

Mani pārņēma niknums, un es pasacīju to, par ko, manuprāt, Ņikitam Skibovam dikti kārojās pasiekaloties:

— Puspliks sievišķis!

Ņikita aiz dižas sajūsmas tik tikko spēja novaldīt smieklus, lai neuzmodinātu guļošos puišus.

— Neuzminēji vis! Pie galda sēdēja mūsu leitnants 2igalovs. Tā, lūk!

Man uzreiz atausa atmiņā, kā leitnants ieroču glabātavā noņēmās ar ieroci. Acīmredzot tam visam bija kopsakars. Bet Skibovs pa to laiku turpināja stāstīt:

— Nolaidos zemē un devos uz kazarmu. Gāju, bet pašam kļuva neomulīgi. Katru vakaru leitnants tur sēž un gatavojas nākamās dienas nodarbībām. Lūrēdams pa logu, pazinu visas burtnīcas — tās pašas, kuras ir viņa priekšā, kad mums notiek mācības. Domāju, cilvēks neguļ, caurām naktīm nokvern pie rakstāmgalda, bet Lo esmu iegaumējis no tā, ko viņš mums māca? Pūlējos atcerēties. Taču nekas liels man atmiņā neatausa. Tas tāpēc, ka mācību laikā manas domas aizņemtas ar saviem rūpestiem — gudroju, kā pārnākšu no armijas, kā iekārtošu savu dzīvi. Vai zini, ko es darīju pirms dienesta?

— Ko tad? — Man likās, ka viņš varētu būt traktorists vai arī parasts kolhoznieks.

— Es biju kolhoza sargs, sargāju arbūzu lauku! — Ņi-kita to sacīja spēji un ar netīksmi.

Es arī biju visai pārsteigts.

— Par sargiem parasti norīko večus.

— To pašu esmu sacījis priekšsēdētājam. Bet viņš man tik un tā borē: ko nu tāds kurls un pusakls večuks jaudā novaktēt? Beigu beigās piespieda mani. Reiz arbūzu laukā noķēru dažus puišeļus, sadevu tiem pa kaklu, un līdz ar to mani rūpesti bija beigušies. Puišeļi pie manis vairs nerādījās — baidījās kā no uguns. Man jau pašam kļuva žēl, ka biju tik bargs pret viņiem, bez puikām man kļuva garlaicīgi. Zagt neviens vairs neuzdrošinājās, un man gluži vienkārši nebija ko darīt. Tagad gudroju, ko lai iesāk pēc armijas. Par sargu strādāt mani nu gan vairs nepiespiedīs. Vai tad tas ir darbs — pampst galva no gulēšanas! Dulls var palikt!

Jāteic, ka šis darbs Ņikitu Skibovu bija padarījis par krietnu slaistu. Armijā viņš ieradās ar slepenu cerību pacensties nodienēt tā, lai pēc iespējas mazāk būtu jālej sviedri. Pirmajā gadā priekšniecībai viņa dēļ bija jācieš pamatīgas galvassāpes. Rotā par Skibovu stāstīja visīstākās leģendas. Ņikita allaž kaut ko nokavēja, no visiem atpalika, izvairījās no jebkura darba.

Skibovu pūlējās pāraudzināt, uzsāka ar viņu garas pārrunas. Ņikitam šī runāšana patika — cik gan sakarīgi un interesanti par vienu un to pašu spēj tērzēt cilvēki! Viņš piekrita visiem priekšniecības argumentiem, taču palika tikpat gauss kā agrāk. Tad viņu sāka sodīt — deva ārpuskārtas norīkojumus. Ņikitam tāds soda mērs bija pa prātam. Atrasties siltās telpās viņam šķita daudz labāk nekā laukā — vasaras svelmē vai rudens lietū. Ne reizi vien Ņikitu tupināja virssardzē, taču arī šis soda mērs nedeva manāmus rezultātus.

Rotā bija arī bargākas rīcības piekritēji. Staršina Majs, piemēram, sacīja:

— Sis Skibovs jāsoda par simulāciju vai par sabotāžu. Gana tēlot muļķi!

Komjaunatnes pirmorganizācijas sekretārs Očkasovs bija vienisprātis ar Māju:

—r Vienaldzīgie ir ne mazāk bīstami kā disciplīnas pārkāpēji.

Vienīgi rotas komandieris kapteinis Uzlovs nepiekrita šiem galējiem spriedumiem.

— Nevajag pārsteigties. Cilvēks vēl nav nobriedis. Gan jau pienāks laiks, kad viņš pats visu sapratīs un pat kaunēsies par savu u/s edibu. Vai nav tiesa, Skibov? — vaicāja Uzlovs un cieši ielūkojās Ņikitam acīs.

No šī skatiena Skibovam aukstas tirpas skrēja pa kauliem, viņš juta, ka Uzlovs redz viņam cauri — saskata katru apslēptāko dvēseles kaktiņu.

— Jā, kļuva nelāgi, kad turpmāk uzlūkoju to logu, kur mūsu leitnants kvern pie grāmatām. Tad mācībās sāku uzmanīgi ieklausīties, ko viņš mums stāsta, ko lasa no savām burtnīcām. Stāstīja viņš mums visu ko: kā cilvēki aizstāvējuši Dzimteni, citreiz atkal par to, kāds tagad varētu būt iespējamais karš. Atmiņā man spēcīgi iegūlušies Zigalova vārdi par modrību. Agrāk domāju, ka modriem jābūt augstākajiem valsts vadītājiem un augstu stāvošiem priekšniekiem, tiem, kuriem zināmi visi mūsu valsts ārējo attiecību noslēpumi. Taču leitnants mums stāstīja:

«Modrība — karavīram tā ir vissvarīgākā īpašība. Katram savā vietā jābūt nomodā. Ja tu esi neuzmanīgs šofe

ris, tavai mašīnai var atgadīties kļūme, un tu kaujas laikā nepiegādāsi munīciju; ja esi slinks pavārs — vesels pulks tevis dēļ paliks neēdis, bet, ja esi slikts karavīrs kā Ski* bovs, tad visiem vari sagādāt lielu nelaimi. Skibovs slikti šauj, fiziskā sagatavotība viņam ir neapmierinoša. Ko tad var no viņa sagaidīt? Pieņemsim, ka nodaļa, kurā dien Skibovs, kaujā saduras ar tikpat lielu pretinieka nodaļu. Ienaidnieki uzreiz pieveiks Skibovu, un pēc tam viņa kaimiņa ni metīsies virsū jau divi kareivji. Bet, ja šis kaimiņš nejaudās noturēties pret diviem, ienaidnieki jau trijatā uzbruks kādam citam. Tā var aiziet bojā vesela nodaļa, bet bez tās — vads un savukārt bez vada — rota. Tas viss notiks tikai tāpēc vien, ka ierindnieks Skibovs nav gatavojies aizsargāt savu Dzimteni.»

Klausījos es viņā, klausījos, atcerēdamies, ka leitnants neguļ naktīs, līdz visbeidzot manī ierunājās sirdsapziņa. Sāku domāt, ka nu gan pienācis laiks man laboties — es taču neesmu mūsu armijai ienaidnieks, negribu kaujā nodarīt biedriem ļaunu. Tad nu ņēmos mācīties cītīgāk, centos visu darīt veiklāk... — Skibovs pasmaidīja un, uzticēdamies man, pavēstīja: — Dīvaini bija dzirdēt, cik ļoti atšķirīgi sprieda par mani priekšniecība. Staršina Majs teica: «Redz, nobijās Skibovs no tribunāla, sajuta, ka nu vairs nav labi!» Komjaunatnes sekretārs savukārt pauda ko citu: «Skibovs beidzot sapratis, kādi grandiozi pasākumi notiek mūsu valstī. Tāpēc viņam kļuva kauns šai varonīgajā laikā stiept gumiju.» Kapteinis Uzlovs visu izskaidroja gandrīz vai zinātniski: «Rezultātus guva viss audzināšanas un apmācību komplekss.» Vienīgi mūsu leitnants nebilda ne vārda. Neviens no viņiem nezināja par to logu, kurā ilgāk par citiem nenodziest gaisma. Es viņiem neko nesacīju. Paši viņi to nemūžam neuzzinās. Lai katrs domā, kā tīk. Taču tev, Agejev, es pateikšu, neko neslēpjot: es ļoti cienu mūsu leitnantu — viņš ir tāds darbarūķis, ka viņa klātbūtnē stiept gumiju ir kauna lieta...

Dzirdot šo Skibova stāstījumu, atkal atcerējos to gadījumu, kad leitnants trenējās ieroču glabātavā. Ko gan tas viss nozīmē? Kālab leitnants tik ārkārtīgi cītīgi nopūlas? Karaskolu viņš droši vien beidzis kopā ar daudziem, taču virsniekam nepieciešamo īpašību viņam ir vairāk nekā dažam labam vada komandierim. Tad kāpēc viņš tik daudz strādā? Skibova stāsts uz šiem jautājumiem atbildi nedeva, gluži otrādi — vērsa tos vēl mīklainākus. Kurš gan to visu spēs izskaidrot? Protams, ka vislabāk to var izdarīt vienīgi pats leitnants Zigalovs. Taču kādā veidā lai viņu iztaujāju? Es kā nekā esmu pakļautais, kareivis, man neklājas tincināt virsnieku par tādam lietām. Tomēr manas ziņkārības dēļ saruna ar leitnantu notika. Lūk, kā tas bija.

Mūsu vads atradās sardzē. Citi stāvēja posteņos, citi savukārt atpūtās. Leitnants Zigalovs sēdēja sardzes priekšnieka istabā, viņa priekšā gulēja atvērta grāmata. Kad gāju garām pavērtajām durvīm, Zigalovs mani pasauca:

— Agejev, ienāciet!

Kad iegāju istabā, viņš man parādīja grāmatu.

— Vai lasījāt?

Tā bija Katajeva «Aizmirstības zāle». Mani pārsteidza, ka Zigalovam rokās ir tieši šī grāmata, ārkārtīgi savdabīga un ar smalki niansētām domām.

— Kāpēc jūs tik izbrīnīti raugāties manī? — vaicāja Zigalovs.

— Man šķita, ka, izņemot dienesta darīšanas, jūs nekas cits neinteresē.

— Patiešām — tādām grāmatām daudz laika neatliek, — ar nožēlu sacīja vada komandieris.

Piepeši man prātā ienāca leitnanta dīvainās izdarības: treniņi ieroču novietnē, negulētas naktis pie grāmatām. Ziņkārība mani vai pušu plēsa, tālab neizturējis pavaicāju:

— Biedri leitnant, savā nozarē jūs esat specs, vai tik tiešām jums nenorimti jāmācās? Jums taču nav pat ģimenes ... Arī kopā ar meiteni nekad neesam jūs manījuši.

Zigalovs ļoti vērīgi uzlūkoja mani, pēc tam pasmaidīja.

Es jau nobijos, ka esmu pieļāvis netaktiskumu un neviļus aizskāris leitnanta sirdsbrūci. Taču Zigalovs joprojām smaidīja un, neko neslēpdams, paskaidroja:

— Esmu beidzis politehnisko institūtu. Tāpat kā citiem absolventiem, man piešķīra rezerves virsnieka pakāpi. Biju inženieris celtniecībā, būvēju Taškentā dzīvojamos namus. Kad pēc jaunā vispārējās karaklausības likuma mani iesauca armijā, sākumā mazliet noskumu. Negribējās pamest iemīlēto darbu, turklāt bija grūti atvadīties no sievas. Viņa vēl ir studente, drīzumā beigs pedagoģisko institūtu, tālab atbraukt pie manis vēl nevar. Tātad, kad ierados pulkā, man vajadzēja sākt apmācīt kareivjus, taču es zināju tikai teoriju, prakses man nebija. Pirmajās dienās, iznākdams ierindas priekšā, kļuvu nedrošs un stīvs.

Nebija dūšas pateikt komandu — nezināju, vai tā būs pareiza vai ne. Domāju, nodienēšu tos divus gadus, kas man pienākas, un atgriezīšos mājās, lai ķertos pie sava inženiera darba. Taču dzīve negaidīti iegrozījās citādāk. Es, protams, sajutu, ka, salīdzinot ar kadru leitnantiem, kas beiguši karaskolas, esmu sagatavots visai vāji. Tie ir tādi paši cilvēki kā es, taču viņiem it viss padodas daudz labāk. Strādā viņi brīvi, pārliecinoši. Tāpēc pavaicāju pats sev: vai tad esmu sliktāks par citiem? Es nevēlos būt viduvējība. Tas neatbilst manam raksturam.

Žigalovs iekarsa. Man šķita, ka viņš ne tik daudz runā ar mani, bet gan turpina kādu iekšēju strīdu pats ar sevi.

— Tāpēc es nolēmu divu gadu laikā paņemt no dienesta visu. — Viņš palūkojās manī un, pamanījis, ka neuztveru viņa vārdu jēgu, uzsvērti atkārtoja: — Nevis atdot visu dienestam, bet gan paņemt no tā visu iespējamo! Ja reiz esmu virsnieks un man uzticējuši pasaulē vissvarīgāko uzdevumu — audzināt cilvēkus, tad mans pienākums ir pilnībā apgūt visus šīs profesijas smalkumus. Tāpēc ari mācījos, nežēlodams nedz spēku, nedz savu laiku.

Tā atklājās leitnanta noslēpums — viņa kvernēšana pie grāmatām pusnaktī, treniņi ieroču novietnē, triecienjoslā. Viņš, manuprāt, bija sasniedzis visu, pēc kā tiecās. Ziga-lovs ne ar ko neatšķīrās no kadru virsniekiem. Ja leitnants pats nule nebūtu atzinies, man nemūžam neienāktu prātā,, ka viņš ir rezerves virsnieks.

Zigalovs nodevās atmiņām:

— Tātad nolēmu divu gadu laikā smalki jo smalki apgūt militāro meistarību. Taču ar labu gribēšanu vien, kā jūs zināt, ir par maz, lai to panāktu, jāpieliek vēl krietni daudz spēka. Pirmajos mēnešos rezultāti diez cik apmierinoši nebija. Virsnieka profesija, tikai pateicoties pieredzei, iegūst eleganci un spozmi. Nepieciešama milzīga pacietība, lai uzkrātu zināšanas, iegūtu lieliskas domāšanas spējas. Sājā ziņā man ļoti palīdzēja vecākie biedri, sevišķi — kapteinis Uzļovs. Mācījos metodiskajos kursos un paraugmācībās. Vārdu sakot, pamazām attīstījos. Taču pagaidām visas ieceres un mērķi bija ieplānoti uz diviem gadiem. Reiz mācībās mūsu vadā ieradās pārbaudītājs no apgabala štāba, politdarbinieks pulkvedis Reutovs. Viņš aprunājās ar mani, aplūkoja vada aizsardzības pozīcijas. Pēc tam pulkvedis paaicināja mani sāņus un sacīja: «Pie jums viss ir kārtībā. Formāli nevaru izteikt nekādus aizrādījumus. Aizsardzības pozīcijas izveidotas prasmīgi, in-ženierbuves ir teicamas, karte noformēta nevainojami. Tomēr aiz cieņas pret jums, pret jūsu ieguldīto darbu izteikšu dažas piezīmes. Saprotiet mani pareizi, tās neattiecas uz mašīnām, un gribu izteikt tās nevis kā pār-bc:lielītājs, bet gan kā virsnieks virsniekam. Jūs esat vienīgais nenoskuvies leitnants visā rotā. Acis jums ir piesār-tušas, tātad nav atlicis laika atpūtai. Par to, ka neesat ēdis brokastis, jūs man pasacījāt pats. Iegaumējiet, biedri Zigalov, — attālajā garnizonā, uz lauka, mācībās, karā — itin visur un jebkurā saspringtākajā brīdi jums jābūt lieliskā formā.» Cenzdamies attaisnoties, es nošļupstēju: «Nepaguvu!» Bet pulkvedis jautri iesmējās. «Es taču nevis rājos, strostēju vai lieku jums trūkties, bet gan dalos domās. Tāds ir mans dzīves princips. Neko nedrīkst atlikt uz vēlāku laiku, viss jāizdara tūlīt, šodien.» Kopš tās dienas aizvien biežāk domāju par palikšanu armijā uz visieirļ laikiem. Jo vairāk par to gudroju, jo striktāk pārliecinos, ka citādāk dzīvot vairs nespēšu. Precizitāte, akurātība, stingra kārtība — vai var būt vēl skaistāks dzīvesveids? Jebkurā ražošanas uzņēmumā, celtniecībā vai iestādē strādājošie tiecas tieši pēc tā. Armijā tas ir dabisks un likumīgs stāvoklis. Kālab tad man būtu jāaiziet no šejienes? Šī precīzi organizētā dzīve atbilst manām tieksmēm un interesēm, tā man visnotaļ ir pa prātam. Tāpēc esmu nolēmis kļūt par kadru virsnieku.

— Bet kā tad paliek ar romantiku, biedri leitnant? —

pavaicāju, nedaudz samulsis.

— Manuprāt, meklēt romantiku nav nekādas' jēgas. Ja tu mīli savu darbu, ja tas tev dod gandarījumu un prieku, tad tā arī ir romantika. Nemaz nav svarīgi, kur tu esi to atradis — zinātniskajā laboratorijā, Ziemeļpolā, karaspēka ierindā vai ekspedīcijā uz Pamiru. Galvenais ir tas, lai tava sirds kvēlotu no dzīves pilnības izjūtas — arī tas ir romantika.

Varēja manīt, ka Zigalovam jau laki sen ir gribējies ar kādu izrunāties. Sirds, viņam bijusi pilna.

Leitnants apklusis pētoši uzlūkoja mani, acīmredzot gribēdams noskaidrot, kādu iespaidu uz mani atstājusi šī ne visai ikdienišķā saruna.

Tad, atcerējies mūsu dialoga sākumu, viņš piebilda:

— Biedri Agejev, tā ir atbilde uz jūsu jautājumu. Nav ko slēpt, man bija ļoti patīkami dzirdēt, ka nosaucāt mani par specu. Pēc manas pieredzes parauga jūs varat pārliecināties, ka dzīvē var sasniegt visu, ja vien ir stipra vēlē-sanas. Mans darbs un tas, ko esmu sasniedzis, dod man tiesības izvirzīt vadam augstas prasības. Zinu, ka ne visiem tās patīk. Taču es pats esmu visu izcietis un pārvarējis, darījis pat vairāk nekā pienākas kareivim. Tālab esmu pārliecināts, ka it viss, ko jums mācu un ko prasu no jums, nāk par labu gan jums pašiem, gan mūsu Dzimtenei. Tieši tāpēc man nav tiesību būt., *

Pabeigt teikumu leitnants nepaguva, jo tieši tobrīd uz signalizācijas pults iedegās spuldzīte.

Žigalovs nospieda mikrofona pogu.

— Sardzes priekšnieks klausās.

— Biedri leitnant, ziņo trešais postenis, — atskanēja Kucana balss, — šeit grasās iekurt ugunskuru, grib kausēt parafīnu, bet es nejauju.

— Kas grib iekurt ugunskuru?

— Noliktavas pārzinis ar strādniekiem.

— Lai uzgaida, tūlīt aiziešu, tad tiksim skaidrībā. —* Leitnants pagriezās pret mani un teica: — Pabeigsim šo sarunu citreiz. — Norādīdams uz Katajeva grāmatu, piebilda: — Varen smalki uzrakstīts!

SVELMAINĀ VASARA

Vasara ir pilnā plaukumā. Tas nu gan ir karstumiņš! Dienā mazāk par četrdesmit grādiem nemēdz būt. Gaiss iegūst bālganu toni un kļūst gandrīz vai taustāms. Basām kājām pa smiltīm staigāt nedrīkst, bet ko nu basām kājām — cauri karavīru zābaku zolēm svilina kā ar uguni. Mēs ar Stepanu nopirkām svaigas olas un nolikām saulē — pēc dažām minūtēm tās bija uzvārījušās.

Ārkārtīgi grūti strādāt un mācīties šajā peklē. Pievakarē karavīra blūze mugurpusē un padusēs no sviedriem kļūst sidrabota. Grūti elpot, negribas ne runāt, ne domāt. Uz mācībām karavīri dodas pēc saraksta.

— Karstums un svelme — tie pie mums ir ierasti apstākļi, — saka leitnants Žigalovs. — Mums jādzīvo un jāmācās, neņemot vērā klimatu, bet, ja vajadzēs karot šādos apstākļos, tie nedrīkst mums kļūt par šķērsli. Tāpēc mēs tagad mācāmies pārvarēt šīs grūtības.

Lai mēs tik tiešām pierastu, norūdītos un turpmāk vairs nepievērstu uzmanību tuksneša ugunīgajai elpai, mūs bieži jo bieži ved nodarbībās uz lauka. Ja gribi kļūt labs peldētājs, tev pēc iespējas ilgāks laiks jāpavada ūdenī. Ja gribi kļūt spēkavīrs — cilā smagumus. Lai pierastu pie tuksneša saules, ari nepieciešami treniņi. To slodze ir visai liela.

Mūs atkal trenkā pāri svilinošajiem barhaniem, kurus gluži kā šīfera plāksnes klāj ņirbu vilnīši. Mācībām seko jaunas mācības: rotas, bataljona, pulka. Pārgājieni, uzbrukumi, ierakšanās, izsargāšanās pret atombumbām. Atkal pārgājieni un pārgājieni... Nenorimti atrodamies kustībā. Kājām tagad pārgājienos nedodamies — tikai ar mašīnām. Cilvēks, kas nepazīst šejienes apstākļus, var nodomāt: nav nekādas vainas — sēdi tik un vizinies! Tomēr no tādas vizināšanās nav ne mazākā prieka. Visti laiku braucam necaurredzamā putekļu mākonī. Trūkst gaisa, ko elpot. Kareivji mašīnā izskatās kā sniegavīri, tikai viņi ir balti nevis no sniega, bet gan no putekļiem. Katrā sejā rēgojas trīs tumši plankumi: acis un mute.

Kad bruņutransportieris nogriežas no ceļa, sākas «jūras» šūpošanās. Visas iekšas griežas riņķī. Vienīgais mierinājums tādos brīžos ir apziņa, ka neesi paņemts dienēt jūras flotē. Kājniekiem šūpošanās ir tikai pagaidu neērtība.

Tad, kad nemaz vairs nejaudā izturēt, kad muskuļi aiz karstuma, šķiet, tūlīt atlēks no kauliem, kad smiltis čirkst zobos un grauž acīs, kad dzīve apriebusies no nenorimtās kratīšanās, — tādā brīdī kā likts atskan atomuzbrukurna signāls. Jāuzvelk aizsargtērps un gāzmaska. Esmu ar mieru derēt vienalga uz ko, ka jebkurš puisis, kas nav dienējis, nonācis tādā stāvoklī, nogāzīsies mašīnā, brēkdams: «Labāk lai mani nogalina!» Toties mēs klusēdami velkam mugurā aizsargtērpus un gāzmaskas, un pārgājiens turpinās. Ja pavēlēs, mēs dosimies arī uzbrukumā!

Esmu lasījis, ka Dņepras spēkstacija gadā saražo trīs miljardus kilovatstundu elektroenerģijas. Tuksnesī no viena kvadrātkilometra var iegūt 30 miljonus kilovatstundu saules enerģijas. Uz mana ķermeņa viena kvadrātmetra iznāk tik daudz kilovatstundu, ka, atgriezies mājās, es varētu darbināt ledusskapi, grīdas vaskojamo mašīnu, putekļu sūcēju un vēl apgaismot visu dzīvokli.

Mirāža... Tik daudz lasīts grāmatās par šo fantastisko dabas parādību. Trīsošas gaisapilis, palmas ziedošajās oāzēs... Tagad redzu šīs mirāžas ik reizi, kad dodamies mācībās. Tās nebūt nav tik skaistas un eksotiskas, kā par tām stāsta. Mirāžas parādās dienas vidū, kad zeme un gaiss no svelmes pārkarst. Tu veries tālumā un piepeši ieraugi plašu ūdens klaju. It kā pavasara pali būtu j>āiplūdinājuši tuksnesi, ūdeni rēgojas krāmi, zāle, koki. Gaisapilis nekad neesmu manījis. Bet tādus plūdus — cik uziet. Reizēm tie pienāk pavisam tuvu. Gadījies braukt mašīnā pa ceļu, kurš ietiecās tieši «ūdeni». Tas turpinājās ļoti ilgi — ūdens virsma visu laiku atkāpās, atsedzot asfaltu. Pretimbraucošās mašīnas sākumā planēja gaisā, vēlāk laidās zemē. Pagriezienos mainījās apgaismojuma leņķis, un mirāža izgaisa. Svelme nomoka ne tik daudz ar augsto temperatūru, kā ar savu nenorinitibu. Karstums spiež krūtis un mūs smacē vairākas stundas pēc ķāitas. Taču svelme un gaisa trūkums — tie ir tikai «ziediņi», bet «odziņas» parādās tad, kad negaidīti atbrāžas vējš, ko šeit dēvē par «afgānieti». Tad nu gan te sākas gatavā elle!

Smilšu vētra aizsākas pilnīgā klusumā. Piepeši viss pamirst it kā šausmās uzbrūkošās stihijas priekšā. «Afgā-nietis» jau ir saslējies kā necaurredzama smilšu siena no zemes līdz pat debesīm. Tā pirmais vēstnesis ir čaukstošs vējš — sauss, durstīgs. Tad piepeši mutuļojoša gaisa masa, piesātināta ar smiltīm un putekļiem, acumirklī gāzās pāri zemei, namiem, cilvēkiem. Tā griezdamās vārās un murd kā milzīgā ūdenskritumā. Diena tik ļoti satumst, ka triju metru atstatumā nevar neko saskatīt. Ļaudis steigšus paslēpjas namos, kuru durvis ne tikai vienkārši aizver, bet arī nosedz no iekšpuses ar visu, kas pagadās pie rokas, — segām, maisa drēbi, tepiķiem.

Visi noslēpjas. Tikai mums, karavīriem, dzīve turpinās kā allaž. Tāds vējš pūš divas, bet citkārt pat trīs reizes nedēļā. Taču karavīru mācību programmā nekādas atlaides viesuļvētras dēļ nav paredzētas. Septiņas mācību stundas dienā jānostrādā kā likts! Reizēm mācības, kas paredzētas uz lauka, tiek nomainītas ar nodarbībām klasēs. Taču paši vēlāk tik un tā sapulcēs kritizējam cits citu par pieļautajām atlaidēm.

«Afgānietis» plosās vairākas stundas pēc kārtas. Kad tas beidzas, gaiss vēl ilgi paliek piesātināts ar putekļiem. Kazarmās, klasēs, uz gultām un palodzēm nosēžas brūna pūdera kārta pirksta biezumā. Zobos aizvien vēl nerimstas čirkstēt smiltis.

Staršina Majs atviegloti bilst:

— Turkmēņu lietutiņš beidzies, sāciet ieviest kārtību!

Viss tiek izgrābts, izmēzts, noslaucīts, un tālāk dzīve turpinās ierastā kārtībā: mācības, svelme, slāpes, taču tagad, pēc «afgānieša», dzīve šķiet taisni brīnumjauka!

Bruņutransportiera vadītājs Mihails Fomins ieskaitīts transporta apakšvienībā un atrodas tur pilnīgā apgādē. Savukārt viņa bruņutransportieris norīkots Zrgalova vadam. Praktiski Mihails allaž ir kopā ar mums.

Mūsdienu armijā transporta vadītājs ir ļoti atbildīga persona. Ja mašīna samaitājas, vads var palikt kaut kur pusceļā. Bet tā taču ir rotas ceturtā daļa! Vai tad drīkst pieļaut, ka tehniskas kļūmes dēļ rota zaudētu divdesmit piecus procentus sava spēka vēl pirms tikšanās ar pretinieku? Lūk, kāpēc no armijas transporta vadītājiem tiek prasīta augsta meistarība. Mūsu Fominam pie krūtīm ir zila nozīmīte ar skaitli «1» — tas nozīmē, ka viņš ir pirmās klases vadītājs. Nav vārdam vietas! Miša Fomins prot strādāt uz goda! Mēs vēl ne reizi neesam atpalikuši vai iesēdušies barhanos. Mūsu Mihails dabū nostrādāties krietni vairāk nekā jebkurš no mums. Lai gan mums ir karsti un putekļi smacē nost, tomēr ilgstošos pārgājienos sēžam, neko nedarīdami. Turpretī Fomins nepārtraukti atrodas pastāvīgā sasprindzinājumā. Izbraukt smiltājus ar smagu, bruņotu mašīnu ir ārkārtīgi grūti. Karavīra blūze Mišas mugurā mirkst vienos sviedros. Mūs visus no augšas cepina saule, bet viņu turklāt vēl svilina no apakšas motors. Taču Fomins degunu nenokar, viņš pat pajoko:

— Brālīši kājnieki, paņemiet mani kaut reizīti uzbrukumā līdzi. Otro gadu jau dienu, tomēr vēl ne reizi neesmu triecienā kājām gājis!

— Kas radīts rāpot, tas lidot nespēj! — kaitinādams nocitē Kucans.

— Ja nebūtu mana bruņuvāģa, tālu gan tu aizlidotu uz saviem kātiem, — Mihails atcērt bez dusmām.

Fominam ir svēts šoferu nerakstītais likums: nepamest kolēģi nelaimē, ja viņa mašīnai kaut kas atgadījies.

Esmu redzējis, kā viņš palīdzēja jauniņam šoferim, kas pirmo reizi nokļuva tuksneša smiltājos.

Mēs bijām apstājušies, lai atpūstos, bet Fomins piegāja pie puiša un teica:

— Nogriezies no ceļa, redz, tajos barhanos.

— Kur tad lai griežos, es taču uz iebraukta ceļa gandrīz vai stiegu iekšā!

— Tāpēc jau gribu tev parādīt, kā var izbraukt smiltīs.

Puisis nostūrēja nost no iebrauktajām sliedēm, uzbrauca uz barhana gludās muguras, un tūlīt pat viņa mašīnas riteņi ierakās smiltīs, motors iegaudojās, mašīna piepūlē ietrīcējās...

Fomins atmeta ar roku.

— Pabīdies! — Viņš apsēdas vadītāja vietā un sāka mierīgi skaidrot: — Vai fiziku esi mācījies? Par inerci zini? Smiltājos arī to vajag izmantot. Kad brauc no bar-hana lejā, uzņem jo lielāku ātrumu, kāpumā inerce node rēs. Barhanā centies līst augšā pa slīpāko ceļu. Kad jūti, ka riteņi sāk buksēt, tad nu gan neparko nedrīkst piedot gāzi — riteņi var iestigt līdz pat asīm. Smiltis vajag pievārēt ar mānīšanu. Tās sāk tevi gūstīt, bet tu — apstājies Vajag aizmidzināt smilšu modrību. Tad pamazām, palēnām, ar pirmo ātrumu, bez rāvieniem, bez liekas nervozē-šanas sāc kustēties.

Mihails nodemonstrēja šo paņēmienu. Nesteigdamies viņš iedarbināja dzinēju, izlīdzināja motora apgriezienus, ieslēdza abus dzenošos tiltus, un bruņutransportieris, kurš nule bija pēries pa smiltīm kā zivs tīklā, viegli devās uz priekšu.

Jaunais šoferis izbrīnīti uzlūkoja Fominu.

— Dod nu man pašam pamēģināt.

—Nestreb karstu! — Mihails pamācīja. — Tuksnesis ciena nosvērtus cilvēkus. Galvenais — uztvert pareizo ritmu. Dari visu mierīgi.

Reiz naktī mēs ieraudzījām uz ceļa kravas mašīnas tumšos apveidus. Fomins palūdza Zi'galovam:

— Atļausiet uzzināt, kas viņam noticis?

Leitnants palūkojās pulkstenī — uz dažām minūtēm varēja apstāties.

Mihails žigli izrausās no mašīnas un, zvalstīdamies kā jūrnieks, kas ilgi atradies uz līgana klāja, metās skriet.

— Nu, kas tev lēcies?

— Velns viņu zina, nevelk, — norūca mašīnas saimnieks. Viņš droši vien jau bija visvisādi izmēģinājies atrast vainu un tagad, labi zinādams, kādu sutu saņems par piespiedu apstāšanos, krita izmisumā.

Mihails gluži kā ārsts iztaujāja šoferi:

— Kā ar eļļu?

— Spiediens normā ..,

— Bet ūdens?

— Nepārkarst.

— Iedarbini!

Šoferis iedarbināja dzinēju. Fomins pacēla motora pārvalku un ieklausījās. Nekādus aizdomīgus trokšņus nepamanījis, viņš devās apkārt mašīnai. Tad, piepeši apstājies, pavaicāja:

— Ko tu tur ved?

— Iekārtu armijas ēdnīcai.

— Vai cilvēki kravas kastē ir?

— Divi. Droši vien aizmiguši.

— Hei, slāvi! — Fomins iesaucās. — Vai jūs tur smēķējat?

— Nē ... — atsaucās miegaina balss.

Šoferis nīgri paraustīja plecus.

— Ja ari smēķētu, kāds tam sakars ar motoru?

Fomins pasmīkņāja.

— Tu paosti, pēc kā tava mašīna ož.

Abi ņēmās ošņāt.

— Nu? — Fomins strupi vaicāja.

— Šķiet, kaut kas gruzd, — nedroši atsaucās šoferis.

— Tur jau tas suns aprakts! Stiep šurp ūdeni.

Kravas mašīnas vadītājs žigli atnesa kannu. Mihails

uzšļāca ūdeni pakaļējam ritenim. Pat pustumsā varēja manīt baltos tvaika mutuļus, kas vēlās no rumbas.

— Nu, vai saprati, kāpostgalva? Tev taču bremzes ieķīlējušās. Motors šim nejaudājot. Domā, ka tas tevi vilkšus vilks kā ragavas? — sacīja Mihails un, atgriezdamies pie sava bruņutransportiera, piemetināja: — Tev tur ir darbs desmit minūtēm, salabo un nesies pakaļ savai kolonnai.

Atcerējos slaveno autobraucienu Maskava—Ka rakumi—* Maskava, kas izraisīja sensāciju visā pasaulē. 1933. gadā divdesmit automašīnas šķērsoja Ustjurtu un izbrauca cauri Amudarjas lejteces apgabalam. Tolaik tas bija fantastisks sasniegums. Labāko ārzemju firmu automobiļi netika cauri, bet mūsējie pārvarēja visus šķēršļus.

Tagad mēs braukājam bruņutransportieros un tankos ne tikai pa tuksneša malu, bet arī šķērsojam to visos virzienos. Katru dienu mūsu šoferi pārspēj 1933. gadā uzstādīto rekordu. Es nerunāju pat par tādiem vadītājiem kā mūsu Fomins. Viņš drāžas pāri barhaniem kā pa asfaltētu ceļu...

Tā nav nejaušība, ka ierunājos par Mihailu Fominu. Nesen mums tika sarīkotas mācības nevis tuksnesī, bet gan kalnos. Kalna pārejā ceļš vijās pa šauru malu, izcirstu stāvajās klintīs. Vai nu no smago mašīnu kustības, vai kādu citu iemeslu dēļ piepeši sākās nogruvums. Ceļa posms divdesmit metru garumā atšķēlās no klints un kā akmeņains ūdenskritums nogāzās ielejā. Viens no mūsu rotas bruņutransportieriem tik tikko paguva nobremzēt. Tā priekšējie riteņi apstājās tieši uz bezdibeņa malas. Labi, ka vadītājs nebija zaudējis savaldīšanos. Kareivji ātri izlēca no mašīnas. Sapulcējās komandieri. Bruņutransportieris stāvēja tukšs un pamests, ar atvērtām durtiņām, it kā grasītos izņl-sl spārnus un pārlidot pāri ielejai. Virsnieki ņēmās gudrot, ko lai iesāk.

— Jāaizkabina ar trosi un jāatvelk nost no kraujas, — ierosināja kapteinis Uzlovs.

— Bet ja nu ceļam nobruks vēl daži metri? — Sešeņa iebilda. — Tad aiz šīs troses bezdibenī tiks aizvilkts arī otrais bruņutransportieris.

Virsnieki un šoferi ložņāja gar mašīnu, pieliecās, lūkojās zem riteņiem. Viņi tuvojās nobraukuma malai un pētīja sastingušo akmens straumi — vai atkal nesāks tecēt...

Tieši tobrīd Fomins piegāja pie rotas komandiera.

— Biedri kapteini, atļaujiet, es viens nobraukšu nost no malas.

Uzlovs bija pārsteigts.

— Kā jūs to izdarīsiet?

— Iedarbināšu motoru un palēnām padošu atpakaļ...

— Bet ja nu ar kūleni uz priekšu, ko tad?

— Pēc maniem aprēķiniem, kūleņa nebūs, — apgalvoja Fomins.

— Kādi tad tur var būt aprēķini? Priekšējie riteņi nobru-cinās malu, un tā nogāzīsies lejā.

— Es izslēgšu priekšējā tilta vilkmi, un riteņi brīvi ripos atpakaļ bez lieka spiediena uz zemi. Toties noslogošu pakaļējos riteņus — tie stāv uz cietas grunts un atrodas tālu no malas.

Virsnieki klusēja. Tādā situācijā pavēlēt ir grūti. Arī atjaut nav viegli — tad jāuzņemas visa atbildība.

Uzņemties atbildību kapteinis Uzlovs nebaidījās. Taču uzskatīja par neiespējamu riskēt ar karavīra dzīvību. Ko iesākt? Ilgi šai vietā kavēties nedrīkst. Bruņutransportiera vadītājs piedāvā drosmīgu atrisinājumu, un šķiet, ka tas ir vienīgais, kas būtu pieņemams.

— Labi, Fomin, — sacīja Uzlovs, piekrītoši pamādams. Tikai vispirms apsien sev apkārt virvi. Tās galu turēsim mēs, atstāj kabīnes durvis vaļā un briesmu gadījumā tūlīt lec ārā. — Mums kapteinis nokomandēja: — Pārējiem paiet nostāk no malas! Mašīnas aizbrauciet simt metru tālāk...

Mihails apsēja virvi un piesardzīgi devās pie vientulīgā bruņutransportiera. Virves otro galu, vairākkārt aptinuši ap rokām, turēja dūšīgākie puiši. Elpas aizturējuši, mēs skatījāmies uz Fominu. Viņš uzmanīgi apsēdās pie stūres. Ieslēdza aizdedzi. Motors sāka darboties. Mihails uzstādīja vismazākos apgriezienus, lai pēc iespējas ierobežotu vibrāciju. Ar ātruma pārslēdzēja sviru viņš piesardzīgi ieslēdza atpakaļgaitu. Uzmanīgi, gandrīz vai nemanāmi Mihails spieda gāzes pedāli, un bruņutransportieris sāka lēnām atvirzīties nost no stāvās malas. Akmeņi, uz kuriem nule atradās priekšējie riteņi, sakustējās un gāzās lejā. Puiši savilka virvi, gatavodamies jebkurā mirklī izraut Mihailu no mašīnas.

Ta-ču bruņutransportieris jau ripo atpakaļgaitā pa cietu un drošu ceļu. Fominam briesmas tagad vairs nedraud...

Pēcāk par šo gadījumu runāja sapulcēs. Pulka komandieris Fominam izteica pateicību.

Biedra drosmīgā rīcība visus satrauca: bija patīkami apzināties, ka mūsu pulkā dien tāds cilvēks. Tomēr jutu sevī augam neapmierinātību. Nolēmu savas domas uzticēt Še-šeņarn.

— Mēs spriedelējām, ka arī miera laikā iespējams veikt varoņdarbus. Taču paši tos nepamanām un, kā nākas, nenovērtējam.

— Kas tev lēcies? — Šešeņa bija pārsteigts.

— Ja kaut kas līdzīgs atgadītos frontē, Fominu būtu apbalvojuši ar medaļu, — es atteicu. — Bet, ja viņš aizietu bojā tajā aizā, tad arī miera laikā iedotu medaļu, turklāt vēl avīzē ievietotu portretu. Tad ņu paskaidrojiet, kāpēc tas tā notiek?

—_Nu, vai zini, Agejev, allaž tev āķīgi jautājumi prātā ... Tur labāk zina, kad, kuru un ar ko apbalvot. — Viņš parādīja ar pirkstu augšup.

Taču es mierā nelikos.

— Bet «tur» par Fominu neviens neko nav dzirdējis. Kurš tad kara laikā ieteica karavīrus apbalvošanai?

— Tiešie komandieri.

— Kāpēc miera laikā jāgaida komanda no «turienes»?

— Tātad tu mani un kapteini Uzlovu kritizē? — smaidīdams sacīja vecākais leitnants.

— Nevis kritizēju, bet gan uzdodu āķīgus jautājumus.

Šešeņam manāmi uzlabojās garastāvoklis.

— Labi, par šiem jautājumiem padomāšu.

Puikā ieradās jauns pārtikas dienesta priekšnieks kapteinis Jakovs NaumoviČs Pevzners. Puiši, kas tobrīd dežurēja ēdnīcā, uzreiz nokļuva visai neapskaužamā stāvokli. Uzsaucot komandu ēzelim Jaškam, viņi it kā apvainoja jauno pārtikas dienesta priekšnieku. Mūsu Jaška tā tika nosaukts jau sen pirms Pevznera ierašanās — apvainot virsnieku nevienam ne prātā nebija nācis. Jo īpaši tāpēc, ka jaunais priekšnieks ar lielu dedzību ķērās pie darba un drīz vien bija daudz laba paveicis.

Vārdu sakot, Jaškam bija steidzīgi jānomaina vārds. Vakarā spriedām par šo jautājumu, sapulcējušies «kareivju klubā». Sākumā gribējām nosaukt ēzeli par Grišu. Taču tā sauca daudzus virsniekus un kareivjus. Vajadzēja izgudrot kaut ko neitrālu. Ierosināja šādus vārdus: Pelēcis, Ausainis, Apollons, Skaistulis.

—• Sis jautājums jārisina pēc armijas parauga, — ierunājās Vadims. — Armijā visu pieņemts saīsināt, tālab turpmāk lai ēzeļa vārds būtu Ziss, tas nozīmē — zirgspēks!

Puiši gardi nosmējās. Kāds iebilda, ka lāgā neskanot.

Tomēr šī palama ēzelītim «pielipa». Tā Jaška kļuva par Zisu.

Puiši savā «klubā» reizēm sāk māžoties. Vairākkārt viņi rīkoja pārbaudes tuksneša iemītniekiem. Klīst, piemēram, tādas baumas: varans nebaidoties no indīgām čūskām. Mēs noķērām varanu. Tas ir krietni liels — apmēram metru garš. Līdzīgs krokodilam. Dzeltenā āda ar brūniem plankumiem izskatās it kā mazliet par lielu un tā atkarājas padusēs un uz vēdera. Muguru rotā izturīgu bruņu plāksnīšu kvadrātiņi. Varans biedējoši šņāc, nervozi mē tādams asti. Iespundējām viņu kastē un turējām tajā, kamēr bija noķerta čūska. Drīz vien kaimiņu vada puiši noķēra gjurzu. Izgājām ārā pa vārtiem un devāmies uz šau tuves pusi. Apbruņojāmies ar nūjām. Pēc tam izlaidām no sprostiem pretiniekus. Vispirms varans mēģināja aizmukt. Taču mēs piespiedām viņu pagriezties ar purnu pret čūsku. Tad viņš palūkojās uz mums, uz rāpuli, mierīgi pienāca pie tā, sagrāba aiz skausta un, pacēlis galvu, lai būtu ērtāk skriet, aizstiepa prom savu laupījumu. Nekāda kauja nenotika. Mēs bijām cerējuši ieraudzīt daudz aizraujošāku skatu.

Vēl mēs esam dzirdējuši, ka skorpions izdarot pašnāvību, ja tam visapkārt aizdedzinot uguni. Pārbaudījām arī to.

Skorpionus var atrast zem akmeņiem pie žogiem vai arī sienu šķirbās.

Sadabūjām kurināmo, iemetām ugunslokā skorpionu. Tas ir gandrīz vai caurspīdīgs kukainis, līdzīgs nelielam vēzim. Izslējis garo asti, skorpions paskraidīja šurpu turpu gar uguni, pārliecinājās, ka aizbēgt nav iespējams, taču doties pašnāvībā nemaz negrasījās. Viņš apstājās vidū un pagaidīja, kamēr papīri un sprunguļi sadeg, tad vienā mierā aizrāpoja uz žoga pusi. Pamēģinājām arī uzlaist virsū skorpionam falangu. Noķērām pamatīgu eksemplāru — rudu, spalvainu. Domājām, ka tā acumirklī pār-cirtīs skorpionu pušu ar savu vareno spīli. Iemetām abus tukšā konservu bundžā. Taču nekā nebija — kauties viņi nevēlējās. Bikstījām tos ar nūjām, sēdinājām vienu otram virsū — nekāda efekta!

Vai nu falangas un skorpioni kļuvuši miermīlīgi, vai tie, kas aprakstījuši šo kukaiņu šaušalīgos cīniņus, maigi izsakoties, ir fantazējuši.

Izslavēto karakurtu, visu zirnekļu valdnieku, to pašu, kurš, pats būdams upeņogas lielumā, spēj nogalināt kamieli, man vēl nav gadījies redzēt. Stāsta, ka viņus labprāt ēdot aitas ...

Mūsu sarakstīšanās ar Olgu ir visai dīvaina. Neregulāra. Viņa klusē vienā klusēšanā, bet piepeši: «Sveiks, Viktor! Mācos, apmeklēju ar biedriem bibliotēku,» —- un tā tālāk. Kaut vienu pašu reizīti būtu uzrakstījusi «ilgojos»! Tomēr — ne, vēstules beigās allaž viens un tas pats: «Ar sveicienu!» Vai tas ir meitenes lepnums? Varbūt vienaldzība? Vienkārši draudzīgs atbalsts grūtajā armijas dzīvē? Baigi vajadzīgs man viņas atbalsts! Tikpat kā cūkai svētdiena! Vai tik tiešām viņa mani nesaprot? Bet kas tad īsti viņai būtu jāsaprot! Mūsu attiecības beidzās tajā dienā, kad devos armijā. Kas tad noticis mūsu starpā? Nekas — bērnišķīgas sarunas. Tas arī viss. Nu, gājām kopā uz kino. Turēju viņas roku savējā. Vairāk arī nekas nav bijis. Es taču neesmu atklāti uzrakstījis Olgai, ka viņu mīlu. Un kā gan lai par to uzraksta? Es vēl pats neesmu pārliecināts, vai tā patiešām ir mīlestība ... Vai gan tā mēdz būt: kamēr esi kopā ar meiteni, nemīli viņu, bet, līdzko katrs aizbrauc uz savu pusi, tā mīlestība tūlīt klāt! Kaut nu viņa zinātu, cik daudz par viņu esmu domājis, cik stipri ilgojos! Ak, Olga, Olga, kāpēc tu nesaproti, kas ar mani notiek? Es taču pats nejaudāju tikt gudrs, kas ar mani notiek... Tātad man nav taisnība: kas viņai būtu jāsaprot? Nē, joprojām es gvelžu niekus. Es taču noteikti zinu, ko gribu. Es gribu, lai Olga mani gaidītu, lai neiemīlētu kādu citu. Kālab gan es iā uztraucos? Tāpēc, ka īsti neticu, vai viņa mani spēs sagaidīt. Taču vēstules viņa raksta. Jā gan. Tikai — kādas? Izlasot tās, nerodas nekādas lielās cerības. Bet kāpēc viņa tādas raksta? Laikam tāpēc, ka nejūt nepieciešamību rakstīt citādas. Tad kāpēc viņa vispār raksta? Pieklājības dēļ? Varbūt viņa tā rīkojas, vadoties no vislabākajiem nodomiem, lai nepamestu biedru, kad tam pienākuši grūti laiki? Draugus taču iepazīst nelaimē.

Cik sarežģīta būšana ir šī mīlestība. Gadu tūkstošos par to sarakstītas neskaitāmas grāmatas, tomēr ik reizi katram jaunam pārim tā veidojas savādāka.

KAUJAS UN POLITISKA SAGATAVOTĪBA

Nezin kāpēc Stepans bieži nošķiras no pārējiem. Agrāk brīvajos brīžos mēs allaž bijām kopā, taču pēdējās trijās nedēļās viņš no manis izvairās. Parasti atrodu viņu aiz kazarmas — tur viņš sēž vientulībā un lasa grāmatas. Varbūt Stepans aizvien vēl jūtas slikti pēc tā nelaimes gadījuma sporta laukumā? Būtu man tā arī pateicis — nekas taču nav slēpjams.

Nē, laikam noticis pavisam kas cits. Stepans uz mani, šķiet, apvainojies nav. Nav jau arī par ko.

Aplūkoju grāmatas, kuras lasa Kuzņecovs — viņš tās ņem no Ļeņina istabas. «V. I. Ļeņina biogrāfija». Pašķirstīju un ievēroju, ka atsevišķas vietas pasvītrotas ar vienkāršo zīmuli. To noteikti izdarījis Stepans — biju pamanījis viņam rokā uz mata tādu pašu zīmuli. Ko gan viņš tur pasvītrojis? Sāku lasīt atzīmētās rindkopas un nemanot aizrāvos. Aizmirsu, ko īsti gribēju sameklēt, un lasīju visu pēc kārtas. Par Ļeņinu esmu lasījis daudz. Viņa biogrāfiju esmu mācījies skolā. Ik reizi, kad sastopos ar viņu grāmatā vai kinofilmā, dzirdu viņa vārdu vai kādu stāstu par viņu pa radio, manī allaž rodas ne tikai milzīga ciena, bet arī siltas, satraukuma pilnas mīlestības jūtas. Es noliecu galvu šā neparastā, gudrā un labā cilvēka priekšā. Taču vairāk par visu mani valdzina viņa vienkāršība, atklātība un taisnīgums.

Pārlūkojot grāmatas» kuras lasīja Kuzņecovs, piepeši atklāju tādu Vladimira Iļjiča rakstura īpašību, par kuru nezin kāpēc runā un raksta ne visai daudz. Parasti tiek pieminēti — viņa izcilais prāts, principialitāte, lietišķums, atsaucība. Visu nemaz nav iespējams uzskaitīt. Taču par viņa personisko drosmi, par viņa bezbailību lasījis neesmu. Tiesa kas tiesa, daudz tiek rakstīts par Ļeņina vīrišķību un apņēmību revolucionāro notikumu kritiskajos brīžos. Taču es runāju par viņa personisko drošsirdību, kāda piemīt ierindas cīnītājiem, vienkāršam karavīram, nevis karavadonim.

Vladimirs Ijjičs bija ārkārtīgi kautrīgs un allaž izvairījās no sarunām, kas skāra viņa personību, nevienam neatļāva sevi cildināt. Bet par tādām īpašībām kā drošsirdība un vīrišķība nemaz nav vērts pieminēt. Ļeņins uzskatīja, ka šīs īpašības viņam nepiemīt, un arī visus pārējos centās par to pašu pārliecināt.

Lasu Ļeņina biogrāfiju un visur atrodu apliecinājumus viņa personiskajai varonībai. Tā, piemēram:

«Krievijā Ļeņins atgriezās 1895. gada 7. septembrī. Žandarmiem uz robežas bija dots stingrs rīkojums rūpīgi pārbaudīt viņa bagāžu. Ļeņinam tomēr izdevās čemodānā ar dubultu dibenu ievest marksistisko literatūru. Ar lielu izveicību viņš izbēga no policijas uzraudzības un pirms ierašanās Pēterburgā 22 dienas braukāja pa Krieviju... nodibinot sakarus ar vietējiem sociāldemokrātiem.»

Varu iedomāties, cik lielai izturībai, kādai savaldībai bija jābūt, tiekoties ar žandarmiem! Kur nu vēl nervu saprindzinājums gandrīz mēnesi ilgajā ceļojumā pa Krievijas pilsētām! Viņu nemitīgi izsekoja, ik brīdi viņam draudēja briesmas. Tiklīdz viņš spertu vienu vienīgu kļūmīgu soli, tūlīt sekotu arests, cietums, izsūtīšana trimdā un varbūt pat nāvessods.

Ļeņins no nāves nebaidījās. Visbriesmīgākais viņam būtu aiziešana no revolūcijas. Bet viņš zināja, redzēja un saprata, cik ļoti pats nepieciešams kopīgajai lietai. Pamēģiniet nu ar tādu atbildības nastu iet uz tikšanos konspiratīvajā dzīvoklī. Ja ,nu tā būtu vienīgā reize: cik gan to nebija kaut vai tanīs pašās 1895. gada divdesmit divas dienās pēc atgriešanās no ārzemēm? Un vel tajos ilgajos gados līdz Oktobrim? Bet pēc Oktobra? Ienaidnieki ar nepacietību gaidīja ikvienu Ļeņina publisko uzstāšanos, cenzdamies viņu fiziski iznīcināt — izolēt Iļjiču no valsts lietām. Viņš pats to visu lieliski zināja. Ne vienu reizi vien uz viņu tika šauts. Ļeņinu bija pat ievainojuši. Tomēr viņš kāpa tribīnēs un turpināja uzstāties. Viņš aizmirsa par nāves briesmām. Tas ir pa spēkam tikai ārkārtīgi drosmīgam cilvēkam.

Tā arī nenoskaidroju, ko Stepans Kuzņecovs meklē grāmatās par Ļeņinu. Turklāt viņš ne no šā, ne no tā sāka visai bieži kaut ko pārspriest ar komandiera vietnieku politiskajā darbī Sešeņu — un parasti zem četrām acīm. Abi paiet maliņā, kaut kur apsēžas un sačukstas kā sazvērnieki.

Sejas abiem nopietnas, vairāk runā vecākais leitnants, bet Kuzņecovs klausās.

Par ko tad viņi tur apspriežas? Līdz šim Stepans no manis neko neslēpa. Gaidu, kad viņš pats man visu pavēstīs. Taču viņš aizvien cieš klusu. Visbeidzot es neizturēju un pavaicāju:

— Par ko tu ar Žeņšeņu sačuksties?

Stepans kādu brīdi klusēja. Tad atbildēja — nevis irgo-damies kā allaž, bet gan pavisam nopietni:

— Es, Viktor, gribu iestāties partijā.

Ak, tad tāl Kā gan tas man nebija ienācis prātā? Dižu lēmumu pieņēmis Stepans.

Taču kāpēc viņš to no manis slēpa? Tātad — nemaz tik tuvs cilvēks viņam neesmu?

— Kālab tu visu noklusēji? Varbūt es arī uzrakstītu iesniegumu? — es pārmetoši bildu.

— Tieši no tā arī baidījos.

— No kā tu baidījies? — neizpratnē vaicāju.

— No tā, ka uzrakstīsi iesniegumu kompānijas pēc — tāpēc vien, ka es to daru. — Stepans kādu brīdi cieta klusu, tad apņēmīgi turpināja: — Pacenties saprast mani pareizi, Viktor. Partijai ikvienam jānobriest patstāvīgi, vai skaidrs?

— Skaidrs, — es atrūcu pretī, taču nodomāju: «Saki ko sacīdams, tik un tā tu esi no manis aizgājis.»

— Neko tu neesi sapratis, es pēc tavām acīm to redzu. Klausies, paskaidrošu vēlreiz. Sanāca tā, ka visa dzīve mani gatavojusi partijai: gan bērnunams, gan arodskola, gan arī rūpnīca. Visu laiku esmu bijis ļaudīs, kolektīvā. Šeit, armijā, esmu pilnīgi pārliecinājies, ka man jāstājas partijā, citādāk nav iespējams dzīvot...

— Nu bet es — iznāk, ka esmu neapzinīgais?

— Tu, Viktor, arī iestāsies, kad sajutīsi, ka tas tev ir nepieciešams, ka bez tā turpmāk dzīvot nav iespējams.

Pašlaik tu vēl «briesti»... Tu esi krietns puisis. Ja uzrakstīsi iesniegumu, partijā tevi uzņems. Taču tas nebūs tavs personiskais, tavā sirdī izauklētais lēmums. Tas būs — kopā ar mani — uz vienu roku. Kompānijas pēc, Viktor, aiz draudzības jūtām partijā nestājas. Tālab nav ko ņemt ļaunā... Bet ar Sešeņu mēs pārspriežam statūtus un dažādus politiskus jautājumus. Tieši viņš arī gatavo mani partijai... — Stepans pasmaidīja savu vienkāršo, atklāto smaidu un jokodamies piebilda: — Necel nu spuras gaisā. Tagad taču tu visu zini.

Par savu aizvainojumu Stepanam neko nesacīju, taču sirds dzīlēs palika tāds kā vēsumiņš. Acīmredzot draugs mani nevērtēja diez cik augstu, ja nav uzticējis savas domas par tik nopietnu nodomu. Turpretim es no viņa neko neesmu slēpis, izturējos pret viņu kā pret brāli, gribēju pat savas asinis atdot... Pagaidi, pagaidi! Tas ir ne tikai negodīgi, bet pat zemiski — kaut vai domās vien perināt tādus pārmetumus! Es taču viņam tūlīt pat bez mazākās domāšanas atdošu savas asinis. Viņš taču man ir gluži kā brālis ...

Tomēr dvēselē paliek dīvaina smeldze. Lai nu tā būtu — neesmu vēl pa īstam nobriedis, bet kālab viņš agrāk nav ar mani atklāti aprunājies?

Zvilnēju, atgūlies uz sola, sporta laukumā. Lasīju savādu grāmatu, kura šķita laba. Taču drīz vien konstatēju, ka tas bija haltūras darbs.

Parādījās politaudzinātājs Šešeņa. Pamanījis mani, viņš devās šurpu. Uztrūkos kājās.

— Sēdies. Ar ko esi aizrāvies?

Ar Žeņšeņu mūs vieno dvēseliski kontakti, tālab ārpus dienesta pienākumiem allaž sarunājamies draudzīgi. Parādīju viņam titullapu ar stāsta nosaukumu.

— Ir nu gan tev prieks velti tērēt laiku!

— Kas ir grāmatā?

— Kūleņošana un samākslotība.

— Starp citu, pateicoties kūleņošanai, ir vesela mākslas nozare.

— Kāda?

— Cirka akrobātika.

— Taču šeit ir runa par literatūru, nevis cirku. Kankāns piedienīgs operetes izrādē, taču klasiskajā baletā tas ir svešķermenis. Ne jau par to gribu runāt, es pie tevis gluži citā jautājumā. Vai atceries, reiz tu iestājies par

Kuznecovu? Sacīji, ka ne jau visiem esot nepieciešama

audzināšana.

— Atceros gan, — Es pārsteigts ielūkojos viņam acīs: vai tik tiešām atzīsies, ka viņam nav bijusi taisnība?

Sešeņa, uzminējis, par ko domāju, pasmaidīja.

— Tu maldies, ja ceri, ka atzīšu savu kļūdu. Jāteic, ka šajā konkrētajā gadījumā taisnība ir man. Tam labākais pierādījums — tavs draugs Kuzņecovs. Puisis stājas partijā. Redz, kā viņš izaudzis! Tātad audzināšana nepieciešama arī krietniem cilvēkiem. Labs cilvēks armijā kļūst vēl labāks. Tāds ir atrisinājums mūsu strīdam.

Man nebija ko iebilst, tālab vaicāju:

— Vai tad mēs strīdējāmies?

— Aizmirsis esi, vai, kā tu man uzklupt? Sākumā pat apmulsu, domāju: kāpēc viņš tā uztraucas? Vēlāk gan sapratu — drauga dēļ. Tas ir ļoti labi — par īstu draugu vienmēr jācīnās. Taču strīds ne jau allaž izpaužas klaigāšanā. Tu man toreiz jautāji — vai audzināšana nepieciešama visiem? Tad nu es sāku par to domāt. Uzreiz atbildēt tev nevarēju. Es taču kā politdarbinieks neesmu vēl šeit pat lāgā degunu apsildījis. Līdz tai reizei līdzīgi tev uzskatīju, ka jāaudzina tikai nedisciplinētie. Pēc tam ik reizi, kad tevi ieraudzīju, allaž atcerējos tavus vārdus. Ar lielu aizvainojumu tu man tos izteici. Bet tagad man viss ir skaidrs. Es gribu, lai tu mani saprastu. Tavs draugs ir lielisks puisis ...

Sešeņa kādu brīdi paklusēja, pētoši pavērās mani, kā vaicādams: nu, vai esi apmierināts?

— Labi, tagad iešu... Lasi vien to grāmateli.

Šaušalīgu un diženu skatu dabūju redzēt — tas bija ugunsgrēks tuksnesī! Man ne prātā nebūtu ienācis, ka tukšā vietā varētu kaut kas degt! Izrādās, ka var. Mūsu rotas karavīru ietērpu klāj brūni plankumi — liesmu pēdas. Uz rokām un sejām apdegumi.

Sākumā viss notika kā allaž, taču beigās.. „ Reiz mūsu ceturtajā rotā atskanēja trauksmes signāls, un mūs aizveda uz mācībām. t

Divas dienas un naktis noskrējāmies pa barhaniem. Kas tikai mums nebija jādara: jādzenas pakaļ pretiniekam, jāaizstāvas, jālikvidē kodoltrieciena sekas, jāpārvar zonas ar augstu saindētības pakāpi, jānocietinās ieņemtajās pozīcijās. Pirms rītausmas, kad nakts melnums bija visbiezākais, mums piepeši izsniedza munīciju. Rotai bija dots uzdevums uzbrukt, šaujot ar kaujas patronām.

