Jerofejevs Venedikts

Maskava Gailīši

Venedikts Jerofejevs

MASKAVA GAILĪŠI

Maskava. Ceļā uz Kurskas staciju

Visi saka: Kremlis, Kremlis. No visiem par to dzirdu, bet pats ne reizes neesmu redzējis. Cik reižu jau (tūkstoš reižu), piedzēries un paģirās, esmu gājis pa Maskavu no ziemeļiem uz dienvidiem, no rietumiem uz austrumiem, no viena gala uz otru galu, cauri un kā pagadās un ne reizes neesmu redzējis Kremli.

Lūk, vakar atkal neredzēju, bet visu vakaru taču mētājos pa tām vietām, un nevarētu pat teikt, ka būtu īpaši piedzēries: izkāpis Savjolovas stacijā, es sākumam tūlīt pat iedzēru glāzi zubrovkas, jo zinu pēc pieredzes kā rīta dekoktu cilvēki neko labāku vēl nav izgudrojuši.

Tā. Glāzi zubrovkas. Pēc tam — Kaļajeva ielā — otru glāzi, tikai vairs ne zubrovku, bet koriandra uzlējumu. Viens mans paziņa teica, ka koriandrs uz cilvēku iedarbojoties antihumāni, tas ir, stiprinādams visus locekļus, atslābina dvēseli. Ar mani nez kādēļ notika otrādi, tas ir, dvēsele augstākajā mērā stiprinājās, bet locekļi atslāba, lai gan piekrītu arī tas ir antihumāni. Tādēļ turpat, Kaļajeva ielā, es pievienoju vēl divus kausus Žiguļu alus un alb-de-desertu no kakliņa.

Jūs, protams, jautāsiet: un tālāk, Veņička, tālāk ko tu dzēri? Bet es arī pats lāgā nezinu, ko es dzēru. Atceros to es atceros skaidri Čehova ielā es izdzēru divas glāzes mednieku rūgtā. Bet es taču nevarēju šķērsot Dārzu loku, neko nedzēris? Nevarēju. Tātad, es dzēru vēl kaut ko.

Bet pēc tam es gāju uz centru, jo ar mani vienmēr ir tā: kad meklēju Kremli, es katrā ziņā nokļūstu Kurskas stacijā. Patiesībā man arī vajadzēja Kurskas staciju, nevis centru, bet es tomēr devos uz centru, lai kaut reizi uz Kremli paskatītos: viss viens taču, domāju, nekādu Kremli es neieraudzīšu, bet nonākšu tieši Kurskas stacijā.

Žēl man tagad gandrīz līdz asarām. Nevis tādēļ, protams, žēl, ka Kurskas stacijā es vakar tā arī nenonācu. (Sīkums: nenonācu vakar nonākšu šodien.) Un, protams, nejau nu tāpēc, ka no rīta pamodos nezināmā trepju telpā (izrādās, es vakar tur biju apsēdies uz pakāpiena, skaitot no apakšas, četrdesmitā, piespiedis pie sirds koferīti — un tā arī aizmidzis). Nē, ne tādēļ man žēl. Žēl man ir, lūk, kādēļ: es tikko sarēķināju, ka no Cehova ielas līdz tai trepju telpai es iedzēru vēl par sešiem rubļiem bet ko un kur es dzēru? un kādā secībā? Par svētību sev dzēru vai nē? Neviens to nezina un nekad vairs neuzzinās. Mēs taču tā arī nezinām līdz šai baltai dienai: cars Boriss nogalēja careviču Dmitriju, vai otrādi?

Kas tā par trepju telpu, man nav ne mazākās nojausmas līdz pat šai dienai; bet tā arī vajag. Viss ir labi. Visam pasaulē jānotiek lēnām un nepareizi, lai cilvēks nekļūtu lepns, lai cilvēks būtu skumjš un apjucis.

Kad izgāju ārā, bija jau gaišs. Visi zina visi, kas nemaņā nokļuvuši trepju telpā, bet, gaismai austot, no tās izgājuši, visi zina, kādu smagumu sirdī es nesu pa šiem četrdesmit pakāpieniem un kādu smagumu iznesu ārā no šīs svešās trepju telpas.

"Nekas, nekas," es sev teicu, "nekas. Lūk aptieka, redzi? Bet tur tas pidars brūnā jakā trotuāru kasa. Arī to tu redzi. Nu lūk, tad nomierinies. Viss notiek, kā tam jānotiek. Ja gribi iet pa kreisi, Veņička, ej pa kreisi, es neuzstāju. Ja gribi iet pa labi ej pa labi."

Es aizgāju pa labi, viegli grīļodamies no aukstuma un bēdām, jā, no aukstuma un bēdām. O, šī rīta nasta sirdī! o, nelaimes iluzorums! o, bezcerība! Kā ir vairāk šajā nastā, kuru neviens vēl nav nosaucis vārdā, kā tajā ir vairāk: paralīzes vai nelabuma? nervu izsīkuma vai nāves skumju kaut kur sirds apvidū? Bet, ja no visa vienādi, tad kā tur tomēr tajā visā ir vairāk: stinguma vai drudža?

"Nekas, nekas," es teicu sev pašam, "piesedzies no vēja un lēnītēm ej. Un elpo tā reti, reti. Tā elpo, lai ceļgali pret kājām nesistos. Un kaut kur ej. Vienalga, kur. Pat ja iesi pa kreisi nonāksi Kurskas stacijā; ja taisni vienalga Kurskas stacijā. Tādēļ ej pa labi, lai nonāktu tur pavisam droši."

O, niecība! O, efemerums! O, bezspēcīgākais un apkaunojošākais laiks manas tautas dzīvē laiks no rītausmas līdz veikalu atvēršanai! Cik daudz gan lieka sirmuma tas ievijis mūsos visos, skumstošajos šatenos bez mājām un miera! Ej, Veņička, ej.

Maskava. Kurskas stacijas laukums

Nu lūk, es taču zināju, ko saku: iesi pa labi noteikti nonāksi Kurskas stacijā. Tev bija garlaicīgi šajās pastaigās, Veņička, tu gribēji rosību tad ari saņem savu rosību…

Tu beidz, es kratījos no sevis vaļā, vai tad man tava rosība vajadzīga? vai tavi cilvēki man vajadzīgi? Lūk, pat Pestītājs, un pat Mammai savai miesīgai, arī teica: "Kas man gar tevi?" Bet vēl jo vairāk man kas man gar šiem rosīgajiem un apnicīgajiem?

Es labāk atbalstīšos pret kolonnu un aizmiegšu acis, lai nebūtu tik nelabi…

-   Protams, Veņička, protams, kāds augstumos iedziedājās tik klusu, tik maigi-maigi, aizmiedz, lai nebūtu tik nelabi.

O! Pazīstu! Tie atkal ir viņi! Tā Kunga eņģeļi! Tie atkal esatjūs?

-    Nu, protams, mēs, un atkal tik laipni!…

-    Bet ziniet ko, eņģeļi? es pajautāju, arī klusu-ldusu.

-    Ko? atbildēja eņģeļi.

-    Grūti man…

-   Jā, mēs zinām, ka grūti, nodziedāja eņģeļi. Bet tu pastaigā, būs vieglāk. Un pēc pusstundas veikals atvērsies: šņabīūs tur, tiesa, no deviņiem, bet sarkano uzreiz iedos…

-    Sarkano?

-    Sarkano, dziedoši atkārtoja tā Kunga eņģeļi.

-   Aukstu?

-   Aukstu, protams…

O, cik es kļuvu satraukts!..

-   Jūs sakāt: pastaigā. Pastaigā, būs vieglāk. Bet staigāt jau tieši negribas… Jūs taču paši zināt, kā tas ir manā stāvoklī staigāt!..

Eņģeļi paklusēja. Bet pēc tam atkal iedziedājās:

-   Bet tu, lūk, ko: tu ieej stacijas restorānā. Varbūt tur kaut kas ari ir. Tur vakar heress bija. Nevarēja taču vienā vakarā visu berešu izdzert!..

-Jā,jā,jā. Es iešu. Es tūliņ iešu, noskaidrošu. Paldies jums, eņģeļi.

Un viņi tā klusu-klusu nodziedāja:

-    Uz veselībām, Veya…

Bet pēc tam tā maigi-maigi:

-Nav par ko…

Cik viņi mīļi!.. Nu ko… Ja jāiet, tad jāiet. Un cik labi, ka vakar dāvaniņas nopirku, nevar taču uz Gailīšiem braukt bez dāvaniņām. Uz Gailīšiem bez dāvaniņām nekādi nedrīkst. Tie bija eņģeļi, kas atgādināja man par dāvaniņām, jo tie, kuriem tās pirku, paši atgādina eņģeļus. Labi, ka nopirku… Bet kad tu vakar tās nopirki? atceries… ej un atceries…

Es sāku iet pāri laukumam pareizāk sakot, nevis iet, bet vilkties. Divas vai trīs reizes es apstājos un sastingu uz vietas, lai mazinātu sevī nelabumu. Jo cilvēkā nav tikai viena pati fiziskā puse; arī garīgā puse viņā ir, un ir vēl vairāk -, ir mistiskā, pārgarīgā puse. Tad lūk, katru brīdi es gaidīju, ka mani laukuma vidū apšķebinās no visām trim pusēm. Un atkal apstājos un atkal sastingu.

Tomēr, kad tu vakar nopirki savas dāvaniņas? Pēc mednieku rūgtā? Nē. Pēc mednieku rūgtā man dāvaniņas nebija prātā. Starp pirmo un otro glāzi? Arī nē. Starp tām bija trīsdesmit sekunžu pauze, bet es neesmu pārcilvēks, lai trīsdesmit sekundēs kaut ko paspētu. Un pārcilvēks nogāztos jau pēc pirmās glāzes mednieku rūgtā, tā arī neizdzēris otro… Bet kad tad? Augstais Dievs, cik gan pasaulē ir noslēpumu! Necaurredzams noslēpumu plīvurs! Līdz koriandra rūgtajam vai starp alu un alb-de-desertu?

Maskava. Kurskas stacijas restorāns

Nē, tikai ne starp alu un alb-de-desertu, tur nu pavisam noteikti nebija nekādas pauzes. Bet līdz koriandra rūgtajam pat ļoti iespējams. Drīzāk pat tā: riekstus es nopirku līdz koriandra rūgtajam, bet konfektes jau pēc tam. Bet varbūt arī otrādi: izdzēris koriandra rūgto, es…

-   No spirtotajiem nekā nav, teica ārāsviedējs. Un aplūkoja mani kā sprāgušu putneli vai netīru vizbulīti.

"Nav nekā no spirtotajiem!!!"

Lai arī viss manī sažņaudzās aiz izmisuma, es tomēr iespēju nošļupstēt, ka atnācu nepavisam ne tā dēļ. Mazums, kā dēļ es atnācu? Varbūt mans Permas ekspresis kaut kāda iemesla dēļ negrib iet uz Permu, un, lūk, es esmu atnācis šurp: apēst befstroganovu un paklausīties Ivanu Kozlovski vai kaut ko no "Bārddziņa".

Koferīti es tomēr paņēmu līdzi un tāpat kā pirmīt trepju telpā piespiedu pie sirds, gaidot pasūtījumu.

Nav nekā no spirtotajiem! Debesu valdniece! Taču, ja ticētu eņģeļiem, šeit jābūt heresam. Bet pašreiz tikai mūzika, un mūzika arī ar kaut kādām suniskām modulācijām. Nūja patiešām Ivans Kozlovskis, es uzreiz pazinu, nav pretīgākas balss par viņējo. Visas balsis visiem dziedātājiem ir vienlīdz pretīgas, taču pretīgas katram citādi. Tādēļ es tās viegli atšķiru pēc dzirdes… Nu protams, Ivans Kozlovskis… "A-a-a-k, manu se-e-e-nču kauss… A-a-k, ļauj man tevī vērties nakts zvā-ā-aigžņu gaismā…" Nu protams, Ivans Kozlovskis… "A-a-a-k, kamdēļ gan esmu tevis apbū-ū-urts… Neatrai-ī-idi…"

-    Kaut, ko pasūtīsiet?

-    Bet jums kas tikai mūzika?

-    Kāpēc "tikai mūzika"? Befstroganovs, kūka ir. Tesmenis…

Atkal uzmācās nelabums.

-    Bet heress?

-    Bet heresa nav.

-    Interesanti. Tesmenis ir, bet heresa nav!

-    Ļļļoti interesanti. Jā. Heresa — nav. Bet tesmenis ir.

Un mani atstāja. Es, lai tik ļoti nešķebinātu, iesāku pētīt lustru virs galvas…

Laba lustra. Tikai ļoti jau nu smaga. Ja viņa tagad notrūks un uzkritīs kādam uz galvas, būs šausmīgi sāpīgi… Nē, varbūt pat ne sāpīgi: kamēr tā notrūkst un lido, tu sēdi un, neko nenojauzdams, dzer, piemēram, heresu. Bet, kad tā ir atlidojusi, tevis jau vairs nav starp dzīvajiem. Smaga ir šī doma: …tu sēdi, bet augšā lustra. Ļoti smaga doma…

Nē, kāpēc smaga?.. Ja tu, pieņemsim, dzer heresu, tā nemaz nav tik smaga… Bet ja tu sēdi paģirās un vēl neesi paspējis salāpīties, un heresu tev nedod, un tad vēl tev uz galvas lustra lūk, tas patiešām jau ir smagi… Ļoti nomācoša ir šāda doma. Doma, kas ne katram pa spēkam. Jo sevišķi smagās paģirās…

Bet vai tu būtu ar mieru, ja tev piedāvātu, lūk, ko: tagad mēs tev atnesam 800 gramus heresa, bet par to mēs tev virs galvas atkabinām lustru un…

-    Nu, izdomājāt? Ņemsit kaut ko?

-    Heresu, lūdzu, 800 gramus.

-   Nē, tu jau, skatos, esi vīrā! Tev skaidri tika teikts: nav mums heresa!

-   Nu… es pagaidīšu… kad būs…

-    Gaidi, gaidi… Pagaidi vien!.. Tūliņ tev būs heress!

Un mani atkal atstāja. Šai sievietei es noskatījos pakaļ ar

riebumu. īpaši uz baltajām zeķēm bez kādas vīles; vīle mani varbūt būtu samierinājusi, atvieglojusi dvēseli un sirdi…

Kādēļ viņi visi ir tik rupji? Ko? Un piedevām rupji, uzsvērti rupji tieši tajos brīžos, kad rupjš būt nedrīkst, kad cilvēkam no paģirām visi nervi ir vaļā, kad cilvēks ir mazdūšīgs un kluss? Kādēļ?! O, ja visa pasaule, ja ikviens pasaulē būtu tāds kā es pašreiz, kluss un tramīgs, un nebūtu arī ne par ko pārliecināts: ne par sevi, ne par savu vietu zem debess cik būtu labi! Nekādu entuziastu, nekādu varoņdarbu, nekādas aizrautības! vispārēja mazdūšība. Es būtu ar mieru dzīvot uz zemes veselu mūžību, ja man ierādītu kādu stūrīti, kur ne vienmēr atrastos vieta varoņdarbiem. "Vispārēja mazdūšība" tas taču ir glābiņš no visām nelaimēm, panaceja, augstākās pilnības predikāts! Bet, runājot par cilvēka dabas darbīgo pusi…

-    Kam šeit heresu?!..

Virs manis divas sievietes un viens vīrietis, visi trīs baltā. Es pacēlu uz viņiem acis o, cik gan, jādomā, daudz manās acīs bija visādas nekārtības un neskaidrības to es sapratu pēc viņiem, pēc viņu acīm, jo viņu acīs šī neskaidrība un nekārtība atspoguļojās… Es sanīku un zaudēju dūšu.

-    Es taču… es taču gandrīz pat nelūdzu. Nu un lai, ka heresa nav, es pagaidīšu… es tāpat vien…

-    Tas ir, ko nozīmē "tāpat vien"? Ko jūs taisāties "pagaidīt"?!

-    Gggandriz neko.,. Es vienkārši braucu uz Gailīšiem, pie mīļotās meitenes (ha ha!"pie mīļotās meitenes"!) dāvaniņas nopirku…

Viņi, bendes, gaidīja, ko vēl es teikšu.

-     Es taču… no Sibīrijas, bārenis… Es vienkārši gribēju, lai nebūtu tik nelabi… heresu…

Velti es atkal par to heresu, velti! Tas viņus uzreiz satracināja. Visi trīs sagrāba mani zem rokām un izveda cauri i is.ii zālei o, negoda sāpes! cauri visai zālei izveda un izļļrūda ārā. Man pakaļ koferīti ar dāvaniņām; arī izgrūda.

Atkal ārā. O, tukšums un niecība! O, esības zvērisl'.lis vieplis!

Maskava. Uz vilcienu caur veikalu

Kas bija pēc tam no restorāna līdz veikalam un no Veikala līdz vilcienam cilvēka mēle to izteikt neņemsies. I s arī neņemšos. Bet, ja pie tā ķersies eņģeļi, viņi vienk.Irši izplūdis asarās un pateikt caur asarām neko nespēs.

Labāk darīsim tā godināsim šīs divas nāves stundas .ir klusuma brīdi. Atceries, Veņička, par šīm stundām. I'ašās jūsmīgākajās, pašās dzirkstošākajās sava mūža dienās atceries par tām. Svētlaimes un paļāvības brīžos neaizmirsti par tām. Tas nedrīkst atkārtoties. Es vēršos pie visiem tuvajiem, pie visiem labas gribas cilvēkiem, es viršos pie visiem, kuru sirds ir atvērta poēzijai un līdzcietībai.

Metiet pie malas jūsu darbus. Apstājieties līdz ar mani, tt 11 godināsim ar klusuma minūti to, kas ir neizsakāms. Ja ļums gadās pa rokai kāda sirēna, piespiediet šo sirēnu.

Tā. Es arī apstājos. Tieši minūti, aizmiglotām acīm veroties stacijas pulkstenī, es stāvu kā stabs pašā Kurskas stacijas laukuma vidū. Mani mati te plīv vējā, te saceļas sl āvus, te plīv atkal no jauna. Taksometri plūst ap mani no visām četrām pusēm. Cilvēki — arī, un izbrīnā skatās: droši vien domā — izkalt viņu šādi, par pamācību senatnes lautām, vai neizkalti1

Un šo klusumu pārtrauc vienīgi no nekurienes plūstošs aizsmacis sievietes bass.

"Uzmanību! Pulksten astoņos 16 minūtēs no ceturtā ceļa atiet vilciens uz Gailīšiem. Pieturas: Sirpis un Āmurs, Čuhlinka, Reutova, Dzelzceļnieku, tālāk visos punktos, izņemot Jesinu."

Bet es turpinu stāvēt.

"Atkārtoju! Astoņos 16 minūtēs no ceturtā ceļa atiet vilciens uz Gailīšiem. Pieturas: Sirpis un Āmurs, Čuhlinka, Reutova, Dzelzceļnieku, tālāk visos punktos, izņemot Jesinu."

Lūk, ari viss. Minūte beigusies. Tagad jūs visi, protams, metaties man virsū ar jautājumiem: "Tu taču nāc no veikala, Veņička?"

-   Jā, es saku jums, no veikala. Bet pats turpinu iet perona virzienā, noliecis galvu pa kreisi.

-    Un tavs koferītis tagad ir smags? Ja? Bet sirds gavilē? Vai ne, Veņička?

-    Nu, kā lai saka! es atbildu, noliecis galvu pa labi. Koferītis, patiešām, ļoti smags. Bet gavilēm vēl par agru…

-    Bet ko tu, Veņička, ko tu tomēr nopirki? Mūs šausmīgi interesē…

-     Es saprotu, ka interesē. Tūlīt, tūlīt uzskaitīšu: pirmkārt, divas pudeles Kubaņas par divi sešdesmit divām katra, kopā pieci divdesmit četras. Tālāk: divi kociņi Krievzemes par rubuli sešdesmit četrām, kopā pieci divdesmit četras plus trīs divdesmit astoņas. Astoņi rubļi piecdesmit divas kapeikas. Tad vēl kaut kāds sarkanais. Tūlīt atcerēšos. Jā — rozā stiprais par rubuli trīsdesmit septiņām.

-    Tā, tā, tā, tā, jūs sakāt, bet kopā? Mūs šausmīgi interesē…

Tūlīt es jums pateikšu kopā.

-        Kopā deviņi rubļi astoņdesmit deviņas kapeikas, es nāku, uziedams uz perona. Bet tas tomēr nav gluži kopā. I is taču vēl nopirku divas sviestmaizes, lai neizvemtos.

-   Tu gribēji teikt, Veņička:"Lai nepaliktu nelabi"?

-       Nē. Kā esmu teicis, tā esmu teicis. Pirmo devu es nevaru bez uzkodas, jo varu izvemties. Nu bet otro un trešo varu dzert bez nekā, jo nelabi varbūt man ari paliks, taču vemt vairs ne par ko nevemšu. Un tā līdz pat devītajai. Tur atkal vajadzēs sviestmaizi.

-    Kāpēc? Atkal paliks nelabi?

-   Nē taču, nelabi ne par ko nepaliks, bet vemt vemšu.

Jūs visi, protams, šūpojat galvas. Es pat redzu no šejienes, no slapjā perona -, kā jūs visi, izklīdinātie pa zemes virsu, šūpojat galvas un ņematies ironizēt:

-    Cik sarežģīti, Veņička! cik izsmalcināti!

-    Es domāju gan!

-        Kāda domas skaidrība! Un tas ir viss? Un tas ir viss, kas tev vajadzīgs, lai būtu laimīgs? Un nekas vairāk?

-    Kāpēc nekas vairāk? es saku, ieiedams vagonā.

Ja būtu vairāk naudas, es būtu paņēmis vēl alu un pāris

portvīnus, bet tak'…

Te jūs pavisam jau sākat stenēt.

-    O-o-o, Veņička! O-o-o, primāts!

Nu un, kas par to? Lai primāts, saku. Un pārstāju ar jums sarunāties. Lai primāts! Bet uz jūsu jautājumiem es vairs neatbildu. Es labāk apsēdīšps, piespiedīšu pie sirds koferīti un skatīšos pa lodziņu. Tā lūk: Lai primāts!

Bet jūs tik piesienaties:

-   Tu ko apvainojies?

-    Nē, protams, — atbildu.

-   Neapvainojies. Mēs vēlam tev labu. Tikai kāpēc tu, stulbeni, visu laiku koferīti spied pie sirds? Tādēļ, ka tur šņabis?

Te es pavisam apvainojos: kāds tam sakars ar šņabi?

"Pilsoņi pasažieri, mūsu vilciens atiet uz staciju Gailīši. Pieturas: Sirpis un Āmurs, Cuhlinka, Reutova, Dzelzceļnieku, tālāk visos punktos, izņemot Jesinu."

Patiešām, kāds tam sakars ar šņabi! Es redzu, jūs nespējat runāt ne par ko citu, kā vienīgi par šņabi. Ko jūs varat ņemties ar to savu šņabi! Es, ja gribat, arī restorānā to spiedu pie sirds, bet šņabja tur vēl nebija. Un trepju telpā, ja atceraties, arī spiedu, bet no šņabja tur vēl ne smakas nebija!.. Bet, ja jau jūs visu gribat zināt, es jums visu izstāstīšu, tikai pagaidiet. Es tikai uzlāpīšos Sirpī un Āmurā un

Maskava Sirpis un Āmurs

tad visu, visu izstāstīšu. Pacietieties. Es taču ciešu!

Nu, protams, visi viņi uzskata, ka esmu slikts cilvēks. No rītiem un smagās paģirās es par sevi esmu tādās pašās domās. Bet nedrīkst taču uzticēties tāda cilvēka viedoklim, kurš vēl nav paspējis salāpīties! Toties vakaros kādi manī ir bezdibeņi! — ja, saprotams, labi piemetas pa dienu, kādi bezdibeņi manī ir vakaros!

Bet lai. Lai es esmu slikts cilvēks. Es vispār esmu ievērojis: ja cilvēkam no rītiem mēdz būt nelabi, bet vakaros viņš ir pilns nodomu un sapņu, un cenšanās viņš ir ļoti slikts, šis cilvēks. No rītiem nelāgi, bet vakaros labi tā ir slikta cilvēka pazīme. Bet ja nu ir otrādi — ja no rītiem cilvēks mundrojas un ir cerību pilns, bet pret vakaru viņu ņomāc spēku izsīkums tas jau nu pavisam droši nozīmē, ka cilvēks ir draņķis, darbonis un viduvējība. Nepatīkams man ir šis cilvēks. Nezinu, kā jums, bet man nepatīkams.

Protams, ir vēl arī tādi, kam vienlīdz mīļš kā rīts, tā vakars, ausma viņus priecē un ari riets, tie jau nu vienkārši ir nelieši, par viņiem pat runāt pretīgi. Bet ja nu kādam ir vienādi nelāgi gan rītos, gan vakaros -, te es pat nezinu, ko teikt, tas ir pēdējais maita un sūdabrālis. Tādēļ ka veikali pie mums strādā līdz deviņiem, bet Jeļisejevs tas pat līdz vienpadsmitiem, un, ja tu neesi pēdējais sūdabrālis, tu vienmēr vēl pirms vakara pratīsi pacelties līdz kaut kam, līdz kādam nebūt nelielam bezdibenim…

Un tā, kas man ir?

Es izvilku no koferīša visu, kas man bija, un visu aptaustīju no sviestmaizes līdz rozā stiprajam par rubli trīsdesmit septiņām. Aptaustīju un pēkšņi mani pārņēma lielas skumjas. Vēl reizi aptaustīju un sašļuku… Kungs, nu Tu redzi, kas man pieder. Bet vai tad tas man vajadzīgs? Vai tad pēc t ā ilgojas mana dvēsele? Lūk, ko iedeva ļaudis man tā vietā, pēc kā ilgojas mana dvēsele! Bet, ja viņi man būtu iedevuši t o, vai gan man būtu vajadzīgs š i s? Skaties, Kungs, lūk: rozā stiprais par rubli trīsdesmit septiņām…

Un, viss zilos zibeņos, Kungs man atbildēja:

—Bet kam svētajai Terēzei vajadzīgas stigmas? Viņai taču arī tās nav vajadzīgas. Taču viņai tās ir vēlamas.

-    Lūk, lūk! es sajūsmināts atbildēju. Lūk arī man, ari man — šis man ir vēlams, taču it nemaz nav vajadzīgs!

"Nu, ja reiz vēlams, Veņička, tad dzer," es klusu nodomāju, taču vēl joprojām kavējos. Teiks tas Kungs vēl kaut ko, vai neteiks?

Tas Kungs klusēja.

Nu, labi. Es paņēmu kociņu un izgāju tamburā. Tā. Mans gars nīka ieslodzīts četras ar pusi stundas, tagad es izlaidīšu to pastaigāt. Ir glāze un ir sviestmaize, lai nepaliktu nelabi. Un ir dvēsele, pagaidām vēl atvērta esības iespaidiem. Dali ar mani maltīti, Kungs!

Sirpis un Āmurs — Karačarova

Un nekavējoties iedzēru.

Karačarova Čuhlinka

Bet iedzēris, paši redzat, cik ilgi es šķobījos un apspiedu nelabumu, kā lādējos un izteicos. Piecas minūtes, septiņas minūtes, veselu mūžību es mētājos starp četrām sienām, sagrābis sevi pie rīkles, un gauži lūdzu manu Dievu nedarīt man pāri.