Kaut gan mēs vēl pirms mācībām uz lauka apguvām drošības pasākumus šaušanai ar kaujas patronām, zinājām, kā jāizturas, tomēr nervozs satraukums pārņēma daudzus. Vecie to jau ne reizi vien bija piedzīvojuši, toties pirmgādnieki bija krietni vien nobijušies. Cik tad tur vajag — tumsā daudz kas var atgadīties! Mazliet pavērsīsi automāta stobru sānis — un trāpīsi kaimiņiem. Paklupsi pret akmeni, nejauši nospiedīsi sprūdu — un lodes ietrieksies cilvēkos. Vārdu sakot, nelaime nenāk brēkdama.

Apakšvienības izvērsās kaujas kārtībā. Varēja just, ka visapkārt ir daudz cilvēku, kuri aklajā nakts tumsā neredz cits citu, ta'ču viņu darbību apvieno kopīgs mērķis, to virza komandiera lēmumi un nelokāmā griba, visi šie cilvēki .saplūst vienotā kaujas organismā.

Uzzibsnīja zaļā raķete — tas ir signāls «uz priekšu!». Mēs izlēcām no ierakumiem un metāmies skriet, cenzdamies paturēt redzeslokā savus kaimiņus. Ierēcās tanki, nogranda lielgabali, ierējās ložmetēji, un sāka tarkšķēt automāti. Mums pretī atplaiksnīja pretinieka ugunspun-ktu! uzliesmojumi. To bija ļoii daudz. Ugunis te parādījās, te atkal nodzisa. Mēs šāvām uz šīm uguntiņām.

Piepeši no labās puses parādījās tanka melnais siluets un devās virsū tieši mūsu nodaļai.

— Granātmetējniek, tanks no labās, attālums piecdesmit, i z n i c i n ā i.! — Volinecs iesaucāsi

Skibovs tūlīt nometās uz laba ceļgala, viņa ierocis nobūkšķ'ja, aiz Skihova pleca izšāvās uguns un dūmu strūkla, un pēc acumirkļa varēja dzirdēt, kā nesprāgstošā mācību granāta ietriecās finiera mērķī.

— Trāpīju! — Skibovs līksmi iesaucās.

— Ziņojiet paremi! — Voli'necs viņam aizrādīja.

— Biedri seržant, tanks iznīcināts!

— Uz priekšu!

Svilpo lodes un šāviņi. Man pie kājām kaut kas noplīkšķ pret zemi — it kā šķemba, bet varbūt tur lode atsitusies rikošetā. Es neviļus apstājos. Taču tūlīt pat atskan • Volineca balss:

— Uz priekšu!

Seržants pārredzēja it visu, arī katru no mums. Viņš ievēroja jaunus mērķus, deva uzdevumus ložmetējniekam Kucanam, granātmetējniekam Skibovam, visiem atdomā-tistiem atkarībā no tā, kam tobrīd mērķis atradās vistuvāk

un kā kareivis prata šaut. Stepanam seržants uzticēja sašaut novērotāju un snaiperu nelielās «galviņas», man — «ložmetējus» un «krūšu» mērķus, Dihnilkinam un Sobo-Jevskim — mērķus visā augumā — tos, kurus kareivji dēvē par «govi».

Tas nav ar prātu aptverams, kā Volinecs pagūst to visu ieverot un apjēgt.

— Agejev, neaizmirstiet par fosforizētajiem uzlik-tņiem! — Volinecs man atgādina. — Šaujiet precīzāk!

Tumsā retumis atskan Žigalova mierīgā un stingrā balss:

— Pirmā nodaļa, pievilkt kreiso flangu!

Kaut kur netālu cauri ieroču tarkšķēšanai spraucas kapteiņa Uzlova komanda:

— Bruņutransportieriem braukt tuvāk uzbrūkošajiem!

Mums pretī ceļas garas pretinieku ķēdes. Tās mirkšķina

ugunīgiem zibšņiem. Tagad es jau daudz mierīgāk atrodu uz merķēkļa fosforizētā uzliktņa zaļo jāņtārpiņu, raidu precīzas kārtas, uguntiņas dziest.

— Braši, Agejev! — seržants tūlīt pat mani uzliela.

Mēs pārvarējām vairākas nospraustās robežas, ne vienu

reizi vien atsitām kājnieku un tanku pretuzbrukumus, iznīcinājām desmitiem ložmetēju un bezatsitiena lielgabalu apkalpes un, visbeidzot, sasniedzām to robežu, kura bija mums norādīta uzdevumā.

Šaušana pamazām norimst. Tagad mēs ķeramies pie lāpstām: nepieciešams nostiprināties ieņemtajās pozīcijās, jāgatavojas atsist pretinieka kontroluzbrukumus.*

Kļuva nedaudz gaišāks, un varēja saskatīt pāri zemei ložņājošos dūmus gan no mācību, gan arī no īsto mīnu un šāviņu sprādzieniem.

Kauja, man šķita, nemaz nebija ilga, taču, kad palūkojos pulkstenī, izrādījās, ka aizritējušas jau pusotras stundas, aiz muguras bija palikuši mācību laukā pārvarētie septiņi kilometri. Nodomāju: cik gan sarežģīta automātika un mehanizācija nepieciešama, lai radītu tik reālus kaujas apstākļus ar visu šo šaušanu. Mirgojošie mērķi, kas parādās noteiktā mirklī un attālumā, turklāt uz noteiktu laiku, tanku maketi, kas virzās dažādos leņķos un attālumos, kas granātmetējniekiem liek būt īpaši izveicīgiem.

Tam visam jākustas un jādarbojas atkarībā no nepieciešamības, no tiem uzdevumiem un iecerēm, kurus izvirzījusi mācību vadība, tam visam jābūt atbilstošam apbru-nojumām, organizācijai un taktikai, ko var pielietot iespējamā pretinieka apakšvienības.

Visa šī ārkārtīgi sarežģītā sistēma, kuras enerģijas avots ir elektrība, tiek darbināta ar tālvadības aparatūru. Biezs vadu, mehānismu, elektromotoru, adapteru, releju, auto-bloķētāju un transformatoru tīkls paslēpts zem zemes un savienots ar vadības pulti. Reiz man gadījās ienākt tai namiņā, kurā ierīkota šī pults: milzīgais panelis, kas aizņem visu sienu, un metāliskais galds ir it kā nosēti ar mirgojošām spuldzītēm, elektriskajiem slēdžiem, mikrofoniem un aparātu skalās lēkājošām bultiņām. Lai arī mēs neesam raķetnieki, tomēr visa mūsdienu kājnieku «saimniecība» pat šaušanas organizēšanai ir automatizēta, kā sacīt, atliek tikai spiest pogas!

Zilganajā rītausmā pa mācību lauku staigā mušu virsnieki un vidutāji. Viņi skaita trāpījumus mērķos. Tas ir ļoti svarīgi. Pēc Šaušanas rezultātiem tiks noteikts: cik ienaidnieku, bet galvenais, cik ugunspunktu mēs esam iznīcinājuši. Tad jau ari taps skaidrs — esam izpildījuši kaujas uzdevumu vai arī ne.

Kaut kur izmēģinājumu poligonos izskaitļotas un ievietotas «Šaušanas kursā» tabulas — savdabīgas normas, kas nosaka mūsu darbības efektivitāti. Atkal matemātika, formulas, skaitļošana. Tātad zinātne! Ja esam sašāvuši deviņdesmit procentus no tiem mērķiem, kas bija mūsu priekšā, tad šaušana tiks atzīta par teicamu, ja astoņdesmit procentus — tad labu, ja septiņdesmit — apmierinošu. Bet, ja trāpījumi būs sešdesmit deviņus ar pusi procentus no visiem mērķiem, tad ir ziepes! Tas nozīmē, ka savu uzdevumu neesam izpildījuši!

Mācībās mēs saņemam tikai atzīmi. Taču, ja mēs slikti šautu īstajā kaujā, tad būtu beigti to ugunspunktu priekšā, kurus nebijām spējīgi iznīcināt. Un, lai kaut kas tāds nenotiktu īstenībā, tad sados sutu sliktajiem šāvējiem rezultātu apkopojuma laikā, apspriedīs viņus komjauniešu sapulcē, zīmēs sienasavīzes karikatūrās, bet pašmāju konferansjē pašdarbības koncertos asprātīgi viņus izsmies. Viss beigsies ar to, ka mūs iemācīs šaut, kā nākas. Divnieku karaļiem rotā nebūs mierīgas dzīvošanas!

Laiks, kamēr skaita trāpījumus mērķos, ir ne mazāk sasprindzinājuma pilns kā pati šaušana. Mēs esam visnotaļ satraukti.

Beidzot kāds, skriedams garām mūsu ierakumam, izmeta;

— Viss kārtībā!

Ar to vien mums ir par maz, tāpēc tincinām:

— Cik?

— Astoņdesmit!

Tad jau tik tiešām viss ir kārtībā.

Kareivju telegrāfs aiznesa pa tranšeju priecīgo vēsti: J atzīme par šaušanu — «labi».

Kas padarīts, tas padarīts! Nervu sasprindzinājums zuda, | un nogurums, kas krājies vairākas diennaktis, uzkrita tik • piepeši, ka gandrīz vai gāza no kājām. Es sajutu bez- ; spēku. Taču mūsu «veči» — Volinecs, Umarovs, Skibovs un Kucans — turējās braši. Kuzņecovs arī šķita visai \ mundrs. Fiziski viņš ir vājāks par mani, taču tik ļoti no- i mocījies nebūt nav. Vai patiesi esmu vislielākais vārgulis? ļ Paskatījos uz Soboļevski un neviļus pasmaidīju — tomēr , atradies vēl viens! Rokas nostiepušās gar ķermeni kā ne- ] dzīvas, acis pārgrieztas, apakšlūpa atķērusies.

Gribot negribot man ienāca prātā Sešeņas vārdi: «Galvenais — morālā stāja, bez tās nekāds spēks neko nevar līdzēt!»

Tieši tobrīd, kad šķiet, ka nav vairs spēka ne pirkstu pakustināt, atskan sauciens:

— Visi pie manis!

Saucējs ir Zigalovs. Balss viņam ir nedabiski skaļa un satraukta. Mūsu sirdīs acumirklī iezogas nelāga priekšnojauta. Mēs lecam ārā no ierakuma un skrienam pie leitnanta.

Tiklīdz uzrausos uz ierakuma uzbēruma, uzreiz pamanīju rotas kreisajā flangā pa zemes virsu plešamies uguns strēli. Gar liesmām līkņāja karavīru tumšās figūriņas, viņi pūlējās nodzēst sarkanās uguns mēles, dauzīdami tās ar šineļiem un teltenēm.

Uguns nebija pārāk augsta, tikai nedaudz pāri jostasvietai, taču tā draudīgi rūca un ātri vien izplatījās pa stepi. Dega smalkā, zemā zālīte. Tā bija uzaugusi uz bar-fcanicm pavasarī, pēcāk nodzeltējusi, izkaltusī un tagad uzliesmoja gluži kā pulveris. Uguns traucās pāri stepei tādā ātrumā, ka mēs tik tikko jaudājām tai tikt līdzi. Karavīriem nekādi neizdevās apslāpēt liesmas. Valdīja karstums, svelmainam gaiss dedzināja plaušas, mati uz galvas sprakšķēja, ietērps acumirklīgi pārkalta un čaukstēja kā papīrs.

— Biedri, priekšā ir kokvilnas laukif — Sešeņa sauca.

Bet mēs jau arī paši labi zinājām, ka ar mācību centru robežojās tuvējā ciemata kokvilnas lauki Cilvēki ar milzīgām pūlēm atkarojuši šo zemi tuksnesim, izaudzējuši ražu, un te piepeši mēs, karavīri, paviršības vai neuzmanības dēļ to visu nosvilnāsim. Nē, to nu gan nekādi nedrīkst pieļaut! Un mēs nenorimdami sitām ar šineļiem un teltenēm pa liesmām, paši nemanīdami, ka nejaudājam vairs paelpot un ka mūsu apģērbs jau gruzd.

— Biedri leitnant! — Karims Umarovs piepeši iesaucās. — Dodiet man cilvēkus un mašīnu!

— Kāpēc? — Sešcņa vaicāja, cenzdamies pārspēt uguns rūkoņu un sargādams seju ar saliektu roku.

— Dzēsīsim uguni ar uguni!

Nespēju aptvert, kā tas iespējams — uguni ar uguni, taču politaudzinātājs, kā redzams, bija to sapratis un uzsauca Majam:

— Staršina, nekavējoties šurp mašīnu!

Nokvēpis gluži melns, Majs pa galvu pa kaklu aizmetās uz aizmuguri. Drīzumā no turienes atjonoja bruņutransportieris, uz mašīnas pakāpiena stāvēja Majs.

— Vajag cilvēkus! — Karims kliedza.

Kā atbalss viņam atsaucās 2igalovs:

t- Vads, pie manisl

Leitnants ielēca mašīnā pirmais, mēs — aiz viņa.

Umarovs steigdamies skaidroja vadītājam:

— Ātri uz priekšu! Jātiek taipus ugunij!

— Ļoti ātri! — pavēlēja Zigalovs.

Vadītājs ieslēdza ātrumu, un smagais bruņutransportieris aizdrāzās, apliekdams un apdzīdams ugunīgo loku. Mēs traucāmies ugunij gluži blakus.

— Aizsedziet sejas! — iesaucās leitnants.

Tikko paguvu pārmest pāri galvai šineli, kad svelme jau uzklupa uz rokām un muguras. Pēc mirkļa vairs nebija nedz uguns, nedz dūmu — pretim joņojošajai mašīnai triecās dzestra rīta gaisa strūkla. Ar pilnu krūti ieelpoju veldzi, tad pārbaudīju, vai kaut kur nesvilst mans tērps...

Tagad liesmas dzinās mums pakaļ, bet mēs no tām bēgām, cik jaudājām.

— Ātrāk! — Umarovs kliedza.

Mašīna traucās pretim ciemata apgaismotajiem logiem, kas rītausmā pamazām izbalēja. Kokvilnas lauki bija jau gluži tuvu. Priekšā pavīdēja ceļa tumšā svītra.

— Stāt! — Umarovs nobrēcās. — Dedziniet, puiši! Ātrāk iededziniet pretuguni!

Mēs pārlēcām pāri mašīnas bortiem un sākām švirkstināt sērkociņus.

— Plašāk! — Žigalovs iesaucās, sapratis Karima ieceri.

Skriešus devāmies gar ceļu. Atsevišķās liesmu mēlītes

sāka savienoties nelielās ķēdītēs. Drīz vien arī tās saplūda kopā un ar pieaugošu rūkoņu devās pretī ugunsgrēkam.

Mēs skraidījām šurpu turpu gar ceļu, uzmanīdami, lai dzirksteles nepārmestos uz pretējo pusi. Pāri ceļa grambām, glābdamies no uguns, it kā melnas šautriņas joņoja ķirzakas un varani, žigli aizlocījās čūskas, līdzīgi maziem ķenguriem aizlēkšoja lēcējpeles. Abi ugunīgie viļņi ātri tuvojās viens otram. Skat, tie jau saķērušies cīkstējās mežonīgā tieksmē aprit, iznīcināt viens otru. Gaisā uzšāvās liesmainas lodes un veseli spieti kvēlojošu dzirksteļu, un tad piepeši uguns izsīka, pieplaka zemei, un pāri izde-gumam sāka vērpties zilas dūmu vērpetes.

Līdzko liesmas bija nodzisušas, visapkārt uzreiz kļuva gaiši un visi pamanīja, ka rīts jau uzausis un teju, teju pie apvāršņa atspīdēs saule. Uz nomelnējušā lauka dūmoja vējriteņu un kamieļu dzelkšņu krūmi. Lēnām vilkās pārgurušo kareivju stāvi. Rota pamazām pulcējās ap kapteini Uzlovu.

— No kā tad viss sācies? — kāds pavaicāja klusā, gurdenā balsī.

— No izpūtēja caurules bija izšāvusies dzirkstele, — atbildēja staršina Majs. — Bet šoferis kabīnē to nepama-nīj a ...

— Pats galvenais, ka esam izglābuši sējumus, — bilda Sešeņa.

Tālumā parādījās ļaužu pūlis — tie bija vietējie iedzīvotāji, kas steidzās mums palīgā.

Uz mirkli iztēlojos, kāds briesmīgs trieciens tas būtu gan viņiem, gan mums pašiem, ja uguns būtu tikusi klāt kolhoza kokvilnai. Pat bail par to iedomāties!

— Laikus gan tu, biedri Umarov, pamācīji mums, kas jādara! — kapteinis Uzlovs uzteica Karimu. — Paldies tev!

Kareivji kļuva možāki, sāka smaidīt, sastājās Umaro-vam apkārt, draudzīgi bukņīja viņu. Mums bija skaidrs, ka bez Karima atjautības viss būtu beidzies bēdīgi.

Karims stāvēja, kaunīgi nodūris galvu, un, it kā attaisnodamies, atrunājās:

— Es arī pirmo reizi kaut ko tādu darīju. Dzirdēju, kā veci ļaudis stāstīja, ka tā vajagot dzēst.

Sešena devās pretī kolhozniekiem, lai viņus nomierinātu.

Kur gan man un pārējiem puišiem bija radies tāds spēks? Mēs, it īpaši pirmgadnieki, pēc mācībām tik tikko jaudājām noturēties kājās. Bet piepeši — it kā mēs būtu ieguvuši otru elpu. Tagad es saprotu, kālab zemestrīcēs, plūdos, ugunsgrēkos jau karavīru ierašanās vien nomierina ļaudis, vieš viņos cerības, ka visas grūtības tiks pārvarētas.

Bieži vien avīzēs redzu to kareivju un virsnieku fotogrāfijas, kuri dien aiz robežas. Bildēs tie redzami gan kopā ar meitenēm, gan ar strādniekiem, gan arī ar mums draudzīgo armiju karavīriem. Es viņus apskaužu. Tomēr ne jau tālab vien, ka viņiem palaimējies redzēt «ārzemes». Man šķiet, ka dienests tur ir daudz interesantāks un aizraujošāks, tur daudz asāk izjūtama ideoloģiskās cīņas kvēle, par kuru mums tik daudz tiek stāstīts.

Es, protams, saprotu: ideoloģiskajai cīņai nav redzamas frontes līnijas, arī pie mums tā noris katra cilvēka apziņā. Taču es gribu ne tikai uzkrāt politiskās zināšanas, bet arī kaut kādā veidā tās izmantot. Gribu pārbaudīt savus spēkus.

Jāteic, ka ar politisko sagatavotību man sanāca visai dīvaini. Armijas politiskā izglītošana dienesta pirmajos mēnešos man šķita ļoti garlaicīga. Politmācībās, politin-formācijās un lekcijās man laiku pa laikam nāca virsū pat žāvas. Šķita, ka tādi domāšanas mērogi nav manam prātam pa spēkam. Sarežģītos starptautisko attiecību jautājumus spēj risināt tikai diplomāti un izcili valsts darbinieki. Kālab tad man par tiem būtu jālauza galva?

Reiz nodarbībās Sešena it kā pa jokam izmeta:

— Nu, vīri, velciet ārā no mugursomām savus maršala zižļus!

Mēs neko nesapratām, tomēr kļuvām smaidīgi.

— Es nebiju domājis par to, ka ikviens no jums var kļūt par maršalu — it visi mūsu maršali reiz bijuši ierindas 'karavīri, un tātad arī jums ir iegūstama šī augstā dienesta pakāpe.

Soboļevskis tobrīd nepalaida garām izdevību pateikt dzēlību:

— Skanētu gluži solīdi: maršals Dihnilkins.

Visi sāka zviegt, arī Sešena un Dihnilkins smējās. Visbeidzot komandiera vietnieks politiskajā darbā pavisam nopietni sacīja:

— Vēl nemaz nav zināms, par ko kļūs Dihnilkins, viņam rakstura veidošanās process diemžēl ir ieildzis. Pārāk daudz slikta viņš piesavinājies. Taču mēs palīdzēsim viņam izskaust visu ļauno, kā zāles iešļircināsim pareizus, veselīgus uzskatus, un tad Dihnilkins mums parādīs, ko viņš ir vērts. Vai es pareizi runāju, biedri Dihnilkin?

— Tiesa kas tiesa, — ātri un gluži pēc savas saprašanas piekrita Semjons. — Jūs tā šļircināt, ka nekur glābties!

Kareivji iesmējās, bet Vadims Soboļevskis, turpinādams jokot, vaicāja:

— Tik tiešām, Semjon, ko tu izdarītu, ja piepeši kļūtu par maršalu?

Gaidīdami atbildi, visi pieklusa.

— Pirmām kārtām, es staršinu Māju un seržantu Vo-linecu aizsūtītu uz «tuptūzi»! — Semjons klāja vaļā no visas sirds.

Kareivji dižā sajūsmā ierēcās.

— Izbeigsim, — Sešeņa visbeidzot pārtrauca šo līksmošanos. — Pajokojām, un gana. Un tomēr iegaumējiet, neviens pasaulē nav piedzimis par varoni, gļēvuli vai noziedznieku. Labās un sliktās īpašības cilvēki savas dzīves gaitā iegūst no apkārtējās vides.

Sešeņa brīdi paklusēja, padomāja un turpināja sarunu:

— Bet par jūsu maršala zižļiem es pateicu tāpēc, ka par politikas un starptautisko attiecību jautājumiem jūs domājat un spriežat gluži tādā pašā mērogā kā maršali. Jebkurā kapitālistiskās valsts armijā kareivjus cenšas norobežot no politikas: dari visu, kas vien ienāk prātā, tikai nejaucies politikā. Tas ir tāpēc, ka kapitālistisko valstu armijas karavīrs kalpo agresijas nolūkiem vai arī paša tautas savaldīšanai. Jebkurš no šiem uzdevumiem ir netīrs, reakcionārs, netaisnīgs. Un, ja šī būtība nonāk līdz karavīra apziņai, viņš vai nu atsakās kalpot, vai arī dienesta pienākumus pilda vienaldzīgi, bet reizēm gadās, ka viņš pavērš ieroci pret saviem saimniekiem. Tāpēc no viņa slēpj patiesību ar visiem iespējamiem paņēmieniem: dzeršana, izvirtība, azarta spēles ārpus dienesta laika tiek pat veicinātas un slavētas — tikai, lūdzu, nebāz savu degunu politikā!

— Tur, Dihnilkin, tev gan būtu zelta dzīve, — vēlreiz iedzēla Vadims Soboļevskis. Taču šoreiz viņš acīm redzami bija pāršāvis pār strīpu, neviens pat nepasmaidīja.

Vadims tūlīt arī pats apjauta, ka pārcenties, nosarka un zemu pārlika pāri galdam. Toties Dihnilkins izvalbīja savas zaļās acis gluži kā pirms kautiņa un nošņācās uz Vadimu;

— Aizveries tu, stilīgais! Šodien tev DTnilkins kā baļķis acī iesprūdis, vai? Tu labāk pats uz sevi paskaties. Vai daudz tālāk esi ticis par Dihnilkinu?

Sešeņa ķildniekiem vaļu nedeva, tomēr par Dihnilkinu viņš iestājās.

— Biedri Soboļevski, arī jokodamies jābūt taktiskam un jābūt mēra sajūtai.

— Atvainojiet, — nomurmināja Vadims nepieceldamies.

— Turpināsim, — skaļi sacīja Sešeņa, tā uzreiz novērsdams kareivju uzmanību no nepatīkamā starpgadījuma. — Jūs esat Padomju Armijas kareivji. Partija pastāvīgi izglīto jūs politiski un sniedz informāciju par visiem .starptautiskajiem notikumiem. Mums nekas nav slēpjams no jums. Sājā ziņā jūs visi domājat un spriežat tikpat vērienīgi kā maršali. Miera saglabāšana uz mūsu planētas, padomju tautas grandiozo sasniegumu aizsardzība — par to gan maršali, gan jūs, kareivji, domājat gluži vienādi. Tātad iznāk, ka jūsu maršalu zižļi nemaz nav tik simboliski ... Un tālab, lai jūs nekad nekļūdītos un allaž varētu pareizi izprast vissarežģītāko un vismīklaināko notikumu būtību, šodien es gribu darīt zināmu jums vienu ārkārtīgi noderīgu formulu.

Visiem karavīriem kārojās uzzināt, kas tā ir par formulu. Toties es nezin kāpēc nodomāju, ka Sešeņa dzen velnu — tādas formulas nemaz nevar būt. Gluži vienkārši viņš pūlas mūs ieinteresēt — tas ir tāds savdabīgs audzināšanas paņēmiens.

Un tik tiešām — poldaudzinātājs nekādu formulu nedz nosauca, nedz arī uzrakstīja, toties vēl labu laiku izskaidroja mums augsta apzinīguma nozīmi un mūsu priekšrocības, salīdzinot ar kapitālistisko valstu karavīriem. Es jau tūlīt pilnīgi noticēju, ka Sešeņa bija pielietojis viltību, taču piepeši šis atkal ļoti skaļi un apņēmīgi pavēstīja:

— Tātad, lūk, formula, ar kuras palīdzību jūs varēsiet spriest tāpat kā maršali. So formulu mums iedeva Ļeņins. Viņš sacīja: ja jūs gribat izprast jebkura notikuma vai parādības būtību, pacentieties vispirms noskaidrot, kam tas būs izdevīgi. Tagad pamēģināsim pielietot praksē šo Vladimira Iļjiča padomu.

Sešena paņēma avīzi un, ar acīm pārskriedams pāri virsrakstiem, ātri tos komentēja:

— Karš Vjetnamā? Kam tas ir nepieciešams, kam izdevīgs? Amerikas darbaļaudīm? Nē. Kareivjiem? Nē. Manuprāt, jums pilnīgi saprotams, kam īsti ir izdevīgs šis karš, jūs esat pietiekami izglītoti cilvēki.

Pēc tam komandiera vietnieks poiitdarbā, izmantodams šo savdabīgo formulu, aplūkoja vēl dažus notikumus un, kad mēs bijām gana pārliecinājušies par viņa pierādījuma pareizību, pēkšņi sacīja:

— Protams, ne jau vienmēr parādības būtība atrodama virspusē, nedrīkst šo formulu izmantot kā šablonu, kā komandiera lineālu pie kartes, tomēr, vadoties pēc šī kompasa, jūs allaž spēsiet patstāvīgi orientēties politiskajos notikumos.

Šķirstīju savu biezo kladi ar politnodarbību lekciju pierakstiem, lasīju tematu nosaukumus: «V. I. Ļeņins, PSKP par kapitālisma bojāejas vēsturisko ncizbēgamību un komunisma uzvaru.» Vai arī, lūk, tāds virsraksts: «Pasaules valstu militāri politiskais un ekonomiskais apskats.» Tās nav vienkāršas lekcijas vai pārrunas — piecdesmit sešas mācību stundas mēs līdz pēdējam sīkumam izpētījām agresoru galveno militāro potenciālu un apbruņojumu.

Tik tiešām, ja nu es piepeši nokļūtu kādā ārvalstī, kaunā jau nekristu. Jebkurā strīdā esmu spējīgs pierādīt mūsu lietas taisnīgumu.

Atkal man nāk prātā avīzēs redzētie fotoattēli: mūsu puiši dien VL)R, Cehoslovakijā, Polijā un citās valstīs. Protams, viņiem ir daudz reālākas iespējas praktiski pielietot to formulu, par kuru mums stāstīja Sešena. Taču politaudzinā-tājs, it kā uzminējis manas domas, sacīja:

— Nevajag domāt, ka vērtēšanas paņēmiens, ko darīju jums zināmu, derīgs vien starptautiskos vai valstiskos mērogos. To var tikpat labi attiecināt arī uz sevi pašu. Tā, piemēram, kā tu proti šaut — labi vai slikti? Kam tas ir izdevīgi? Kā tu glabā ieročus un uzkabi — godprātīgi, saudzīgi vai arī ne? Kam no tā ir labums? Kā tu pildi dienestu — godīgi, ar pilnu atdevi vai nolaidīgi? Un kam tas ir izdevīgi?

Ko tu neteiksi! 'Žeņšeņs atkal panācis savu, kā sarnt, novilka mūs no debesīm uz grēcīgās zemes. Lika mums izprast, kas ir personiskā disciplīna, rādītāji kaujas sagatavotībā. Viņš tieši tā arī sacīja:

— Karavīra politiskā izglītība, viņa mīlestība pret Dzimteni ir nevis garas runas, skaistvārdība un lozungu skandināšana, bet gan viņa konkrētie darbi.

Ar politaudzinātāju Sešeņu vakara man atgadījās visai interesanta saruna.

Man šķiet, ka tas ir turpinājums visam tam, ko viņš mums stāstīja nodarbībās.

Sarunu viņš iesāka nogurušā balsī:

— Kaut kas būtu jādara.

— Kas tad noticis, biedri vecākais leitnant?

— Man nepatīk darba stils. Daru visu, ko vien spēju, vai no ādas lienu laukā, taču beigu beigās viss tik un tā pārvēršas vispliekanākajā «pasākumā». Tu domā, es nemanu, ka politnodarbibās dažs labs no kareivjiem tikpat kā beidzas nost aiz garlaicības? Lūk, cik tālu man ir šī gar-laikošanās! — Sešeņa novilka ar delnas malu sev zem zoda. — Taču mūsdienās tāda attieksme ir kaitīga: ikvienam jābūt disciplinētam, iekšēji saspringtam gluži kā lokam, jāredz savs mērķis! Vai saproti?

— Un kā vēl. — Es pasmaidīju. — Sešeņas vārdi skanēja pārlieku kaismīgi.

— Nu jā, tu jau saproti, bet kāpēc to neaptver citi? Kāpēc man neizdodas viņus «iekustināt»?

Es paraustīju plecus. Pasacīju visparastāko:

— jāmeklē jaunas darba formas.

— Taču vai tādu teicienu tu esi dzirdējis — «Galvenais ir nevis forma, bet gan saturs»? Mūsu pārrunu saturs, kā redzams, «neiekustina» cilvēku dvēseles. Tāpēc viņi žāvājas. Es nesen kaut kur izlasīju: vārds «aģitēt» latīņu valodā nozīmē «pamudināt, iekustināt, satraukt». Vai saprati — satraukt!

— To nu gan jūs pārspīlējat. Jūsu nodarbības allaž norit interesanti. Kuri tad ir tie snauduļotāji? Droši vien So-boļevskis un Dihnilkins? Bet viņiem kaut vai dzīvu dinozauru noliec priekšā — tik un tā neklapēs ar ausīm.

— Tu, Agejev, mani nemierini, ne jau tālab iesāku šo sarunu. Tu esi domājošs puisis. Karavīra dzīve tev atklājas, kā teikt, no iekšpuses. Tāpēc es lūdzu tev padomu: pasaki — kur tas suns ir aprakts?

Ja nu jautājums uzdots tik tieši, tad arī jā atbild uz to skaidri un gaiši.

— Jūs apgalvojat, ka saturam esot izšķiroša nozīme, turpretim formai tikai otršķirīga. Taču tas tā. gluži nav. Mana skolotāja Serafima Ivanovna runāja tā: formai un saturam jābūt vienotiem. Ja forma ir neatbilstoša, saturs netiks pilnībā atklāts. Ja nav satura, nekāda forma nespēj neko līdzēt. Tātad jāpatur prātā abi — gan forma, gan saturs vienlaikus.

Sešeņa vērīgi palūkojās manī un pasmaidījis noteica:

— Pareizi spried! Tu pats esi jauns saturs vecajā formā. Pēc formas tu esi kareivis, taču pēc satura, lūk... virsniekam tu padomus dod.

Man kļuva neērti, tālab iebildu:

— Kas nu tie par padomiem, tāpat vien — sarunājamies ... Jūs vaicājat, bet es atbildu.

— Atbildēt jau var visādi. — Sešeņa atkal apsegloja savu jājamzirdziņu. — Un tomēr man ir taisniba. Ar cilvēkiem jārunā tā, lai viņi pēc nodarbībām būtu pacilātā noskaņojumā un lai šis noskaņojums viņos valdītu visu dienu, bet varbūt pat vēl ilgāk. Tad mana darba nozīme būtu nesalīdzināmi pieaugusi.

Cietu klusu, nezinādams, kā varētu palīdzēt Sešeņarn. Man ļoti gribējās dot kādu derīgu padomu, it īpaši tāpēc, ka viņš uzticējās tieši man. Vecākais leitnants, it kā nolasījis manas domas, teica:

— Nelaimes cēloņi slēpjas ne tikai formas un satura jautājumā, bet arī tajā apstāklī, ka ar politisko audzināšanu nodarbojos tikai es vienīgais. Pēc amata taču esmu komandiera vietnieks politiskajā darbā, tālab no manis prasa — ņem un politiski audzini! Toties ierindas komandieri, kā jau speciālisti, nodarbojas vienīgi ar saviem tīri specifiskiem apmācību jautājumiem. Tas nav pareizi, biedri Agejev. Apmācīšana un audzināšana — tas ir vienots process. Nenoliedzami — gan rotu, gan vadu komandieri ar audzināšanu, protams, nodarbojas. Taču es pašreiz runāju tieši par politisko audzināšanu. Tā nepavisam nav spīdoša. Sājā jomā visi lolo cerības uz mani, bet vai tad vienam cilvēkam tas ir pa spēkam?

Cenzdamies kaut kādā veidā turpināt sarunu, es piekritu:

— Protams, ne. Ar to jānodarbojas visiem.

Sešeņa kļuva mundrāks, izrieza krūtis un, pavērsis pret mani rādītājpirkstu, sacīja:

— Pareizi! Tāpēc ka viņi ir komunisti un komjaunieši un statūti viņiem uzliek par pienākumu ar to nodarboties — tas būtu pirmkārt! Viņi ir Padomju Armijas virsnieki, un audzināt karavīrus politiski ietilpst viņu tiešajos pienākumos — tas nu būtu otrkārt. Bet treškārt — mēs dzīvojam kolektīvā, un mums it visur citam citu būtu jāpapildina. Tad tie pozitīvie lādiņi, kurus es pūlos ielikt jūsos, neizlādēsies. Vai tiesa, biedri Agejev? — jautri pavaicāja Sešeņa.

Es vēlreiz piekritu, sen jau aptvēris, ka Sešeņa to visu pierāda pats sev, nevis man.

— Tā ari pasacīšu šodien partijas sapulcē un atsaukšos uz jums, teikšu, kareivis Agejevs man pilnīgi piekrīt!

Sešeņa, kā redzams, jokoja, tālab ari es, viņam piebalsojot, sacīju:

— Ja viņi jums nenoticēs, tad pasauciet mani, es visu apliecināšu!

Piepeši politaudzinātājs pārtrauca smaidīt un gluži nopietni teica:

— Ļoti labi. Sī ir atklātā partijas sapulce. Pateikšu komjaunatnes organizācijas sekretāram Očkasovam, lai viņš uzaicina piedalīties komjauniešus.

Es nobijos.

— Biedri vecākais leitnant, jūs patiešām gribat, lai es uzstātos?

— Kāpēc gan ne?

— Tas man par sarežģītu, es visu saputrošu. Ko nevar celt, to rievar ...

— Tu nebaidies, runāšu es, tomēr būtu ļoti labi, ja tu mani atbalstītu kā karavīrs!

Sešeņa aizgāja možs, it kā šīs sarunas laikā būtu atpūties. Nezinu, vai sapulcē spēšu viņam ko līdzēt, tomēr esmu priecīgs, ka patlaban viņš kļuvis mundrāks.

RUDENS PĀRBAUDE

Visnemierīgākais un rūpju pilnākais laiks armijas dzīvē ir kaujas gatavības pārbaudes. Balsinām, krāsojam, šaujam, tīrām, slaukām, atkal šaujam, izdekorējam, zīmējam un šaujam. Nodarbību starpbrīžos spodrinām ieročus, tehniku, labojam ietērpu, spraužam klāt zīmotnes, zvaigznītes, apgriežam šineļiem stērbeles — visam jābūt precīzam līdz milimetram.

Katru dienu mums griež matus. Kareivju frizūrai jābūt īsai. Kas domāts ar šo apzīmējumu —- «īsai»? Katrs to izprot citādāk, pēc savas saprašanas. Stājamies ierindā, lai dotos pusdienās. Pienāk rotas komandiera vietnieks politiskajā darbā Sešeņa un saka:

— Staršina, lieciet noņemt galvassegas.

Majs komandē:

— Noņemt galvassegas!

— Frizūras pārak garas, vajag saīsināt, — dod padomu Sešeņa.

Vakarā mūs cērp. Nākamajā dienā ierodas kapteinis Uzlovs, uzmet skatienu rotai, apstājas.

— Galvassegas nost!

Pēdējo vārdu viņš izrunā asi un spēji, lai visi vienlaikus un precīzi izpildītu komandu. Palūkojas uz mums, nosodoši pašūpo galvu.

— Tas neiet cauri. Vai «vecīši» jau uz mājām sataisījušies? Paskat tikai, kādas pinkas noaudzējušil

Vakarā mūs cērp no jauna.

Mums garām iet bataljona komandieris, arī viņš nav apmierināts.

— Mati pārāk gari.

Atkal notiek šķērēšana. Taču tik un tā mati manāmi īsāki nekļūst. Tas tāpēc, ka frizieri esam mēs paši. Un tikai tad, kad, nikni nozibsnījis ar acīm, staršina Majs izmet: «Rit brūtgānus saposīšu pats,» — frizūras sāk atbilst pieņemtajām prasībām.

Pirmās lielas pārbaudes dienaskārtība tiek mainīta: visi steidzas, skrien pa galvu pa kaklu, rīkojums seko rīkojumam. Karavīri joko:

— Saņēmi pavēli: nesaki ne «jā», ne «nē», neskrien, nestāvi kā stabs, neesi ne slikts, ne labs!

Pievakarē tik tikko jaudājam kājās nostāvēt. Kaut varētu atpūsties!... Taču — lika pagaidīt! Tagad gluži kā lavīna viena otrai seko sanāksmes: vada, rotas, bataljona, pulka. Turklāt vairums no tām dublējas: rotas kopsapulce un rotas komjauniešu sapulce; bataljona kopsapulce un bataljona komjauniešu sapulce, un tā tālāk... Komjauniešu sapulces visbiežāk tiek rīkotas atklātas, tajās lūdz piedalīties visu personālsastāvu.

Jēdziens «lūdzu» armijā ir visai savdabīgs: ja bataljona komandiera vietnieks politiskajā darbā majors Brjancevs pasacīja «lūdzu», tad kapteinim Uzlovam šis vārds nozīmē — «rotai jāierodas», vada komandierim —«jāierodas obligāti», bet staršinam Majam — «ierindā stāties! Soļos — marši».

Taču tas vēl nav viss — bez sapulcēm notiek visvisādas lielākas un mazākas sanāksmes, instruktāžas, paraugmā-cības. Kas tikai netiek pulcināts kopā — komsorgi, fizorgi, aģitatori, sienasavīžu redaktori, seržanti, staršinas, mantziņi, sanitārie instruktori, mākslinieciskās pašdarbības dalībnieki, sportisti, šoferi, pavāri.

Tālrunis nerimstas zvanīt. Ziņneši skraida ar rezultātu grāmatu.

— Parakstieties! Piecpadsmitos nulle nulle jums ja-būt...

— Tanī laikā mums ir pusdienas ...

— Neko nezinu, parakstieties!

Tādā notikumu virpulī cilvēki vēl ir spējīgi kaut kādā veidā sacerēt atskaites par mācību programmas izpildi kopumā un arī atsevišķi pa priekšmetiem. Es to zinu tāpēc, ka pats esmu rakstījis šīs tabulas un pārskatus. Mūs, vairākus karavīrus, kam ir glīts rokraksts, norīkoja palīgā nogurušajiem rakstvežiem.

Tieši tad, kad visi bija nodzīti putās un teju, teju gāzās vai no kājām nost, no štāba pēkšņi atlidoja apdullinoša vēsts:

— Komisija atbraukusi!

Tā bija gaidīta jau sen. Bija pat noteikta tās ierašanās diena un stunda. Taču tik un tā ziņa par komisijas atbraukšanu nāca kā zibens spēriens no skaidrām debesīm. Visi zūdījās: «Kaut nu būtu ieradušies dienu vēlāk!»

Sīs vienīgās dienas nepietiek allaž. Pēc tam pietrūks stundas un pat dažas minūtes. Vēlāk sāksies procentu trūkums, lai varētu saņemt labu vai apmierinošu atzīmi. Un var gadīties, ka nevis kāds procents, bet gan procenta desmitdaļa būs nepieciešama kā ēst.

Par šo tematu armijā klīst bezgala daudz nostāstu. Karavīru folklorai, tāpat kā jebkurai citai, ir savs noteikts vecums. Iespējams, ka tā radusies vēl pirms kara un nu dzīvo gads no gada, iet no vienas mutes otrā, no vienas kareivju paaudzes pie nākamās. Droši vien arī pēc mums šie nostāsti turpinās dzīvot. Lūk, viens no tiem.

Pulkā notika kaujas gatavības pārbaude. Sakās šaušana. Tad piepeši noskaidrojās: lai iegūtu apmierinošu atzīmi, pietrūkst dažu procentu. Sapulcināja pavārus, rakstvežus, vieglo automašīnu šoferus. Pif! Paf! Visi salasītie pabeidza šaut, bet tomēr pietrūka vēl dažas procenta desmitdaļas.

Metās pārmeklēt pulku. Pāršķirstīja it visus sarakstus, tomēr tādu, kas nebūtu vēl šāvis, sameklēt nevarēja. Un piepeši — kāda laime! — atradās viens zaldātiņš. Viņu

Sāka strādāt par šoferi rajona avīzes redakcijā. Kas zina, varbūt vēl ilgi viņš vizinātu redaktoru, taču reiz pienāca rīkojums — rajona centru pārvietot uz citu pilsētu. No dzimtā ciemata Majs aizbraukt nevēlējās, tālab no darba aizgāja. Viņu izsauca uz komjaunatnes rajona komiteju. Tur jau visi rosījās, iesaiņoja, kārtoja, gatavojās pārvākties.

Sekretārs Majam sacīja:

— Ja reiz tu esi nolēmis palikt, ieceļam tevi par mākslinieciskās pašdarbības vadītāju. Kultūras nams paliek pilnīgi tavā rīcībā. Tagad ir sējas laiks — darba visiem pāri galvai. Kamēr mēs te ņemamies ar pārvākšanos, organizē aģitbrigādi un brauc pa rajonu! Rosini ļaudis, lai laikus uzsāk sēju.

— Es netikšu galā, man taču nav nekādas pieredzes, bet kultūras nams — tā ir liela saimniecība.

— Tev taja namā nekas nav darāms — pienaglo krus

tām durvīm priekšā divus dēļus un uzraksti, kā Pilsoņu kara laikā rakstīja komjaunieši: «Visi aizgājuši uz

fronti,» — un basta! Tavs darbs ir lauku brigādēs un apmetnēs.

— No kā tad lai organizē pašdarbību, ja visi brauc prom?

— Tūlīt pat tev sadabūsim aktīvu. Raksti! Aņa un Lida no bibliotēkas. Visi lasītāji tik un tā devušies sējā, lai meitenes arī brauc. Vera Krutika no inkubatora, Vaļa Vo-robjova no redakcijas, frizieris Stepans — vari uzskatīt, ka arī šie ir mobilizēti. Jā, gandrīz vai piemirsu: Valerijs Kafanovs un Vladimirs Subotins Orenburgā izgāzušies iestāju eksāmenos institūtā, tagad viņi veselu gadu gatavosies, šos ari pievāc pie sevis.

Vārdu sakot, rajona komitejas uzdevums saņemts, bet kā lai to izpilda?

Pēc štatu saraksta kultūras namā jābūt direktoram, mākslinieciskajam vadītājam, bajānistam, šoferim. Taču visas šīs štata vienības aizpildīja viens pats Pjotrs Majs, īstenībā gan — reprezentēja tās. Pats pirmais, kas šajā kultūras iestādes saimniecībā piesaistīja Maja uzmanību, bija divarpustonnīgā kravas mašīna. Tā bija sen jau norakstīta, un tās skelets rūsēja kaimiņu ciematā. Mākslinieciskais vadītājs aplūkoja veco graustu un kļuva domīgs — ko lai iesāk? Mašīnu nav, bet bez tām nokļūt uz laukiem nekādi nav iespējams.

Tad Majs sapulcināja kopā aģitbrigādes locekļus un teica:

— Komjaunieši uzvarēja Pilsoņu karā, izturēja fašistu karapūļu iebrukumu, apguva neskartās zemes, mūsdienās veic grandiozu celtniecību. Vai patiešām mēs nebūsim spējīgi pārvarēt mūsu sīkās, rajona mēroga grūtības? Vai tad mēs neesam komjaunieši?

Runā, ka brīnumi zemes virsū nenotiekot, neticiet tam. Bez graša naudas, bez plānotās apgādes, bez remontdarbnīcām mašīna tika atdzīvināta. Pēc dažām dienām tā ietarkšķējās, pārliecinādama visus neticīgos, ka noticis reāls brīnums. Mašīnu nokrāsoja un piestiprināja tai plakātu: «Organizēti un laikus pabeigsim sējas kampaņu!»

Aģitācijas brauciens bija sācies.

Lai kaut mazdrusciņ varētu sajust šā ceļojuma «romantiku», iedomājieties šādu ainu. Pavasara šķīdonis, lietavas, ceļi pārvērtušies dubļu jūrā. Un šajos dubļos, kle* podama, sprauslādama un apdullinoši Šaudīdama, it kā peldus, it kā braukšus peras svaigi krāsotā divarpustom nīgā mašīnīte. Pie stūres, patiesību sakot, nevis šoferis, bet gan šā pārdrošā kuģojuma kapteinis — Pjotrs Majs Mašīna bieži jo bieži apstājās, aktieri, novārtījušies dub< ļos līdz acīm, stumj to laukā uz cietzemi, un ceļojums turpinās.

Nostāsti par jautro un brašo aģitbrigādi aizklīda līdz pat Orenburgai. No turienes atsūtīja korespondentu, viņš ierakstīja pašdarbnieku sniegumu magnetofonā, un pēcāk aģitbrigādes programma tika translēta pa radio.

Beidzās vasara. Kad atkal bija sācies karstākais darba laiks — ražas novākšana, kolhoznieki palūdza rajona vadībai: «Atsūtiet pie mums tos pārgalvīgos, kas bija pavasarī.»

Vēlreiz jautrā brigāde devās ceļā, un, kā allaž, Majs bija mākslinieciskais vadītājs, administrators, bajānists, šoferis, konferansjē un dai|lasītājs.

Kādā no koncertiem viņam atnesa telegrammu: «Pienākusi pavēste, pēc nedēļas tev jābūt kara komisariātā.» Majs piedalījās vēl septiņos koncertos, pēc tam nodeva kultūras nama mantību un ieradās pie friziera.

— Man, lūdzu, tādu frizūru kā Kotovskim!

Jā gan, acīmredzot ir tāds talants, kas allažiņ mutuļo cilvēkā, neliek viņu mierā un arī apkārtējos aplipina ar tieksmi darboties.

Armijā Majs, tāpat kā visi, dabūja iziet jaunkareivja kursu. Arī tur viņš nokļuva visu uzmanības centrā. Pirm-gadnieki lipa viņam klāt, lūdza padomus, it kā viņš būtu dienējis ilgāk par citiem.

Reiz komandieris viņam piedāvāja:

— Vai gribi strādāt klubā?

Majs kļuva domīgs. «Vai tiešām armijā man būs jādara tas pats, kas privātajā dzīvē? Kad pārnāksim mājās, viens sacīs: biju tankists, otrs: ložmetējnieks, bet ko sacīšu es?»

— Nē, es uz klubu strādāt neiešu, gribu būt īsts karavīrs, — atbildēja Majs.

Citreiz viņam piedāvāja kļūt par šoferi.

— Dosim jums sanitāro mašīnu. Tur gandrīz nekas nav jādara. Armijā iesauc veselīgus puišus, tālab sanitārā mašīna vienmēr stāv dīkā, bet pa to laiku varēsit piedalīties mākslinieciskajā pašdarbībā.

— Es par šoferi strādāju arī pirms armijas, gribu dienēt, kā nākas.

— Pielūko, kareivi, ka neiekļūsti seržantu skolā. Tur dzīve rit pēc stingra reglamenta — burts burtā!

— Tieši tas man ir pa prātam! — līksmi iesaucās Majs un aizdiedza pie rotas komandiera, atstādams savu sarunas biedru dziļā neizpratnē.

— Atļausiet izteikt vēlēšanos?

— Klausos jūs, biedri Maj.

— Aizsūtiet mani mācīties par seržantu.

— Tas ir jānopelna. Ne jau kuru katru tur uzņem. Lai kļūtu par seržantu, nepieciešamas spējas. Tomēr nebēdājiet, šķiet, ka jums to netrūkst.

Mācību apakšvienībā tika sapulcināti labākie no labākajiem, viņus pa jokam dēvēja «Gods un lepnums». Drīz vien izveidojās draudzīgs, saliedēts kolektīvs. Par savu komjaunatnes organizācijas sekretāru kursanti ievēlēja Pjotru Māju.

...Mācības pabeidza spoži. Viņu apbalvoja ar nozīmīti «Padomju Armijas teicamnieks» un piešķīra atvaļinājumu uz mājām.

Parādes formā ar jaunākā seržanta uzplečiem, ar uzspodrinātām nozīmītēm pie krūtīm Majs ieradās dzimtajā ciemā.

Brāļi un māsas nebija paspējuši vēl gana ar viņu aprunāties, māte nebija vēl pēc sirds patikas aplūkojusi brašo seržantu, kad viņš jau grasījās doties pie draugiem.

— Kur tad tu viņus sameklēsi? — Māte pūlējās viņu aizturēt.

— Kultūras namā.

— Tagad, dēls, tur valda tukšums un klusums.

— Kaut nu tikai sienas būtu.

Sienas tik tiešām bija. Sienas... un vēl direktors — padzīvojis, sabozies vīrietis, bijušais izmeklētājs. Ne ar kādu kultūras darbu viņš nenoņēmās. Brīvdienās viņš rīkoja deju vakarus un rādīja filmas — kaut kam dižākam pietrūka izdomas.

— Drīz būs septītais novembris, sagatavosim koncertu, — ierosināja Majs.

— Kas tad gatavos? Valerijs un Volodja iestājās institūtā, bet Vaļa pārcēlās kopā ar rajona komiteju. Nav mums kadru.

— Vai tad citi jaunieši nav jau paaugušies?

— Tie citi ir kaut kādi citādi.

Seržants pasmīkņāja, nodomājis: «Būs tādi, kādus vajag!»

Nākamajā dienā kultūras namā iedegās visas ugunis. Sanāca jaunatne. Sākās pirmais mēģinājums. Līdz Oktobra svētkiem Maja vadībā tika sagatavoti divdesmit priekšnesumi.

— Nu, tagad jūs varat droši uzstāties, bet man laiks doties uz savu karaspēka daļu, — sacīja Majs koncerta priekšvakarā.

— Paliec, — jaunieši pūlējās pierunāt savu režisoru. — Vai tad armijā to nesapratīs? Mēs uzrakstīsim vēstuli komjaunatnes organizācijas vārdā.

— Nevaru, draugi, dienests!

— Cik ilgi tev jābrauc?

— Četras diennaktis.

— Bet, ja lidosi ar lidmašīnu, divās dienās tiksi galā?

Majs pasmaidīja.

— Esmu seržants, nevis ģenerālis. Ar manu algu tālu neaizlidosi.

— Mēs palīdzēsim. Kas ir, biedri, vai sarīkosim kolekti?

Priekšlikumu pieņēma vienbalsīgi. Nauda tika samesta.

Uz Orenburgu devās komjauniešu sūtnis, lai iegādātos biļeti.

Koncerts bija izdevies uz goda.

Kad seržants Majs bija atgriezies no atvaļinājuma, viņu iecēla par vada komandiera palīgu. Dzīve un darbs vadā ritēja ne visai spoži. Sagatavošanas periodā bija pazeminājusies disciplīna, zudis ritmiskums un precizitāte dienaskārtības ievērošanā. Mācību gads jau bija sācies, taču kareivji aizvien vēl nebija tikuši stingrā reglamenta

dzīves sliedēs.

Majs uzmanīgi vēroja, kā dien viņa padotie, un saprata: galvenā vaina meklējama tai apstāklī, ka seržantiem ir pārāk zemas prasības pret ierindniekiem. Viņi strādāja bez iedvesmas, paši bieži vien pieļāva pārkāpumus, uz lauka mācībām devās, neapgrūtinot sevi, — bez mugursomām, bez sapieru lāpstām, bez gāzmaskām.

Majs nebāra seržantus. Toties kārtējās nodarbībās viņš ieradās pilnā kaujas apbruņojumā, un nodaļu komandieri neuzdrīkstējās stāties ierindā bez «bagāžas». It visās nodarbībās Majs tik cītīgi noņēmās ar savu nodaļu, ka seržanti saprata: ja viņi tikpat godprātīgi nemācīs savus cilvēkus un atpaliks, viņiem klāsies plāni. Dienests vadā sāka ritēt normāli, bez pārrunām augstos toņos, bez rājieniem un sodiem. Vads kļuva viens no labākajiem. Par prasmīgu darbu seržants Majs pelnīti baudīja vadības cieņu, drīz vien viņu iecēla par rotas staršinu. Pabeidzis dienestu armijā, Majs vēl uz diviem gadiem palika virsdienestā.

Nesen staršina Pjotrs Nikolajevičs Majs vēl reizi parādīja savas spējas. Rota gatavojās pārbaudei. Kazarmas remontam nebija nedz līdzekļu, nedz arī materiālu. Taču ļoti gribējās, kad ieradīsies komisija, lai viss spīdētu un laistītos. Grūtajā brīdī staršinu Māju, kā allaž, pārņēma darbotiesprieks. Tieši tādos apstākļos viņā iekvēlojas jautrs entuziasms.

— Viss būs kārtībā! — viņš sacīja kapteinim Uzlovam.

Rotas komandieris, kuru nebūt nebija pārliecinājis star-

šinas optimisms, neapmierināti teica:

— Dārgi mums izmaksās tava kārtība, mācībām nepietiks laika.

— Kālab jātērē mācību laiks? Sāksim šodien, rīt ir sestdiena, parīt svētdiena, bet pirmdien atnāciet pie mums, viss būs, kā nākas!

Kapteinis pasmaidījis teica:

— Jokupēteris.

Taču staršina Majs nejokoja. Viņš pastāstīja kareivjiem, cik lieliska viņiem būs kazarma, iedalīja katram darbavietu, pats uzrotīja piedurknes, un visi ķērās pie darba. Cementēja grīdu, mazgāja logus un rāmjus, laboja sienām apmetumu, uz griestiem jautri atspīdēja svaigais krāsojums. Visur klāt bija staršina Majs: viņš pieprata namdara darbus, krāsotājiem palīdzēja iegūt vajadzīgo krāsu toni, stiklotājus mācīja nogriezt stiklu bez dimanta griežamā, rādīja, kā jāstrādā ar špakteli, zīmēja Ļeņina istabā.

Pirmdienas rītā atjaunotajā, spīdošajā telpā dežurants ziņoja komandierim:

— Biedri kapteini, manas dežūras laikā nekādi starpgadījumi nav notikuši. Rota sagatavota nodarbībām.

Staršina stāvēja nomaļus un viltīgi lūkojās uz kapteini, it kā vaicādams: «Nu, kā tad ir, esmu jokupēteris vai neesmu?»

Kas tad tas par talantu, kas piemīt Pjotram Nikolaje-vičam Majam? Kādai mākslas vai sabiedriskās darbības nozarei pieder cilvēks, kas prot dziedāt un veikt namdara darbus, dancot un apmest sienas, spēlei uz bajāna un iet triecienuzbrukumā, teicami šauj, skrien, izpilda ierindas paņēmienus, darbojas uz vingrošanas iikiem, spēlē pulka futbola izlasē, spēj aizraut cilvēkus ar personisko paraugu, iedvest paļāvību, vest sev līdzi, panākt, ka norādītais uzdevums tiek izpildīts?

Enciklopēdijās droši vien tāds talants nav pieminēts, taču mēs to nosauksim par staršinas talantu. Tāds patiešām eksistē. To apliecina staršina Majs ar savu paraugu.»

Tādu es sacerēju rakstu un aizsūtīju to mūsu kara apgabala avīzei «Frunzevec».

Tātad atbraukusi komisija.

Pirmajā pārbaudes dienā notiek pulka ierindas skate un inspektoru aptauja.

Pulks nostādīts ierindas mācību laukumā. Visi esam kārtīgi izgludinājuši formas, nospodrinājuši zābakus, sprādzes tā, ka no spozmes acīs sariešas asaras.

Virsnieki — skaisti, svētku noskaņā, pie krūtīm piesprauduši savus ordeņus.

Ierindas skates rituāls ir ļoti svinīgs. Mani īpaši pārsteidza klusums pirms svinīgā marša. Laukumā stāvēja daudzi simti cilvēku, taču neatskanēja ne mazākais troksnītis, vienīgi bija dzirdami komandas vārdi, ietērpa klusa čaukstēšana un īss papēžu piesitiens pagriežoties.

Toties tad, kad orķestris sāka spēlēt maršu un rota pēc rotas devās uz priekšu straujā parādes solī, man gluži vai elpa aizrāvās. Es pagāju garām tribīnei un pat nepaskatījos uz ģenerāli — komisijas priekšsēdētāju. Taču man tik |oti gribējās viņu redzēt! Tas ir pirmais ģenerālis, ko sastopu visā sava dienesta laikā. Tomēr vēlēšanās saglabāt precīzu līdzināšanos, spert stingrāku soli un noturēt ieroci pareizā stāvoklī izrādījās stiprākā par ziņkārību. Tā es ari nepaskatījos uz ģenerāli tuvumā. Bet tas nekas. Vēlāk man bija pat iespēja ar viņu parunāt. Kaut gan «parunāt» — tas ir pārāk skaļi teikts.

Viss notika tā.

Pēc svinīgā marša visas apakšvienības atgriezās vietā, kurā stāvēja iepriekš, un nostājās ierindā tādā pašā kārtība.

Tagad bija pienākusi kārta inspektoru aptaujai. Sājā aptaujā, man šķiet, ir kaut kas svēts. It kā tajā būtu brālības un vecāko biedru cieņas un rūpju pret jaunākajiem augstākā izpausme. Sājos mirkļos daudz skaidrāk un pamatīgāk top izprotamas visas tās augstās matērijas, par kuram mums stāstījuši politiskajās nodarbībās un lekcijās.

Tagad es patiešām redzu un saprotu, ka mēs visi darām kopīgu darbu, un ne velti mēs visi — gan ierindnieki, gan ģenerāļi — uzrunājam cits citu ar vārdiņu «biedri».

Atskanēja gara un visai īpatnēja komanda, kura nav ierakstīta ierindas reglamentā un tiek izteikta tikai vienu reizi gadā, bet varbūt arī vairāku gadu laikā un tikai instruktoru aptaujā. Gribu šo komandu nocitēt pilnībā.

Ģenerālis kaut ko pasacīja mūsu pulka komandierim, un tas savukārt nokomandēja:

— Bataljonu komandieri — četrdesmit soļus, viņu vietnieki — trīsdesmit, rotu komandieri — divdesmit soļus, vadu — piecpadsmit, seržantu sastāvs — desmit soļus uz priekšu, soļos — marš!

Bungu rīboņas pavadījumā visi nosoļoja tik, cik bija pavēlēts, un tika izkliedēti tā, ka neviens no vecākajiem ar savu klātbūtni neapgrūtināja jaunākos pēc pakāpes, līdz ar to katrs varēja zem četrām acīm aprunāties ar inspicējošo personu un izteikt jebkuras sūdzības vai pretenzijas.

Tas tik bija varens skats!

Pārbaudītāji vispirms apstaigāja visus virsniekus un seržantus, bet pēc tam pienāca pie kareivjiem, un nevienam no mūsu komandieriem nebija tiesību nedz atskati-lies, nedz noklausīties. Vienam no inspicējošajiem virsniekiem bija sagatavota īpaša burtnīca, kurā tiek ierakstīti visi lūgumi un sūdzības.

— Biedri kareivji, vai kādam būtu sūdzības vai arī kaut kas ziņojams? — rāmā balsi vaicāja ģenerālis.

Tieši tobrīd man izdevās viņu labi apskatīt: padzīvojis vīrs, gadus piecdesmit vecs, sirmiem deniņiem, nedaudz novītušu sejas ādu. Toties viņa iekšējo spriegumu un izturību varēja manīt acīs. Skatījās viņš tieši virsū, pētoši un stingri. Un es piepeši izjutu: šis cilvēks, ja viņam izteiktu kādu sūdzību, izskatīs to līdz pēdējam sīkumam un neatkāpsies no patiesības ne par mata tiesu, vienalga, pret ko būtu vērsta sūdzība — pret rotas, bataljona vai pat pret pašu pulka komandieri.

Man nekādu sūdzību nebija. Citiem karavīriem gluži tāpat. Par ko gan mums būtu jāsūdzas? Dzīve pulkā rit stingri pēc reglamenta. Neviens nekad nav tīšām piekasījies, apvainojis vai bijis rupjš. Tiekam ēdināti, apģērbti un izklaidēti pēc pastāvošam normām.

Tikai tagad, aptaujas laikā, es un droši vien arī pārējie novērtējām, cik tas ir lieliski, ka dienests rit normāli, bez jebkādiem nepatīkamiem starpgadījumiem.

Pēc aptaujas ģenerālis uzrunāja pulku:

— Man ir ļoti patīkami, biedri, ka no visa pulka sastāva nav uzrakstīta neviena sūdzība. Tas liecina par augstu organizētības pakāpi un dara godu jums visiem — gan virsniekiem, gan seržantiem, gan art kareivjiem.