Līdz pašai Karačarovai, no Sirpja un Āmura līdz Karačarovai, mans Dievs nevarēja uzklausīt manu lūgsnu, izdzertā glāze te mutuļoja kaut kur starp klēpi un barības vadu, te cēlās augšup, te krita atpakaļ. Tā bija kā Vezuvs, Herkulāna un Pompeja, kā pirmā maija salūts manas valsts galvaspilsētā. Un es cietu un lūdzos.

Un lūk, tikai pie Karačarovas mans Dievs sadzirdēja un uzklausīja. Viss nosēdās un pieklusa. Bet, ja manī kaut kas pieklust un nosēžas, tad neatgriezeniski. Esiet droši. Es cienu dabu, nebūtu glīti atdot dabai viņas veltes… Jā.

Es kaut cik pieglaudu matus un atgriezos vagonā. Publika vērās manī gandrīz vienaldzīgi, apaļām un it kā neko neredzošām acīm…

Man tas patīk. Man patīk, ka manas valsts tautai acis ir tādas tukšas un izvalbītas. Tas manī rada likumīga lepnuma jūtas… Var tikai iedomāties, kādas acis ir tur. Kur viss tiek pirkts un pārdots: …dziļi noslēptas, alkatīgas un pārbiedētas acis… Devalvācija, korupcija, bezdarbs, pauperisms… Glūn no pieres apakšas, pilnas rūpju un ciešanu, lūk, kādas acis ir naudas un pērkamības pasaulē…

Toties manai tautai kas par acīm! Tās ir pastāvīgi izspiedušās, taču — nekāda sasprindzinājuma. Pilnīgs jebkādas jēgas trūkums, toties kas par spēku! (Kas par garīgu spēku!) Šis acis nepārdos. Neko nepārdos un neko nenopirks. Lai kas notiktu ar manu valsti, šaubu dienās, smagu pārdomu dienās, jebkuru pārbaudījumu un nelaimju gadskārtās šīs acis nepamirkšķinās.Tām viss ir debesu rasa…

Man patīk mana tauta. Es esmu laimīgs, ka piedzimu un nobriedu, šo skatienu pavadīts. Slikti tikai, lūk, kas: ja nu tie pēkšņi ir ievērojuši, kā es tur priekštelpā uzdarbojos?,. Kūleņoju no stūra uz stūri kā lielais traģiķis Fjodors Šaļāpins, ar roku uz kakla, it kā mani kas žņaugtu?

Nūjā, bet vispār lai. Ja arī kāds redzēja lai. Varbūt es t ur ko mēģināju. Jā… Patiesi. Varbūt es tur iestudēju nemirstīgo drāmu "Otello, Venēcijas moris"? Vienatnē un uzreiz visas lomas? Es, piemēram, nodevu sevi, savu pārliecību: pareizāk sakot, es sāku turēt sevi aizdomās par nodevību pret sevi un saviem uzskatiem; es sev sačukstēju o, es ko tādu sačukstēju! un, lūk, sevi iemīlējis par sūro dzīvi kā sevi pašu, es ņēmos sevi žņaugt. Sagrābu sevi pie rīkles un dvēseles. Mazums, ko es tur darīju?

Re kur pa labi, pie loga sēž divi. Viens tāds trulstruls un vatenī. Bet otrs tāds gudrs-gudrs un koverkota mētelī. Un lūdzu, ne no kā nekaunas, ielej un dzer. Uzkož un tūliņ pat ielej atkal. Neskrien uz tamburu un nelauza rokas. Trulais-trulais izdzer, nokrekšķinās un saka: "Ū! Labi aizgāja maita!" Bet gudrais-gudrais iedzer un saka:"Trans-cen-den-tāli!" Un tādā svinīgā balsī! Trulaistrulais uzkož un saka:"Uzk-koda mums šodien nav vārdam vietas! Uzkoda "es jūs ļoti lūdzu"!.. Bet gudrais-gudrais kožļā un saka:"Jā-ā-ā… Trans-cen-den-tāli!"

Apbrīnojami! Es ienāku vagonā un sēžu, ciešu no domas, par ko mani noturējuši par mori vai ne par mori? slikti par mani nodomājuši vai labi? Bet šie dzer dedzīgi un atklāti, kā radības kroņi, dzer ar sava pārākuma apziņu pār pasauli… "Uzkoda tipa "es jūs ļoti lūdzu!""… Es, salāpījies no rīta, slēpjos no debesīm un zemes, jo tas ir intīmāk par jebkuru intīmo!.. Līdz darbam dzeru slēpjos. Darba laikā dzeru slēpjos… bet šie!!"Trans-cen-den-tāli!"

Man ļoti kaitē mana smalkjūtība, tā izkropļojusi manu jaunību. Manu jaunību un pusaudža gadus… Drīzāk tā: drīzāk tā nav smalkjūtība, bet vienkārši es esmu neierobežoti paplašinājis intīmā sfēru un cik reizes tas mani jau grūdis postā…

Tūlīt es jums pastāstīšu. Atceros, pirms gadiem desmit es apmetos Riekstainē-Zujevā. Kad es tur apmetos, manā istabā jau četri dzīvoja, es pie viņiem kļuvu par piekto. Mēs dzīvojām kā roka ar cimdu, un starp mums strīdu nebija nekādu. Ja kāds gribēja dzert portvīnu, tas piecēlās un teica: "Puikas, es gribu dzert portvīnu." Un visi teica:"Labi. Dzer portvīnu. Mēs arī ar tevi kopā dzersim portvīnu." Ja kādam vilka uz alu, visiem vilka uz alu.

Lieliski. Bet pēkšņi es sāku ievērot, ka šie četri kaut kā mani atstumj, kaut kā sačukstas par mani, kaut kā noskatās man pakaļ, kad kur eju. Divaini man bija un mazliet pat tramīgi… Un viņu fizionomijās es lasīju tādu pašu nemieru un pat bailes… "Kas par lietu?" es neradu sev mieru."Kādēļ tā?"

Un lūk, pienāca vakars, kad es sapratu, kas par lietu un kādēļ tā. Atceros, tajā dienā pat necēlos no gultas: es iedzēru alu un saskumu. Vienkārši: gulēju un skumu.

Un redzu: visi četri paklusām mani apsēž divi apsēžas uz krēsliem pie galvas, bet divi pie kājām. Un skatās man acīs, skatās pārmetoši, skatās vērīgi, kā cilvēki, kas nespēj aptvert kādu noslēpumu manī… Šaubu nebija, kaut kas bija noticis…

-    Paklau, viņi teica, -tu šito beidz.

-    Ko "beidz"? es pārsteigumā pieslējos.

-    Beidz uzskatīt, ka esi par citiem pārāks… ka mēs tie sīkmaņas, bet tu tas Kains un Manfrēds…

-    Kur jūs to rāvāt?

-   Tur arī rāvām. Tu alu šodien dzēri?

Cuhlinka — Kuskova

-    Dzēru.

-    Daudz dzēri?

-    Daudz.

-    Nu tad celies un ej.

-    Kur — "ej"?

-    It kā tu nezinātu! Iznāk mēs sīkpirdīši un nelieši, bet tu Kains un Manfrēds…

-    Atvainojiet, es to neesmu teicis…

-   Nē, teici. Kopš pie mums apmeties tu saki to katru dienu. Ne ar vārdiem, bet ar darbiem. Pat ne ar darbiem, bet ar šo darbu trūkumu. Tu to saki negatīvi…

-    Kādu darbu? Kādu't rūku m u"? es aiz izbrīna pavisam acis izplētu…

-    Zināms, kādu darbu. Tu sevis dēļ neej lūk, kas. Mēs uzreiz sajūtām: kaut kas nav kārtībā. Kopš tu pie mums apmeties, mēs neviens ne reizi neesam redzējuši, ka tu uz tualeti aizietu. Nu labi, pa lielajam vēl labi! Bet tu taču ne reizi pat pa mazajam… pat pa mazajam!

Un viss tas tika pateikts bez smaida ēnas, līdz nāvei aizvainoto tonī.

-    Nē, jūs mani ne tā esat sapratuši, puikas… vienkārši es…

-   Nē, mēs tevi pareizi sapratām…

-    Nu nē taču, nesapratāt. Es taču nevaru kā jūs: piecelties no gultas un visiem paziņot: "Nu, puikas, es eju padirst!" vai "Nu, puikas, es eju pamīzt!" Es taču tā nevaru…

-   Nez kāpēc gan tu nevari! Mēs varam, bet tu — nevari! Sanāk, tu esi par mums labāks! Mēs tie netīrie dzīvnieki, bet tu kā lilija!..

-    Nu nē taču… Nu kā lai jums paskaidro…

-   Nevajag mums neko skaidrot… mums viss ir skaidrs.

-    Paklausieties taču… saprotiet… šajā pasaulē ir lietas…

-     Mēs ne sliktāk par tevi zinām, kādas lietas ir un kādu lietu nav…

Un es nekā nespēju viņus pārliecināt. Saviem drūmajiem skatieniem viņi caururba manu dvēseli… Es sāku padoties…

-   Nu, protams, es ari varu.,, es arī varētu…

-    Lūk, lūk. Tātad, tu kā mēs vari. Bet mēs kā tu nevaram. Tu, protams, vari visu, bet mēs nevaram neko. Tu Manfrēds, tu Kains, bet mēs spļaudekļi tev zem kājām…

-   Nē taču, nē, es sāku pavisam pīties. Šajā pasaulē ir lietas… ir tādas sfēras… nevar taču tā vienkārši: piecelties un iet. Tādēļ ka pašierobežošanās, vai?., mums kaut kā ir kauns dots, kopš Ivana Turgeņeva laikiem… un vēl zvērests Zvirbuļu kalnos… Un pēc tā piecelties un pateikt:"Nu, puikas…" Kaut kā aizvainojoši… Jo, ja kādam delikāta sirds…

Viņi, visi četri, skatījās uz mani iznīcinoši. Es paraustīju plecus un bezpalīdzīgi apklusu.

-    Tu mums beidz par Ivanu Turgeņevu. Runā, bet ar mēru. Paši esam lasījuši. Tu labāk, lūk, ko pasaki: tu alu šodien dzēri?

-    Dzēru.

-    Cik kausus?

-    Divus lielos un vienu mazo.

-   Tad celies un ej. Lai mēs visi redzētu, ka tu ej. Nepazemo mūs un nemoki. Celies un ej.

Nu ko, es piecēlos un gāju. Nevis tādēļ, lai atvieglotos. Tādēļ, lai viņus atvieglotu. Bet, kad atgriezos, viens no viņiem man teica: "Ar tādiem apkaunojošiem uzskatiem tu mūžam būsi vientuļš un nelaimīgs."

Jā. Un viņam bija pilnīga taisnība. Es zinu daudzus Dieva nodomus, bet kādēļ Viņš manī ielicis tik daudz šķīstības, es līdz pat šim brīdim tā arī nesaprotu. Un šo šķīstību pats smieklīgākais! -, šo šķīstību saprot pilnīgi ačgārni, noliedzot, ka man piemīt kaut vai pati elementārākā pieklājība…

Piemēram, Pāvilsātā. Mani pieved pie dāmām un iepazīstina šādi:

-    Un šis ir tas pats, slavenais Veņička Jerofejevs. Viņš ir slavens ar ļoti daudz ko. Bet visvairāk viņš, protams, ir slavens ar to, ka ne reizi visā mūžā nav nopirdies…

-     Kā!! Ne reizi!! brīnās dāmas un aplūko mani no galvas līdz kājām. Ne rei-zi!!

Es, protams, sāku mulst. Es nevaru dāmu klātbūtnē nemulst. Es saku:

-    Nu, kā tā ne reizi! Reizēm… tomēr…

-     Kā!! — vēl vairāk izbrīnās dāmas. Jerofejevs — un… jocīgi pat iedomāties!.."Reizēm tomēr!"

Te es samulstu galīgi un saku aptuveni ko tādu:

-    Nu… bet kas tur t ā d s, es taču… tas taču n o p i r s t i e s tas taču tā, nūmenāli… Nekā tur fenomenāla nav — tajā, ka nopirsties…

-    Iedomājieties tik! — dāmas ir pārsteigtas pāri katram mēram.

Bet pēc tam skandina pa visu Gailīšu līniju: "Viņš to visu dara skaļi un saka, ka viņš to neslikti dara! Ka viņš to dara labi!"

Nu, jūs redzat. Un tā visu dzīvi. Visu dzīvi mani vajā šis murgs murgs, ka tevi saprot nevis a p 1 a m i, nē "aplam i" vēl nebūtu nekas! bet tieši stingri a č g ā r n i, tas ir, pilnīgi cūciski, tas ir, antinomiski.

Es daudz ko varētu pastāstīt par šo priekšmetu, bet, ja es jums stāstīšu visu es izstiepšu līdz pašiem Gailīšiem. Labāk es jums nestāstīšu visu, bet tikai vienu vienīgu gadījumu, jo tas ir pats svaigākais: par to, kā pirms nedēļas mani noņēma no brigadiera posteņa par "kaitīgās individuālo grafiku sistēmas ieviešanu". Visa mūsu Maskavas pārvalde satrūkstas no šausmām, atceroties vien par šiem grafikiem. Bet kas gan tur varētu šķist tik šausmīgs!

Jā! Kur mēs tagad esam?..

Kuskova! Mēs šaujam bez apstājas cauri Kuskovai! Šajā sakarībā man vajadzētu vēlreiz iedzert, bet labāk es jums vispirms tomēr izstāstīšu

Kuskova Novogirejeva

un jau pēc tam iziešu un iedzeršu.

Tātad, pirms nedēļas mani padzina no brigadierēšanas, bet pirms piecām nedēļām iecēla. Četrās nedēļās, paši saprotat, nekādas milzīgās pārmaiņas neieviesīsi, un es arī nekādas milzīgas pārmaiņas neieviesu, bet, ja kādam šķita, ka ieviesu, tad izmeta mani tomēr ne milzīgo pārmaiņu dēļ.

Viss sākās vienkāršāk. Pirms manis mūsu ražošanas process izskatījās šādi: no rīta mēs sēdāmies un spēlējām siku, uz naudu (jūs protat spēlēt siku?). Tā. Pēc tam cēlāmies, attinām spoli ar kabeli un kabeli ierakām zemē. Pēc tam skaidra lieta: apsēdāmies un ikviens pēc saviem ieskatiem notriecām brīvo laiku, jo ikvienam taču ir savs sapnis un savs temperaments: viens dzēra vermutu, cits, vienkāršāks, odekolonu "Svaigums", bet kurš ar pretenziju dzēra konjaku starptautiskajā lidostā Šeremetjeva. Un likāmies gulēt.

Bet no rīta tā: iesākumā sēdāmies un dzērām vermutu. Pēc tam cēlāmies un vakardienas kabeli izvilkām no zemes un izmetām, jo tas jau, protams, bija izmircis. Bet pēc tam ko gan citu? sēdāmies spēlēt siku, uz naudu. Tā arī likāmies gulēt, spēli nepabeiguši.

Jau agri no rīta modinājām cits citu:"Ļoha! Celies siku spēlēt!" "Stasik, celies, jāpabeidz vakardienas spēle!" Piecēlāmies, pabeidzām siku. Pēc tam, vēl mazā tumsiņā, ne "Svaigumu" nedzēruši, ne vermutu, ķērāmies pie spoles ar kabeli un sākām to tīt vaļā, lai līdz ritam kabelis samirktu un kļūtu nederīgs. Bet pēc tam atkal pievērsāmies savam brīvajam laikam, jo ikvienam ir savi ideāli. Un tā visu no sākuma.

Kļuvis par brigadieri, es šo procesu racionalizēju līdz beidzamajam. Tagad mēs darījām, lūk, kā: vienu dienu spēlējām siku, otru dzērām vermutu, trešo atkal siku, ceturto atkal vermutu. Bet kurš ar intelektu tas vispār pazuda lidostā Šeremetjeva: sēdēja un dzēra konjaku. Spolei mēs, protams, pat nepieskārāmies un, pat ja es būtu piedāvājis tai pieskarties, viņi visi sāktu smieties kā dievi, tad sistu man ar dūrēm pa seju, bet pēc tam izklīstu kurš siku spēlēt, uz naudu, kurš vermutu dzert, bet kurš "Svaigumu".

Kādu laiku viss bija lieliski: reizi mēnesī mēs viņiem uz turieni sūtījām sociālistiskās saistības, bet viņi mums — algu divas reizes mēnesī. Mēs, piemēram, rakstām: sakarā ar tuvojošos simtgadi apņemamies izskaust traumatismu ražošanā. Vai ari tā: sakarā ar slaveno simtgadi panāksim, lai katrs sestais mācītos neklātienē augstākajā mācību iestādē. Bet kāds tur traumatisms vai iestādes, ja mēs pie sikas gaismu neredzam, un mūsu pavisam ir pieci!

O, brīvība un vienlīdzība! O, brālība un liekēdība! O, nerēķināšanās saldme! O, svētlaimīgākais laiks manas tautas dzīvē laiks no veikalu atvēršanas līdz aizvēršanai!

Atmetuši kaunu un nākotnes rūpes, mēs dzīvojām tikai garīgu dzīvi. Savu spēku robežās es paplašināju viņu horizontu, un viņiem ļoti patika, kad es viņiem to paplašināju: īpaši visā, kas skāra Izraēlu un arābus. Te viņi bija pilnīgā sajūsmā — sajūsmā par Izraēlu, sajūsmā par arābiem un par Golānas augstienēm jo īpaši. Bet Aba Ebans un Moše Dajans viņiem tagad vienmēr bija mēles galā. No rīta atnāk viņi no pišas, piemēram, un viens otram jautā: "Nu kā? Ņinka no 13. istabas ebans?" Bet tas atbild ar pašapmierinātu smIniņu:"Kur tad viņa, svilpaste, dēsies? Protams, dajans."

Bet pēc tam (klausieties), bet pēc tam, kad viņi uzzināja, no kā nomira Puškins, es viņiem iedevu palasīt "Lakstīgalu dārzu", Aleksandra Bloka poēmu. Tur poēmas centrā ja, protams, atmet visus tos smaržīgos plecus un krēslainās dūmakas un rozā torņus miglas apmetņos —, tur poēmas centrā atrodas liriskais varonis, kas atlaists no darba par dzeršanu, pišu un darba kavējumiem. Es viņiem teicu: "Ļoti savlaicīga grāmata, teicu, izlasiet to, tā jums būs ļoti noderīga." Un? Viņi izlasīja. Taču pretēji gaidītajam tā uz viņiem atstāja nomācošu iespaidu: visos veikalos uzreiz pazuda viss "Svaigums". Nav saprotams, kādēļ, bet sika tika aizmirsta, vermuts rika aizmirsts, starptautiskā lidosta Šeremetjeva tika aizmirsta, uzvarēja "Svaigums", visi dzēra tikai "Svaigumu".

O, bezrūpība! O, debesu putni, kas nevāc šķūņos! O, krāšņākpar Zālamanu tērptās lauku liljes! Viņi izdzēra visu "Svaigumu" no stacijas Dolgoprudnaja līdz starptautiskajai lidostai Seremetjeva!

Un tad es piedzīvoju atskārsmi: tu taču esi mudaks, Veņička, tu esi apaļš stulbenis; atceries, tu lasīji kādu gudro, ka Dievs tas Kungs rūpējas tikai par prinčiem, par tautu likteni ļaujot rūpēties prinčiem. Bet tu taču esi brigadieris

un, tātad, "mazais princis". Kur tad tavas rūpes par savu tautu likteni? Vai tu maz esi ieskatījies šo parazītu dvēselēs, šo parazītu dvēseļu mijkrēslī? Šo četru sūdabrāļu sirds dialektiku vai tu maz to pazīsti? Ja tu to pazītu, tad tev būtu saprotamāk, kas kopējs"Lakst!galu dārzam"ar"Svaigumu" un kādēļ "Lakstīgalu dārzs" nespēja sadzīvot ne ar siku, ne ar vermutu, bet Moše Dajans un Aba Ebans sadzīvoja lieliski!

Lūk, tad es arī ieviesu savus bēdīgi slavenos "individuālos grafikus", kuru dēļ mani visbeidzot arī izmeta…

Novogirejeva Reutova

Vai pateikt jums, kas tie bija par grafikiem? Ļoti vienkārši: uz velinpapīra ar melnu tušu zīmē divas asis viena ass ir horizontāla, otra vertikāla. Uz horizontālās ass atzīmē visas pagājušā mēneša darba dienas, bet uz vertikālās izdzerto gramu daudzumu, pārrēķinot tīrā alkoholā. Tiek ņemts vērā, protams, vienīgi izdzertais ražošanā un pirms tam, jo vakarā izdzertais ir visiem vairāk vai mazāk pastāvīgs lielums un nopietns pētnieks par to neinteresējas.

Un tā, mēnesim beidzoties, strādnieks pienāk pie manis ar atskaiti: tajā un tajā dienā izdzerts tas un tas un tik un tik, citā — tik un tik un tas un tas. Bet es, ar melnu tušu un uz velinpapīra, to visu attēloju ar skaistu diagrammu. Lūk, papriecājieties, piemēram, šī ir komjaunieša Viktora Totoškina līnija:

Bet šis ir Aleksejs Bļinģajevs, PSKP biedrs kopš 1936. gada, noplucis vecs krepelis:

Bet šis te jūsu pazemīgais kalps, PTUS montētāju eksbrigadieris, poēmas "Maskava-Gaillši" autors:

Interesantas līnijas, vai nav tiesa? Pat pavisam virspusēji skatoties interesantas? Vienam Himalaji, Tirole, Baku naftas atradnes vai pat Kremļa sienas siluets, lai arī to es neesmu redzējis. Citam rīta vējš uz Kamas, viegls šļaksts un viļņu vizmas krelles. Trešajam lepnās sirds puksti, dziesma par vētrasputnu un devītais vilnis. Un tas viss ja skatās tikai uz līnijas ārējo formu.

Bet tam, kurš zinātkārs (piemēram, man), šīs līnijas izpļāpāja visu., ko vien var izpļāpāt par cilvēku un cilvēka sirdi: visas viņa īpašības, no seksuālajām līdz lietišķajām, visus viņa trūkumus, lietišķos un seksuālos. Un viņa līdzsvarotības pakāpi, un nodevības spēju, un visus zemapziņas noslēpumus, ja vien tādi noslēpumi bija.

Ikviena sūdabrāļa dvēseli es tagad aplūkoju uzmanīgi, cieši un bez starpniekiem. Taču ne ilgi es to aplūkoju: kādā nelaimīgā dienā visas diagrammas no mana galda pazuda. Izrādījās: šitas vecais ķēms, Aleksejs Bļinģajevs, PSKP biedrs kopš 1936. gada, tajā dienā bija sūtījis uz pārvaldi mūsu jauno sociālistisko saistību, kur mēs visi zvērējām sakarā ar tuvojošos simtgadi ārpus darba būt tādiem pašiem kā darbā, un, būdams nepilnīgs vai pilnā, viņš tai pašā aploksnē bija ielicis arī manus individuālos grafikus.

Es, tiklīdz pamanīju zaudējumu, iedzēru un saķēru galvu. Bet tur, pārvaldē, arī saņēma aploksni, saķēra galvu, iedzēra un tai pašā dienā iebrauca ar "moskviču" mūsu iecirkņa teritorijā. Ko viņi konstatēja, ielauzušies pie mums kantorī? Viņi neko nekonstatēja, izņemot Ļohu un Stasiku: Ļoha snauda uz grīdas, saritinājies kamoliņā, bet Stasiks vēma. Stundas ceturksnī viss bija izlemts: mana zvaigzne, kas bija uzlēkusi pirms četrām nedēļām, norietēja. Krustāsišana notika tieši trīsdesmit dienas pēc Augšāmcelšanās. Tikai viens mēnesis no manas Tulonas līdz manai Helēnai. īsāk, viņi mani pazemināja, bet manā vietā nozīmēja Alekseju Bļinģajevu, šito veco perdeli, PSKP biedru kopš 1936. gada. Bet viņš tūlīt pēc nozīmēšanas atmodās uz grīdas, palūdza viņiem rubli viņi viņam rubli neiedeva. Stasiks pārstāja vemt un arī palūdza rubli — viņi arī viņam neiedeva. Iemalkoja sarkano vīnu, iesēdās savā'Vnoskvičā" un aizbrauca atpakaļ.

Un lūk es jums svinīgi paziņoju: līdz sava mūža beigām es neuzsākšu neko, lai atkārtotu savu skumjo pacelšanās pieredzi. Es palieku lejā un no lejas spļauju uz visām jūsu sabiedriskajām kāpnēm. Jā. Uz katru pakāpienu — pa spļāvienam. Lai pa tām kāptu, jābūt žīda ģīmim bez bailēm un pārmetuma, jābūt pidarasam, kaltam tīrā tēraudā no galvas līdz kājām. Bet es tāds neesmu.

Lai kā būtu mani izsvieda. Mani, dziļdomīgo princi analītiķi, mani, kas ar mīlestību šķetināja savu cilvēku dvēseles, mani no apakšas uzskatīja par streiklauzi un kolaboracionistu, bet no augšas par dienaszagli ar nelīdzsvarotu psihi. Apakšas negribēja mani redzēt, bet augšas nevarēja bez smiekliem par mani runāt. "Augšas nevarēja, bet apakšas negribēja." Par ko tas liecina, o, patiesās vēstures filozofijas lietpratēji? Pilnīgi pareizi: jau tuvākajā avansā mani ņems priekšā pēc visiem labā un skaistā likumiem, bet tuvākais avanss ir parīt, tas nozīmē, jau parīt mani izdrāzīs. -Fffū!

-    Kurš teica "fffū"? Vai tie esat jūs, eņģeli, kas teica "JJfū">

-  Jā, mēs to teicām. Fffū, Veņa, kā tu lamājies!

-    Bet, spriediet paši, kā lai nelamājas! Visas šīs sadzīviskās muļķības mani tā aizlauza, ka es kopš tā laika ne dienas neesmu bijis sausā. Nevarētu teikt, ka arī pirms tam es būtu bijis īpaši sausā, tomēr katrā gadījumā es vismaz iegaumēju, ko dzeru un kādā secībā, bet tagad es pat to nevaru atsaukt atmiņā… Man viss ir joslās, kaut kā viss dzīvē ir joslās: te es nedzeru nedēļu no vietas, te pēc tam dzeru četrdesmit dienas, pēc tam atkal četras dienas nedzeru, bet pēc tam atkal sešus mēnešus dzeru bez atelpas… Lūk, arī patlaban…

-   Mēs saprotam, mēs visu saprotam. Tevi apvainoja, un tava brīnišķā sirds…

Jā, jā, tajā dienā mana sirds veselu pusstundu cīnījās ar saprātu. Kā Pjēra Korneija, dzejnieka un laureāta, traģēdijās: pienākums cīnās ar sirds tieksmi. Tikai man otrādi: sirds tieksme cīnījās ar saprātu un pienākumu. Sirds man teica: "Tevi aizvainoja, tevi nolīdzināja līdz ar sūdu. Ej, Veņička, un piedzeries. Celies un ej piedzeries kā lops." Tā teica mana brīnišķā sirds. Bet mans saprāts? Tas kurnēja un tiepās: "Tu nepiecelsies, Jerofejev, tu nekur neiesi un nedzersi ne pilītes." Bet sirds: "Nu labi, Veņička, labi. Daudz dzert nevajag, nevajag piedzerties kā lopam; izdzer gramus četrsimt, un darīts.""Nekādus gramus! noskaldīja saprāts. Ja nu bez tā nevar, ej un izdzer trīs kausiņus alus; bet par saviem gramiem, Jerofejev, aizmirsti." Bet sirds žņaudzās: "Nu kaut divsimt gramus. Nu…

Reutova Nikoļska

nu kaut simt piecdesmit…" Un tad saprāts: "Nu, labi, Veņa, labi, izdzer simt piecdesmit, tikai nekur neej, sēdi mājās…"

Un kā jūs domājat? Ka es iedzēru simt piecdesmit un sēdēju mājās? Ha-ha. Kopš tās dienas es dzēru pa tūkstoš piecsimt ik dienas, lai nosēdētu mājās, un tomēr tā arī nenosēdēju. Tādēļ ka sestajā dienā biju sanīcis jau tiktāl, ka robeža starp saprātu un sirdi izzuda un gan sirds, gan saprāts vienā balsī atkārtoja: "Brauc, brauc uz Gailīšiem! Gailīšos tavs glābiņš un prieks tavs, brauc."

"Gailīši tā ir vieta, kur putni necieš klusu ne dienu, ne nakti, kur ne ziemu, ne vasaru nenozied jasmīns. Pirmdzimtais grēks — varbūt tāds ari bija tur nevienu nenomāc. Tur pat tiem, kas nav sausā nedēļām, skatiens tik bezdibenīgs un dzidrs…"

"Tur katru piektdienu, tieši vienpadsmitos, uz stacijas perona mani sagaida šī meitene ar baltām acīm baltām, kas pāriet palsās, šī mīļākā no padauzām, šī palsacainā vellata. Bet šodien ir piektdiena, un pēc mazāk nekā divām stundām būs vienpadsmit, un būs viņa, un būs stacijas perons, un šis palsais skatiens, kurā nebūs ne kauna, ne goda. Brauciet man līdzi o, jūs redzēsit ko tādu!.."

"Un ko gan es tur esmu atstājis tur, no kurienes es aizbraucu un braucu? Pāris vecu autu un kroņa bikses, platknaibles un skrāpjvīli, avansu un pieskaitāmās izmaksas lūk, ko es tur atstāju! Bet kas ir priekšā? kas Gailīšos uz perona? — bet uz perona rudās skropstas, noslēptas aizvērtībā, un formu šūpas, un bize no pakauša līdz dibenam. Bet pēc perona zvērkāvis un portvīns, svētlaimes un krampji, sajūsmas un šermuļi. Debesu valdniece, cik tālu vēl līdz Gailīšiem!"

"Bet tur, aiz Gailīšiem, kur saplūst debesis un zeme un vilcene gaudo pret zvaigznēm, tur ir pavisam kas cits, taču tas pats: tur piedūmotā un utainā vāgūzī, nepazīstams šai palsajai, plaukst mans mazulis, pats apaļākais un rāmākais no mazuļiem. Viņš pazīst burtu"J" un par to gaida no manis riekstus. Kurš no jums trīs gados pazina burtu"J"? Neviens; jūs arī tagad tā pa īstam to nepazīstat. Bet viņš pazīst, un nekādu balvu par to negaida, vienīgi glāzi riekstu."

"Aizlūdziet, eņģeļi, par mani. Lai gaišs man ceļš, lai neklūpu pār akmeni, lai ieraugu pilsētu, pēc kuras tā ilgojos. Bet pagaidām jūs nu mani atvainojiet pagaidām pieskatiet manu koferīti, es uz desmit minūtēm iziešu. Man vajag iedzert Kubaņas, lai neapdzēstu lielo iedvesmu."

Un lūk es atkal piecēlos un cauri visam vagonam aizgāju uz tamburu.

Un dzēru jau vairs ne tā, kā dzēru pie Karačarovas, nē, tagad es dzēru bez šķebuma un bez sviestmaizes, no kakliņa, atmetis galvu kā pianists, labi apzinoties tā dižumu, kas vēl tikai sākas un kam vēl lemts būt.

Nikoļska Saltikovska

-    Ne par prieku nāks tev šie trīspadsmit malki, es nodomāju, norīdams trīspadsmito malku.

-    Tu taču arī pats zini, ka otrā pēc kārtas rīta deva, ja to dzer no kakliņa, aptumšo dvēseli, lai arī ne ilgi, tikai līdz trešajai devai, izdzertai no glāzes bet tomēr aptumšo. Vai gan tev to nezināt?

-     Bet lai. Lai gaiša šī tava diena. Lai tava rītdiena vēl gaišāka. Bet kāpēc gan mulst eņģeļi, kolīdz tu ierunājies par priekiem uz Gailīšu perona un pēc tam?

-    Ko gan viņi domā? ka mani tur neviens nesatiks? vai vilciens noskries no sliedēm? vai Kupavnā mani izsēdinās kontrolieri, vai vēl kaut kur pie 105. kilometra es aizsnaudīšos no vīna, un mani, vēl miegainu, nožņaugs kā puisēnu? vai nodurs kā meiteni? Tad kāpēc eņģeļi mulst un klusē? Mana rītdiena ir gaiša. Jā. Mūsu rītdiena ir gaišāka nekā mūsu vakardiena un mūsu šodiena. Bet kurš galvos, ka mūsu parītdiena nebūs sliktāka par mūsu aizvakardienu?

-    Lūk-lūk! Tu to labi, Veņička, pateici. Mūsu rītdiena un tā tālāk. Ļoti sakarīgi un gudri tu to pateici, tu reti kad runā tik sakarīgi un gudri.

-    Un vispār, smadzeņu tevī nav pārāk daudz. Un atkal vai gan tev to nezināt? Samierinies, Veņička, kaut vai ar to, ka tava dvēsele ir ietilpīgāka par tavu prātu. Un kam gan tev prāts, ja tev ir sirdsapziņa un pāri tai vēl arī garša? Sirdsapziņa un garša tas jau ir tik daudz, ka smadzenes kļūst gandrīz vai liekas.

-    Bet kad tu, Veņička, pirmo reizi ievēroji, ka esi stulbenis?

-     Bet lūk, kad. Kad vienlaikus dzirdēju uzreiz divus pretējus pārmetumus: gan garlaicībā, gan vieglprātībā. Jo, ja cilvēks ir gudrs un garlaicīgs, viņš nenolaidīsies līdz vieglprātībai. Bet, ja viņš ir vieglprātīgs un gudrs viņš sev neļaus būt garlaicīgam. Bet lūk, es, nīkulis, kaut kā pamanījos savienot.

-     Vai pateikt, kādēļ? Tādēļ, ka mana dvēsele ir slima, taču es nelieku to manīt. Kopš sevi atceros, es to vien daru, kā simulēju dvēseles veselību, ik brīdi, un tam tērēju visus (visus bez atlikuma) gan prāta, gan fiziskos, gan kādus vien tīk spēkus. Lūk, tādēļ arī garlaicīgs… Viss, par ko jūs runājat, viss, kas jūs nodarbina dienu no dienas, man ir bezgalīgi svešs. Jā. Bet par to, kas nodarbina m a n i, par to es nekad un nevienam neteikšu ne vārda. Varbūt aiz bailēm, ka mani varētu uzskatīt par tērētu, varbūt vēl aiz kaut kā cita, bet tomēr —ne vārda.

-    Atceros, vēl ļoti sen, kad manā klātbūtnē iesāka runāt vai strīdēties par kaut kādām blēņām, es teicu:"E! Un kā gan jūs varat ņemties ar šitādām blēņām!" Bet par mani brīnījās un teica:"Kas tad tās par blēņām? Ja jau arī rās ir blēņas, kas tad nav blēņas?" Bet es teicu: "O, es nezinu, nezinu! Bet ir."

-    Es nesaku, ka man tagad patiesība jau būtu zināma vai ka es būtu tai piegājis cieši klāt. Nepavisam ne. Tomēr es tai jau esmu piegājis tādā attālumā, no kāda to vislabāk aplūkot.

— Un es skatos un redzu, un tādēļ skumstu. Un es neticu, ka vēl kāds nojums sevī nes šo rūgto sajaukumu: pateikt, no kā tas sastāv, ir grūti, un jūs tāpat nesapratīsiet, taču visvairāk tajā ir "sāpju" un "izbaiļu". Sauksim kaut vai tā. Lūk: "sāpju" un "izbaiļu" ir visvairāk, un vēl mēmuma. Un ik dienas, no rīta, šis uzlējums sūcas no "manas brīnišķās sirds", un viņa tajā peldas līdz vakaram. Citiem, es zinu, citiem tā gadās, ja pēkšņi kāds nomirst, ja pati nepieciešamākā būtne pasaulē pēkšņi nomirst. Bet man taču tā ir mūžīgi! — vismaz to jūs varat saprast?

—  Kā gan lai es neesmu garlaicīgs un kā lai nedzeru Kubaņas? Es šīs tiesības esmu nopelnījis. Es zinu labāk par jums, ka "pasaules sāpes" nav fikcija, ko izdomājuši veci literāti, jo pats tās nēsāju sevī un zinu, kas tās ir, un nevēlos tās slēpt Jāpierod drosmīgi, ļaudīm acīs, runāt par savām labajām īpašībām. Kam gan, ja ne mums pašiem zināt, līdz kādai pakāpei mēs esam labi?

-     Piemēram: vai jūs esat redzējuši Kramskoja "Neremdināmās bēdas"? Nu protams, esat. Nu lūk, ja viņai, šai bēdās sastingušajai kņazienei vai bajārienei, kāds Līķis, teiksim, tai brīdī norautu uz grīdas kaut ko tādu nu, Sevras porcelāna fiali, vai, pieņemsim, saplēstu driskās kādu neiedomājami dārgu peņuāru, ko viņa? vai viņa skraidītu šurpu turpu, rokas plivinādama? Nekādā gadījumā, jo viņai tas viss ir blēņas, jo uz dienu vai trim, bet tagad viņa ir "augstāk par visādiem peņuāriem un kaķiem, un visādām sevrām"!

Nu, un tātad? Vai viņa ir garlaicīga, šī kņaziene? Viņa ir neiespējami garlaicīga, un kā gan lai viņa nebūtu garlaicīga! Vai viņa ir vieglprātīga? Augstākajā mērā vieglprātīga!

-     Lūk, tāpat arī es. Vai tagad jūs sapratāt, kādēļ es esmu skumjāks par visiem dzērājiem? Kādēļ es esmu pavieglāks par visiem idiotiem, bet arī drūmāks par jebkuru sūdu? Kādēļ es esmu gan stulbenis, gan dēmons, gan niekkalbis vienlaikus?

-   Tas ir lieliski, ka jūs visu sapratāt. Iedzersim par sapratni visu šo Kubaņas atlikumu, no kakliņa, un nekavējoties iedzersim.

-    Skatieties, kā to dara!..

Saltikovska Kučina

Kubaņas paliekas vēl cilājās kaut kur pavisam netālu no rīkles, un tādēļ, kad man teica no debesīm:

-    Kāpēc tu izdzēri visu, Veņa? Tas ir pārāk daudz…

Es, cīnīdamies pēc elpas, tikko spēju izdvest:

-   Visā pasaulē… visā pasaulē, no pat Maskavas un līdz pat Gailīšiem, nav nekā tāda, kā man būtu par daudz… Un kāpēc gan jums baidīties par mani, debesu eņģeļi?

-    Mēs baidāmies, ka tu atkal…

-    Ka es atkal sākšu rupji izteikties? O, nē, nē, es vienkārši nezināju, ka jūs vienmēr esat ar mani, es arī iepriekš nebūtu… Ar katru minūti es kļūstu arvien laimīgāks… un, ja tagad sākšu lamāties, tad kaut kā laimīgi… kā pie vācu dzejniekiem: "Es jums parādīšu varavīksni!" vai"Ejiet pie pērlēm!" un ne vairāk… kādi gan jūs dumiķīši!..

-    Nē, mēs neesam dumiķīši, mēs vienkārši baidāmies, ka tu atkal neaizbrauksi…

-     Līdz kurienei neaizbraukšu?!.. Līdz viņiem, līdz Gailīšiem neaizbraukšu? Līdz viņai neaizbraukšu? līdz manai bezkaunīgajai valdniecei ar acīm kā mākoņiem?.. Kādi jūs smieklīgi…

-    Nē, mēs neesam smieklīgi, mēs baidāmies, ka tu līdz viņam neaizbrauksi un viņš paliks bez riekstiem…

-    Nu ko jūs, ko jūs! Kamēr es dzīvs… ko jūs! Pagājušo piektdien tiesa, pagājušo piektdien viņa neļāva man pie viņa braukt… Es sanīku, eņģeļi, pagājušo piektdien, es saskatījos uz viņas balto vēderu, apaļu kā debesis un zeme… Bet šodien aizbraukšu, ja vien nenosprāgšu, liktens ķerts… Pareizāk — nē, šodien neaizbraukšu, šodien es būšu pie viņas, es līdz ritam ganīšos starp liljēm, bet, lūk, rīt!..

-    Nabaga zēns… nopūtās eņģeļi.

-"Nabaga zēns"? Kāpēc tad viņš ir "nabaga"? Bet jūs pasakiet, eņģeļi, vai jūs būsiet ar mani līdz pašiem Gailīšiem? Ja? Jūs neaizlaidīsieties?

-     O nē, līdz pašiem Gailīšiem mēs nevaram… Mēs aizlaidīsimies, tiklīdz tu pasmaidīsi… Tu ne reizi vēl šodien neesi pasmaidījis, tiklīdz tu pasmaidīsi pirmo reizi mēs aizlaidīsimies… un jau būsim par tevi mierīgi…

-    Un tur, uz perona, mani sagaidīsiet, ja?

-Jā, tur mēs tevi sagaidīsim…

Brīnum jaukas būtnes šie eņģeļi! Tikai kāpēc "nabaga zēns"? Viņš it nemaz nav nabaga! Mazulis, kas pazīst burtu "]" kā savus piecus pirkstus, mazulis, kas mīl savu tēvu kā pašu sevi vai tad tāds būtu jāžēlo?

Nu, pieņemsim, viņš bija slims aizpagājušajā piektdienā, un visi tur par viņu uztraucās… Bet viņam taču tūlīt pat kļuva labāk tiklīdz viņš ieraudzīja mani! Jā, jā… Ak Žēlīgais Dievs, izdari tā, lai ar viņu nekas negadās un nekad nekas negadīsies!..

Izdari tā, Kungs, lai viņš, pat ja arī nokrīt no lieveņa vai krāsns, ne roku savu nesalauž, ne kāju. Ja nazis vai bārdas nazis trāpās viņam acīs, lai viņš ar tiem nespēlējas, atrodi viņam citas rotaļlietas, Kungs. Ja viņa māte aizkurs krāsni viņam ļoti patīk, kad viņa māte aizkur krāsni, — pavelc viņu sāņus, ja vien vari. Man sāpīgi iedomāties, ka viņš apdedzinās… Bet ja arī saslims, — lai, mani ieraugot, viņam tūlīt kļūst labāk…

Jā, jā, kad es pagājušo reizi atbraucu, man pateica: viņš guļ. Man pateica: viņš ir slims un guļ karsonī. Es dzēru citronu rūgto pie viņa gultiņas, un mūs atstāja vienus. Viņam patiešām bija karsonis, un pat visa bedrīte uz viņa vaiga bija karsonī, un bija savādi, ka lūk tādai niecībai var vēl būt arī karsonis…

Es izdzēru trīs glāzes citronu rūgtā, pirms viņš pamodās un paskatījās uz mani un uz ceturto glāzi, man rokā… Es toreiz ilgi ar viņu sarunājos un teicu:

-   Tu… zini ko, puisīt? tu nemirsti… tu padomā pats (tu taču jau zīmē burtus, tātad vari padomāt pats): ļoti muļķīgi nomirt, pazīstot tikai vienu burtu "J" un neko vairāk nepazīstot… Tu pats saproti, ka muļķīgi?

-    Saprotu, tēvs…

Un kā viņš to pateica! Un viss, ko viņi saka mūžīgi dzīvojošie eņģeļi un mirstošie bērni -, viss ir tik nozīmīgi, ka es viņu vārdus rakstu garos kursīvos, bet visu, ko sakām mēs, mazītiņiem burtucīšiem, tāpēc ka tas viss vairāk vai mazāk ir blēņas. "Saprotu, tēvs!"…

-   Tu vēl piecelsies, puisīt, un atkal diesi pie manas "sivēna farandolas" atceries? Kad tev bija divi gadi, tu pie tās dancoji. Tēva mūzika un vārdi arī. "Tur tā-ā-di mīļi, smieklīgi vel-nē-ni-ņi ķēra—ķerstīja-kodīja man vē-de-riņu…" Bet tu, vienu roku iespiedis sānos un ar otru lakatiņu vicinādams, lēkāji kā mazītiņš muļķītis…"No feb-rā-ra līdz augustam es činkstēju un kvankšķēju, līdz au-gu-stā kājiņas at-stie-pu…" Vai tu mīli tēvu, puisīt?

-    Ļoti mīlu…

-    Nu tad nemirsti… Kad tu nenomirsi un atlabsi, tu man atkal kaut ko nodancosi… Bet nē, mēs farandolu nedancosim. Tur ir vārdi, kas neattiecas uz lietu… "Līdz augu-stā kājiņas at-stie-pu…"Tas neder. Daudz labāk būs, lūk, kas:"Nāc, nāc, dejo arī tu, nāc, nāc, dejo arī tu…"Man ir īpaši iemesli mīlēt šo preteklību…

Es izdzēru ceturto glāzi un satraucos:

-    Kad tevis nav, puisīt, es esmu pavisam vientuļš… Tu saproti?., tu skrēji pa mežu šovasar, ja?.. Un tu droši vien atceries, kādas tur ir priedes?.. Lūk, arī es kā priede… Viņa ir tāda gara-gara un vientuļa-vientuļa, lūk, es arī… Viņa kā es skatās tikai debesīs, bet kas viņai zem kājām neredz un negrib redzēt… Viņa tāda zaļa un vienmēr būs zaļa, iekams nogāzīsies. Lūk, arī es iekams nogāzīšos, mūžīgi būšu zaļš…

-    Zaļš, atsaucās mazulis.

-    Vai, lūk, piemēram, pienene. Tā vienmēr šūpojas, un vējš norauj tai pūkas, un skumji uz to skatīties… Lūk, arī es: vai tad man nenorauj:1 Vai tad nav pretīgi skatīties, kā manis caurām dienām paliek mazāk un mazāk?..

-    Pretīgi, atkārtoja mazulis un laimīgi pasmaidīja…

Lūk, arī patlaban: atceros viņa "Pretīgi" un smaidu, arī

laimīgi. Un redzu: man no tāluma māj eņģeļi un aizlaižas no manis prom, kā solījuši.

Kučina — Dzelzceļnieku

Taču vispirms tomēr pie viņas. Vispirms pie viņas! Ieraudzīt viņu uz perona, ar bizi no dibena līdz pakausim, un aiz uztraukuma sarkt un uzliesmot, un piedzerties līdz ūkai, un ganīties, ganīties starp liljēm tieši tik ilgi, lai sirgtu un nonīktu!

Nes šurp sprādzes, spraudes, krelles,

Zīdu, samtu, dimantus un pērles,

Gribu tērpties karalienes kārtā,

Jo mans karalis ir atgriezies pie manis!

Šī meitene nemaz nav meitene! Šī pavedinātāja ne meitene, bet balāde la bemol mažorā! Šī sieviete, šī rudā slampa ne sieviete, bet apburšana! Jūs jautāsiet: "Kur gan tu, Veņička, viņu izraki, no kurienes viņa uzradās, šitā rudā padauza? Un vai tad var būt Gailīšos kas jēdzīgs?"

-    Var! — es jums saku un saku tik skaļi, ka nodreb gan Maskava, gan Gailīši. Maskavā — ne, Maskavā nevar būt, toties Gailīšos var! Un kas par to, ka'padauza"? Toties kāda harmoniska padauza! Bet, ja jums ir interesanti, kur un kā es viņu izraku, ja interesanti — klausieties, bezgoži, es jums visu izstāstīšu.

Gailīšos, kā jau jums teicu, jasmīns nenozied un putnu dziesmas nenokļūst. Lūk, arī tajā dienā, tieši pirms divpadsmit nedēļām, bija putniņi un bija jasmīns. Vēl bija dzimšanas diena nav saprotams, kam. Un vēl bez jēgas spirtotā, vai nu desmit pudeļu, vai divpadsmit, vai divdesmit piecas. Un bija viss, ko var vēlēties cilvēks, kas izdzēris tik daudz spirtotā: tas ir, pilnīgi viss, no pudeļu alus līdz izlejamam."Un vēl? jūs jautāsiet. Un vēl kas bija?"

-    Un vēl bija divi vīrišķi un bija trīs sametušās būtnes, viena pilnāka par otru, un spalvas pa gaisu un neprātība. Vairāk, šķiet, nekā nebija.

Un es jaucu un dzēru, atšķaidīju Krievzemes ar Žiguļu alu un skatījos uz šīm'trim", un kaut ko viņās nojautu. Ko tieši es viņās nojautu, es nevaru pateikt, un tādēļ jaucu un dzēru, un, jo vairāk es viņās šo"kaut ko" nojautu, jo biežāk jaucu un dzēru un no tā vēl asāk nojautu.

Bet lūk, atbildes nojausmu to es sajutu tikai vienā no viņām, tikai vienā! O, rudās skropstas, garākas par matiem uz jūsu galvām! O, nevainīgais paisums acīs! O, šis baltums, kas vēršas paisumā! O, raganu un dūju spārni!

-    Tātad, tas esat jūs Jerofejevs? — un nedaudz noliecās uz manu pusi, sakļāva skropstas un atkļāva…

-    Nu protams! Kā nu nebūšu es!

(O, harmoniskā! kā viņa uzminēja?)

-     Es vienu jūsu gabaliņu esmu lasījusi. Un ziniet: es nekad nebūtu iedomājusies, ka pussimtā lapaspušu var sagvelzt tik daudz muļķību. Tas ir pāri cilvēka spēkiem!

-    Vai nu patiešām pāri? es, pagodināts, atjaucu un iedzēru. Ja gribat, es sagvelzīšu vēl vairāk! Es vēl pārāk sagvelzīšu!..

Lūk ar to viss sākās. Tas ir, sākās nemaņa, tris stundas tumsas. Ko es dzēru? Par ko runāju? Kādā proporcijā jaucu? Varbūt šīs tumsas arī nebūtu, ja es būtu dzēris nejaucot. Bet lai kā tas bija es atjēdzos pēc stundām trim, un, lūk, kādā stāvoklī es atjēdzos: es sēžu pie galda, jaucu un dzeru.

Un bez mums abiem — neviena. Un viņa blakus, smejas par mani kā svētlaimīgs bērns. Es nodomāju:"Nedzirdētā! Tā ir sieviete, kam līdz šodienai krūtis spaidījušas vien priekšnojautas. Tā ir sieviete, kam pirms manis neviens pat pulsu nav taustījis. O, lieliskā kņudoņa i dvēselē, i visur!"

Bet viņa paņēma — un izdzēra vēl simt gramus. Izdzēra stāvus, atmetusi galvu kā pianiste. Un izdzērusi, visu no sevis izdvesa, visu, kas viņā bija svēts, visu izdvesa. Bet pēc tam izliecās kā maita un sāka viļņveida kustības ar gurniem, un visu to tik plastiski, ka es bez trīsām nespēju uz viņu skatīties…

Jūs, protams, pajautāsiet, jūs, bezgoži, pajautāsiet: "Un

kā, Veņička? Vai viņa……………………………………. i" Nu, ko lai

jums atbild? Nu, protams, viņa…………….. ! Tā tik vēl trūka, ka

viņa nebūtu……….. ! Viņa man tā arī pateica:"Es gribu, lai tu

mani valdonīgi apkamp ar labo roku!" Ha-ha. "Valdonīgi" un "ar labo roku"! es jau biju tā pievilcies, ka runas vairs nebija ne vien par valdonīgu kampšanu gribu pataustīt viņas rumpi un nevaru, visu laiku trāpu rumpim garām…

"Nu ko! grozi kuplos sānus! — es nodomāju, sajaucu un iedzēru. Grozi, kārdinātāja! Grozi, Kleopatra! Grozi, krāšņā mauka, kas pārmocījusi dzejnieka sirdi! Visu, kas man ir, visu, kas varbūt ir — visu metu šodien uz Afrodītes baltā altāra!"

Tā domāju es. Bet viņa smējās. Bet viņa piegāja pie galda un vienā paņēmienā izrāva vēl simt piecdesmit, jo viņa bija pilnīga, bet pilnībai nav gala…

Dzelzceļnieku Melnā

izdzēra un nometa no sevis kaut ko lieku. "Ja viņa nometīs, es nodomāju, ja viņa pēc šī liekā nometīs arī apakšējo nodrebēs zeme un akmeņi brēks."

Un viņa teica:"Nu, kā, Veņička, vai man labi………………… ?"

Bet es, gribēšanas nomākts, bez elpas gaidīju grēku. Es viņai teicu: "Tieši trīsdesmit gadus es dzīvoju uz šīs zemes… bet ne reizi neesmu redzējis, ka kādam tik labi………………….. !"

Un ko man tagad? Būt uzmanīgi maigam? Būt valdzinoši rupjam? Velns viņu zina, es nekad pa īstam nesaprotu, kurā brīdī un kā apieties ar iereibušu… Līdz šim vai teikt jums? līdz šim es viņas slikti pazinu kā iereibušās, tā skaidrās. Es tiecos pēc viņām domās, taču, tikko sāku tiekties sirds izbīlī apstājās. Nodomi bija, taču nebija nolūku. Savukārt, kad parādījās nolūki, nodomi izzuda un, lai gan es pēc viņām tiecos sirdī, doma izbīlī apstājās.

Es biju pretrunīgs. No vienas puses, man patika, ka viņām ir viduklis, bet mums nav nekāda vidukļa, tas modināja manī nu kā lai to nosauc?"liegu", vai? nu jā, modināja manī liegu. Taču, no otras puses, viņas tomēr Maratu ar nazi nodūra, bet Marats bija neuzpērkams un nodurt viņu nevajadzēja. Tas jau nokāva jebkādu liegu. No vienas puses, man kā Kārlim Marksam viņās patika vājums, proti, viņas bija spiestas čurāt pietupjoties, tas man patika, tas mani pildīja nu, ar ko tas mani pildīja? ar liegu, vai? tnu |.i, tas pildīja mani ar liegu. Bet, no otras puses, viņas taču uz I… no nagana šāva! Tas glāsmi atkal nokāva: tupties lupies, bet kādēļ uz I… no nagana šaut? Un būtu smieldīgi pēc tā visa runāt par liegu… Taču es novirzījos.

Un tā, kādam gan man tagad būt? Būt bargam vai būt valdzinošam?