Kad viss bija beidzies, izklīdām lepni, apmierināti, apzinādamies savu nepieciešamību, juzdami ne tikai augstās priekšniecības rūpes, bet arī tiešu valsts vērību pret mums, karavīriem.

Eksāmens seko eksāmenam: inženieru darbu zināšanas, pretatomu aizsardzība, ķīmija; mēs tik tikko pagūstam attiecīgi sagatavoties un stādīties priekšā speciālistiem, kas pārbauda mūs.

Kopumā mūsu nodaļa inspekcijas pārbaudi izturējusi godam. Mēs varētu saņemt pat teicamu kopējo atzīmi, tomēr mūs velk uz leju divi «brašuli» — Vadims Soboļcv-skis un Semjons Dihnilkins. Mazliet dīvaini šķiet — tik ļoti dažādi cilvēki rezultātu ziņā atrodas vienā līmenī. Vadims salīdzinājumā ar Dihnilkinu ir Cicerons, Kurca-tovs vai arī Botviņņiks. Taču pretatomu aizsardzībā abi saņēmuši pa trijniekam. Ja sarežģītos jautājumos Dihnilkins gluži vienkārši netiek gudrs, tad Vadims to nevēlas darīt. Viņš pret visu ir vienaldzīgs. Kad raugos uz smuku liti Vadimu, mani pārņem negants niknums. Bezgodis tāds!

ieskaitei politiskajā sagatvotībā bija īpašas sekas manā dzīvē.

Starp daudziem un dažādiem uzdevumiem tika uzdots šāds jautājums:

— Pastāstiet par karavīra morāli psiholoģisko sagatavotību.

Komisija gaidīja, kamēr kareivji apdomāsies un sāks celt rokas. Es pacēlu pats pirmais.

— Lūdzu, jūs!

— Es stādījos priekšā:

— Ierindnieks Agejevs. — Tad sāku pamatīgi atbildēt: — Armijā pastāv loti svarīgi priekšmeti, kuru apgūšana netiek plānota, taču kurus karavīri apgūst patstāvīgi, ik dienu, ik stundu, jebkurās nodarbībās, pārrunās un citos dienaskārtībā minētajos pasākumos.

Pārbaudītājs vaicājoši pacēla uzacis, bet es mierīgi turpināju:

— Viens no tādiem priekšmetiem ir disciplīna, to ievieš visi, visur un vienmēr.

Pārbaudītājs apmierināti pamāja ar galvu, un tas mani uzmundrināja.

— Vēl vienam priekšmetam nav iedalītas mācību stundas. Tā nosaukums ir karavīra morāli psiholoģiskā sagatavotība. Taču it viss dienesta laiks, visas nodarbības, jebkurš virsnieka un seržanta vārds, stendi un lozungi Ļeņina istabā, mūsu dziesmas un pūtēju orķestra mūzika tieši vai netieši vērsti šīs mūsdienu karavīram tik nepieciešamās un svarīgās īpašības — morāli psiholoģiskās izturības attīstīšanai un veicināšanai. Mēs esam bruņojušies ar pārliecību, mums ar teorijas un prakses palīdzību strikti pierādījuši sociālistiskās iekārtas pārsvaru pār kapitālistisko. Mums ir nemaldīgs priekšstats par to, kas mūs sagaida kaujā: kodolsprādzieni, augsti radiācijas līmeņi, to pārvarēšana. Mācībās mūs apšaudīja ar kaujas lādiņiem, brauca mums pāri ar tankiem, praktiski cīnījāmies ar napalmu. Mūs it nekas nespēj pārsteigt. Tas viss kopumā rada pārliecību par saviem spēkiem, aktivitāti, gribasspēku, saprātīgu iniciatīvu, bet galarezultātā — tā jau ir tā karavīra morāli psiholoģiskā izturība.

Pārbaudītājs pavaicāja klātesošajam Sešeņam:

— Kā ierindnieks Agejevs pielieto savas zināšanas praksē?

Sešeņa atbildēja:

— Krietns, apzinīgs karavīrs. Taču reizēm viņam patīk pastrīdēties, bet reizēm noklusē, kad vajadzētu izlabot biedra kļūdu. — Sešeņa pavērās manī, it kā vaicādams: «Vai atceries, kā iestājies par Kuzņecovu un noklusēji, kad nodaļā brieda ārkārtējs notikums?»

— Kādos gadījumos viņš strīdas — nodarbībās, apspriežot mācību vielu, vai arī — runā pretī?

— Ir gadījies, ka izrunājas, turklāt ar vecākajiem.,.

— Ak tā! Zēl gan. Lieku jumis, biedri Agejev, atzīmi «labi». Jūs atbildējāt teicami, taču jābūt tā, lai vardi neatšķirtos no darbiem.

Ak, Sešeņa! To nu gan no tevis nebiju gaidījis! Nevarēji noklusēt. Sabojāji atzīmi! Saruna par Stepanu taču notikusi pirms simt gadiem.

Taču, ja labi padomā, kālab Sešeņam tas gadījums būtu jāslēpj? Viņš ir politdarbinieks, tālab godīgi runā par to, kas viņam tiek prasīts, uzskata par nepieciešamu palīdzēt man izskaust trūkumus. Kāpēc tad apvainoties? Nu nē, biedri Agejev, tu tik tiešām neesi pelnījis atzīmi «teicami»! Valoda tev šķiras labi, gribēji visus pārsteigt ar savu atbildi, taču armija — tā nav skola, šeit skaistie vārdi ir jāapliecina ar darbiem.

Galdu sedz sarkans galdauts, uz tā karafe ar ūdeni, papīrs. Pie galda sēž inspicējošais — gados jauns apakšpulkvedis. Mēs tiekam pārbaudīti triecienjoslā.

Pirmais uz starta iznāk seržants Volinecs. Viņš tup ierakumā. Seja nopietna. Zilajās acīs atspīd vēsums un skarbums. Atskan signāls, un seržants it kā ar atsperi tiek izsviests no ierakuma. Viņš pārvar šķēršļus droši un pārliecinoši.

Es zinu, ka Volinecam kļūme atgadīties nevar — gada laikā esmu par to pārliecinājies.

Volineča atzīme — «teicami».

Pēc seržanta skrien Kuzņecovs. Es par viņu pārdzīvoju Stepans pievārēja trasi ne sliktāk par Volinecu. Lieliski! Nākamais skrien Skibovs. Šim cilvēkam spēka papilnam, Tikai veiklības nepietiek.

Atzīme — «apmierinoši».

Pēc Skibova skrien Kucans. Viņš kā lodīte aizripinājās un uzrādīja lielisku laiku.

Tagad pienākusi mana kārta.

Sirds krūtīs dauzās. Es sapringstu. Nedrīkst nokavēt ne desmito sekundes daļu. Rāviens — un man pretim traucas šķēršļi: grāvis, labirints, divmetrīgs žogs, sagrautas kāpnes, ugunspunkti, izlauzums mūri, pazemes eja, ēkas fasāde, traucos uz priekšu otrā stāva augstumā. Nolecu lejā, atkal tranšeja, ieņemu pozīciju šaušanai...

Stājos ierindā, vēl īsti neatguvis elpu. Atzīme — «labi». Volinecs raugās uz mani labestīgi.

Uz startu dodas Vadims. Es skatos, kā viņš soļo, un pēc šīs gaitas nojaušu nepatikšanas. Viņa kustības ir gausas. Tādas tās paliek arī pēc signāla. Viņš taču ir basketbolists! Spēles laukumā demonstrēja lieliskus izrāvienus. Taču šeit viņš nevēlas papūlēties. Tas nu gan ir tips — vienu reizīti eksāmenu laikā varētu pacensties!

Trijnieks!

Pēc Vadima nāk Dihnilkins. Kā allaž ar stulbu smīk-ņāšanu un ākstībām. Sapinās labirintā. Paklupa pie fasādes. Turklāt neiekļāvās laikā. Divnieks!

Umarovs paskatījās uz Dihnilkinu naidpilnām acīm, nolamāja viņu uzbeku mēlē. Pēcāk, kad pats bija saņēmis teicamu atzīmi, pienāca un nikni sacīja:

— Vajag skriet, ne vilkties kā slinkam ēzelim!

— Kas tev par daļu? Atradies komandieris! — Dihnilkins atcirta.

— Tu visu nodaļu gāz iekšā, bet man nav daļas? — Karims mācās virsū Semjonam.

— Kas šeit notiek? — stingri vaicāja apakšpulkvedis.

Umarova sejā acumirklī atplauka smaids.

— Nekas, biedri priekšniek, man tāda balss, pārāk skaļa.

— Ak tā, balss... — Apakšpulkvedis saprotoši pamāja un no jauna ķērās pie saviem papīriem.

Vislielāko satraukumu kaujas gatavības pārbaudē sagādā šaušana. Ikviens dodas kā īstā kaujā. Vairs nešauj no guļus stāvokļa pa apaļiem mērķiem. Tagad uz uguns-robežas uznāk vienīgi, lai paziņotu par savu ierašanos. Pēc tam saņem uzdevumu — un tūlīt pat ierakumā iekšā. Tavā priekšā plešas kails lauks, it neko nevar manīt — nedz mērķus, nedz kādus rādītājus —, īsta neitrālā zona, gluži kā kara laikā.

Kad pēc saraksta bija mana kārta, ari es saņēmu uzdevumu un ielēcu ierakumā. Vērīgi uzmanu dažus paugu-riņus — aiz tiem droši vien parādīsies mērķi. Pauguriņu ir nedaudz, aiz tiem ierīkoti īpaši automātiski mehānismi, kas paceļ mērķi, kad uz vadības pults tiek piespiesta poga. Kurā vietā īsti parādīsies mērķis, tas man nav zināms. Tas tiek darīts ar nolūku, lai radītu reālu kaujas lauka ilūziju.

Sastingstu gaidās. Piepeši no labās puses iznirst galva un pleci — krūšu siluets —, it kā uz mani tēmētu ienaidnieks. Tikai nenokavēt. Man ir atvēlētas dažas sekundes. Tieši tik daudz laika, lai «viņš» pagūtu uz mani notēmēt un izšaut. Taču man savukārt viņš jāapsteidz. Ātri nosaku attālumu: 200 metri, uzlieku attiecīgo mērķēkļa iedaļu. Notēmēju un viegli nospiežu sprūdu. Mans «pretinieks» nogāžas. Vai esmu tam trāpījis vai arī neiekļaujos laikā. Viņš taču uz mani nešauj — ienaidnieks ir no finiera, taču, līdzko aizrit sekundes, kas viņam nepieciešamas, lai mani iznīcinātu, mērķis automātiski krīt.

Ta ir 1.ida savdabīga divkauja: vai nu es viņu, vai viņš mani. Ja es trāpīšu, ar to vēl uzdevums nav izpildīts, šaušana turpināsies. Ja viņš pagūs izšaut uz mani, tad nekāda turpinājuma nevar būt: kara laikā tā ir nāve, bet miera laikā — divnieks un kauns.

No vadības pults pienāk ziņa, ka esmu iznīcinājis mērķi ar pirmo automāta kārtu. Kļūstu priecīgāks. Tagad esmu sev atbrīvojis ceļu — jādodas uzbrukumā. Lecu laukā no ierakuma un skrienu uz priekšu. Joņot arī jāprot saprātīgi. Visu laiku vērīgi pētu apkārtni — tūlīt kaut kur atkal var parādīties mērķis un arī tikai uz dažām sekundēm. Turklāt es nedrīkstu skriet, cik jaudāju, jāskrien tā, lai neaizrautos elpa. Citādi šaušanas brīdī krūtis drudžaini cilāsies un nevarēšu trāpīt mērķī. Tas viss ir apgūts un noslīpēts treniņos.

Ieraugu savā priekšā mērķi — ložmetējs! Krist gar zemi nav laika. Ložmetējs — tā nav nekāda rotaļlieta. Uz to jāšauj acumirklīgi. Skrējienā uz sekundes daļu sastingstu, notveru ložmetēju tēmēkļa lodziņā un noberu kārtu. Mērķis pazūd. Tātad esmu to iznīcinājis!

Taču uzbrukums aizvien vēl turpinās. Skrienu uz priekšu, lūkodams pēc jauna mērķa, kad piepeši aiz muguras atskan komanda:

— Gāzes!

Atkal viss ir atkarīgs no sekundēm. Satveru gāzmasku, pielieku pie sejas un ar trenētu kustību vienā rāvienā uzvelku to. Arī šeit pastāv norma: ja paguvi aizsargāties —* esi dzīvs, ja nepaguvi — tātad esi «saostījies».

Tajā pašā mirklī tālumā parādās kārtējais mērķis. Gāzmaskā ir neciešami karsti, grūti elpot, taču visu to esmu ne vienu reizi vien izbaudījis, maskas stiklus ar īpašu ziedi apstrādāju jau iepriekš, lai tie neaizsvīstu. Vārdu sakot, mani arī ar indīgām vielām nevar pievārēt. Es apņēmīgi notēmēju uz mērķi un izšauju divas kārtas.

Kad atgriezos izejas pozīcijā, biju nodzinies putās. Lūk, ko nozīmē kauja. Aizritējušas tikai dažas minūtes, bet pārdzīvots tik daudz, pārciesta tik pamatīga slodze! Visu izšķir sekundes, domāšanas ātrums.

Uguns pozīcijā man paziņoja rezultātu:

— Teicami!

Seržants Volinecs raugās manī labsirdīgām acīm. Kā izrādās, tās var būt arī gluži labestīgas, bet agrāk tās man šķita allaž aukstas un durstīgas.

Pienāca Stepans un teica:

— Apsveicu!

Es vēl nekādi nespēju atgūt elpu, tālab māju visiem ar galvu, it kā sacīdams: paldies.

Dienas nogalē mūsu rotai līdz teicamai atzīmei kopumā pietrūka gaužām maz. Uz mata kā tajā anekdotē: nepietika dažu procentu. Ja būtu šāvis vēl viens cilvēks, viss būtu kārtībā.

Taču šāvuši bija jau visi — gan virsnieki, gan seržanti, gan arī staršina Majs.

Piepeši man atplaiksnīja spoža ideja. Es skriešus metos pie politaudzinātāja Sešeņas.

— Biedri vecākais leitnant, atjaujiet jautāt?

— Es klausos jūs, Agejev.

— Mūsu rotas sarakstos uz mūžīgiem laikiem ieskaitīts Padomju Savienības Varonis Deņisovs. Viņš taču šeit ir ne tikai tāpēc, lai vakara pārbaudēs izsauktu viņa vārdu. Varbūt viņš arī varētu piedalīties kaujas gatavības pārbaudē?

Sešeņa blenza manī izvalbītām acīm.

— Es nesaprotu, kādā veidā tas būtu izdarāms?

— Ja Deņisovs ieskaitīts mūsu rotā, tad arī kaujā viņš piedalās kopā ar mums. Tātad kādam jāšauj viņa vietā. Manuprāt, to kā apbalvojumu, kā īpašas atzinības pierādījumu vajadzētu uzticēt mūsu labākajam šāvējam.

Sešeņa gandrīz vai palika ar atvērtu muti.

— Tu nu gan esi izgudrojis, Agejev! Vispār ideja ir varena! Tomēr kaut kas līdzīgs, manuprāt, praksē vēl nav pielietots. Tiešām doma ir laba. Labākajam šāvējam kā apbalvojums — tas ir lieliski! Tas ir ļoti pareizi. Un tas, ka rotas sarakstos viņš ir, tā arī tiesa. Iešu ziņot pārbaudītajam. Nav vēl teikts, ka tas viņam patiks.

Scšeņa devās pie inspektora gaida, kur atradās arī mūsu pulka komandieri. Virsnieki diezgan ilgi apspriedās, bet pēc tam visi ieradās mūsu rotā — gan inspicējošie, gan mūsu pulka vadība.

— Kas ir šīs idejas autors? — vaicāja pulka komandieris.

— Ierindnieks Agejevs, — sacīja Sešeņa un norādīja uz mani.

— Lieliski, Agejev, labi izdomājāt! Tas ir vareni ne tikai tāpēc, ka rotai radusies iespēja paaugstināt atzīmi, bet arī tāpēc, ka kopumā jūsu doma ir pareiza. Turpmāk jūsu ierosinājumu vajadzēs ieviest rotas dzīvē kā tradīciju, Nu, ko tad, tas ir jūsu priekšlikums, jums arī tiek dota iespēja pirmajam to realizēt.

Es apjuku. To nu gan nebiju gaidījis!

Soboļevskis, kā allaž, nepalaidis garām iespēju man iedzelt, klusi pačukstēja:

— Aunapiere, vai esi aizmirsis likumu: neuzbāzies ar iniciatīvu, jo pašam vien nāksies izpildīt ierosināto.

Atbildēt viņam nevarēju, jo galva bija aizņemta ar gluži citām domām. Tāda atbildība! Biju ļoti satraukts jau tad, kad šāvu pats. Taču, ja es saņemtu trijnieciņu vai pat «neapmierinoši», tā būtu mana paša atzīme, bet tagad man jāšauj varoņa vietā visas rotas un tās vadības acu priekšā!

Mani pārņēma tāda izjūta, it kā asinis piepeši būtu sastingušas dzīslās, kļuvušas pavisam biezas, manas kustības tapa stīvas un neveiklas. Gāju uz ugunsrobežu kā sapnī. Manī — pretīga vājuma sajūta. Bailes iegāzt nodaļu un visu vadu. Vai patiešām tūlīt kritīšu kaunā? Pēkšņi man klāt pienāca poldaudzinātājs Sešeņa un kopā ar mani devās ugunsrobežas virzienā. Viņa seja staroja priekā. Sešeņa šķita ļoti laimīgs.

— Tu mani ļoti iepriecināji, Agejev. Politiskās sagatavotības pārbaudē man nebija taisnība. Tu, kā izrādās, esi lieliski sagatavots. Tu taču biji iniciators! Tas tik ir ko vcitsi Varbūt mēs būsim paraugs citiem visā Padomju Annijā!

Es izmocīju skābu smaidiņu un klusu pavaicāju:

— Ja nu nopūdelēju?

Sešeņa uzreiz saprata manu noskaņojumu.

— Tu izbeidz! Nedomā par tādām lietām. Kā gan tu vari nopūdelēt, ja nupat pabeidzi šaušanu teicami? Prasme tev ir. Galva gaiša. Gribas faktors? Skaidrs, ka esi uztraucies. Tas ir pat labi. Satraukums sportistiem palīdz sasniegt rekordus. Izbeidz domāt par neveiksmi. Tevi tā nepiemeklēs!

Mēs bijām pienākuši jau gluži tuvu izejas pozīcijai. Sešeņa sveicinādams pamāja man ar roku un nogāja malā. Viņa vārdi mani uzmundrināja. Viņš paglāba mani no šaubām un mazdūšības. Tik tiešām, no kā tad es lai baidos? Vai es neprotu šaut, vai? Esmu noguris? Taču varu vēl veselu diennakti šaut un lādēt! Tad kas ar mani ir noticis? Ak tā — tagad esmu nevis Agejevs, bet gan Padomju Savienības Varonis Deņisovs. Jo labāki Tātad nevar būt nekādu šaubu!

Ieņēmu pozīciju šaušanai. Ar pirmo kārtu nogāzu krūšu mērķi. Traucos uz priekšu. Sašāvu visus mērķus un, šķiet, tikai pēc tam iesāku elpot. Skrēju un darīju visu tik ārkārtīgi sakoncentrējies kā vēl nekad.

Tas nu gan ir ko vērts! Pat pašam iepatikās. Varbūt tieši tādu sajūtu arī sauc par iedvesmu. Es traucos uz priekšu kā spārnos, es visu redzēju daudz skaidrāk nekā parasti, es jutu savā ķermenī tādu spēku, ka šaujot automāts sastinga pie mana pleca kā piemetināts. Jutu, ka tas esmu nevis es, bet gan kāds cits — pašas pilnības iemiesojums.

Kad, pabeidzis šaušanu, pastāstīju Sešeņam par savām izjūtām, viņš domīgi sacīja:

— Jā, tas arī ir radošais darbs. Cilvēks tādā pacilātībā spējīgs veikt un arī veic varoņdarbus. Kas zina, varbūt pats Deņisovs juta gluži to pašu, ko šodien tu. Tu esi laimīgs cilvēks, Agejev. Es vēlreiz nožēloju, ka politiskajā sagatavotībā tev pazeminājuši atzīmi uz četri.

— Toties tas ir stabils četrinieks, bez jebkādām atlaidēm, — sacīju, lai viņu nomierinātu.

— Dzelžains! — iesaucās Sešeņa un tā īpaši laipni pavērās manī. — Man tev ir viena loti interesanta ideja, taču par to pastāstīšu citreiz.

Es lūdzoši palūkojos uz viņu, taču prasīt atturējos, tas būtu nesolīdi, tīri vai bērnišķīgi; viņš mani ieinteresējis, bet es tūlīt sāktu lūgties: «Pastāstiet! Nu, lūdzu!» Nē, tā nedrīkst, jābūt savaldīgam. Tik un tā viņš vēlāk pats pastāstīs. Tāpēc es cietu klusu.

Taču tik ļoti gribējās izdibināt, ko izgudrojis Žeņšeņs! It īpaši tāpēc, ka, ejot prom, viņš vēlreiz uzurdīja manu ziņkārību, sacīdams:

— Tu pat iedomāties nevari, cik nozīmīga saruna mums gaidāma.

Viņš aizgāja.

Kad pārbaude bija beigusies un pienāca laiks izanalizēt paveikto, kā saka militārā valodā — apkopot rezultātus, garnizonā ieradās kara apgabala pavēlnieks. Viņa uzvārdu esmu bieži dzirdējis. Avīzēs tika publicēti dažādi ģenerāļa raksti. Politiskajās mācībās bija notikušas īpašas pārrunas par augstākajiem priekšniekiem, tad arī mums visos sīkumos tika izstāstīts par pavēlnieku. Redzēt gan viņu nekad nebija gadījies. Viņš ieradies pie mums. Visvairāk mani pārsteidza viņa augums. Virsnieki, kas stāvēja apkārt ģenerālim, tik tikko sniedzās viņam līdz pleciem.

k itījās uz vish m no augšas, un tālab šķita, ka viņš redz it visus trūkumus. Neviļus man ienāca prātā dziesmas vārdi: «No augšas redzams viss...»

Reiz, no tālienes vērodams ģenerāli, kas stāvēja līdzās automašīnai pie štāba un kaut ko pārsprieda ar pulka komandieri, Stepans sacīja komjaunatnes organizācijas sekretāram Očka šovam:

— Zini ko, uzaicināsim ģenerāli uz tikšanos ar komjauniešiem.

Seržants pārbijās.

— Tu esi ķerts, vai?.

— Kas tur sevišķs? Arī pavēlniekiem mēdz būt brīvais laiks...

Kareivji Kuzņecova ierosinājumu atbalstīja:

— Ko tu rausties, Očkasov!

— Atšuj ieties!

— Vai tu baidies? — vaicāja Kuzņecovs.

— Nē. Nespēj viņš katru rotu apmeklēt. Ja varētu sapulcināt visus pulka komjauniešus, tad ...

— Olio, uzreiz var manīt īstu vadītāju. Plašs mērogs! — iedzēla Kucans.

— Liecies mierā! — Kuzņecovs viņu apsauca. — Tā ir pareiza doma. Vajag aiziet pie apakšpulkveža Prohorenko.

— Tas nebūs pēc reglamenta, — atkal iejaucās Kucans, — jāsāk ar Sešeņu.

— Tas arī ir pareizi, — piekrita Kuzņecovs. — Očkasov, ejam pie vecākā leitnanta.

Mūsu ideja guva atbalstu. Ģenerālis labvēlīgi piekrita komjauniešu lūgumam. Viņš izvilka piezīmju grāmatiņu, izpētījis veicamo uzdevumu sarakstu, sacīja:

— Varu atnākt pulksten divdesmitos uz kādām četrdesmit minūtēm.

Mēs sēžam klubā, bet uz skatuves mūsu priekšā kara apgabala pavēlnieks. Viņš labsirdīgi smaida un jautri noskatās uz komjauniešiem. Tuvumā viņš atgādina gluži vai milzi — tik tiešām monumentāls vīrs. Pie krūtīm viņam daudz ordeņu plāksnīšu.

— Nu, ko lai jums pastāstu? — viņš pavisam vienkārši mums vaicā.

Kareivju rindās nošalc tāda kā viegla vēja pūsma. Visiem patīk tāda komandiera izturēšanās. Kāds bikli ierosina:

— Par sevi. Par dzīvi.

Visi smejas un arī ģenerālis.

— Par dzīvi, — viņš jautri saka. — Nu, ko tad, parunāsim par dzīvi. Tā paiet ātri. Vēl nesen es staigāju šeit, šajos smiltājos, — komandieris pamāja uz barhanu pusi,

— būdams tāds pats komjaunietis kā jūs. Tiesa kas tiesa, mūsu jaunība bija nesalīdzināmi grūtāka par jūsējo. Šeit, Karakumā, slēpās no atmaksas basmači. Tajos gados es biju Ļeņina vārdā nosauktās Taškentas karaskolas kursants. 1931. gadā mūsu pavēlniecība bija pieņēmusi lēmumu iznīcināt basmaču bandu atliekas. Karaskolā tika saformētas vairākas rotas un eskadroni. Vadus komandēja paši kursanti. Vienu no vadiem uzticēja arī man.

Skatīdamies uz ģenerāli, atcerējos kādu fotoattēlu, kas karājās pie sienas kaujas slavas istabā. Tajā viņš ir vēl jauneklis, ļoti līdzīgs jebkuram no mums, — vienkārša seja, uz cepures uzbīdītas brilles, kas aizsargā acis no putekļiem. Vai viņš toreiz domāja, ka kļūs par pavēlnieku? Protams, ka nē. Mēs arī vēl nezinām, par ko kļūsim.

— Dala no karaspēka, — turpināja stāstīt ģenerālis,

— pa Kaspijas jūru tika pārvesta uz Karabogazgolu. Mūsu vienība virzījās no dienvidiem. Gribējām atšķelt bas-mačus no oāzēm, pilsētām un iznīcināt viņus smiltājos. Pārgājiens bija ārkārtīgi smags: karstums, slāpes, tehnika pavisam citāda nekā tagad. Ūdens tika izsniegts stingri pēc normas. Vārdu sakot, šie jaukumi jums ir pazīstami — paši esat izbaudījuši. — Ģenerālis šķelmīgi piemiedza ar aci un turpināja: — Izbaudījuši jūs esat! Taču — ne pilnībā. Tagad jūs ar komfortu vizināties automašīnās, tankos, helikopteros, bet mēs tajos laikos visu stiepām paši, labākajā gadījumā uzkrāvām zirgam. — Ģenerālis uz mirkli apklusa, vērodams, kā mēs reaģējam uz viņa sacīto. — Es negribu jūs apvainot. Izmantojat tehniku. Tagad ir pavisam citi laiki. Tomēr esmu pārliecināts, ja jums vajadzētu sastapties ar tādām pašām grūtībām, kādas pārvarējām mēs, jūs arī tiktu ar tām galā.

Kareivji pēc ģenerāļa uzslavas līksmi sarosījās.

— Sakāvām mēs vienu bandu, otru un jau izvietojāmies atpūtai, kad piepeši saņēmām ziņu: kāda no mūsu vienībām nokļuvusi basmaču pārspēka aplenkumā. Lai arī nupat bijām izcīnījuši smagu kauju, bet vai tad var nodoties atpūtai, kad tavi biedri nokļuvuši nāves briesmās? Mēs steigšus vien devāmies palīga. Ceļu mums rādīja viens no vietējiem iedzīvotājiem. Notika tā, ka ceļvedis pats nomaldījās. Ieradušies mēs bijām it ka norādītajā rajonā, taču no mūsu meklētās vienības nebija ne miņas, vienīgi visapkārt dīžājās basmaču jātnieku patruļas. Brīnāmies — pārāk bezbēdīgi izskatās šīs patruļas. Visbeidzot mēs tikām skaidrībā par radušos stāvokli, ka teikt, noorientējāmies. Izrādījās, ka esam nokļuvuši bandas aizmugurē. Ja nu tā ir gadījies, jārīkojas aktīvi. Izvērtāmies un devāmies uzbrukumā. Pārgalvīgi puiši bija šie kursanti. — Ģenerālis atkal pārtrauca stāstījumu un palūkojās zālē. Mēs degām ziņkārībā, kas notika tālāk, bet viņš teica: — Skatos uz jums, daudzi man liekas līdzīgi maniem jaunības draugiem un ne tikai pēc izskata vien, bet — galvenais — ar drosmi un vīrišķību ... Vārdu sakot, sitam basmačus, bet pa to laiku pienāk pavēle nostiprināties un ieņemt apļa aizsardzību. Izrādījās, ka mūsu aizmugurē pielavījusies liela basmaču vienība. Bet tikmēr notiek varena kauja, valda elles troksnis, šāvieni, kliedzieni, sprādzieni. Manu balsi nemaz nevar dzirdēt. Beigās kaut kā izdevās sapulcināt ļaudis vienkopus un sagatavoties aizsardzībai. Tikko to paguvām izdarīt, kad basmači metās pretuzbrukumā. Sakaut mūs ar vienu rāvienu viņiem, protams, neizdevās — gan pirmo, gan otro triecienu mēs godam atsitām. Tad viņi izmantoja viltību — palaida mums virsū aitu baru. Ganāmpulks kā jau ganāmpulks — neko sevišķu neievērojām. Piepeši ložmetējnieks Usmanovs iekliedzās: «Starp aitām slēpjas basmači!» Palidojos es vērīgāk un tik tiešām redzu: ar milzīgām, spalvainām papahām galvās mums klāt zogas bandīti. Viņu viltība nebija izdevusies — mēs sapratām ienaidnieka nolūkus. Vārdu sakot, trīs diennaktis svelmainajā tuksnesī, gandrīz bez ūdens, mēs turējāmies pretī ienaidnieka pār-Bļ kam. Bandu sakāvām. Tā, mani draugi, kursanti pārvarēja visas grūtības un izpildīja pavēlniecības uzdevumu.

Zālē sāka aplaudēt. Kad troksnis norimās, kāds pacēla roku.

— Lūdzu, — sacīja ģenerālis, un visi pagrieza galvas pret jautātāju.

— Vai tā ir taisnība, ka jūs bijāt Spānijā, biedri pavēlniek?

Ģenerālis kļuva smaidīgs.

— Re, kā — visu zina! Biju gan, biedri. Taču pastāstīšu jums nevis par kaujām, bet gan par tikšanos ar vienkāršu franču sievieti, pie kuras mitinājos kopā ar savu ceļabiedru, kamēr mūs nelegāli iesūtīja Spānijā. Gribu par to pastāstīt tālab, lai parādītu, kā uz mums, padomju karavīriem, raugās visas pasaules cilvēki.

Parīzē mani un vēl vienu komandieri nosūtīja dzīvot Elizabetes Legri kundzes privātajā pansijā. Turklāt Legri kundze mūs apgādāja arī ar uzturu. Jūs jau paši sapratīsiet, ka mums, veselīgiem krievu cilvēkiem, nepietika ar viņas mazajām pusdienām ...

Mēs iesmējāmies. Visiem iepatikās šis teiciens — «mums, veselīgiem krievu cilvēkiem», tas ļoti saskanēja ar ģenerāļa raženo augumu.

— Nodzīvojām mēs dienu, otru. Est gribas, ka nevar vairs ciesti Aizgājām ar draugu uz veikalu, nopirkām pāris līkumus desas, maizi, sieru un citu ēdamo. Bet tur, ja nopērk daudz produktu, dod līdzi groziņus. Salikām ēdamo groziņā un devāmies atpakaļ. Klusītiņām ielavījāmies savā istabā, lai mūsu saimniece, Legri kundze, nepamanītu un neapvainotos. Apsēdāmies pie galda. Tiklīdz apsēdāmies, groziņš tūlīt pat iztukšojās.

Zālē no jauna atskanēja smiekli.

Tikko paguvām paēst vakariņas, kad pie durvīm atskan klauvējieni. Ienāk Legri kundze. «Vai jūs jau rīt braucat prom?» — «Nē, bet kālab jūs tā nodomājāt?» — «Es redzēju, kā jūs pārnesāt grozu ar pārtikas krājumiem ceļam.» Tanī brīdī viņa ieraudzīja tukšo grozu. «Kur tad palikusi pārtika?» Sī skatās un redz — uz galda mētājas maizes drupačas, desas ādiņas. Nebijām paguvuši novākt.

«Ak dies, vai tiešām jūs to visu notiesājāt?» Nav jau kur likties — atzīstamies: «Ieturējām vakariņas, Legri kundze.» Francūziete palūkojās uz mums ar sajūsmu un teica: «Jūs esat īsti spēkavīri. Tagad es vairs ne mirkli nešaubos, ka fašisms tiks iznīcināts!»

Mēs atkal iesmējāmies, bet ģenerālis rezumēja:

— Kā redzat, viņa nav kļūdījusies!

Pēc tam viņš stāstīja par Lielā Tēvijas kara grūtajām dienām. Uzstāšanās beigās ģenerālis novēlēja visiem karavīriem veselību un panākumus kaujas sagatavotībā.

Kad bijām jauni, nevarējām paredzēt, ka uz mūsu pleciem uzgulsies tāda smagme. Taču partija raudzījās tālu uz priekšu un tāpēc uzaudzināja mūs stiprus, spējīgus pārvarēt grūtības un pieveikt ienaidnieku. Arī jums jāgatavojas grūtiem pārbaudījumiem. Miers uz zemes tiks saglabāts, ja būsiet stipri, ja ienaidnieki sapratīs, ka izraisīt L u ir bīstami un ka tas viņiem var būt liktenīgs. Gadījumā, ja sāksies karš, jūs esat nākamo uzvarētāju paaudzei

Mcs vēl ilgi aplaudējām pavēlniekam. Tagad mūsu priekšā bija ne vien liela auguma vīrs, bet gan cilvēks — liels savā sirsnībā, pieredzējis un gudrs karavadonis, ar kuru kareivji bija ar mieru mesties vissīvākajā cīniņā.

Pēc inspekcijas pārbaudes Karimu Umarovu apbalvoja ar nozīmīti «Padomju Armijas teicamnieks». Mēs visi bijām ļoti priecīgi par šo apbalvojumu. Karims patiešām to godam pelnījis!

Taču ar šo godpilno teicamnieka nozīmīti viss vēl nebeidzās. Karims pacentās mūs vēl vairāk pārsteigt.

Saņēmis apbalvojumu, viņš devās uz mantnīcu, atvēra savu čemodānu, pavandijās tajā un pēc mirkļa iznāca ar Darba Sarkanā Karoga ordeni pie krūtīm.

Divus gadus ne reizi nebija piespraudis, nevienam neteica ne vārda par to. Tā nu gan ir vienreizēja pacietība!

Sākām tincināt Karimu:

— Kāpēc visu laiku klusēji?

— Vai tad par to vajadzēja kliegt? — Umarovs smējās. — Politiskajā sagatavotībā — trīs. Fiziskajā — divi. Skatieties uz mani, ļaudis, man ir ordenis! Vai tā? Umarovs nav tāds cilvēks, saņēmis teicamnieka nozīmīti, viņš nu var tai blakus nēsāt arī ordeni.

Nopētījām viņa _ ordeni: sarkans karogs, uzraksts

«CCCP», sirpis un āmurs, zobrats, vārdu sakot, pašaizliedzīga darba simbols. Vakarā Umarovs pastāstīja, par ko viņš tika apbalvots. Atklājās, ka viņš jau kopš sešpadsmit gadu vecuma strādāja par kokvilnas audzētāju. Kokvilnā viņš ir gluži kā iemīlējies, runā par to kā par dzīvu būtni, — kas kokvilnai patīkot, kas nepatīkot, kāpēc tai ir «labs un nelabs noskaņojums». Tā jāuzmana tāpat kā mazs bērns ne tikai dienas, bet arī nakts laikā. Pirms Karirnu iesauca armijā, komjauniešu brigāde, kurā viņš strādāja, bija izaudzējusi visaugstāko kokvilnas ražu apgabalā. Visa brigāde tika apbalvota, Umarovs saņēma ordeni.

Man ienāca prātā kādreizējā saruna ar Zigalovu par cildenumu. Toreiz viņš mani uzteica par to, ka biju ar mieru dot Stepanam savas asinis. Kas gan tur tāds īpašs? Turpretī Karims, tas patiešām bija rīkojies cēli.

Pie ieejas atskanēja dieninieka sauciens:

— Ierindniek Agejev, pie politaudzinātāja!

Kāpēc es tik pēkšņi ievājadzējos Žeņšeņam?

Jožu uz rotas kanceleju.

— Jūs izsauc uz pulka štābu! — Šešeņa mani pārsteidz.

— Mani?

Visa dienesta laikā ne reizi nebiju ievajadzējies štābam — un piepeši — lūdzu! Varbūt mājās atgadījusies kāda nelaime? Nevar būt — tad telegrammu atnestu uz rotu. Kāpēc tad?

Sešeņa jautri noskatās manī, viņam ir zināms — kāpēc.

— Vai savu aprakstu atceraties? Par staršinu Māju.

— Atceros.

— Tagad ieradies korespondents pārbaudīt faktus...

Šķiet, politaudzinātājs dzen velnu. Ko tad lai pārbauda?

Tas taču nav feļetons.

— Es jums taisnību saku, ejiet uz štābu pie apakšpulkveža Prohorenko, tur jūs gaida biedrs no avīzes.

Skrienu uz štābu. Kabinetā ieraugu nepazīstamu virsnieku — pēc pakāpes apakšpulkvedi. Pašu Prohorenko neredzu.

— Jūs esat Agejevs?

— Jā.

— Piesēdiet. Mani sauc Vitālijs Jegorovičs Pepelovs. Esmu apgabala laikraksta kultūras nodaļas vadītājs.

Apsēžos pie galda un uzmanīgi nopētu apakšpulkvedi. Tas ir drukns vīrs, platiem pleciem, apaļu seju, augstu pieri, galvu klāj īsi apcirpti, iesirmi mati. Aiz raga brillēm, kuras spēji pārvērta viņa bālgano seju, raudzījās vērīgas, gaišas acis.

— Pirms devos komandējumā uz šo garnizonu, izlasīju jūsu aprakstu. Tas man patika. Nolēmu ar jums iepazīties. Lai arī jūs esat iesācējs žurnālistikā, tomēr dzirksts, kā saka, jūsos kvēlo, — Pepelovs runāja nesteigdamies, rāmā balsī. — Ko vēl jūs esat uzrakstījis?

Pastāstīju viņam par sevi. Tomēr atzīties, ka esmu ieceļojis uzrakstīt grāmatu par kareivi, man bija kauns. To nu < noklusēju. Taču Pepelovs, gluži kā uzminējis, kas ar mani notiek, ņēmās man dot padomus:

lv ikstict vairāk. Nevajag kautrēties. Picdā' āju jums Lļ111 pai 11111• 11 a: štata korespondentu. Materiālus sūtīsiet man. Mus interesē ...

ivp- lovs nesteigdamies sāka uzskaitīt dažādus tematus: i aujas sagatavotība, pašdarbība, darbs Ļeņina istabā, sacensība, vārdu sakot, viss, kas notiek pulka ikdienā. Pēc tam viņš izvilka no ādas mapes manu aprakstu. Neviļus nosarku kā vēzis — gandrīz virs katras rindiņas bija ierakstīti jauni vārdi un pat teikumi. Vietām bija izsvītrotas veselas rindkopas. Uz manuskripta malām daudz piezīmju. Pepelovam bija skolniecisks rokraksts. Nelieli, apaļīgi burti izskatījās taisni kā zaldātiņi, un nemanīja nekādus kruzuļus.

— Esmu atvedis jūsu manuskriptu ...

Viņš pamāja uz lapām, kurās labojumu bija vairāk nekā manis sarakstītā teksta, bet es pavaicāju:

— Kas tad jums tur iepatikās?

Pepelovs, laipni pasmaidījis, atteica:

— Tas vēl nav nekas, mēdz būt daudz sliktāk!

Vitālijs Jegorovičs ņēmās iztirzāt labojumus tekstā līdz

pat punktiem un komatiem. Klausījos ar dziļu interesi, kaut arī jutos neveikli savu muļķīgo kļūdu dēļ. Tagad pats manīju domas nevarību, jucekli izklāstījumā un pat gramatiskas kļūdas. Pepelovs, protams, ne jau pirmo reizi tā iztirzāja kādu darbu. Droši vien viņš noņēmās ar daudziem jo daudziem man līdzīgiem iesācējiem. Uz mirkli iztēlojos stāstu un aprakstu kaudzes uz viņa rakstāmgalda, kurus visus izrediģējis šis gudrais cilvēks. Kādai dzelžainai pacietībai jābūt, kādai milzīgai mīlestībai pret savu darbu!

Apspriedāmies ilgāk par stundu, taču man likās, ka ši patīkamā saruna ilga tikai dažas minūtes. Biju ar mieru viņu kļausities kaut vai visu dienu, taču Pepelovam bija arī citas darīšanas. Savākdams savu mapi, viņš teica:

— Pirms prombraukšanas sameklēšu jūs, bet tagad pārlūkojiet manu rediģējumu, var gadīties, ka atsevišķās vietās nepiekrītat man... — viņš to sacīja visnotaļ nopietni, bez mazākās ironijas pieskaņas, kā līdzīgs līdzīgam.

— Ko jūs, biedri apakšpulkvedi...

— Noteikti pārlūkojiet, tas jums nāks par labu. Piesēdiet, mierīgi padomājiet, pamēģiniet uzlabot. Jūsu aprakstu nodrukāsim.

Atsveicinājos no Vitālija Jegoroviča un skriešus devos uz rotu. Ceļā sastapos ar apakšpulkvedi Prohorenko.

— Nu, ko tad jums sacīja rakstnieks? — viņš pavaicāja.

— Žurnālists, — es pārlaboju.

— Nē, rakstnieks gan. Vai tad Vitālijs Jegorovičs jums neteica? Viņš ir PSRS Rakstnieku savienības biedrs.

Pārsteigumā kļuvu vai mēms. Pirmo reizi mūžā biju ticies ar dzīvu rakstnieku, veselu stundu sarunājos ar viņu un nemaz nezināju, ka manā priekšā ir rakstnieks!

Pēc sarunas ar Pepelovu vairākas dienas staigāju kā apmāts. Šķiet, nekas īpašs nebija noticis, — parasta konsultācija autoram — iesācējam. Tomēr nē — tā nav parasta konsultācija. Šeit jūtama uzmanība pret cilvēku, pret ierindas karavīru. Sī uzmanība armijā izpaužas it visur. Ja tevi ieinteresēs kaut kas tāds, kas sirdij tuvs un tīkams, tevi tūlīt pamanīs. Tā, piemēram, atbraucis apakšpulkvedis, rakstnieks. Kaut gan viņš ieradies citās darīšanās, tomēr viena no tām — palīdzēt kareivim Agejevam, aprunāties ar viņu, pamācīt. Turklāt tas jāizdara gudri un iejūtīgi. Pepelovs netiecās sagraut mani ar savu erudīciju, viņš runāja vienkārši un saprotami, īpaši apsverot katru vārdu. Sī saruna mani veicināja daudzām pārdomām un vēl ilgi palika atmiņā.

Pirmais dienesta gads ir beidzies. Tik daudz esmu iemācījies, tik daudz uzzinājis šajos divpadsmit mēnešos! Taču, ja man pavaicātu, kas ir vissvarīgākais, ko esmu ieguvis šajā laikā, es nosauktu ne tikai māku rīkoties ar kaujas ieročiem, prasmi aizsargāties no kodoluzbrukumiem, ne tikai mūsdienu sarežģītās kara tehnikas pārvaldīšanu, zināšanas taktikā, politikā un orientēšanos starptautiskajā stāvoklī. Es droši vien izteiktu spriedumu, kas pirmajā miikli varētu likties visai dīvains. Pats svarīgākais ieguvums ir tas, ko man nemaz nav mācījuši, — proti: es sāku citādāk domāt. Esmu iemācījies spriest nevis skolnieka Viktora Agejeva līmenī, bet gan nesalīdzināmi plašāk un dziļāk, vārdu sakot, kā pieaudzis cilvēks.

Ka pirmā armijas gada rezultātu gribu vēl atzīmēt to, ka manī izzudusi sašķeltības izjūta. Dienesta pirmajos mēnešos dzīvoju tādu kā dubultdzīvi, kurā viss dalījās divas daļās: mācību stundās un ārpusmācību laikā, polit-nodarbībās un sapulcēs «kareivju klubā», ierindas dziesmas un dziesmiņās aiz kazarmas, pārrunas Ļeņina istabā un diskusijās smēķētavā, draudzībā ar Kuzņecovu un draudzība ar Soboļevski. Atrados it kā starp diviem kras-tiom, kas (Ivcsrlcs mieru mani neveicināja. Pagāja krietns laiks, kamēr apratu, ka japiestāj pie viena krasta. Tagad es /iim, pie kura īsti. Līdz ar to sašķeltības izjūta mani atstājusi un pārņēmusi pārliecība, ka nepieciešams dienēt pašaizliedzīgi. Cilvēki acīmredzot ir līdzīgi augļiem — tie nobriest dažādos termiņos. Man bija nepieciešams gads. Stepanam krietni mazāk. Kucanam vajadzēja divus gadus. Toties Vadimu, ja turpinām līdzību ar augļiem, jau labi sen no iekšpuses grauž tārps. Dihnilkins savukārt ir kā neattīstījies aizmetnis. Tādi kokā panīkst, atpaliek augšanā un visbeidzot nokrīt zemē. Acīmredzot armija pāraudzināt visus tomēr nespēj. Dihnilkins nemaz nav labojies. Viņš vienīgi kļuva piesardzīgāks, pielāgojās.

Vēlreiz izlasīju savas piezīmes. Dauclz kas būtu labojams. Nav īsti pareizi pasacīts. Tagad par dzīvi spriežu jau savādāk. Taču vai man ir tiesības to visu pārlabot? Ja tagad sākšu uzrakstīto koriģēt pēc sava jaunā apziņas līmeņa, tad tas jau būs otrais dienesta gads. Tomēr tas vēl ir priekšā. Tajā būs daudz vairāk laika gan domām, gan darbiem.

OTRAIS GADS

..

ES ESMU «VECAIS»

Dienesta otrais gads iesākās svinīgi. Aizsardzības ministrs savā pavēlē noteica mums jaunus uzdevumus.

Kad tika izstudēta ministra pavēle, darbs un dzīve mūsu pulkā sāka ritēt svētku noskaņojumā. Katra apmācība, katra ieskaite šaušanā ieguva īpašu nozīmi — it visam jābiīt izpildītam teicami. Tiek noslēgti līgumi par sacensībām. Tagad ikviens krietns kareivis ir sevišķā cieņā. Ja-teic gan, ka vesels pulks mūsu biedru ļoti nepiemērotā brīdī bija beiguši dienestu. No mūsu nodaļas uz mājām devās Volinecs, Skibovs, Kucans un Umarovs. Viņi atstāja savas adreses, apsolīja rakstīt. Karims piekodināja:

— Daudz vārdu nevajag, es zinu pats, ka nav laika. Atsūti telegrammu, kad brauksi mājās. Samarķandā es atnākšu uz staciju, visus sagaidīšu. Mēs tagad esam ka brāļi!

Tiklīdz nodienējušie aizbrauca, atkal sākās atvadas. Ste-panam piešķīra atvaļinājumu. Ar to viņam sanāca īsta ķēpa.

Reglaments paredz daudz un dažādus veicināšanas veidus. Atvaļinājums uz mājām — tas nav augstākais no tiem. Mēdz būt vēl dižāks apbalvojums, piemēram, iespēja nofotografēties pie sava pulka kaujas karoga. Patīkami izpelnīties tādu godu, pēcāk visu mūžu fotogrāfiju rādīsi draugiem, bet vēl pēc tam arī saviem bērniem. Tomēr kareivjiem ir nedaudz atšķirīgāka vērtību skala. Vispatīkamākais ir atvaļinājums uz dzimto pusi. Jaunieši rautin raujas uz mājām pasērst pie mātes, tēva, brāļiem un māsām, padižoties karavīra formas tērpā mīļotās meitenes priekšā.

IGO

Stepanam Kuzņccovam par izcilām sekmēm tika piešķirts atvaļinājums. Cits viņa vieta būtu lēkājis aiz prieka. Taču Sb pans — gluži otrādi — nokāra degunu. Sī balva viņam nebija vajadzīga. Tad es aizgāju pie Sešeņas un pateicu:

• - Biedri vecākais leitnant, mūsu rotā tika nodarīts pāri labam cilvēkam ...

— Par ko jūs runājat?

— Par Kuzņecovu. Uz kurieni lai viņš brauc? Viņam nav nedz tuvu, nedz tālu radu. Ar apbalvojumu atgādinājāt cilvēkam par viņa vientulību.

— Tiesa kas tiesa, tas ir nepatīkami, — piekrita Se-šeņa, domīgi braucīdams zodu. — Gribējām taču iepriecināt. Ko lai tagad iesāk? Kaut kādā veidā vajadzētu prasmīgi izlabot kļūdu.

Piedāvāšu viņam doties uz manām mājām. Tēvs ar mati pazīst viņu pēc vēstulēm. Uzņems ka tuvinieku. Tur viņš izgulēsies, pastaigas pa ķimšiem. Varbūt ar kādu meiteni Iepazīsies būs ar ko sarakstīties.

— To tu lieliski esi izdomājis. Tagad aprunājies ar Kuzņecovu. Vēlāk man ziņosi.

Runāt ar Kuzņecovu par tik smalku padarīšanu nebūt nav viegli. Diplomātiskus gājienus lietot arī nav nozīmes — līdzko sākšu gudri un iztālēm, tūlīt pat visu ieceri samaitāšu. Žēlastību viņš nevar ciest ne acu galā. Tāpēc izvēlējos citu taktiku.

— Gribu tev, Stepan, kaut ko lūgt.

— Tad dari to tūlīt, kamēr man labs prāts.

— Iegriezies pie maniem senčiem un pastāsti, kā mēs šeit dzīvojam, nomierini. Citādi viņi domā, ka mūs katru mīļu dienu apber ar smiltīm līdz acīm un cepina saulē kā šašliku uz iesma.

— Aiziešu un tā uzmālēšu mūsu dzīvošanu, ka tavi senči lūgs komandieri atstāt tevi virsdienestā.

Klusībā līksmoju. Stepans pats devās izliktajās lamatās, vajadzēja tikai reizēm viņu vieglītēm pabikstīt.

— Noteikti uzmālē, lai nekavējoties raksta lūgumu mūsu vadībai.

Tas, protams, bija joks, un Stepans, pieskaņodamies man, turpināja dzīt velnu tādā pašā garā:

— Varu iedomāties, kā priecāsies tava māmiņa, kad viņa to uzzinās.

— Viņa būs stāvā sajūsmā... Tomēr, ja runājam nopietni, māte tik tiešām būs priecīga, tevi ieraugot. Ja tev

ir iespēja, lūdzu, paildzini maniem vecīšiem prieku, padzīvo pie mums.

Stepans sāka ausīties. Steidzīgi notēloju patiesu nožēlu.

— Tev jau, protams, nebūs viegli atbildēt uz viņu bezgalīgajiem jautājumiem — viņus taču interesē it viss, kas ar mani saistīts. Tu, Stepan, lūdzu, pacenties to pieciest. Pie viena tev arī dzīvokļa jautājums tiks atrisināts. Kopmītnē droši vien tava vieta aizņemta. Tāpēc paliec pie mums.

Stepans kļuva pavisam tramīgs. Mans plāns draudēja ik mirkli sabrukt, tāpēc izmantoju pēdējo iespēju,

— Vēl viena lieta, un tā ir pati galvenā, gribu tevi palūgt kā vistuvāko draugu — palūko, kā tur dzīvo mani senči. Vai ir veseli, vai viņiem visa kā gana? Varbūt vajadzēs šo to palīdzēt, saskaldīt malku ziemai, salabot jumtu ...

Es tik bezdievīgi meloju, ka ausis kustēja, — nedz malka, nedz arī jumts man nemaz nerūpēja, jo mūsu dzīvoklis atrodas lielā četrstāvu ēkā ar centrālapkuri.

Tomēr mana rīcība bija pareiza. Tagad Kuzņecovs bija ar mieru — viņš taču nespēja atteikties palīdzēt drauga ģimenei!

— Raksti adresi!

Iedevu viņam līdzi vēstuli un pavadīju uz staciju. Kad vilciens devās ceļā, nosūtīju telegrammu: «Uzņemiet manu vistuvāko draugu. Viņš ir vientuļš, nav kur palikt.» Gribēju vēl piemetināt — «bārenis». Tomēr šis vārds man likās aizvainojošs un nevietā, vai tad Stepans ir bārenis! Man viņš ir kā brālis ...

Drīz vien pēc Stepana aizbraukšanas sagaidījām jauniesauktos. Viņi ieradās pie mums, soļodami garā virtenē, sāka lēkāt, tāpat kā mēs kādreiz, cenzdamies iet kopsolī. Izskats visiem bija diezgan bēdīgs — baltie ģīmīši likās tādi kā jocīgi. Acīs vīdēja apjukums un pat bailes. Mēs centāmies ar jokiem uzmundrināt viņus, bet pēc tam nosoļojām svinīgajā maršā. Nodevām tā ierindas solī, ka asfalts sprakšķēja vien. Skatieties, zaļknābji, kā jāsoļo!

Mana dienesta otrais gads bija sācies vēl pirms mēneša, taču tikai tagad, kad. ieradušies jauniņie, piepeši sapratu* esmu kļuvis «vecais».

Mūsu nodaļā tagad ir jauns komandieris. Demobilizētā Volineca vietā iecelts jaunākais seržants Jfurijs Vetočkins. Tas pats tuklais un klusais memmesdēliņš Juročka Vetočkins, par kuru vilcienā ņirgājās Dihnilkins. Pēc iera-šanās pulkā viņu norīkoja uz seržantu skolu, un rnēs šķiļamies uz ilgu laiku — skola atrodas citā pilsētā. Sākumā viii' (m (lienēja kā ierindnieks mācību nodrošināšanas koni ;i 11<!.-1, het pēc tam pabeidza mācību kursu un, skat, pēc Izlaiduma ieradies savā pulkā kā jaunākais seržants, tika !<vrii: par mūsu nodaļas komandieri. Kā viņš komandēs, !o nudien nevaru saprast! Man šķiet, sitampaipuisītimnav nekādu komandiera dotību.

Jurija Vetočkins ievērojami mainījies — kļuvis spēcī-r.d. , tāds kā raupjāks, iededzis, tomēr meitenigais sār-ļum*, joprojām kveldina viņa vaigus. Ar mums viņš sati-lwr. ka ar seniem paziņām. Vienīgi ar Dihnilkinu viņam l/d< vas draudzīgi sasveicināties. Semjons viņu mulsina, bl< dr Vetočkins netiek gudrs, kā šito tipu varētu savaldīt. IM. i konflikts. Kurš kuru? Dihnilkinu es nicinu. Ja Ju-111 i vieta bulu l.ads cits nepieredzējis seržants, es no un d . viņ/im novēlētu uzvaru pār Semjonu. Taču Vetočkins I īp.d in ml tu i/iai a simpātijās, man nepatīk mīkstpēdiņi. N |" |ii ļimt, ka viņš jaudās sagrābt Dihnilkinu pie rīkles. Ja jau mūsu dzelzsvīrs Volinecs tik tikko valdīja Semjonu, tad Juročkam tas nemaz nebūs pa spēkam.

Urā! Laikraksta «Frunzevec» šodienas numurā iespieduši manu aprakstu par staršinu Māju. Rodas apbrīnojama izjūta, raugoties tipogrāfijas salikuma slejās, zem kurām līdzeniem, melniem burtiem drukāts — «Ierindnieks» un mazliet lielākiem — «Agejevs». Pats pirmais mani apsveica Sešeņa.

— Vareni, Agejev! Tagad mūsu rotā ir savs rakstnieks!

— Ko jūs, biedri vecākais leitnant, kas nu es par rakstnieku!

— Nenabagojies, visi tā sākuši.

Pēc tam pie manis pienāca Majs. Nevis izsauca pie sevis, bet gan pats ieradās! Viņš uzmanīgi mani nopētīja, piemiedza acis un smaidīdams vaicāja:

— Tātad it visu, ko stāstīja staršina, tu savā blociņā iekšā? Nu, nu! Es jau pats vairs neatminos, kad par to pašdarbību stāstīju. Tavā klātbūtnē jātur acis vaļā, vēl ieliksi «Krokodilā» ...

Klusēju. Šķiet, ka staršinam pāri nodarījis neesmu, tomēr viņa balsī skan pārmetums. Taču pēc brīža man kļūst skaidrs — nes mani cauri.

~ Paldies tev, Agejev, — piepeši teica Majs. — Savu staršinu esi novērtējis augstu. Aprakstu izgriezīšu un no« sūtīšu uz dzimteni. Lai lasa. — Pēc tam viņš man paspieda roku. Saspieda plaukstu zīmīgi, it kā būtu pasniedzis apbalvojumu, turklāt ļoti laipni ielūkojās acīs.

Tagad nezin kāpēc esmu pārliecināts — kopš šīs dienas man no viņa nebūs vairs nekādas atlaides. Gluži otrādi. Lai visiem pierādītu savu neuzpērkamību un taisnīgumu, Majs mani dzenās daudz vairāk nekā citus. Tāds nu viņš ir! Man, godīgi atzīstos, tādas atlaides bijušas nebijušas. Man tāpat dienests rit normāli.

Tagad esmu pulka slavenība — ēdnīcā un klubā visi sačukstas:

— Lūk, viņš!

Kapteinis Uzlovs patencināja:

— Paldies, ka mūsu rotai gādājat slavu.

Zigalovs piebilda:

— Labi uzrakstīts, vienkārši un sirsnīgi.

— Biedri leitnant, te jau daudzi savu roku pielikuši — gan Sešeņa, gan Pepelovs, — sāku skaidrot.

— Tik un tā iecere un raksts pieder jums.

Klubā mani ieraudzīja Prohorenko un pienāca klāt.

— Lasīju. Lielisku materiālu esat sagatavojis, turklāt krietnu cilvēku parādījāt.

Polina un Albīna pret mani bija ārkārtīgi laipnas. Avīzi viņām parādīja Vadims.

— Kālab jūs slēpāt, ka nodarbojaties ar rakstīšanu? — Polina sāka čivināt.

Es nodomāju: «Kālab tāds satraukums — es taču neesmu Vadims.»

Albīna savukārt pavaicāja:

— Vai jums ir kāds lielāks darbs?

— Nav ne lielāku, ne arī mazāku, tas ir pats pirmais, — godīgi atzinos.

— Gan jau uzrakstīs, — Soboļevskis mani atbalstīja. — Sacerēs «Karu un mieru Klusajā Donā» un naudu rausīs čemodāniem.

Arī Dihnilkins — pat šis savdabīgi noreaģēja uz manu debiju:

— No tevis follers ...

Vienīgi Jurijs, mūsu jaunais komandieris, šķiet, nav sajūsma par manu popularitāti. Nepietika ar to, ka nodaļā ir viens huligāns, vēl skribents uzradies. Interesanti zi-ii. i, ko sacīs Slepens? Viris vēl nav atgriezies no atvaļinājuma.

Avīzes izgriezumu aizsūtīju uz mājām — lai vecīši papi krājās. Būtu labi, ja mamma to parādītu Olgai. Tomēr nekādus mājienus nedevu — kautrējos. Pašam aizsūtīt Olgai arī nav labi — iznāk tāda kā lielīšanās.

— Pēc kino aiziesim uz tēju pie Ņikitiniem, — pačuk-slēja Vadims.

Starp citu, jāteic, ka viņš šajā ģimenē jau tiek uzskatīts par savējo. Pirms nedēļas Soboļevski pārcēla uz pulka

. I>u par rakstvedi. Skaidrs, ka tas ir ar majora Ņikitina albalstu. Tomēr sameklējis sev ērtu vietiņu. Sēž pie ven-li! dora vienā mierā — nav nedz ierindas apmācību, nedz .1; 1 irdzes dienesta. Valkā īsu kareivja blūzi.

\ 1 mijā pastāv īpatnēja stilīgo mode. Formas blūze tiek appiaizita tā, ka tās mala tik tikko rēgojas no jostas ap.il iznāk tāda kā miniblūze. Bikses pāršuj cieši

pa 'piļu .. 1 ■ , zabaķu stulmi sašaurināti un nošļukuši kā er-niuiiilsas. Armijā tādus švaukstus necieš ne acu galā. Es jau nemaz nerunāju par ierindas rotu seržantiem un virsniekiem. Vienīgi štābā un šādās tādās sporta komandās, noliktavās, darbnīcās tiek pieciesta šī patvaļība. Tur nav tādu staršinu kā Majs, arī Zigalovam vai Sešeņam līdzīgus komandierus tur nemana. Tādi vīri lepnajiem švītiem acumirkli izplūkātu košās spalviņas!

Nesen apciemoju Soboļevski viņa kantorī. Viņš sēž majora Ņikitina kabinetā. Rakstāmgalds, rakstāmpiederumu komplekts, galda lampa. Pavadzīmes. Uzskaites grāmatas. Vadims izraksta no noliktavas un reģistrē grāmatā visu pulka ķīmisko inventāru: gāzmaskas, apmetņus, gumijas aizsargtērpus, zeķes, rentgenometrus, indikatorus, pretķīmiskās paketes, degazācijas aparātus, dažādas brīdinošās zīmes, ar kuram norobežo saindēto zonu. Soboļev-skim ir tāds izskats, it kā viņš būtu šausmīgi noguris no krāmēšanās ar šo sarežģīto mūsdienu tehniku. Pārākais činavnieks — nostrādājis tikai nedēļu!