Viņa pati — pati izvēlējās manā vietā, atgāzdamās un noglāstīdama manu vaigu ar potīti. Tajā bija kaut kas no pamudinājuma un spēles, un viegla pliķa. Un no gaisa skūpsta arī kaut kas bija. Un pēc tam šis miglainais p.idauzas baltums zīlītēs, baltāks par murgu un septītā j.im debesīm! Un kā debess un zeme vēders. Tiklīdz es to ieraudzīju, mani gandrīz asaras sāka smacēt aiz iedvesmas, es viss aizmiglojos. Un viss sagriezās: un rozes, un lillijas, un sīkās sprogās visa valgā un trīsošā ieeja Ēdenē, un neprāts, un rudās skropstas. O, šo dzelmju šņuksti! C), bezgodīgā baltme! O, staigule ar acīm kā mākoņi! O, saldā naba!

Viss sajaucās, lai tikai sāktos, lai atkārtotos ik piektdienu un neatstātu sirdi un galvu. Un zinu: un arī šodien būs tas pats, tas pats reibonis un tā pati pazudināšana…

Jūs man teiksiet: "Un tu ko, Veņička, domā, tu viņai viens esi tāds pazudinātājs?"

Bet kas man par daļu! Un jums vēl jo vairāk! Lai nav uzticīga. Vecums un uzticība ģīmī ievelk grumbas, bet es, piemēram, nevēlos, lai viņai ģīmī būtu grumbas. Lai nav uzticīga, ne pavisam, protams, "lai", bet tomēr "lai". Toties visa viņa ir noausta no liegas un aromiem. Viņa nav jāčamda un viņai nav jādod pa ukri viņa ir jāieelpo. Es reiz mēģināju saskaitīt visus viņas slēptos izliekumus un nespēju saskaitīt — nonācu līdz divdesmit septiņiem un tā apskurbu aiz kaisles, ka iedzēru zubrovku un pārstāju skaitīt.

Taču skaistākais viņā, protams, ir delmi. īpaši, kad viņa tos pagroza smejoties un saka:"Eh,Jerofejev, pipelštoks tu grēcīgais!" O, velnišķā! Vai tad tādu var neieelpot?

Gadījās, protams, gadījās, ka ari viņa bija indīga, taču tas viss ir nieki, tas viss ir pašaizsardzība un, kaut kas tāds sievišķīgs es to visu ne sevišķi saprotu. Katrā gadījumā, kad es atkodu viņu līdz galam, izrādījās, ka nekādas indes tur nebija, tur bija debessmanna ar putukrējumu. Vienā no piektdienām, piemēram, kad es no zubrovkas jau biju pavisam siltiņš, es viņai teicu:

—Paklau, paklau, būsim kopā visu mūžu! Es aizvedīšu tevi uz Lobņu, es ietērpšu tevi purpurā un šķīstā linā, es piestrādāšu ar telefonu kārbām, bet tu kaut ko ieelposi, teiksim, liljes ieelposi. Brauksim!

Bet viņa ldusējot pastiepa man pigu. Es tvīksmē pievilku to pie savām nāsīm, nopūtos un apraudājos:

-    Bet kāpēc?., kāpēc?

Viņa man otru pigu. Es arī to pievilku, aizmiedzu acis un atkal apraudājos:

— Bet kāpēc zvērinu atbildi kāpēc???

Lūk, tad arī viņa sāka raudāt un noslīdēja man uz pleca:

-    Neprātīgais! tu taču pats zini, kāpēc! pats — zini, kāpēc, negantais!

Un pēc tam gandrīz katru piektdienu atkārtojās viens un tas pats: un šīs asaras, un šīs pigas. Bet šodien — šodien kaut kas notiks, jo šī piektdiena ir trīspadsmitā. Un arvien tuvāk Gailīšiem. Debesu valdniece!

Melnā — Kupavna

Briesmīgā satraukumā es šaudījos šurpu turpu pa tamI>uru un smēķēju, smēķēju…

-   Un pēc visa tā tu saki, ka esi vientuļš un nesaprasts? I 'u, kuram ir tik daudz dvēselē un t i k daudz .iiz dvēseles! Tu, kuram ir tāda Gailīšos! Un tāds aiz (iailīšiem!.. Vientuļš?

-   Nē, nē, vairs jau ne vientuļš, jau saprasts, jau divpadsmit nedēļas saprasts. Viss pagājušais pagājis. Lūk, atcei os, kad man palika divdesmit, es biju bezcerīgi vientuļš. Un dzimšanas diena bija nožēlojama. Pie manis atnāca |urijs Petrovičs, Ņina Vasiļjevna atnāca, atnesa pudeli galvaspilsētas un burku ar kāpostu tīteņiem, un no šiem i īteņiem, no šīs galvaspilsētas man kļuva tik vientulīgi, tik neiespējami vientulīgi, ka, lai gan negribēju raudāt, tomēr apraudājos…

Bet kad man palika trīsdesmit, pagājšruden? Bet kad palika trīsdesmit, diena bija tikpat nožēlojama kā divdesmitā dzimšanas diena. Atnāca Borja ar kaut kādu pusjukušu dzejnieci, atnāca Vadja ar Ļidu, Ļeģiks ar Volodju. Un atnesa ko atnesa? divas pudeles galvaspilsētas un divas burkas ar pildītiem tomātiem. Un tāds izmisums, tādas mokas mani pārņēma no šiem tomātiem, ka gribēju raudāt bet nu jau vairs nespēju…

Vai tas nozīmē, ka pa šiem desmit gadiem es būtu kļuvis mazāk vientuļš? Nē, nenozīmē. Varbūt tas nozīmē, ka mana dvēsele pa šiem desmit gadiem ir kļuvusi raupjāka? un sirds nocietinājusies? Arī — nenozīmē. Drīzāk pat otrādi; bet raudāt es tomēr nesāku…

Kāpēc? Es, iespējams, spēšu jums to paskaidrot, ja atradīšu tam kādu analoģiju dailes pasaulē. Pieņemsim, tā: ja kluss cilvēks izdzer septiņsimt piecdesmit, viņš kļūst negants un priecīgs. Bet ja viņš pievieno vēl septiņsimt? — vai viņš kļūs vēl negantāks un priecīgāks? Nē, viņš atkal būs kluss. No malas pat varētu šķist, ka viņš ir atskurbis. Bet vai tas nozīmē, ka viņš ir atskurbis? Nekā tamlīdzīga: viņš jau ir piedzēries kā cūka, tādēļ ari kluss…

Tieši tāpat arī es: es nekļuvu vientuļāks šajos trīsdesmit gados, un mana sirds nenocietinājās, tieši otrādi. Bet, ja skatās no malas protams…

Nē, bet tieši tagaddzīvot un dzīvot! Un dzīvot it nemaz nav garlaicīgi. Garlaicīgi dzīvot bija tikai Nikolajam Gogolim un ķēniņam Zālamanam. Ja reiz mēs esam nodzīvojuši trīsdesmit gadus, jāpamēģina nodzīvot vēl trīsdesmit, jā, jā."Cilvēks ir mirstīgs" tāds ir mans viedoklis. Bet, ja reiz mēs esam piedzimuši neko darīt, vajag mazliet padzīvot… "Dzīve ir brīnišķīga" tāds ir mans viedoklis.

Un vai jūs vispār zināt, cik pasaulē vēl ir noslēpumu, kāds neaptverams daudzums neizpētītā un kādas iespējas tiem, kurus aicina šie noslēpumi! Nu lūk, visvienkāršākais piemērs: kāpēc ir tā, ja tu vakarā esi izdzēris, pieņemsim, septiņsimt piecdesmit, bet no rīta tev nav izdevies salāpīties darbs un viss kaut kas tāds — un tikai vēlu pēcpusdienā, nomocījies stundas sešas vai septiņas, tu visbeidzot iedzer, lai atvieglotu dvēseli (cik iedzer? nu, pieņemsim, simt piecdesmit) kāpēc tavai dvēselei nav vieglāk? Nelabumu, kas bija ar tevi no rīta, šie simt piecdesmit grami nomaina ar citas kategorijas nelabumu, kaunīgo nelabumu, vaigi kļūst sarkani kā slampai, bet zem acīm ir tik zils, it kā tu ti priekš nebūtu dzēris savus septiņsimt piecdesmit, it kā iepriekš tā vietā tev visu vakaru būtu pa mūli mizojuši. Kāpēc?

Es jums pateikšu, kāpēc. Tāpēc, ka šis cilvēks ir kļuvis par savu sešu vai septiņu darba stundu upuri. Jāprot sev izvēlēties darbu, sliktu darbu nav. Sliktu profesiju nav, jāciena ikviens aicinājums. Tūlīt pēc pamošanās vajag nekavējoši kaut ko iedzert, nē, meloju, pat nevis "kaut ko", bet tieši to pašu, ko tu dzēri vakar, ar četrdesmit, četrdesmit piecu minūšu pauzēm dzert un dzert tā, lai pret vakaru tu būtu izdzēris par divsimt piecdesmit vairāk nekā iepriekšējā vakarā. Lūk, tad nebūs ne nelabuma, ne kauniguma, un ģīmis tev būs tik bāls, it kā tev jau pusgadu nebūtu mūli dauzījuši.

Lūk, redziet cik daudz dabā ir mīklu, liktenīgu un priecīgu. Cik daudz balto plankumu it visur!

Bet šī tukšgalvīgā jaunība, kas nāk mūsu vietā, tā esn ies noslēpumus pat nepamana. Tai pietrūkst vēriena un iniciatīvas, un es šaubos, vai viņiem vispār ir kaut kas smadzenēs. Kas var būt vēl cēlāk, piemēram, kā eksperimentēt ar sevi? Viņu gados es darīju tā: ceturtdienas vakarā vienā paņēmienā iedzēru trīsarpus litrus dziļbumbas iedzēru un likos gulēt, kurpēm kājās, ar vienu vienīgu domu: vai piektdienas rītā es pamodīšos vai nepamodīšos?

Un tomēr piektdienas rītā es nepamodos. Es pamodos sestdienas rītā, bez kurpēm kājās un jau vairs ne Maskavā, bet pie dzelzceļa uzbēruma Narofominskas rajonā. Bet pēc tam pēc tam es saspringu, atcerējos un uzkrāju faktus, bet uzkrājis salīdzināju. Bet salīdzinājis atkal sāku likt tos kopā, izmantojot atmiņas piepūli un visu aptverošu analīzi. Bet pēc tam no vērojuma pārgāju pie abstrakcijas, citiem vārdiem, iedziļinoties uzlāpījos un, visbeidzot, uzzināju, kur tomēr palikusi piektdiena.

Gandrīz no mazām dienām, no bērna kājas, mans mīļākais vārds bija "izaicinājums". Un Dievs mans liecinieks kā es izaicināju! Ja jūs tā izaicināsiet jūs ķers trieka vai paralīze. Vai pat nē, ja jūs izaicinātu tā, kā jūsu gados izaicināju es, jūs vienā jaukā rītā ņemtu un nepamostos. Bet es modos, gandrīz katru rītu modos un atkal sāku izaicināt.

Piemēram, tā: ap astoņpadsmit gadiem vai tuvu tam es ievēroju, ka no pirmās devas līdz piektajai ieskaitot es nobriestu kā vīrietis, tas ir, nobriestu nenovēršami, bet, lūk, no sestās

Kupavna — 33. kilometrs

līdz devītajai ieskaitot sanīkstu. Tiktāl sanīkstu, ka no desmitās aizdaru acis tikpat nenovēršami. Un ko gan es savā naivumā domāju? Es domāju: "Ar gribas piepūles palīdzību jāpiespiež sevi pārvarēt snaudu un izdzert vienpadsmito devu tad, varbūt, sāksies vīrietības recidīvs." Bet nē, nekā nebij. Nekādu recidīvu — es mēģināju.

Es cīnījos ar šo mīklu trīs gadus pēc kārtas, cīnījos ik dienas, un tomēr ik dienas pēc desmitās aizmigu.

Un viss atklājās tik vienkārši! Izrādās, ja jūs jau esat izdzēris piekto, tad sesto, septīto, un astoto, un devīto jums vajag izdzert uzreiz, vienā rāvienā-!bet izdzert ideāli, tas ir, izdzert tikai iztēlē. Citiem vārdiem, jums vajag ar vienu gribas piepūli, ar vienu rāvienu — neizdzert ne sesto, ne septīto, ne astoto, ne devīto.

Bet, izturot pauzi, ķerties tieši pie desmitās, un tieši tāpat kā Antoņina Dvoržāka devīto simfoniju, faktiski devīto, nosacīti sauc par piekto, tieši tāpat arī jūs: nosacīti nosauciet par desmito savu sesto un varat būt droši: tagad jūs jau neierobežoti briedīsiet un briedīsiet kā vīrietis, no pašas sestās (desmitās) līdz pašai divdesmit astotajai (trīsdesmit otrajai) tas ir, briedīsiet līdz tai robežai, aiz kuras seko neprāts un cūcība.

Nē, goda vārds, es nicinu paaudzi, kas nāk aiz mums. Tā izsauc manī pretīgumu un šausmas. Maksims Gorkijs par viņiem dziesmas nedziedās, nav pat ko cerēt. Es nesaku, ka mēs viņu gados stiepām sev līdzi veselu kravu ar svētumiem. Dievs pasarg! — svētuma mums bija pavisam mazdrusciņ, toties cik daudz bija lietu, uz kurām mums nebija nospļauties. Bet lūk, viņiem uz visu nospļauties.

Kāpēc gan viņi nevarētu nodarboties, lūk, ar ko: es viņu gados dzēru ar lieliem starpbrīžiem; padzeru-padzeru pārstāju, padzeru-padzeru atkal pārstāju. Tādēļ man nav tiesību spriest, vai rīta depresija ir dvēseliskāka, ja tā kļūst par ikdienas pieradumu, proti, ja kopš sešpadsmit gadiem dzer katru dienu pa četrsimt piecdesmit gramiem septiņos pēcpusdienā. Protams, ja man atdotu manus gadus un sāktu dzīvi no sākuma, es, protams, pamēģinātu, bet viņi! vi ņ i!..

Bet vai tad tas vien! Cik daudz nezināmā slēpj sevī citas cilvēka dzīves sfēras! Lūk, iedomājieties, piemēram: vienu dienu no rīta līdz vakaram jūs dzerat tikai un vienīgi balto degvīnu un neko citu; bet otrā dienā tikai un vienīgi sarkanos vīnus. Pirmajā dienā ap pusnakti jūs kļūstat kā apsēsts. Ap pusnakti jūs esat tik liesmojošs, ka meitenes jums Jāņu naktī var pāri lēkāt. Jūs kā ugunskurs sēžat, bet viņas jums lēkā pāri. Un, skaidrs kā diena, viņas ari aizlēkāsies, ja jūs no rīta līdz naktij esat dzēris vienīgi un tikai balto degvīnu.

Bet, ja jūs no rīta līdz vakaram esat dzēris tikai stiprinātos sarkanos vīnus? Meitenēm pat prātā nenāks jums Jāņu naktī pāri lēkt. Pat otrādi: apsēdīsies meitene Jāņu naktī, bet jūs viņai pat pāri pārlēkt nespēsiet, nerunājot nemaz par kaut ko citu. Protams, pie nosacījuma, ka no rīta līdz vakaram esat dzēris tikai sarkano!..

Jā, jā! Bet cik daudz aizraujošu atklājumu sola eksperimenti šauri speciālajās nozarēs! Nu, piemēram, žagas. Mans stulbais novadnieks Solouhins sauc jūs uz mežu lasīt sālītas rudmiesītes. Bet jūs iespļaujiet viņa sālītajās rudmiesītēs! Labāk nodarbosimies ar žagām, tas ir, ar dzēruma žagu pētniecību to matemātiskajā aspektā…

-    Mīļais dievs! man kliedz no visām pusēm. Vai tad patiešām bez tā uz pasaules nav nekā tāda, kas varētu…

-    Tieši tā: nav! es kliedzu uz visām pusēm. Nav nekā bez tā! Nav nekā tāda, kas varētu! Es neesmu muļķis, es saprotu, uz pasaules vēl ir psihiatrija, ir arī ārpusgalaktiskā astronomija, tas viss ir!

Bet tas viss taču nav mūsu, to mums uzspieda Pēteris Pirmais un Aleksandrs Kibaļčičs, bet mūsu aicinājums taču nepavisam neatrodas šeit, mūsu aicinājums atrodas pavisam citā pusē! Tajā pašā pusē, uz kurieni es jūs aizvedīšu, ja jūs nesāksiet stīvēties. Jūs teiksiet:"Šis aicinājums ir neķītrs un aplams." Bet es jums teikšu, es jums atkārtošu no jauna: "Nav neķītru aicinājumu, jāciena jebkurš aicinājums."

Bet jupis ar jums galu galā! Labāk atstājiet ārpusgalaktisko astronomiju jeņķiem, bet psihiatriju vāciešiem. Lai visādi salašņas kā spāņi iet skatīties savu koridu, lai nelietis āfrikānis ceļ savu Asuānas aizsprostu, lai ceļ, nelietis, vienalga pēc tam vējš aizpūtis, lai aizrijas Itālija ar savu stulbo belkanto, lai!..

Bet mēs, atkārtoju, nodarbosimies ar žagām.

33. kilometrs Elektroogles

Lai sāktu pētījumu, vajag, protams, tās izsaukt: vai nu an zih (Emanuēla Kanta termins), tas ir, izsaukt tās sevī pašā, vai arī izsaukt tās citā, taču savās interesēs, tas ir, fjur zih. Emanuēla Kanta termins. Vislabāk, protams, gan an zih, gan fjur zih, proti, lūk kā: divas stundas pēc kārtas dzeriet kaut ko stipru: stārku vai zvērkāvi, vai mednieku. Dzeriet lielām glāzēm, ik pusstundu pa glāzei, pēc iespējas izvairoties no jebkādām uzkodām. Ja kādam tas ir grūti, var minimāli uzkost, taču pašu pieticīgāko: ne sevišķi svaigu maizi, ķilavas garšvielu sālījumā, ķilavas parastajā sālījumā, ķilavas tomātu mērcē.

Bet pēc tam stundas pārtraukums. Neko neēdiet, neko nedzeriet; atbrīvojiet muskuļus un nesaspringstiet.

Un jūs pārliecināsieties paši: šai stundai beidzoties, tās sāksies. Kad jūs nožagosieties pirmo reizi, jūs pārsteigs to sākšanās pēkšņums: pēc tam jūs pārsteigs otrās reizes nenovēršamība, pēc tam trešās, et cetera. Taču, ja jūs neesat muļķis, ātrāk pārtrauciet brīnīties un sāciet nodarboties ar lietu: pierakstiet uz papīra, kādos intervālos jūsu žagas jūs pagodina sekundēs, protams:

-   astoņi trīspadsmit septiņi trīs astoņpadsmit.

Pamēģiniet, protams, sameklēt šeit jel kādu periodiskumu, kaut vai pašu aptuvenāko, pamēģiniet, ja jūs tomēr esat muļķis, pamēģiniet atrast kādu trulu formulu, lai kaut kā paredzētu nākamā intervāla garumu. Lūdzu. Dzīve vienalga apgāzīs visus jūsu biezpiengalvas aprēķinus:

-   septiņpadsmit trīs četri septiņpadsmit viens divdesmit trīs četri septiņi — septiņi septiņi astoņpadsmit -

Saka, pasaules proletariāta vadoņi Kārlis Markss un Fridrihs Engelss rūpīgi izpētīja sabiedrisko iekārtu maiņu un uz šī pamata spēja daudz ko paredzēt. Bet šeit viņi nespētu paredzēt pat pašu mazumiņu. Jūs sava untuma pēc esat iekļuvis fatālā sfērā samierinieties un esiet pacietīgi. Dzīve atstās kaunā gan jūsu elementāro, gan jūsu augstāko matemātiku:

-     trīspadsmit piecpadsmit četri divpadsmit četri pieci divdesmit astoņi -

Vai tāpat ari ikviena atsevišķa cilvēka dzīvē veiksmēs un neveiksmēs, jūsmās un bēdās nav ne mazākā mājiena uz regularitāti? Vai katastrofas cilvēces dzīvē nerindojas tikpat nesakārtoti? Likums ir augstāks par mums visiem. Žagas augstākas par jebkuru likumu. Un kā jūs nesen pārsteidza to negaidītā sākšanās, tājūs pārsteigs ari to beigšanās, ko jūs neparedzēsiet un nenovērsīsiet, tāpat kā nāvi:

-    divdesmit divi četrpadsmit viss. Un klusums.

Un šajā klusumā jūsu sirds jums saka: tās ir neizpētāmas, bet mēs bezpalīdzīgi. Mums nav pilnīgi nekādas gribas brīvības, pār mums valda patvaļa, kam nav vārda, un glābiņa no tās arī nav.

Mēs esam trīcošas radības, bet viņas ir visspēcīgas. Viņas ir Dieva roka, kas pacelta pār mums visiem un kā priekšā galvu noliekt nevēlas vienīgi kretīni un sūdcepures. Viņš ir prātam neaptverams, tātad Viņš ir.

Un tā, esiet pilnīgi, kā pilnīgs ir jūsu Tēvs debesīs.

Elektroogles 43. kilometrs

Jā. Vairāk dzeriet, mazāk uzkodiet. Tas ir labākais līdzeklis pret iedomību un virspusēju ateismu. Palūkojieties uz bezdievi, kurš žagojas: viņš ir nesavākts, un viņa seja ir tumša, viņš mokās un viņš ir nepievilcīgs. Novērsieties no viņa, nospļaujieties un palūkojieties uz mani, kad es sākšu žagoties. Es, kas ticu predestinācijai un nedomāju ne par kādu pretestību, es ticu tam, ka Viņš ir labs, un tāpēc labs un gaišs esmu es pats.

Viņš ir labs. Viņš ved mani no ciešanām uz gaismu. No Maskavas uz Gailīšiem. Cauri Kurskas stacijas mocībām, cauri Kūciņas šķīstītavai, cauri Kupavnas sapņiem uz gaismu un Gailīšiem. Durh ļaiden liht!

Es sāku mētāties pa tamburu vēl briesmīgākā uztraukumā. Un smēķēju, un smēķēju. Te pēkšņi doma, spilgta kā zibens, ķēra manas smadzenes:

Ko vēl man iedzert, lai arī š o iedvesmu neapdzēstu? Ko man iedzert Tavā vārdā?..

Bēda! Nav man nekā tāda, kas būtu Tevis cienīgs. Kubaņas tas ir tāds sūds! Bet Krievzemes smieklīgi Tavā klātbūtnē runāt par Krievzemes. Un rozā stiprais par rubli trīsdesmit septiņām! Ak, Kungs!..

Nē, ja es šodien nokļūšu līdz Gailīšiem neskarts -, es radīšu kokteili, kuru varētu nekaunoties dzert Dieva un cilvēku priekšā. Cilvēku klātbūtnē un Dieva vārdā. Es to nosaukšu par"Jordānas straumēm" vai"Bētlēmes zvaigzni". Ja Gailīšos es par to aizmirstu, atgādiniet man, lūdzu.

Nesmejieties. Man ir bagātīga pieredze kokteiļu radīšanā. Visā pasaulē, no Maskavas līdz Gailīšiem, dzer šos kokteiļus līdz pat šim laikam, nezinot autora vārdu: dzer"I<anaānas balzāmu", dzer "Komjaunietes asaru" un pareizi dara, ka dzer. Mēs nevaram gaidīt žēlastības dāvanas no dabas. Bet, lai tās paņemtu, vajag, protams, zināt precīzas receptes: es, ja vēlaties, jums šīs receptes iedošu. Klausieties.

Dzert vienkārši šņabi, pat no kakliņa, tur nav nekā cita kā vienīgi niecība un grābstīšanās pēc vēja. Sajaukt šņabi ar odekolonu tur ir nedaudz kaprīzes, bet nav nekāda patosa. Bet, lūk, izdzert glāzi "Kanaānas balzāma" tur ir gan kaprīze, gan ideja, gan patoss un piedevām vēl metafizisks mājiens.

Kādu "Kanaānas balzāma" komponentu mēs vērtējam augstāk par visu? Nu protams, denaturātu. Bet denaturāts pats ir vienīgi iedvesmas objekts, pašā tajā nav ne grama iedvesmas. Ko tādā gadījumā mēs cienām denaturātā vairāk par visu? Nu protams: pašu garšas sajūtu. Bet vēl augstāk ir miasms, ko tas izstaro. Lai šo miasmu mazinātu, nepieciešams kaut mazdrusciņ smaržīguma. Sī iemesla dēļ denaturātā proporcijā 1:2:1 ielej tumšo alu, vislabāk Ostankinas vai Senatoru, un attīrītu politūru.

Nesākšu jums atgādināt, kā attīrīt politūru. To zina katrs zīdainis. Nez kādēļ Krievijā neviens nezina, no kā nomira Puškins, bet, kā attīrīt politūru, to zina ikviens.

īsāk sakot, pierakstiet"Kanaānas balzāma" recepti. Dzīve cilvēkam dota vienu reizi, un to vajag nodzīvot tā, lai nekļūdītos receptēs:

Denaturāts ] 00 gr.

Tumšais alus — 200 gr.

Attīrīta politūra 100 gr.

Un tā, jūsu priekšā ir"Kanaānas balzāms" (tautā saukts par "brūno lāci") patiešām tumši brūngans šķīdums, mēreni stiprs un ar noturīgu aromātu. Tas pat nav aromāts, tā ir himna. Demokrātiskās jaunatnes himna. Tieši tā, jo tajā, kas šo kokteili izdzēris, briest vulgaritāte un tumšie spēki. Cik reižu esmu novērojis!..

Bet, lai šo tumšo spēku briešanu kaut mazliet atvairītu, ir divi līdzekļi. Pirmkārt, nedzert "Kanaānas balzāmu" bet, otrkārt, tā vietā dzert kokteili "Zenēvas gars".

Tajā nav ne piliena cēluma, bet ir buķete. Jūs man jautāsiet: kur slēpjas šīs buķetes noslēpums? Es jums atbildēšu: es nezinu, kur slēpjas šīs buķetes noslēpums. Tad jūs padomāsiet un pajautāsiet: bet kur tad ir atminējums? Bet atminējums ir, ka "Baltos ceriņus" "Zenēvas gara" sastāvdaļu, nedrīkst ne ar ko aizvietot ne ar jasmīnu, ne"Šipru", ne maijpuķīti. "Komponentu pasaulē nav ekvivalentu," kā teica senie alķīmiķi, un viņi jau nu zināja, ko runāja. Proti, "Sudrabainā maijpuķīte" jums nav nekādi "Baltie ceriņi" pat tikumiskā aspektā ne, nerunājot nemaz par buķetēm.

"Maijpuķīte", piemēram, sajauc prātu, uztrauc sirdsapziņu, nostiprina tiesisko apziņu. Bet "Baltie ceriņi" pretēji tam, nomierina sirdsapziņu un samierina cilvēku ar dzīves vātīm…

Ar mani bija tā: es izdzēru veselu flakonu "Sudrabainās maijpuķītes" sēžu un raudu. Kādēļ es raudu? Tādēļ ka atcerējos mammu, tas ir, atcerējos un nevaru aizmirst savu mammu. "Mammu," saku. Un raudu. Bet tad atkal: "Mammu," saku un atkal raudu. Cits, muļķāks, vienkārši sēdētu un raudātu. Bet es? Paņēmu "Ceriņu" flakonu un izdzēru. Un ko jūs domājat? Asaras nožuva, sākās stulbi smiekli, bet mammu pat aizmirsu, kā vārdā-tēvavārdā sauc.