Esmu pārliecināts, ka majors Ņikitins pievāca Soboļevski vienīgi savas dzīvesbiedres un meitas dēļ. Acīmredzot abas visā nopietnībā apņēmušās padarīt Vadimu par savu ģimenes locekli. Darba laikā majors cenšas pret Vadimu izturēties stingri un oficiāli, taču tas notiek tikai svešu cilvēku klātbūtnē, manā priekšā viņš neizliekas un runā ar Soboļevski kā ar savējo.

— Vadim, atnāc svētdien pusdienās, mūsu sievietes tevi gaidīs.

Tā, lūk, — «mūsu sievietes».

Arī es Ņikitinu dzīvokli tieku uzņemts allaž laipni — kā jau nākamā znota draugs. Viņi pat nekautrējas apspriest savas ģimenes lietas manā klātbūtnē. Reiz dzirdēju, kā Ņina Hristoforovna, saērcināta par diezin kādām nebūšanām pārtikas veikalā, sacīja vīram:

— Kad mēs beidzot izrausimies no šitā tuksneša? Nejaudāju vairs ciest!

— Pacieties vēl mazdrusciņ, ļauj man izbaudīt dienesta jaukumus! — Majors pūlējās visu pārvērst par joku.

— Jau gadsimta ceturksni baudām... Vai nebūtu jau gana?

Mums ar Vadimu kļuva neērti noklausīties tādu sarunu, tāpēc uzaicinājām Poļinu doties pastaigā.

Vadims no jauna aicina mani pie Ņikitiniem, bet man negribas uz turieni iet.

— Nevaru, — es atteicu. — Šodien nekādi nevaru.

Vadimu mans atteikums aizvainoja.

— Ko, vai kļuvi tik liels, ka jau biedrus smādē?

— Nē. Es jau agrāk esmu tev sacījis: Ņikitini ir vienkārši un sirsnīgi cilvēki, tāpēc negribu viņiem darīt pāri.

— Vai tu atšujies?

— Nemaz neesmu piešuvies.

— Dari kā zini... Ar varu jau tevi nevilkšu.

Atbrauca Stepans. Mēs satikāmies pie kazarmas ieejas. Nupat biju atgriezies no šaušanas — viscauri putekļiem klāts, izsviedrējies, ar tumšiem plankumiem padusēs, automātu rokās, pilnā pārgājiena ietērpā. Toties Kuzņecovs bija gludi noskuvies, iesmaržojies, kārtīgi izgludinātā formā — īsts atpūtnieks!

Mēs apskāvāmies. Stepans viltīgi pablenza manī un teica:

— Malku taviem senčiem saskaldīju. Arī jumtu salāpīju.

Izsmējāmies no sirds.

— Tu nu gan esi baigais! Noģērbies. Atvedu tev dāvanas.

Pēc pusdienām sēdējām aiz kazarmas zem koka. Stepans stāstīja:

— Tev ir kolosāli vecāki! It īpaši māte. Viņa savas jūtas neslēpj — tūlīt pat sāka mani aplidot un aprūpēt. Bet tēvs ir nopietns vīrs, stingrs. Sākumā baidījos no viņa.

! M pēcāk sapratu: viņā ir tik ļoti daudz labestības un sir anl as pret cilvēkiem, ka izrādīt atklāti viņš nespēj, tapcc arī viņš maskējas, cenšas būt skarbs. Viņš kautrējas no savas pārlieku maigās sirds.

Ko tu neteiksi! Cik ātri Stepans atšifrējis tēvu! «Kautrējas no savas pārlieku maigās sirds» — cik precīzs novērojums!

— Es gulēju tavā gultā. Arī visas grāmatas pāršķirstīju, tagad zinu tavas domas, — Kuzņecovs turpināja. — Māte gribēja dot tavu uzvalku un kreklus. Es tomēr atteicos. Tu jau labi zini — man patīk formas tērps.

Klausījos viņā, acis nepaceldams. Brīžiem jutu, ka piepeši krampji sažņaudz rīkli, un tik tikko valdījos, lai neapraudātos. Ai, kā man gribētos, lai arī viņam būtu tēvs un māte, mājas un grāmatas. Jo spējāk viņš apjūsmoja mūsu ģimeni, jo smagāk man nācās to visu uzklausīt. Gribējās apkampt viņu un iesaukties: «Esi mans brālis!» Tomēr kaut ko tādu nedrīkstēju atļauties. Stepans necieš sentimentu vēl vairāk nekā liekulību. Tāpēc klausījos un klusēju. Viņš runāja, bet es aizvien prātoju, ko varētu izdarīt, lai šī vientuļā, man bezgala tuvā un dārgā cilvēka dzīve nebūtu tik skarba.

Kad Stepans sāka runāt par Olgu, es kļuvu uzmanīgs. Jo šķita, ka stāstījuma tonis neatbilst saturam.

— Tev ir skaista meitene. Mēs viņu satikām universālveikalā. Gājām ar tavu māti pirkt man zeķes un sastapāmies. Ļoti skaista meitene.

Stepans to sacīja »mierīgā balsī, raudzīdamies man garām. Ja Olgas izskats viņam tik tiešām ļoti paticis, tad runāt par to, manuprāt, vajadzētu ar lielāku sajūsmu.

— Ko tu visu laiku penterē — «skaista» un «skaista», bet kā viņa par mani apvaicājās, vai bija satraukta? Vai priecājās, ka satikusi tevi — manu dienesta biedru? Ko lika man nodot?

Stepans brīdi klusēja. Man likās, ka viņš apdomājas, pirms atbildēt, nevēlas mani sarūgtināt, taču melot negrib.

— Tādas sarunas mums vispār nebija. Universālveikalā, pats labi zini, traka drūzmēšanās, ļaudis kā pēc trauksmes signāla skraida šurpu turpu. Nekādas prātīgas sarunas tur nevar būt. Sveicināt viņa, protams, sveicināja.

— Vai vēstuli uzrakstīja?

— Sacīja, ka atsūtīs pa pastu. Vēstules viņai taču klāt nebija. Viņa nav zinājusi, ka esmu atbraucis un ka satik-simies veikalā.

— Varēja atnākt vēlāk, pirms tavas prombraukšanas,— izteicu to, ko biju nodomājis.

— Varēja, — strupi sacīja Stepans un piecēlās.

Sājā īsajā «varēja» bija nojaušams nosodījums un ari brīdinājums: piesargies, Viktor, tavās attiecībās ar šo meiteni kaut kas nav kārtībā. Ko viņš nepateica? Ko noslēpa no manis? Un vispār vai viņš ko zināja par Olgu? Vienu vienīgu reizi redzējis garāmejot — un viss. Vai tad dažu minūšu laikā daudz ko uzzināsi par svešu cilvēku? Tomēr Kuzņecovs ir tik atturīgs ne jau gadījuma dēļ, tur noteikti kaut kas slēpjas. Stepanam skaidrs, ka no viņa stāstījuma zaudēšu sirdsmieru, un tomēr viņš nav slēpis savu attieksmi pret Olgu — Stepanam viņa nav patikusi! Kaut kas neticams — kā tas varēja atgadīties? Tik jauka meitene — un tomēr nav patikusi! Nebija atnākusi ar vēstuli? Droši vien šis fakts Stepanam šķita aizvainojošs. Taču Olga tanī laikā varēja būt nevaļīga — eksāmeni vai arī kādi citi rūpesti, galu galā viņa varēja arī saslimt. Nē, Stepans viņu nav sapratis, ievērojis tikai ārieni — skaista metene — un viss!

Pēc dažām dienām saņēmu no Olgas vēstuli. Daži vārdi tajā bija arī par Stepanu. «Satiku pilsētā Tavu pulka biedru. Vai patiešām arī Tu izskaties tāds? Būtu interesanti uzmest Tev skatienu. Man grūti Tevi iedomāties ar spožām pogām, smagos zābakos. Dīvaini! Tavs draugs man nepatika — drūms, lācīgs tips, nespēj pateikt ne vārda. Vai patiesi viņš ir Tavs draugs? Ko Tu viņā tādu īpašu esi saskatījis? Vēstuli viņam līdzi nedevu — man likās, ka tāds varētu atvērt un izlasīt. Lai gan mums ar Tevi nekādu sevišķu noslēpumu nav, tomēr man būtu nepatīkami, ja kāds lasītu manu vēstuli...»

Olga mani pārsteidza ne mazāk kā Stepans. Kā gan viņa varēja būt tik akla! Kuzņecovu, šo cēlsirdīgo puisi, viņa noturējusi par aunu! Tad nu gan! Vārdu sakot, nav sapratušies. Atcerējos par savstarpējo simpātiju, kas reizēm pārņem cilvēkus, vēl pirms viņi paguvuši iepazīties. Tieši tā mums gadījās ar Stepanu toreiz iesaukšanas punktā, kad centāmies ierindā nostāties blakus.

Tagad sapratu, ka gadās arī gluži pretēji: satikās Kuzņecovs ar Olgu, mazliet parunājās, un abi no pirmā acu n/.metiena sajuta abpusēju netīksmi. Tomēr nav tik traki, viss vel ir labojams, jo viņu pazīšanās ir pašā sākumā. Pārbraukšu mājās, savedīšu viņus kopā, lai iepazīst viens otru pamatīgāk, vēlāk viņi paši smiesies par savām antipātijām.

Jurija Vetočkina un Dihnilkina starpā notika pirmā sadursme. Nezinu, ar ko viss bija sācies. Semjons gandrīz jau bija meties virsū ar dūrēm jaunākajam seržantam. Par laimi, tuvumā gadījās leitnants Zigalovs. Pamatīgi nostrostējis, viņš aizsūtīja Dihnilkinu virssardzē. Pēc tam viņš lika man un Stepanam ierasties rotas kancelejā. Vada komandieris vēl nebija nomierinājies, staigāja nervozs, ar jaunu spīdumu acīs.

— Lūk, ko es jums, veči, teikšu, — iesāka leitnants. — Jaunākajam seržantam nepieciešama palīdzība. Viņš ir krietns zēns, taču jauns un nepieredzējis. — Zigalovs saviebās, kā redzams, nebija sevišķi patīkami tā izteikties par komandieri padoto priekšā. — Turklāt raksturs viņam arī nav no stiprajiem. Taču stingrs raksturs ar laiku ir iegūstams. Palīdziet savam komandierim saņemt Dihnilkinu grožos.

Mēs ar Stepanu saskatījāmies.

— Kā lai to izdara?

— Pirmkārt, teicami un bez jebkādām ierunām izpildot jaunākā seržanta pavēles, — strikti sacīja Zigalovs. — Ja visu precīzi, līdz pēdējam sīkumam izpildīsiet tieši jūs, vecie, tad tas cels Vetočkina autoritāti. Sacelties pret visiem Dihnilkinam nepietiks dūšas. Nu un, otrkārt, jums vajadzētu aprunāties ar viņu vīru valodā. Komandieri no augšas, jūs no apakšas — vai tiešām reiz netiksim galā ar šo sprukstiņu? Es paļaujos uz jums, veči! — atvadīdamies sacīja Zigalovs.

Mēs ar Kuzņecovu nesākām apspriesties par to, kas konkrēti būtu darāms. Kopumā mūsu turpmākā uzvedība bija skaidra — jārāda citiem disciplinētības paraugs.

Atcerējos savas piezīmes par virsniekiem, kā esmu vērtējis viņu spējas un rīcību. Tagad nākas piemetināt, ka šie vērtējumi mainās atkarībā no tām pārmaiņām, kas notiek mūsos pašos.

Dienesta pirmajos mēnešos Zigalovs man likās apspiedējs, ļauns, cietsirdīgs cilvēks. Es nolādēju likteni, kas lēmis man nokļūt tieši viņa vadā. Vēlāk leitnants man kļuva simpātisks ar savu izcilo darba mīlestību. Vēl pēc kāda laika ievēroju viņa godīgumu un uzticību pienākumam.

Tad atklājās labsirdība un cilvēcība. Un, visbeidzot, tāda iejūtība pret Juriju Vetočkinu.

Tagad lietas būtība slēpjas nevis Dihnilkinā, bet gan jaunajā seržantā. Zigalovs grib izaudzināt viņu par krietnu nodaļas komandieri, citiem vārdiem sakot, ņem viņu savā aizbildniecībā, bet varēja taču rīkoties daudz vienkāršāk: pārcelt slikti sagatavoto jaunāko seržantu amatā, kas nav saistīts ar komandēšanu — tādu amatu pulkā netrūkst.

Apbrīnojams cilvēks ir šis Zigalovs. Man viņš ir ne tikai komandieris un karavīra paraugs, bet gan daudz kas vairāk. Gribu it visur līdzināties viņam.

JAUNIŅIE

Jauno kareivju iepriekšējās apmācības bija beigušās. Tagad viņus sadalīja pa rotām. Mūsu nodaļā ieradās trīs puiši: Kļimovs, Rakitins un Nātansons. Viņi vēl nav paspējuši pacepināties saulē, tāpēc rādās tādi bāli un kusli.

Nevar saprast, kāpēc tieši jaunajiem tik smieklīgi atkārušās ausis. Gluži kā tramīgi zaķi — ausis vien spicē! «Vecajiem» tāpat ir īsas frizūras, tomēr tāda lutausība nemaz nav manāma. Varbūt tas tāpēc, ka viņiem viss ir skaidrs?

Papildinājums mums ir labs, puiši atjautīgi un ņipri, īpaši izceļas Kļimovs. Viņš pabeidzis vidusskolu, daudz redzējis un arī daudz zina. Viņā nav jūtams jauniesaukto sastingums, bailes, gluži otrādi, puisis ir enerģisks, uzņēmīgs. Viņam šeit viss patīk.

— Lieliski! — viņš saka. — Gluži kā sanatorijā, it viss pēc saraksta: gan rīta rosme, gan ēdienreizes, gan izklaidēšanās.

— Pagaidi tikai, aizvedīs tevi uz lauka, tur varēsi izklaidēties! — Dihnilkins biedē.

— Vēl labāk, man kopš bērnu dienām patīk spēlēt ka-riņu.

— Aunapiere, zaļknābis pūkainais! — izmet saniknojies Stepans un, nicīgi nospļāvies caur zobiem, aiziet prom.

Kļimovs atkal atrodas kustībā, nemitīgi skraida, visur cenšas būt pirmais.

— Vai tu maz nogursti kādreiz? — Stepans pavaicāja viņam.

— Protams. Es nogurstu no bezdarbības. Nekustīgs stāvoklis mani nomāc. Kādu laiku nodarbojos ar svarcel-•'.iiiii — nebija kur spēkus likt. Aizeju vakarā uz sporta /.11i, pacilāju pāris tonnas dzelžu — kļūst tā kā vieglāk. Vēlāk nācās pamest svaru stieni. Pārāk smagus muskuļus tas uzpumpē, bet man vajadzīga elastība — es labi spēlēju lēni^1 ii. Ieguvu otro sporta klasi, kad vēl mācījos skolā.

Skaidrs, ka šim puisim dienests grūtības nesagādās, viiia nav iekšējās pretestības disciplīnai, viņš ir ar mieru ņemt pretī visu labo, ko sastop savā ceļā.

Autoparkā tehnikas apkopes laikā Kļimovs paguva līdz spīdumam iztīrīt mašīnas iekšpusi, tad pasēdēja pie stūres, izpētīja aparatūru un pavaicāja Zigalovam:

— Vai var izmācīties par šoferi?

— Vispirms apgūstiet pats savu štata amatu.

— Vai nevarētu paralēli?

— Jums nepietiks laika.

— Gan jau atradīšu.

Zigalovs pasmaidīja.

— Meklēt nav nekādas nepieciešamības, viss nāks ar laiku: pie mums paredzēts apgūt vairākas profesijas. Jūs apmācīs rīkoties ar visu apakšvienībā esošo tehniku un ieročiem.

Otrais jauniņais, Rakitins, līdzīgs Skibovam, tāds pats gauss zaļoksnis, toties daudz vienkāršāks un atklātāks. Taču pats galvenais — viņš ir runīgs. Pašā pirmajā dienā viņš par sevi izstāstīja visu:

— Mans tēvs bija šoferis, gāja bojā avārijā. Māte strādāja MTS — mašīnu un traktoru stacijā. Viņa mani ņēma līdzi uz darbu, jo nebija pie kā atstāt mājās. Es klīdu pa cehiem, skrūves un uzgriežņu atslēgas bija manas rotaļlietas. Pēcāk sāku palīdzēt remontēt traktorus, sējmašīnas, līdz pēdējam sīkumam iepazinu to uzbūvi. Vairākas reizes gribēju nolikt traktorista eksāmenus, un visi zināja, ka spēšu, tomēr komisija mani nepielaida — biju pārāk mazs. Pēc MTS likvidācijas strādāju kolhozā par piekabi-nātāju. Traktorists man gadījās kāds Ivans, kaislīgs mednieks, taču «kaislīgs» par maz sacīts — medību dēļ viņš bija gatavs uz visu. Citreiz ierauga debesīs zosis — un strādātājs viņš vairs nav! Vēlāk iemanījāmies sadarboties — kad viņš aiziet ar bisi uz mežu, es palieku strādāt uz traktora. Un abi esam ļoti apmierināti. Viņš šauj pīles un zosis, bet es aru zemi. Gadījās, ka uzskrēja virsū kolhoza priekšsēdētājs, sauca: «Kur palicis Ivans?» Taču es jau zināju, ko atbildēt: «Viņš tepat, aizskrēja uz mežiņu — ar caureju mokās.»

Tā ari strādājām. Nopelnīto godīgi sadalījām savā starpā, kaut gan man ne jau nauda bija galvenā, bet gan mašīna.

Ļova Nātansons — ebrejs — mājās droši vien bija ar sprogainu galvu, taču tagad visredzamākais «greznojums» viņa sejā ir milzīgais, līkais deguns. Nātansonu par šo «detaļu», protams, jau kopš pirmās dienas nokristīja par Snuķi. Iesauku viņam iedeva ne jau aiz ļauna prāta, vienkārši pastāv tāda tradīcija — piešķirt visiem jocīgas palamas. Mēs pat vecāko leitnantu Sešeņu, kā zināms, esam nodēvējuši par Žeņšeņu. Dihnilkins vienīgais nespēja atturēties no ļaunprātības.

Reiz viņš uzsauca Natansonam:

— Snuķi, tevi meklē staršina.

— Kālab?

— Grib tev iedot citu automātu.

— Kādu tad?

— Ar līku stobru, lai varētu šaut aiz stūra.

Es jau grasījos iestāties par jauno kareivi, kad piepeši notika kaut kas tāds, ko neviens nebija gaidījis. Nātansons satvēra Dihnilkinu aiz blūzes, pievilka sev klāt un, cieši skatīdamies sejā, sacīja:

— Es nezinu, kuram no mums kaujas laukā būs vajadzīga līkā plinte. Taču tu vari sev pasūtīt līko karoti. Jo es tev pataisīšu šķību purnu, ja vēlreiz mēģināsi tā jokoti Vai saprati?

Visa nodaļa smējās locīdamās. «Huligānu karaļa» tronis acīm redzami sagrīļojās.

Dihnilkins to saprata. Uzrāvis plecus kā plēsoņa un briesmīgi izvalbījis redzokļus — tā ir viņa iemīļotā poza—, Semjons gāja virsū Nātansonam.

— Ak, tu ...

Ļova vienā mierā gaidīja. Visdīvainākais bija tas, ka puisis smaidīja. Šis smaidiņš bija uz mata tāds kā musketieriem franču kinofilmās. Manīdami tādu Ļovas pašpārliecību, nemetāmies viņus izšķirt. Dihnilkins rāvās uz priekšu ...

Tas ir viss! Kautiņš bija beidzies visnecerētākā veidā: Dihnilkins gulēja uz grīdas nokautā. Ļova piecēla viņu. Semjona acis bija aizmiglojušās. Nātansons balstīja savu pretinieku, kamēr tas atguvās.

_— Tagad ej nomazgāties, — viņš mierīgi un bez mazākā ļaunuma sacīja Dihnilkinam. — Un vairs nekad ne-ni'/skar Ļovu Nātansonu, tāpēc ka viņam ir pirmā sporta klase boksā.

Dihnilkins grīļodamies devās uz tualetes telpām. Saudzēdami viņu, klusējām. Toties, līdzko aiz viņa aizcirtās durvis, līksmošanās atsākās no jauna.

— Tu nudien viņam baigi iešķēli!

— To Dihnilkins nepārdzīvos, nonīks!

Ļova, mulsi smaidīdams, vaicāja:

— Vai viņš ir krietns čalis?

— Kur nu! Rīkļurāvējs!

— Pareizi darīji — uzreiz atšuvi. Citādi viņš tevi mierā neliktu.

Ļova šķelmīgi pasmaidīja un pateica pats par sevi trešajā personā:

— Nekas, zēni, Nātansons sev pāri darīt neļaus.

— Kurā biedrībā tu biji?

— «Spartakā».

— Kāds ir tavs svars?

— Vieglais.

— Semjonam tavs svars būs licies krietni smagāks.

Tā vēl viens mūsu nodaļas jauniņais pārliecinoši iesoļoja dienesta dzīvē un kopš pirmās dienas guva visu cieņu un atzinību.

Visvairāk par šo notikumu priecājās Jurijs Vetočkins. Jaunākais seržants izjuta patiesu cieņu pret jauno kareivi un izturējās pret viņu laipni un uzmanīgi. Vispār varēja manīt, ka līdz ar jauniesaukto ierašanos Vetočkins sāka justies kā īsts komandieris. Viņš apmācīja pirmgadniekus, runāja stingrā balsī, aizrādīja un pat sodīja. Bet jaunieši, neko nezinādami par tām vājībām, kuras zinājām mēs, uzklausīja Juriju ar bijāšanu. Vetočkins bija viņu komandieris. Un tieši tas, ka viņa autoritāte tika atzīta, manuprāt, visvairāk nostiprināja Jurija ticību pašam sev. Mēs ar Stepanu centāmies būt precīzi un izpildīt it visu. Ve-točkinā tas, protams, radīja izbrīnu. Neko nezinādams par leitnanta Zigalova lūgumu, viņš visbeidzot nolēma, ka patiesi kļuvis īsts seržants.

Jāteic, ka Šie jauniņie ir visai dīvaini ļaudis.

No rīta nodaļa skriešus devās uz rosmi, bet Rakitins iešmauca atejā. Kad sakarsuši, mundri atgriezāmies kazarmā, Rakitins piesardzīgi izlīda no atejas un, it kā nekas nebūtu noticis, pievienojās mums. Visu rītarosmi maz* mājiņā notupējis!

— Nu kā, vai saostījies?

— Ko tad?

— Kāravmājas odieri. Domā, ka tā ir veselīgāka par vingrošanu?

Rakitins nosarka.

— Piemetās vēdergraizes.

— Gadās jau, — es piekritu. — Tikai citreiz gan tām turies pretī.

— Man galu galā šī rīta rosme bijusi nebijusi — esmu

vesels kā zirgs.

— Kad pavingro.si, kļūsi kā lokomotīve, — es pajokoju.

Rakitins līp klāt Stepanam. Skatās uz viņu uzticīgām

suņa acīm un joti grib ar viņu sadraudzēties. Smēķētavā novēroju tādu ainu. Kuzņecovs sēdēja savrup, šķetinādams savu domu. Pēc atvaļinājuma viņš bieži vien dziļā nopietnībā par kaut ko gudroja. Rakitins pasniedza viņam «Belomora» paciņu.

— Negribu, — Stepans atteicās.

— Varbūt aiziesim uz klubu? — Rakitins atkal uzbāzās.

— Ko tu pie manis piesējies? Ej viens! — Kuzņecovs atcirta.

Rakitins apklusa uz ilgu laiku, tomēr neapvainojās un prom negāja.

Stepanam kļuva žēl jaunā kareivja. Kuzņecovam tomēr ir laba sirds; viņš palūkojās uz Rakitinu un saprata, ka puisis jūtas vientuļš un sarūgtināts.

— Nu, kas tur šodien ... klubā? — Kuzņecovs pavaicāja.

— Kinofilma «Nodzīvosim līdz pirmdienai». Esmu to redzējis, laba filma. — Rakitins kļuva možs.

— Tad ejam.

Viņi soļo blakus. Abi klusē. Es saprotu, ka Stepans tā rīkojas, negribēdams aizvainot Rakitinu. Un tomēr kaut kas netīkami skrāpējas man krūtīs. Greizsirdība? Tātad mēdz būt arī vīriešu greizsirdība? Interesanti gan, kas tā tāda — vajadzēs sevī paurķēties, pameklēt, no kurienes tā rodas.

Dubļu lavīna — tā ir viena no vietējām dabas katastrofām. Lietusgāzes laikā no kalniem šaušalīgā ātrumā brāžas ūdens, savā ceļā tas aizrauj līdzi ātri šķīstošo mālu un pārtop par netīru, dubļainu straumi. Tādi plūdi var noslaucīt no zemes pat veselu pilsētu.

Tādu dabas stihijas trakošanu man gadījās pieredzēt.

Tajā svētdienā bija jauks laiks. Mūsu vads atradās sardzē. Es staigāju pa taciņu, kuru bija iemīdījuši sargkareivji, apsargāju savu objektu. Kareivji, kuri bija brīvi, nodarbojās ar ko nu kurais, bet vairākums atradās stadionā. No objekta man bija labi redzams, kā futbola laukumā izlases komandas klaigājot dzenāja bumbu. Jāteic, ka šis nosaukums — «izlases» nebūt neapliecināja komandu augsto meistarību, drīzāk gan tas tika lietots ar ironiju uz raibo sastāvu — «salasītie». Tādās komandās spēlē gandrīz trīsdesmit cilvēki — stuimeņiem, kedām vai vingrošanas čībiņām kājās. Spēles noteikumiem viņi īpašu uzmanību nepievērš, taču cīnās ar īstu starptautiskās klases meistaru kvēli. Līdzjutēji bija tik ļoti iekarsuši, ka neganti auroja aiz kaislībām, kas viņos kūsāja, un nereti paši metās uz laukuma, lai palīdzētu. Arī tas nebija liegts.

Piepeši pāri Kopetdaga virsotnēm uzmilza draudīga tūce. Tā bija gluži neparasta — melna ar baltu apmali. Tālu aiz kalnu grēdām, Irānā, nodārdēja pērkons. Pēc tam iestājās klusums. Mākonis tuvojās lielā ātrumā. Tiklīdz tas pārvēlās pāri pilsētai, atskanēja sauss sprakšķis, it ka tiktu salauzts viss, kas bija izgatavots no finiera. Tad es ieraudzīju neskaitāmas baltas lodītes zirņa lielumā, kas palēkdamās triecās pret zemi. Tā bija krusa. Tā pātagoja manu galvu un plecus. Steigšus metos zem nojumes. Laikus paspēju noslēpties. Sākās pamatīga lietusgāze. Tā bija tik smagnēja un blīva, ka šķita — lietus gāžas zemē kā no ūdenskrituma. Pelēkās paltis traucās tieši no debesīm. Tās atsperīgi plandīja vējā līdzīgi aizkariem. Pēc dažām minūtēm izveidojās milzīgas, burbuļojošas lāmas. Tieši šajā mirklī dubļu lavīna metās lejā no kalniem. Mums par laimi, pulka pilsētiņu tā ķēra tikai nomalē, viszemākajā vietā, kur atradās autoparks. Pēc kādām trīsdesmit četrdesmit minūtēm viss bija beidzies. Negaiss aizjoņoja tālāk. Dubļu lavīna mitējās. Taču, kā vēlāk uzzināju, tieši šajā laika sprīdī tā nodarīja ne mazums posta, un mūsu jauniņais karavīrs Kļimovs veica īstu varoņdarbu. Tad nu gan paveicās puisim — pirmo reizi sardzē — un uzreiz paguva izcelties!

— Vai dzirdējāt? — pēc sardzes maiņas man vaicāja majors Rosļakovs, karavīru avīzes redaktors.

— Ko tad?

— Par Kļimova varonīgo rīcību.

— Dzirdēju, bijām kopā sardzē.

— Tāpēc lūdzu jūs: steidzami, šodien pat, saceriet rakstu.

— Biedri major, neesmu gulējis, galva pavisam tukša.

— Nogurt var jebkurš cilvēks, izņemot žurnālistu! — sacīja Rosļakovs. — Kad kaujas laikā iet bojā visi līdz pēdējam cilvēkam, žurnālists pirms nāves vēl pagūst aprakstīt biedru varoņdarbu. Vārdu sakot, rīt no rīta, pirms dodaties mācībās, atstājiet materiālu rotas dežurantam.

Arguments bija ļoti pārliecinošs. Atteikties nevarēju.

— Labi.

Sēdēju Ļeņina istabā un mocījos ar rakstīšanu. Pirms tam bija notikusi saruna ar Igoru Kļimovu. Viņš sīki pastāstīja par notikušo, atbildēja uz visiem jautājumiem. Viss ir skaidrs. Atliek tikai rakstīt. Taču nekādi nerakstās. Sēžu kā muļķis pie baltas lapas un nezinu, ar ko sākt. Igora varoņdarbs liekas tāds kā papliks. Nepieciešams to «apģērbt», atrast atbilstošu formu, izteikt svinīgos vārdos, bet kur lai tos ņem?

«Rīt no rīta atstājiet materiālu dežurantam...» Arī pēc nedēļas neko neuzrakstīšu — nav man īstā «būvmateriāla» Pepelovs mācīja: vajag atrast galveno domu, uz kuras kā uz šašlika iesma jāuzsprauž visi notikumi. Taču tādas domas man nav. Ir vienīgi fakts! Visi māca: jāraksta vienkārši, skaidri, bez izpušķojumiem. «Kareivis Kļimovs, būdams sardzē... izglāba bataljona kaujas tehniku.» Lūdzu! Vienkārši un bez izpušķojumiem. Vai tad tas bija tik vienkārši? Tur bija gan bailes, gan satraukums, gan risks. I<ā lai iekvēlojas? Kur ņemt guni? Kā prot iedvesmoties citi rakstītāji? Runā, ka viņus ierosinot rakstīt cilvēku rīcības skaistums. Arī man patīk Kļimovs, un tas, ko viņš paveica, ir cēli. Taču, kur lai ņem siltumu, kas vārdus padara dzīvus? Mācību grāmatās nenorimti tiek atkārtots: dzīves pieredzē, rakstnieka meistarībā... Pietiek! Šķiet, esmu atradis to «šašlika iesmu», uz kura uzspraust visus notikumus. Ir radies pat nosaukums — «Pirmais solis pretī varoņdarbam». Paņēmis rakstāmo, ķēros pie darba. Aprakstīju, ko pats esmu pārdzīvojis, kad, pildīdams kaujas uzdevumu, pirmo reizi stājos sardzē. Sīs izjūtas, tāpat arī savas bažas un saspringtību, protams, piedēvēju Kļimo-vam. Pat savu paša sarūgtinājumu: stāvi postenī kā iemiets, bet spiega kā nav, tā nav — nekādi neizdodas veikt varoņdarbu.

Kad Kļimovs jau pavisam bija zaudējis oinu sardzes dienesta pelēcības un vienmuļības dēļ, es gāzu viņam virsu dubļu lavīnu!

Raksta vidusdaļa bija šāda:

«Pāri autoparka plašajam pagalmam vēlās duļķaina straume, tuvodamās viszemākajai vietai attālākajā nostūrī, — tur atradās otrā bataljona nojumes.

Kļimovs metās pie boksiem. Kad viņš iedrāzās telpās, automašīnu riteņi jau bija zem ūdens. Mālains, ar baltām putām klāts, tas mutuļoja visapkārt mašīnām, meklēdams izeju. Kloķa sienas pagaidām vēl turējās pretī tā spiedie-nam. Taču pāri pagalmam joprojām traucās aizvien jaunas ūdens paltis, lauzdamās zeiņ nojumes. Virs galvas kaut kas draudīgi nobrīkšķēja.

Kļimovs aptvēra: ūdens sašūpojis sienas, .la tās neizturēs, jumts sabruks. Mašīnas tiks sadauzītas.

Kļimovs rīkojās kā izlūks, kam no visām pusēm tuvojas vajātāji, pavērās visapkārt, pulēdamies atrast izeju šai draudīgajā situācijā. Ko iesākt? Ko viņš jaudā padarīt viens pats? Saukt pēc palīdzības? Pamēģināja dot signālu sardzes priekšniekam, taču signalizācija bija bojāta. Turklāt bija jau par vēlu — siena draudēja sagāzties dažu minūšu laikā. Gļēvuli nāves briesmu brīdī pārņem sastingums, un viņš iet bojā. Drosmīgam cilvēkam tādos mirkļos zibenīgi rodas attapīgums un spēja ātri rīkoties.

Igors Kļimovs paķēra no tuvākā bruņutransportiera lauzni un, pārvarēdams spēcīgās straumes pretestību, bri-šus devās pie sienas, kas atradās nojumes aizmugurē. Sasniedzis to, viņš ienira līdz pleciem. Odens bija dzestrs un netīrs, acu priekšā riņķoja nez no kurienes uzradušies papīriņi, gruži un izsmēķi.

Kļimovs no visa spēka trieca lauzni pret sienu. Tas iedūrās mīkstajos, valkanajos jēlķieģeļos, kas gluži kā par spīti ilgi nelaida lauzni vaļā. Kareivis neredzēja savu pūļu rezultātus. Izdodas vai ne? Vai viņš trāpa vienā un tajā pašā vietā? Jo vajadzēja rīkoties tieši tā, un tikai tad būtu iespējams ātri pievārēt sienu un dot ceļu ūdenim. Kļimovs iegrimst vēl dziļāk. Ūdens jau šļācas viņa atvērtajā mutē. Igors ir noguris. Viņam grūti elpot. Taču viņš joprojām neatlaidīgi darbojas ar lauzni.

Virs galvas no jauna draudīgi iebrikšķējās spāres, iekaucās metāliskās skavas. Tomēr Igors nelaidās lapās. Viņš centās kalt sienu ar divkāršu sparu.

Trīsdesmit brasu]i. Trīsdesmit kaujas automobiļi gaidīja sava likteņa lēmumu. Tie stāvēja tīri, krāsoti, saeļļoti un uzposti, vienmēr sagatavoti braucienam. Viņu liktenis bija jaunā karavīra Kļimova rokās. Ja viņš pagūs atvērt ūdenim izeju, mašīnas tiks izglābtas un paliks kaujas ierindā. Ja nepagūs, tās ies bojā.

Kļimovs dragāja sienu, ar visu augumu uzguldamies lauznim.

Pēkšņi dzelzs stienis vairs nesastapa pretestību, un tūlit pat ūdens sāka burbuļot, lauzdamies brīvē.

«Ūdens pats paplašinās atvērumu,» nodomāja Igors. Viņš pagāja sāņus un sāka sist citā vietā.

Rad viņš izdauzīja otru caurumu, lauznis izkrita no rokām. Tobrīd atsteidzās palīgā biedri ar sardzes priekšnieku leitnantu Zigalovu priekšgalā. Drīz vien viņi izsita vēl dažus caurumus, un ūdens sāka spēji kristies. Nojume un trīsdesmit kaujas mašīnas bija glābtas!

Padomju karavīrs nav skaļš un uzpūtīgs. Cik gan bieži viņš, paveicis varoņdarbu, sarkst un kaunas nosaukt savu uzvārdu. Līdzīgi notika arī šajā gadījumā.

— Izlaidu ūdeni, un viss! — sacīja Kļimovs, mulsi smaidīdams.

— Ko neteiksi — «izlaidu, un viss», — jautri atkārtoja nodaļas komandieris jaunākais seržants Vetočkins. — Tur taču nepieciešama galva uz pleciem! Pieņemt lēmumu un izpildīt to dažu sekunžu laikā, bet ja nu tā nojume sagāztos?

Jaunāko seržantu Vetočkinu pieminēju ar nolūku, paturot prātā leitnanta Zigalova lūgumu. Jurija uzvārds avīzē, manuprāt, varētu celt viņa autoritāti.

No rīta atstāju rakstu rotas dežurantam. Biju pārliecināts, ka majoram Rosļakovam tas patiks.

Vēl pēc dienas iznāca karaspēka daļas avīze. Tajā bija iespiests arī mūsu raksts. Citēju to pilnībā:

«Karavīra varoņdarbs

Nesen, būdams sardzē, drosmīgi rīkojās jaunais kareivis Igors Kļimovs. Viņš stājās pretī satrakotajai stihijai un izglāba apakšvienības kaujas tehniku. Braši, Igori Esam saņēmuši krietnu papildinājumu!

Ierindnieks V. Agejevs.»

Es biju apstulbis! Neviena vārda no mana raksta, ja neskaita varoņa un autora uzvārdus.

— Kāpēc tad tik ilgi rakstīji? — Nātansons brīnījās.

Atmetu ar roku. Vienīgi Stepans mani saprata.

— Apcirpuši?

— Visu — galvu, kājas un pat asti, — skumīgi atbildēju.

— Nebēdā, gadās jau.

Toties komandieri ir apmierināti — gan kapteinis Uz-U s un Sešeņa, gan 2igalovs un Jurijs Vetočkins. Pats kļimovs, protams, arī. Slava ir patīkama jebkurās devas! i , ;rs izgrieza no avīzes šo rakstiņu un aizsūtīja uz mājām.

Ar majoru Rosļakovu sastapos bibliotēkā.

— Sveiks, Agejev! — Viņš līksmi pasmaidīja. — Lielisku rakstu sacerēji! Redakcijā visiem patika...

— Es arī tā domāju, — ironiski atteicu.

— Apvainojies, ka saīsinājām? Liecies mierā, Agejev. Tu taču neesi iesācējs. Tev tas jāsaprot. Iznācis jauns lēmums — tas bija obligāti jāiespiež. A'tniciials tev padevās labs, nedaudz paplašini to, papildini ar biogrāfiskiem datiem — tin būs labs apraksts. Varēsi aizsūtīt Pe-pelovam. Slarp citu, viņš gandrīz vai katrā vēstulē, arī pa tālruni, apvaicājas par tevi, sūta sveicienus.

—- Paldies! Arī viņam sveiciens.

— Pasveicināšu.

Majoram ir tik vaļsirdīgs un gaišs skatiens, ka apvainoties uz viņu nav iespējams. Tik tiešām, kur ir viņa vaina? Avīzes formāts nav liels, redaktors taču nevar saīsināt lēmumu mana rakstiņa dēļ.

Pārlasīju un izrediģēju savu aprakstu un, glīti pārrakstījis, nosūtīju to uz apgabala avīzi apakšpulkvedim Pe-pelovam.

STEPANA MEITENE

Stepans izskatījās ārkārtīgi norūpējies. Jāteic, ka tāds viņš kļuvis, kopš atgriezies no atvaļinājuma.

— Kas tev lēcies? — vaicāju viņam. — Kopš kura laika tev no manis kaut kas slēpjams?

— Ejam. — Stepans aizveda mani aiz kazarmas un

pastāstīja sekojošo: Braucot no atvaļinājuma, vilcienā

satiku meiteni. Viņu sauc Ļuba. — «Beidzot arī Kuzņe-covam uzradusies sirdsdāma!» nopriecājos. Jau grasījos viņu mazliet izjokot, taču Stepanam bija tik nopietna seja, ka atturējos. — Meitene sēdēja pie loga, ne ar vienu nerunāja. Ēs gulēju uz augšējā plaukta, bet viņa sēdēja apakšā. Bālu seju, noskumusi. Kad kupejā nebija ļaužu un neviens uz viņu neskatījās, meitene spieda pie acīm kabatlakatiņu. Bet, līdzko kāds ienāca, noslēpa mutautiņu un aizgriezās pret logu. Ceļabiedri pūlējās viņu uzjautrināt, taču tas neizdevās.

«Nepievērsiet man uzmanību,» sacīja meitene, «es neesmu gluži vesela.»

Ko lai dara, ja cilvēks ir slims? Uzmākties tādam nav taktiski. Lika viņai mieru. Toties es no augšas reizēm pa-ķiķerēju, un man šķita, ka skuķe ir nevis slima, bet gan nokļuvusi pamatīgās nepatikšanās. Vēders viņai bija liels, sejā brūni plankumi, skaidrs, ka gaida bērnu. Viņa jauniņa, gadus septiņpadsmit veca, ne vairāk. Sāku gudrot: ja cilvēkam gaidāms bērns, tā taču ir liela laime ģimenē, bet viņa lej asaras. Tad kaut kas nav labi! Vakarā, kad visi jau gulēja, uzsmēķēju tamburā un pēc tam atgriezos kupejā. Viņa sēdēja turpat pie loga un spieda lakatiņu pie acīm. Pamanījusi mani, piedāvāja:

«Sēdieties...»

Apsēdos. Gribējās iztaujāt, kāda liga viņu piemeklējusi, taču nezināju, ar ko lai sāk. Viņa atkal aizgriezās pret logu. Abi cietām klusu. Kupejā valdīja krēsla. Klusums. Bet man dvēselē tāds satraukums, it kā vilcienam draudētu katastrofa un man tas būtu zināms. Kaimiņiene sajuta manu tramīgumu.

«Kas jums noticis?» viņa vaicāja.

Es atzinos:

«Slikti jūtos. Tāda kā priekšnojauta, vai? Liekas, ka teju, teju vilciens noskries no sliedēm.»

Viņa pat neizbrīnījās, vienīgi sērīgi nopūtās un teica:

«Kaut nu tā būtu!»

Tad nu gan nenocietos:

«Nāvi piesaucat... Vai patiešām ir tik ļauni? Varbūt varu kaut kā līdzēt?»

«Ak, kareivi, kareivi,» viņa sacīja. «Kā gan tu vari man palīdzēt?»

«Un tomēr. Nevajag atteikties no palīdzības.»

«Mani piemeklēja tik liela nelaime, ka nedz tu, nedz kāds cits man nevar palīdzēt.»

Viņa uzreiz mani uzrunāja uz «tu», un es viņu tāpat.

«Kas tad tev noticis? Vīrs aizgāja, vai?»

Meitene atmeta ar roku.

«Nav man vīra ... un nav arī bijis.»

«Kāpēc tad puisis tevi pameta, kāpēc neapprecēja, ja jau tā gadījās?»

Viņa sarāvās un nodrebēja apslāpētās raudās. Mazliet nogaidīju, neuzmācos viņai. Pēc tam sāku mierināt:

«Nomierinies! Kā tevi sauc?»

«Ļuba,» viņa nošļupstēja miklām lūpām.

«Pastāsti, Ļuba, savu bēdu. Tev pašai kļūs vieglāk.» — Stepans, stāstīdams man par notikušo, bija ļoti satraukts. Dzīves stāsts, kuru viņš dzirdēja, bija visai neparasts. — Vārdu sakot, neklāstīšu tev visus sīkumus, lietas būtība ir tāda. Meitene dzīvoja rajona centrā, netālu no Kuibi-ševas. Ģimenē bija daudz bērnu. Tēvs aizbrauca strādāt līgumdarbu uz Kamčatku. Tur viņš devās zvejā, lai piepelnītos. Tikmēr atradās labs cilvēks, kaimiņš Nikolajs Timofejevičs Zujevs, kas piedāvājas palīdzēt Ļubas mātei. Zujevs pieņēma darbā viņas meitu par noliktavas pārzini. Pats viņš tur bija vadītājs. Ģimenē visi bija viņam par to pateicīgi. Tātad sāka Ļuba strādāt. Darbs nebija grūts — noliktavā glabājās kultūrpreces: burtnīcas, zīmuļi, portreti. Atklājās, ka šis labdaris bija pieņēmis Ļubu ne jau žēlsirdības, bet gan savtīgu nolūku dēļ. Pie meitenes sāka nākt viņa dēls Grigorijs. Tētukiņš visādā ziņā atbalstīja šo lakstošanos. Tiklīdz Grigorijs parādījās noliktavā, Nikolajs Timofejevičs vienmēr centās atstāt viņus divatā. Drīzumā viņš vaļsirdīgi palūdza:

«Neatraidi manu Grišu, kļūsti viņa sieva. Dzīvosim vienā ģimenē draudzīgi un saticīgi.»

Ļuba arī bez šiem paskaidrojumiem nojauta, par ko ir runa. No Grigorija viņa nebūt nebaidījās, drīzāk viņš izraisīja meitenē pretīgumu. Jo par šo puisi, kam bija tikai divdesmit divi gadi, visi runāja kā par galīgi pagrimušu. Dzēra līdz baltām pelītēm. Kādreiz bija lepns precinieks, jebkura meitene būtu laimīga nākt viņam par sievu. Spēlēja ermoņikas, visos svētkos un kāzās bija gaidīts viesis. Tieši tas viņu pazudināja. Viņš neatteicās nedz spēlēt, nedz arī iedzert. Tā arī nodzērās Griša. Divdesmit gadu vecumā kļuva alkoholiķis. Kad tēvs ar māti atjēdzās, jau bija par vēlu. Grigoriju pat ārstēja. Nelīdzēja. Tad gribēja apprecināt. Betrkurai meitai gribētos tādu nelaimi sev uz kakla? Tāpēc arī Nikolajs Timofejevičs nolēma būt labs pret Ļubu, lai viņa savukārt neatteiktu Grišam.

Meitene, cik vien spēja, centās izvairīties no Grišas. Taču atklāti noraidīt kautrējās — negribēja aizvainot Nikolaju Timofejeviču. Pārāk labi viņš bija izturējies pret

Ļubu. Turklāt arī Griša, šķita, atmetis dzeršanu. Zvērēja viņai: «Līdz kapa malai glāzītei pat nepieskaršos!» Ļuba noticēja. Gribēja palīdzēt Grišam un Nikolajam Timofeje-vičarn, labu atmaksāt ar labu. Neilgi pirms kāzām, kad Ļubai jau tuvojās dzemdību laiks, Griša no jauna nodevās dzeršanai. Meitene atgādināja viņam:

«Tu taču solījies nedzert.»

Griša valbīja miklās pļundura acis un ņirdza viņai sejā,

«Maz ko esmu tev sasolījis. Mūsu, vīriešu, darīšana •— solīt, bet jūsu — ņemt par pilnu!»

Vārdu sakot, Ļuba aizbrauca no mājām, lai nepiedzīvotu kaunu. Droši vien Griša apprecētu viņu, tēvs būtu piespiedis, taču tagad Ļuba neparko negribēja dzīvot ar tādu pagrimušu cilvēku. Viņa aizbrauca slepus, citādi māte nebūtu laidusi. Ļuba gribēja nokļūt pie tantes Aktjubinskā un tur galīgi izlemt, ko iesākt ar bērnu. Taču tur, taisnību sakot, nebija vairs ko lemt — pienāca laiks Ļubai dzemdēt...

Stepans brīdi klusēja, tad rezumējot sacīja:

— Tāds ir Ļubas bēdu stāsts. Aiz muguras nelaime, bet priekšā nezināmais: kā viņu uzņems tante, kā atgriezties mājās ar bērnu, kā turpmāk dzīvot vienai bez vīra, no kā pārtikt? Tāpēc vilciena katastrofa, par ko biju ieminējies, viņai šķita vislabākā izeja šajā grūtajā stāvoklī... Mani neapdomīgie vārdi, kā redzams, bija krituši labvēlīgā augsnē. Meitene sāka domāt par nāvi. Pirmīt viņas sejā bija mulsums, bet te pēkšņi viņa kļuva skarba, acīs iezalgojās apņēmība. Jutu, ka viņai kas nelabs padomā. Kad nolikos gulēt, Ļuba paņēma dvieli un devās mazgāties. Mani kā raušus kāds būtu uzrāvis augšā: ej palūko, ko viņa dara! Piecēlos un devos viņai līdzi. Ieklausījos — ūdens tualetē nešalca. Satvēru rokturi, bet durvis nebija aizkrampētas, un iekšā neviena nebija. Metos uz tamburu. Ļuba stāvēja ejā starp vagoniem. Bāla, acīs kvēlo nelaba uguns.

«Ko tu šeit dari?» prasīju.

«Elpoju svaigu gaisu.»

Raugos, dvieļa viņai rokās nav, tas mētājas kaktā kā nevajadzīgs.

«Tu, Ļuba,» saku, «nedari muļķības. Ar tādām lietām nemēdz jokot! Ja nelieša dēļ krietni cilvēki sāks doties pašnāvībā, tad zemes virsū vieni draņķi vien paliks. Iesim prom no šejienes!»

Aizvedu viņu uz kupeju, pūlējos novērst uzmanību no melnajām domām, bet pašu māca šaubas: tagad viņu ai-runāšu, toties, kad izkāps savā stacijā, metīsies zem nā-kamā vilciena... Tagad pasaki — kā tu rīkotos manā vietā? — pēkšņi jautāja man Kuzņecovs.

Es apmulsu.

— Nezinu, Stepan ... Viņu vajadzētu nogādāt pie radiniekiem.

— Radi jau tālu, līdz viņiem jābrauc diennakti.

— Tādā gadījumā vajadzētu brīdināt tanti, pie kuras meitene brauc, lai tā viņu pieskata.

— Bet var būt, ka viņa līdz turienei neaizbrauc? Kā gan varu, būdams vilcienā, brīdināt tanti? Ļuba jau pavisam zaudējusi dūšu, raud, nemaz neslēpdama savus nodomus.

«Kāpēc tu mani atturēji? Tik vien man atlicis kā mesties zem riteņiem! Ko lai tagad iesāku?»

Tad nu es izlēmu.

«Brauksi man līdzi,» saku.

«Uz kurieni?»

«Uz pilsētu, kurā dienu. Noīrēsim istabu. Tur tu atgūsies. Un tad jau manīs, kā dzīvot tālāk.»

Sākumā viņa nepiekrita. Taču es viņai pierādīju, ka citas izejas nav. — Stepans mirkli klusēja, ielūkojās man acīs un strikti piebilda: — Tagad viņa ir šeit.

— Šeit?

— Jā. Tāpēc arī esmu norūpējies.

— Kur tad tu viņu nometināji?

— Pie kamieļa īpašnieka. Vai atceries kamieli Cingis-hanu, kas pīpē? Pie viņa saimnieka Berdi Kekilova. Citu paziņu pilsētā man nav.

«Pieņem,» saku «meiteni uz dažām dienām, kamēr sameklēšu dzīvokli.»

Cilvēks viņš labsirdīgs, uzņēma mūs laipni.

«Bērnus mums sūta allāhs,» viņš teica. «Lai tava sieva šeit dzīvo, cik ilgi nepieciešams.»

Tā nu dzīvoju, Viktor.

— Ar ko tev varu palīdzēt? — es prasīju.

— Pagaidām ne ar ko. Vienīgi ar labu attieksmi pret Ļubu, viņai tagad grūti.

— Pacentīšos. Drc^ši vien vajadzīga nauda. Paņem no manis. Rubļus divdesmit esmu ietaupījis.

— Pašlaik nav vajadzības. Viņai mazliet ir, arī man saglabājies simtnieks vēl no tās naudas, ko saņēmu rūpnīcā. Patlaban svarīgākais — klusēšana. Nevienam nav jāzina par Lubas nelaimi.

Es iebildu:

— Kāpēc jāslēpj? Manuprāt, labāk visu pastāstīt Seše-ņam. Tu neko sliktu neesi izdarījis. Man šķiet, ka biedri tev noteikti palīdzēs.

Stepans paraustīja plecus.

— Domā, noticēs, ka viss bija tieši tā?

— Sešeņa noticēs, jo tu esi partijas kandidāts.

Stepans domāja un piekrita.

— Laikam gan tev taisnība, jāpastāsta.

Tā arī nolēmām rīkoties.

IKDIENA

Poligons naktī ir līdzīgs jūras ostai. Stiklotie namiņi, kuros atrodas vadības pultis, atgādina kuģu kapteiņu kabīnes, tajos mirgo krāsainas uguntiņas, šņāc radiostacijas, zvana tālruņi. Pāri visam kā līnijkuģis ar degošām sig-nālugunīm slienas centrālais tornis. No tā atskan taures signāli. Uz mērķu lauka arī mirgo ugunis — tie ir visdažādākie mērķi. Reizēm tie kustas kā laivas un kuteri naksnīgajā jūrā. Patlaban notiek šaušana ar nakts tēmēkļiem. Infrasarkano staru ierīces ļauj mums redzēt tumsā tikpat labi kā dienā.

Ātri izpildu vingrinājumu ar prettanku granātmetēju. Saņemu divas mācību granātas. Pēc formas un svara tās ir tādas pašas kā īstās, tikai nav sprāgstošas. Stāvu izejas pozīcijā. Mani komandēs jaunākais seržants Vetočkins. Viņš vēro, kad no vadības pults tiks dots signāls par mērķa gatavību.

— Uz priekšu! — komandē Jurijs.

Es ātri soļoju cauri tumsai.

Atskan jauna komanda:

— Kaujas gatavība!

Pēc vingrinājuma noteikumiem, kad aizritēs trīsdesmit četrdesmit sekundes, man garām pabrauks tanks. Jāpagūst izņemt no somas granātu un pielādēt ieroci. Visu izpildu automātiski — ne jau velti esmu trenējies neskaitāmas reizes. Nolemju šaut, notupies uz labās kājas ceļgala — tā ir daudz ērtāk. Infrasarkano staru mērķēklī viss redzams zilganzaļā krāsā un atgādina jūras dzelmi. Meklēju tanku. Ievēroju to, kad mašīna vēl ir pusceļā. Ātri notveru to tēmēkļa krustpunktā un nospiežu sprūdu. Granātmetējs apdullinoši nobūkšķ, un man aiz muguras atplaiksnī sarkana blāzma. Granāta slaidā lokā pārlido pāri tankam. Drudžaini ķeru no somas otru granātu, lādēju, rūpīgi tēmēju, un atkal skan spēcīgs rībiens un aiz muguras plaiksni ugunis.

Šoreiz granāta trāpa mērķī. «Apmierinoši,» nodomāju, atviegloti nopūzdamies.

Dodamies ar Vetočkinu atpakaļ, viņš domīgi runā:

— «Apmierinoši». Vai tad tas ir apmierinoši? Ja nesa-šausi tanku ar pirmo granātu, diezin vai ienaidnieks ļaus tev izdarīt otru šāvienu — vai nu nopļaus ar ložmetēju, vai arī samals ar kāpurķēdēm. Te tev nu bija apmierinoši!

Pilnīgi piekrītu: jātrāpa ar pirmo šāvienu.

— Tu tikai nedomā, ka tev pārmetu, vingrinājumu kā nekā esi izpildījis, es tikai dodu padomu citām reizēm. Nodaļai klāsies plāni, ja kaujas laikā pirmais šāviens būs nopūdelēts.

Šī saruna ar Juriju man patika. Mūsu jauniņais komandieris smeļas dzīves gudrību, sarunai ar mani izvēlējās atbilstošu toni. Saprot, ka mēs ar Kuzņecovti atbalstām viņa autoritāti. Vienīgais, kas man tonakt nepatika, tas biju es pats. Visu it labi saprotu — gan 2igalova ieceri, gan nepieciešamību palīdzēt Vetočkinam. Tomēr šāvis biju viduvēji!

...Majors Ņikitins vadīja nodarbības ķīmiskajā pilsētiņā, stāstīja par indīgo vielu vispārējo, paralītisko, smacējošo un psihisko iedarbību. Jokodamies viņš teica:

— Pirmajā pasaules karā pielietotās gāzes ir nieks, ja tās salīdzina ar mūsdienu indīgajām vielām. Tās ir ārkārtīgi bīstams ierocis. Jūs jau zināt, ka pastāv starptautiskā vienošanās, kas aizliedz pielietot tādas vielas. Tomēr agresori, kā liecina prakse, nerēķinās pat ar tiem līgumiem, kurus paši parakstījuši. Pagājušā kara laikā fašisti ne vienu reizi vien lietoja pret mums indīgās vielas. Tāpēc mums jābūt pastāvīgi sagatavotiem pretķīmiskajā aizsardzībā. Mēs jau arī esam gatavi!

Majors izņēma no futrāļa nelielu ierīci, līdzīgu eļļas kanniņai, ar kādu esmu eļļojis mātes šujmašīnu.

— Tāda šļirce-tūbiņa kaujas laikā būs katram kareivim un virsniekam, — majors turpināja stāstīt. — Saindēšanās gadījumā jāizdara iešļircinājums rokā sev vai arī cietušajam biedram, kas pats to izdarīt nespēj. Pretinde, kuru satur tūbiņa, neitralizē indīgo vielu iedarbību. — Ņikitins nolika brīnumaino tūbiņu uz galda un atgādināja: — Tas, protams, ir pats pēdējais līdzeklis gadījumam, kad saindēšanās jau notikusi. Nepieļaut to jūs varēsiet ar individuālās aizsardzības līdzekļiem, kuri ir katram no jums: ar gāzmasku, gumijas apmetņiem, īpašām zeķēm. Aizsardzības efektivitāte atkarīga no individuālo līdzekļu pielietošanas ātruma. Tāpēc mēs tagad patrenēsimies.

Stepans pačukstēja Dihnilkinam:

— Ja vēlreiz pārnāksi no atvaļinājuma pilnā, mēs tev iegrūdīsim tādu tūbiņu.

Dihnilkins tramīgi pavērās Kuzņecovā — viņš zināja, ka Stepans tukšus salmus nemēdza kult.

— No tādiem jokiem var karoti nolikt, — Semjons nobrīdināja.

— Tāpēc arī nejoko ar mums, — atteica Stepans.

... Kuzņecovs iepazīstināja mani ar Ļubu. Neliela, tīri uzposta turkmēņu pagalma attālākajā stūrī stāvēja atsevišķa kleķa mājiņa. Berdi Kekilovs sasveicinājās ar mums pagalmā un aizgāja. Ļoti smalkjūtīgs cilvēks — negribēja mūs apgrūtināt ar savu klātbūtni.

Ļuba bija neliela auguma, trausla, vēl gluži maza meitene. Brūnie plankumi bojāja viņas seju. Acis meitenei pavisam gaišas. Agrāk droši vien bija zilas, bet tagad — tādas kā caurspīdīgas — visu zilgmi Ļuba no tām izraudājusi. Viņa sagaidīja mūs ar skumīgu smaidu.

— Nu, kā tu šeit jūties, Kaukāza gūstekne? — Stepans jokoja.

— Atpūšos...

— Tas labi, tagad tā ir tava vissvarīgākā nodarbošanās. Iepazīsties, mans draugs Viktors.

Sniedzu roku un saspiedu Ļubas tievos, bālos pirkstus.

— Es domāju par māti, — viņa sacīja. — Droši vien pārdzīvo, jo no manis nav nekādu ziņu. Vajadzētu uzrakstīt vēstuli.

— Uzraksti, — Kuzņecovs piekrita, — izstāsti visu taisnību. Pasaki, ka esi pie labiem cilvēkiem, ka tev viss kārtībā, lai viņa neuztraucas. Kā tu domā, Viktor?

Esmu slikts padomdevējs, nekad dzīvē debiju sadūries ar grūtībām — visu kārtoja tēvs un māte.

— Skaidrs, ka jāraksta. Māte droši vien neguļ caurām naktīm, — nomurmināju, pūlēdamies radīt solīda cilvēka iespaidu.

Stepans iedzēla man ar dzedru skatienu, it kā sacīdams: «Tu nu gan esi padomdevējs! Meitene jāmierina, bet tu par negulētām naktīm!» Tad viņš izņēma no saiņa kondensētā piena bundžas un cepumus.

— Varbūt tev gribas kaut ko īpašu? Esmu dzirdējis, ka sievietēm tādā stāvoklī mēdz būt neparastas vēlmes.

Nolaidusi acis, Ļuba notvīka.

— Tu saki vien, nekautrējies, mēs ar Viktoru izdarīsim visu.

Ļuba brīdi klusēja, tad, pacēlusi savas dzidrās acis, klusu sacīja:

— Es gribētu krītu.

— Ko? — Stepans bija pārsteigts.

Ļuba pasmaidīja.

— Krītu, visparastāko skolas krītu. Tu taču pats ieminējies par iegribām. Tad es gribu krītu... Es pat sapnī jūtu tā smaržu.

Mēs saskatījāmies. Man pat prātā nebija nācis, ka krīts varētu pēc kaut kā ost!

— Dabūsim, — pārliecināti teica Stepans.

Mēs aizgājām.

Ceļā viņš man sacīja:

— Pret atomu un pretķīmiskās aizsardzības klasēs ir krīts. Tu paņemsi no vienas, bet es no otras.

Fiziskās sagatavotības nodarbībās, uz lauka, taktikā, ierindas apmācībās Stepans izrādīja neparastu dedzību. Arī agrāk viņš godīgi un centīgi pildīja dienestu, taču pēdējā laikā kļuva tāds kā apsēsts.

— Kāpēc tu tik ļoti pūlies? — pavaicāju viņam.

— Vai tad to var manīt?

— Ja nevarētu, nebūtu prasījis.

— Tas ir labi...

— Kas tad?

— Ka var manīt. Pašlaik, Viktor, man ir tāda situācija: ja palaidīšos mācībās, visi teiks, ka man traucē Ļuba. Sāks mani audzināt, pacentīsies «neitralizēt» cēloņus, kuru dēļ radies atslābums. Tāpēc nolēmu «saraut», uzņemt lielāku tempu, uzlabot rezultātus. Lai visi uzskata, ka Ļuba mani ietekmē labvēlīgi. Vai saprati?

— Tu nudien esi viltīgs!

— Nav īstais vārds. Parasti tu izvēlies precīzus, taču šoreiz nošāvi greizi. Viltīgi — tas acīmredzot nozīmē kaut ko panākt negodīgā ceļā, bet man, kā pats redzi, tas nenāk viegli!

Jaunākajam seržantam Vetočkinam klājas grūti ar pirmo gadu dienošo kareivi Trofimu Rakitinu. Kaut gan Trofims ir vēl pavisam jauns puisis, viņš tomēr ir varen spēcīgs. Lai arī cik tas biītu dīvaini, Rakitinam šis spēks nevis palīdz, bet gan traucē dienēt.

— Es desmit ienaidniekiem noraušu galvas arī bez zinībām, — viņš saka, labsirdīgi smīkņādams.

—- Tagad nav tie laiki, — iebilst Vetočkins. — Tagad ar šķēpiem necīnās — vajadzīga saprašana.

— Dumjš esmu, vai? Kad vajadzēs, sajēgšu un vēl sadošu, kā nākas!

Vetočkinam ar viņu strīdēties ir grūti. Rakitins ik brīdi pierāda, ka kaujas laukā kaunā nekritīs. Krosu viņš noskrien teicami. Lai gan mēs esam trenēti, pēc finiša mums krūtis vai pušu plīst no piepūles, toties Rakitins noskrējis piecus kilometrus un nemaz nav nosvīdis, vienīgi sārtiem vaigiem un turklāt spējīgs vēl izjokot.

— Ko elsojat kā gaiļi pēc plūkšanās?

— Tev laikam ir dzelzs sirds, — Vetočkins brīnās.

— Man viss ir no dzelzs, — ducina basā Rakitins un gāž ar dūri sev pa krūtīm tā, ka noskan, it kā kāds sistu pa bruņutransportiera sānu.

Sporta laukumā viņš ieskrienas, dimdinādams zemi, un pārlec pāri vingrošanas zirgam, neskarot to ar rokām. Gluži apbrīnojami, kā tāds lamzaks var būt tik veikls. Izpildījuma tehnikas viņam, protams, nav nekādas. Atkal sākas nodaļas komandiera mocības.

— Vajag atgrūzties ar rokām un pēc tam lēkt, — skaidro Jurijs.

— Kāpēc jāatbalstās, ja tieku pāri bez roku palīdzības? — Trofims netiek gudrs.

Tā paredzēts veikt šo vingrojumu, pretējā gadījumā pārbaudē saņemsi divnieku!

Rakitins neticīgi skatās uz Juriju.

— Vai tiešām viņi ir tik dumji, ka iespers man cāli? Ja es nepārlēktu, tad saprotams. Bet es taču to daru ar uzviju — bez pieskaršanās. Kāpēc tad divnieks? Nē, nevar viņi man ielikt divnieku.

Triecienjoslā notiek īsts cirks. Līdzko Rakitins metas tajā iekšā, brīkšķ visi šķēršļi. Augums Trofimam ir varens un lācīgs, viņš iebrūk labirintā.

Leitnants Zigalovs smejas.

— Sitam tikai kumēdiņus rādīt!

Jurijs Vetočkins izmisis raugās uz savu padoto — ko lai ar tādu iesāk? Toties Rakitins pukojas:

— Kāda velna pēc šitos slazdus ierīkojuši? Ienaidniekam jāiet taisni virsū! Ģeometrijā sacīts: visīsākais ceļš slarp diviem punktiem — taisne. Turpretī šeit visu aizšķērsojuši.

— Karā var visādi gadīties. Triecienā dodas ne tikai klajā laukā. Ja nu kauja notiek pilsētā? — Vetočkins pūlas pārliecināt. — Pieņemsim, ka tavā ceļā gadās sagruvuša nama fasāde, kur augšā tup ienaidnieks ,,.

Rakitins smīkņā.

— Kas par to, domā, ka es tur augšā rāpšos kā mērkaķis?

— Kā tad citādi?

— Es to fasādi sagāzīšu, un cauri!

— Tā nu sagāzīsi. Šeit, mācību laukumā, tā ir koka, loties tur būs ķieģeļu mūris. — Nodaļas komandieris uzstāj.

— Arī tādu sagāzīšu!

Puiši un komandieri smejas. Kāpēc gan ne? Sagraus kā likts, mūsu Rakitins ir gluži kā tanks!

Pēc mācībām Ļova Nātansons staigā pakaļ Trofimam, lūkodamies viņā sajūsmas pilnām acīm. Ne reizi vien mēģināja pierunāt:

— Trofim, tev jānodarbojas ar boksu. Tu vari kļūt varens smagsvarnieks. Pasaules klases meistars! Tev tikai vajag apgūt tehniku. Ļova zina, ko runā. Tici viņam!

— Nē, Ļova, bokseris no manis neiznāks.

— Kāpēc? Vai rausties?

— Nemaz ne. Sādžā esmu sities pret pieciem.

— Kas tad tev lēcies? Ļova tevi tā uztrenēs, ka varēsi piedalīties olimpiskajās spēlēs!

— Tomēr nē. Nespēju sist cilvēkam. Sirdsapziņa neļauj. Ja reiz esmu stiprāks, sist vājākam nespēju.

— Auša, tur taču būs līdzīgi pretinieki — gan svara, gan meistarības ziņā, — Nātansons pūlas pārliecināt.

Trofims purina galvu — netic.

— Tas nevar būt, es jebkuru notriekšu no kātiem.

— Labi vien būs, kļūsi čempions.

— Kas par labumu, ja pataisīšu cilvēku par kropli?

— Nebaidies, nepataisīsi. Tur būs tādi sāncenši, ka pats neizturēsi.

Rakitins kļūst jautrs, smejas.

— To nu gan tu mels!

Ļova gandrīz vai no ādas lec laukā.

— Kāds tu esi nesapraša! Tieši tas arī vajadzīgs. Pieveiksi it visus. Kāpēc tu spītējies?

— I.ova, es visu saprotu, — pēkšņi pavisam nopietni ierunājās Trofims. — Es nedrīkstu nodarboties ar boksu. Tāpēc ka reiz dusmās esmu nositis zirgu. Niķīgs lopiņš bija. Gribēju tam palīdzēt — rati bija iestrēguši grambā Satvēru ilksi, bet šis man ar kāju pa plecu — blīkš! Tad nu nesavaldījos. Trakoti sāpēja. Niknumā kā gāzu zirgam pa ausi, tā šis gar zemi un beigts. Redzi, kā gadījās. Tu vēl gribi, lai ar cilvēkiem kaujos. Nedrīkstu! Nav labi...

ķova nezaudē cerības pārliecināt Rakitinu. Mums viņš stāsta:

— Tas ir īsts atradums! Mūsu valstij viņš visā pasaulē sagādātu slavu. Ļova zina, ko runā!

Trofimu mēģināja pierunāt pulka fizorgs. Nātansons bija viņu samācījis. Rakitins atteica arī virsniekam, sacīja: «Cilvēkus nesitīšu!»

Mani un Kuzņecovu pasauca vecākais leitnants Sešeņa.

— Apakšpulkvedis Prohorenko sameklēja meitenei istabu. Trešā nama sesto dzīvokli. Tā paša nama pirmajā stāvā, kur dzīvo leitnants Žigalovs. Kā jūtas tava meitene? Vai viņu var pārvietot?

— Viņa pati pamazām pastaigājas, — sacīja Stepans.

Kuzņecovam līksmi spīdēja acis, viņš zināja, cik grūti

ir ar dzīvokļiem garnizonā. Sešeņam, protams, bija krietni jānopūlas, lai sagādātu istabu meitenei, kura nav pat karavīra sieva.

— Pievakarē, kad norimsies karstums, iekārto viņu jaunajā vietā, — turpināja Sešeņa. — Es aprunājos ar sieviešu padomes priekšsēdētāju. Virsnieku sievas palīdzēs. Viņas ar šīm sieviešu padarīšanām tiks galā daudz labāk nekā mēs. Istabā ir gulta, galds, arī krēsli. Gultas piederumus tev izsniegs staršina Majs. Esmu viņam jau teicis.

Kuzņecovs zīmīgi palūkojās manī, it kā gribēdams sacīt^ ar gultu tiec galā pats, man šobrīd darāms kas svarīgāks.

Staršinu Māju nevarēja ne pazīt. Kur gan palikusi viņa skopulība! Ieveda mani mantnīcā, pats savām rokām paņēma jaunus, vēl ne reizi nemazgātus palagus, segu, sameklēja mīkstāko matraci. Tad, atvēris lādi kaktā, izvilka galdautu un grīdceliņa rituli. Sīs vērtības viņš izlika vienīgi inspekcijas pārbaužu laikā un reizēs, kad ieradās augstā priekšniecība.

— To noklāj uz grīdas, viņai zem kājām, — pamācīja Majs. — Vēl paņem aizkarus logiem. Pienāc vakarā, atnesīšu no mājām traukus — šķīvjus, karotes, dakšiņas Vai saprati?

— Tieši tā, biedri staršina!

— Tad nu staigā! Pielūko, ka nenomet zemē, nesa-smērē!

Tūbai piedzima meita. Kad viņa pārnāca no slimnīcas, sieviešu padome sarīkoja svinīgu sagaidīšanu. Tika ielūgti Stepans, Sešeņa un es. Istabā rosījās dažas sievietes, kuras izrīkoja majora Ņikitina sieva — Ņina Hristoforovna. Atklājās, ka arī viņa darbojas šajā padomē. Istaba bija uzposta kā svētkos, uz galda atradās uzkožamie, pašā vidū torte, pat šampanietis tika sagādāts!

Ļuba sēdēja bāla, brūnie plankumi sejā šķita vēl tumšāki, toties acis staroja laimē.

— Paldies, labie ļaudis, — viņa mulsi izdvesa, — pašas mājās laikam gan mani tā nesagaidītu.

Ļubai klēpī vīstoklis, no kura rēgojas sārts deguntiņš. Savu meitu Tūba nosauca par Stepanidu.

To padzirdējis, Kuzņecovs apjuka.

— Tagad tādus vārdus nedod, nav mūsdienīgi.

— Tas nekas, — stingri atteica Tūba. — Mēs esam vienkārši ļaudis. Lai mans bērns zina un atceras cilvēku, kas grūtā brīdī palīdzēja viņa mātei.

Stepans nodūra acis.

Sāka skandināt tostus par godu jaunajai māmiņai. Celdams šampanieša glāzi, uzmetu skatienu Sešeņam, prātodams, diez vai kareivis drīkst? Viņš pamāja ar galvu, kā sacīdams: tādā reizē izņēmuma kārtā atļauju. Glāzi līdz pašam dibenam mēs ar Stepanu, protams, nedzērām. Tikai pa malciņam, kompānijas pēc. Svinības noritēja jautri, tiesa, pēc stundas mūs palūdza aiziet: jaunajai mātei pienāca laiks barot bērnu. Sievietes šajā jomā zina daudz vairāk.

Atgriezāmies pulkā.

Brīvdienas rītā Ļova Nātansons atnesa no sporta sekcijas, kurā viņš trenējās, divus pārus boksa cimdu. Pienācis pie Trofima, viņš nopietni sacīja:

— Ejam uz sporta laukumu, kamēr vēl nav karsts. Es pierādīšu tev, ka spēks bez meistarības nav neko vērts.

Rakitins izbrīnīts paskatījās uz Ļovu, viņš nesaprata, kāpēc tiek aicināts. Tad Ļova paskaidroja:

— Ejam, es tevi sitīšu!

Visi, kas atradās tuvumā un dzirdēja šo sarunu, iesmējās — pārāk trausls kareivīgais Ļova izskatījās blakus dūšīgajam Rakitinam.

Trofims pūlējās no viņa atbrīvoties.

— Klausies, Nātanson, es taču esmu tev sacījis — cilvēkam nesitīšu.

— Ne jau tu sitīsi, bet Ļova tevi sitīs, vai skaidrs? Tā dauzīs, ka spalvas vien putēs! — Nātansons provocēja.

Tas jau bija klajš apvainojums. Trofims norūca:

— Ej tu šķērsām ...

— Baidies? — triumfējoši iesaucās bokseris un, vērsdamies pie kareivjiem, kas apstājuši Rakitina gultu, nicinoši teica:

— Paskatieties, ļautiņi, uz šo lāci — viņam, šķiet, ir zaķa dvēsele!

Rakitins, caur pieri uzmetis Ļovam ļaunu skatienu, piecēlās un spēra soli uz viņa pusi.

— Tikai ne šeit! — Nātansons brīdināja. — Te nav īstā vieta. Iesim uz volejbola laukumu un nokārtosim visu pēc noteikumiem.

Ļova aizlēkšoja pa priekšu. Rakitins negribīgi devās līdzi. Mēs kā skatītāji pievienojāmies neparastās divkaujas dalībniekiem.

Sporta laukumā Ļova Trofimam sacīja:

— Izģērbies. — Un pats sāka atpogāt viņa blūzi. Pēc tam ātri novilka savas drēbes.

Līdz jostasvietai kaili viņi nostājās viens otram pretī.

Ļovas muskuļi bija līdzīgi stingriem, apaļiem kamoliņiem un ķermenis bija it kā viscaur veidots no ciešiem mezgliem, kuriem pāri pārvilkta iedegusi āda. Slaiks, lokans, lieliski trenēts. Viņa atlētisko izskatu bojāja vienīgi lielais deguns, kas cīņās bija ne reizi vien sadragāts un tāpēc bija arī plakans.

Rakitins izskatījās gluži citādāks. Līdzko viņš novilka formas blūzi, skatītāju pūlis sarosījās. Trofimu gan nevarētu saukt par spēkavīru — viņš ir vidēja auguma, toties plats kā seno laiku kumode. Pleci viņam nav stāvi kā svarcēlājam, bet gan slīpi — no resnā kakla tie spēji slīd lejup un beidzas ar varenām rokām. Visā viņa ķermenī jaušams dīvains un noslēpumains spēks.

Ļova veikli uzvilka Trofimam cimdus, pēc tam sev un lūdza puišus aizšņorēt.

— Cīnīsimies pa īstam, — viņš brīdināja pretinieku.

Dažus mirkļus Ļova palēkāja Trofirna priekšā, pavicināja tam pie deguna prāvos ādas cimdus un pēkšņi no visa spēka iesita viņam pa vaigu. Trofims pārsteigumā nodrebēja, izbrīnā iepletis acis. Viņš nepaguva ne atjēgties, kad Nātansons trieca vēl divus taisnos sitienus — vienu vēderā, otru pa žokli. Trofims pacēla rokas un aizsedza seju. Tomēr Ļovu šī pretinieka bezpalīdzība neatturēja — viņš turpināja sist ar labo un kreiso gan pa galvu, gan pa ķermeni. Turklāt sita viņš no visa spēka nevis ar ceturtdaļjaudu, kā to dara treniņos. Rakitina varenais augums dunēja no šiem smagajiem sitieniem.

Karavīri apmulsa. Nebija patīkami noskatīties tādu slak tiņu. Kāds nenocieties uzsauca Trofimam:

— Dod taču pretī — ko brīnies?

Rakitins, pavēris starp cimdiem spraugu, mēģināja palūkoties uz pretinieku, varbūt pat gribēja not mēt. 1 acu Ļova zibenīgi trieca šajā spraugā divus taisnos. Gaiva Trofimam atgāzās.

— Sis esot par visiem stiprākais! — Nātansons nikni dvesa. — Sis biedrs uzskata sevi par neuzvaramu! Ļova tev parādīs, kāds pelavmaiss tu esi!

No sāpēm un aizvainojuma Trofimu visbeidzot pārņēma niknums. Pēkšņi viņš pārstāja aizsargāties un devās uz priekšu, izmisīgi vicinādams dūres pa kreisi un pa labi. Varenie kulaki svilpa pāri Nātansona galvai ar tādu spēku, ka šķita, ja ķers, tad galva aizlidos pārdesmit metru.

Taču trāpīt Nātansonam nebija tik vienkārši. Puisim ķermenis ir kā atspere. Viņš tupās, lēca sāņus, nira zem Trofirna briesmīgajām rokām un turpināja dauzīt «spēkavīru», nesaņemdams pretī nevienu sitienu.

Jauns neprātīga niknuma vilnis pārņēma Trofimu. Viņš pilnīgi aizmirsa par aizsardzību, vairs nedrebēja no Ļovas sitieniem un tagad skraidīja tam pakaļ pa laukumu kā satracināts vērsis, kas vajā toreadoru. Smags un neveikls viņš kā vērsis traucās garām Ļovam, kas, veikli paspēris soli sāņus, raidīja asus, trāpīgus sitienus.

— Nē, Rakitin, bez meistarības neko man nepadarīsi! — Nātansons turpināja. — Tagad pats pārliecinies: Ļova tev sacīja taisnību!

Viņš sāka demonstrēt skatītājiem tuvcīņu. Bezbailīgi kļāvās pie spēcīgā pretinieka auguma un bakstīja tā vēderu īsiem zibenīgiem sitieniem. Trofimam nebija iespējas atvēzēties, un bez atvēziena viņš# sist neprata. Kamēr Ra-kitins prātoja, ko lai iesāk, Ļova aši atlēca drošā attālumā. Tomēr Ļova, kā redzams, nebija pietiekami novērtējis savu pretinieku un kļuvis neuzmanīgs. Mirklī, kad Nātansons no jauna metās uz priekšu, Trofimam beidzot izdevās viņu pārsteigt ar smagu sitienu pa ausi. Nātan-sona kājas piepeši palēcās, un viņš nogāzās zemē.

Trofims un visi skatītāji dažas sekundes stāvēja sastinguši, pilnīgā apjukumā.

Ļova gulēja bāls, aizvērtām acīm, ļenganām, nekustīgām rokām.

Kareivji metās pie viņa. Uzslēja augšā, sāka purināt

—_ Ļova, Ļova! Nātanson!

Kāds iesaucās:

— Ūdeni!

Vairāki cilvēki klupdami krizdami aizskrēja pēc ūdens Stepans paņēma blūzi un sāka ar to vēdināt guļošo.

-— Paejiet nost, dodiet gaisu, — sacīja Stepans.

Visi atkāpās. Vienīgi pārbijies Trofims palika stāvam pie sava pretinieka.

Beidzot atnesa ūdeni, uzgāza Nātansonam veselu spaini. Tas nelīdzēja. Tad uzlēja otru.

Ļova gurdeni atvēra acis. Pārlaida aizmiglotu skatienu pāri stāvošajiem kareivjiem. Ieraudzījis Trofimu, priecīgi pasmaidīja un vārgā balsī teica:

— Tas tik bija sitiens! Es taču tev sacīju: tu esi īsts atradums! Lai mani miesīgā māte nepazīst, ja tu nekļūsi par valsts čempionu!

Puiši iesmējās. Viņi priecājās, ka cīņa beigusies laimīgi. Ļova piecēlās, pienāca pie Trofima, paspieda viņam roku un teica:

— Ar nokautu uzvarēja Trofims Rakitins, topošais boksa meistars!

Trofims, kas beidzot atjēdzās no pārbīļa, kļuva smaidīgs un kautrīgi sacīja:

— Tu nu gan man esi sadevis, sāp visās maliņās!

— Toties arī tu nepaliki Ļovam parādā! — Nātansons turpināja. — Spēka tev pārpārēm, tikai nav kustīguma, taču mēs tevi iekustināsim, attīstīsim reakciju, iemācīsim taktiku. Spīdēsi vislavenākajos pasaules ringos!

Ļova uzskatīja, ka viss izlemts. Arī Trofims nezin kāpēc pretī vairs neturējās. Ļova bija devis viņam krietnu mācību!

m

Stepana un Ļubas dzīvē notika negaidīts pavērsiens. Pulka štābā ieradās milicijas darbinieks un paziņoja vadībai, ka tiek meklēta pilsone Berezina Ļubova Andre-jevna, kas dzīvojot virsnieku mājā.

Pirmie, kas uzzina visus jaunumus, ir štāba rakstveži. Vadims Soboļevskis atskrēja pie mums uz noda|u un ar velnišķīgu smīniņu pastāstīja:

— Jūsu Pelnrušķīti meklē milicija!

Stepans gandrīz vai piekāva viņu, mēs ar pūlēm savaldījām.

— Ko tu ārdies, aizej un pats pārliecinies, — Vadims

aizvainoti nomurkšķēja.

Kuzņecovs tūlīt pat devās uz miliciju. No turienes viņš atgriezās sadrūmis. Neskatīdamies man acīs, teica:

— Tik tiešām viņu meklē. Kāpēc — to man nesacīja. Es viņiem nekas neesmu — ierindas kareivis, cilvēks no malas.

— Vajag aprunāties ar Sešeņu, — devu padomu.

Aizgājām pie politaudzinātāja. Nenorimti gudroju: kāpēc milicijai ievājadzējusies vienkārša, kautrīga meitene?

Par milicijas darbinieka apciemojumu Sešeņa jau zināja. Arī viņš bija pilnīgā neizpratnē. Ļuba viņam, tāpat kā mums visiem, šķita labs cilvēks.

— Būs noticis pārpratums, — ieminējās Sešeņa.

— Iešu pie Ļubas, lai viņa pati visu paskaidro, — Kuzņecovs nolēma.

— Ej, — Sešeņa piekrita un slepus deva man zīmi: «Esi kopā ar viņu.»

Ļuba sēdēja pie loga ar grāmatu rokā, mazulīte gulēja gultā. Istabā smaržoja pēc piena un svaigiem, tikko mazgātiem autiņiem. So istabu, manuprāt, vajadzētu saukt par templi. Tur valdīja tāds gaišums, tīrība un mājīgums, ka nebija ne mazākās vēlēšanās sākt neptīkamo sarunu.

Stepans apsēdās pie galda, uzlika uz tā lielās, iedegušās rokas un tā arī sastinga.

— Kas noticis? — vaicāja Ļuba, jauzdama ko nelabu.

Lūkojos viņas dzidrajās, zilajās acīs un domāju: «Nē,

noziedzniecei nevarētu būt tādas acis!»

Kuzņecovs šajā grūtajā brīd palika sev uzticīgs un bez aplinkiem sacīja:

— Tevi meklē milicija.

Man par lielu izbrīnu, Ļubu šī vēsts nemaz nebija pārsteigusi.

— Esmu pazudusi, tāpēc arī meklē. Mana māte nav saņēmusi vēsti no tantes, jo es līdz viņai neesmu tikusi. Tā vēstule, ko sūtīju no šejienes, droši vien vēl nav saņemta vai arī noklīdusi. Tāpēc mamma metusies mani meklēt. Nabaga māte — pārdzīvo neziņā. Es pati arī esmu labiņā — iemetu aploksni pastkastītē un likos mierā, kaut gan vajadzētu aizsūtīt telegrammu.

— Tā nebija vienīgā vēstule, tu vēl rakstīji par bērnu, sveici māti ar mazmeitiņu, — Stepans atgādināja.

— Rakstīt jau rakstīju, tomēr viņa, kā redzams, nav saņēmusi. Šodien pat jānosūta telegramma.

Es pateicu priekšā:

— Ar apmaksātu atbildi.

— Patiešām! — Ļuba nopriecājās. — Gan mēs, gan māte pārliecināsies, ka viss ir kārtībā.

— To mēs tūlīt organizēsim, — svarīgi teica Stepans, slēpdams no Ļubas acis. Viņam bija kauns, ka domājis par meiteni ļaunu.

Neiegriezdamies pulkā, aizgājām uz pastu un nosūtījām telegrammu ar apmaksātu atbildi. Pēc tam devāmies uz miliciju.

Ar mums runāja padzīvojis kapteinis, turkmēnis; uz viņa kabineta durvīm izlasījām uzvārdu — Annakulijevs. Seja viņam bija nevis vienkārši melnīgsnēja, bet gan pavisam brūna. Viņš runāja nesteigdamies, ar akcentu. Iztaujāja, kur un kādos apstākļos Kuzņecovs sastapis pilsoni Berezinu. Stepans ātri pastāstīja, kā tas noticis. Viņš, protams, noklusēja visus sīkumus, kurus bija stāstījis man, vienīgi darīja zināmu to, kas nepieciešams oficiālai sarunai.

Kapteini turpretī šie fakti neapmierināja, viņš laipni un uzstājīgi tincināja Kuzņecovu:

— Kāpēc pilsone Berezina aizbrauca no mājām? Kāda garastāvoklis bija pilsone Berezina, kad tu viņu satikt?

Vārdu sakot, Kuzņecovs bija spiests dot izsmeļošus paskaidrojumus.

Tad arī mēs pārliecinājāmies, ka Ļuba nav neko noziegusies; viņa bija gluži pareizi nodomājusi, ka māte, satraukta par meitas nozušanu, lūgusi palīdzību milicijai.

Uzzinājis par to, ko meitenes labā darījuši karavīri, kapteinis Annakulijevs teica:

— Mēs arī būsim.palīdzēt. Pilsone Berezina, pirms apmesties karaspēka pilsētiņa, dzīvoja bez pierakstīšanās. Par to vajag maksāt soda naudu, bet mēs būsim drusku pievērt acis. — Kapteinis, laikam gribēdams pajokot, piemetināja teicienu, kas bija iekritis viņam prātā, tikai pasacīja to pēc sava paraduma: — Mēs būsim paskatīt caur pirkstiem. Vajag paziņot mammai: pilsone Berezina dzīvs un vesels. Nav labi tā veca mamma uztraukt. Kāpēc nerakstīji?

— Mēs aizsūtījām telegrammu, biedri kapteini. — Pasteidzos dot savu artavu. — Ļuba uzrakstīja divas vēstules. Kā nekā atrodamies pasaules malā, vēstules ceļo ilgi.

Kapteinis pavērās manī ar pārmetošu skatienu.

— Tu saki: tālu dzīvojam? Līdz Maskavai ar lidmašīna četras stundas. Pa telefonu jebkura pilsēta jebkura stunda runāt var. Kāpēc pasaules mala?

— Mums neienāca prātā, biedri kapteini, — samierinoši sacīja Kuzņecovs, — pārāk vēlu iedomājamies par Ļubas māti, sen jau vajadzēja dot ziņu ar telegrammu.

Kapteinis kļuva pielaidīgāks, atsveicinādamies sniedza mums roku un, vērīgi uzlūkojis Stepanu, teica:

— Būsim dot atbilde: pilsone Berezina viss kārtībā. Pats zina, kur dzīvot, viņš ir pilngadīgs. Pase kabatā.

Stepans izlikās nemanām Annakulijeva smalko mājienu.

UZ MOŽU

Politnodarbībās aplūkojām piecgades plānu. Mani pārsteidza ne tikai grandiozā celtniecība, kas noris mūsu acu priekšā, bet arī mana agrākā, ikdienišķi vienaldzīgā attieksme pret šiem plāniem.

Kad mācījos skolā un tika īstenotas iepriekšējās piecgades ne mazāk grandiozās ieceres, kā es tās uztvēru? Godīgi sakot — nekādi! Kaut gan nav diez cik glaimojoši salīdzināt sevi ar Dihnilkinu, tomēr jāatzīst — lai arī esmu audzināts tēva un mātes stingrā uzraudzībā, politiskajos jautājumos tomēr neesmu zinošāks par Semjonu.

Cenzdamies sev to pierādīt, pārmest, mācību pārtraukumā uzsāku sarunu ar Dihnilkinu:

— Semjon, vai tu varētu atbildēt uz dažiem jautāju* miem, tikai pavisam nopietni.

— Gribi par mani uzrakstīt rakstiņu avīzei? — Semjons smīkņāja, rādīdams asus kā līdakai zobus.

Mani pārņēma neganti smiekli, tomēr tos apslāpēju, jo pats nupat biju brīdinājis, ka saruna būs nopietna.

— Vai esi lasījis — iepriekšējā piecgadē mēs uzcēlām pasaulē lielāko elektrostaciju.

— Mums daudz kas ir vislielākais pasaulē! — mundri atbildēja Dihnilkins.

— Bet kā tu pats par to domā?

— Pozitīvi! — iesaucās Semjons un pacēla roku, it kā pozēdams fotoaparāta priekšā.

— Beidz ākstīties, es tev nopietni prasu.

— Es arī nopietni atbildu. Vai tad esmu pret dižām celtnēm? Ne druscītiņ. Lai ceļ! — Dihnilkins iesmējās un iebikstīja man ar pirkstu vēderā. — Ko, vai pieķēri Dih-nilkinu? Domāji, sākšu tādus niekus gvelzt, ka uzreiz varēs cept par mani feļetonu? Nē, bračiņ, Semjons saprot, kas un kā, politikā orientējas!

Man bija skumīgi dzirdēt šo tukšo tērgāšanu. Noskumu. Dihnilkins, lai cik dīvaini tas būtu, vienā frāzē izteica pašu galveno, par ko tagad mani kremta sirdsapziņa. Semjons aizvien vēl uzmācās man: «Nu, vai rakstīsi par mani avīzē?» — tāpēc nolēmu pastāstīt par viņa izdarīto atklājumu — kazi, varbūt arī viņam ķersies pie sirds?

— Var jau uzrakstīt, — sacīju, — tikai negatīvā nozīmē un nevis feļetonu, bet asu, nosodošu, publicistisku rakstu.

Dihnilkins mitējās smaidīt un aizvainoti jautāja:

— Par ko tad? Par to, ka civilajā dzīvē es taviem draugiem uztaisīju zilu aci? Paraugies, cik daudz laika aizritējis! Kas tu par skribentu, ja pārmaiņas nepamani! Vai tad esmu tāds kā toreiz?

— Es nerunāju par huligānismu.

— Par ko tad? — Dihnilkins bija patiesi izbrīnījies.

— Tu nupat sacīji: lai ceļ! Pats droši vien neaptvēri, kāda ir jēga taviem vārdiem. Lai viņi ceļ, bet tu pastāvēsi malā. Vai saprati? Tādā gadījumā — kas tu tāds esi? Viņi ceļ komunismu, bet ko tu dari? Puišeļiem taisi zilas acis?

Dihnilkins paplēta muti kā zivs, kas izmesta krastā, tomēr neko nepateica. Mani vārdi, šķiet, viņu apstulbināja. Nemaz jau negribēju viņu aizvainot, patiesībā tas viss attiecās uz mani pašu — tādu, kāds biju pirms dienesta. Liekas, ka biju pat sliktāks nekā Dihnilkins, lai arī viņš ir huligāns, kauslis, toties es reizēm sarunāju tādas blēņas, ka tagad pašam ausis svilst. Demonstrēju savu drosmi, brīvdomību: pie mums tas nav labi, atkal kas cits nav kārtībā. Semjons Dihnilkins sadeva pa zobiem kaut kādam Jurijam Vetočkinam, un ar to arī viss beidzās^ Toties manis sacīto biedri ņēma vērā — es taču skaitījos domājošs cilvēks! Pļāpāju, jaucu viņiem prātus. Tas nav zilums — pēc nedēļas nepāriet. Tātad tomēr biju sliktāks par Dihnilkinu? Godīgi sakot, nekādas sistēmas man nebija, gvelzu niekus kā nu kuro reizi, turklāt ne pārāk asprātīgi un gudri. Soboļevski, jā, to gan uzklausīja daudz uzmanīgāk — viņā jūtama iekšēja pārliecība. Toties es muldēju tāpat vien — atkarībā no garastāvokļa. Tas viss notika informācijas trūkuma dēļ. Pagājušā kongresa materiāli bija publicēti visos laikrakstos. Vai esmu tos lasījis? Neesmu! Šķita garlaicīgi! Viens un tas pats! Apnicis. Tomēr kas īsti apnicis? No astoņām piecgadēm tā bija pati pirmā mana mūža apzinīgajā periodā. Skaitiet paši manus gadiņus: no trīspadsmit līdz astoņpadsmit sanāk tikai viena piecgade! It neko nezinādams par notiekošo, es jau runāju: apnicis! Kāds es biju stulbenis!

Sī apskaidrība nāca pār mani tikai tagad, armijā, kur, nerēķinoties ar gribēšanu vai negribēšanu, stundām ilgi visiem skaidroja, rakstīja uz tāfeles, rādīja un pierādīja mūsu sasniegumu nozīmīgumu un diženumu. Un — pats galvenais — mūsu, cilvēku, kas sargā no ienaidniekiem šos milzīgos sasniegumus, personisko atbildību.

Pēc sarunas ar Dihnilkinu ļoti gribēju aprunāties arī ar Vadimu. Kāds viņš ir patlaban? Tāds pats kā agrāk, vai varbūt arī viņu ietekmējusi armijas dzīve? Soboļev-skis tagad mūsu nodaļā nerādās — pēc darba štābā visu brīvo laiku viņš atrodas klubā, kur piedalās pašdarbībā, spēlē klavieres dziedātājiem un dejotājiem, spēlē pulka džezā un pēdējā koncertā, kas bija veltīts Padomju Armijas dienai, uzstājās jau konferansjē lomā. Biju domājis, ka viņš kautrēsies, zālē sanācis viss pulks, virsnieki ar sievām, viesi no pilsētas iestādēm, taču Vadims uznāca \ i skatuves gluži kā pie labiem paziņām, sakārtoja mikrofonu garā statnī un pavisam droši izmeta kādu joku, galanli iepazīstināja klausītājus ar koncerta dalībniekiem. Skatītāji viņu uzņēma atzinīgi. Vadims ir stalts, glīts puisis, uz skatuves uznāca nevis savā īsajā blūzē, bet gan rūpīgi izgludinātā formas tērpā ...

Vadimu sameklēju štābā: viņš tur mēdz sēdēt arī pēc darba, tomēr daudz mājīgāk nekā kazarmā — tā viņš pats man paskaidroja.

— Sveiciens štāba proletariātam! — es . sacīju.

— Necel, kājniek, putekļus gaisā! — Vadims atcirta. — Kādas vēstis atnesi? Tevi atkal kaut kur nodrukāja?

w Pagaidām nē.

— Tad kādā darīšanā?

— Sakarā ar putekļiem.

— Man nepielec.

Kā lai viņam pasaka? Klāt vaļā visu, par ko biju do mājis? Nebūs īsti pareizi, Vadimam vajadzīga īpaša p. eja. Te nevar kā ar Dihnilkinu — diez cik tālu netikšu Vadimā jārada labvēlīgs noskaņojums, vienīgi tad viņš kļūst vaļsirdīgāks. Ja vaicāšu tieši, neteiks it neko, Tu gan esam pazīstami jau sen. Tik tiešām, pēc kā tas iz skatīsies, ja, vēl nepārkāpis slieksnim, ne no šā, ne no ta sākšu risināt globālas problēmas?

Nolēmu pielietot viltību. Sāku runāt tikai par sevi, it kā gribētu nevis no viņa ko izdibināt, bet gan paslāsl par pārmaiņām, kuras pamanīju sevī, cerēdams tādā veidā padarīt Vadimu runīgu.

— Par putekļiem tev sacīju tādā nozīmē, ka tos no mums krietni vien izpurinājuši. Kad sākām dienēt, galvā'* vēl bija pamatīga biezputra. Kaut vai man, piemēram.

— Tu jau tagad esi pavisam šķīsts. Citus presē māci pareizi dzīvot.

— Katram savs — tu esi kļuvis pulka nopelniem bagā-tais mākslinieks, es — publicēju rakstus.

Apklusu. Tādā tonī sarunāties nav iespējams, jābeidz šīs abpusējās dzēlības. Arī Vadims sajuta, ka tāda ecēšanās labi nebeigsies. Viņš samierinoši vaicāja:

— Patiešām, saki: vai tev kas atgadījies — mājās, rotā?

Brīdi klusēju, lai viņš aptvertu, ka noticis kaut kas svarīgs, un domāju, kādā gultnē ievirzīt sarunu.

— Nedz mājās, nedz rotā, bet gan šeit. — Parādīju uz savu galvu. — Gribēju ar tevi aprunāties, bet tu...

— Liecies mierā, vecais, nelec uz pannas. Klāj vaļā. Slims esi, vai? Galva sāp?

— Nē. — Brīdi vilcinājos, tad izlēmu: kāpēc vilkt garumā? — Vai zini, mani krimst sirdsapziņa. Valstī noris diženi darbi, taču es stāvu malā.

Ko tad tu vari darīt — tu jau esi dienestā.

— Ne jau par tagadni runāju. Patlaban piedalos aktīvi — sargāju to visu. Toties agrāk, kad mācījos skolā, man bija par visu nospļauties.

Vadims pētoši lūkojās manī, atbildēja ātri, prātīgi un, galvenais, pilnīgi pareizi — gluži kā politaudzinātājs Se-šeņa. Tomēr jutu, viņš runā tīri mehāniski, lai kaut ko sacītu.

Mēģināju izteikties skaidrāk.

— Nav svarīgi, ka nebiju piedalījies praktiski, svarīgi, ka savā sirdī biju vienaldzīgs. Kāpēc? Kur tam iemesls, i evāru saprast vēl šobrīd.

Piepeši Vadima sejā uzplauka viltīga konferansjē liš 1 gs smaidiņš, un viņš gluži kā no skatuves izmeta rep liku:

— Rietumu ietekme!

Apvainojos.

— Es ar tevi nopietni, bet tu tēlo muļķi. — Piecel* grasīdamies aiziet.

Vadims aizšķērsoja man ceļu.

— Kāpēc tu šodien esi tik jūtelīgs? 1 s runāju visnotaļ nopietni. Vai tu noliedz Rietumu ietekmi?

— Es noliedzu ākstības, risinot nopietnu sarunu.

Vadims nolaida rokas un atgriezās pie galda. Apsēdās

Brīdi paklusēja un mierīgi, kā turpinādams ilgu sarunu, teica;

— Ne jau tevi vienīgo, vecais, nomoka tādas domas. Arī es vēl gluži nesen un pat šeit, armijā, dziedāju «haln bālu». Vai atceries, kā mēs ar Kuzņecovu sarāvāmies?

— Atceros.

Paklusējis Sobojevskis rezignēti, kā apkopodams sava domas, sacīja:

— Jā. Tālu gan mūs aizveduši. Taču no attāluma varot daudz vairāk saredzēt. — Viņš pavērās manī un piemetināja: — Neesmu, Viktor, nobriedis spriest par dzīvi tā dos mērogos, kādus tu man ieteic. Pašam vēl daudz kas jāatšķetina.

— Neesmu neko ieteicis, es tāpat vien. — Centos atkāpties ar godu.

— Lai nu paliek, neizlokies, — teica Vadims, saudzēdams mani* viņš bija visu sapratis —■ Vadimu ap stūri neapvedīsi. — Apsolu tev visu pastāstīt, kad tikšu ar sevi skaidrībā, tad varēsi uzcept jaunu romānu ar vecu nosau kurnu — «Cilvēks maina ādu».

Sākot ar otro dienesta gadu, Kuzņecovs tika norīkots par ložmetējnieku demobilizētā Kucana vietā. Sameklēt viņu varēja vai nu telpā, kurā tīrīja ieročus, vai arī zem koka, kur viņš pētīja un spodrināja savu ložmetēju.

Sastapu viņu pie ieroču statņa.

— Paklausies, Stepan. Tas man ir ārkārtīgi svarīgi: Tikai tagad esmu to sapratis.

Kuzņecovs izbrīnīts paskatījās uz mani.

— Vai atceries mūsu sarunu, kad tu stājies partijā?

— Ak, tā ...

— Ja. Toreiz uz tevi apvainojos, taču tev bija taisnība. Tagad es to saprotu īpaši labi. Es patiešām nebiju gatavs pieņemt tik nopietnu lēmumu savā dzīvē. Toties tagad nespēju bez tā vairs dzīvot.

Stepana nopietnajā sejā atplauka smaids.

— Priecājos par tevi, Viktor. Biju pārliecināts, ka nonāksi pie šīs atziņas. Aizej sameklē politaudzinātāju, pastāsti viņam. Diemžēl esmu vēl kandidāts un nevaru dot tev rekomendāciju, palūdz Sešeņam.

Vecākais leitnants nemaz nebrīnījās par manu lēmumu. Viņš nopriecājās tāpat kā Stepans.

— Tas ir varenil Apsveicu. Rekomendāciju tev, protams, došu. Otru paprasi kapteinim Uzlovam.

— Vai neatteiks? Viņš ir pārāk stingrs.

— Nebaidies, viņš tevi ļoti mīl.

— Uzlovs?! — Biju pārsteigts. — Sim cilvēkam, manuprāt, sentiments ir svešs.

— Tu, savādniek! Viņš ir augstās domās par tevi. Lepojas, ka viņa rotā dien tik krietns puisis. Ej pie viņa, patlaban kapteinis ir kancelejā. Tad ienāc pie manis, padomāsim par trešo rekomendāciju. Komjaunieši, domāju, tev neatteiks.

Kapteinis Uzlovs sēdēja pie galda, pavirši pārlapodams dokumentus, — papīru būšana viņam nepatika. Uzmeta man stingru skatienu. «Nevar būt,» nodomāju, «ka viņš mani labi ieredz.» Tomēr, uzklausījis manu lūgumu, Uzlovs pēkšņi kļuva laipnāks, un viņa skarbajās acīs uzzibsnīja možas dzirkstis.

— Sēdies, — viņš strupi izmeta, pamādams uz krēsla pusi. — Rekomendāciju tev došu. Pazīstu tevi kā nopietnu cilvēku. Nojaušu arī, kāpēc tieši tagad nolēmi stāties partija. Raizes par tēviju — tās ir diženas, cēlas jūtas. Tomēr, ja reiz esi tā nolēmis, tad arī jāpalūkojas uz priekšu. Pabeigsi dienestu, bet kas notiks tālāk?

— Atnāks citi, — klusu atbildēju.

— Citi gan — tas ir pareizi. Taču es runāju par tevi. Armijai nepieciešami izglītoti cilvēki. Vai par karaskolu neesi domājis?

— Nē, — es izdvesu.

— Tad padomā. Tu varētu kļūt lielisks virsnieks. Ari tavs draugs Kuzņecovs būtu krietns komandieris. Pagudrojiet abi. It īpaši tāpēc, ka esat draugi. Armijā draudzība ir uz mūžu.

Uzlovs paņēma no galda baltu lapu un augšā sparīgi uzrakstīja: «Rekomendācija.»

Biju domājis, kapteinis to uzrakstīs pēcāk, brīvajā brīdī, varbūt pēc cilas sarunas, taču Uzlovs necieta vilcināšanos. Rekomendācija tika uzrakstīta manā klātbūtnē.

Sniegdams to, viņš piecēlās, spieda man roku un paskatījās cieši acīs.

— Ceru, biedri Agejev, neaizmirsīsiet, ka par jums galvojis komandieris.

— Es lepojos ar to, biedri kapteini, — sacīju no visas sirds.

Kapteinis aizvien vēl spieda man roku, un viņa skarbās sejas mutes kaktiņos grasījās izlauzties laipns smaids. Ilgi tas pūlējās un nekādi nespēja atplaukt. Vienīgi rotas ko mandiera acīs staroja labestība, kādu ne reizi pirms un arī vēlāk pēc šā gadījuma netiku manījis.

Politaudzinātājs Sešeņa, noklausījies manu stāstījumu, paņēma kapteiņa rekomendāciju un ieslēdza dzelzs lādītē.

— Šeit tā nepazudīs. Es arī uzrakstīšu. Tagad domāsim par sagatavošanos.

— Stepans man apsolīja ...

— Tas labi. Viņš visu zina. Viņa darbu ar tevi noformēsim kā personisko uzdevumu.

Tagad Stepans ik vakaru sēž ar mani Ļeņina istabā un gan stāsta, gan iztaujā mani par partijas Statūtiem un Programmu.

Reizēm mums tuvojas Igors Kļimovs un ziņkārīgi taujā:

— Par ko jūs sačukstaties kā sazvērnieki?

Stepans pa jokam viņam atbild:

— Ej, Igoriņ, paspēlējies, tev vēl jāpaaugas, lai saprastu mūsu sarunas.

Kļimovs, apjēdzis, ka darām nopietnu darbu, liek mums mieru. Es skaidri redzu — viņš vēl ir pārāk zaļš. Viņu neuztrauc tas, kas satrauc mūs. Viņš vēl nav nobriedis. Tomēr man šķiet, ka pēc gada, kad manis un Kuzņecova rotā vairs nebūs, viņš pats sāks gatavoties partijai un noteikti atcerēsies šo sarunu, mani un Stepanu, kā mēs nošķīrāmies no visiem. Var gadīties, ka viņš kādam pasacīs uz mata tādus pašus vārdus .,.

Gatavojos arī patstāvīgi. Studēdams Ļeņina darbus, atcerējos, kā nesen viņa biogrāfijā meklēju personiskās drosmes un varonības faktus. Tagad atkal domāju par to, sa-stapdamies ar līdzīgām epizodēm Vladimira Iļjiča dzīvē. Izrādās, pret viņu ne reizi vien rīkojuši atentātus. 1918. gadā pēc uzstāšanās Mihailovskas manēžā, Sarkanās Armijas pirmās vienības priekšā, Ļeņins atgriezās mājās. Pēkšņi uz automobili sāka šaut. Vairākas lodes caururba mašīnu. Platēns, kas sēdēja Ļeņinam blakus, tika ievainots. 1919. gadā, kad Vladimirs Iļjičs brauca uz slimnīcu apciemot Nadeždu Konstantinovnu, automašīnai uzbruka bandīti. Viņi aplaupīja pasažierus un atņēma mašīnu. Kad bandīti bija prom, Ļeņins ska|i iesmējās, skatīdamies uz savu ceļabiedru Cebanovu, kam bija izdevies glābt no laupītājiem kannu piena, ko Iļjičs veda sievai.

Sevišķi spēcīgu iespaidu manī izraisīja pašas Krupska-jas stāstījums par Vladimiru Iļjiču. Neviens tik labi nepazina Ļeņinu ka viņa. Tāpēc Nadeždas Konstantinovnas stāstījumu pārrakstīju burtnīcā. Ne reizi vien to pārlasīju. Sis stāstījums ir Krupskajas atbildes uz Smadzeņu pētniecības institūta anketu. Turklāt tās ir spožas atbildes! Nevis oficiāls dokuments, bet sirsnīgs vēstījums par mīļoto cilvēku.

Kad lasu Nadeždu Konstantinovnu, man šķiet, ka viņa runā vienīgi ar mani. Sēžam vakarā pie lampas ar aba-žūru, krēsli apsegti baltiem audekla pārvalkiem, viss gluži kā gleznā. Sājā istabā mēs esam divatā; lampas dzeltenā gaisma apspīd galdautu; Nadeždas Konstantinovnas apaļā, laipnā seja slēpjas ēnā. Viņa runā klusā balsī...

«Vārgs viņš nebija, taču nebija arī pārāk spēcīgs. Fizisku darbu nestrādāja. Ja nu vienīgi sestdienas talkā. Vēl atceros — laboja žogu, kad bijām trimdā. Pastaigās pārlieku ātri nepiekusa. Bija kustīgs. Patika staigāt. Mājās nenorimti staigāja, ātri — no viena istabas kakta līdz otram...

Staigāja žigli. Soļodams nezvalstījās un rokas pārlieku nevicināja.

Tūļīgs nebija, drīzāk gan izveicīgs.

Nevajadzīga rosība un juceklīgums kustībās nebija manāmi.

Kājās turējās ļoti stingri.

... Kad ierados pie viņa trimdā, bieži devāmies uz mežu sēņot. Redze viņam bija laba, un, kad viņš (ātri) iemācījās meklēt un atrast sēnes, tad darīja to ar aizrautību.

Viņš bija kaislīgs sēņotājs. Mīlēja medības. Šausmīgi patika staigāt pa mežu tāpat vien ...»

Es redzu Ļeņinu. Viņš iet pa mežu un smaida — viņam tīk svaigais gaiss pēc sapulcēm piesmēķētos kabinetos un sēžu zālēs. Izbaudīt dažas minūtes miera — un atkal sāksies necilvēcisks sasprindzinājums, kas turpināsies gadiem ilgi.

Cik ļoti vienkāršas un pieticīgas vēlmes šim dižajam cilvēkam: pastaigāties, paelpot svaigu gaisu, tomēr liktenis pat to viņam atvēlēja visai maz. Nadežda Konstanti-novna saka: «...patika staigāt pa mežu», «mīlēja medības...» Patika! Bet cik reižu piepildījās šīs vēlēšanās? Vien trimdas laikā un kad bija slims — neilgi pirms nāves.

«...Iemīļoti žesti un ierastās kustības — runas laikā labās rokas kustība uz priekšu un pa labi...

Manierīguma, samākslotības, dīvainību, teatrālisma, uzspēles žestos nebija ...

Ļoti bieži smaidīja. Smaids — patīkams, dzēlīgs jeb «pieklājīgs» viņam nebija.»

Ļeņina smaids... Tas vienmēr staroja viņa acīs. Viņš ļoti mīlēja cilvēkus, tāpēc bija smaidīgs un laipns. Taču mums ir zināma arī skarbā Vladimira Iļjiča seja un cietā, nelokāmā griba viņa skatienā. Tā viņš lūkojās uz ienaidniekiem. Smaidošs viņš bija tikai savējiem, tiem, kas ziedoja sevi revolūcijai. Iedomājoties Ļeņina smaidu, es ari dzirdu viņa balsi.

«Runāja ātri... Balss izteiksmīga, nav monotona ...» stāsta Nadežda Konstantinovna. «Valoda bija vienkārša, neteatrāla un nesamākslota... tipiska krievu valoda. Tā bija emocionāli piesātināta, neizpušķota, nesadomāta, dabiski emocionāla ... Brīva un plūstoša. Vārdus un frāzes izvēlējās brīvi, nejuzdamies apgrūtināts ...

Viņš bija ļoti možs, uzstājīgs un savaldīgs cilvēks. Optimists.

Kad sēdēja cietumā, bija izturības un mundruma paraugs ...

Rakstīja šausmīgā ātrumā, lietojot saīsinājumus ...

Lasīja neparasti ātri. Lasīja pie sevis. Skaļi nedz es viņam, nedz viņš man nekad neko neesam lasījuši, tāda ieraduma mums nebija — tas taču atņem daudz laika ...

Redzes atmiņa bija lieliska. Sejas, lappuses, rindas iegaumēja ļoti labi. Ilgi paturēja atmiņā redzēto un tā detaļas ..,

Maz uzmanības pievērsa savam apģērbam. Domāju, ka viņa kaklasaites krāsa viņam bija vienaldzīga. Turklāt kaklasaiti viņš uzskatīja par apgrūtinošu nepieciešamību ...

Muzikāls... Par visu vairāk mīlēja vijoli. Mīlēja klavieres ...

Opera patika vairāk nekā balets.

Mīlēja sonātes: «Patētiskā», «Apasionāta».

Mīlēja toreadora dziesmu. Taču mūsu dzīvē tā visa bija maz. Ļoti mīlēja teātri — tas vienmēr izraisīja viņā spēcīgu iespaidu.

Šveicē kopā noskatījāmies «Dzīvo mironi».»

Kādas skumjas dveš Nadeždas Konstantinovnas vārdi; «Taču mūsu dzīvē tā visa bija maz.» Cilvēks citu cilvēku laimes dēļ atdevis visu, bet pašam nebija iespēja pat apmeklēt teātri, paklausīties mūziku!

«Nebija izvēlīgs, ēda visu, ko viņam deva. Kādu laiku katru dienu ēdām zirga gaļu ...

Parasts, dominējošs noskaņojums — saasināta saprin-gtība.

Jautrs un možs.

Biežu garastāvokļa maiņu nebija. Vispār visas pārmaiņas bija pamatotas.

Lieliski valdīja pār sevi...

Paškritisks, pret sevi bija ļoti stingrs. Taču necieta urķēšanos dvēselē un mokošu pašanalīzi.

Kad bija ļoti satraukts, ņēma vārdnīcu (piemēram, Makarova) un varēja to lasīt stundām ilgi.

Bija kaujiniecisks... Nevajadzīgu risku — risku paša riska dēļ — neatzina ... Nedz bikluma, nedz nedrošuma.

Bezbailīgs un drosmīgs.»

Sos divus vārdus Nadežda Konstantinovna uzrakstījusi atsevišķā rindkopā, kā redzams, ar nolūku, rezumējot savu stāstījumu. Es citēju to, protams, ļoti saīsinātu.

Varbūt kādam šķiet smieklīgi mani pierādījumi tam, kas visiem zināms un nav jāpierāda. Droši vien sacīs: tad nu gan atradies īraklijs Andronikovs! Jāteic gan, ka nealkstu pirmatklājēja goda. Vienkārši tas ir atklājums man pašam.

Tieši tā: «Nedz bikluma, nedz nedrošuma.

Bezbailīgs un drosmīgs.»

Ar to arī beidzās mani «meklējumi». Tie bija tik ļoti personiski, ka nemaz neatzīmēju paveikto (pamatīgi!) darbu savā Ļeņina rakstu un biogrāfijas izpētes plānā. Nepateicu par to ne Sešeņam, ne Stepanam. Par to taču mani var paslavēt. Minēt mani citiem kā paraugu. Bet tās taču ir manas sirds dziļākās jūtas ...

Jo lielāka mīlestība, jo mazāk par to jārunā. Nadeždas Konstantinovnas stāstījumā par mīlestību nav neviena vārda, tomēr katrā teikumā, katrā vārdā tā staro tik gaiši un kvēli, tik silti un skumīgi, kā var starot vienīgi mīlestība. Nadeždas Konstantinovnas vairs nav, tomēr viņas mīlestība turpina degt, tā silda cilvēku sirdis, rod tajās joprojām stipru siltumu pret Iļjiču, un tas turpināsies tik ilgi, kamēr vien cilvēki dzīvos uz zemes ...

Noliku sev priekšā tīru papīra lapu, un mani pārņēma neparasts satraukums. Tūlīt es uzrakstīšu pašas svarīgākās rindas savā mūžā. Vai kļūšu rakstnieks vai arī ne — tas nav zināms, var būt, ka ar laiku sacerēšu stāstus un romānus. Tomēr tas, ko tūlīt uzrakstīšu, būs pats nozīmīgākais. Tāpēc gribas pateikt tādus vārdus, kas atbilstu šim svinīgajam brīdim, lai vēlāk, kad atcerēšos tos, nebūtu jānožēlo, ka nebiju atradis cienīgākus, kas izteiktu manas dvēseles prieku ... Lai arī kā es nopūlos, tomēr parastie, grāmatās daudzreiz lasītie vārdi visprecīzāk izsaka manas jūtas. Tos tad arī uzrakstīju:

«Iesniegums

Lūdzu uzņemt mani Komunistiskās partijas rindās. Gribu visus savus spēkus atdot mīļotajai Dzimtenei.

Ierindnieks Viktors Agejevs.»

PRIEKS

Saņēmu pasta paziņojumu par sūtījumu. Domāju, no mājām, bet izrādījās—noTaškentas. Savādi, kas no Taš-kentas varētu sūtīt man paku? Turklāt sainītis tāds kā kroņa, ievīstīts rupjā, brūnā papīrā, ar zīmoglakas ripuļiem nolipināts. Esmu pieradis pie finiera kārbām.

Visi nodaļas puiši sapulcējās pie manas gultas, pētīja iesaiņojumu, brīnījās. Galvenais, ka sūtītāja adrese bija dīvaina: uzvārda nav, vienīgi — «Taškenta» un numurs.

— Ja nu tur iekšā ir ellesmašīna? Ienaidnieku intrigas? Atvērsi — noblīkšķēs, un puse rotas pagalam! — noslēpumaini sacīja Dihnilkins.

Puiši iesmējās.

— Gluži vienkārši — rotai atsūtīja «kaujas lapiņas» vai «zibeņa» eksemplārus, — paziņoja Igors Kļimovs.

— Kāpēc tad Agejevam? Neesmu ne komandieris, m politaudzinātājs.

*— Tu esi sienasavīzes redaktors.

— Taisi vaļā, — apņēmīgi teica Stepans. — Nav * vilkt garumā 1

Pārgriezu auklu, attinu čaukstošo papīru, un visi ierau dzija desmit biezu žurnālu eksemplārus pelēcīgi zilos vākos. Puiši ņēmās tos uzmanīgi šķirstīt. Žurnāli oda pēc svaiga papīra un tipogrāfijas krāsas.

— Varbūt kāds dzen velnu, grib mūs izjokot? — Nā tansons centās uzminēt.

— Viss kārtībā! — Igors Kļimovs piepeši iesauca — Skaties -— Viktors Agejevs, «Pirmais solis pretī va roņdarbam», tēlojums.

Man bija tāda sajūta, it kā manu sirdi iemērktu saldā, smaržīgā medū. Pat elpa aizrāvās. Mēģināju slēpt jūtas, tēlodams vienaldzību.

— Kas tur liels, nodrukājuši, un viss ... Nekā īpaša ...

— Padomā tikai, šito klasiķi nogurdinājuši ar publikācijām biezos žurnālos! — Igors Kļimovs iedzēla.

— Atjēdzies! Lec gaisā aiz prieka! Tas taču pirmo reizi! — Kuzņecovs mudināja, un viņa acis staroja laime.

— Šodien tev obligāti jāierauj sotelis! — ierunājās sa jūsminātais Dihnilkins.

No viena žurnāla izkrita zīmīte.

«Sveicināts, Viktor!

Apsveicu ar pirmo publikāciju biezā žurnālā. Rakstiet vēl. Vēlu veiksmi! Pepelovs.»

Ak, dārgais Vitālij Jegorovič, to visu izdarījāt jūs! Gan ieteicāt redakcijai, gan ari atsūtījāt žurnālu. Nespēju izteikt, cik ļoti esmu jums pateicīgs.

Tajā pašā dienā aizsūtīju žurnālu vecākiem, uzdāvināju Sešeņam, Zigalovam, Stepanarn, staršinam Majarn un majoram Rosļakovam.

Jurijs Vetočkins skatījās manī lūdzošām acīm, iedevu arī viņam. Vadimam aiznesu uz štābu vakarā. Vienu eksemplāru piešķīru, protams, arī Kjimovam. Līdzko Igors saprata, ka tēlojums ir par viņu, uzreiz kļuva rāms, iepriekš bija priecīgs par mani, toties tagad nokautrējās — nobijās, ka šo līksmošanu citi varētu pārprast.

Tēlojuma pirmajā lapaspusē it visiem ierakstīju dažus vārdus un parakstījos. Nav vārdam vietas, patīkami pirmo

reizi mūžā dot savu autogrāfu! Tagad mani rotā iesaukuši par Viktoru — rakstnieku.

Maniem pirmajiem lasītājiem tēlojums bija paticis. Vienīgi Soboļevskis sacīja:

— Vai zini, vecais, kas rakstīts vissenākajā papirusā, kurš saglabājies līdz mūsu laikiem?

— Ne, neesmu lasījis. Tas droši vien bija šausmīgi sen, turklāt ne jau krievu valodā rakstīts.

— Tas ir seši tūkstoši gadus vecs, un tajā rakstīti šādi vārdi: «Pasaule, par nelaimi, tagad nav tāda kā agrāk. Katrs grib rakstīt grāmatas, un bērni neklausa savus vecākus.»

Dziļā neizpratnē devos prom: vai Vadims jokoja, vai arī tik tiešām tā bija rakstīts senajā papirusā? Pēc dažām dienām, saticis Soboļevski, pajautāju:

•— Par papirusu tu izdomāji vai arī tā ir patiesība?

Vadims jutās gandarīts. Sapratis, ka panācis savu, viņš augstsirdīgi teica:

— Precīzi, vari nešaubīties, ja vien nemelo avīze, kurā par to esmu lasījis.

Lūk, jums jaunatnes problēma — vecāku un bērnu konflikts, tā pastāvējusi jau pirms sešiem tūkstošiem gadu! Pasaulei it nekas nav noticis. Aizvien jaunas paaudzes, nomainot cita citu, atripinājušas mūsu zemeslodi līdz XX gadsimtam un tā saniegumiem. Un droši vien visus šos garos gadsimteņus vecīši sērīgi dvesuši: «Svaka pa-audzīte! Kad mēs bijām jauni, tad nu gan ...»

Pēc individuālajām mācībām kazarmā gandrīz neviens nebija palicis, kareivji izklīda kur nu kurais — citi devās uz sporta sekciju, citi uz pašdarbības mēģinājumu. Sēdēju pie loga, lasīju žurnāla «Znamja» jauno numuru. Tajā daudz vairāk nekā citos raksta par armijas dzīvi.

Jaunākais seržants Vetočkins pārbaudīja, kādā kārtībā ir mūsu nodaļas puišu skapīši. Viņš nesteigdamies staigāja no vienas gultas pie otras. Ik reizi, kad noklaudzēja kārtējā skapīša durtiņas, neviļus pametu skatienu un pēc tā, kā plauktiņos bija sakārtoti tualetes piederumi, drēbes un grāmatas, noteicu, kam pieder skapītis: Kļimovam, Ra-kitinam ... Pat, ja šos skapīšus samainītu vietām, arī tad es zinātu, kam kurš pieder. Cilvēks parāda sevi ne tikai konkrētā rīcībā, bet pat attieksmē pret mantām, jo arī tā dod priekšstatu par viņa disciplinētību un rakstura īpašībām. Rakitina mantas it visas ietītas avīzēs — zābaku suka, ziepju trauciņš, zobu pasta, skūšanās piederumi. Turklāt katrs priekšmets ievīstīts veselā avīzē, tīstokļi iznākuši lieli, rupji, nemākulīgi darināti.

Stcpana skapītī gluži kā izstādē — viss rūpīgi sakārtots, grāmatas atsevišķi, burtnīcas atsevišķi. Mantas tāpat ietītas avīzēs, un šie sainīši ir glīti, katram atvēlēts tik daudz papīra, cik nepieciešams, lai nekur nespurotos, — katrs vīstoklis izskatās kā aizlīmēta pakete.