Un cik gan man tādēļ smieklīgs šķiet tas, kurš, gatavojot "Zenēvas garu" līdzeklim pret kāju svīšanu pievieno "Sudrabaino maijpuķīti"! Klausieties precīzu recepti:

Baltie ceriņi 50 gr.

Līdzeklis pret kāju svīšanu 50 gr.

Žiguļu alus 200 gr.

Spirta laka 150 gr.

Bet ja cilvēks nevēlas velti mist šai pasaulē, lai sūta pie cūkām gan"Kanaānas balzāmu" gan"Zenēvas garu". Labāk lai viņš apsēžas pie galda un pagatavo sev "Komjaunietes asaru". Smaržīgs un dīvains ir šis kokteilis. Kādēļ smaržīgs, jūs uzzināsiet vēlāk. Sākumā es paskaidrošu, kādēļ tas ir dīvains.

Kas dzer vienkārši šņabi, saglabā gan skaidru prātu, gan stingru atmiņu vai, otrādi, vienlaikus zaudē kā vienu, tā otru. Bet ar "Komjaunietes asaru" vienkārši smieklīgi: izdzer simt gramu šīs asaras, atmiņa ir stingra, bet no skaidrā prāta nav ne miņas. Izdzer vēl simt gramu un pats par sevi brīnies: no kurienes ņēmies tik daudz skaidrā prāta? un kur palikusi visa stingrā atmiņa?

Smaržo pat pati "Asaras" recepte. Bet no gatavā kokteiļa, tā smaržīguma var uz minūti zaudēt samaņu un apziņu. Es, piemēram, esmu zaudējis.

Lavanda 15 gr.

Verbena 15 gr.

Odekolons "Mežūdens" 30 gr.

Nagu laka 2 gr.

Zobu eliksīrs 150 gr.

Limonāde 150 gr.

Šādā veidā pagatavots sajaukums divdesmit minūtes jāapmaisa ar sausserža zariņu. Citi, tiesa, apgalvo, ka īpaši spiedīgos apstākļos sausserdi varot aizvietot ar viju. Tas ir aplami un noziedzīgi. Graiziet mani gareniski un šķērseniski bet jūs mani nepiespiedīsiet "Komjaunietes asaru" apmaisīt ar viju, es maisīšu to ar sausserdi. Es vienkārši plīstu aiz smiekliem, kad manā klātbūtnē piedāvā "Asaru" apmaisīt nevis ar sausserdi, bet viju…

Bet diezgan par "Asaru". Tagad es jums lieku priekšā pēdējo un labāko. "Darbu kroni, balvu balvu," kā teicis dzejnieks. īsāk sakot, es jums piedāvāju kokteili "Kuces iekšas" dzērienu, kas pārspēj visu. Tas jau vairs nav pat dzēriens — tā ir sfēru mūzika. Kas pasaulē ir pats brīnišķākais? Tā ir cīņa par cilvēces atbrīvošanu. Bet vēl brīnišķāks ir, lūk, kas (rakstiet):

Žiguļu alus 100 gr.

Šampūns "Sadko bagāts viesis" — 30 gr.

Rezols matu attīrīšanai no blaugznām 70 gr.

Līme BF 12 gr.

Bremžu šķidrums 35 gr.

Dezinsektals sīku kukaiņu iznīcināšanai 20 gr.

Tam visam ļauj nedēļu nostāvēties uz cigāru tabakas un tad ceļ galdā… Esmu saņēmis vēstules, kurās, starp citu, dīkdienīgi lasītāji rekomendē vēl, lūk, ko: minētajā veidā iegūto uzlējumu izlaist arī cauri duršlāgam. Proti, izlaist cauri un likties gulēt… Tas jau nu ir velns zina, kas, un visi šie papildinājumi un labojumi — no iztēles vārguma, no domas lidojuma trūkuma; lūk, no kurienes šie bezjēdzīgie labojumi…

Tātad, "Kuces iekšas" ir galdā. Dzeriet tās, parādoties pirmajai zvaigznei, un lieliem malkiem. Jau pēc divām šī kokteiļa glāzēm cilvēks kļūst tik apgarots, ka var viņam pieiet klāt un veselu pusstundu spļaut ģīmi no pusotra metra attāluma, un viņš neko tev nepateiks.

43. kilometrs Hrapunova

Vai jūs jel ko paspējāt pierakstīt? Nu lūk, pagaidām pietiks… Bet Gailīšos Gailīšos es solu padalīties ar jums "Jordānas straumju" noslēpumā, ja vien nokļūšu līdz turienei dzīvs; ja Dievs būs žēlīgs.

Bet tagad apdomāsim kopā: ko man tādu iedzert? Kādu kombināciju es varētu radīt no tām saskalām, kas atlikušas manā koferītī? "Klāvas tantes skūpstu"? Jā, laikam gan. No mana koferīša nekādus citus "Skūpstus" neizspiest, vienīgi "Pirmo skūpstu" un "Klāvas tantes skūpstu". Vai paskaidrot jums, ko nozīmē "Skūpsts"? "Skūpsts" nozīmē: sajaukt jebkuru sarkano vīnu ar degvīnu proporcijā viens pret vienu. Pieņemsim: sausais vīnogu vīns plus piparu degvīns vai Kubaņas tas būs "Pirmais skūpsts". Kandžas sajaukums ar 33. portvīnu tas ir "Skūpsts, pār varēm dots" vai vienkāršāk,"Skūpsts bez mīlas" vai, vēl vienkāršāk,"Inese Armanda". Un tādu"Skūpstu" ir bez jēgas! Lai no visiem šiem"Skūpstiem" tā nešķebinātu, pie tiem jāpierod kopš bērnības.

Man koferītī ir Kubaņas. Taču nav sausā vīnogu vīna. Tātad, man ir izslēgts ari "Pirmais skūpsts" es varu par to vien sapņot. Bet. Man koferītī ir pusotrs kociņš Krievzemes un rozā stiprais par rubli trīsdesmit septiņām. Un to kopums arī dod mums"Klāvas tantes skūpstu". Esjums piekrītu: pēc garšas īpašībām tas nav izcils, tas ir augstākajā mērā šķebinošs, tas vairāk derētu gumijkoka laistīšanai, nevis dzeršanai no kakliņa, es piekrītu, bet ko lai dara, ja sausā vīna nav, ja nav pat gumijkoka? Jādzer vien"Klāvas tantes skūpsts".

Es iegāju vagonā, lai savus draņķus salietu "Skūpstā". O, cik sen es nebiju te bijis! Kopš tiem laikiem, kad izgāju Nikoļskā…

Manī, tāpat kā pagājšreiz, lūkojās desmitiem acu — lielu, uz visu gatavu, no orbītām izspiedušos acu man acīs lūkojās mana dzimtene, no orbītām izspiedusies, uz visu gatava, liela. Toreiz, pēc simt piecdesmit gramiem Krievzemes, man patika šīs acis. Tagad, pēc piecsimt Kubaņas, es šajās acīs biju iemīlējies, iemīlējies kā neprātis. Ienākdams vagonā, es nedaudz sašūpojos, taču aizgāju līdz savam soliņam pavisam neatkarīgi un katram gadījumam mazmazlietiņ smaidīdams…

Aizgāju un — sastingu. Kur mans kociņš Krievzemes? Tas pats kociņš, kuru es pie Sirpja un Āmura pustukšoju? No paša Sirpja un Āmura tas stāvēja blakus koferītim, tajā bija palikuši gandrīz simts grami kur tas ir tagad?

Es pārlaidu skatienu visiem neviens nepamirkšķināja. Nē, es no tiesas esmu iemīlējies un neprātis. Kad aizlaidās eņģeļi? Viņi taču tomēr pieskatīja koferīti, kamēr es biju prom, kad viņi no manis aizlaidās? Kučinas rajonā? Tā. Tātad nozaga starp Kučinu un 43. kilometru. Kamēr es ar jums dalījos savā jūtu mulsumā, kamēr es jūs iesvētīju esības noslēpumos, tikmēr man atņēma "Klāvas tantes skūpstu"… Dvēseles vientiesībā es pa visu šo laiku ne reizi neielūkojos vagonā komēdija, vairāk nekas… Bet tagad "pietiek vientiesības", kā teica dramaturgs Ostrovskis. Un finita la komedia. Ne katra vientiesība ir svēta. Un ne katra komēdija ir dievišķa… Pietiek duļķainā ūdenī zivis ķert, laiks ķert cilvēkus!..

Bet kā ķert un kuru ķert?..

Velns viņu zina, kādā žanrā es aizbraukšu līdz Gailīšiem… No pašas Maskavas bija vien filozofiskās esejas un memuāri, vien dzejoļi prozā kā Ivanam Turgeņevam… Tagad sākas detektīvstāsts… Es ielūkojos koferītī: vai tur viss ir vietā? Tur viss bija vietā. Bet kur gan simts grami? un kuru ķert?..

Es paskatījos pa labi: tur joprojām sēdēja tie divi, trulais-trulais un gudrais-gudrais. Trulajam vatenī jau sen ragi grīdā. Bet gudrais koverkota mētelī sēž iepretim trulajam un viņu modina. Un modina kaut kā zvērīgi: ņem viņu aiz pogas un pievelk sev pavisam klāt, it kā atvelkot stīgu, bet pēc tam atlaiž vaļā: un trulais-trulais vatenī lido atpakaļ uz iepriekšējo vietu, iedurdamies sola atzveltnē kā Amora trulā bulta sirdī…

"Trans-cen-den-tāli"… es nodomāju."Un nez vai viņš viņu jau ilgi tā?.. Nē, šie divi nozagt nevarēja. Viens no viņiem, tiesa, vatenī, bet otrs — neguļ, tātad abi principā vaļēja nozagt. Bet tomēr viens taču guļ, bet otrs ir koverkota mētelī, tātad, ne viens, ne otrs nozagt nevarēja…"

Es atskatījos nē, arī tur nav nekā tāda, kas varētu uzvedināt uz domu. Divi, tiesa, uzvedina uz domu, taču nepavisam ne uz to. Ļoti dīvaini ļaudis ir šie divi: viņš un viņa. Viņi sēž katrs savā vagona pusē, pie pretējiem logiem, un acīmredzami viens otru nepazīst. Taču par spīti tam — neparasti līdzīgi: viņš ir žaketē, un viņa — žaketē; viņš brūnā beretē un ar ūsām, un viņa — ar ūsām un brūnā beretē..;

Es izberzēju acis un vēlreiz atskatījos… Pārsteidzoša līdzība, un abi ik pa brīdim aplūko viens otru ar interesi un naidu… Skaidra lieta, viņi nozagt nevarēja.

Bet priekšā? Es paskatījos uz priekšu.

Bet priekšā — tas pats, dīvaini ir rikai divi: vectētiņš un mazdēliņš. Mazdēliņš ir divas galvas tiesas garāks par vectētiņu un vājprātīgs kopš dzimšanas. Vectētiņš divas galvas tiesas īsāks, bet arī vājprātīgs. Abi skatās man tieši acīs un laizās…

"Aizdomīgi," es nodomāju. Kādēļ gan viņiem būtu jālaizās? Visi citi taču arī man lūkojas acīs, bet neviens nelaižās! Ļoti aizdomīgi… Es viņus sāku aplūkot tikpat cieši kā viņi mani.

Nē, mazdēliņš ir pilnīgs kretīns. Viņam pat kakls nav kā visiem citiem, viņam kakls neieaug torsā, bet kaut kādā veidā aug no tā ārā, ceļoties pakauša virzienā kopā ar atslēgas kauliem. Un elpo viņš kaut kā idiotiski: sākumā viņam ir izelpa, bet pēc tam ieelpa, kamēr visiem cilvēkiem ir otrādi: sākumā ieelpa un tikai pēc tam izelpa. Un skatās uz mani, skatās, pavēris acis un samiedzis muti…

Ber vectētiņš — tas skatās vēl saspringtāk, skatās kā lielgabala stobrā. Un ar tādām zilām, tik piebriedušām acīm, ka no šīm abām acīm kā no diviem slīkoņiem mitrums plūst viņam tieši uz zābakiem. Un viņš ir kā notiesāts uz augstāko soda mēru, un uz viņa kailās galvas nav dzīvības. Un visa fizionomija bakās, kā sašauta tiešā tēmējumā. Bet pa vidu sašautajai fizei uztūcis un nozilis deguns, karājas un šūpojas kā pašnāvnieks cilpā…

"Ļļļļļoti aizdomīgi," es vēl vienu reizi nodomāju. Un, pacēlies savā vietā, ar pirkstu viņus paaicināju pie sevis.

Abi nekavējoties pielēca kājās un metās pie manis, turpinot laizīties. "Arī tas ir dīvaini," es nodomāju, "viņi, manuprāt, pielēca kājās, vēl pirms viņus paaicināju…"

Es piedāvāju viņiem apsēsties man pretī.

Abi apsēdās, nenolaizdami acis no mana koferīša. Mazdēliņš apsēdās kaut kā dīvaini. Mēs visi sēžamies uz pakaļas, bet šis apsēdās kaut kā dīvaini: sašķiebies uz labajiem sāniem un it kā piedāvājot vienu savu kāju man, bet otru vectētiņam.

-    Kā tevi godāt, papuci, un uz kurieni tu brauc?

Hrapunova -Jcsina

-    Mitričs mani sauc. Bet tas ir mans mazdēliņš, viņš arī ir Mitričs… Braucam uz Riekstaini, uz parku… ar karuseļiem pabraukāt…

Un mazdēliņš piebilda:

-    I-ī-ī-ī-ī..,

Neparasta bija šī skaņa, un velnišķīgi žēl, ka nevaru to atveidot, kā pienākas. Viņš nerunāja, viņš īdēja. Un nerunāja ar muti, jo mute viņam mūžīgi samiegta un sākās kaut kur no aizmugures. Runāja viņš ar kreiso nāsi, un arī tad ar tādu piepūli, it kā kreiso nāsi piepaceltu ar labo:"I-ī-ī-ī, cik ātri mēs braucam uz Gailīšiem,jaukajiem Gailīšiem…" "I-ī-ī, kāds piedzēries vectētiņš, labucis vectētiņš…"

-   Ttā-ā-ā… Tātad, saki, uz karuseļiem?..

-    Uz karuseļiem.

-    Bet varbūt tomēr ne uz karuseļiem?..

-    Uz karuseļiem, vēlreiz apstiprināja Mitričs, un joprojām ar to pašu notiesātā balsi, un mitrums no viņa acīm plūda un plūda…

-    Bet pasaki man, Mitrie, ko tu šeit darīji, kamēr es biju tamburā? kamēr es tamburā biju iegrimis savās domās? savās domās par savām jūtām? pret mīļoto sievieti? Ko? Pasaki…

Mitričs nepakustējies viss kaut kā saknosījās.

-    Es… nneko. Es vienkārši gribēju kompotu ieēst… Kompotu ar baltmaizi…

-    Kompotu ar baltmaizi?

-    Kompotu. Ar baltmaizi.

-   Lieliski. Tātad tā: es stāvu tamburā un esmu iegrimis domās par jūtām. Bet jūs pa to laiku pārmeklējat manu solu: vai tik te nav kāds kompots ar baltmaizi?.. Un neatraduši kompotu…

Vectētiņš neizturēja pirmais un ieraudājās. Tūlīt aiz viņa arī mazdēliņš: augšlūpa viņam kaut kur pazuda pavisam, bet apakšējā noslīdēja līdz nabai kā pianista mati… Abi raudāja…

-    Es jūs saprotu, jā. Es visu varu saprast, ja gribēšu piedot… Mana dvēsele ir kā Trojas zirgam puncis, daudz tur vietas. Es visu piedošu, ja gribēšu saprast. Bet es saprotu: jūs vienkārši gribat kompotu un baltmaizi. Bet uz mana sola jūs neatrodat ne vienu, ne otru. Un jūs vienkārši esat spiesti dzert vismaz to, ko jūs atrodat, tā vietā, ko jūs gribat…

Ar saviem pierādījumiem es viņus iznīcināju, viņi aizklāja seju, abi, un nožēlā šūpojās uz sola manas apsūdzības ritmā.

-   Jūs man atgādināt vienu večuku Gailīšos. Viņš arī dzēra tikai svešu, viņš dzēra tikai zagtu: nočiepj, piemēram, aptiekā trīskārtīgo odekolonu, aiziet uz tualeti pie stacijas un tur klusītiņām izdzer. Viņš to sauca "dzert uz tubrālībām" viņš nopietni bija pārliecināts, ka "dzert uz tubrālībām" to ari nozīmē, viņš tā arī nomira ar šo pārliecību… Un jūs? Jūs arī nolēmāt uz tubrālībām?..

Viņi joprojām šūpojās un raudāja, bet mazdēliņš tas aiz bēdām pat sāka mirkšķināt ar visām savām padusēm…

-    Bet pietiks asaru. Man, ja gribēšu saprast, visam atradīsies vieta. Man nav galva, bet pajumte. Ja gribat, varu uzcienāt vēl. Jūs jau pa piecdesmit iedzērāt es varu jums ieliet vēl pa piecdesmit gramiem…

Tai brīdī kāds pienāca mums no aizmugures un teica:

-    Es arī gribu ar jums iedzert.

Visi reizē uz viņu atskatījāmies. Tas bija melnūsainais, žaketē un brūnā beretē.

-     I-ī-ī-ī, ieīdējās jaunais Mitričs, kāds onkulis, kāds viltīgs onkulītis…

Melnūsainais viņu pārtrauca ar skatienu no ūsapakšas:

-    Es neesmu nekāds viltīgs. Es nezogu, kā daži. Es nezogu nepazīstamiem cilvēkiem pirmās nepieciešamības preces. Es atnācu ar savu lūk…

Un viņš nolika uz mana sola pudeli galvaspilsētas.

-    No manas neatteiksieties? viņš man pajautāja.

Es parūmējos, lai viņam būtu, kur apsēsties.

-    Nē, pēc tam laikam gan neatteikšos, bet pagaidām vēlos savējo. "Klāvas tantes skūpstu".

-    Klāvas tantes?

-    Klāvas tantes.

Mēs sev ielējām, katrs savu. Vectēvs un mazdēls pastiepa man savus traukus: viņi, izrādās, jau sen tos bija turējuši gatavībā, vēl ilgi, pirms viņus pasaucu. Vectēvs izvilka tukšo kociņu, es to uzreiz pazinu. Bet mazdēliņš tas izvilka pat veselu kausu, izzvejodams to kaut kur no kaunuma paugura un diafragmas…

Es viņiem ielēju, cik biju solījis, un viņi smaidīja.

-    Uz tubrālībām, puikiņas?

-    Uz tubrālībām.

Visi dzēra, atmetuši galvas kā pianisti… "Mūsu vilciens stacijā Jesina nepietur. Pietur visās pieturās, izņemot Jesinu."

Jesina Frjazeva

Sākās čaukstoņa un šmakstoņa. It kā tas pianists, kurš joprojām dzēra, nu būtu visu izdzēris un, matos grimdams, sācis spēlēt Ferenca Lista "Meža trokšņus" do diēz minorā.

Pirmais ierunājās melnūsainais žaketē. Un nez kāpēc, vēršoties vienīgi pie manis:

-    Ivans Buņins raksta, ka rudie, kad iedzer, noteikti nosarkst…

-    Un kas tad ir?

-    Kā, "kas"? Bet Kuprins un Maksims Gorkijs tie tak' vispār nemodās!..

-    Lieliski, Un tālāk?

-     Kā, "un tālāk"? Antona Cehova pēdējie pirmsnāves vārdi bija kādi? Viņš teica: "Īli šterbe," tas nozīmē "es mirstu". Un vēl papildināja: "Ielejiet man šampanieti." Un tikai tad — nomira.

-    Tā, labi…

-    Bet Fridrihs Sillers tas ne vien nomirt, bet pat dzīvot nespēja bez šampanieša. Viņš ziniet, kā rakstīja? Iegremdē kājas ledainā vannā, ielej šampanieti un raksta. Izmet vienu glāzi traģēdijai gatavs vesels cēliens. Izmet piecas glāzes — gatava vesela traģēdija piecos cēlienos.

-   Tā, tā, labi… Un…

Viņš meta man domas kā triumfators červoncus, bet es tik tikko spēju tās uzlasīt."Un…"

-    Un Nikolajs Gogolis…

-    Ko Nikolajs Gogolis?

-    Viņš vienmēr, kad bija pie Aksakoviem, lūdza viņam uz galda uzlikt īpašu rozā glāzi…

-    Un dzēra no rozā glāzes?

-   Jā. Dzēra no rozā glāzes.

-    Un ko dzēra?

-     Kas to lai zina!.. Nu, ko var dzert no rozā glāzes? Šņabi, protams…

Gan es, gan abi Mitriči ar interesi viņā klausījāmies. Bet viņš, melnūsainais, jau smējās jaunu triumfu priekšnojautās…

-   Bet Modests, Modests Musorgskis! Mīļais Dievs, bet Musorgskis! Vai jūs zināt, kā viņš rakstīja savu nemirstīgo operu"Hovanščina"? Grēks smieties, bet Modests Musorgskis pārdzēries guļ grāvī, un garām iet Nikolajs Rimskiskorsakovs, smokingā un ar bambusa spieķi. Apstājas Nikolajs Rimskis-Korsakovs, pakutina Modestu ar spieķi un saka: "Celies! Ej nomazgājies un sēdi, pabeidz savu dievišķo operu"Hovanščina"!"

Un, lūk, viņi sēž Nikolajs Rimskis-Korsakovs sēž, atlaidies krēslā, kāja pārmesta pār kāju, cilindrs rokā. Bet viņam pretī Modests Musorgskis, izmocījies, neskūts, noliecies pār soliņu, svīst un raksta notis. Modests uz soliņa grib salāpīties: kas viņam gar notīm! Bet Nikolajs RimskisKorsakovs ar cilindru rokā salāpīties nedod…

Toties, tiklīdz aiz Rimska-Korsakova durvis aizveras, Modests pamet savu nemirstīgo operu"Hovanščina" un buli! grāvī iekšā. Bet pēc tam pieceļas, atkal salāpās, un atkal buli!.. Un sociāldemokrāti, starp citu…

-    Nu, salasījies, pagāns! sajūsmā viņu pārtrauca vecais Mitričs, bet jaunais aiz pārmērīgas uzmanības bija ieslīcis sevī visus matus un pārklājies ar tvaikiem…

-   Jā! Jā, es ļoti mīlu lasīt! Pasaulē ir tik daudz lielisku grāmatu! — turpināja cilvēks žaketē. Es, piemēram, dzeru mēnesi, dzeru otru, bet tad ņemu un izlasu kādu grāmatiņu, un man tik ļoti patīk tā grāmatiņa, un es pats sev tik ļoti nepatīku, ka man paliek pavisam slikti, un es metu prom grāmatu un sāku dzert: dzeru mēnesi, dzeru otru, bet tad…

-    Pagaidi, tagad jau es viņu pārtraucu, pagaidi. Bet ko tad sociāldemokrāti?

-    Kādi sociāldemokrāti? Vai tad tikai sociāldemokrāti? Visi Krievijas labākie ļaudis, visi tai vajadzīgie cilvēki visi dzēra kā cūkas. Bet liekie, nederīgie nē, nedzēra. Jevgeņijs Oņegins ciemos pie Lariniem tik vien izdzēra kā brūkleņūdeni, un vienalga caureja piemetās. Pa to laiku Oņegina godīgie laikabiedri "starp lafitu un kliko" (ievērojiet: "starp lafitu un kliko!") radīja"dumpja mākslu" un dekabrismu… Bet, kad viņi beidzot pamodināja Hercenu…

-     Kā tad! Pamodināsi viņu, to jūsu Hercenu! ieaurojās kāds pa labi. Mēs visi satrūkāmies un pagriezāmies pa labi. Auroja Amors koverkota mētelī. Viņam vēl Hrapunovā vajadzēja kāpt ārā, tam Hercenam, bet viņš tik brauc, sivēns…

Visi, kas spēja smieties, smējās. "Tak' liec viņu mierā, velns, dekabrist sasodītais!""Ausis viņam paberzē, ausis!" "Kāda starpība — braukt uz Hrapunovu vai Gailīšiem! Varbūt cilvēkam sagribējās uz Gailīšiem, bet tu viņu triec uz Hrapunovu!" Visi pēkšņi nemanot metās pilni, nemanot un līksmi metās pilni, nemanāmi un cūciski… Un es kopā ar viņiem… Es pagriezos pret žaketi un melnajām ūsām:

-    Pieņemsim, viņi atmodināja Aleksandru Hercenu, bet kāds tam sakars ar demokrātiem un"Hovanščinu", un…

-    Tāds, lūk, sakars! Šeit arī sākās pats galvenais — kliko vietā sākās sīvais! Inteliģentisms sākās, tracis un hovanščina! Visi šie Uspenski, visi šie Pomjalovski viņi taču bez glāzes nevarēja ne rindiņu uzrakstīt! Es lasīju, es zinu! Pašaizliedzīgi dzēra! Visi godīgi Krievijas cilvēki! Bet kādēļ viņi dzēra? Aiz izmisuma dzēra! Dzēra tādēļ, ka godīgi, tādēļ, ka nespēja atvieglot tautas stāvokli! Tauta smaka nabadzībā un tumsonībā, palasiet Dmitriju Pisarevu! Viņš tā arī raksta: "Tauta nevar atļauties liellopu gaļu, bet degvīns ir lētāks par gaļu, tādēļ arī krievu mužiks dzer, aiz savas nabadzības dzer! Grāmatu viņš nevar atļauties, jo tirgū nav ne Gogoļa, ne Beļinska, tikai degvīns gan monopolšņabis, gan visāds citāds, gan izlejamais, gan līdzi ņemamais! Tādēļ arī dzer, aiz savas tumsonības dzer!"

Nu kā lai nenonāk izmisumā, kā lai neraksta par muziķu, kā lai viņu neglābj, kā lai aiz izmisuma nesāk dzert! Sociāldemokrāts raksta un dzer, un dzer kā raksta. Bet mužiks neraksta un dzer, dzer un nelasa. Tad Uspenskis pieceļas — un pakaras, bet Pomjalovskis traktierī apguļas zem sola un nosprāgst, bet Garšins pieceļas un pārdzēries metas pāri margām…

Melnūsainais jau bija pielēcis kājās un noņēmis bereti, viņš žestikulēja kā ārprātīgs, izdzertais viņu raustīja un sita galvā, sita un sita, un sita… Dekabrists koverkota mētelī arī viņš bija atstājis savu Hercenu, piesēdies mums tuvāk un pacēlis pret oratoru aizmiglotās, mitrās acis…

Un jūs paskatieties, kas iznāk! Tumsonība aizvien vairāk sabiezē, bet nabadzība absolūti pieaug! Jūs Marksu esat lasījuši? Absolūti! Vārdu sakot, dzer aizvien vairāk un vairāk! Sociāldemokrāta izmisums proporcionāli pieaug, un te jau vairs ne lafits, ne kliko, tie vēl Hercenu kaut kā uzbungāja! Bet tagad, skumstot par mužiku, dzer visa domājošā Krievija, dzer bez atmodas! Lai skan visi zvani, visā Londonā Krievijā neviens i galvu nepacels, visi guļ vēmekļos un visiem ir grūti!..