Kad Vetočkins atvēra Dihnilkina skapīti, ar pūlēm savaldīju smieklus. Semjons arī bija visu iesaiņojis, kā pieņemts, tikai avīzes bija netīras, sadriskātas, turklāt sainīši mētājās kaudzē kur nu kurais. Apakšējā plauktā gulēja apkvēpis, nevīžīgi nomazgāts katliņš.

— Dieniniek! — uzsauca Vetočkins.

— Es.

— Pasauciet Dihnilkinu, viņš ir smēķētavā.

Semjons nāca lēnām, demonstratīvi gāzelēdamies.

Nejauši kļuvu liecinieks aizraujošam notikumam. Cilvēkam no malas, kas neko nezināja par seno psiholoģisko cīņu šo divu starpā, liktos, ka nekas īpašs nenotiek — vienīgi seržanta kārtējā saruna ar nevīžīgu kareivi, tas ari viss.

Toties man labi zināms, kādas attiecības ir Semjonam ar Juriju. Dihnilkins neparko nevar samierināties, ka Vetočkins, šis memmesdēliņš un paipnsītis, tagad ir viņa komandieris. Viņš nemana un neizprot tās dziļās pārvērtības, kas notikušas Jurijā. Jebkurā gadījumā, kad Vetočkins izsaka piezīmi vai dod komandu, Dihnilkins «plīst» aiz niknuma, joprojām viņā ir pretrunu gars.

— Biedri Dihnilkin, jūsu skapītis atkal nav sakārtots,— bargi sacīja jaunākais seržants.

— Kā nav sakārtots? Viss ir ietīts.

— Tas gan, tikai kā tas izdarīts?

— Vai zini, tu izbeidz kasīties, — klusu novilka Dihnilkins, viņa nobālējušās nāsis sāka nervozi raustīties.

— Biedri Dihnilkin, pārtrauciet runāt pretī un tūlīt sakārtojiet skapīti, — Vetočkins. sacīja no uztraukuma dobjā balsī. Viņš, kā redzams, nolēma neatkāpties un šoreiz uzsvērt savas komandiera prasības.

Dihnilkins žigli palūkojās visapkārt. Tuvumā neviena nebija, vienīgi dieninieks pie durvīm, turklāt tas nepievērsa viņiem uzmanību. Mani Semjons vērā neņēma. Es skaitījos savējais. Iespējams, viņam pat pazibējusi doma: labi vien ir, ka noskatīšos turpmāko, — mēs taču dzīvojam vienā pilsētā, vēlāk stāstīšu, ka Semjons Dihnilkins pat armijā lika trūkties Jurijam.

Semjons, pārliecinājies, ka viņu neviens neredz, spēra soli uz Vetočkina pusi, izvalbīja kā parasti savas zaļās acis un nošņāca:

— Es tev, Juročka, ne tikai mājās, bet ari tepat sadošu pa purnu, ja tu reiz neatkratīsies no manis. — Dihnilkins lēnām cēla dūres, grasīdamies sist.

Sagatavojos mesties Semjonam virsū, līdzko viņš atvēzēsies pret jaunāko seržantu.

Tomēr mana iejaukšanās nebija vajadzīga. Pēkšņi Ve-točkins nostājās aizsardzības pozā, nicinoši pasmīnēja un, skatīdamies Semjonam tieši acīs, sacīja:

— Tu nu gan esi tumsoņa! Vai tiešām nesaproti, ka viss pārvērties? Gan es vairs neesmu tāds, kāds biju, gan arī tu. Es tevi notēsīšu ne sliktāk kā Ļova Nātansons, lai arī ar boksu neesmu nodarbojies. Nav vairs tā Juročkas, par kuru esi ņirgājies! Vai saprati?

Semjons pārsteigumā nolaida rokas un atkāpās soli atpakaļ. Izbrīnījies viņš aplūkoja garo, plecīgo jaunāko seržantu un aptvēra, ka Jurijs Vetočkins armijā kļuvis veselīgs un dūšīgs, ka viņš tik tiešām turpat bez lieciniekiem var krietni sadot Semjonam.

Jurijs saprata, ka uzvarējis, un, kā apkopodams ieilgušās cīņas rezultātus, stingri teica:

— Nedz šeit, nedz mājās — nekur es no tevis nebaidos, vai skaidrs? Beigusies tava huligāniskā patvaldība! Ej un sakārto skapīti. Pirms vakariņām pārbaudīšu!

Vetočkins pagriezās un devās prom. Viņš ne reizi neatskatījās, gāja mierīgi, nesteigdamies, lai Dihnilkins labāk varētu aplūkot viņa varenos plecus.

Pie manis pienāca noraizējies Stepans.

— Ļubas māte brauc šurpu. — Viņš parādīja telegrammu.

— Ļuba droši vien ļoti priecīga? — pavaicāju.

— Man šķiet, tā nu gluži nav, — izklaidīgi atbildēja Kuzņecovs.

Kāpēc viņu tik ļoti satraukusi Ļubas mātes ierašanās? Tas taču pats par sevi saprotams: ja meitai gadījusies nelaime, māte nevar neatbraukt. Agrāk viņa nezināja adresi, tagad uzzinājusi un brauc šurp.

— Kāpēc tu neesi omā? Māte palīdzēs Ļubai, pamācis viņai kopt bērnu, vai tad tas slikti?

Stepans izvilka no krūšu kabatiņas aploksni un klusēdams sniedza man. Paskatījos uz adresi.

— Vēstule domāta Ļubai, kāpēc to atvēri?

— Viņa pati izlasīja, pēc tam iedeva man. Lasi, viņa ari tev atļāvusi.

Paņēmu uz burtnīcas lapas rakstīto vēstuli. Bērnišķīgā rokrakstā māte vēstīja meitai par to, ka viņu «līdz šai dienai grauž sirdēsti». Prasīja, kāpēc meita nebrauc uz mājām un dzīvo pie svešiem ļaudīm. «Varbūt Tevi uz pasaules malu aizvilinājis kāds nekauņa un tagad nelaiž vaļā? Tu raksti — esot labs cilvēks, bet man šķiet, ka viņš ar varu Tevi spiež tā rakstīt. Nolēmu braukt pie Tevis. Vedīšu Tevi uz mājām. Ja slikts cilvēks Tev darīja pāri vai arī nelaida vaļā, es viņam acis izskrāpēšu!»

Neviļus iesmējos un tūlīt sapratu, ka rīkojos muļķīgi, nebiedriski. Stepans atnācis lūgt padomu, bet es ņirdzu.

— Kāpēc tu uztraucies? — jautāju.

Kuzņecovs izbrīnījies pavērās manī.

— Vai tad nav saprotams?

— Izbeidz pārdzīvot. Atbrauks māte, parunāsies ar Lubu. Pati visu ieraudzīs un sapratīs.

— Ja nu viņa, pirms visu sapratīs, turpat stacijā metīsies man «acis laukā skrāpēt»?

— Pārcietīsi. Vēlāk viņa visu uzzinās. Pašai būs kauns.

— Tev jau viegli runāt.

— Tad es iešu ar Lubu viņu sagaidīt.

Stepans atmeta ar roku.

— Ko vēl neizgudrosi! Vai tad esmu vainīgs, ka man būtu jāslapstās?

Jau sen gribēju apvaicāties Stepanam par viņu attiecībām. Gadījums savedis kopā divus ne visai veiksmīgus cilvēkus varbūt ar tādu nolūku, lai viņi darītu viens otru laimīgu. Vai Stepans to saprot? Droši vien, ka saprot. Tomēr ne reizi nebija ieminējies par saviem nākotnes plāniem. Tā arī aizvedīs māte Ļubu uz mājām, un Kuzņecovs atkal paliks vientuļš savas kautrības dēļ. Jāmēģina parunāt ar viņu, jādod padoms. Sastomījos un ne visai pārliecināts iesāku:

— Ko tu vispār domā ...

— Par ko tu?

— Par Lubu.

Stepans sarauca pieri, novērsa skatienu sānis.

— Viņa brauks ar māti uz mājām. Ko citu var izdomāt?

- Varbūt pagaidīs tevi? Daudz jau nav atlicis. Brauksiet kopā.

Stcpans blenza mani ļaunām acīm.

— Kāpēc gan viņai būtu mani jāgaida?

— Manuprāt, viņa ir labās domās par tevi. Cik ilgi mēs spēlēsim slēpšanos, — apņēmīgi sacīju, — vai tad neredzi, ka viņa tevi mīl?

— Toties tu redzi! Vai tu re, kāds acīgais atradies! Vai neesi padomājis, ka šī attieksme īstenībā ir pateicības

jūtas?

— Man liekas ...

— Labi. Beigsim zīlēt. Uz staciju iesim sagaidīt kopā.

Nemanīdams sevišķus iemeslus sarūgtinājumam, pajokoju atkal:

— Tātad es būšu zibensnovedējs?

— Nē, tu mani glābsi no satrakotās muterītes apkampieniem.

Tās pašas dienas pievakarē devāmies uz staciju trijatā — Ļuba, Stepans un es. Ļuba bija priecīgi satraukta. Tagad viņas sejā vairs nemanīja brūnos plankumus, vaigos kvēloja sārtums. Acis bija pielijušas ar spilgtu zilgmi — asaras tajās jau sen nožuvušas. Ļuba nesa segā ievīstītu meitu. Pie mazulītes sārtā deguntiņa krokojās mežģīnes.

— Tūlīt mūsu vecmāmiņa atbrauks, — dūdoja Ļuba, pieliekusies tuvu meitai.

— Onkulim Stjopam viņa, ai, kā sados pa seksti! pateicu, pieskaņodamies Lubas tonim.

Ļuba iesmējās. Stcpans caururba mani ar skatienu, tomēr ari kļuva smaidīgs.

— Kā tad sauc jūsu māti? — es vaicāju.

— Nadežda Aleksejevna.

Mūsu stacijā vilciens pieturēja tikai trīs minūtes. Ātri pieskrējām pie sestā vagona, kas bija minēts telegrammā. Uz perona nokāpa padzīvojusi sieviete lakatu galva. Seja viņai bija skarba. Tomēr šo skarbumu acumirklī nomainīja prieka uzliesmojums.

Mēs ar Stepanu tik tikko paguvām notvert čemodānu un sainīti. Nadežda Aleksejevna, ieraudzījusi Lubu, izmeta tos no rokām.

— Meitiņ manu! — iesaucās māte un tūlīt apraudājās. — Mazmeitiņ! — Viņa abām rokām sniedzās pēc bērna.

Vilciens sakustējās un aizbrauca, māte aizvien vēl raudāja, spiezdama pie krūtīm Ļubu un mazmeitiņu. Stāvējām ar Kuznecovu līdzās, taču viņa vēl nebija paguvusi paskatīties uz mums. Kad vilciens, klaudzinādams riteņus, aiztraucās aiz semafora, māte pagriezās pret mums.

— Tas ir Stepans, — sacīja Ļuba, paņēmusi viņu zem rokas, kā gatavodamās viņu aizstāvēt, ja māte grasītos

izpildīt solījumu. — Un tas ir viņa draugs •— Viktors, .......

Ļuba ari mani stādīja priekšā.

Māte pat neuzmeta man skatienu, viņa pētoši lūkojās Stepana sejā. Viņai bija vienkāršas krievu sievietes vaibsti, niknumu tajos nemaz nemanīja — gluži otrādi — sejā jautās daudz pieredzējuša un pārdzīvojuša cilvēka skumjas, kuras darīja gaišas silta un neuzkrītoša labestība. Ar šo neilgo skatienu, kā redzams, pietika, lai sirds pateiktu viņai priekšā, ka Stepans nebūt nav tas ļaundaris, kādu bija iedomājusies.

Labdien, dēliņ, — klusu sacīja māte, lūpas viņai ietrīsējās, un, apskāvusi Stepanu, viņa ļāva vaļu asar im.

Stepans stāvēja kā sastindzis. Varu iedomāties, ko puisis juta — kopš piecu gadu vecuma viņš nav baudījis mātes glāstu! Viņš bija vēl gluži sīks nesapraša, kad māte nomira tajā pļavā ...

— Mamma, nevajag, — Ļuba lūdzās, — kāpēc jūs tā raudat!

— Meitiņ, es aiz prieka! — sacīja māte, aizvien vēl turēdama Stepanu savos apkampienos. — Tagad viss, vairs neraudāšu! — viņa teica nopūzdamās, vēlreiz aplūkoja Stepanu un gluži atviegloti piemetināja: — Neraudāšu vairs. Tagad pati redzu, kādi krietni cilvēki ir tev blakus. Dod nu man mazmeitiņu! . ..

Nadežda Aleksejevna, pabijusi pie mums dažas dienas, posās uz mājām. Viņa ņēma sev līdzi Lubu un bērnu.

Gaidīdami vilcienu, stāvējām uz tā paša perona, tikai tagad ar mums bija arī Ņina Uristoforovna. Lūkodamās Ļuba, Ņikitina notrausa asaru, droši vien domāja par savas meitas Poļinas turpmāko likteni. Vadims Soboļevskis Ņikitiniem patika, tikai viņš bija pārāk glīts un mazliet vieglprātīgs puisietis.

Ņina Mristoforovna bija atnesusi vairākus sainīšus ar ēdamo.

— Mūsu sievietes lūdza to nodot, šis tas šeit ir arī no manis.

— Kur mēs tik daudz liksim! — kuba mēģināja atteikties. — Mums nekā netrūkst, turklāt ceļā var nopirkt.

— Ņem, Ļuba, tev jābaro bērns, tev nepieciešami svaigi produkti, taču ceļā var iesmērēt nezin ko. — Ņina Hristo-iorovna uzstāja. — Neaizmirsti mūs, raksti!

— Ko jūs, kā gan varu aizmirst? Lai gan armijā neesmu dienējusi, tagad tā ir tikpat kā mana ģimene. Pulks man kļuvis kā dzimtās mājas, un visas sievietes — radinieces. •— To sakot, Ļuba vairākkārt paskatījās uz Kuzņe-covu.

Nadežda Aleksejevna, sapratusi savu meitu, nāca viņai palīgā.

— Stepan, pēc dienesta brauc pie mums, pieņemsim tevi kā dēlu. Pie mums atradīsies gan darbs, gan dzīvoklis.

Stepans nodūra galvu un sacīja ka atvainodamies:

— Uz laukiem braukt nevaru. Esmu strādnieks. Pat ar Viktoru nestāšos karaskolā. Esmu strādnieku šķira uz visu mūžu.

— Lai nu tā būtu, — samierinoši sacīja Lubas māte.

Esi strādnieks. Tomēr — vai pēc dienesta nevajag mazliet atpūsties?

— Protams.

— Tāpēc atbrauc. Mēs gaidīsim.

— Aizbraukšu, — teica Stepans, vērdamies Ļuba.

Atauļoja vilciens — sakarsis, putekļains, spilgti krāsots. Es nodomāju: «Būtu klejotāji paskatījušies uz šo spoguļoto, pulēto, ar tepiķiem izklāto brīnumvilcienu! Taja ir it viss: ūdens, virtuve, restorāns, radio, elektriskais apgaismojums, ledusskapji, patvāri. Vilciens skrien cauri svelmainam tuksnesim, turpretim vagonos jūtama patīkama vēsma, ko uztur gaisa kondicionēšanas ierīces.»

Cauri hermētiski aizvērtajiem logiem balsis nebija dzirdamas. Stepans un Ļuba sazinājās ar žestiem. Viņš rādīja ar pirkstu uz viņu, pēc tam piebikstīja sev pie krūtīm — noteikti aizbraukšu.

Ļuba māja pretī — saprotu. Laimīgi smaidīja.

Vilciens aizjoņoja, pamezdams aiz sevis garu putekļu vērpeti, it kā brauktu nevis pa sliedēm, bet gan pa zemes ceļu.

Pienāca manā dzīvē nozīmīgākā diena. Man likās, ka tai jābūt sevišķai un neparastai. Uztraucos ļoti. Tomēr pulējos, protams, to slēpt, centos būt pavisam mierīgs, kā piedien pieaugušam cilvēkam, kas drīz kļūs Padomju Savienības Komunistiskās partijas biedra kandidāts.

— Vai uztraucies? — Stepans vaicāja pirms sapulces.

— Pats zini. . .

— Nebaidies, šeit visi ir savējie.

Cik liela nozīme cilvēka dzīvē var būt labam vārdam! Tas, šķiet, neko nemaksā, vienkāršs vārds, un viss, tomēr tas ir ārkārtīgi svarīgs tam, kas nokļuvis grūtībās. Pēc šiem Stepana vārdiem kļuvu gluži mundrs, nomierinājos. Palūkojos visapkārt — tik tiešām visi savējie.

Partijas sapulce notika līdz pēdējam sīkumam pazīstamajā rotas kancelejā. Pie galda sēdēja cilvēki, ar kuriem jau otro gadu esmu kopā ik dienu: kapteinis Uzlovs, polit-audzinātājs Šešena, leitnanti — vadu komandieri, Ziga-lovs, staršina Majs, Stepans, trīs seržanti... Tā arī bija visa partijas organizācija. Tomēr šie ļaudis, aizvien palikdami tajos pašos štata amatos, tajos pašos formas tērpos un dienesta pakāpēs, tagad manā priekšā nostājās gluži jaunā, man līdz šim nezināmā kategorijā. Tie bija komunisti!

Dienaskārtības pirmais punkts: ierindnieka Agejeva uzņemšana partijas kandidātos.

Mani palūdza pastāstīt biogrāfiju. Es pastāstīju, un man kļuva kauns, ka tā ir tik necila — piedzimu, mācījos, mani iesauca armijā, tas ari viss. Ienāca prātā, ka tūlīt sacīs: kur tu, puišeli, lien? Kāds tev pamatojums, lai stātos partijā?

Tomēr viss gāja savu gaitu. Man uzdeva jautājumu par Statūtiem, pavaicāja šo to par starptautisko stāvokli. Sapulces vadītājs leitnants 2igalovs rezumēja:

— Biedri, domāju, ka viss ir skaidrs?

— Skaidrs, — piebalsoja Majs.

— Kas grib izteikties?

Pirmais cēlās kājās Sešeņa.

— Mēs visi labi pazīstam biedru Agejevu. Viņš ir krietns karavīrs, politiski izglītots un saprotošs cilvēks. Domājošs, aizraujas ar literatūru. Pilda atbildīgus sabiedriskus uzdevumus.

Biju pārsteigts — par ko gan Sešeņa nolēma mani lielīt — man taču nav nekādu īpašu nopelnu.

— Viņš ir mūsu sienasavīzes redaktors, materiāli, kas tajā tiek ievietoti, ir labi, avīze iznāk laikus ...

Tad, redz, kas viņam prātā!

— Tomēr gribu dot Agejevam padomu — iesaistiet aktīvu. Patlaban jūs nereti sacerat rakstus citu vietā. Kad kļūsiet komunists, jums jāsaprot, ka plaša korespondentu ; ktīva iesaistīšana avīzes sagatavošanas procesā — tas ari ir svarīgs audzināšanas darbs. Ja uzrakstījāt pats un iedevāt kādam parakstīties — esat palaidis garām iespēju piespiest cilvēku patstāvīgi domāt. Vajag, lai autors krietni palauzītu galvu. Dodiet ierosmi, toties domāt un rakstīt vajag viņam pašam. Tāds darbs papildinās rotu ar pat-stāvīgi domājošiem cilvēkiem. Tas ir padoms priekšdienām. Kas attiecas uz biedra Agejeva uzņemšanu kandidātos — es esmu par. Viņš ir tā cienīgs.

Pēc politaudzinātāja vārdu lūdza kapteinis Uzlovs.

— Es devu biedram Agejevam rekomendāciju. Viņš ir cilvēks, kas spēj iedziļināties. Agejevs ne vien pats krietni dien, bet arī labvēlīgi ietekmē vienu otru nedisciplinētu kareivi. Kopš Agejevs sācis dienestu, ievēroju šo viņa pozitīvo īpašību un ļoti priecājos, ka neesmu kļūdījies. Ierosinu uzņemt viņu partijas kandidātos.

2igalovs ar repliku apstiprināja kapteiņa vārdus:

— Jaunais seržants Vetočkins tiek galā ar mums visiem pazīstamo Dihnilkinu, pateicoties Agejeva un Kuzņccova atbalstam. — Leitnants vērsās pie Stepana: — Kuzņecov, varbūt jūs teiksiet kādu vārdu par savu draugu?

Stepans piecēlās. Viņš bija mazliet samulsis.

— Ko gan varu sacīt? Viņš ir mans draugs, un ar to jau pateikts daudz, tāpēc viņu nelielīšu, man nav tiesību. Gribu Viktoram novēlēt, lai viņš īpašu vērību pievērš principialitātei. Sī īpašība komunistam ir ārkārtīgi svarīga. Runāju par to tāpēc, ka bijuši gadījumi, kad Viktoram pietrūka dūšas izmantot šo principialitāti. «Kareivju klubā», piemēram, viņš bieži vien cieta klusu, kad bija nepieciešams iejaukties strīdā. Nevajadzētu, protams, kļūt par Prišibcjevu, aizliegt runāt, aizbāzt citiem muti, tomēr Agejeva kā rakstoša cilvēka pienākums ir pārliecināt kareivi, kas maldās, izskaidrot viņa kļūdu. Kaut vai tam pašam Soboļevskim, ar kuru mācījās vienā skolā ...

Sirds man pukstēja aizvien klusāk un klusāk, tā nenovēršami rāvās čokurā, droši vien tieši tādos gadījumos mēdz sacīt: sirds krūtīs sastingusi. Stepan, ko tu dari? Pēc tavas uzstāšanās mani neuzņems. Ja neesmu principiāls, partijas rindās man nav vietas. Stepans, kā uzminējis manas domas, teica:

— Tomēr visumā Viktors ir krietns cilvēks, godīgs un sirsnīgs. Dienestam viņš atdod visus spēkus. Būdams mans draugs, viņš ir atsaucīgs un iejūtīgs.

Par mani balsoja, nolēma — uzņemt.

...Ja tevī kāds cieši lūkojas, katrā ziņā to pamanīsi, Pavēros visapkārt un ieraudzīju Sešeņu. Vecākais leitnants nezin kāpēc pasmīkņāja.

Pārtraukumā piegāju pie viņa.

— Kāpēc jūs uz mani tā skatījāties?

Sešeņa, neatbildējis man, labsirdīgi iesmējās. Arī es nenocietos, sāku smieties, neizprazdams viņa līksmības cēloņus.

— Nu pasakiet — par ko jūs smejaties?

— Piepeši atcerējos, kā reiz tu gluži nopietni man paziņoji: «Negribas kāpt uz konveijera!» Vai atceries?

— Atrādāt ko pieminēt!

— Tu neapvainojies, pārāk pašpārliecināts izskats tev bija toreiz. Starp citu, daudzu jaunu cilvēku trūkums ir nevis tas, ka viņi nepazīst dzivi, bet gan tas, ka viņi uzskata to iepazinuši.

Civilie ļaudis dzied, kad tiem ir attiecīgs noskaņojums. Kareivji dzied jebkurā garastāvoklī. Civilajiem pieņemts dziedāt pie svētku galda vai arī uz skatuves. Karavīri dzied kustībā — soļodami ierindā. Ziemā un vasarā, lietū vai svelmē — kareivji soļo ar dziesmu. Ierindas dziesmai ir apbrīnojama iedarbība: dzestrumā tā silda, karstumā — uzmundrina, nogurušajiem dod spēku un visos gadījumos tuvina, vieno cilvēkus. Tomēr, neraugoties uz vienotības un kopības izjūtu, katrs karavīrs dzied savādāk — saskaņā ar savu raksturu. Stepans Kuzņecovs dzied aizrautīgi, viņš pārtop tajos varoņos, par kuriem sacerēta dziesma, ar miesu un dvēseli ir kopā ar viņiem — ar ložmetējnieku tačankā, ar puišiem tajā bezvārda augstienē.

Nātansons dzied skanīgi. Viņa tenoriņš apraujas pats pēdējais. Tas visai kuplina kopīgo kori. Ļova to apzinās un tāpēc dzied centīgi. Timotejs Rakitins ar savu basu rada dobju fonu — tas skan kā trauksmes zvans.

Vetočkms un Dihnilkins dzied no sirds, katrs pēc savām spējām.

Vienīgi Soboļevskis ierindā nekad nedzied — viņa smalkajai muzikanta gaumei tāda dziedāšana ir pārāk prasta. Es domāju, ja viņš nejūt ierindas dziesmas skaistumu, tad viņam nav nekādas muzikālās gaumes, un klavieres spēlēt Vadims iemācījās droši vien tāpēc, ka blakus stāvējusi māte ar siksnu.

Militārās dziesmas man patīk. Esmu iemīlējis ritmu, kas aizrauj visu ierindu. Soļot var brīvi, nedaudz zvalstīdamies, citreiz nemaz nejūti, ka ej. Dziesma mūs vieno kopīgā tieksmē. Viss ir vienāds: kāju kustības, plecu šūpošanās, elpa un pat sirdspuksti. Kā lidojuma bauda pazīstama tikai pilotiem un jūrniekiem — atgriešanas prieks pēc ilgā reisa, tā ari vienotības izjūta, ko rada ierinda, zināma tikai tam, kas pats soļojis ar dziesmu.

SEŠEŅA ŠĶIĻ DZIRKSTI

. — Vai tu domā par kapteiņa Uzlova priekšlikumu? — vaicāja Sešeņa.

Atklāti sakot, baidījos par to domāt. Ieskaties karaskolā — tas nozīmē izdarīt strauju pagriezienu, man jāatsakās rio visa, kas bija tuvs, par ko sapņoju. Pirmām kārtām — no Filoloģijas fakultātes. Ja sāksies karš, es to, protams, upurēšu. Taču miera laikā tāds upuris ir bezjēdzīgs. Literatūra ir mana sirdslieta. Turklāt vel tēvs un māte... Kļūt par virsnieku — tas nozīme šķirties no viņiem. Olgai tas nav nekāds šķērslis — viņa būs mana sieva, braukāsim kopā. Toties tēvu un māti sev līdzi neiz-vadāsi. Mātei tā būs īsta traģēdija.

Sešeņa laikam uzminēja, par ko domāju.

— Iestāties karaskolā — tas ir ļoti svarīgs solis. Tu izvēlies ceļu visam mūžam, — viņš sacīja. — Esmu, Viktor, ar kapteini vienisprātis. Pats brīnos, kā uzreiz nepamanīju tevī nākamo virsnieku! Uzlovs ir ļoti vērīgs cilvēks! Tikai viņa priekšlikumam, manuprāt, nepieciešami daži labojumi. Tev jāstājas nevis komandējošā sastāva, bet gan politiskajā skolā. Tavas tieksmes un dotības daudz labāk attīstīsies politiskajā darbā. Arī tev pašam šajā jomā būs interesantāk, un labuma no tevis būs daudz vairāk un izaugsmei plašākas iespējas. Ja būs vēlēšanās, varēsi nodarboties ar literatūru, strādāt tīri radošu darbu — kļūsi par kara žurnālistu, rakstnieku. Augstākajās politskolās gatavo arī redakciju darbiniekus... Padomā labi!

Jo tālāk, jo trakāk! Uzlovs, ieteikdams man stāties virsnieku skolā, apgrieza ar kājām gaisā visus manas dzīves plānus, toties Sešeņa nostādīja tos atpakaļ, kaut gan abi tiecas sasniegt to pašu mērķi.

Ja pret kapteiņa padomu manī radās vesels lērums iebildumu, tad Sešeņas vārdi atbilda manām interesēm un tieksmēm. Ne reizi vien esmu lasījis: lai kļūtu īsts rakstnieks, jāapgūst kāda profesija, jābūt dzīves centrā, jāiepazīst cilvēki. Un kur gan vairāk tos var novērot, ja ne armijā? Jebkurā darbā cilvēka izpēte būs mana blakus nodarbošanās, toties armijā, kad būšu politdarbinieks, tas bus mans tiešais pienākums.

Eli, Sešeņa, liki gan tu man palauzīt galvu. Nevis dzirksti, bet gan pamatīgu lāpu iemeti sirdī!

Aizsūtīju vēstuli uz mājām. Nekad vēl nebiju tik daudz domājis, pirms ķēros pie rakstīšanas. Agrāk viss bija vienkārši — noliku papīru, paņēmu rakstāmo, un vārdi viegli virknējās cits aiz cita. Esmu dzīvs un vesels, dienu... Toties tagad jānodarbojas ar diplomātiju.

«Sveiki, dārgie mamma un tēti!

Man klājas pa vecam. Dienests rit uz priekšu un tuvojas nobeigumam. Savādi iznāk ar šo dienestu: kad priekšā bija divi gadi, tie likās bezgalīgi ilgi un gribējās, kaut nu ātrāk paietu. Toties tagad atskatos un brīnos, cik ļoti ātri aizzibējis laiks. Uz mājām, protams, gribas. Neizsakāmi esmu noilgojies pēc Jums. Tomēr arī šeit paliek daudz dārga un tuva. Armijā esmu ne mazums ko iemācījies un — galvenais — iepazinu pats sevi. Tagad esmu pārliecināts, ka kļūšu žurnālists! (So frāzi iespraudu ar nolūku, lai iepriecinātu māti un neuzkrītoši sagatavotu sekojošam pārsteigumam.)

Armija man palīdzēja uzrakstīt un nodrukāt pirmos tēlojumus. Šeit esmu pastāvīgi cilvēku vidū. Rakstniekam tā ir īsta bagātība ...»

Pēkšņi pārtraucu rakstīt. Kā uzmanīgāk un iejūtīgāk paziņot par savu lēmumu iestāties karaskolā? Māte, protams, tagad skaita ne dienas, bet stundas, kas palikušas līdz manai parnakšanai. Viņai sirds vai pamirst aiz laimes priekšnojautas, viņas rokas traucas man pretim. Un pēkšņi viņa saņems tādu vēsti, no kuras sirds var apstāties. Ko lai dara? Kā pateikt taisnību? Nav jau tā, ka viņa negribētu, lai kļūstu virsnieks. Viņa nespēj izturēt atšķirtību.

Atvadīdamās no manis uz diviem gadiem, māte samierinājās ar nepieciešamību: tāds ir likums, tā dara visas mātes. Toties tagad, kad mācīšos karaskolā, paies vēl četri gadi, un pēc tam visa dzīve aizritēs tālumā no dzimtajām mājām. Mana māte tam vēl nav sagatavota.

«...Tāpēc, mamma, nodomāju, ka manas radošā darba ieceres labad vispareizākais būtu palikt dienēt armijā. Es varu iestāties karaskolā un kļūt par politdarbinicku. Tā ir ārkārtīgi interesanta profesija, mīļā mamma.»

Tālāk neko rakstīt nav vērts, tagad māte nespēs saburtot ne vārdiņu, viņas domas tūlīt pat uzspurgs un sāks šaudīties kā satraukti putni.

«Skūpstu Tevi un tēti. Raports jāiesniedz tūlīt. Gaidu atbildi.

Jūsu Viktors.»

Varu iedomāties, kāds satraukums izcelsies mūsu mājās šīs vēstules dēļ! Māte raudzīsies tēvā ar saraudātam acīm. Viņš cietīs klusu. Ar vēstulēm un dažādiem sadzīves sīkumiem viņa vienmēr pati tiek galā. Taču, kad tiek skartas svarīgas ģimenes un dzīves problēmas, savu vārdu saka tēvs.

Viņš teiks pavisam īsi: «Viktors nevar visu mūžu tupēt mums blakus.»

Māte sāks raudāt un pierunāt tēvu:

«Tev taisnība ... tomēr kāpēc obligāti karaskolā? Viņš varētu iestāties institūtā ...»

«Viktors ir pieaudzis cilvēks, un viņam ir tiesības izvēlēties ...» svarīgi sacīs tēvs, un viņam pašam smelgs sirds — tēvam tāpat negribas dzīvot tālumā no manis.

Tad abi atsēdīsies pie galda un rakstīs man atbildi.

«Varbūt tu uzrakstīsi?» sacīs māte, slaucīdama asaras.

«Nē, raksti pati.»

«Tomēr kaut reizi dzīvē tu varētu viņam kaut ko palūgt?»

«Tu zini, ka es to nedarīšu. Un arī tu nedarīsi. Puikam priekšā vesels mūžs, un viņam jādzīvo pec savas izpratnes, nevis tā, kā mums ērtāk.»

Māte grūti nopūtīsies, noslaucīs asaras un uzrakstīs: «Mājās viss kārtībā. Mēs ļoti priecājamies, ka esi atradis savu īsto vietu dzīvē, tā, dēliņ, ir liela laime. Stājies vien karaskolā, ja reiz visu esi labi apsvēris. Tomēr ceru, ka pirms eksāmeniem saņemsi atvaļinājumu un apciemosi mūs ...»

Tik tiešām — grūti būt vienīgajam dēlam.

Svētdienā mūsu bataljons bija ekskursijā. Laikam jau tas skan dīvaini — doties ekskursijā uz Karakumu. Ko lai tur skatās? Visapkārt simtiem kilometru tālu stiepjas vienveidīgie, klejojošie barhani, tikai vienā tuksneša malā rēgojas kailie, akmeņainie kalni.

Tomēr šeit, tāpat kā visās zemes malās, tapa vēsture. Un ne tikai tajos laikos, kad pāri smiltājiem soļoja Maķedonijas Aleksandra vai Tamerlana kareivji. Šeit norisa arī mūsu laikmeta notikumi, kuru dalībnieki vēl ir dzīvi. Mēs atbraucām automašīnās uz Ahačakuimu — nelielu dzelzceļa starpstaciju. Tur ieraudzījām mazu stacijas ēku, tīru, uzkoptu platformu, akmens pieminekli — šeit bija nogalināti 26 Baku komisāri.

Uz platformas mūs sagaidīja kalsens, izstīdzējis turkmēnis — vecis ar milzīgu, melnu papahu galvā. Viņa baltā bārda šķita pielīmēta pie zoda, vaigi un virslūpa bija rūpīgi noskūti. Tādas bārdas esmu redzējis vienīgi bildēs attēlotajiem norvēģu zvejniekiem. Šis vecis bija ekskursijas vadītājs. Ar viņu mūs iepazīstināja jauns turkmēnis — tulks.

— Biedri, aksakals Berdi aga pastāstīs mums par divdesmit sešu Baku komisāru bojāeju. Berdi aga tajā laikā dzīvoja tepat un bija apmēram tikpat jauns kā jūs.

Mēs ar jo lielāku ziņkārību ņēmāmies aplūkot sirmgalvi. Padomā tikai, viņš redzējis tik senus notikumus! Tēvijas karš mūsu apziņā ir vēsture, taču mūsu priekšā vēl ir dzīvs Pilsoņu kara liecinieks!

Vecis cienīgi sasveicinājās, uzlūkoja karavīrus labsirdīgām, brūnām acīm un ierunājās mierīgā, plūstošā balsī. Tulks tulkoja skaļi, lai visi dzirdētu. Gluži kā radioraidījumā — sirmgalvja balss bija kā fons, tā skanēja kā no tām tālajām dienām, par kurām viņš stāstīja.

Vecais vīrs mūs pārsteidza un tanī pašā laikā nostiprināja ticību sava stāsta patiesīgumam jau ar pirmo frāzi.

— Komisārus šāva nevis šeit, kur stāv piemineklis, bet gan smiltājos starp Ahačakuimas un Perevalas stacijām. Boļševikus atveda naktī. Pie lokomotīves bija piekabināti tikai divi vagoni — viens pasažieru, otrs preču. Pasažieru vagonā brauca angļi un kontrrevolucionāri, preciniekā bija ieslodzīti komisāri.

Tie, kuri šāva, bija piedzērušies — viņi žūpoja visu ceļu, kamēr brauca no Krasnovodskas. Vilciens apstājās pa vidu šīm divām starpstacijām. Ugunis bija nodzēstas. Angļi gribēja nobeigt komisārus tā, lai neviens par slaktiņu neuzzinātu.

Es mitinājos kopā ar tēvu stacijas tuvumā. Arī tagad dzīvoju turpat. Kad atskanēja pirmie šāvieni, skrēju tajā virzienā. Gribēju uzzināt, kas notiek ...

Sirmais vīrs apklusa, droši vien atcerējās to nakti un šausmīgo skatu, kas pavērās viņa priekšā.

— Kad atskrēju, komisāri gulēja zemē. Viņi jau bija nogalināti. Skriedams cauri šāvienu troksnim dzirdēju cilvēkus dziedam. Tagad zinu, viņi dziedāja «Internacionāli». Ieraudzījis nošautos, nobijos un paslēpos aiz bar-hana, sapratu, ka notiek nevis kauja, bet gan vēl kaut kas briesmīgāks. Man bija labi redzams — nobendētie gulēja garā rindā uz smiltīm. Daudzi bija baltos apakškreklos. Bandīti staigāja apkārt guļošajiem, grieza viņus riņķī un tos, kas bija vēl dzīvi, nobeidza ar naganiem, dažus sakapāja ar zobeniem.

Pēkšņi sāņus atspīdēja gaisma — tur nāca ceļa apgait-nieks ar lukturi. Viņš bija krietns, godīgs cilvēks, es viņu pazinu. Bandīti no šīs uguntiņas izbijās. Viņi paslēpās ka šakāļi. Pēc tam kāds deva komandu, un trīs vīri, ģērbti halātos, melnām papahām galvās, saķēra un atveda dzelzceļnieku. Viņš neko nesaprata. Tūlīt pat uz viņu izšāva ar naganu, un viņš nogāzās blakus komisāriem. Apgaiī-nieka lukturis nodzisa. Tātad šeit gulēja nevis divdesmit seši, bet gan divdesmit septiņi cilvēki. Viņus apraka smiltīs. Neviens nezināja, kur atrodas šī vieta. Neviens nezināja, kādi ļaudis šeit nogalināti. Es pats to uzzināju vēlāk. 1920. gadā no Baku ieradās komisija, kas meklēja komisārus. Es parādīju šo vielu. Komisāru pīšļus aizveda uz viņu dzimto pusi. Tagad šajās smiltīs palikušas vienīgi viņu asinis. Turkmēņi glabā atmiņā savus brāļus, kas cīnījās par mūsu brīvību. Mēs vedam Šurp savus bērnus. Ikviena lokomotīve šajā vietā dod signālu. Pieminiet viņus arī jūs, mūsu dēli, sarkanie karavīri. Esmu jau vecs, tomēr līdz pat pēdējai dienai stāstīšu ļaudīm par varonīgajiem komisāriem. Tagad esmu pastāstijis arī jums.

Klausījos sirmgalvī un skaidri, kā uz kinoekrāna redzēju to, par ko viņš stāstīja. Tumša nakts. Lokomotīves un vagonu melnie silueti. Slepkavu melnie stāvi un boļševiku baltie krekli. Dzirdēju, kā vējš aiznes tālumā «Internacionāles» skaņas un kā spalgie šāvieni aprauj dziedošās balsis.

Dienesta laikā esmu jo bieži klausījies lekcijas un veterānu nostāstus par varoņdarbiem. Tie izraisīja manī lepnumu un vēlēšanos būt līdzīgam varoņiem. Tomēr sirmgalvja vienkāršais stāstījums ar savu patiesīgumu atstāja manī daudz spēcīgāku un savdabīgāku iespaidu.

Kad braucām atpakaļ, pajautāju Sešeņam, kas sēdēja mūsu automašīnā:

— Naida jūtas ir pozitīvas vai negatīvas?

— Tas atkarīgs no tā, pret ko tās vērstas. Var ienīst odus, un var ienīst Dzimtenes ienaidniekus, — domīgi teica politaudzinātājs.

— Es runāju par naidu pret ienaidniekiem.

— Tās ir cēlas jūtas. Tās ir kā otrā puse medaļai, kas simbolizē mīlestību pret Dzimteni.

— Es nezin kāpēc biju domājis, ka ienīst nav labi. Cilvēks savu naidu parasti slēpj.

— Svarīgi ko un kāpēc cilvēks ienīst. Mūsu naids pret ienaidniekiem ir dabisks un attaisnojums. Vai tad tas, ko dzirdējām šodien, neizraisa pamatotu naidu pret varmākām?

Ievēroju, ka it visi, kas bija mašīnā, uzmanīgi klausījās mūsu sarunā. Laikam tādas pašas jūtas un šaubas bija pārņēmušas arī citus kareivjus. Tāpēc nolēmu uzdot jautājumus pamatīgāk. Sešeņa sapratīs mani un būs apmierināts, — viņam kā politdarbiniekam rast iespēju lieku reizi aprunāties par tik svarīgām lietām — tā ir īsta dāvana! Iztēlojos sevi viņa vietā — es taču jau sāku iedzīvoties politdarbinieka lomā. Tā ir grūta un atbildīga profesija, jebkurā mirklī tev var uzdot negaidītu jautājumu, un tavs pienākums dot precīzu, izsmeļošu atbildi. Šobrīd Sešeņa runā par tādiem jēdzieniem, kurus bez īpašas sagatavošanās nespētu izskaidrot pat dažs labs augsti skolots cilvēks. Taču politdarbiniekam tas jāizdara! Tomēr, saprazdams, cik sarežģītā situācijā nokļuvis Sešeņa, jo klausījās visi, negribēju viņam «piespēlēt» vieglus jautājumus, — man tik tiešām gribējās noskaidrot to, ko īsti nesapratu, un, protams, pavērot, kā Sešeņa ar visu tiks galā. Sagatavoju viņam_ jautājumu, manuprāt, ļoti grūtu.

— Netieku gudrs, mūsu sabiedrība ir tik progresīva, humānā, un te pēkšņi audzinām mūsu cilvēkos naidu. Vai tad naids un humānisms sader kopā?

Sešeņa pat nepaskatījās uz manu pusi, nesajuta viltību. Viņš saka nosvērti skaidrot:

.....- Vispār mēs cilvēkus naidīgā garā neaudzinām. Mūsu

naids ir mērķtiecīgs un konkrēts. No mūsu puses tas vien-11;ēr ir kā atbildes reakcija. Mūsu naids ir humāns tāpēc,

I : mēs nekad neatkārtojam tās zvērības un briesmu dar-l>us, kādus pret mums pastrādājuši ienaidnieki. Pat kā pretpasākumus mēs neesam pielietojuši ne masu slepkavības, par kādām, piemēram, stāstīja vecais turkmēnis, ne las necilvēcības, kādas pieļāva fašisti. Mēs sitam ienaidniekus atklātā, godīgā kaujā un sēdinām tos uz apsūdzēto )la, nevis iznīcinām slepus — moku kambaros. Tagad pasakiet jūs — kāpēc mēs tā rīkojamies? — negaidīti jautāja Sešeņa.

Es pasmaidīju. Žeņšeņs izrādījās cēlāks par mani, jo atbilde bija rodama jautājumā, kuru uzdevu.

— Tāpēc, ka mēs esam humāni un nespējam rīkoties līdzīgi fašistiem.

— Nu loks noslēdzies, — sacīja Sešeņa, — esam savilkuši kopā galus.

Ieradušies pulkā, izlēcām no mašīnām un, tīksmi staipīdami notirpušās kājas, devāmies uz kazarmu. Sešeņa man klusu sacīja:

— Uzreiz jūtams, ka esat partijas biedra kandidāts, laikus ierosinājāt vajadzīgu sarunu. Paldies par palīdzību!

Es apmulsu. Man pat prātā nebija nācis, ka rīkojos kā partijai piederīgs cilvēks. Biju gan iedomājies sevi kā nākamo politdarbinieku, tomēr par savu apņemšanos nenorimti nodarboties ar propagandēšanu biju piemirsis. Paldies politaudzinātājam, ar savu atzinību viņš it kā pasacīja man priekšā: tieši tā tev — ierindas kareivim un komunistam — jāpauž cilvēkiem partijas idejas.

... Pēc ekskursijas uz 26 Baku komisāru soda vietu palūdzu Albīnai sameklēt bibliotēkā kādu grāmatu par mūsu novada vēsturi. Viņa atrada tādu grāmatu, ka es aiz brīnumiem paliku ar atvērtu muti.

— Vai zināt, ko par mūsu pusi rakstīja Zils Verns? — jautāja Albīna.

— Kas?

— Zils Verns.

— Pirmā dzirdēšana! — Ātri pārcilāju prātā: «Kapteiņa Granta bērni», «No Zemes uz Mēnesi», «20 tūkstoš ljē zem ūdens», «Noslēpumu sala», vēl kādas desmit grāmatas, taču to, ka Zils Verns rakstījis par Karakumu, nezināju.

— Lūdzu, izlasiet! — Albīna pasniedza man grāmatu «Klodiuss Bombarnaks».

Izlasīju to vienā vakarā. Dīvaini un interesanti šķita slavenā fantasta grāmatā mūsu pilsētu ierastie, ikdienišķie nosaukumi. Nebitdaga, Kazandžika, Kizilarvata, Ašha-bada, Samarkanda, Andižana, Kokanda, Buhāra. Biju domājis, ka Nebitdaga ir gluži jauna naftas pilsēta, tomēr izrādījās — jau Zils Verns par to zinājis!

Viņš stāsta, kā tika būvēts dzelzceļš, kas stiepjas gar mūsu pulka pilsētiņas žogu. Agrāk es pat neievēroju to. Parasts dzelzceļš. Taču piepeši atklājas — tā ir viena no apbrīnojamākām maģistrālēm pasaulē! Esmu jau stāstījis, ka Turkmēnijā viss ir neparasts, arī dzelzceļš... Parasti ceļus sāka būvēt Krievijas centrā, un tie pamazām virzījās uz nomalēm. Turpretim šis ceļš sākās Krasnovodskā un vispirms virzījās uz Ašhabadu, pēc tam uz Samar-kandu. Turklāt tas kalpoja vienīgi militāriem nolūkiem. No dienvidiem, no Indijas, Turkestānu apdraudēja angļi. Lai apsteigtu britu kolonizatorus, krievu cars virzīja uz šejieni karaspēku. Karot jāšus uz kamieļiem, ēzeļiem un zirgiem tuksnesī nebija nekādas jēgas. Tāpēc tika nolemts būvēt dzelzceļa līniju uz Karakumu, lai varētu virzīt armiju uz priekšu un apgādāt to ar visu nepieciešamo.

Labi izdomājuši! Šo ieceri īstenoja vienkāršie zaldāti. Lūk, kā Zils Verns apraksta celtniecības sākumu:

«Skobeļevs izcēlās Mihailovskas līcī — ostas toreiz vēl nebija —, un, lai atvieglotu viņam ceļu cauri tuksnesim, ģenerālis Anņenkovs, viņa palīgs, uzbūvēja stratēģisku dzelzceļa līniju, kas deviņu mēnešu laikā sasniedza staciju Kizilarvata ...»

Ģenerālis Anņenkovs... Protams, ne jau tas atamans, kas bija bēdīgi slavens ar savām zvērībām Pilsoņu kara laikā. Ieskatījos enciklopēdijā. Par Anņenkovu, kas būvējis dzelzceļu, nebija nekas minēts, toties par to zvērisko bija teikts: vispirms viņš kopā ar Kolčaka bandām tika padzīts uz Ķīnu. Tur atamanu savervējuši par spiegu. 1927. gadā viņu notvēra Sverdlovskā un nošāva. Es nezin kāpēc biju domājis, ka viņš daudz ātrāk lauza savu sprandu.

Zils Verns ar lielu cieņu runā par Karakuma savaldītā-jiem: «Ātruma ziņā krievu inženieri pārspējuši Tālo Rietumu amerikāņus.»

Krievu karavīri uzbūvēja īpašu vilcienu — tajā bija ierīkotas darbnīcas, dzīvojamās telpas, ēdnīca un noliktavas.

«Darbs ritēja divās maiņās, katrā pa sešām stundām ... ik dienu izdevās uzbūvēt astoņus kilometrus ceļa,» un

;ls Verns uzsver jau trešo reizi, «tajā laikā, kad Savienoto Valstu līdzenumos būvēja ne vairāk kā četrus.»

Šo vilcienu, kas šķērsoja Melno smiltāju nāves valstību,

, spēja apturēt ne smilšu vētras un ūdens trūkums, ne angļu intrigas un vietējo feodāļu bruņotā pretestība. Mūsu ēnās cilvēkiem, kas traucas pa Ašhabadas maģistrāli, nenāk ne prātā, ka viņi brauc pa vienu no apbrīnojamākiem dzelzceļiem valstī! Ari es par to uzzināju gluži ņēmuši — tāpēc ka Albīna bija pamanījusi šo grāmatu. Priekšvārdā sacīts: romāns «Klodiuss Bombarnaks» pie mums ir ļoti rets izdevums, grāmata iespiesta 1930. gadā Kopotajos rakstos un 1963. gadā Taškentā izdota jaunā tulkojumā. Pie citu republiku lasītājiem grāmata droši vien nav nonākusi. Par tādu piedzīvojumu romānu nebiju dzirdējis pat, kad vēl biju puišelis. Tiešām necerēju sa-tapties ar Zilu Vernu Karakumā!

KOMANDIERA PRIEKS SILDA ARI KAREIVI

Leitnants Zigalovs vadīja šaušanas apmācības.

Gulējām pie ierīcēm, kas nosaka mūsu māku tēmēt. Ko tikai neizdomā metodisti! Ortoskopu, piemēram, caur kuru seržants vai vada komandieris redz, kā tēmē kareivis. Spoguļu sistēma ļauj viņiem pamanīt jebkuru kļūdu. Tu nesteigdamies notēmē pēc visiem priekšrakstiem, dod signālu, lai fiksē rezultātu, un šī ierīce precīzi uzrāda vietu, kur trāpītu lode, un kādas kļūdas esi pieļāvis.

Tas viss mums sen zināms un pat apnicis, taču ne jau tas ir galvenais. Novēroju Zigalovu. Šodien viņš nezin kāpēc ir līksms, uzbudināts, šķiet, nevis kustas, bet it kā skrien ar spārniem. Raksta formulas uz tāfeles, aprēķina dažādus leņķus, trajektorijas un novirzes, kas rodas vēja rezultātā, it kā tās viņam būtu vistīkamākās lietas pasaulē. Katru vārdu izrunā ar baudu. Agrāk viņš vienmēr bija lietišķs un stingrs, taču šodien jautrs un pat sajūsmināts. Ļoti kāroju uzzināt iemeslu, tomēr pavaicāt neērti. Dienas nogalē viņš pats vairs nenocietās un, kad kazarmā likām nost uzkabi, sacīja:

— Pēc trīs dienām atbrauks sieva. Iešu sakārtot savu mitekli.

Mani šī vēsts nezin kāpēc iepriecināja. Beidzot mūsu komandieris vairs nebūs vientuļnieks! Viņam sāksies normāla dzīve — tāpat kā visiem. Vārdu sakot, visi puiši ir apmierināti. Stepans, kā vienmēr, izteica mūsu attieksmi pret notiekošo:

— Biedri leitnant, atļaujiet mums palīdzēt — vajag no-balsināt griestus, nokrāsot grīdas, nomazgāt logus.

— Nedrīkst. Var izcelties nepatīkamas baumas. Paldies par priekšlikumu. Es pats visu izdarīšu.

— Kādas baumas? Mums taču netiek pavēlēts, — Kuz-ņecovs nelikās mierā. — Mēs paši saprotam, ka šajā pilsētiņā nav atrodami nedz krāsotāji, nedz kādi citi strādnieki.

— Tas nekas. Gan jau iztikšu. — 2igalovs ar pateicību uzlūkoja kareivjus — mūsu rūpes viņam bija patīkamas. — Jūs varat man palīdzēt citādā ziņā. Kamēr mājās krāmēšos, ievērojiet kazarmā kārtību. Sagatavojiet visu kārtējām mācībām un vispār uzvedieties tā, lai es netiktu izsaukts.

— Neuztraucieties, viss būs pilnīgā kārtībā, — paziņoja Stepans.

Leitnants aizgāja. Stepans uzlūkoja mūs un stingri sa-cīj a:

— Pats viņš neko nespēs izdarīt, viņš neprot ne balsināt, ne krāsot. Vajag palīdzēt. Kas nāks man līdzi?

Visi puiši, protams, bija ar mieru. Stepans jautāja Nā-tansonam:

— Ko tu proti darīt?

— Visu, ko vajag, — ātri atbildēja Ļova.

— Saki konkrētāk — balsinājis, krāsojis esi?

— Domāju, ka varēšu.

— Labi, domā vien. Pirmā gada beigās iemācīsies. Nāks «vecis» Agejevs — viņš jau visu prot. Ko tu, Rakitin, vari?

— Protu iztīrīt skursteni, reiz jau to darīju kopā ar tēvu, nu un vēl tehniskos darbus ...

Stepans prātoja:

— Leitnanta mājā ir centrālapkure. Nāksi par dažādu darbu strādnieku, pienesīsi, aiznesīsi...

Pēc tam ar Stepanu devāmies pie staršinas Maja.

— Miums vajag spaini, otas, kaļķus.

Staršina saprata, kāpēc kareivjiem pēkšņi ievājadzēju-šies krāsotāju piederumi, un ne tikai saprata, bet pat apsveica mūsu pasākumu, jo leitnantu Žigalovu cienīja. Majs aizveda mūs uz šķūnīti, kas bija piebūvēts pie žoga, paņēma visu nepieciešamo. Izvilka no kastes lielu krāsas bundžu.

— Grīdas krāsojiet ar šo te, veikalā pašreiz laba nav dabūjama, toties šī ir aviācijas krāsa, žūst ātri, pēc trīs stundām jau var staigāt. — Staršina brīdi vilcinājās, tad negaidīti vaicāja: — Vai spēsiet izdarīt godam? Vai tikai krāsu izniekosiet?

Kuzņecovs bija sašutis.

— Vai tad nepazīstat mūs? Mēs taču ar jums remontējām kazarmu.

— Ak tā! Tikai lai viss būtu kā īstiem mālderiem. Vai skaidrs?

— Skaidrs.

Kad pārģērbāmies darba drēbēs un jau grasījāmies doties uz virsnieku māju, pateicu Stepanam par savām šaubām.

— Vai tomēr neiegāzīsim leitnantu? Varbūt labāk brīdināt Sešeņu?

Rotas kancelejā politaudzinātāju nesastapām. Pie galda sēdēja rotas komandieris. Viņš jautāja:

— Vai jūs pie manis?

— Nē, biedri kapteini, — atbildēja Kuzņecovs un gribēja aizvērt durvis, taču Uzlovs viņu apturēja.

— Kurp jūs dodaties?

Stepans saminstinājās.

— Ienāciet, — pavēlēja kapteinis, sajutis ko nelabu.

Mēs ienācām. Mīņādamies apstājāmies pie durvīm.

— Kas jums padomā? — rotas komandieris strikti noprasīja.

— Mēs... mums... — Kuzņecovs sāka stomīties.

— Skaidrāk!

— Mēs nolēmām palīdzēt leitnantam Zigalovam. Drīz pie viņa atbrauks sieva. Vajag izremontēt dzīvokli. Viņš neko nezina, biedri kapteini. Mēs paši...

«Lieliski, Stepan, izgrozījies gan,» es domāju, klausīdamies viņa paskaidrojumus. «Zigalovs paliek malā, un viss būs likumīgi.»

Uzlovs pasmīkņāja. Viņš, protams, visu saprata. Kapteinis jautāja:

— Kur ir leitnants?

— Viņš ir mājās, droši vien nomokās. Vai atļausiet?

~~ Labi, ejiet. Tikai tas jādara ārpus mācību laika.

— Protams, biedri kapteini.

No kancelejas iznācām apmierināti. Visas formalitātes tika ievērotas.

Zigalovs mūs sagaidīja ar smaidu, tomēr viņa acis skaidri pauda īgnumu.

— Es taču jums teicu, ka to darīt nedrīkst.

— Biedri leitnant, vai tad mēs paši? — Stepans sāka skaidrot. — Mūs atsūtīja kapteinis Uzlovs.

— Kā tad tā — Uzlovs?

— Jā gan, izsauca mūs, lika staršinam Majam izsniegt materiālus remontam un aizsūtīja pie jums. Ejiet, sacīja — un lai jūs visu padarītu kā īsti meistari.

Nākamajā dienā Zigalovs droši vien pateicās rotas komandierim par iejūtību un palīdzību. Kapteinis Uzlovs, sapratis, ka tas ir mūsu pasākuma turpinājums, uz mirkli apstājās pie ierindas, pirms devāmies uz mācībām, ar skatienu sameklēja Kuzņecovu un mani un jautri sacīja:

— Vēlu veiksmi! — Viņš pašūpoja galvu.

«Sveiks, dārgo dēliņ!

Saņēmām Tavu vēstuli, dēliņ, kurā Tu paziņo savu lēmumu iestāties karaskolā. Tas, protams, ir negaidīti, taču, ja esi visu nopietni apsvēris un politiskais darbs Tev patīk, dari tā. Cilvēkam tā ir liela laime, ja viņš var strādāt iemīlēto darbu. Mēs savu mūžu esam nodzīvojuši, toties Tev viss vēl priekšā. Vai Tev dos atvaļinājumu, vai atbrauksi uz mājām? Esam ļoti pēc Tevis noilgojušies. Kā Tev ar veselību? Vai kaut kas nav vajadzīgs?

P. S. Kā būs ar Olgu, viņa taču šeit mācās institūtā?

Skūpstām. Mamma un tētis.»

Ak, mīļā mamma, šis P. S. ir neatļauts paņēmiens! Tas ir pēdējais salmiņš, pie kura tu pūlies pieķerties. Ar Olgu viss nokārtosies vienkārši. Viņa pabeigs institūtu un atbrauks turp, kur dienēšu ...

Zigalova istabu remontējām trīs vakarus. Nobalsinājām griestus, sienas, nokrāsojām grīdu, durvis, logu rāmjus. Leitnants strādāja kopā ar mums. Jāteic, to viņš prata ne visai labi.

— Neesmu bijis obligātajā karadienestā, — viņš jokoja, •— tā arī palikšu visu mūžu nepilnvērtīgs.

Sestdienā mēs visu pabeidzām. Rotā pārnācām noguruši un apmierināti. Nomazgājāmies zem dušas. Gribējām atpūsties. Neizdevās. Pienāca Nātansons un klusu pavēstīja man un Stepanarn:

— Dihnilkins atstiepa pusstopu.

— Tas nu gan ir lops, — Stepans sašuta, — tikko uz brīdi esam prom, viņš atkal sāk vecos stiķus!

— Kur viņam ir tas polšs? — prasīju Nātansonam.

— Skapītī. Taisās rīt izdzert vai arī šodien pirms kino.

— Tūlīt ar šito pudeli gāzīšu viņam pa galvu.

Stepans atturēja mani.

— Tas būs vēl sliktāk — kaušanās.

— Varbūt lai Ļova klusītiņām paņem to pusstopu un iemet atejā? — Nātansons ieteica.

— Varētu arī tā, — Kuzņecovs piekrita. — Tomēr ar to vien nepietiek. Dihnilkinam jāparāda, ka mums zināmi viņa nolūki un ka viņa izdarības necietīsim.

— Kā tad lai parāda? — es tincināju.

— Pagudrosim.

Manīdams, ka Stepans kļūst svārstīgs, vērsos pie Nā-tansona.

— Iesim, Ļova ... Izlemsim visu uz vietas.

Dihnilkinu atradām smēķētavā.

— Iziesim parunāt! — pateicu Semjonam viņa paša sa-kramentālo frāzi un pamāju, aicinādams panākt malā.

Pēc tam gāju kopā ar Ļovu, un Semjons nāca aiz mums. Kazarmā apstājāmies pie Dihnilkina skapīša.

— Paņem! — sacīju.

— Kas vēl nebūs?

— Paņem! — bargi atkārtoju.

Atcerēdamies mācību, ko bija guvis no Ļovas, Semjons sāka luncināties.

— Nu ko jūs, zēni? Es jau neko ...

— Tu pats paņemsi, vai arī Ļova to izdarīs? — vaicāja Nātansons.

Dihnilkins pietupās pie skapīša un, zaglīgi atskatīdamies, iebāza pudeli kabatā.

— Ejam! — tikpat strupi pavēlēju.

Ienācām atejā.

— Met iekšā!

Dihnilkinu pārņēma šausmas — tas bija pāri viņa spēkiem, viņš kļuva pat bāls.

— Brālīši, varbūt nevajag, ko? Es nedzeršu. Es to līdz dembelim pataupīšu ...

Paspēru soli uz viņa pusi, Ļova tāpat.

— Tu dzirdēji, ko tev sacīja?

Ar trīcošu roku Semjons izvilka pudeli un pacēla to virs cauruma.

— Nu! — es uzkliedzu.

Viņš palaida pudeli vaļā. Tā atsitās pret cauruma malu. Žēlabaini nošķindēja, saplīsa, un stikla lauskas nobira lejā. Semjons aizvēra acis. Tas droši vien bija pats traģiskākais mirklis viņa mūžā.

— Vai tu saproti, — sacīju, — kādas nepatikšanas būtu leitnantam Zigalovam, ja tu pielaktos? Viņš taču uzticējās mums kā godīgiem un disciplinētiem cilvēkiem ...

Dihnilkins pavērās manī plati ieplestām zaļām acīm.

— Nepadomāju par to, zēni. Nekas, ļaunu prātu uz jums neturu.

— Padomā tikai! — Ļova pasmīkņāja. — Viņš netur ļaunu prātu. Būtu labāk pateicis paldies Ļovam Nātanso-nam par to, ka viņš tevi izglābis. Par šitiem pekstiņiem tu varētu iekulties krietnās nepatikšanās!