Un tā līdz mūsu laikiem! Līdz pat mūsu laikiem! Šis riņķis, šis nelaimīgais esības riņķis tas žņaudz mani pie rīkles! Un atliek man izlasīt kādu labu grāmatiņu es nekādi nevaru saprast, kurš kāpēc dzer: apakšas, skatoties uz augšu, vai augšas, skatoties uz leju. Un es vairs nevaru, es metu grāmatu prom. Dzeru mēnesi, dzeru otru, bet tad…

-    Stop! viņu pārtrauca dekabrists. Bet vai tad nevar nedzert? Saņemt sevi rokās un — nedzert? Piemēram, slepenpadomnieks Gēte nemaz nedzēra.

-    Nedzēra? Nemaz? — melnūsainais pat pacēlās kājās un uzlika galvā bereti. Tas nevar būt!

-    Var gan. Cilvēks spēja sevi saņemt rokās — un nedzēra ne grama…

-Jūs runājat par Johanu fon Gēti?

-   Jā. Es runāju par Johanu fon Gēti, kurš nedzēra ne grama.

-    Dīvaini… Bet ja viņam ielietu Fridrihs Šillers? Glāzi šampanieša…

-   Vienalga nedzertu. Saņemtu sevi rokās un nedzertu. Teiktu: nedzeru ne grama.

Melnūsainais saplaka un noskuma. Publikas acīs bruka visa viņa elegantā sistēma, sadiegta no dedzīgiem un spožiem pārpratumiem. "Palīdzi viņam, Jerofejev, es sev pačukstēju, palīdzi cilvēkam. Izspļauj kādu alegoriju vai… "

-    Tātad jūs sakāt, ka slepenpadomnieks Gēte nedzēra ne grama? es pagriezos pret dekabristu. Bet kādēļ viņš nedzēra, vai to jūs zināt? Kas viņu piespieda nedzert? Visi godīgie prāti dzēra, bet viņš nedzēra? Kādēļ? Lūk, mēs tagad braucam uz Gailīšiem, un diez kādēļ visur pietur, izņemot Jesinu. Kādēļ gan viņiem nepieturēt arījesinā? Bet nē, panesās garām nepieturot. Bet viss tādēļ, ka Jesinā nav pasažieru, viņi sakāpj vai nu Hrapunovā vai Frjazevā. Jā. Iet no pašas Jesinas līdz pašai Hrapunovai vai līdz pašai lijazevai un tur kāpj iekšā. Jo vienalga taču Jesinai pabrauks garām nepieturot. Lūk, tāpat rīkojās arī Johans fon (iēte, vecais muļķis. Domājat, viņam negribējās iedzert? I'rotāms, gribējās. Bet viņš, lai neatstieptu pedāļus pats, piespieda dzert visus savus personāžus. Paņemiet kaut vai "Paustu": kurš tur nedzer? Visi dzer. Fausts dzer un kļūst jaunāks, Zībelis dzer un lien virsū Faustam, Mefistofelis to vien dara, kā dzer, uzsauc buršiem un dzied viņiem "Blusu". Jūs jautāsiet: bet kāpēc tas slepenpadomniekam Gētem bija vajadzīgs? Es jums pateikšu: bet kāpēc viņš piespieda Vcrteru ielaist lodi sev pierē?Jo — pastāv liecība — viņš pats bija uz pašnāvības robežas, bet, lai tiktu vaļā no kārdināšanas, piespieda Verteru to izdarīt savā vietā. Jūs saprotat? Viņš palika dzīvot, bet it kā nošāvās. Un bija visnotaļ apmierināts. Tas ir pat sliktāk par īstu pašnāvību, tur ir vairāk gļēvulības un egoisma, un radoša zemiskuma…

Lūk, tādā pašā veidā kā nošāvās, viņš arī dzēra, jūsu slepenpadomnieks. Mefistofelis iedzer, bet labi ir viņam, vecajam kverkšķim. Fausts vēl ierauj bet viņš, vecais perdelis, jau vairs vakaru no rīta neatšķir. Trasē ar mani strādāja tēvocis Kola viņš arī: pats nedzer, baidās bišku iedzers un norausies, aizdzersies uz nedēļu, mēnesi. Bet mūs gandrīz vai ar varu spieda. Salej mums, krekšķina mūsu vietā, priecājas, riebeklis, staigā kā apstulbis…

Lūk, tāpat arī jūsu apdziedātais Johans fon Gēte! Šillers viņam ielej, bet viņš atsakās kā nu ne! Alkoholiķis viņš bija, alkašs viņš bija, jūsu slepenpadomnieks Johans fon Gēte! Un rokas viņam it kā trīcēja!..

-Jā-ā-ā-ā… mani aplūkoja gan dekabrists, gan melnūsainais. Elegantā sistēma bija atjaunota, un reizē ar to atjaunojās arī līksmība. Dekabrists ar plašu žestu izvilka no koverkota mēteļa piparnieku un nolika melnūsainajam pie kājām. Melnūsainais uzlika savu galvaspilsētas. Visi berzēja rokas pār mēru uzbudināti…

Man ielēja vairāk par visiem. Un vecajam Mitričam ielēja. Arī jaunajam pasniedza glāzi viņš priecīgi ar labo gurnu piespieda to pie kreisās krūts, un no abām viņa nāsīm izplūda asaras…

-    Nu tad, uz slepenpadomniekajohana fon Gētes veselību!

Frjazeva-61. kilometrs

-   Jā. Uz slepenpadomniekajohana fon Gētes veselību.

Iedzēris es sajutu, ka reibstu pāri katram mēram un visi

citi ari…

-     Bet… atļaujiet uzdot jums vienu nenozīmīgu jautājumu, mani uzrunāja melnūsainais caur ūsām un sviestmaizi ūsās: viņš joprojām vērsās vienīgi pie manis. Atļaujiet pajautāt: kamdēļ jums acīs tik daudz skumju?.. Vai tad drīkst skumt ar tādu zināšanu bagāžu? Varētu domāt, ka jūs jau kopš rīta neesat neko dzēris!

Es pat apvainojos:

-    Kā tā, neko? Un vai tad tās ir skumjas? Tā vienkārši ir acu aizmiglotība… Es vienkārši esmu mazliet iemetis…

-     Nē, nē, šī aizmiglotība tā ir no skumjām! Jūs kā Gēte! Ar visu sevi jūs apgāžat vienu no manām lemmām, mazliet abstraktu lemmu, tomēr balstītu pieredzē! Jūs kā Gēte, visu apgāžat…

-    Kā tad es apgāžu? Ar savu aizmiglotību?..

-   Tieši tā! Ar savu aizmiglotību! Lūk, klausieties manu slepeno lemmu: kad mēs vakaros dzeram, bet rītos nedzeram, kādi mēs esam vakaros un kādi kļūstam rītos? Es, piemēram, kad iedzeru, esmu velnišķīgi jautrs, es esmu kustīgs un neapstādināms, es uz vietas nevaru nostāvēt, ja? Bet no rīta? no rīta es neesmu vienkārši nejautrs, vienkārši nekustīgs, nēē. Es esmu tieši tikpat drūmāks par parasto sevi, skaidro sevi, cik priecīgāks par parasto sevi es biju iepriekšējā vakarā. Ja iepriekšējā vakarā mani bija pārņēmis Krots, tad mans rīta riebums ir tikpat liels kā vakardienas lantasmi. Ko es gribu teikt? Lūk, skatieties:

Un melnūsainais uz lapiņas uzzīmēja kaut ko šitādu.

Un paskaidroja: horizontālā līnija tā ir parastā, skaidruma līnija, ikdienas līnija. Augstākais līknes punkts aizmigšanas brīdis, zemākais paģiru atmoda…

Redziet! Tas taču ir tīrs spoguļattēls! Muļķā, muļķā daba, ne par ko viņa tik ļoti nerūpējas kā par līdzsvaru! Nezinu, vai šīs rūpes ir tikumiskas, taču tās ir stingri ģeometriskas! Skatieties: šī līkne taču neatspoguļo vienīgi dzīves tonusu, nē! Tā visu atspoguļo. Vakarā bezbailību, pat ja arī ir iemesls bailēm, bezbailību un visu vērtību nenovērtēšanu. No rīta visu vērtību pārvērtēšanu, pārvērtēšanu, kas izvēršas bailēs, pilnīgi nepamatotās.

Ja vakarā, dzērumā, daba jums "iedeva pa virsu" tad no rīta viņa tikpat daudz neiedos, ar matemātisku precizitāti. Vakarā jums piemita tieksme pēc ideāla lūdzu, paģirās to nomainīs tieksme pēc antiideāla, bet ja ideāls arī saglabāsies, tad izsauks antitieksmi. Lūk, jums divos vārdos mana slepenā lemma… Tā ir vispārēja un piemērojama ikvienam. Bet jums viss ne kā pie cilvēkiem, viss kā pie Gētes!..

Es iesmējos: "Bet kāpēc tad lemma, ja tā ir vispārēja?.."

Un dekabrists arī iesmējās: "Ja jau vispārēja, kāpēc tad lemma?.."

-    Tāpēc arī lemma! Tāpēc, ka nav ņemts vērā sievišķis! Cilvēku tīrā veidā lemma pieņem, bet sievišķi — nepieņem! Ar sievišķa parādīšanos jebkāds spoguļattēls izjūk. Ja sievišķis nebūtu sievišķis, lemma nebūtu lemma. Lemma ir vispārēja, kamēr nav sievišķa. Sievišķis ir un lemmas vairs nav… īpaši ja sievišķis ir slikts, bet lemma laba…

Pēkšņi ierunājās visi. "Bet kas tas vispār ir lemma?" "Un kas tas ir slikts sievišķis?""Sliktu sievišķu nav, tikai lemmas mēdz būt sliktas…"

-     Man, piemēram, teica dekabrists, — man ir trīsdesmit sievišķu, un viens par otru trakāks, lai arī man nav ūsu. Bet jums, pieņemsim, ūsas un viens labs sievišķis. Un tomēr, es uzskatu: trīsdesmit paši sliktākie sievišķi ir labāk nekā viens, lai arī pats labākais…

-    Kāds tam sakars ar ūsām! Runa ir par sievišķi, nevis par ūsām!

-    Un par ūsām! Nebūtu ūsu, nebūtu ari, par ko runāt.,.

-    Velns viņu zina, ko jūs te gvelžat!.. Un tomēr, es domāju: viens labs ir labāks par visiem jūsējiem. Kā jūs uzskatāt?.. melnūsainais atkal pagriezās pret mani. No zinātniskā viedokļa, kā jūs uz to skatāties?..

Es teicu:

-    No zinātniskā, protams, labāks. Gailīšos, piemēram, trīsdesmit traukus maina pret pilnu pudeli zvērkāvja, bet, ja tu atnesīsi, pieņemsim…

"Kā? Trīsdesmit pret vienu! Kāpēc tik daudz!" atsākās klaigas.

-    Bet citādi kurš gan jums mainīs! Trīsdesmit reiz divpadsmit tas ir 3.60. Bet zvērkāvis maksā 2.62. To pat bērni zina. No kā nomira Puškins, viņi vēl nezina, bet to — jau zina. Un tomēr nekāda atlikuma. 3. 60, protams, ir labi, tas ir labāk nekā 2. 62, bet tomēr neko atpakaļ neņem, jo aiz vitrīnas ir labs sievišķis, un labu sievišķi vajaga cienīt…

-    Bet kas tad viņā ir tik labs, tai sievišķī aiz vitrīnas?

-    Labs ir tas, ka slikts vispār traukus nebūtu ņēmis. Bet labs sievišķis ņem no jums sliktos traukus, bet apmaiņā dod labos. Un tādēļ vajaga cienīt… Priekš kam vispār pasaulē ir sieviete?

Visi svarīgi paklusēja. Ikviens nodomāja savu, vai arī visi nodomāja vienu un to pašu, es nezinu.

-    Priekš tam, lai cienītu. Kā teica Maksims Gorkijs Kapri salā? "Ikvienas civilizācijas mērs ir tās attieksme pret sievieti." Lūk, arī es: atnāku uz Gailīšu veikalu, man ir trīsdesmit tukšu trauku. Es saku: "Saimniecīt!" tādā nodzertā un skumjā balsī saku: "Saimniecīt! Zvērkāvi man, esiet tik laba…" Un zinu tak ka gandrīz rubčiku dodu pa virsu: 3. 60 mīnus 2.62. Žēl. Bet viņa uz mani skatās: dot viņam, riebeklim, atlikumu vai nedot? Bet es uz viņu skatos: dos viņa man, riebekle, atlikumu vai nedos? Patiesību sakot, nē, šajā brīdī es uz viņu neskatos. Es skatos viņai cauri tālē. Un kas tad atklājas manam bezsaturīgajam skatienam? Kapri sala atklājas. Aug agaves un tamarindi, bet apakšā sēž Maksims Gorkijs, no baltajām biksēm — spalvainas kājas. Un draud man ar pirkstu: "Neņem atlikumu! Neņem atlikumu!" Es viņam miedzu ar aci: sak', nebūs, ko uzkost. "Nu labi, es iedzeršu, bet ko lai es uzkožu?"

Bet viņš: "Nekas, Veņa, pacietīsies. Bet ja gribi ēst nedzer." Tā arī aizeju, bez jebkāda atlikuma. Dusmojos, protams, domāju:"Mērs!""Civilizācijas!""Eh, Maksim Gorkij, Maksim, tu Gorkij, vai tu savā Kapri muļķi laid vai pilnā esi? Tev jau labi tu tur ēdīsi savas agaves, bet es ko lai es uzkožu?.."

Publika smējās. Bet mazdēliņš spiedza: "I-i-i-i, labās agaves, labie kapri…"

-    Bet slikta sieviete? teica dekabrists. Vai tad slikta sieviete nav vajadzīga?

-    Protams! Protams, ka vajadzīga, es viņam atbildēju. Labam cilvēkam slikta sieviete reizēm mēdz būt tieši nepieciešama. Lūk, es, piemēram, pirms divpadsmit nedēļām: es biju zārkā, es jau četrus gadus gulēju zārkā, pat smirdēt vairs nesmirdēju. Bet viņai saka: "Lūk, viņš zārkā. Ja spēj, tad augšāmcel." Un viņa pienāca pie zārka jums vajadzēja redzēt, kā viņa pienāca!

-    Zinām! teica dekabrists,"Iet kā raksta."

-     Lūk, lūk. Pienāca pie zārka un saka: "Talitā kūmi." Tulkojumā no senžīdu tas nozīmē: "Tev saku celies un staigā." Un ko jūs domājat? Piecēlos un aizgāju. Un nu jau trīs mēnešus staigāju aizmiglots…

-    Aizmiglotība no skumjām, atkārtoja melnūsainais beretē. Bet skumjas no sievišķa.

-    Aizmiglotība no tā, ka iemetis, viņu pārtrauca dekabrists.

-    Kāds tam sakars ar "iemetis"? Bet "iemetis" kāpēc? Tāpēc, pieņemsim, ka cilvēks skumst un brauc pie sievišķa. Nevar taču braukt pie sievišķa un nedzert! slikts, tātad, sievišķis! Un, pat ja arī slikts vienalga vajag iedzert. Tieši otrādi, jo sliktāks sievišķis, jo labāk vajag iemest!..

-     Goda vārds! iekliedzās dekabrists. Cik labi, ka mēs visi esam tādi attīstīti! Pie mums te taisni kā Turgeņevam: visi sēž un strīdas par mīlu… Klausieties, es ar' jums ko izstāstīšu par ārkārtēju mīlu un par to, cik ļoti nepieciešami var būt slikti sievišķi!.. Kā Turgeņevam! Un lai katrs ņem un kaut ko izstāsta…

-   "Jā!""Lai iet kā Turgeņevam!" Pat vecais Mitričs arī viņš noteica:"Lai iet!"

61. kilometrs 65. kilometrs

Pirmais sāka stāstīt dekabrists.

-    Man viens draugs bija, es viņu mūžam neaizmirsīšu. Viņš gan vienmēr bija tāds kā apmāts, bet te viņu kā nelabais bija apsēdis. Viņš nojūdzās — ziniet, uz ko? Uz Olgu Erdelī, slaveno padomju arfisti. Varbūt Vera Dulova arī ir slavena arfiste. Bet viņš bija ķerts tieši uz Erdelī. Un dzīvē tak' viņš ne reizi nebija viņu redzējis, tikai dzirdējis pa radio, kā viņa stīgas rausta, — un, padomā tik, nojūdzās…

Nojūdzās un guļ. Nestrādā, nemācās, nesmēķē, nedzer, no gultas neceļas, meitenes nemīl un pa lodziņu ārā neliecas… Dodiet viņam Olgu Erdelī, un beigta balle. Izbaudīšu, tā teikt, arfisti Olgu Erdelī, un tikai tad no gultas augšāmcelšos: strādāšu un mācīšos, dzeršu un smēķēšu, un pa lodziņu izliekšos. Mēs viņam sakām:

-    Nu kāpēc tev tieši Erdelī;1 Ņem Erdelī vietā kaut vai Veru Dulovu, Vera Dulova brīnišķīgi spēlē!

Bet viņš:

-     Aizrijieties ar savu Veru Dulovu! Zārkā redzēju es jūsu Veru Dulovu! Es ar jūsu Veru Dulovu dirst blakus nesēdīšos!

Nu, redzams, mazais pavisam pārvārījies. Pēc dienām trim mēs atkal pie viņa pienākam.

-    Nu kā, joprojām par Olgu Erdelī murgo? Mēs atradām zāles: gribi, rīt tev Veru Dulovu atstiepsim?

-     Protams, atbild, ja jūs gribat, lai es viņu, jūsu Veru Dulovu, arfas stīgā nožņaudzu, tad, lūdzu, stiepiet šurp. Es viņu nožņaugšu.

Ko darīt? Mazais pavisam izmirst, vajag glābt. Gāju es pie Olgas Erdelī, gribēju paskaidrot, kas par lietu, bet tā arī nevarēju saņemties. Gribēju pat pie Veras Dulovas nē, domāju, nožņaugs kā neaizmirstuli. Un eju es pa Maskavu vakarā, un skumji man: viņas tur, uz arfām uzsēdušās, spēlē, pampst un tuklumā pieņemas uz savām arfām, bet no mazā vairs tikai drupas un pelni.

Un te man pagadās meitietis, ne tā, ka pavisam veca, bet jau kārtīgā ķēmā."Rrrupčiku iedod, saka. Rrrupčiku dod!" Un tad man pielēca. Es iedevu viņai rubli un visu izskaidroju: viņa, šitā žogvāvere, izrādījās saprātīgāka par

Erdelī, bet, lai būtu pārliecinošāk, es viņai liku paņemt līdzi balalaiku…

Un, lūk, es viņu aizstiepu pie tā puisieša. Iegājām: viņš tik guļ un skumst. Vispirms es viņam pametu balalaiku, taisni no sliekšņa. Bet pēc tam iemetu sejā šo Olgu, ielaidu viņam ar šo Olgu!.."Lūk, viņa Erdelī! Netici pats paprasi!"

Bet no rīta skatos: lodziņš vaļā, viņš izliecies pa logu un klusiņām smēķē. Pēc tam lēnā garā iesāka strādāt, mācīties, dzert… Un kļuva cilvēks kā cilvēks. Lūk, redziet!..

-   Bet kur tad te ir par mīlestību un kur Turgeņevs? mēs ierunājāmies, gandrīz neļaujot pabeigt.

-   Nekā, tu ņem un stāsti par mīlestību! Ivanu Turgeņevu esi lasījis? Nu, ja esi, tad arī stāsti! Par pirmo mīlu, p.ir Zinočku izstāsti, par plīvuru, un kā tev ar pātagu ģīmī iebrauca lūk, aptuveni visu to arī izstāsti.,.

-    Protams, es arī piebildu. Ivanam Turgeņevam tas ir mazliet citādāk, viņam visi sanāk pie kamīna, cilindros, un žabo rokā… Bet nu labi, mums arī bez kamīna ir, ar ko sasildīties. Bet žabo kas mums gar žabo! Mums arī bez žabo ragi grīdā…

-    Protams! Protams!

-   Jo mīlēt kā Turgeņevam, tas nozīmē: spēt visu ziedot izredzētās būtnes labā! spēt izdarīt to, ko izdarīt nav iespējams, nemīlot kā Turgeņevam! Lūk, tu, piemēram (mēs nemanot pārgājām uz"tu"). Lūk, tu, dekabrist. Vai tu spētu tam savam paziņam, par kuru stāstīji, vai tu spētu viņam pirkstu nokost? mīļotās sievietes dēļ?

-    Nu kāpēc pirkstu?.. Kāds tam sakars ar pirkstu? iekunkstējās dekabrists.

-    Nē, nē, ru paklausies. Bet vai tu varētu: naktī klusiņām ieiet partijas kabinetā, nolaist bikses un izdzert veselu pudelīti tintes, bet pēc tam nolikt pudelīti vietā, uzvilkt bikses un klusiņām atgriezties mājās? mīļotās sievietes dēļ? varētu?..

-    Ak dievs! Nē, nevarētu.

-    Redzi nu…

-     Bet es varētu! pēkšņi ierunājās vectētiņš Mitričs. Tik negaidīti, ka visi atkal sarosījās un saberzēja rokas. Bet es varētu kaut ko izstāstīt…

-    Tu? Izstāstīt? Tu tak' droši vien Ivanu Turgeņevu nemaz lasījis neesi…

-    Nu un kas, ka neesu… Mans mazdēliņš toties visu ir lasījis…

-    Nu labi! Labi! Mazdēliņš pēc tam izstāstīs! Mazdēliņam pēc tam vārdu dosim! Atiet, tēvs, laid vaļā, stāsti par mīlu!..

"Nu gan būs sviests," es nodomāju, "kas tas būs par sviestu! Kas par ārprātīgu sviestu!" Un es pēkšņi atkal atcerējos savu dižošanos dienā, kad iepazinu savu Valdnieci:"Es sagvelzīšu vēl vairāk! Es vēl daudzāk sagvelzīšu!"… Nu ko, lai stāsta, šis asarainais Mitričs. Jāciena, atkārtoju, svešas dvēseles mijkrēslis, jāielūkojas tajā, lai arī tur nekā nav, mēsli vien vienalga: skaties un cieni, skaties un nespļauj…

Vecaistēvs sāka stāstīt:

65. kilometrs Pāvilsāta

Priekšsēdētājs mums bija… Loengrīns viņu sauca, tāds stingrs… un viss vienās pumpās… un katru vakaru ar motorlaivu vizinājās. Laivā iesēžas un pa upi peld… peld un pumpas no sevis spiež…

No stāstītāja acīm tecēja mitrums, un viņš bija saviļņots:

-   Pabraukājas viņš ar laivu… atnāk pie sevis pārvaldē, uz grīdas apguļas… un te pie viņa jau vairs nepieiesi klusē un klusē. Bet ja viņam ko ne tā pateiks, ieraujas kaktā un raud… stāv un raud, un čurā uz grīdas kā maziņš…

Pēkšņi vectētiņš apklusa. Viņa lūpas sašķobījās, viņa zilais deguns uzliesmoja un nodzisa. Viņš raudāja! Raudāja kā sieviete, galvu rokās saspiedis, un pleci raustījās elsās, raustījās kā viļņi…

-    Un tas ir viss vai, Mitrie?.,

-   Viss, — viņš atteica caur asarām.

Vagons drebēja no smiekliem. Visi smējās, bezjēdzīgi un priecīgi. Bet mazdēliņš, viņš pat sāka raustīties, no apakšas uz augšu, lai no kreisās uz labo neielaistu potītē. Melniisainais dusmojās:

-    Kur tad te Turgeņevs? Mēs taču norunājām: kā IvanamTurgeņevam! Bet te velns viņ'zin, kas! Kaut kāds'Viehās pumpās"! un piedevām vēl "čurā"!

-   Viņš taču laikam filmu izstāstīja! izmeta kāds no malas. — "Priekšsēdētāju!"

-    Kāda vēl, pie velna, filma!..

Bet es sēdēju un sapratu veco Mitriču, sapratu viņa asaras: viņam vienkārši bija visa un visu žēl: žēl priekšsēdētāja par to, ka viņam iedevuši tādu apkaunojošu iesauku, un žēl .sienas, kuru tas apčurāja, un laivas, un pumpu visa žēl… Pirmā mīla vai augstākais žēlums — kāda starpība? Dievs, mirdams krustā, vēlēja mums žēlumu, bet muti dzesēt viņš mums nevēlēja. Žēlums un mīlestība pret pasauli ir vienoti. Mīlestība pret katru pīsli, pret katru miesu. Un pret katru miesas augli žēlums.

-    Še, papuci, es viņam teicu, še, es tevi uzcienāšu, tu esi nopelnījis! tu labi izstāstīji par mīlestību!

-    Visi, iedzersim visi! Par Orlas muižnieku IvanuTurgeņevu, brīnišķās Francijas pilsoni!..

-    Lai iet! Par Orlas muižnieku!

Atkal iesākās tā pati klunkšķināšana un tā pati šķindoņa, tad atkal čaukstoņa un šmakstoņa. Etīde do diēz minorā, Ferenca Lista sacerējums, izpildīts uz bis…

Neviens pat nepamanīja, kā pie mūsu "kupejas" (nosauksim to par "kupeju") izauga sievietes figūra brūnā beretē, žaketē un melnām ūsiņām. Viņa visa bija ķēmā, no augšas līdz apakšai, un viņas berete bija "aizbraukusi"…

-    Es arī gribu Turgeņevu un iedzert, viņa ierunājās, liekot lietā visu vēderu…

Apmulsums neturpinājās ilgāk par diviem acumirkļiem.

-     Apetītelīga atnāk ēdot, noteica dekabrists. Visi iesmējās.

-     Ko nu te smieties, teica vectētiņš, — sievišķis kā sievišķis, laba, mīkstina…

-    Tādus labus sievišķus, — drūmi atsaucās melnūsainais un noņēma bereti, tādus labus sievišķus vajag sūtīt uz Krimu, lai tos tur vilki un lāči ēstu.

-     Nu kādēļ, kādēļ? es iejaucos un sarosījos. Lai apsēžas! Lai ņem un kaut ko izstāsta!

"Turgeņevu lasījuši, Maksimu Gorkiju, bet kāds no jums labums!.." Es parūmējos. Es viņu nosēdināju un ielēju viņai pusglāzi"Klāvas tantes".

Viņa izdzēra un pateicības vietā piepacēla bereti/'Šito redzat?" Un visiem parādīja rētu virs auss. Tad svinīgi paklusēja un vēl reizi pastiepa man glāzi: "Iepilini vēl, jaunais cilvēk, ja ne, ģībšu."

Es viņai ielēju vēl pusglāzi.

Pāvilsāta Nazarjeva

Viņa izdzēra arī to un atkal kaut kā mehāniski. Bet izdzērusi plaši atvēra muti un visiem parādīja:"Redzat četru zobu trūkst?" -"Un kur tad ir tie zobi?" -"Bet kas to lai zina, kur tie ir. Esmu izglītota sieviete, bet re staigāju bez zobiem. Viņš man tos par Puškinu izsita. Bet es dzirdu — jums tāda literāra saruna, nu ko, domāju, piesēdīšu pie viņiem, iedzeršu un pie viena izstāstīšu, kā man Puškina dēļ galvu pārdauzīja un četrus priekšējos zobus izsita…"

Un viņa iesāka stāstīt, un, lūk, kāds bija viņas stāsta stils…

-    Ar Puškinu viss arī sākās. Pie mums atsūtīja komsorgu Jevtuškinu, viņš tik knaibījās un pantiņus skaitīja, bet reiz saķer mani aiz ikriem un jautā: "Vai skatiens mans ir maigs un zvīļš?" Es saku: "Nu, pieņemsim, ka zvīļš…" Bet šis atkal pie ikriem: "Vai sirdī tas ar balsi vijies?" Bet es spiedzu un saku: "Nu protams, vijies." Te šis mani sakampa un kaut kur aizvilka. Bet kad izvilka — es dienām staigāju ne savā ādā un tik murmināju: "Puškins—Jevtuškins—skatiens-vijies.""Skatiens-vijies-Jevtuškins-Puškins." Tad atkal:"Puškins-Jevtuškins…"

-    Tuvāk pie lietas, tuvāk pie priekšējiem zobiem, — viņu pārtrauca melnūsainais.