Tagad saprotams, kāpēc Zigalovs nepievērsa uzmanību sievietēm. Leitnanta sieva ir tikpat izskatīga kā viņš. Jevgeņijam Pctrovičam piemita uzkrītošs skaistums, turpretī viņa sievai Annai Nikolajevnai tas ir neparasts, no pirmā acu uzmetiena to it kā nevar pamanīt. Nekas neizceļas. Toties visu detaļu un līniju samērīgums veido to liego, klasisko krievu sievietes skaistumu, kas tiek daudzināts visā pasaulē. Mūsu senči tādas sievietes sauca par dūjiņām, daiļaviņām. Anna Nikolajevna ir tieši tāda pasakainā dūjiņa, tikai smalkajai figūrai cieši pieguļošā minikleitā un augstpapēžu kurpēm kājās. Šis tērps dara viņu tik ļoti pievilcīgu, ka grūti novērst skatienu. Kad viņa ar Ziga-lovu pirmo reizi ieradās klubā, čalošana pēkšņi norima un krietnu laiku valdīja pilnīgs klusums. Bet tur taču bija vairāk par pieciem simtiem cilvēku!

Zigalovs iepazīstināja ar sievu mani, Stepanu un Ra-kitinu.

— Tie, Aņa, ir mani palīgi, — viņš teica. — Esmu par viņiem tev stāstījis.

Viņa pasmaidīja vienkāršu, sirsnīgu smaidu, ar katru sarokojās un sāka runāt ar mums kā ar veciem draugiem.

— Paldies, puiši, jums nācās krietni papūlēties. Vajadzēja pagaidīt mani, es arī šo to pieprotu. Komjauniešu celtnieku brigādē iemācījos.

— Gribējām pagūt līdz jūsu atbraukšanai, lai jūs varētu atpūsties, nevis rauties ar darbiem, — nomurmināju, nespēdams novērst acis no leitnanta daiļās sievas.

2igalovu pāri, par laimi, palūdza pienākt tuvāk pie skatuves. Palikām divatā ar Stepanu.

— Tas tik ir ko vērts! — viņš jūsmīgi teica. — Tādu vēl neesmu redzējis.

Tik tiešām brīnumjauka sieva mūsu Jevgeņijam Petrovi-čam! Taču visvairāk mani pārsteidza tas, ka viņa ļoti atgādināja Olgu. Abām bija līdzīga stāja un gaita, pelēkas acis un šis īpatnējais, neuzkrītošais skaistums sejā, kurš, jo ilgāk tajā raugās, jo vairāk mulsina. Pašlaik Olga, protams, ir tievāka, trauslāka, taču Annas Nikola-jevnas vecumā būs uz mata kā viņa.

Ak, Olga, Olga! Kad devos armijā, pat neatvadījāmies. Toties šeit ar katru mēnesi top kvēlāka sirds, kad domāju par viņu. Kaut gan raksta viņa reti, zinu — viņa arī domā par mani. Es to jūtu. Klusēšana — tā nav pārbaude vien, tā nozīmē tuvināšanos. Ik diena, ko aizvadām gaidīdami, saista mūs jo ciešām saitēm. Tas, protams, šķiet dīvaini. Citi par mīlestību runā, dzied, raksta dzejoļus. Varbūt klusēt par mīlestību nav labi? Tomēr tā sanāk. Mēs abi saprotam: atturība dažkārt izsaka vairāk nekā dziesmas, dzejoļi un katru dienu sūtītās vēstules. Viņa gaida mani... Es ticu.

Rakitins, man uzticēdamies, teica:

— Varbūt tagad, kad atbraukusi sieva, leitnants kļūs pielaidīgāks pret mums?

Smīnēdams paskatījos uz pirmgadnieku. Tev, nabadzi-ņam, nudien klājas plāni! Zinu pēc savas pieredzes. Dienesta sākumā Žigalova prasīgums likās neizturams. Visu laiku, izņemot miegu, atrodies viņa acu priekšā! Tev, Ra-kitin, laimējies — nav mūsu vidū Volineca. Viņš gan mūs dresēja, kā nākas! Laimējies? Nē, patiesību sakot, nelaimējies gan. Neiegūsiet jūs, mūsu nodaļas jaunie, kareivja augstāko izglītību. Nē, arī tas nav tiesa, — izglītību jūs iegūsiet, tikai tā būs parasta, toties mums, kas izskoloti Volineca un Zigalova vadībā, būs diploms ar izcilību, ar zelta medaļu! Lai arī simboliski, tomēr tā tas ir. Arī Ju-rijs Vctočkins gan jūs, gan mūs skolo krietni, tomēr viņā nav to tērauda šķiedru, kas, pakāpeniski ievīdamās karavīra raksturā, veido to stingru un nelokāmu.

Es atbildēju Rakitinam:

— Diezin vai Zigalovs kļūs mazāk prasīgs, šī īpašība viņam nav atkarīga no gadalaika vai garastāvokļa, tā ir pastāvīga.

Pateicu to un sāku šaubīties — vai tiešām tā ir? Varbūt mīlestība padara cilvēku rāmāku? Varbūt aiz laimes viņš kļūs labestīgāks? Ne jau velti kapteinis Uzlovs necieš nekādus sentimentus. Viņš ienīst visu, kas padara kareivjus gļēvus, kaitē viņu disciplinētībai.

Uzmanīgi novēroju leitnantu. Kazarmā viņš ierodas kā vienmēr divas reizes nedēļā no rītiem, pārējās dienās — pusstundu pirms mācībām. Treniņos krosu skrien kopā ar mums. Tāpat kā agrāk, lietišķi un stingri vada nodarbības. Vakaros trenējas triecienjoslā vai sporta laukumā. Nē, darba sparu mūsu leitnants nebūt nav zaudējis! Kā redzams, nolēmis rīkoties gluži tāpat kā Stepans kādreiz. Nevis palēnināja, bet gan vēl vairāk kāpināja darba tempu un līdz ar to panāca, ko gribēja, — pārliecināja visus, ka sieva dienestu neietekmē.

Tāda attieksme pret darbu, manuprāt, ne vien armijā, bet it visur radīs labvēlīgu atsauksmi.

Tā esmu guvis vēl vienu derīgu atziņu. Ne velti mēdz teikt: armijā kareivis apgūst ne tikai kara māku, bet arī mācās dzīvot.

Kauns atzīties, vairākas dienas pēc tam, kad bijām satikuši leitnanta sievu, jutu viņas smaržu smalko aromātu un ne jau tāpēc, ka tās būtu kādas dārgas smaržas, — vienkārši man likās, ka no Olgas rokas, kuru esmu turējis kino, manā plaukstā palika tāda pati tīkama dvesma. Atcerējos, kā Valtera Skota romānā bruņinieks saņēma no sirdsdāmas iesmaržotas vēstules, un sāku nepacietīgi gaidīt Olgas vēstuli. Viņa, protams, neņemsies tīšām laistīt savu vēstuli ar smaržām, tomēr var gadīties, tajā saglabāsies viņas roku liegais aromāts.

Vēstuli saņēmu pēc divām nedēļām. Pats par sevi saprotams, es to nesāku apošņāt kazarmā, kur mani varēja kāds redzēt. Tas būtu muļķīgs skats. Vispār šo notikumu atstāstu tikai tāpēc, ka tam bija nopietnas sekas.

Saņēmu vēstuli, aizgāju uz savu iemīļoto vietu sporta laukuma attālākajā nostūrī, kur parasti lasīju Olgas vēstules. Slepus pametu skatienu apkārt — vai kāds nav tuvumā — un apostīju aploksni. Tā oda pēc... tabakas!

Droši vien pastnieks, kaislīgs pīpmanis, bija apgrābstījis vēstuli saviem pirkstiem. Vai arī ilgi turējis savā somā, kurā glabāja cigarešu krājumus.

Uzmanīgi atveru aploksni un vēlreiz to apostīju. Smaka bija tā pati! Velna būšana! Olga nesmēķē. Viņa ir meitene. No kurienes radusies šī tabakas smaka? Bet kāpēc esmu tik pārliecināts, ka viņa nesmēķē? Vai mazums redzēts skuķu ar cigaretēm zobos ne vien uz kinoekrāniem, bet arī ikdienišķajā dzīvē? Varbūt arī Olga sākusi smēķēt, viņa ir studente, nevis skolniece, pieaudzis cilvēks. Atcerējos, kā filmu meitenes kāri iezīdās smēķos un, izstiepušas krāsotās lūpas, pūta laukā blīvu dūmu strūklas. Vai patiesi Olga dara tāpat?

Man kļuva neomulīgi. Savādi, vēl gluži nesen pats pīpēju slepus, lai nemanītu tēvs ar māti, uzskatīju, ka tas nav nekas briesmīgs, toties tagad nosodu Olgu. Taču es esmu puisis, bet viņa — meitene. Viņai smēķēšana ir pretdabiska. Neviļus pasmaidīju par salīdzinājumu, kas ienāca prātā: tikpat pretdabiska kā nabaga kamielim Cingisha-nam.

Vēl reizi pārbaudīju un pilnīgi pārliecinājos: Olga smēķējusi, kad rakstīja man; pirms aploksnes aizvēršanas, novilkusi ar mēli pāri līmējamai maliņai, un viņas pirkstu aromāta vietā esmu saņēmis tabaciņu. Se tev, bēdīgā izskata bruņiniek! Smieklīgi un skumji.

Ko tu neteiksi! Tātad Olgas dzīvē notiek pārmaiņas, kādas man pat prātā nebūtu nākušas. Tomēr — kāpēc esmu pret šo smēķēšanu? Vai tad esmu Olgas tēvs? Galu galā zinu labāk nekā viens otrs, ka tas nebūt nav nopietni — tāda mode vien. Agrāk bija minisvārki, tagad vairs ne. Tāpat skuķi — pasmēķēs un atmetīs. Var jau būt, ka tā arī ir, tomēr būtu patīkamāk, ja pīpētu citas, turpretī Olgu šī mode neskartu.

Vajadzēs vēl kādu reizi it kā nejauši aizsākt sarunu ar Stepanu Kuzņecovu. Šķiet, ka viņš par Olgu runā tik maz tāpēc, ka zina kaut kādas pārmaiņas, kas notikušas manas prombūtnes laikā. Stepans kaut ko slēpj no manis.

Izmantoju gadījumu tajā pašā dienā, kad pēc vakariņām palikām divatā, un uzprasīju Stepanam:

— Kur tu satiki Olgu?

— Pie universālveikala.

— Kas viņai bija mugurā?

— Tu labāk uzreiz pavaicā, ar ko viņa bija kopā.

— Nu pasaki.

— Ne jau ar puisi, neuztraucies.

— Kas tur sevišķs, viņa varētu nākt ar kādu no institūta.

Stepans palūkojās manī kā vienmēr, kad nojauš, ka slēpju kaut ko, un grib to izdibināt. Arī šoreiz viņš uzminēja, ka man zināms kas jauns par Olgu. Tāpēc sacīja tieši, neko neslēpdams:

— Viņa nekur negāja, stāvēja ar draudzeni un smēķēja. Tieši las man uzreiz nepatika. Pēc tam nepatika arī kas cits: viņa ne reizi neiegriezās pie taviem vecākiem apjautāties par tevi, kaut gan teicu, ka esmu pie viņiem apmeties un cik ilgi tur būšu. Neapvainojies, Viktor, man likās, ka viņa tevi ne visai gaida ...

Stepanu pasauca, vņš aizgāja uz kazarmu. Es gāju vientuļš gar aizžogojumu, kas pakāpeniski meta līkumu, ieskaudams pulka pilsētiņu, un man galvā virknējās domas tikpat aklas un bezcerīgas kā šī siena. Ja viņa mani negaida, kāpēc tad raksta? Varbūt taupa mani kolekcijas labad? Skuķiem jau patīk, kad viņām ir pulka pielūdzēju. Var arī gadīties, ka tur mani rezervē, viņa taču ir līgava, laikam jau prāto par nākotni. Vārdu sakot, lai nu kā tur būtu, mīlestību viņa pret mani nejūt. Rakstīt viņa man sāka noteikti pēc manas mātes lūguma. Sastapušās nejauši uz ielas, un māte teikusi: «Olga, rīt Viktoram dzimšanas diena, uzraksti vēstuli, tev tas neko nemaksā, toties viņam — atbalsts. Armijā dzīve, ak vai, cik grūta! Uzraksti, lūdzu! Šeit būs viņa adrese.» Esmu pārliecināts, ka tieši tā arī notika.

Nesen atzīmēju savu divdesmito dzimšanas dienu, otro reizi sēdēju pie jubilāru galda, taču apsveikumu no Olgas nesaņēmu. Māte šoreiz nebūs viņu satikusi, atgādinājusi. Rakstīt viens otram sākām nejauši, un Olga reizumis atsūta kādu vēsti. Es pats tam pievērsu pārāk lielu uzmanību, meklēju zemtekstu, taču Olgai esmu vienkāršs paziņa — viens no daudziem. Bēdīgi. Sāpīgi. Esmu kā trūcīgs radinieks — rakstīju nevajadzīgas vēstules, uzmācos Olgai, kritu viņai uz nerviem. Taču man patiešām negribas viņu zaudēt. Lai viņa smēķē, lai! Tas viss sīkums. Tomēr tas, ka esmu viņai vienaldzīgs, sāp bezgala. Gan jau laiks rādīs, kā būs. Dienests jau ir pie beigām. Tagad vairs neesmu skolas puika Viktors, es vēl pacīnīšos par meiteni!

PARASTAS LIETAS

Dihnilkins saņēma no mājām kārtējo vēstuli un kļuva bēdīgs. Agrāk nekas tamlīdzīgs viņam nebija atgadījies. Es pajautāju:

— Kas tev, Semjon, lēcies?

— Māte slima, — viņš sacīja.

— Vai slimnīcā?

— Nē, mājās. Viņai vajadzīgas nez kādas tur dziedniecības vannas, kājas viņai sāp, taču nav naudas. Arī man nav kur ņemt. Varētu kāršu spēlēs vinnēt, bet te jau neviens nespēlē.

— Vai daudz vajag?

— Kādus divdesmit rubļus.

Nu arī Dihnilkinam dvēsele sāk mosties. Nekad agrāk par māti nebija domājis. Taču tagad uztraucas. Tātad arī viņā notiek svešai acij neredzamas pārvērtības.

Aizgāju pie vada komandiera, pastāstīju par vēstuli.

— Varbūt varētu kaut kādā veida palīdzēt mātei? Pastāv taču atvieglojumi karavīru ģimenēm.

— Tev taisnība, — Zigalovs piekrita. — Aprunāšos ar Sešeņu, aizsūtīsim vēstuli uz kara komisariātu, lai viņi palīdz.

Atgriezdamies kazarmā, prātoju: kamēr vēl uzrakstīs vēstuli, kamēr tā nonāks pie adresāta, kamēr kara komisariātā saņemsies — turklāt var gadīties, ka tur nebūs naudas ... Tādos gadījumos jārīkojas ātri.

Vakarā, kad Dihnilkins aizgāja smēķēt, aprunājos ar mūsu nodaļas puišiem.

— Sametīsim naudu, cik nu katrs var, un aizsūtīsim Semjona mātei.

Jurijs, mūsu seržants, tik daudz bija dabūjis ciest no Dihnilkina, ka momentāni sacēla spuras.

— Sitam te palīdzēt? Es labāk to trīnīti zemē nometīšu! — Tomēr, aptvēris, ka tādi vārdi komandiera mutē skan nepiedienīgi, paskaidroja: — Viņš nav pelnījis mūsu līdzjūtību.

— Tu tomēr padomā, — sacīja Stepans. — Ne jau trīs rubļos slēpjas lietas būtība, bet gan tajā apstāklī, ka Dihnilkinu tas ietekmēs. Tas nevarētu neskart viņa dvēseli.

— Pareizi saka Kuzņecovs, — Igors Kļimovs atbalstīja. — Savāksim naudu, iedosim un teiksim: ņem, lai arī neesi to pelnījis.

Tāds priekšlikums man nepatika.

— Tas nav labi — paši palīdzam un paši pārmetam. Labāk savāksim naudu tā, lai Dihnilkins neko nezina, un paši aizsūtīsim viņa mātei. Par to viņš uzzinās vēlāk, kad māte viņam atrakstīs.

Puišiem iepatikās mans plāns, vienīgi Jurijs, sniegdams man trīs rubļus, neapmierināti norūca:

— Nesapratīs Semjons jūsu smalkās izdarības, viņam smadzenēs rievu nepietiks.

Savācām pavisam astoņpadsmit rubļus. Trūcīgi! Devos pie Vadima. Cerības, protams, neloloju, jo Soboļevskis necieta šādus filantropiskus pasākumus. Tomēr Vadims tūlīt iešāva roku kabatā.

— Pa cik esat sametuši?

— Pa trijniekam. — Viņš iedeva naudu un paskaidroja savu rīcību:

— Varu iedomāties, ko nabaga sieviete pārcietusi šī draņķa dēļ. Viņai varu ziedot ari desmitnieku.

— Nevajag. Ceļazīme maksā divdesmit rubļus. Tagad mums ir divdesmit viens ...

Pulkā sēras — miris majors Ņikitins. Tas notika Vadima acu priekšā. No rīta abi gājuši uz ķīmisko piederumu noliktavu.

Gāja divatā. Ņikitins bija par kaut ko sašutis, kad pēkšņi sētsvidū paklupa uz līdzenas vietas un nogāzās. Vadims palīdzēja viņam piecelties. Pavaicāja: «Kas jums noticis?» Ņikitins atbildēja: «Iedūrās sirdi. Tā var arī karoti nolikt.» Un tūlīt pat pakrita atkal... un nomira. Iri farkts! Gadsimta kaite.

Mācības pulkā turpinājās kā vienmēr. Taču galdnieku darbnīcā steidzīgi ēvelēja dēļus — taisīja zārku. Klubā gatavoja vietu atvadībām. Vairāki cilvēki devās uz kapsētu rakt kapu. Pēc pusdienām viss tika sagatavots.

Mēs dodamies atvadīties no majora. Orķestris spēlē sēru maršus. Lasītavas zālē uz postamenta, kas pārklāts ar tepiķi, stāv sarkans zārks. Tajā guļ Jefims Ivanovičs Ņikitins. Seja viņam pelēka un poraina kā raugs. Ausīs man skan viņa balss: «Pagaidi, māt, ļauj līdz galam izbaudīt dienesta jaukumus!» Redz, kā! Virsnieki arī miera laikā mirst. No rīta devās uz darbu, bet trijos pēcpusdienā jau tiek apglabāts. No šīs trakās steigas man kļūst dīvaini ap sirdi. Ņina Hristoforovna un Poļina, kas raud pie zārka, nepagūs ne atjēgties, kad majors jau būs zem zemes. Taču — neko nevar darīt — tāds nu šeit ir klimats. Ārprātīgs karstums. Jāsteidzas ...

Kopā ar savu rotu pagāju garām zārkam un apstājos pie durvīm. Pie Ņikitina radiem klāt negāju, neērti, nekāds tuvinieks viņiem neesmu. Tur stāv pulka priekšniecība. Albīna, Vadims. Soboļevskis rīkojas pareizi, patlaban šai ģimenei nepieciešama palīdzība. Jā gan, tieši pašreiz. Bet pēc tam? Neuzkrītoši nozust no acīm? Ja vien viņš Poļinu nemīl un negatavojas viņu precēt...

Vadims balsta Ņinu Hristoforovnu. Blakus Poļinai — Albīna. Virsnieku sievas visapkārt zārkam nolikušas ziedus. Nav viegli tuksnesī sameklēt ziedus. Tāpēc sievietes tos atnesa no mājām — puķupodos izaudzētus — un sarindoja gar zārku. Uz sarkaniem spilventiņiem guļ majora ordeņi un medaļas. Daudz viņš darījis savas Dzimtenes labā. Arī dzīvību atdevis. Ņina Hristoforovna viņam ne reizi vien piesacījusi: laiks doties pensijā. Tagad viņa ar meitu aizbrauks no šejienes. Viņu dienests ir beidzies...

Virsnieki nes laukā zārku un novieto to kravas mašīnā, kurai nolaisti borti. Mašīna izklāta ar grīdceliņiem. Sēru marša pavadībā bēru procesija lēnām virzās cauri pilsētiņai. Valda neciešams karstums, sviedri gāžas aumaļām, tomēr visi iet nesteigdamies, sērodami par Ņikitinu. Viņš bija vienkāršs un krietns. Nezin kāpēc tikai pēc nāves cilvēkā pamana visu labo. Vadims soļo aiz zārka blakām Ņinai Hristoforovnai un Poļinai, seja viņam bāla.

Kapsētā nav neviena kociņa. Visapkārt svelmē sasprēgājušas kapu kopiņas. Vietām redzami metālisku stieņu iežogojumi un izbalējušas skārda zvaigznītes. Pašā malā svaiga, vēl neapžuvusi zeme — blakus nesen izraktajam kapam. Gluži kā ierakums. Majora Ņikitina pēdējais ierakums.

Priekšā iznāk apakšpulkvedis Prohorenko, viņš ir nomākts. Pirmo reizi pamanu, ka virsnieks ir jau padzīvojis un droši vien slims dlvēks, apvītušu sejas ādu.

— Biedri, šodien mēs atvadāmies no mūsu pulka veterāna majora Ņikitina Jefima Ivanoviča ... ■— Balss apakšpulkvedim trīc, viņam grūti runāt. Tas laikam gan ir vienīgais gadījums, kad politdarbinieks nespēj parunāt un neviens viņu par to nenosoda.

Prohorenko pastāstīja par Ņikitina vienkāršo, bet grūto mūžu.

Runāja ari citi virsnieki. Nograndēja zalve. Skaļi ieraudājās Ņina Hristoforovna un Poļina. Man kaklā iestrēga rūgts kamols. Vadims stāvēja gluži bāls, tomēr neraudāja.

Pāri zārka vākam bez skaņas krita mīkstās smiltis. Bet cēlā himna jau sauca cilvēkus atpakaļ — pie darba, pie dzīves, kas turpinās ...

... Pulka komandiera vietnieks apakšpulkvedis Proho-renko sastapa mani pie bibliotēkas, paņēma zem rokas kā jaunkundzi un pagāja ar mani malā.

— Sveicināts, kolēģi! Ļoti patīkami, ka esat nolēmis iestāties politskolā. Jums priekšā interesantas mācības un aizraujošs darbs.

— Tāpēc to arī izvēlējos.

— Kāpēc man patīk jūsu izvēle? Nu, padomājiet, izanalizējiet, — jokodams sacīja apakšpulkvedis; visa viņa seja labsirdīgi smaidīja — gan acis, gan vaigi, gan arī apaļais zods.

Neko oriģinālu nespēju izdomāt.

— Droši vien tāpēc, ka pats esat politdarbinieks.

— Neuzminējāt vis. Man liekas, jūs izvēlējāties šo profesiju tāpēc, ka šeit, mūsu pulkā, viens no politdarbinie-kiem jums iepaticies tik ļoti, ka gribējāt būt viņam līdzīgs. Vai ne? Es pat varu pateikt, kurš tas ir.

— Jūs neesat kļūdījies, man ļoti patīk vecākais leitnants Sešeņa, tomēr ne mazāk tuvs man ari leitnants Zigalovs. Viņš ir lielisks cilvēks, kam varētu līdzināties. Taču politisko darbu esmu izvēlējies tāpēc, ka tas man ir nepieciešams. Man interesē cilvēki, viņu raksturi un savstarpējās attiecības.

Prohorenko uzmanīgi klausījās un piekrizdams māja ar galvu. Pēc tam viņš man pateica tādus vārdus, kurus gribējās cieši paturēt prātā. Tāpēc tālāko sarunu risināju izklaidīgi, pūlēdamies iegaumēt šos svarīgos vārdus.

— Dienests armijā, militārā apmācība bez politiskās un ētiskās audzināšanas nevienam nav vajadzīgi. Tieši idejiskais pamats nosaka armijas dzīvi. Divas karojošas puses var būt apbruņotas ar absolūti vienādiem šķēpiem, automātiem vai raķetēm. Šīs armijas var ietērpt pat vienādās formās, kareivji var runāt vienu valodu un būt vienas nācijas pārstāvji. Par ienaidniekiem cilvēkus padara pretēji uzskati, pārliecība, piederība politiskai partijai. Pilsoņkara laikā, piemēram, dēls cēlās pret tēvu, brālis pret brāli. Galīgu uzvaru svin allaž tas, kas apbruņots ne vien ar moderniem ieročiem, bet arī ar progresīvu ideoloģiju.

Tagad pasaulē nepastāv patiesākas un zinātniski pamatotākas ideoloģijas par mūsu — marksistiski-ļeņinisko. Tieši tai jūs kalposiet. Jūs to mācīsiet karavīriem. Esat izdarījis ļoti pareizu izvēli, es pat apskaužu jūs.

Es pasmaidīju.

— Jūs jau esat apakšpulkvedis, toties es tikai sāku.

— Tāpēc arī apskaužu! Man jau viss pie beigām. Savu esam padarījuši, turpretim jūsu paaudzei darbs ritēs daudz augstākā pakāpē. Tā ir īsta zinātne, sarežģīta, interesanta, par jaunā padomju karavīra audzināšanu. Jūs, Agejev, pat nevarat iedomāties, cik daudz interesanta jums nāksies izdibināt... Un vispār — ārkārtīgi patīkami būt jaunam, dārgais kolēģi!

Bieži domāju par savu nākamo darbu, par to, ar kādiem cilvēkiem būs jāsastopas un kur es dienēšu. Pēc karaskolas mani var norīkot jebkurā pilsētā vai arī aizsūtīt uz ārzemēm.

Par visu to pārrunāju ar Kuzņecovu un Soboļevski. Tomēr manī ir arī tādas domas, kuras nevienam neuzticu. Neērti. Kauns atzīties, ka domāju par to tik bieži. Kauns tāpēc, ka, lai arī esmu spēris tik svarīgu soli — visai dzīvei izvēlējos politdarbu, tomēr prātā nāk gluži puiciski sapņi. Iedomājos sevi virsnieka formā — brīžiem paras; tajā, ikdienišķajā, brīžiem spožajā — parādes, ar zelta uzplečiem. Glīts un švītīgs es vedu Olgu zem rokas, un visi skatās uz mums. Sājos krāšņajos sapņojumos mēdzu būt gan leitnants, gan pulkvedis, gan arī ģenerālis! Cik tālu var aizsapņoties!

Apakšpulkvedis sauc mani ne vien par kolēģi, bet arī liek izjust savu aizbildniecību.

Pulkā organizētas vakara grupas, kur gatavo karavīrus augstskolām. Tas ir ļoti saimnieciski, gribētu teikt, pat valstiski. Kareivis nodienējis pusotru gadu, apguvis militāru specialitāti, turpina to pilnveidot, tomēr priekšniecība patur prātā, ka viņa dienesta laiks tuvojas nobeigumam. Tāpēc tiek organizēti sagatavošanas kursi, tie ir bezmaksas — kareivjiem un seržantiem. Toties pasniedzēji saņem naudiņu, ko viņiem maksā valsts. Nodarbības notiek vakaros, lai netiek traucēta dienesta dzīve. Ne jau katram ir tiesības apmeklēt šos kursus — vienīgi tiem, kas parādījuši īpašu cītību un disciplinētību, pilclot dienesta pienākumus.

Tieši šajos kursos mani norīkoja apakšpulkvedis Proho-renko. Izsauca uz štābu un teica:

— Karaskolā, Agejev, nekādus pārsteigumus nedrīkstat mums sagādāt. Atļauju jums apmeklēt nodarbības, kur sagatavo augstākajām mācību iestādēm. Karaskolā ir tādi paši iestāju eksāmeni. Dosim jums teicamu raksturojumu. Tomēr iegaumējiet: arī citi kandidāti nebūs vājāki par jums un arī raksturojumi tiem būs lieliski. Tāpēc jāgatavojas ļoti nopietni.

Es atkal trīs reizes nedēļā ik pārdienu kļūstu skolnieks — atkal krievu valoda, literatūra, algebra, fizika ... Pazīstamās mācību grāmatas. Senās skolas dieniņas. Cik gan trausli un naivi zeņķi mēs toreiz bijām! Cik tas bija sen!

Pirmo reizi saķīvējos ar politaudzinātāju Sešeņu. Jāteic gan: «saķīvējos» — pārāk skaļi sacīts. Man nav nekādu tiesību runāt viņam pretī. Viņš ir virsnieks, bet es ierindnieks. Vienkārši aprunājāmies un palikām katrs pie sava uzskata.

So strīdu izraisīja mans nodoms uzrakstīt nelielu stāstu, kurā gribēju izmantot Jurija Vetočkina un Dihnil-kina konfliktu. Man likās interesanta šo divu ļoti dažādo cilvēku psiholoģiskā cīņa. Tāpēc, nolēmis lūgt padomu politaudzinātājam, sīki izstāstīju viņam topošā stāsta sižetu.

— Padomāšu, — sacīja Žeņšeņs. — Uzreiz atbildēt nevaru.

Sākumā nopriecājos — lai padomā vien, dos derīgus padomus. Gaidīju dienu, otru. Sešeņa gāja man garām neapstādamies, un es nolēmu, ka viņš par mūsu sarunu būs piemirsis. Biju pat apvainojies — pirmo reizi dzīvē gāju pie viņa radošā darba jautājumā, taču viņš to neatceras.

Tomēr dot padomu tādā lietā labāk par Sešeņu neviens nevarēja. Tāpēc kļuvu viltīgs — centos jo bieži nokļūt viņa redzeslokā. Cerēju, ka atcerēsies manu lūgumu. Viņš mani manīja gan, pat aprunājās par šo un to, taču par stāstu nesacīja ne vārda.

Reiz dieninieks iesaucās:

— Ierindniek Agejev, pie politaudzinātāja!

Sešeņa gaidīja mani rotas kancelejā, viņš bija noguris un sadrūvējies.

— Iziesim svaigā gaisā, šeit ir neciešami smacīgi.

Arī pagalmā nebija vēsāks, karstais gaiss vai lipa pie ķermeņa. Apsēdāmies uz sola pie ierindas mācību laukuma.

— Būs tevi jāapbēdina, Viktor, tava iecere man nepatīk.

Viņa vārdi it kā apsvilināja mani. Biju jau paredzējis, ka

labi nav, tomēr tik klaju noliegumu negaidīju. Sešeņa turpināja:

— Sacīšu tev pat vairāk: tavs stāsts nebūs patiess, tāpēc ka gribi tajā izmantot netipisku gadījumu.

— No kā tas izriet? — jautāju, pūlēdamies būt mierīgs.

— Tava galvenā kļūda ir varoņa izvēlē. Kas viņš tāds ir? Huligāns, negatīvs tēls, cilvēks, kas ir pilnīgi neraksturīgs Padomju Armijai. Tas nav tipiski. Cik tad mūsu pulkā ir huligānu un slaistu? Dihnilkins, nu un vēl kāds. Bet tu gribi parādīt viņu tuvplānā, turklāt nolikt viņam blakus nevarīgu seržantu. Ja tāda sagadīšanās notikusi mūsu nodaļā, tad tas taču mēdz būt reizi desmit gados. Mums ir lieliski seržanti. Arī pats Vetočkins kļuvis gluži citāds — ieguvis pieredzi, pārliecību par savu spēku. Viņa nodaļa ir viena no labākajām.

— Kāpēc gan jāvispārina? Var taču aprakstīt arī konkrētu gadījumu! — Centos aizstāvēt savu viedokli.

— Vispārina ne jau es, bet tu. Ja gribi par to rakstīt, tātad dzīvē esi izvēlējies tieši šo problēmu, uzskatīdams, ka tā ir visraksturīgākā. Ne jau sava prieka pēc tu rakstīsi, bet pūlēsies risināt svarīgu problēmu. Tomēr tematu esi izvēlējies neveiksmīgu. Kas tad ir tipisks mūsu armijā? Stingrs, prasīgs seržants. Atceries Volinecu vai arī jebkuru jūsu vada seržantu.

Mulsums, kas mani pārņēma sarunas sākumā, bija norimis. Nomierinājos un sagatavojos aizstāvēt savu ieceri. Atcerējos savas nebeidzamās pārdomas un jutu: taisnība ir manā pusē. Klausīdamies politaudzinātājā, gatavoju svarīgus pretargumentus, lai iebilstu viņam. Es pat slepus nolēmu: tu mani apmulsināji, un ari es tevi tūlīt pārsteigšu. Kad Sešeņa apklusa, pavēstīju viņam:

— Nekādā ziņā jums nepiekrītu, biedri vecākais leitnant!

Žeņšeņa uzacis palēcās pierē.

— Ko? Kā gan tu vari nepiekrist, ja man ir taisnība?

— Tas jums tikai tā liekas. Jūs manu ieceri aplūkojāt vienpusīgi un piemirsāt, ka pats mani mācījāt aplūkot parādības no visām pusēm. Ja atļausiet, izteikšu jums savus pierādījumus.

— Labi, — nepacietīgi sacīja politaudzinātājs. Kaut ko tādu viņš nebija gaidījis.

— Stāstā gribu aprakstīt tieši tipisku parādību mūsu armija: tās audzinošo spēku. Sis spēks var pārvērst pat Dihnilkinu! Turklāt, lai īpaši izceltu šo domu, izvēlējos visgrūtāko gadījumu!

— Kāpēc jārāda tieši slikts cilvēks? Vai tad nav iespējams parādīt šo audzināšanas darbu citādāk?

— Ja pašā sākumā nesasiešu mezglu, man nebūs ko raisīt vaļā. Nebūs piemēra, kas pierāda armijas audzinošo spēku. Tikai vārgos avīžu rakstos tā notiek: kareivis izdarīja pārkāpumu, viņu izsauca komandieris, aprunājās, kareivis sasita papēžus, sacīja: «Tieši tā!» — un labojās! Jūs taču zināt, ka dzīvē viss ir daudz sarežģītāk. Tieši to gribēju parādīt — cik jums, komandieriem, grūti strādāt ar cilvēkiem.

— Tu izbeidz tās cukurotās runas, tik un tā pagaidām palieku pie sava uzskata.

— Labi, ja manis teiktais jūs nepārliecina, atcerēsimies, ko par to sacījuši lielie rakstnieki. Nesen mēs skatījāmies filmu «Optimistiskā traģēdija». Kas tad ir Višņevskim galvenais varonis? Sieviete. Jūras flotei visneraksturīgākais tēls. Uz karakuģa sievietēm nebija atļauts pat uzkāpt. Uzskatīja, ka tas nesot nelaimi. Bet Višņevskis sūta sievieti kā komisāru uz kuģa, kura komandā valda anarhistisks noskaņojums! Vai tad viņš nevarēja šai lomai izvēlēties vīrieti — pieredzējušu boļševiku? Varēja gan. Tomēr viņš izvēlējās sievieti. Radīja ārkārtīgi grūtus apstākļus, lai izceltu boļševiku ideju spēku.

Uzvaroši paskatījos uz Sešeņu.

Viņš bija domīgs.

Pēc tam, mazliet samulsis, viņš teica:

— Kas attiecas uz Višņevski, varbūt jums ir taisnība. Toreiz notika revolūcija, nebija kadru. Tomēr mūsdienās krietnu komandieru un politdarbinieku netrūkst, un tāpēc vajag rakstīt par viņiem ...

Sešeņa paklusēja un pēkšņi atklāti sacīja:

— Vai zini, Agejev, droši vien esmu slikts padomdevējs. Taisnība tā kā būtu man, un arī tev tā ir.

Klusībā triumfēju. Politaudzinātāju noliku uz lāpstiņām. Tomēr Sešeņa, kā vienmēr, visu sagrozīja tā, ka mana līksmība uzreiz noplaka. Žeņšeņs viltīgi lūkojās manī — ļāva mirkli izbaudīt uzvaru — un tad paziņoja:

— Tomēr ņem vērā: es nemaz nekaunos, ka nespēju dot tev prātīgu padomu, tāpēc ka līdz tādam domāšanas līmenim tevi izaudzinājis.,, esmu es. Ne jau viens, protams. Patiesību sakot, to izdarījām mēs. Tomēr mans ieguldījums tur ir. Tā kā tava uzvara ir arī mana uzvara!

Ak, 2eņšeņ, īstākā dzīvības sakne! Jutos pilnīgi sakauts, un viņš samierinoši teica:

— Noliec savu stāstu pagaidām malā. Kad mācīsies politskolā, izpratīsi visas nianses, tad arī varēsi ķerties pie darba.

Patiešām tagad nepacietīgi ilgojos pēc karaskolas — man vēl daudz tur jāapgūst, jo jūtu, ka esmu sasniedzis savas saprašanas griestus, tālāk tikt man pašam nav pa spēkam, nepieciešama palīdzība, lai iedziļinātos psiholoģijas smalkumos. Man patlaban ļoti gribētos aprunāties ar Vitāliju Jegoroviču Pepelovu — viņš nu gan spētu nolikt visu savās vietās.

Svētdienā devāmies sestdienas talkā. Interesanti, kā mainās vārda jēga: sestdienas talka — svētdienā, un tomēr tas nevienam neliekas dīvaini. Prātoju par to ceļā uz kolhozu «Firjuza», kur mūs ielūdza novākt kokvilnas ražu. Tajā apvidū esam bijuši kaujas apmācību laikā. Kad dega stepe, ugunsgrēku dzēsām tieši šī kolhoza tuvumā.

Mūs sagaidīja priecīgi. Kolhoza priekšsēdētājs Nepesa aga — padzīvojis, maza auguma ņiprulis ar deputāta nozīmīti pie svārku atloka. Seja viņam izraibināta bakurētām, kas sētiņ nosējušas pieri, vaigus, degunu, tomēr tās nebūt neizķēmoja viņu. Priekšsēdētājs bija smaidīgs un izturējās sirsnīgi...

— Biedri sarkanarmieši! — viņš teica. Tā agrāk sauca mūsu armijas karavīrus, tā droši vien tika uzrunāts arī viņš. — Lūdzu, palīdziet mums. Kokvinas pogaļas atvērušās. Ja nepagūsim ātri novākt, ražu var nobendēt lietus vai «afgānietis». Raža ir liela. Cilvēki krietni pūlējušies. Palīdziet, lūdzu! Novākt ātri saviem spēkiem nepagūsim. Jūs paši zināt: kokvilna — tā ir valstiski svarīga izejviela.

Karavīru pulkā atskanēja apvaldīta murdoņas ko tur daudz runāt, skaidrs, ka palīdzēsim.

Turkmēnietes, ģērbtas tumši sarkanās kleitās ar dzeltenām apmalītēm, žigli izdalīja mums milzīgus priekšautus, un mēs devāmies iekšā kokvilnas stādu taisnajās rindās, kas bija nosētas baltām pogaļām. Laukā bataljons pēkšņi izgaisa. Tikko bija cilvēki, un mirkli tie visi pazuduši. Kareivji zaļajās blūzēs saplūda ar zaļajiem krūmiem.

Gāju pa vagu, plukdams balto, mīksto šķiedru. Tā bija spilgta un saulē žilbināja. Pogaļu bija tik daudz, ka šķita, priekšautam jābūt piepildītam dažu minūšu laikā. Taču tik vienkārši tas nepadevās. Pēc katras baltas micītes jāpasniedzas, jānoplūc, jāieliek tā priekšautā. Kad aplasīji krūmu no augšas, paklanies katrai pogaļai, lai noplūktu krūma apakšā. Turklāt paņemt šķiedru no pogaļām nebija viegli — ar asajām malām tās durstīja rokas. Saule virs galvas nežēlīgi svilināja. Cieši saaugušajās rindstarpās nejuta ne mazāko vēsmiņu.

Pēc stundas biju nosvīdis slapjš un gandrīz vai nosmacis aiz karstuma. Palūkojos visapkārt. Pa labi slējās kalni, pa kreisi pletās ieleja. Apakšā, uz līdzeniem iecirkņiem, rūca kokvinas novācārnās mašīnas. Tātad mums iedalīja lauku, kura slīpajās nogāzēs ar mašīnām nevarēja strādāt. Lauku kvadrāti stāvēja kā bataljoni parādē. Augu taisnās rindas stiepās līdzīgi karavīru ierindai. Ne velti kokvilnu dēvē par «aizsardzības kultūru» — tā pat aug militārā ierindā.

Labajā rindstarpā gāja Kļūnovs un kreisajā no manis — Nātansons.

— Igor, — uzrunāju Kļimovu. — Ko tu teiksi par šo eksotiku?

— Apbrīnojami — zeme ražo šķiedru!

— Zeme dod visu — gan saldos persikus, gan rūgtās vērmeles. Es domāju par cilvēkiem. Mēs tikai stundu strādājam un esam jau putās, toties kolhoznieki šeit pavada visu mūžu.

— Tiešām, viņu darbs nav vieglāks par mūsu — karavīru!

— Toties Ļovam ir labi, — teica Nātansons. — Palūkojiet, kā es trenēju rokas.

Paskatījos uz viņu. Ļova gāja pa vagu nevis sāniski, kā to darīju es, bet gan taisni. Kokvilnu viņš vāca vienlaikus no abām rindām, snaikstīdams rokas te uz vienu, te uz otru pusi. Kustības bija asas kā sitieni. Ļova tik ļoti mīlēja boksu, ka arī strādādams iemanījās trenēties!

Paraudzījos uz turkmēniešu tibeteikām — tās rēgojās tālu priekšā. Viltīgs ir tas priekšsēdis — laikam ar noļuku atsūtījis šurp meitenes, lai mums būtu kauns no vi-nām atpalikt. Meitenēm rokas zibēja ātrāk nekā Nātan-sonain.

— Redzi, kam ir īsta meistarība, — sacīju Ļovarn.

— Jā gan, ar viņām sacensties grūti!

Lauka malā atradās savākšanas punkts. Uzliku uz svariem savu pirmo vākumu.

— Pieci kilogrami, divi simti, — sacīja pieņēmējs — saulē izkaltušam saksaulam līdzīgs vecis.

Pēc manis savu nastu uz svariem novietoja meitene ar jo daudzām bizītēm. Viņa kautrīgi novērsās, reizumis slepus uzlūkodama mani melnām, šķelmīgām acīm.

— Seši kilogrami! Lieliski, Keiki! — večuks paslavēja.

Es nodomāju: «Pārāk daudz neesmu atpalicis, tikai par

astoņsimt gramiem.» Sajutis cieņu pret sevi, pavaicāju sirmgalvim:

— Es arī esmu lieliski strādājis, vai ne?

— Jā, jā, lieliski! Daudz kokvilna salasit!

Keiki piepeši iespurdzās smieklos un aizskrēja uz lauku.

— Kas viņai lēcies? — prasīju večukam.

— Jauns meitene, viņam jautri.

Kļimovs šo skatu redzēja, viņš bija nostājies pie svariem aiz manis. Kad atgriezāmies uz lauka, Igors vaicāja:

— Vai zini, kāpēc skuķis smējās?

— Nē.

— Viņa jau trešo reizi atnesusi pilnu priekšautu, bet tu jau pēc pirmās uzprasījies, lai paslavē!

— Nevar būt! — Man kļuva kauns.

— Tik tiešām. Pats redzēju. Paprasi vecim.

Svērdams kārtējo nastu, pavaicāju arī. Večuks atbildēja:

— Keiki jau pieci reizi atnāca. Trīsdesmit kilograms salasīja.

— Cik tad viņa dienā savāc?

— Nav daudz, — teica vecais vīrs, laikam mani mierinādams, — astoņdesmit kilogramu. Cits sieviete lasīt simt un simt Četrdesmit.

Dienas nogalē saskaitījām savu vākumu — iznāca pa piecdesmit sešdesmit kilogramiem uz vīra. Muguras bija stīvas, sāpēja katrs muskulis.

— Kaut velns parautu šito vati! — Dihnilkins pukojās.

— Ko viņa tev nodarījusi?

— Pārāk spītīga. Kad Krievijā nopļauj labību — paliek tīrs lauks, kad norok kartupeļus — melna zeme. Šeit visu dienu plūcu vati, tikko atskatījos — atkal visi krūmi balti.

Pa dienu jaunas pogaļas atvērušās! Tā vate jau apriebusies!

Bijām domājuši, ka pēc darba mūs vedīs atpakaļ uz pulku, taču priekšsēdētājs, desmit reizes pateicies par palīdzību, teica:

— Tagad, biedri sarkanarmieši, esiet mūsu viesi. Lūdzu, nāciet mūsu mājokļos!

Viņš kaut ko pasacīja ciemata iedzīvotājiem, un tie ātri devas pie ierindas, ņēma karavīrus aiz rokas vai apkampa ap vidukli un veda uz savām sētām. Visi laipni smaidīja, un tāpēc valodas nezināšana nelikās nopietns šķērslis.

Mani, Rakitinu un Dihnilkinu pie sevis ielūdza Keiki. Līdz tam brīdim netiku viņu manījis. Keiki bja stāvējusi aiz muguras kādai padzīvojušai turkmēnietei, pēkšņi, izskrējusi ierindas priekšā, viņa satvēra mani aiz rokas un vilka sev līdzi. Trofimu un Semjonu viņa ielūdza mazliet vēlāk, laikam bija sapratusi, ka nav visai ērti tik uzkrītoši dot priekšroku man vienīgajam.

— Iesim mans būda. Mans mamma un tētis viesis būsi, — viņa runāja, ielūkodamās Semjona un Trofima sejās. Manī viņa neskatījās, toties roku turēja stingri, vaļā nelaida.

Tīri izslaucītais pagalmiņš bija aplaistīts ar ūdeni. Istaba, kurā mūs palūdza ienākt, noklāta ar tepiķiem. Pie sienām karājās ģimenes locekļu fotoattēli un glīts, krāsains aeroflotes kalendārs. Istabas vidū, tieši uz tepiķa, uzklāts galdauts. Tajā milzums šķīvju ar cienastu un liela bļoda ar treknu pienu.

Mūs sagaidīja saimnieks — gadus piecdesmit vecs turkmēnis; zem zoda viņam plivinājās tradicionālā, it kā pielīmētā bārda, acis spīdēja jautri un laipni.

— Sveicināti, dārgie viesi! Ienāciet! Sēdieties! Mani sauc Orāzs. Mūsu ģimenes uzvārds — Geļdijevi.

Samulsuši mīņājāmies priekštelpā — kā lai šajos zābakos kāpj uz tepiķiem? Novilkt tos, nodemonstrēt kājautus un beigās palikt basiem arī nav pieklājīgi. Nezinājām, ko iesākt. Saimnieks likās neredzam mūsu apjukumu. Viņš tikai neuzkrītoši pamāja uz istabas kaktu, kur gulēja vairāki pāri jaunu, ar baltiem diegiem sastiprinātu zeķu.

Cik gan smalkjūtīgi ļaudis ir šie vienkāršie kolhoznieki! Laikam jau ne tikai šeit, bet katrā mājā saimnieki sagatavojuši kareivjiem zeķes. Ja nebūtu šīs uzmanības, nezinu, ko mēs būtu iesākuši. Žigli noāvām kājas, uzvilkām jaunās zeķes un ienācām vēsajā istabā. Dihnilkins tūlīt pat nometās pie galdauta un pablenza mani, it kā vaicādams: vai drīkst sākt? Pamāju, lai nesteidzas. Turkmēni ir nopietna tauta, viņi neciena pārlieku rosīgus un pļāpīgus cilvēkus. Mēs ar Rakitinu pagaidījām, kamēr saimnieks vēlreiz palūdza apsēsties. Dihnilkins, sapratis, ka rīkojies aplam, tagad mūs uzlūkoja vainīgām acīm.

Orāza aga, norādīdams uz cienastu, sacīja:

— Ēdiet, lūdzu. Tas ir čāls, — viņš skaidroja, ar lielu koka karoti piepildīdams pialas un sniegdams tās mums. — Pēc svelmainās saules tas ir ļoti patīkams. Mēs to gatavojam no kamieļu piena. Tas ir līdzīgs kefīram.

Nogaršoju vienu malku. Dzēriens patiešām bija ļoti tīkams, mazliet skābens, vēss — laikam to turējuši ledusskapī, kas stāvēja turpat istabas kaktā.

Saimnieks pēc izskata bija vienkāršs turkmēņu kolhoznieks, tomēr krieviski runāja gandrīz bez akcenta. Tas mani pārsteidza, tāpēc jautāju:

— Sakiet — kur jūs tik labi iemācījāties runāt krieviski?

— Mani dēli, sešus gadus esmu valkājis karavīra formu, tāpat kā jūs, četrus gadus frontē un divus obligātajā karadienestā pirms kara. Cīnījos pie Maskavas un Kurskas loka. Aizgāju līdz Prāgai. [3iju sapieris — būvēju tiltus, meklēju mīnas ...

Mēs visi trīs vienlaikus paskatījāmies uz fotogrāfiju pie sienas. Tas, bez šaubām, bija Orāza aga, tikai jauns, ar medaļām pie krūtīm un seržanta uzplečiem. Šodien, sastopoties ar viņu uz ielas, pat prātā neienāktu, ka šis padzīvojušais turkmēnis halātā un lielu, pinkainu papahu galvā reiz bijis brašs karavīrs.

Orāza sieva atnesa mums lielas pialas ar treknu un smaržīgu viru. Tad ēdām vārītu gaļu, pēc tās — ceptu. Mēs tā pieēdāmies, ka kļuva grūti elpot. Saimniece tobrīd jau sniedza pamatīgu paplāti ar baltām, sulīgām melones šķēlēm.

Mūsu mājās iegriezās kolhoza priekšsēdētājs. Viņš acīmredzot apstaigāja visas sētas, lūkoja, kā tiek uzņemti viesi. Ciemats bija liels, lai apmeklētu katru māju, nepietika laika, un tomēr viņš pārlieku nesteidzās.

Priekšsēdētājs ar katru sarokojās. Apsēdās pie galdauta un paklanījies paņēma saimnieka sniegto pialu. Un, kā turpinādams sen aizsāktu sarunu, teica:

— Jūs esat karavīri, vai zināt, kas ir sapieri? šīs mājas saimnieks ir sapieris. Orāza aga padarījis nekaitīgas neskaitāmas mīnas. Par viņu pat rakstījuši avīzē. Pats

lasīju. Tur bija teikts, ka uzbrukuma laikā pie ciemata Zubci mūsu karaspēks tika pāri veselam, neuzspridzinātam tiltam. Ja kāds no jūsu tuviniekiem bija tankā vai an brauca uz tā kā desantnieks, tad pastāstiet vigam, ka tilts palika vesels tāpēc, ka seržants Orāzs Geļdijevs laikus pamanīja aizsvilinātu degauklu. Tiltu gribēja uzspridzināt kopa ar tankiem. Tomēr sapieris Geļdijevs nošāva ar automātu spridzinātājus un degauklu pārgrieza. Kad tanki traucās pāri tiltam, neviens nezināja, ka zem tā guļ ievainotais varonis, kas glābis viņiem dzīvības. Ja šis tilts tiktu iznīcināts, mūsu karaspēkam būtu jā forsē upe un daudzi karavīri paliktu guļam tās dibenā. Tādu varoņdarbu veicis mūsu Orāzs. Daudziem jo daudziem viņš izglābis dzīvību kara laikā.

Orāza aga sēdēja pievērtām acīm. Klusēja. Varbūt viņš atcerējās to nikno kauju, redzēja kūpošo degauklu un lēsa, par cik sekundēm viņš bija apsteidzis nāvi, kas uzglūnēja tik daudziem.

— Tagad Orāza aga ir mūsu kolhozā visu cienīts brigadieris. Lūk, kas ir šīs mājas saimnieks. — Priekšsēdētājs beidza savu stāstu. — Atvainojiet, dārgie viesi, tagad nu iešu, vajag iegriezties arī citās mājās. — Nepesa aga aizgāja.

Kādu bridi sēdējām klusēdami. Orāza aga palīdzēja pārvarēt kautrību, kas neviļus bija pārņēmusi mūs --pulveri neostījušos — tāda pieredzējuša, varonīga fronti-nieka priekšā.

— Mēs, dārgie draugi, savu darbu esam padarījuši. Toreiz bijām tādi paši kā jūs — jauni džigiti. Ja sāksies karš, ienaidniekus sitīsiet jūs. Mēs, protams, palīdzēsim. Taču galvenais spēks esat jūs, jaunatne, to vienmēr iegaumējiet!

Kad devāmies prom, pagalmā ieraudzīju Keiki. Orāzs, ievērojis, ka mēs draudzīgi sasmaidījāmies, sacīja*

— Keiki ir mana sestā meita. Viņa brauks mācīties universitātē. Viņai ļoti patīk matemātika. Četras meitas jau pabeigušas tehnikumus. Izgājušas pie vīriem. Viena mācās institūtā. Keiki patlaban ir devītās klases skolniece. Divi dēli — Akmurads un Esens dien flotē. Viens — Bekmurads ir mūsu kolhoza agronoms.

— Oho, cik daudz! — Dihnilkins iesaucās. — Vesels vads!

Orāza aga pat nepaskatījās uz Semjonu. Būdams pieredzējis, viņš jau sen bija sapratis, kas par putnu šis puisis, tāpēc, nepagodinājis ar atbildi, turpināja stāstīt. Kā izrādījās, visus viņš vēl nebija nosaucis.

— Geļdi ir žurnālists Ašhabadā. Klics Ļeņingradā raksta disertāciju. Visi dēli precējušies. — Orāzs pasmaidīja.

— Mazbērnus neuzskaitīšu, vienīgi varu teikt, ka to man ir divdesmit trīs.

Dihnilkins acis vien blisināja. Pat nosvērtais Trofims, pašūpojis galvu, teica:

— Tas ir ko vērts! Jūs esat bagāts cilvēks.

— 'taisnību sacīji, dēliņ, esmu ļoti bagāts.

Iznācām uz ielas, pie mašīnām jau drūzmējās kareivji. Kolhoza priekšsēdētājs droši vien bija norunājis ar mūsu virsniekiem, cik ilgi kareivji drīkst ciemoties. Tāpēc viesmīlīgie saimnieki gan laikus pagatavoja mums pusdienas, gan arī atlaida noteiktajā laikā.

Orāza aga atvadīdamies teica:

— Nāciet pie mums ciemos, draugi, jebkura laikā. Ar prieku uzņemsim jūs vienmēr, ne tikai ražas novākšanas reizēs. Ja takas, kuras ved uz sādžu, aizaug, tad tā pārvēršas par kapsētu — tā teic mūsu tautas paruna. Apciemojiet mūs, padzersimies čālu, parunāsimies par dienestu!

īss pamanīju Keiki, kad braucām mašīnā garām Orāza mājai. Atvadoties pamāju viņai. Meitene māja pretī abām rokām.

— Skaidrs, — sacīja Rakitins, — tagad kolhozā mums būs radiņi. Agejevs šeit apmetīsies uz dzīvi. Uzvilks halātu un papahu. Viņam būs desmit dēli, piecas meitas un četrdesmit mazbērni!

Puiši iesmējās. Es arī smējos. Lai uzjautrinātu biedrus, piebalsoju Trofimam:

— Nāksiet pie manis ciemos. Nosēdināšu jūs uz dārgākajiem tepiķiem, nokaušu aunu. Bet Dihnilkinam uzlikšu veselu litra pudeli... — Palūkojos uz Semjonu un, kad viņa sejā atplauka svētlaimīgs smaids, piemetināju:

— Pilnu ar visstiprāko čālu!

— Kaut jupis parautu šito kamieļu dziru! — Dihnilkins, karavīru smieklu pavadīts, saērcināti atcirta.

Atskatījos uz tālumā zūdošo kolhoza ciematu. Zemas kleķa mājiņas ar plakaniem jumtiem. Cik reižu biju noskatījies uz tādām, domādams: «I\ā cilvēki var šeit dzīvot? Droši vien tie ir ārkārtīgi pieticīgi ļaudis, ja spēj mitināties tādās būdās. «Un tagad izrādās, ka cilvēki šeit ne ar ko neatšķiras no tiem, kas dzīvo lielās pilsētās. Viņus vieno kopīgais darbs, viņi audzē kokvilnu un lopus. Viņi izjūt tos pašus priekus un bēdas, ko visi mūsu valstī. Viņi mācās institūtos un tehnikumos. Viņu mājās ir televizori un ledusskapji. Viņu darbi, domas un centieni ir tādi paši kā visiem mūsu tautiešiem. Orāza aga sargāja mūs no fašistiem. Nu ko tad, ja būs nepieciešams, ari es aizstāvēšu viņa daudzos bērnus un mazbērnus.

Mēs esam norīkojumā. Jurijs Vetočkins ir rotas dežurants, es un Stepans — dieninieki. Lai gan Jurijs, būdams seržants, drīkst nestrādāt, tomēr viņš pūlas kopā ar mums.

Noslaucījām putekļus no logiem, krāsnīm, karnīzēm. Pārbaudījām visus kaktus un starpsienas. Zinājām visus nostūrus, kur var ielūkoties staršina Majs. Un viņš tik tiešām ieskatījās gan zem skapīšiem, gan aiz ieroču piramīdas, pat krāsnīm novilka ar pirkstu pāri. Aizgāja, ar tīrību un kārtību apmierināts.

Kad darbu bijām beiguši, Stepans pienāca pie mācību saraksta palūkot, kādas nodarbības būs nākamajā dienā.

— «Pirmo gadu dienošajiem kareivjiem,» — viņš skaļi lasīja. — «Temats Nr. 1. Automāta materiālā daļa. Ceturtā nodarbība: ieroča pilnīga izjaukšana un salikšana. Apskate, tīrīšana, eļļošana.» — Tad Stepans sāka spriedelēt: — Ko tikai armijā nenākas jaukt ārā un likt kopā: ložmetējus un granātmetējus, lielgabalus un tankus, lidmašīnas un raķetes. Bet vai tu, Viktor, neesi pamanījis, ka šeit to dara ne tikai ar ieročiem?

Stepana joku sapratu.

— Vai tu jau sen esi to atklājis?

— Tikai nupat. Skat, lasu: izjaukšana, salikšana, tīrīšana, un man ienāca prātā — jau divus gadus ar ikvienu no mums dara to pašu, tikai sarakstā par to nav ne vārda.

Jau grasījos noformulēt jauno saraksta punktu, taču nepaguvu.

Ienāca Dihnilkins un pasauca mani:

— Iznāc parunāties!

Kļuvu uzmanīgs.

— Par ko tad?

— Tur pateikšu.

Pagājām sāņus. Dihnilkins vaicāja:

— Vai tu nezini, kas aizsūtīja naudu manai mātei?

— Kādu naudu?

— Divdesmit rubļus. Sūtīta no mūsu daļas. Turklāt no kara komisariāta pienākusi ceļazīme uz ārstēšanas iestādi.

— Droši vien priekšniecība parūpējusies. — Paraustīju plecus.

— Priekšniecība neko nezina. Par vēstuli pateicu tev vienīgajam.

Biju sprukās, jo ar puišiem norunājām Dihnilkinam par naudas pārvedumu nestāstīt. Tagad šī noruna vairs nebija spēkā — Semjons saņēmis no mātes vēstuli, un viņam kļuva viss zināms.

— Naudu mēs sametām. Tu taču sacīji, ka tev tās nav.

Tajā brīdī Dihnilkinu vajadzētu nofotografēt — mulsums, pateicība un pat izbīlis atspoguļojās viņa sejā.

Nolēmu, ka vislabāk būs, ja viņš paliks vienatnē ar savām domām un jūtām. Atstāju Semjonu un devos pildīt savus dieninieka pienākumus.

LIELĀS KAUJAS MĀCĪBAS

Trauksmes signāls vienmēr atskan negaidīti. Taču šī trauksme bija īpaši neparasta. Sākumā viss noritēja kā vienmēr: kaujas sauciens acumirklī uzrāva rotu kājās. Pēc dažām minūtēm jau bijām iekrāvuši munīciju bruņutransportieros. Pēkšņi pamanīju, ka piecelts viss pulks. Tagad acs man krietni ievingrināta. Tātad tas nav kārtējais treniņš, kad trauksmi izsludina pa rotām. Ieraudzīju pie štāba atbraukušos ģenerāļus, pulkvežus, un manī jo vairāk nostiprinājās pārliecība, ka gaidāms kaut kas ļoti nopietns — vai nu mācības, vai arī no Maskavas ieradusies komisija. Bet varbūt... karš? Varbūt tur tālu, rietumu vai arī austrumu pusē, jau iet vaļā? Ja tas tiešām notiks, mūs piecels uz mata tāpat. Trauksmes gadījumā karavīram ir vienalga — vai tā ir kauja vai arī mācības. Man patlaban ir viss nepieciešamais, esmu gatavs tūlīt pat doties kaujā.

Kamēr krāvām mašīnās munīciju, mūsu komandieri saņēma uzdevumu. Tiklīdz bijām beiguši, virsnieki aizelsušies atskrēja pie savām apakšvienībām. Ne reizi vien biju tīksminājies, cik ārkārtīgi precīzi un pārdomāti visi darbojas trauksmes gadījumā. Viss noris pēc priekšrakstiem: ikviens kareivis zina, kas viņam jāpaņem un kur tas jāiekrauj. Bruņutransportierī smagi nogūla kastes ar munīciju, savu vietu ieņēma kareivis, kas atskrēja pēdējais, — un viss ir gatavs! Tūlīt klāt ir arī virsnieki.