-   Tūlīt! Tūlīt būs arī zobi! Būs jums arī zobi!.. Kas tad tālāk?.. Jā, pēc tās dienas viss bija labi, veselu pusgadu es ar viņu siena gubā Dievu kacināju, viss bija labi! Bet pēc tam šitas Puškins atkal visu sabojāja!.. Es taču kā Žanna d'Arka. Viņa arī tā vietā, lai govis ganītu un sienu pļautu, nē sēžas zirgā un auļo uz Orleānu savai pakaļai piedzīvojumus meklēt. Tā arī es kā mazliet piedzeros, tā uzreiz viņam klāt:"Bet kas tavā vietā bērniņus audzinās? Puškins vai?" Viņš atcērt: "Kādus vēl bērniņus? Nav nekādu bērniņu! Kāds tam sakars ar Puškinu?" Bet es viņam: "Kad viņi būs, bērniņi, par vēlu būs Puškinu atcerēties!" Un tā ik reizi atlika tikai man mazliet piedzerties. "Kas tavā vietā, saku, bērniņus?.. Puškins vai?" Bet viņš — viņš vienkārši traks paliek. "Ej prom, Darja, kliedz, ej! Beidz šķilt liesmu no cilvēka dvēseles!" Es viņu neieredzēju šajos brīžos, tā neieredzēju, ka galva man acīs griezās. Bet pēc tam tomēr nekas, atkal mīlēju, tā mīlēju, ka naktīs augšā modos…

Bet vienreiz es jau nu pavisam pārdzēros. Pielidoju viņam klāt un brēcu: "Puškins vai tavā vietā bērniņus audzinās? Ko? Puškins?" Sis, izdzirdis Puškinu, viss melns paliek un sāk trīcēt: "Dzer, apdzeries, bet Puškinu liec mierā! bērniņus neaiztiec! Visu dzer, asinis manas dzer, bet Kungu, savu Dievu nekārdini!" Bet es tobrīd biju uz slimības lapas, smadzeņu satricinājums un zarnu samešanās, un dienvidos tobrīd bija rudens, un tad es viņam sāku aurot šitā: "Vācies prom no manis, bendesmaiss, lasies! Iztikšu! Mēnesīti pamaukošos un tad zem vilciena metīšos! Bet pēc tam klosterī aiziešu un Dievam solīšos! Tu nāksi man piedošanu lūgt, bet es iznākšu visa melnā, tāda apburoša, un tev visu mūli saskrāpēšu, ar vienu pašu pirkstiņu! Vācies!" Un vēl kliedzu: "Tu kaut dvēseli vismaz manī mīli? Dvēseli mīli?" Bet viņš tik kratās un metas melnāks: "Ar sirdi, — kliedz, — ar sirdi jā, ar sirdi tavu dvēseli mīlu, bet ar dvēseli nē, nemīlu!!"

Un iesmējās kaut kā mežonīgi, kā operā, saķēra mani, ielauza galvaskausu un aizbrauca uz Vladimiru pie Kļazmas. Kāpēc aizbrauca? Pie kā aizbrauca? Manai neziņai pievienojās visa Eiropa. Bet mana vecmamma, kurlmēma, sauc man no krāsnsaugšas:"Lūk, redzi, cik tālu tu, Dašeņka, esi nonākusi sava "es" meklējumos!.."

Jā! Pēc mēneša viņš atgriezās. Tobrīd es biju pilnīgā pāli, bet, viņu ieraudzījusi, uzkritu uz galda, sāku smieties un pa gaisu kājas mētāt: "Ahā! iekliedzos. Uz Vladimiru pie Kļazmas aiztinies! bet kas tavā vietā bērniņus…" Bet viņš — ne vārda neteicis pienāca, izsita man četrus priekšējos zobus un aizbrauca uz Rostovu pie Donas, ar komjaunatnes ceļazīmi…

-   Tūliņ būs ģībiens, mazais. Ielej vēl bišku…

Visi locījās no smiekliem. Visus bija piebeigusi galvenais tā kurlmēmā vecmāmiņa.

-    Bet kur tad viņš ir tagad, tavs Jevtuškins?..

-   Kas to lai zina, kur! Vai nu Sibīrijā, vai Vidusāzijā. Ja viņš aizbrauca uz Rostovu un joprojām dzīvs, tas nozīmē, ka viņš ir kaut kur Vidusāzijā. Bet ja līdz Rostovai neaizbrauca un nomira, tātad Sibīrijā…

-    Pareizi saki, — es viņai piebalsoju. Vidusāzijā nenomirsi, Vidusāzijā var izdzīvot. Pats tur neesmu bijis, bet mans draugs Tihonovs — bija. Viņš saka: tu ej, ej, skaties kišlaks, bet tajā ar kizjaku plīti kurina un iedzert nekā nav, toties rijamā daudz: akini, saksauls… Tā viņš tur gandrīz pusgadu arī ēda: akinus un saksaulu. Un nekas atbrauca ļumīgs un acis izspiedušās…

-    Bet Sibīrijā?

-     Bet Sibīrijā nē, Sibīrijā neizdzīvosi. Sibīrijā vispār neviens nedzīvo, vienīgi nēģeri. Produktus viņiem tur neved, iedzert nav ko, nerunājot nemaz par "paēst". Tikai reizi gadā viņiem no Zitomiras izrakstītus dvieļus atved tajos nēģeri arī karas…

-     Kādi vēl nēģeri? satrūkās dekabrists, kas jau laidās snaudā. Kādi Sibīrijā nēģeri? Nēģeri Štatos dzīvo, nevis Sibīrijā! Jūs, pieņemsim, Sibīrijā esat bijis. Bet vai Štatos jūs esat bijis?..

-    Biju arī Štatos! Un neredzēju tur nekādus nēģerus!

-    Nekādus nēģerus! Štatos?..

-   Jā! Štatos! Neviena paša nēģera!..

Visi bija jau kaut kā tiktāl apdulluši, un tik daudz miglas bija ikvienā galvā, ka nekādai neizpratnei tur vairs vietas nepietika. Grūtā liktens sievieti, ar rētu un bez zobiem, visi kopā un nekavējoties aizmirsa. Un pati viņa arī kaut kā aizmirsās, un visi pārējie aizmirsās; vienīgi jaunais Mitričs, gribēdams dāmas klātbūtnē izlikties par džentlmeni, ik pa brīdim pāri pakausim spļāva kaut kādu čuru…

-   Tātad jūs bijāt Štatos, nobuldurēja melnūsainais, tas ir ļoti un ļoti ārkārtēji! Nēģeru tur nav un nekad nav bijuši, to es varu pieļaut… es jums ticu kā sev pašam… Bet sakiet: brīvības arī tur nebija un nav?., brīvība tā arī ir un paliek rēgs šajā sāpju kontinentā? sakiet…

-   Jā, — es viņam atbildēju, brīvība tā arī paliek rēgs šajā sāpju kontinentā, un viņi pie tā jau ir tiktāl pieraduši, ka gandrīz vairs to nemana. Padomājiet tikai! Viņiem es daudz staigāju un ieskatījos viņiem nevienā vaibstā, nevienā žestā, nevienā replikā nav ne mazākā neveikluma, pie l<.i mēs esam tā pieraduši. Viņiem ik ģīmī vienā minūtē izpaužas tik daudz pašcieņas, ka mums pietiktu visai mūsu lielajai septiņgadei. "No kurienes viņiem tas?" es domāju, nogriezdamies no Manhetenas uz 5. avēniju, un pats sev atbildēju: No viņu derdzīgās pašapmierinātības un vaii ak ne no kā cita. Bet no kurienes pašapmierinātība??" Es •sastingu avēnijas vidū, lai tiktu skaidrībā ar domu: "Propagandas fikciju un reklāmas triku pasaulē no kurienes tik daudz pašapamierinātības?" Es gāju uz Hārlemu un raustīju plecus: "No kurienes? Monopolu ideoloģijas spēļmantiņas, lielgabalkaraļu marionetes no kurienes viņiem tik daudz apetītes? Rij piecreiz dienā, un visai pamatīgi, un ar to pašu bezgalīgo pašcieņu bet vai labam cilvēkam vispār var būt apetīte, vēl jo vairāk Štatos!.."

-Jā, jā, jā, — šūpoja galvu vecais Mitričs, viņi tur ēd, bet mēs gandrīz vairs neēdam… visus rīsus vedam uz Ķīnu, visu cukuru vedam uz Kubu… bet paši ko ēdīsim?..

-    Nekas, papuci, nekas!.. Tu jau esi diezgan ēdis, tev grēks būtu runāt. Ja būsi Štatos galvenais, atceries: neaizmirsti vecenīti Dzimteni un tās labo sirdi. Maksims Gorkijs ne vien par sievišķiem rakstīja, viņš par Dzimteni ari rakstīja. Tu atceries, ko viņš rakstīja?..

-    Kā tad… atceros… un viss izdzertais gāzās laukā no viņa zilajām acīm, atceros…"Mēs ar vecmāmiņu aizvien dziļāk gājām mežā…"

-    Vai tad tas ir par Dzimteni, Mitrie! miegaini dusmojās melnūsainais. — Tas ir par vecmāmiņu un nepavisam ne par Dzimteni!..

Un Mitričs atkal ieraudājās…

Nazarjeva Drezna

Bet melnūsainais teica:

-    Lūk, jūs esat daudz redzējis, daudz braukājis. Sakiet: kur krievu cilvēku vairāk ciena, taipus vai šaipus Pirenejiem?

-    Nezinu, kā taipus. Bet šaipus nemaz neciena. Es, piemēram, biju Itālijā, tur krievu cilvēkam nepievērš nekādu uzmanību. Viņi tikai dzied un glezno. Viens, pieņemsim, stāv un dzied. Bet otrs blakus sēž un glezno to, kas dzied. Bet trešais attālāk dzied par to, kas glezno… Un tik skumji ir no tā visa! Viņi mūsu skumjas nesaprot…

-    Tie tak' itāļi! vai tad viņi ko saprot! piebalsoja melnūsainais.

-    Tieši tā. Kad es biju Venēcijā, svētā Marka dienā, — man sagribējās palūkoties uz airēšanas sacensībām. Un tik skumji man kļuva no tām sacensībām! Sirds slīka asarās, bet lūpas stinga mēmumā… Taču itāļi nesaprot, smejas, ar pirkstiem uz mani rāda: "Skatieties, skatieties, Jerofejevs atkal staigā apkārt kā izdirsta jāņoga!" Bet vai tad es esmu kā izdirsta jāņoga! Vienkārši mēmumā stingst lūpas…

Man gan Itālijā neko arī nevajadzēja. Es tikai trīs lietas tur gribēju apskatīt: Vezuvu, Herkulānu un Pompeju. Taču man pateica, ka Vezuva jau sen vairs kā neesot, un aizsūtīja uz Herkulānu. Bet Herkulānā man teica:"Priekš kam tev, stulbenim, vajag Herkulānu? Ej labāk uz Pompeju." Atnāku Pompejā, bet man saka:"Kas tev ar to Pompeju! Ej uz Herkulānu!"

Atmetu ar roku un devos uz Franciju. Eju, eju, jau esmu pie Mažino līnijas un pēkšņi iedomājos: paga, labāk griezīšos atpakaļ, padzīvošu mazliet pie Luidži Longo, guļvietu pie viņa noīrēšu, grāmatiņas palasīšu, lai velti apkārt nevazātos. Labāk, protams, būtu apmesties pie Palmiro Toljati, bet viņš tak' nesen nomira… Un ar ko gan sliktāks Luidži I.ongo?..

Bet atpakaļ tomēr negāju. Devos cauri Tirolei uz Sorbonas pusi. Aizeju līdz Sorbonai un saku: gribu mācīties par bakalauru. Bet man prasa: "Ja gribi mācīties par bakalauru, tev kaut kam jāpiemīt kā fenomenam. Bet kas tev piemīt kā lenomenam?" Nu, ko lai viņiem atbild? Es saku: "Nu, kas man kā fenomenam var piemist? Es tak' esmu bārenis.""No Sibīrijas?" jautā. Saku: "No Sibīrijas." "Nu, ja no Sibīrijas, tad vismaz tavai psihei kaut kam taču jāpiemīt. Kas piemīt tavai psihei?" Nodomāju: tā tomēr nav Hrapunova, bet Sorbona, jāpasaka kaut kas gudrs. Padomāju un saku: "Man kā fenomenam piemīt pats sevi vairojošs Logoss." Bet Sorbonas l ektors, kamēr es par gudro domāju, klusiņām piezadzies man klāt no muguras un kā šķiļ man pa kaklu: "Stulbenis tu esi, saka, nevis Logoss! Ārā, kliedz, ārājerofejevu no mūsu izdaudzinātās Sorbonas!"Tobrīd es pirmo reizi nožēloju, ka nepaliku dzīvoklī pie Luidži Longo…

Kas gan man cits atlika, kā iet uz Parīzi? Aizeju. Eju uz Notrdamas pusi, eju un brīnos: apkārt vieni bardaki. Tikai Eifeļa tornis stāv, un tornī — ģenerālis de Golls, kastaņus ēd un binoklī skatās uz visām četrām pusēm. Bet kāda jēga skatīties, ja visās četrās pusēs tikai bardaki!..

Teiksim, pa bulvāriem staigāt tur nekādi nav iespējams. Visi šaudās no bardaka uz klīniku, no klīnikas atpakaļ uz bardaku. Un apkārt tik daudz tripera, ka elpot grūti. Es reiz mazliet iedzēru un sāku iet pa Elizejas Laukiem bet apkārt tik daudz tripera, ka kājas ar grūtībām var pavilkt.

Skatos: divus pazīstu viņš un viņa, abi gremo kastaņus un abi veci. Kur gan esmu viņus redzējis? avīzēs? neatceros; īsāk sakot, pazinu: Luijs Aragons un Elza Triolē. "Interesanti, es iedomājos, no kurienes viņi iet: no klīnikas uz bardaku vai no bardaka uz klīniku?" Un pats sevi aprāvu: "Kaunies. Tu esi Parīzē, nevis Hrapunovā. Labāk uzdod viņiem sociālos jautājumus, pašus mokošākos sociālos jautājumus…"

Panāku Luiju Aragonu un saku viņam, atklāju sirdi, saku, ka esmu vīlies visā, tomēr nav man nekur nekādu šaubu un es mirstu no iekšējām pretrunām, un vēl daudz ko saku bet viņš tikai paskatās uz mani, piemet roku pie cepures kā vecs veterāns, paņem savu Elzu zem rokas un aiziet tālāk. Es atkal viņus panāku un tagad runāju nevis ar Luiju, bet ar Triolē: saku, ka mirstu no iespaidu trūkuma un ka mani māc šaubas tieši tad, kad izmisums mani atstāj, bet izmisuma brīžos nekādu šaubu nebija — bet viņa kā veca mauka paplikšķina man pa vaigu, paņem zem rokas savu Aragonu un aiziet tālāk…

Pēc tam es, protams, no preses uzzināju, ka tie nepavisam nebija tie cilvēki, tie bijuši, izrādās, Zans Pols Sartrs un Simona de Bovuāra, bet nu kāda man tagad starpība? Es aizgāju uz Notrdamu un noīrēju tur mansardu. Mansards, mezonīns, flīģelis, antresols, bēniņi es visu to jaucu un nekādu starpību neredzu. īsāk, es noīrēju to, uz kā var gulēt, rakstīt un pīpi smēķēt. Izsmēķēju divpadsmit pīpes un aizsūtīju uz"Revjū de Parī" eseju ar francisko nosaukumu "Šiks un spožs immer košs". Eseju par mīlas jautājumiem.

Bet jūs jau paši zināt, cik grūti Francijā rakstīt par mīlestību. Tādēļ ka viss, kas attiecas uz mīlu, Francijā jau sen ir uzrakstīts. Tur par mīlu zina visu, bet pie mums par mīlu nezina neko. Parādi mūsu cilvēkam ar vidējo izglītību, parādi viņam cieto šankru un paprasi: "Kāds tas ir šankrs, cietais vai mīkstais?" un viņš obligāti izspļaus: "Mīkstais, protams." Parādi viņam mīksto viņš pavisam apjuks. Bet tur ne. Tur varbūt nezina, cik maksā zvērkāvis, bet ja nu šankrs ir mīkstais, tad viņš ikvienam būs mīksts, un par cietu to neviens nenosauks.

īsāk sakot, "Revjū de Parī" atdeva man eseju atpakaļ, paskaidrojot, ka tā esot uzrakstīta krieviski, bet franciski esot tikai viens pats nosaukums. Un ko jūs domājāt es izmisu? Es antresoļos izsmēķēju vēl trīspadsmit pīpes un radīju jaunu eseju, arī veltītu mīlestībai. Šoreiz tā visa, no sākuma līdz beigām, bija rakstīta franciski, krieviski bija rikai nosaukums: "Stervozums kā maucīguma augstākā un pēdējā stadija". Un aizsūtīju uz"Revjū de Parī"…

-   Un jums atkal atdeva atpakaļ? iejautājās melnūsainais, kā apliecinādams savu līdzjušanu stāstītājam un it kā jau pa miegam…

-    Protams, atdeva. Manu valodu atzina par spīdošu, bet galveno ideju par aplamu. Krievu apstākļiem, saka, tas, iespējams, arī ir piemērojams, bet franču nav; stervozums, saka, mums vēl nav augstākā stadija un nepavisam ne pēdējā; jums, krieviem, jūsu maucīgums, sasniedzot stervozuma robežu, tiks vardarbīgi atcelts un aizvietots ar onānismu pēc obligātās programmas, turpretim mums, frančiem, lai arī nākotnē nav izslēgta dažu krievu onānisma elementu organiska ieaugšana jau pēc izvēles programmas mūsu dzimtenes sodomijā, kurā ar asinssajaukšanās starpniecību transformēsies mūsu stervozums, taču šī ieaugšana notiks mūsu tradicionālā maucīguma gultnē un pilnībā permanenti!..

īsāk, viņi pavisam sadirsa man smadzenes. Tad es nospļāvos, sadedzināju savus rokrakstus kopā ar mansardu un antresoļiem un pāri Verdenai laidos uz Lamanšu. Eju es uz Albionu. Eju un domāju: "Kāpēc gan es tomēr nepaliku Luidži Longo dzīvoklī?" Eju un dziedu: "Britānijas karaliene smagi slima ir, skaitītas dienas un naktis jau tai…" Londonas apkārtnē…

-    Atļaujiet, mani pārtrauca melnūsainais, mani pārsteidz jūsu vēriens, nē, es ticu jums kā sev pašam, mani pārsteidz vieglums, ar kādu jūs šķērsojāt visas valstu robežas…

Drezna 85. kilometrs

-    Kas gan tur tāds pārsteidzošs! Un kādas vēl robežas?! Robeža vajadzīga tādēļ, lai nesajauktu nācijas. Pie mums, piemēram, stāv robežsargs un stingri zina, ka robeža nav fikcija un nav emblēma, jo vienā robežas pusē runā krieviski un vairāk dzer, bet otrā dzer mazāk un runā nekrieviski…

Bet tur? Kādas tur var būt robežas, ja visi dzer vienādi un visi runā nekrieviski? Tur varbūt arī priecātos kaut kur nolikt kādu robežsargu, bet vienkārši nav jau kur likt. Tā nu tur robežsargi vazājas riņķī bez darba, skumst un prasa piesmēķēt.., Tā ka šai ziņā tur ir pilnīgi brīvi… Gribi, piemēram, apstāties Ebolī lūdzu, apstājies Ebolī. Gribi iet uz Kanosu neviens tevi netraucē, ej uz Kanosu. Gribi pāriet Rubikonu ej pāri…

Tā ka nekā pārsteidzoša… Divpadsmitos nulle nulle pēc Griničas mani jau stādīja priekšā Britu muzeja direktoram, uzvārds kaut kāds skanīgs un stulbs, teiksim, sers

Rombi Korms:"Ko jūs no mums gribat?" Britu muzeja direktors jautāja. "Gribu pie jums angažēties. Pareizāk sakot, lai jūs mani angažētu to es gribu…"

"Šitādās biksēs lai es jūs angažēju?" Britu muzeja direktors teica."Kādās tādās biksēs?" es pārjautāju ar slēptu nepatiku. Bet viņš, it kā nebūtu dzirdējis, nometās manā priekšā četrrāpus un sāka ostīt manas zeķes. Apostījis piei ēlās, saviebās, nospļāvās un pajautāja: "Šitādās zeķēs lai es jūs angažēju?"

-    Kādās tādās zeķēs?! es ierunājos, jau vairs neslēpdams nepatiku. Kādās tādās zeķēs?! Lūk, tās zeķes, kuras nēsāju Dzimtenē, tās patiešām dvakoja, jā. Bet pirms aizbraukšanas es uzvilku citas, jo cilvēkā visam jābūt skaistam: gan dvēselei, gan domām, gan…

Bet viņš pat klausīties negribēja. Aizgāja uz lordu palātu un teica:"Lordi! Lūk, man aiz durvīm stāv viens vazaņķis. Viņš ir no sniegotās Krievijas, bet sevišķi piedzēries tā kā nebūtu. Ko man darīt ar viņu, šito bēdu brāli? angažēt šito mūjābeli? vai arī nedot šitam ķēmam nekādu angažementu?" Bet lordi apskatīja mani monokļos un saka: "Bet tu pamēģini, Viljam! pamēģini, izstādi viņu apskatei! Šitas noputējušais pipelbrencis jebkurā interjerā ierakstīsies!" Te vārdu ņēma Britānijas karaliene. Viņa pacēla roku un iekliedzās:

-    Kontrolieri! Kontrolieri!.. iedunējās visā vagonā, iedunējās un eksplodēja: "Kontrolieri!"

Mans stāsts aprāvās pašā pikantākajā vietā. Taču ne stāsts vien aprāvās: gan melnūsaiņa dzēruma snauda, gan dekabrista miegs viss tika aprauts pusceļā. Vecais Mitričs atjēdzās vienās asarās, bet jaunais visus apžilbināja ar svelpjošu žāvājienu, kas pārmērās smieklos un defekācijā. Tikai grūtā liktens sieviete, ar bereti piesegusi izsistos zobus, gulēja kā fatamorgāna…

Faktiski uz Gailīšu līnijas neviens no kontrolieriem nebaidās, jo visi vienalga brauc bez biļetes. Ja kāds atkritējs arī dzērumā biļeti ir nopircis, tad viņam, protams, kontrolieru klātbūtnē kļūst neērti: kad pie viņa pienāk pēc biļetes, viņš ne uz vienu neskatās ne uz revidentu, ne uz publiku, kā gribēdams izlīst cauri zemei. Revidents aplūko viņa biļeti ar nicinājumu, bet uz viņu pašu skatās iznīcinoši, kā uz riebekli. Bet publika publika uz "zaķi" skatās ar lielajām, skaistajām acīm, it kā teikdama: acis nodūris, dirsas caurums! sirdsapziņa noēduši, žīda ģīmis! Bet revidenta acīs ieskatās vēl brašāk: lūk, kādi mēs esam vai tu vari mūs tiesāt? Nāc pie mums, Semjonič, mēs tev pāri nedarīsim…

Kamēr Semjoničs nebija kļuvis par vecāko revidentu, viss bija citādāk: tajās dienās bezbiļetniekus kā indiešus sadzina rezervācijās un zvetēja pa galvām ar Efronu un Brokhauzu, tad sodīja un izšļakstīja no vagona. Tajās dienās, laižoties no kontroles, viņi paniskos baros skrēja cauri vagoniem, aizraujot sev līdzi pat tos, ar biļetēm. Reiz man acu priekšā divi mazi puisēni, pakļāvušies vispārējai panikai, sāka skriet kopā ar baru viņus nospieda, un tā viņi arī palika guļam uz vagona grīdas, nozilējušajās rociņās sažņaugtām biļetēm…

Līdz ar vecāko revidentu Semjoniču viss izmainījās: viņš atcēla sodus un rezervācijās. Viņš rīkojās vienkāršāk: viņš ņēma no bezbiļetnieka gramu par kilometru. Visur Krievijā no stopētājiem šoferi par kilometru ņem kapeiku, bet Semjoničs ņēma pusotru reizi mazāk: gramu par kilometru. Ja, piemēram, tu brauc no Cuhlinkas līdz Mizai, attālums deviņdesmit kilometru, tu Semjoničam ielej deviņdesmit gramus un tālāk brauc pilnīgi mierīgi, izgāzies uz soliņa kā nйgociants…

Un tā, Semjoniča jaunievedums nostiprināja revidenta Naites ar plašām masām, padarīja šīs saites lētākas, vienkāršoja tās un humanizēja… Un tajā vispārējā nemierā, ko izsauc kliedziens "kontrolieri!!" nav nekādu baiļu. Šajā nemierā ir vienīgi priekšnojautas…

Semjoničs ienāca vagonā, kārīgi smaidīdams. Viņš knapi turējās kājās, parasti viņš aizkļuva tikai līdz Riekstainei'/ujevai, bet Riekstainē-Zujevā izlēca un devās uz savu kantori, pielicis mūli līdz vemstekļiem…

-   Tas atkal esi tu, Mitrie? Atkal uz Riekstaini? braukt .ir karuseļiem? nojums abiem simt astoņdesmit. A, tas esi iii, melnūsainais? Saltikovska Riekstaine-Zujeva? Septiņdesmit divi grami. Pamodiniet to mauku un pajautājiet, i ik no viņas pienākas. Bet tu, koverkot, uz kurieni un no kurienes? Sirpis un Āmurs — Paspārne? Simt pieci, esiet tik laipns. "Zaķu" kļūst arvien mazāk. Kādreiz tas izsauca "niknumu un sašutumu" tagad tas izsauc "likumīgu lepnumu"… Bet tu, Veņa?..

Un Semjoničs asinskāri apdvesa mani ar degvīna smaku:

-    Bet tu, Veņa? Kā vienmēr: Maskava Gailīši?..

85. kilometrs Riekstaine-Zujeva

-Jā. Kā vienmēr. Un tagadjau mūžīgi: Maskava Gailīši…

-   Un tu domā, Še-he-re-za-de, ka tu arī šoreiz no manis atkratīsies?

Te man mazliet jānovirzās no tēmas, un, kamēr Semjoničs dzer viņam pienākošos soda daudzumu, es ātri jums paskaidrošu, kāpēc "Seherezade" un ko nozīmē "atkratīsies".