Bataljoni, rotas, baterijas, speciālās apakšvienības ne* kavējoties dodas uz izejas pozīcijām. Katra apakšvienība tur nonāks tieši noteiktajā laikā, un braucienā izveidosies pulka kolonna vairāku kilometru garumā ar distancēm un intervāliem, kas nepieciešami iespējamu kodoltriecienu apstākļos. i smu pārliecināts: arī šoreiz, nakts tumsā, visas apakšvienības to veiks ātri un precīzi — ne jau velti esaru tik daudz trenējušies. Lieliski zinu, kas patlaban tumsā noliek visā milzīgajā pilsētiņā un tās pieguļošās teritorijas platībā. «Veči» ir gluži mierīgi. Jaunie, vērodami mās, arī cenšas būt tādi. Tomēr pēc acīm var manīt — puiši satraukti. Kļimovs savā vietā knosās, skatās uz visām pusēm, viņam viss šķiet neparasts. Nātansonam drudžaini spīd melnās acis. Rakitins, kā vienmēr, ārēji mierīgs un nosvērts, tomēr es redzu, ka puisis ir uztraucies. Palūk, kā iekrampējies ierocī, pat pirksti kļuvuši balti!

Šoreiz pulks devās nevis tuksnesī, bet gan kalnos. Mašīnas, piepūlē rēkdamas, ilgi rāpās augšup. Ceļš līkumoja pa kalna nogāzē izcirstu terasi. Labajā pusē slējās akmens bluķi stāvajā klintī, kreisajā rēgojās melns bezdibenis. Viena neuzmanīga vadītāja kustība — un no mūsu mašīnas nepaliks pāri ne skrūvītes.

Rītausmā bijām nokļuvuši kalnu grēdas dienvidu pusē. Brauciena laikā vada komandieris iepazīstināja mūs ar kaujas situāciju.

— «Dienvidnieki» cenšas tikt pāri Kopetdaga kalnu grēdai un bloķēt dzelzceļu. Mūsu pulks saņēmis uzdevumu — veikt pārgājienu, ieņemt aizsardzības pozīcijas dienvidu nogāzēs un neļaut pretiniekam izlauzties uz kalnu pārejām. Konkrētus uzdevumus saņemsim uz vietas. Kapteinis Uzlovs ir atvaļinājumā. Ceturto rotu komandēšu es. Par vada komandieri savā vietā ieceļu jaunāko seržantu Ve-točkinu.

— Ak tu viens! — negaidīti iesaucās Dihnilkins.

Karavīri iesmējās. Arī Zigalovs pasmaidīja.

— Biedri Dihnilkin, kāpēc esat tik ļoti pārsteigts?

— Es jau neko, — Semjons sastomījās. — Lai komandē,

Zigalovs sāka skaidrot it kā Dihnilkinam, tomēr vērsdamies pie visiem:

— Jaunākais seržants Vetočkins ir jauns komandieris, teorētiski sagatavots labi, tagad viņam nepieciešams iegūt pieredzi.

Varu iedomāties, kā tobrīd jutās Jurijs Vetočkins, — komandēt vadu — tas nav nekāds joks!

Kad ieradāmies norīkojuma vieta, kolonna sadalījās, katra reta ātri ieņēma vietu aizsegā. Kalni stāvēja, ka slavējuši, vējš pluinīja ērkšķrožu krūmus un baltdadžu dzelkšņus, — bija grūti noticēt, ka tepat, kaut kur starp akmeņiem, palejām un ieplakās, stāv simtiem bruņutransportieru, tanku, automašīnu, lielgabalu, mīnmetēju un milzums cilvēku. Neviens neatklāja savu slēptuvi. «Pretinieka» lidmašīnas rēkdamas nesās mums pāri — tās devās izlūki idojumā.

Pulka komandieris, pēc viņa arī bataljonu komandieri deva kaujas pavēles, un apakšvienības ātri pārvietojas no aizsegiem uz aizsardzības pozīcijām. Lūk, ka mums palīdz treniņi krosā un fiziskais rūdījums. Kareivji skrēja pa stāvām nogāzēm uz saviem norādītajiem aizsardzības iecirkņiem, skrēja jo ātri, kamēr nebija atlidojušas «pretinieka» lidmašīnas.

Pēc dažām minūtēm kalnos atkal nemanīja nevienas dzīvas dvēseles. Kalni stāvēja, kā stāvējuši, tādi paši, kādi tie bija pirms gadu simteņiem. Taču cilvēks, kas orientējas militāros jautājumos, lieliski saprot, ka tic ir gluži citādi kalni. Šeit radīta spēcīga aizsardzības sistēma! Pulka komandieris ar štābu, novērtējuši visu, ko šeit izveidojusi daba, iepludināja klinšainajā reljefā it visu pulka varenību — tankus, artilēriju, cilvēkus, — un tagad tas viss nostājies «pretinieka» ceļā kā neieņemams cietoksnis.

Man grūti iedomāties — vai tiešām iespējams pārvarēt tādu aizsardzību? Katrā palejā «pretinieku» sagaida automātu, ložmetēju, tiešā tēmējuma lielgabalu blīvā uguns. Bet tos, kam tomēr izdosies izlauzties cauri šai ugunsjos-lai, dziļumā sagaida tanki — tie samals, sašķaidīs.

Galvenais spēks, kas nodrošina aizsardzības nepārvara-mību, esam mēs — karavīri.

Ja mūs atvestu šurp tūlīt pēc iesaukšanas, mēs būtu tikai liels, haotisks pūlis. Toties tagad, palūk, kāds varens spēks esam!

Tieši mācībās sevišķi uzskatāmi top redzams, cik daudz mums devusi armija, cik gudri un dziļi viss pārdomāts. Šobrīd ierakumos sēž automātisti, artilēristi, tankisti, katrs no viņiem nenorimti trenējies šautuvē un poligonā, katrs prot iznīcināt jebkuru mērķi dienā un naktī. Nekas nevar paslēpties no viņu modrajām, vērīgajām acīm! Nekāda ienaidnieka viltība viņus nepārsteigs. Nedz bombardēšana,

nedz indīgās vielas viņus neiznīcinās. Jā, daudz, ļoti daudz zināšanu esam ieguvuši. Mācījāmies detalizēti, gājām ceļu no vienkāršā uz sarežģīto. Un tagad mācību kaujā kompleksi pielietosim visas zināšanas.

Mūsu rotai dots sevišķs uzdevums. Pulka komandieris, paredzēdams iespējamu desanta operāciju mūsu aizmugurē, pavēlēja Zigalovam organizēt pārejas aizsardzību.

Tagad mēs braucam savos bruņutransportieros atpakaļ — atkal tuvāk mākoņiem.

No kalna pārejas pavērās lieliska panorāma. Bija skaidra, saulaina diena. Nekad vēl nebiju redzējis tik daudz no mūsu planētas. Kopetdaga grēda stiepjas no austrumiem uz rietumiem kā milzīga dinozaura mugurkauls. Sānu atzarojumi ir līdzīgi ribām, apauguši ar zāli un krūmājiem, slīd lejā pa labi un pa kreisi — daļa uz Irānas robežas pusi, daļa līdz Karakuma smiltājiem. Vienā no kolosālās grēdas mugurkaula skriemeļiem mums pavēlēts ieņemt aizsardzību, novērot apkārtni un nepieļaut desanta izcelšanu.

Tur sastapām sveša pulka karavīrus. Viņiem bija sapieru zīmotnes.

Kareivji kaut ko būvēja no svaigi tēstiem baļķiem un baltiem, nesen sazāģētiem dēļiem.

— Kas šeit top? — vaicāju kādam sapierim.

— Vēlāk redzēsiet.

Piegāju pie Sešeņas.

— Varbūt tie ir «pretinieki»?

— Nē, tie ir «neitrālie» sapieri. Viņi ceļ novērošanas torni priekšniecībai.

— Ak tā! Tātad noteikti būs desants, — es secināju.

Sešeņa apstiprinoši pamāja.

— Jā. Nezinu, kā «pretinieks», toties priekšnieki gan mums sagādās rūpes. Vai «kaujas lapiņas» paņēmāt?

— Paņēmu.

— Tad pēc iespējas drīzāk izdosim pirmo. Atgādiniet cilvēkiem par karadarbības īpatnībām kalnos! Te jums būs reglaments, izlasiet patstāvīgi. Jūs droši vien jau esat sapratis vienu svarīgu apstākli, kas radies šajās mācībās?

Nebiju sapratis neko, šķita, notiek parastas kaujas mācības, vienīgi daudz lielāka mēroga, kādu līdz šim nebiju pieredzējis. Sešeņa sāka skaidrot:

— Parasti kaujas mācībām gatavojamies iepriekš un visos aspektos — rīkojam partijas un komjauniešu sapulces, mobilizējam cilvēkus. Tagad viss notika negaidīti.

Tomēr tas nenozīmē, ka varam iztikt bez politiska nodrošinājuma un partijas ietekmes! Sājā gadījumā mainīsies tikai pasākumu forma. Jums un Kuzņecovain, dariet to viņam zināmu, personiski uzdots atgādināt jūsu nodaļas karavīriem par saistībām, kuras viņi uzņēmušies sacensībai, un panākt, lai tās tiktu izpildītas šeit, mācību laikā.

Jurijs Vetočkins, komandēdams vadu, mazliet stomījās. Parastās mācībās viņš neapšaubāmi justos drošāk, taču šeit, kur traucē karadarbības īpatnības kalnu apstākļos, viņam pēkšņi uzticējuši komandēt vadu!

Grasījos viņam pasacīt priekšā, taču Vetočkins tā paskatījās uz mani, ka tūlīt aprāvos. Es pat apvainojos. Atradies karavadonis! Ne jau sev — tev gribēju palīdzēt. Ja negribi — nevajag arī, mācies peldēt patstāvīgi.

Kad aizsardzības organizēšana tika pabeigta, jaunākais seržants pasauca:

— Kuzņecov, Agejev, pie manis!

Aizskrējām. Viņš veda mūs nostāk un, lai visi dzirdētu, skaļi teica:

— Dosieties izlūkošanā!

Kad bijām nonākuši aiz klints radzes, Jurijs vērīgi nopētīja mūs, kā apsvērdams, kādu iespaidu radīs tas, ko viņš gatavojās sacīt. Un patiešām — viņš pateica ko tādu, kas mūs ārkārtīgi pārsteidza.

— Veči, paldies jums par atbalstu. Palīdzējāt man tikt galā ar Dihnilkinu — arī par to tencinu, taču tagad pietiek — esmu kļuvis cits cilvēks. Tāpēc arī tevi, Agejev, apturēju, neļaunojies. Kāds tad būšu komandieris, ja man visu sacīs priekšā? Tas nav vajadzīgs, taktiku esmu mācījies seržantu skolā. Ar vadu tikšu galā patstāvīgi.

Vetočkins lūkojās uz mums, iecietīgi smaidīdams. Pirmo reizi redzēju viņu tādu — pieaugušu, nopietnu cilvēku, kas apzinās savu vērtību, prot komandēt un iejūtīgi, biedriski lūdz netraucēt.

— Bet izlūkošanā jums patiešām jādodas. Mūsu vads atrodas flangā. Vajag noskaidrot, vai tuvumā nav ērtu laukumu, kur varētu izcelties desants. Nedomāju vis, ka viņi lēks mums tieši uz galvas vai uz šīm klintīm! Vispirms viņi izcelsies kaut kur maliņā. Tāpēc izpētiet, vai mūsu spārnā nav tādu ērtu vietu. Kuzņecovs būs vecākais! Izlūkošanai dodu stundu. Rīkojieties!

Stepans pielika roku pie bruņucepures.

— Tieši tā!

Es klusēju. Tagad esmu padotais, sarunāties ar vecākajiem man neklājas.

Gājām pa kalna nogāzi un abi domājām nevis par mušu uzdevumu, bet gan par negaidītajām pārvērtībām Jurija Vetočkina raksturā. Kāpēc tās ir negaidītas? Tāpēc, ka mēs līdz šim nebijām domājuši par to, kas norisinājās un kam, bez šaubām, vajadzēja notikt. Lūk, tāpēc šis pārvērtībās mūs tik pēkšņi pārsteidza.

Stepans sacīja:

— Jurijs lieliski mūs atsēdināja, taktiski un nepārprotami.

Cietu klusu. Sirdi kremta tāds kā aizvainojums. Tomēr par ko gan apvainoties? Jurijs apklusināja mani bez rupjībām, ar skatienu vien, nepateica neko aizvainojošu. Man pašam uz sevi jādusmojas par savu neapķērību.

— Vai sāksim izlūkot? — Stepans vaicāja.

— «Tieši tā!» sacīji tu, tad arī pats komandē! — es atcirtu.

— Beidz niķoties. Vispirms gribēji teikt priekšā vada komandierim, tagad atsakies dot padomu izlūkpatruļas vecākajam.

Stepanam bija lielisks garastāvoklis. Es vēl brīdi pa-stīvējos, tad sacīju:

— Nepieciešams sameklēt ne tikai vietu, kur iespējama desanta izcelšanās, bet arī pieejas kalna pārejai, kuras varētu izmantot «pretinieks».

— Pareizi, — Stepans piekrita. — Vai zini, galva tev strādā, ne velti karaskolai gatavojies.

Nogriezāmies aiz klints radzes un aiz līkuma, nostāk no ceļa, ieraudzījām nolaidenu, tomēr diezgan līdzenu un plašu laukumu.

— Desantnieki šeit nolēkt var, — sacīja Stepans. —Akmeņu te nav, nolaižoties neapdauzīsies. Atzīmēsim šo vietu. Tagad iesim meklēt citas.

Bijām aizgājuši diezgan tālu, tomēr līdzīgus laukumus nekur nemanījām. Kalnos bija vēss un valdīja klusums — citādāks nekā mūsu barhanos. Lai gan spīd tā pati saule un atrodamies tai tuvāk Kopetdaga virsotnē, tomēr brīnies, tā nevis dedzina, bet mīļi glāsta. Pūš atspirdzinošs vējš, tīkami smaržo zāle.

— Būtu labāk šeit uzcēluši pulka pilsētiņu — īsts kūrorts! Kāpēc jāmoka cilvēki svelmē? — sacīju Stepanam.

Viņš pasmīnēja.

— Ja bālu to teicis dienesta pirmajā gada — dies ar tevi, toties tagad tas ir nepiedodami.

— Ak tā?

— Ko gan var iemācīties šeit, kūrortā? Ja kaut kas atgadīsies, aizsūtīs tevi lejā, tuksnesī, un kļūsi gluži mīksts! Toties tagad esi kā rutks, tevi var sūtīt kaut vai elles ugunīs — visu izturēsi.

Man nebija ko iebilst. Atgriezāmies desanta iespējamās izcelšanās vietā. Pēkšņi manī atausa ļoti vienkārša un, manuprāt, pareiza doma.

— Klausies, Stepan, ja «pretinieks» izceļas šeit, tad kāpēc mums jāsēž tur, aiz tās klints? Viņu vajag no šejienes kniebt nost gaisā un arī uz zemes neļaut koncentrēties grupās.

— Pareizi. Iesim, jāziņo pēc iespējas ātrāk. Kas zina, kad šis desants uzkritīs virsū.

— Ziņo pats. Viņam mani padomi nav nepieciešami.

Stepans uzreiz kļuva skarbs.

— Izbeidz dzīt jokus! Met pie malas savu ambīciju. Viņš tev aizrādīja pelnīti. Turklāt laikus. Viņam priekšā teikšana vairs nav vajadzīga. Taču kauja ir pavisam kas cits, šeit ikviena pienākums ir ievērot ari citu domas. Personiskiem aizvainojumiem te nav vietas.

Ziņojām Vetočkinam par izlūkošanas rezultātiem un par mūsu apsvērumiem. Jurijs kļuva domīgs. Viņš saprata, ka mums ir taisnība, tomēr pārcelt vadu uz citu vietu bez rotas komandiera atļaujas nedrīkstēja. Viņš devās apspriesties ar Zigalovu. Drīz vien atgriezās. Žigalovs nāca viņam līdzi.

— Kur jūs atradāt ērtu laukumu? — ātri vaicāja leitnants; varēja manīt, ka rūpestu viņam bija daudz.

— Tur, aiz pagrieziena.

— Iedarbini! — Žigalovs pavēlēja tuvākā bruņutransportiera vadītājam. Mums strupi izmeta: — Sēdieties. Braucam.

Žigalovs pārlūkoja apkārtni un, atbalstīdams Vetočkinu, sacīja:

— Jūsu lēmums ir pareizs, jāpārceļ uz šejieni viss vads. Ierīkojiet tranšejas šajā un tajā tur nogāzē. Sitīsim desantu gaisā un viņiem visbīstamākajā — nolaišanās brīdī. Vetočkin, lieliski esat izdomājis!

Jurijs izslējās, izrieza krūtis, tomēr arī uz mani pa-blenza vainīgām acīm, it kā gribēdams teikt: «Piedod, ka mani slavē par tavu priekšlikumu.»

Vads ātri iekārtojās jaunajās pozīcijās un sāka ierakties. Izraku savu ierakumu. Uzrakstīju un noformēju «kaujas lapiņu». Palūdzu Vetočkinam atļauju aiziet pie politaudzinātāja, lai parādītu savu daiļdarbu.

Kad ierados vietā, kur pirmīt atradās mūsu vads, tur jau slējās gatavs novērošanas tornis ar kāpnēm un margām. Ātri gan sameistarojuši tie sapieri! Viņu tur vairs nebija. Aizbraukuši. Tikai viens kareivis vāca kaudzē skaidas un šķēpeles. Tagad tornī noņēmās sakarnieki — uzstādīja lauka telefona kastītes.

Vēl nebiju paguvis sameklēt Sešeņu, kad sākās ļoti interesanti notikumi. Tie tik negaidīti un strauji sekoja cits citam, ka pat nepaguvu atgriezties pie savējiem un visu to laiku paliku turpat, pie torņa. Pa ceļu atjoņoja piecas vieglas automašīnas: viena mirdzoša volga un četri ga-ziki. No volgas izkāpa maršals! Viņš bija liela auguma, padrukns, tomēr brašs un spēcīgs, sirmiem deniņiem, biezam uzacīm, mierīgu skatienu, pie krūtīm daudz ordeņu plāksnīšu. No gazika izkāpa pavēlnieks — uzreiz pazinu un atcerējos viņa stāstījumu. No citām mašīnām izkāpa man nepazīstami ģenerāļi.

Maršals nesteigdamies uzkāpa novērošanas tornī.

Man gan veicās: lai arī dienesta beigās, tomēr esmu redzējis dzīvu maršalu! Visi puiši mani apskaudīs!

Augšā atskanēja mierīga, solīda balss:

— Kaujas mācību vadītāji, ziņojiet, kas šeit notiks.

Vaicātājs bija maršals. Pie viņa ātri pienāca garš, kalsens ģenerālisun attina vaļā karti. Tā čaukstēdama sāka plivināties vējā. Ģenerālis vēl nebija paguvis to savaldīt un uzsākt ziņojumu, kad debesīs atskanēja lidmašīnu rūkoņa. Tās lēni peldēja gaisa, un šķita, ka to motoru troksnis piepilda visu pasauli. Kad lidmašīnas sasniedza novērošanas torni, no tām gluži kā kartupeļi sāka birt tumši kamoliņi. Tie lidoja sāņus un pārvērtās baltās pieneņ* pūkās.

Desants! Sirds krūtīs sāka pukstēt vēl skaļāk. Izpletņlēcēji laidās pavisam uz citu vietu, nevis uz to, kurp es ar Stcpanu biju ieteicis pārcelt vadu. Gribēju skriet pie Vetočkina, taču sapratu, ka_ mani, vientuļu kareivi, uzreiz pamanīs maršals un ģenerāļi. Apturēs, tincinās: kāpēc es te slaistos? Ko viņiem atbildēšu? Ka nācu parādīt polit-audzinātājam «kaujas lapiņu»? Muļķīgi. Iegāzīšu gan 2i-galovu, gan Sešeņu. Labāk palikt tepat zem torņa. Nogaidīšu piemērotu brīdi — tad arī aizlaidīšos.

Desants tobrīd laidās lejā no zilajām debesīm, un vējš to nesa tomēr uz mūsu izraudzīto laukumu. Man kā akmens novēlās no sirds. Tūlīt mūsu puiši liks viņiem trūkties! Labi redzēju, kā mums pāri lidojošie desantnieki savilka štropes, lai varētu ātrāk tikt zemē. Cik precīzi viņi aprēķinājuši lidojuma ātrumu un vēja iedarbību! Desantnieki nolaidās augstās klints otrā pusē uz tā paša laukuma, un no turienes atskanēja automātu un ložmetēju šāvieni.

— Zēl, ka no šejienes neko nevarēsim redzēt, — augšā pēkšņi ierunājās maršals. — Tornis uzcelts neīstā vietā.

— Kaujai par kalna pāreju vajadzēja notikt šeit pēc desanta izcelšanās. Netieku gudrs, kas tur varētu šaut, — ziņoja mācību vadītājs, juzdamies vainīgs. — Atļausiet, es noskaidrošu un došu rīkojumus.

— Noskaidrojiet, — maršals atļāva.

— Vai te ir kāds no apakšvienības? — iekliedzās mācību vadītājs.

Neviens neatsaucās.

Ģenerālis pārliecās pāri margām un ieraudzīja mani.

— Kareivi!

— Ierindnieks Agcjcvs, — stādījos priekšā.

— Izsauciet pie manis vecāko komandieri.

— Tieši tā!

Skriešus devos pie Zigalova. Ziņoju leitnantam un kopā ar viņu atgriezos, lai ziņotu par pavēles izpildīšanu.

Taču nepaspēju, jo ģenerālis uzreiz uzklupa leitnantam.

— Kas šeit notiek! Kāpēc jūs neaizsargājat pāreju, kā tika pavēlēts, un pieļaujat patvaļību?

Zigalovs kļuva bāls un, pūlēdamies savaldīties, atbildēja:

— Es aizsargāju pāreju ar rotas galvenajiem spēkiem. Vienu vadu esmu izvietojis desanta iespējamās izcelšanās vietā.

Kauja aiz klintīm, kā par spīti, vērtās plašumā, tur jau grandēja sprādzieni.

Mācību vadītājs vairs nespēja sevi savaldīt.

— Mēs šeit uzcēlām torni, maršals atbrauca noskatīties kauju par kalnu pāreju, taču jūs visu izjaucāt!

— Man nebija zināmi jūsu plāni, biedri ģenerāli, un esmu rīkojies, vadoties pēc apstākļiem, — strikti atteica Zigalovs.

Man likās, ka taisnība leitnantam, tomēr pārāk zema bija viņa dienesta pakāpe, salīdzinot ar ģenerāli. Saniknotais mācību vadītājs vada komandieri droši vien pamatīgi sodīs.

Negaidīti iejaucās maršals:

— Pjotr Nikolajevič, ļaujiet leitnantam iet, jūs esat man vajadzīgs.

— Ejiet! —- strupi, it kā nolamājis izmeta mācību vadītājs.

Zigalovs aizgāja, turpretī es biju tik ļoti nobijies, ka paliku stāvam zem torņa. Doties Zigalovam līdzi nebija nekādas jēgas-. Mans vads atradās citā vietā.

— Kāpēc jūs norājāt pavisam nevainīgu komandieri? — pēkšņi skarbi jautāja maršals.

Tagad sapratu, kāpēc viņš aizsūtīja prom Zigalovu — negribēja viņa klātbūtnē strostēt pēc dienesta pakāpes vecāko.

— Viņš taču pārkāpa.— ģenerālis steidzās paskaidrot.

— It neko viņš nav pārkāpis! — atcirta maršals. — Jūs pats to lieliski saprotat. Viņš rīkojās, vadoties pēc apstākļiem. Mēs šurp ieradāmies ne jau ar alvas zaldātiņiem spēlēties. Šeit ir reāls karaspēks un reāla kaujas situācija. Leitnantam nav nekādas daļas gar jūsu skatu torni. Viņš atrada desanta iespējamo izcelšanās vietu, sagaidīja uzbrucējus ar karaspēka daļu un aizsargā kalnu pāreju. Biedri pavēlniek, apkopojot rezultātus, lūdzu jūs atzīmēt šo leitnantu! Starp citu, kā viņu sauc?

Visi klusēja, un es negaidīti, pats sev par brīnumu, līksmi izgrūdu:

— Leitnants Zigalovs!

— Kas tā par parādību? — jautāja pārsteigtais maršals un palūkojās uz mani no torņa.

— Ierindnieks Agejevs, — ziņoju aizlūstošā balsī.

— Ko jūs šeit darāt?

— Atnācu ziņot par pavēles izpildīšanu.

— Kādas?

— Biedrs ģenerālis mani sūtīja pēc vecākā komandiera.

— Kāpēc tad neziņojāt?

— Nepaguvu. Jo uzreiz... — Saminstinājos, nevarēju taču teikt, ka ģenerālis sāka bārties. — Jo uzreiz.. #

Maršals pasmaidīja.

— Labi, mīlīt, savu uzdevumu esat izpildījis, ejiet!

Joņoju uz savu vadu, priecādamies, ka Zigalovam nebūs nepatikšanu.

Atskrējis pie savējiem, vēl neatguvis elpu, pavēstīju visiem:

— Zēni, nupat runāju ar maršalu!

Kareivji, vēl iekarsuši pēc nesenās kaujas, izbrīnīti blenza manī.

— Ar ko? — Vetočkins jautāja.

— Ar maršalu.

— Kā viņš šeit uzradies?

— Vai redzējāt uz ceļa braucam vieglās mašīnas?

— Nu un tad?

— Maršals atbrauca ar volgu.

— Par ko tad tu ar viņu runāji?

— Viņš teica, ka mēs un Zigalovs esam pareizi rīkojušies!

— Urā! — ieaurojās Dihnilkins, un pārējie viņam pievienojās.

Tobrīd pa lauku, apvienodamies grupās, ātri skraidīja desantnieki. Viņi nozuda tieši mūsu acu priekšā, it kā zemē iegrimtu. Ja mēs šautu ar kaujas patronām, skaidrs, ka daudzi paliktu guļam šajā laukā. Taču tā bija mācību kauja, un desantnieki’turpināja pildīt savu uzdevumu. Un kā vēl! Nebijām paguvuši apjēgt, kur viņi pazūd, kad viņu cepures jau ieņirbējās mums aizmugurē. Prasmīgi un izveicīgi puiši! Cik ātri viņi pavisam nepazīstamā apkārtnē atraduši apvedceļus un apslēptas pieejas kalnu pārejai! Kamēr Vetočkins organizēja riņķveida aizsardzību, mūsu aizmugurē — pārejā iedegās kauja. Desantniekiem nebijām īpaši vajadzīgi. Mūs bloķēja neliela viņu grupa, toties galvenie spēki devās triecienā uz pāreju. Tieši tā viņiem bija nepieciešama! Uzvarētājus vēlāk noteiks vidutāji. Tie ņems vērā it visu: kādus zaudējumus esam sagādājuši desantam, tam vēl gaisā esot, un vai ar atlikušajiem spēkiem «pretinieks» spētu ieņemt kalnu pāreju. Man šķiet, ka spētu gan — ļoti enerģiski un atjautīgi ir šie puiši, parādās tur, kur neviens viņus negaida.

Protams, viņi varētu gūt panākumus tikai tāda gadījumā, ja šeit aizsargātos nevis mūsu rota, kuru vada 2i-galovs un Sešeņa, bet kāda cita. Mūsējos pievārēt viņiem nebūtu pa spēkam. Kamēr paliktu dzīvs kaut vai viens ceturtās rotas karavīrs, kalnu pāreja būtu mūsu rokās. Par to esmu pilnīgi pārliecināts!

Delnas man ir asiņainās tulznās, sāp visi kauli, galvā trula smagme. Uz mirkli mitējos, lai atvilktu elpu. Paskatos debesīs uz spilgtajām, durstīgajām zvaigznēm, uz kalnu grēdas tumšo milzeni. Blakus tranšeju rok Stepans. Citi puiši tumsā nav redzami, vienīgi dzirdami lāpstu dobjie sitieni pret sauso zemi un klinkstieni, kad tām apakšā pagadās akmeņi.

— Stepan, — es pasaucu,

— Ko?

— Pīppauze.

Viņš pienāca man klāt.

— Izpumpējies?

— Jā. Paskaties, kādi krāšņumi uz plaukstām.

— Piekrītu, kareivju dzīvē valda zināma vienveidība, tomēr saskatu to citā aspektā. Rakt tranšejas — tā ir neizbēgama nepieciešamība, — ja neieraksies — aiziesi bojā un neizpildīsi tos komandieru un štābu uzdevumus, par kuriem nule runāji. Ievēro, īstenot šīs ieceres tomēr uzticēts tev — kareivim. — Stepans brīdi klusēja, tad, kaut ko atcerējies, ierunājās žirgtāk: — Mūsu darbībā pamanīju kādu citu vienveidību. Karavīrs jebkurā situācijā — lai tā būtu aizsardzības, sastapšanās vai uzbrukuma kauja, apiešanas manevrs, cīņa ielenkumā —, vārdu sakot, vienmēr un visur pilda divus uzdevumus: ne soli atpakaļ vai arī zibenīgi uz priekšu. Vai to ievēroji?

— Nebiju par to domājis.

Aizgājām katrs uz savu pusi. Es no jauna kā apsēsts «grauzos» zemē, ar niknu spītu atkārtodams pie sevis vārdus: «Ierakums — karavīra cietoksnis.» Viens, divi — triecu lāpstu zemē — «Ierakums ... viens, divi... karavīra .. viens, divi... cietoksnis». Un tā vairākas reizes.

Rītausmā sākās kauja. Apkārtne vēl grima tumšā zilgmē. Blāzma, kas svīst pirms saullēkta, vēl nebija manāma. Nakts melnums pamalē pakāpeniski izbalēja — kļuva zilāks. Tieši šajā stundā «pretinieka» tanki metās virsū mūsu pozīcijām. Biju domājis, ka mūs atklās tikai no rīta, pēc tam izlūkos mūsu pozīcijas un sāks gatavoties uzbrukumam. Vārdu sakot, kamēr «pretinieks» to visu izdarīs, pagūsim mazdrusciņ nosnausties, paēst brokastis. Tomēr mūsu sāncenši nevilcinājās. Viņu izlūki acīmredzot bija krietni pastrādājuši naktī un sen jau mūs atklājuši. Citādi viņi nevarētu sagatavot šo triecienu vēl pirms ausmas.

Nav vārdam vietas, pret mums cīnās lielisks komandieris — uzbrukumam izvēlējies ļoti piemērotu brīdi. Viņš zina, ka pēc ārkārtīgi grūtā pārgājiena pa kalnu upes gultni un pēc nakts darba mūsu spēki ir sasprindzināt? līdz pēdējai iespējai. Viņš labi saprot, ka pēc pārgājiena atpūsties nevarēsim. Sāksim ierakties. Atdosim visus spēkus nocietinājumu celšanai. Kad būsim pārguruši līdz nāvei, tieši tad viņš dos triecienu!

Tanki tuvojās ātri. Tie gandrīz saplūda ar zemi, vienīgi torņu silueti reizēm iznira no nakts zilgmes un tapa redzami uz debesu fona.

Jā gan, artilēristiem ņemt tos uz grauda nenāktos viegli! Tādos apstākļos gandrīz visi tanki gluži veseli nonāktu līdz mūsu ierakumiem.

Tad arī mums šī diena sagādātu tādu pārbaudījumu, kādu četrdesmit pirmajā gadā izturējuši panfilovieši.

— Granātmetēj nieki, iznīcināt tankus! — Vetočkins deva komandu. —- Ložmetējniekiem un automalisticm iznīcināt kājniekus!

Atskanēja šāvieni. Rīta zilgmē spoži atpiniksnīja uzliesmojumi. To nebija daudz. Mācību patronas mums izdalījuši ne pārāk dāsni. Savām tā, lai vidutāji redzētu, ka nesnaužam un uzbrukumu cenšamies atsist.

Tanki zilgmē slīdēja aizvien tuvāk un tuvāk mūsu tranšejām.

— Visiem sagatavot prettanku granātas! ~~ Vetočkins iesaucās.

Nodaļu komandieri gluži kā atbalss atkārtoja viņa komandu.

Ievēroju, cik pārliecināti, skaļi un bez liekas steigas komandē Jurijs.

Tanki bija jau pavisam tuvu. Tagad vajadzētu sākties pašam galvenajam. Tā jau ir tā izturības pārbaude, kurai mūs gatavoja.

Tanki lien mums virsū. Tie jau ir blakus. Vēl mirklis — un viņi velsies pāri tranšejai. Tanku mehāniķi vadītāji apgriezīs uz vietas smagās mašīnas, nobrucinās ierakuma malas un apraks mūs dzīvus. Viņi iznīcinās mūsu nodaļu un atbrīvos ceļu saviem kājniekiem, kas uzbruks mums.

Taču tas nenotiks. Mēs apturēsim ienaidnieku.

Jā gan, Stepans Kuzņecovs stāsies pretī tankam! Kļi-movs, ilgi negudrodams, metīsies virsū ložmetējam kā Matrosovs, lai glābtu savus biedrus. Rakitins līdz pēdējam elpas vilcienam šķaidīs ienaidniekus ar laidi, dūrēm, plosīs ar zobiem, un, ja vajadzēs piedzīvot Jurija Smirnova likteni, viņš ne tikai nenodos kara noslēpumu, bet arī nomirs tā, ka bendes trīcēs bailēs, atcerēdamies vien padomju karavīra vīrišķību! Ļova Nātansons, kustīgs kā ūdenszāle, arī pieveiks ienaidniekus gan. ar automātu, gan ar savu veiklību un attapību. Paskatījos uz Dihnilkinu. Ek, Sem-jon, cik daudz nepatikšanu tu esi sagādājis mūsu nodaļai, cik bieži tirdīji nervus komandieriem! Tomēr ari tev nepagāja secen armijas rūdījums. Kopīgajā kaujas ierindā ari tu neatkāpsies, cīnīsies tāpat kā visi. Tikai — vai tev pietiks iekšējās disciplīnas gadījumā, ja paliksi viens? Paskatījos uz Semjona sarauktajām uzacīm, uz viņa niknajām, zaļajām acīm. Pirmo reizi visā dienesta laikā man radās ticība viņam. Tas vairs nav vecais Semjons! Daudz pārvērtību viņā notikušas. Un viņš izturēs!

Vidutāji apturēja «pretinieka» tankus. Tiks apsvērti visi «par» un «pret», tiks novērtēti mūsu inženierdarbi un «pretinieka» pēkšņā uzbrukuma efektivitāte. Uzvaru piešķirs taisnīgi, jo vidutāji ir objektīvi ļaudis. Un tomēr, lai ko viņi nolemtu, esmu pārliecināts: šajā kaujā uzvaru guvām mēs! Galu galā tas man labāk redzams, jo zinu, kādi cilvēki aizsargāja šīs pozīcijas ...

VISTĪKAMĀKĀ PAVĒLE

Jebkura pavēle jāizpilda tieši noteiktajā laikā, kaut arī tas būtu saistīts ar draudiem dzīvībai. Neskaitāmas pavēles jāpilda karavīram dienesta laikā. Tas allaž saistīts ar gribas un spēku sasprindzinājumu, citreiz ar ilgstošu darbu bez miega un atpūtas. Tātad pavēle ne vienmēr ir patīkama, to izpildīt palīdz nepieciešamības apzināšanās, disciplinētība, ticība komandieru gudrībai un tālredzībai. Tomēr karavīra dzīvē ir viena pavēle, kura tiek izpildīta bez piepūles un saspringtības. Sirds pati lido pretī šai pavēlei. To izziņo PSRS aizsardzības ministrs, un tā saucas «Par kārtējo iesaukšanu un atbrīvošanu».

Esmu izlasījis kalendārā, ka līdz pat šim laikam pastāv dažādas laika skaitīšanas sistēmas. Kopš Kristus dzimšanas patlaban ir 1971. gads. Pēc musulmaņu kalendāra — 1388. gads, pēc bizantiešu «kopš pasaules radīšanas» — 7577. gads.

Mums, kareivjiem, arī ir sava laika skaitīšana. Mūsu gads sākas un beidzas tajā dienā, kad tiek publicēta aizsardzības ministra pavēle par iesaukšanu un atbrīvošanu.

Ja, iedams cauri pulka pilsētiņai, ieraugi starojošu kareivja seju, tad zini: pēc mūsu, karavīru, kalendāra viņam ir svētki — pavēle izdota, izlasīta, un drīz vien šis pr, brauks mājās.

Pulkā atkal plosās fotografēšanās epidēmija. Pēc aizsardzības ministra pavēles iznākšanas ikviens grib iemūžināt bildē sevi, draugu, komandierus, kazarmu, zīmīgas vietas pulka pilsētiņā. Fotografējas pa vienam, divatā, kopā ar visu nodaļu, rotu.

Visus sasmīdināja kapteinis Uzlovs. Viņš iznāca no kazarmas staršinas Maja pavadībā, uzmeta skatienu tiem, kas sēdēja, un tiem, kas pozēja fotogrāfiem. Tad pasauca:

— Rota, pie manis!

Aizskrējām.

— Man ir jau gatavas fotogrāfijas, varbūt paņemsiet atmiņai? — Kapteinis paņēma no staršinas apjomīgu paketi, izvilka no tās dažas bildes un izsauca: — Zikovs, Agejevs, Kuzņecovs, Dihnilkins ...

Pazīt sevi bija grūti. No fotogrāfijas mūsos blenza tievi un bāli zēniņi. Staršina Majs vienā no pirmajām fiziskajām nodarbībām bija iemūžinājis jauniesauktos. Bija smieklīgi un pat mazdrusciņ skumji skatīties sevī. Tomēr tieši tādi arī ieradāmies armijā.

Mēs vēl ilgi aplūkojām bildes, rādījām cits citam, smējāmies.

— Skaties, mans ietērps kā tikko no veļas mazgājamās mašīnas izvilkts!

Staršina Majs itin kā nejauši piemetināja:

— Un nav nevienas karavīra izcilības zīmes.

Neviļus paskatījāmies cits uz citu — tik tiešām! Tagad katram pie krūtīm vesela virkne nozīmīšu: «Padomju Armijas teicamnieks», otrā sporta klase skriešanā vai kādā citā sporta veidā, trešās klases vadītājs, GDA, žetoni par uzvarām sacensībās un komjauniešu sarkanie karodziņi ar Ļeņina attēlu. Toties galvenais ir tas, ka dodos mājup ar man dārgo partijas biedra kandidāta grāmatiņu kabatā.

Štāba istabā, kurā strādā Vadirns, viss atgādina par majoru Ņikitinu — viņa galds, krēsls, rakstāmpiederumi. Jaunu ķīmiskā dienesta priekšnieku vēl nav iecēluši. Galds ir tukšs.

Dzīve Vadimam aplauzusi ragus, viņa sejā rūpju pilna izteiksme. Kustības un gaita kļuvušas straujākas, vienaldzība pazudusi bez pēdām. Viņš pat runā gluži citādi — parupji, ari joki kļuvuši skarbāki.

— Piekāp pie maniem senčiem, apskaidro situāciju,.,

— Kā tad tā, vai tu nebrauksi? — Biju pārsteigts,

— Nē.

— Kāpēc?

— Tādā brīdī Ņikitinus nedrīkstu pamest.

To nudien nebiju gaidījis! Vadims savu mūžu ne ar vienu netika rēķinājies, ka tikai pašam būtu labi!

— Pat atvaļinājumā nebrauksi?

— Nē. Viņas netic, ka atgriezīšos ...

— Kam tev viņu ticība? Tu neesi Poļinas vīrs.

Vadims ļaunām acīm ieurbās manī.

— Vai sajēdzi, ko runā?

— Kas tad ir?

— Viņas nupat apglabājušas tēvu, zeme vēl nav nožuvusi, bet es jau ņemšu pēdu, ko?

— Tu mani nesaprati, — pūlējos izlocīties. — Uz mājām vajag aizbraukt — tēvs ar māti gaida.

— Tāpēc arī lūdzu tevi, aizej, izskaidro, kas par lietu. Un vispār... — Vadims cieši uzlūkoja mani. — Vai atceries, kad nāci pie manis aprunāties?

— Vai mazums ar tevi runāts šajos gados...

— Tā saruna bija īpaša. Mums no tās nekas neiznāca. Atminies, sacīju tev, ka pats daudzos jautājumos vēl neesmu ticis skaidrībā?

— Atceros. Toreiz rakstīju iesniegumu partijai.

— Viktor, toreiz tev sameloju.

— Kādā ziņā?

— Tādā, ka neesmu ticis skaidrībā. Man jau sen viss bija skaidrs. Tagad arī tu sapratīsi, kāpēc ngribu atgriezties pie saviem senčiem. Vai zini, kāda kārtība valdīja mūsu mājās?

— Kā lai to zinu? Neesmu pie tevis bijis.

— Kaut arī būtu bijis, tik un tā neko nepamanītu. Es pats tikai šeit, armija, apjēdzu, kas un kā. Mūsu mājā ir pavisam cita pasaule. Itin kā maza planēta. Nekādi notikumi, pārmaiņas vai likstas pāri mūsu slieksnim nav tikušas. Pie mums vienmēr valdīja tīrība, pārticība, klusums. Tēvs ņēma rokās svaigu avīzi un runāja: «Nu, ko viņi tur atkal izgudrojuši?» Vai uztvēri — «viņi»?

— Jā.

— Tagad vairs nespēju ar viņiem dzīvot. Negribu. Tomēr par to viņiem teikt nevajag. Vienkārši pasaki, ka atgriezīšos vēlāk. Tā, vecais, nekļuvu es par kinoaktieri!

— Kas tad mainījies? Brauc mācīties kopā ar Poļinu.

— Būsim paskatīties, kā saka Nātansons. Lai Ņina Hristoforovna nomierinās.

— Viņa taču vienmēr sapņojusi tikt prom no šejienes.

— Tas gan, tikai toreiz šeit nebija kapa. — Vadims brīdi klusēja. — Tāda, vecais, tā situācija — vīrs it kā neesmu, tomēr esmu devis tik daudz avansu, ka atkāpšanās ceļa vairs nav. — Vēl paklusēja un piemetināja: — Un ne tikai tāpēc, ka devu avansus — bez Poļinas es tagad ne soli. — Soboļevskis pasmīkņāja. — Tāda, vecais, ir dzīve. Vārdu sakot, raksti, neaizmirsti.

Man ienāca prātā vārdi, kurus sacīja Vadims, kad ieradāmies garnizonā: «Ne jau visi no šejienes atgriezīsies

jās.» Un tieši viņš vienīgais nepārnāks mājās, lai ari gluži cita iemesla dēļ, nekā bija domājis.

Par manu lēmumu mācīties karaskolā Soboļevskis teica:

— 2ēl, zaudēji divus gadus. Ja tu iestātos uzreiz pēc iesaukšanas, tagad beigtu jau otro kursu.

— Toreiz to nevarēju. Tu taču atceries, kādi mēs bijām un ko domājām par armiju?

— Jā... — Vadims smīnēdams pašūpoja galvu.

— Domāju, ka iegūtās karavīra zinības man noderēs.

— Tev taisnība. Kļūsi par augstākās klases virsnieku! Apskaužu.

Atvadījāmies sirsnīgi... Nodomāju, ka armijā ierados it kā Vadima draugs, un ari tagad šķīrāmies kā draugi, tomēr mūsu draudzība šajos divos gados kļuvusi pavisam citādāka.

Raugos smiltājos, un nezin kāpēc iesmeldzās sirds. Tā mēdz būt, atvadoties no kaut kā dārga un tuva. Gluži kā viļņi man pretī ceļas barhani un sastingst, gaidīdami, ko viņiem teikšu atvadām.

Atzīstos, sākumā nobijos no jums. Jūs man likāties miruši un baigi kā viss, kas saistīts ar nāvi. Tagad pazīstu tevi, tuksnesi, tu nebūt neesi briesmīgs, tu esi dzīvs, bagāts un labs. Ir tādas vecenes, kuru skarbā āriene slēpj neizmērojamu labsirdību. Tomēr tu savas bagātības atdod tikai stipriem un uzstājīgiem cilvēkiem, tādiem kā Stepans vai Umarovs.

Es tevi vienmēr paturēšu atmiņā, tuksnesi! Dažs labs no mūsu puišiem atbrauks pie tevis. Vajag taču izpētīt, kāpēc Amudarja novirzījusies no Kaspijas uz Arāla jūru. Droši vien to nāksies piespiest atgriezties vecajā gultnē, jo auglīgajām zemēm nepieciešams ūdens.

Kas zina, varbūt kāds no mūsējiem šeit cels pirmo saules elektrostaciju? Igors Kļimovs, iespējams, dosies meklēt zeltu. Varbūt kāds zinātnieks laboratorijā jau ieguvis tādu vielu, kas tavus smiltājus drīz vien pārvērtīs auglīgā augsnē, un Karims Umarovs ar Skibovu atbrauks šurp audzēt kokvilnu? Sauc pie sevis, tuksnesi, vilini šos puišus! Tava dzīvība un slava cilvēku rokās, viņu darbos. Bez cilvēkiem tu esi tikai smilts, nedzīvs ielāps uz mūsu zemeslodes.

Ardievu, tuksnesi... Tomēr nē, uz redzēšanos! Varbūt mēs vēl tiksimies!

Tikai tagad, kad, šķiroties no pulka, skumjas sažņaudz sirdi, sapratu, kāpēc staršina Majs palicis Karakumā virsdienestā, kāpēc 2igalovs nolēmis kļūt par kadru virsnieku. Iemeslu, protams, daudz. Viens no tiem — savas specialitātes cienīšana. Laikam jau katram cilvēkam visai dzīvei atvēlēta ierobežota šī cienīšanas deva. Nav iespējams vienlaikus mīlēt ziemeļu sniegputeņus un dienvidu tveici. Tomēr runa ir ne jau par klimatu, bet gan par cilvēkiem, ar kuriem ilgi dzīvots kopā, daudz izciests un paveikts. Darba mīlestība droši vien var būt tikai viena, tāpat kā mīlēt pa īstam var tikai vienu sievieti. Tāpēc jau staršina Majs palika šeit virsdienestā un dienēs vēl piecus vai desmit gadus. Var arī gadīties, ka drīz vien aizbrauks. Tomēr vienmēr, lai kur viņš dzīvotu, gan pulku, gan I<a-raktimu pieminēs ar mīlestību.

Tāda ir šī dīvainā darba cienīšana, mīlēšana.

Kad mani iesauca armijā, sapņoju kļūt raķetnieks vai jūrnieks, sliktākajā gadījumā — tankists. Kādas dvēseliskas mokas biju pārcietis, nokļuvis kājniekos! Toties tagad, nodienējis divus gadus, nejutu par to ne mazāko nožēlu. Un tas nebūt nav svarīgi, vai tu ej, vai arī tevi ved. Starp citu, loti pareizi teikts: mūsdienu kājnieki soļo tikai parādēs. Dienesta gadi man pagājuši tik interesanti, piesātināti un lietderīgi, ka esmu pārliecināts: nekur citur man tik labi neklātos. Cik daudz interesantu ļaužu esmu sastapis mūsu pulkā! Ja es būtu nokļuvis kādā citā karaspēka daļā, neiepazītu Žigalovu, Sešeņu, Uzlovu, Māju. Sie cilvēki taču tik būtiski ietekmējuši manus nākotnes plānus. Tātad arī mana nākotne neveidotos tik lieliski kā patlaban.

Nē, ne druscitiņ nenožēloju, ka divus gadus esmu dienējis kājniekos.

Ikviens karavīrs lepojas ar savu ieroču šķiru, uzskata to par labāko. Man pirmajā vietā — kājnieki!

Šodien visu darīju pēdējo reizi: biju pirtī, pusdienoju ēdnīcā, apstaigāju pulka pilsētiņu, iegriezos klubā, pārlaidu skatienu kazarmai, sakārtoju gultu, iegāju ieroču istabā, atvadoties noglāstīju savu automātu.

Un nu jau esam stacijā. Mūs pavadīt ieradās ne tikai komandieri, bet ar! daudzi pilsētiņas iedzīvotāji. Man ir visvairāk «personisko» pavadītāju: Vadims, Ņina Hristo-forovna, Poļina, Albīna.

Cenšos nesastapties ar Albīnas skatienu, lai gan viņas priekšā neesmu vainīgs, tomēr jūtos ne visai labi.

Vadims tēlo brašuli: redziet, kāds esmu — izturīgākais no visiem, jūs braucat prom, turpretim es palieku. Taču labi zinu, kas viņam ir uz sirds — viņš būtu laidies no šejienes kā vēja spārniem, vienīgi apstākļi neļauj to darīt. Ilgi viņš šeit nenoturēsies, pierunās Ņinu Hristoforovnu aizbraukt.

— Neaizmirsti, vecais, raksti, — saka Vadims, acīs viņam nemiers un tāds kā lūgums.

Uzlovs šodien ir neparasti laipns un labsirdīgs. Viņam acīmredzot grūti šķirties no mums.

Zigalovs spēcīgi paspieda man roku, likās pat, ka grasījās apkampt, tomēr nokaunējās, vienīgi pateica:

— Paldies tev, Agejev, par visu. Pēc karaskolas beigšanas brauc uz mūsu pulku, dienēsim kopā!

Toties Sešeņa nenokaunējās vis, pievilka sev klāt, piespieda pie krūtīm, paplikšķināja pa muguru un, slēpdams šķiršanās sarūgtinājumu aiz mākslotas jautrības, sacīja:

’— Tagad, Viktor, pēc tavas aizbraukšanas man būs daudz vieglāk strādāt.

— Vai tiešām tik daudz nepatikšanu esmu sagādājis?

— Pārāk āķīgus jautājumus man uzdevi!

— Jaunie karavīri uzdos jums vēl āķīgākus. Cilvēki tagad ar katru gadu kļūst sarežģītāki.

— Tiešām mūsu darbs kļūst arvien grūtāks. Sasmelies karaskolā visjaunākās gudrības, kad. atbrauksi, pamācīsi mani. Došu tev rotu.

— Oho! Tad jūs jau būsiet Prohorenko vietā!

... Spīdīgie, zaļie vagoni ar garu, dzeltenu svītru uz pulētajiem sāniem sakustējās. No vagonu durvīm, logiem un no perona māja simtiem roku. Prombraucošie un pavadītāji vēl kaut ko sauca cits citam steigā. Droši vien tie bija ļoti svarīgi vārdi, paši pēdējie, paši vajadzīgākie... tomēr cauri valdošajam troksnim un riteņu klaudzēšanai neko vairs nevarēja sadzirdēt.

... Samarkandā mūsu vagonā iedrāzās vairāki uz' puiši. Iedeguši. Galvās melnas, četrstūrainas tibeteikas. Katram rokās bija sainītis. Puisis, kas nāca pa priekšu, kādu meklēja.

— Tas taču Karims Umarovs! — Stepans pazina.

Izdzirdējis Stepana balsi, Karims metās pie mūsu kupejas.

— Esiet sveiks, puikas! — viņš iesaucās un māžodamies pielika roku pie tibeteikas. — Soboļevskis sūtīja telegramma — jūs braucat!

Mēs apkampām viņu visi reizē, grūstījām, bukņījām pa muguru.

Beidzot viņš apturēja mūs, teikdams:

— Vilciens stāv īsu brīdi. Es atnesu dastarhanu.

Viņš pamāja saviem biedriem, un tie sāka tīt vaļā sainīšus. Karims tobrīd iepazīstināja ar pārējiem.

— Tas ir brālis Mirza, tas ir brālis Juldašs, tas ir brālis Vahids, tas ir brālis Erkins, tas ir jaunākais bračka Akramdžans.

— Oho, cik tev daudz brāļu!

— Mājās vēl trīs māsas palika!

Karima brāļi velti laiku nezaudēja. Viņi veikli, prasmīgi un, galvenais, ar patikšanu klāja galdu. Cienastu bija tik daudz, ka pietrūka vietas, kur uzlikt.

— Sen jūs gaidām. Neviens nesacīt, kad kara ešelons nākt — kara noslēpums!

Viens no brāļiem cēla priekšā milzīgu emaljētu bļodu, un vagonā uzvēdīja plova tīkamais aromāts.

— Ēdiet, lūdzu, ļoti lūdzam. Ja jūs būtu mana māja nākt, es trīs aunus nodurt! Vīns, araks, pacienāt. Šņabi šeit nenesu. — Karims pakratīja pirkstu un, šķelmīgi piemiedzis aci, sacīja:

— Kara ešelons nedrīkst. Karims Umarovs disciplīnu zina!

Mēs smējāmies. Pa to laiku Karima brāļi laipni un uzstājīgi cienāja karavīrus.

— Lūk, to pagaršojiet — tas saucas bagursaks, bet šis — samsa ...

— Visi mans brāļi arī armijā ies. Mirza pirmais. Būsirn prasīt kara komisāram, lai mūsu pulkā sūtīt. Kāds veselība biedram leitnantam Zigalovam, Sešeņam, kapteinim Uzlo-vam, staršinam Majam?

— Visi veseli. Sūta tev sveicienus, — es sacīju. Un tie nebija meli — ja viņi zinātu, ka satiksim Umarovu, noteikti nodotu viņam sveicienus.

— Ai, paldies! — Umarovs nopriecājās. — Atceras Kari mu?

— Protams, vai tad var aizmirst, kā tu nodzēsi ugunsgrēku un izglābi kolhoza kokvilnu!

— Visi kopā dzēst, bet ne Karims viens!

— Kā tev šogad veicas darbā?

— Kokvilna labs. Plānu izpildījām. Tagad dodam virs plāna.

— Lieliski! Laikam tev vēl vienu ordeni iedos? — Dih-nilkins pamāja uz Karima krūtīm.

Umarova svārkus rotāja apbalvojumi. Blakus Darba Sarkanā Karoga ordenim mirdzēja nozīmīte «Padomju Armijas teicamnieks». Karims atbildēja Dihnilkinam jokodams, tomēr visi sapratām, ka tas ir gluži nopietni.

— Ordeni Karims pirms armijas dienesta prata dabūt. Pēc armijas skolas vajag Darba Varoni nopelnīt!

— Pareizi, — puiši piekrita.

Pa radio izziņoja vilciena atiešanu. Kupejā bija jautri. Ka rimu apkampa, brāļiem spieda rokas.

— Brauciet, puiki, ciemos, — Umarovs lūdza, — kad vien gribat, kā brāli būsim gaidīt!

Umarovs izlēca laukā jau no ejoša vilciena, skrēja blakus mūsu logam, kamēr vilciens uzņēma ātrumu.

Aizzibēja Uzbekijas saulainās stacijas, melnncainās uz-bekietes ar vīnogām, melonēm, arbūziem, persikiem. Tuvojās Krievija. Pamazām iestājās rudens. Debesis kļuva pelēkas. Sāka sijāt lietus.

Atkal pieķēru sevi pie domas, ka viss ir gluži kā sapnī. Bija tikpat drēgni, tādas pašas peļķes ņirbēja vējā, kad devāmies armijā.

Pat stacijā atskanēja maršs profesionāli tehniskās skolas audzēkņu izpildījumā. Šķita, ka tie ir tie paši puišeļi, tādās pašās formās, tikpat centīgi kā toreiz viņi piepūta vaigus. Taču tagad par viņu muzicēšanu pasmaidīju.

Puikas spēlēja nesaskanīgi. Kā nekā no maršiem šo to sajēdzu!

Mamma un tētis satraukti pūlējās ieraudzīt mani starp vienādi ģērbtajiem karavīriem, kas lēca laukā no vagona. Klusu piegāju pie viņiem no sāniem un parupjā balsī noskaldīju:

— Esiet sveiki!

Mamma sasita rokas un metās man pie krūtīm. Tētis arī apskāva un nobučoja uz vaiga. Pēc tam izlikās, ka viņam acī iekritis gruzītis, un lietišķi centās to dabūt laukā ar kabatlakatiņu. Māte aizvien vēl turēja mani savos apkampienos, baidīdamās palaist vaļā, it kā ar to pašu ešelonu es dotos prom uz karaskolu.

Piepeši māte atjēdzās, nosodoši paskatījās man acīs un klusām pačukstēja:

— Kāpēc tu ar Olgu nesasveicinies?

— Ar Olgu? — Gandrīz vai iekliedzos. — Kur tad viņa ir?

—- Tepat, tev aiz muguras.

Es pagriezos. Manā priekšā stāvēja Olga. Tikai ne tā, ar kuru kādreiz mācījos skolā. Bet gluži citāda: stalta, labi noaugusi meitene, ar tikpat brīnumaini skaistu, tomēr neuzkrītošu seju kā leitnanta Zigalova sievai. Gribējās viņā arvien lūkoties un lūkoties bez gala! Vienīgi acis šai pasakainajai skaistulei bija tādas pašas kā tai skuķei, ar kuru kādreiz kopā slēpoju.

— Sveika, Olga! — sacīju nezin kāpēc čukstus un satvēru viņas roku.

— Sveiks, Viktor! — viņa atbildēja tikpat klusu un nodūra acis.

Skatījos viņā, un sirds dauzījās aiz laimes — Olga ir šeit! Viņa nebija mani pavadījusi, toties atnāca sagaidīt — tas jau daudz ko nozīmē! Pēkšņi atcerējos to tabakas smaku un pasmaidīju, — ja tu smēķē un ar tevi notikušas vēl kādas netīkamas pārvērtības, tas viss tīrais nieks! Tagad esmu stiprs, spēju ar jebkuru cīnīties par tevi, Olga. Es tevi nevienam neatdošu. Galvenais — ka esi atnākusi!

Devāmies uz mājām četratā. Māte turēja mani zem rokas. Ar otru es spiedu Olgas siltos pirkstus. Tēvs nesa manu čemodānu.

— Cik smags! — sacīja tēvs. — Vai tikai neesi atradis zeltu Karakurna smiltīs?

— Tu, tēt, uzminēji: tik tiešām zelts.

Par grāmatu nolēmu pastāstīt mājās.

— Kad brauksi uz karaskolu? — prasīja māte.

— Pēc mēneša.

Māte nopūtās.

— Nevajag, mamm, mēs vienmēr bijām un būsim kopā, lai arī kur es atrastos. Vai tiesa?

Viņa skumji pasmaidīja un pamāja ar galvu. Sacīt «jā» neuzdrošinājās — baidījās, ka ietrīsēsies balss.

— Kā tev klājas institūtā? — jautāju Olgai.

— Esmu pārcelta trešajā ... Tu esi atpalicis — steidzies panākt!

Nodomāju: nē, mīļā Olga, neesmu atpalicis! Esmu izgājis tādu dzīves skolu, kas daudzkārt pārspēj tavus divus kursus un turklāt vēl visu institūta programmu. Pēc šīs skolas beigšanas izdod nevis diplomu, bet gan maršala zizli, to pašu, par kuru runāja Šešeņa.

Mums pretī nāca cilvēki. Vīrieši labvēlīgi un jautri uzlūkoja mani un manu formas tērpu. Viņi visi bija it kā mani seni un labi paziņas. Tagad zināju: šie ļaudis civilajos uzvalkos ir ne tikai inženieri, pārdevēji, frizieri vai pe-dagogi, bet arī ierindnieki, seržanti, rezerves virsnieki — ložmetējnieki, tankisti, sakarnieki, jūrnieki vai raķet-nieki, — mani ieroču šķiras biedri.

SATURS

PIRMAIS GADS

Ar ko sākas dienests 3

Pulkā

Pirmie atklājumi 24

Ierindā

36

Pārdomas

48

Pirmais solis pretī varoņdarbam 56

Pavasaris

60

Patīkams pārsteigums 69

Ārkārtējs notikums '75

Vissenākā zinātne 95

Svelmainā vasara 104

Kaujas un politiskā sagatavotība 114

Rudens pārbaude 131

OTRAIS GADS

Es esmu «vecais»

160

Jauniņie

170

Stepana meitene 179

Ikdiena

184

Uz mūžu 197 Prieks 207

Sešeņa šķiļ dzirksti 219

Komandiera prieks silda arī kareivi 227

Parastas lietas 237

Lielās kaujas mācības 253

Vistīkamākā pavēle 266

Владимир Карпов МАРШАЛЬСКИЙ ЖЕЗЛ Записки рядового Виктора Агеева Повесть

Рига «Лиесма» 1983 На латышском языке Перевел с русского Арманде Мвлналкснис Художник Арнолде Креслиньиг

Vladimirs Karpovs MARŠALA ZIZLIS

Ierindnieka Viktora Agejeva piezīmes Redaktors A. Tilla

Mākslinieciskā redaktore M. Dragūne Tehniskā redaktore G. SJepkova Korektore L. Smilga

Nodota salikšanai 16.05.83. Parakstīta iespiešanai 11.08.83. Formāts 84X108/32. Tipogrāfijās papīrs № 2. Literatūras garnitūra. Augstspiedums.

14.? uzsk. iespiedi.; 15,02 uzsk. krāsu nov.; 16,98 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Pasūt. № 909-5. Cena 1 rbl. 10 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. № 238/ 31616/J-28(i 1. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tiporāfijā «Cīņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

Content

Karpovs Vladimirs Maršala zizlis.

PIRMAIS GADS

AR KO SĀKAS DIENESTS

PULKĀ

PIRMIE ATKLĀJUMI

IERINDĀ

PĀRDOMAS

PIRMAIS SOLIS PRETĪ VAROŅDARBAM

PAVASARIS

PATĪKAMS PĀRSTEIGUMS

ĀRKĀRTĒJS NOTIKUMS

VISSENĀKĀ ZINĀTNE

SVELMAINĀ VASARA

KAUJAS UN POLITISKA SAGATAVOTĪBA

RUDENS PĀRBAUDE

OTRAIS GADS

ES ESMU «VECAIS»

JAUNIŅIE

STEPANA MEITENE

IKDIENA

PRIEKS

SEŠEŅA ŠĶIĻ DZIRKSTI

KOMANDIERA PRIEKS SILDA ARI KAREIVI

PARASTAS LIETAS

LIELĀS KAUJAS MĀCĪBAS

VISTĪKAMĀKĀ PAVĒLE

SATURS