Pagājuši jau trīs gadi, kopš es pirmo reizi sastapu Semjoniču. Toreiz viņš vēl tikai stājās amatā. Viņš pienāca pie manis un pajautāja: "Maskava Gailīši? Simt divdesmit pieci." Un, kad es nesapratu, kas par lietu, viņš man paskaidroja, kas. Kad es pateicu, ka man līdzi nav ne grama, viņš man atteica: "Un ko tagad? sist tev pa purnu, ja tev nav līdzi ne grama?" Es viņam atbildēju, ka sist nevajag, un nomurmināju kaut ko par romiešu tiesībām. Viņš ārkārtīgi ieinteresējās un palūdza mani pastāstīt sīkāk par visu antīko un romisko. Es sāku stāstīt un jau nonācu līdz skandālam ar Lukrēciju un Tarkviniju, taču tai brīdī viņam bija jālec ārā Riekstainē-Zujevā, un viņš tā ari nepaguva noklausīties, kas tad tomēr notika ar Lukrēciju: vai delveris Tarkvinijs panāca savu vai nepanāca?..

Bet Semjoničs, starp mums runājot, ir rets meitu ģēģeris un utopists, pasaules vēsture viņu valdzina vienīgi no alkova puses. Un, kad pēc nedēļas Frjazevas rajonā atkal iegāzās kontrolieri, Semjoničs jau vairs man neteica: "Maskava Gailīši? Simt divdesmit pieci." Nē, viņš metās pie manis pēc turpinājuma: "Nu, kā? Vai viņš tomēr uzvilka to Lukrēciju?"

Un es viņam izstāstīju, kas bija tālāk. No romiešu vēstures es pārgāju uz kristietību un sāku stāstīt par Hipatiju. Es viņam stāstīju: "Un tad, patriarha Kirila sakūdīti, fanātisma pārņemtie Aleksandrijas mūki norāva apģērbus no brīnišķās Hipatijas un…" Bet te mūsu vilciens kā iemiets apstājās Riekstainē-Zujevā, un Semjoničs izlēca uz perona, saintriģēts līdz pēdējam…

Un tā turpinājās trīs gadus, ik nedēļu. Līnijā "Maskava-Gailīši" es biju vienīgais bezbiļetnieks, kurš ne reizi Semjoničam nesniedza nevienu gramu un tomēr palika dzīvs un neiekaustīts. Taču katrai vēsturei pienāk gals, un pasaules vēsturei arī…

Pagājušo piektdien es biju nonācis līdz Indirai Gandijai, Moše Dajanam un Dubčekam. Tālāk vairs nebija kur…

Un lūk Semjoničs izdzēra savu sodu, nokrekšķinājās un paskatījās uz mani kā žņaudzējčūska un sultāns Šahriars:

-    Maskava Gailīši? Simt divdesmit pieci.

-   Semjonič! es atbildēju, gandrīz lūdzoši. Semjonič! Vai tu šodien daudz esi izdzēris?..

-    Pieklājīgi, atteica Semjoničs ne bez zināmas apmierinātības. Viņš bija piesūcies kā zeķe…

-   Tātad: vai tev piemīt iztēle? Tātad: vai traukties nākotnē tev ir pa spēkam? Tātad: vai tu vari kopā ar mani pārcelties no tumšās pagātnes uz zelta laikmetu, kurš tiešām, tiešām drīz iestāsies?..

-    Varu, Veņa, varu! šodien visu varu!..

-    No trešā reiha, ceturtā skriemeļa, piektās republikas un septiņpadsmitā kongresa vai tu vari spert soli kopā ar mani pretī visu jūdu gaidītajai piektajai valstībai, septītajām debesīm un otrajai atnākšanai?

-    Varu! — auroja Semjoničs. Runā, runā, Šeherezade!

-    Tad klausies. Tā būs diena, "izredzētākā no visām dienām". Tajā dienā alkstošais Simeons beidzot teiks: "Tagad atlaid savu kalpu, Kungs…" Un teiks ercenģelis Gabriēls: "Jaunava Marija, esi sveicināta, tu augsti teicama starp sievām." Ber doktors Fausts teiks: "Lūk mirklis! Turpinies un apstājies." Un visi, kuru vārdi būs ierakstīti dzīvības grāmatā, dziedās "Jesaja, līksmo!" Un Diogens nodzēsis savu lukturi. Un iestāsies labais un skaistais, un viss būs labi, un visi būs labi, un bez labā un skaistā nekā nebūs, un saplūdīs skūpstā…

-    Saplūdīs skūpstā?.. nepacietīgi sarosījās Semjoničs… ļ

-Jā! Saplūdis skūpstā mocītājs un upuris; un ļaunums

un nodoms, un aprēķins pametīs sirdis, un sieviete…

-    Sieviete!! sāka trīcēt Semjoničs. Ko? ko sieviete?!!!..

-     Un Austrumu sieviete nometīs parandžu! pilnīgi nometīs parandžu Austrumu apspiestā sieviete! Un apgulsies…

-    Apgulsies?!! viņš sāka raustīties. Apgulsies?!!

-   Jā. Un apgulsies vilks blakus avij, un neviena asara nenolīs, un kavalieri izvēlēsies jaunkundzes, kuram kāda iepatīkas! Un.,.

-    O-o-o-o! ievaidējās Semjoničs. Vai drīzi tas? Vai drīzi būs?.. un pēkšņi, lauzot rokas kā gitāna, sāka drudžaini, apģērbos pinoties, raut nost gan mundieri, gan kroņa bikses, gan visu, līdz pašām intīmākajām apakšām…

Es, lai cik būtu pilnā, paskatījos uz viņu ar izbrīnu. Bet publika, skaidrā publika, gandrīz pielēca kājās, un acu desmitos bija ierakstīts milzīgs "o h o"! Viņa, šī publika, visu saprata ne tā, kā vajadzēja saprast…

Bet man jums jāsaka, ka, lai ari homoseksuālisms mūsu valstī ir iznīcināts galīgi, tomēr ne pilnīgi. Pareizāk, pilnīgi, tomēr ne pilnībā. Bet vēl pareizāk tā: pilnīgi un pilnībā, taču ne galīgi. Jo kas publikai patlaban prātā? Viens vienīgs

Iiomoseksuālisms. Nu, vēl prācā arābi, Izraēla, Golānas augstienes, Moše Dajans. Bet ja Moši Dajanu padzen no Golān.is augstienēm, bet arābus samierina ar jūdiem? kas tad paliks cilvēku galvās? Tikai un vienīgi tīrs homoseksuālisms.

Teiksim, viņi skatās televizoru: ģenerālis de Golls un '/oržs Pompidū satiekas diplomātiskajā pieņemšanā. Dabiski, abi divi smaida un roku viens otram spiež. Bet publika:"Oho!" saka. Ak, tu viens ģenerālis de Golls!" Vai: "()ho! Ak, tu viens Zoržs Pompidū!"

Lūk, tā viņi tagad skatījās arī uz mums. Ikvienam apaļajās acīs bija ierakstīts šis"Oho!"

-    Semjonič! Semjonič! es viņu apķēru un sāku vilkt uz tamburu. Uz mums taču skatās!.. Atjēdzies!.. Iesim pitoni no šejienes, Semjonič, iesim!..

Viņš bija drausmīgi smags. Viņš bija mīksts un ļengans. Es tik tikko aizvilku viņu līdz tamburam un novieloju pie vagona durvīm…

-    Veņa! Saki man… Austrumu sieviete… ja novilks no sevis parandžu… vai viņai kaut kas paliks mugurā?.. Vai viņai kaut kas ir zem parandžas?..

Es nepaguvu atbildēt. Vilciens kā iemiets apstājās Riekstaines-Zujevas stacijā, un durvis automātiski atvērās…

Riekstaine -Zujeva

Vecāko revidentu Semjoniču, saintriģētu tūkstoš pirmo reizi, pusdzīvu, atpogātu izrāva uz perona un trieca ar galvu pret margām… Mirkli vai divus viņš pašūpojās kā domājoša niedre, bet tad sabruka zem izkāpjošās publikas kājām, un visi sodi par braukšanu bez biļetes izšļācās no viņa iekšām, izplūstot pa peronu…

Visu to es redzēju pilnīgi skaidri un apliecinu to pasaulei. Bet, lūk, visu pārējo es jau vairs neredzēju un neko vairs liecināt nevaru. Ar apziņas maliņu, pašu, pašu maliņu, es iegaumēju, kā Riekstainē izkāpjošā publikas lavīna sapinās manī un iesūca mani, lai uzkrātu mani sevī kā draņķa siekalu un izspļautu uz Riekstaines perona. Taču spļāviens nekādi nesanāca, jo vagonā iekāpjošā publika aizbāza izkāpjošajai muti. Es kūļājos kā sūds āliņģī.

Un ja tur Kungs man pavaicās: "Vai patiešām, Veņa, tu vairāk neko neatceries? Vai patiešām tu uzreiz iegrimi tajā sapnī, ar kuru sākās visas tavas nelaimes?.." — es viņam atbildēšu:"Nē, Kungs, ne uzreiz…" Ar apziņas maliņu, to pašu maliņu, es vēl iegaumēju, ka visbeidzot savaldīju stihijas un izrāvos vagona tukšajās telpās, un atkritu uz kāda sola, pirmā no durvīm…

Bet, kad es atkritu, Kungs, es uzreiz atdevos varenam fantasmu plūdumam un laiskai snaudai — o, nē! Es atkal meloju! es atkal meloju Tavā priekšā, Kungs! tas neesmu es, kas meloju, melo mana atslābusī atmiņa! — es ne uzreiz atdevos plūdumam, es uztaustīju kabatā neiesāktu Kubaņas pudeli un ieņēmu no tās reizes piecas vai sešas, bet jau pēc tam, nolicis airus, atdevos varenajam fantasmu plūdumam un laiskajai snaudai…

"Visas jūsu izdomas par zelta laikmetu, es penterēju, viss ir meli un panīkums. Toties es pirms divpadsmit nedēļām redzēju viņa vaigu, un pēc pusstundas manās acīs iemirdzēsies viņa atspīdums trīspadsmito reizi. Tur putni necieš klusu ne dienu, ne nakti, tur ne ziemu, ne vasaru nenozied jasmīns, bet kas tur ir jasmīnos? Kurš tur ir, tērpts purpurā un šķīstā linā, un aizdarījis acis starp lilju smaržām?.."

Un es smaidu kā idiots un pašķiru jasmīnu krūmu…

Riekstaine-Zujeva Stāvkalne

…Bet no jasmīnu krūma iznāk piepampis Tihonovs un miedz acis no manis un saules.

-    Ko tu te dari, Tihonov?

-    Es slīpēju tēzes. Viss jau sen gatavs, izņemot tēzes. Bet tagad arī tēzes ir gatavas…

-   Tātad tu uzskati, ka situācija ir nobriedusi?

-   Kas to lai zina? Kad mazliet iedzeru, man liekas, ka nobriedusi; bet, tikko reibums iziet nē, domāju, vēl nav nobriedusi, vēl par agru ķerties pie ieročiem…

-    Bet tu iedzer kadiķīti, Vadja…

Tihonovs iedzēra kadiķīti, nokrekšķējās un apskuma.

-   Nu kā? Vai nobriedusi?

-    Pagaidi, tūlīt nobriedīs…

-    Kad tad sāksim? Rīt?

-   Bet kas to lai zina! Es, kad mazliet iedzeru, man liekas, ka var sākt kaut šodien, ka pat vakar sākt nebija par agru. Bet tikko sāk pāriet nē, domāju, gan vakar bija par agru, gan parīt nebūs par vēlu.

-    Bet tu iedzer vēl, Vadimčik, iedzer vēl kadiķīti…

Vadimčiks iedzēra un atkal apskuma.

-    Nu kā? Kā tu uzskati: ir laiks?..

-    Laiks…

-    Neaizmirsti paroli. Un visiem pasaki, lai neaizmirst: rīt no rīta, starp Tartinas ciemu un Jeļisejkovu, pie fermas, deviņos nulle nulle pēc Griničas…

-   Jā. Deviņos nulle nulle pēc Griničas.

-    Uz redzēšanos, biedri. Pacenties šonakt iemigt…

-    Pacentīšos, iemigšu, uz redzēšanos, biedri…

Te nu man uzreiz jāpiebilst, visas cilvēces sirdsapziņas priekšā man jāsaka: es kopš paša sākumu biju pret šo avantūru, neauglīgu kā vīģes koks. (Lieliski teikts: "neauglīgu kā vīģes koks".) Es jau no paša sākuma teicu, ka revolūcija sasniedz kaut ko vajadzīgu vienīgi tad, ja notiek sirdīs, nevis laukumos. Bet, ja nu reiz sākuši bez manis es nevarēju būt malā no tiem, kuri sāka. Katrā ziņā, es varētu novērst pārliecīgu siržu nocietināšanos un mazināt asinsizliešanu…

Vēl nebija deviņi pēc Griničas, kad mēs sēdējām pie fermas un gaidījām. Ikvienam, kas pienāca, mēs teicām: "Sēdies, biedri, ar mums kājās taisnības nav," un ikviens palika stāvam, žvadzinādams ieročus un atkārtojot norunāto frāzi no Antonio Saljeri: "Bet nav tās arī augstāk." Aušīga bija šī parole un divdomīga, bet mums bija citas rūpes: tuvojās deviņi nulle nulle pēc Griničas…

Ar ko viss sākās? Viss sākās ar to, ka Tihonovs pie Jeļisejkovas ciema padomes vārtiem piesita savas četrpadsmit tēzes. Pareizāk, nevis piesita pie vārtiem, bet uzrakstīja uz sētas ar krītu, un tie drīzāk bija vārdi, nevis tēzes, skaidri un lapidāri vārdi, nevis tēzes, un to pavisam bija divi, nevis četrpadsmit, bet, lai kā arī būtu, ar to viss sākās.

Divās kolonnās, ar standartiem rokās mēs izgājām viena kolonna uz Jeļisejkovu, otra uz Tartinu. Un bez šķēršļiem gājām līdz pat rietam: kritušo nebija ne no vienas puses, ievainoto arī nebija, gūsteknis bija tikai viens kādreizējais Larionovas ciema padomes priekšsēdētājs, kuru mūža nogalē bija atlaiduši par dzeršanu un iedzimtu plānprātību. Jeļisejkova bija satriekta, Cerkasova vāļājās mums pie kājām, Ņeugodova un Pekša sauca pēc žēlastlbas. Visus Gailīšu apriņķa mezglu punktus no veikala Polomos līdz Andrejevskas ciema padomes noliktavai -, visus bija ieņēmuši nemiernieku spēki…

Bet pēc saulrieta Cerkasovas ciems tika pasludināts par galvaspilsētu, uz turieni tika nogādāts gūsteknis un tur notika arī improvizēts uzvarētāju kongress. Visi runātāji bija pilnīgā lopā, visi gvelza vienu un to pašu: Maksimiljēns Robespjērs, Olivers Kromvels, Soņa Perovska, Vera Zasuļiča, soda ekspedīcija no Gailīšiem, karš ar Norvēģiju, un atkal Soņa Perovska un Vera Zasuļiča…

No vietas kliedza:"Bet kur tā ir šitā Norvēģija?..""Bet kas to lai zina, kur! atbildēja no citas vietas. Aiz velna pirts pa septiņām verstīm, tur tā ir…" "Lai kur tā būtu, — es centos mazināt troksni, bez intervences mums neiztikt. Lai atjaunotu kara izpostīto saimniecību, tā vispirms ir jāizposta, bet šim nolūkam nepieciešams pilsoņu vai kaut jel kāds karš, nepieciešamas kā minimums divpadsmit frontes…"-"Baltpoļi nepieciešami!" kliedza piedzērušais Tihonovs."0, idiot, es viņu pārtraucu, vienmēr tu kaut ko izspļauj!Tu esi spīdošs teorētiķis, Vadja, tavas tēzes mēs piesitām pie mūsu sirdīm, bet, tikko jāķeras pie lietas, tu esi sūds kas sūds! Nu kam tev, stulbeni, baltpoļi?.." "Vai tad es ko saku! Tihonovs padevās. It kā man tos vajadzētu vairāk nekā jums! Ja Norvēģija, tad Norvēģija…"

Pa galvu, pa kaklu visi bija kaut kā aizmirsuši, ka tā jau pirms divdesmit gadiem bija iestājusies NATO, un Vladiks C-skis jau skrēja uz Larionovas pastu ar atklātņu un vēstuļu žūksni. Viena vēstule bija adresēta Norvēģijas karalim Olavam ar kara pieteikumu un paziņojumu par saņemšanu. Otra vēstule pareizāk, pat ne vēstule, bet aploksnē ielikta balta lapa tika nosūtīta ģenerālim Franko: lai viņš ierauga tajā brīdinošu pirkstu, vecais mūdzis, lai nobāl kā šī lapa, sagrabējušais perdelis kaudiljo!.. No britu impērijas premjera Herolda Vilsona mēs pieprasījām pavisam nedaudz: aizvāc, premjer, savu stulbo lielgaballaivu no Akabas līča un tālāk rīkojies pēc saviem ieskatiem… Un visbeidzot, ceturtā vēstule Vladislavam Gomulkam, mēs viņam rakstījām: tev, Vladislav Gomulka, ir pilnīgas un neatņemamas tiesības uz Poļu koridoru, bet, lūk, Juzefam Cirankevičam uz Poļu koridoru nav ne mazāko tiesību…

Un aizsūtījām četras atklātnes: Abam Ebanam, Mošem Dajanam, ģenerālim Suharto un Aleksandram Dubčekam. Visas četras atklātnes bija ļoti skaistas, ar vinjetēm un zīlēm. Lai, tā teikt, puikas papriecājas, varbūt viņi mūs, mūjābeles, atzīs par starptautisko tiesību subjektiem…

Šai naktī neviens negulēja. Visus bija pārņēmis entuziasms, visi skatījās debesīs, gaidot norvēģu bumbas, veikalu atvēršanu un intervenci, un visi gara acīm redzēja, kā priecājas Vladislavs Gomulka un kā sev no galvas matus plēš Juzefs Cirankevičs…

Negulēja arī gūsteknis, bijušais ciema padomes priekšsēdētājs Anatolijs Ivanovičs, viņš gaudoja no sava šķūņa kā nelaimīgs suns:

-    Puikas!.. Vai rit no rīta neviens man iedzert neiedos?..

-     Vavei, ko sagribējis! Saki paldies, ka ēdināsim tevi atbilstoši Zenēvas konvencijai!..

-    Kas tā tāda?

-    Uzzināsi, kas tā tāda! Kājas varbūt arī vēl pavilksi, Ivanič, bet par pišu aizmirsti!..

Stāvkalne Kāvkalns

Bet no rīta, vēl līdz veikalu atvēršanai, notika Plēnums. Tas bija paplašināts un oktobra. Bet, tā kā visi četri mūsu plēnumi bija oktobra un paplašināti, tad mēs, lai nejauktu, nolēmām tos sanumurēt: 1. plēnums, 2. plēnums, 3. plēnums un 4. plēnums…

Viss 1. plēnums bija veltīts prezidenta vēlēšanām, tas ir manis ievēlēšanai par prezidentu. Tas mums aizņēma pusotru, divas minūtes, ne vairāk. Bet visu atlikušo laiku aprija debates par tīri abstraktu tēmu: kas agrāk taisīs vaļā veikalu, Mašas tante Andrejevskā vai Šuras tante Polomos?

Bet es, sēdēdams savā prezidijā, klausījos šajās debatēs un domāju tā: debates ir pilnīgi nepieciešamas, taču daudz nepieciešamāki ir dekrēti. Kādēļ mēs aizmirstam to, kam jāvainago ikviena revolūcija, tas ir, dekrētus? Piemēram, tāds dekrēts: noteikt, ka Šuras tantei Polomos veikals jāatver sešos no rīta. Šķiet, kas gan varētu būt vēl vienkāršāk? mums, kam uzticēta vara, ņemt un piespiest Šuras tanti savu veikalu taisīt vaļā sešos no rīta, bet nevis deviņos trīsdesmit! Kā gan man tas agrāk neienāca prātā!..

Vai, piemēram, dekrēts par zemi: atdot tautai visu apriņķa zemi ar visiem kustamajiem un nekustamajiem īpašumiem, ar visiem spirtotajiem dzērieniem un bez jebkādas izpirkšanas maksas. Vai arī tā: pārbīdīt pulksteņa rādītājus par divām stundām uz priekšu vai pusotru stundu atpakaļ, vienalga, lai tikai kaut kur pārbīdītu.Tagad: vārdu'nav" piespiest atkal rakstīt ar'u" bet kādu burtu atcelt vispār, tikai jāizdomā, kādu. Un, visbeidzot, piespiest Mašas tanti Andrejevskā veikalu taisīt vaļā piecos trīsdesmit no rīta, nevis deviņos…

Galvā drūzmējās domas tā drūzmējās, ka es apskumu, atsaucu uz kuluāriem Tihonovu, mēs ar viņu iedzērām ķimeņu, un es teicu:

-    Paklau, kancleri

-    Nu, kas ir?.,

-    Nekas. Sūdīgs tu esi kanclers, lūk, kas.

-   Atrodi citu, apvainojās Tihonovs.

-    Runa nav par to, Vadja, Bet runa ir, lūk, par ko: ja tu esi labs kanclers, sēdies un raksti dekrētus. Iedzer vēl mazliet, sēdies un raksti. Es dzirdēju, ka tu tomēr nenoturējies, iekniebi Anatolijam Ivaničam ciskā? Tu ko? uzsāc teroru?

-    Nu tā… Mazliet…

-    Un kādu teroru uzsāc? Balto?

-    Balto.

-     Velti tu to, Vadja. Kaut gan, labi, lai paliek, patlaban ir kas svarīgāks darāms. Vispirms jāuzraksta dekrēts, kaut vai viens, kaut vai visneģēlīgākais… Papīrs, tinte ir? Sēdies, raksti. Bet pēc tam iedzersim un tiesību deklarāciju. Un tikai pēc tam terors. Bet pēc tam vēl iedzersim un mācīties, mācīties, mācīties…

Tihonovs uzrakstīja divus vārdus, iedzēra un nopūtās:

-   Jā-ā-ā… nelabi iznāca ar to teroru. Taču mūsu lietā nekļūdīties nekādi nevar, jo mūsu lieta ir nedzirdēti jauna un precedentu praktiski nav bijis… Bija, tiesa, precedenti, taču…

-    Vai tad tie ir precedenti! Tā! Niekošanās! Kamenes lidojums, pieaugušu delverujociņi, nevis precedenti!.. Laika skaitīšanu — kā tu domā? — nomainīsim vai atstāsim, kā ir?

-     Labāk atstāsim. Kā saka, jo sūdu glauda, jo viņš plešas…

-   Pareizi saki, atstāsim. Tu man esi spīdošs teorētiķis, Vadja, un tas ir labi. Slēgt plēnumu, vai? Šuras tante Polomos jau veikalu attaisījusi. Viņai, runā, esot Krievzemes.

-   Slēdz, protams. Rīt no rīta vienalga būs 2. plēnums… Ejam uz Polomiem.

Izrādījās, Šurai Polomos patiešām bija Krievzemes. Sakarā ar to, kā arī gaidot soda ekspedīciju iebrukumu no centra, tika pieņemts lēmums uz laiku pārcelt galvaspilsētu no Cerkasovas uz Polomiem, tas ir, divdesmit verstis dziļāk republikas teritorijā.

Un tur nākošajā rītā atklāt 2. plēnumu, visu veltītu manai atcelšanai no prezidenta posteņa.

-   Es pieceļos no prezidenta krēsla, es teicu savā referātā, es uzspļauju prezidenta krēslam. Es uzskatu, ka prezidenta postenis jāieņem cilvēkam, kuram purnu septiņi tatāri nespēs aptaisīt pēc paģirām. Bet vai starp mums tāds ir?

-   Nav tāda, korī atbildēja deputāti.

-    Manu, piemēram, purnu vai tad to septiņi tatāri nevar aptaisīt trijās dienās un pēc paģirām?

Sekundi divas visi vērtējoši skatījās manā sejā, bet pēc tam atbildēja korī:"Var."

-   Tā lūk, es turpināju. Kāds gan es tādējādi esmu prezidents? Iztiksim bez prezidenta. Labāk darīsim tā: irsim visi pļavās gatavot punšu, bet Borju ieslēgsim. Tā kā viņš ir cēlu īpašību cilvēks, lai viņš te sēž un sastāda kabinetu…

Manu runu pārtrauca ovācijas, un plēnumu pieslēdza: apkārtējās pļavas iezaigojās zilās ugunis. Vienīgi es nepievienojos vispārējai rosībai un ticībai panākumiem, es staigāju starp uguņiem ar vienu satraucošu domu: kādēļ neviens pats pasaulē nepievērš mums nekādu uzmanību? Kādēļ pasaulē tāds klusums? Apriņķi aptvērušas liesmas, un pasaule klusē tādēļ, ka aizturējusi elpu, pieņemsim. Bet kādēļ neviens nesniedz mums roku ne no Austrumiem, ne no Rietumiem? Kur skatās karalis Ulavs? Kādēļ mums nemācas virsū regulārās daļas no dienvidiem?..

Es klusām paaicināju malā kancleru, uzvēdīja pēc punša:

-    Vai tev, Vadja, patīk mūsu revolūcija?

-Jā, atbildēja Vadja, tā ir drudžaina, taču brīnišķīga.

-   Jā… Bet no Norvēģijas, Vadja, — vai no Norvēģijas nekas nav dzirdams?

-    Pagaidām nekas… Bet kas tev gar Norvēģiju?

-   Tas ir, kā kas man gar Norvēģiju?!.. Esam mēs ar to karastāvoklī vai neesam? Kaut kā ļoti muļķīgi sanāk. Mēs ar viņu karojam, bet viņa ar mums negrib… Ja arī rītdien mūs nesāks bombardēt, es atkal sēžos prezidenta krēslā un tad tu redzēsi, kas notiks!..

-     Sēdies, atbildēja Vadja, kas tev traucē, Jerofeičik?.. Gribi sēdies…

Kāvkalns Miza

Neviena bumba mums neuzkrita arī no rīta. Un tad, atklādams 3. plēnumu, es teicu:

"Senatori! Neviens pasaulē, es skatos, negrib ar mums ne draudzēties, ne naidoties. Visi ir no mums novērsušies un aizturējuši elpu. Bet, tā kā soda ekspedīcijas no Gailīšiem šeit nonāks rīt ap vakaru, bet Krievzemes šņabis Šuras tantei beigsies rīt no rīta, es visu varu ņemu savās rokās; kurš ir stulbs un nesaprot, tam es paskaidroju: es izsludinu komandanta stundu. Vēl vairāk prezidenta pilnvaras es pasludinu par ārkārtējām un pie viena kļūstu ari par prezidentu. Tas ii, par "personu, kas stāv pāri bauslībai un praviešiem…"

Neviens neiebilda. Vienīgi premjers Borja S., izdzirdīs vārdu "pravieši" satrūkās, neganti uz mani paskatījās, un visas viņa augšējās daļas atriebībā ietrīsējās…

Pēc divām stundām viņš aizsardzības ministra rokās izlaida garu. Viņš nomira aiz skumjām un pārmērīgas i ieksmes uz vispārinājumiem. Citu iemeslu it kā nebija, bet sekciju mēs neizdarījām, jo secēt būtu bijis pretīgi. Tās pašas dienas vakarā visi pasaules teletaipi pieņēma ziņojumu: "Nāve iestājās dabīgu iemeslu rezultātā." Kā nāve, tas pateikts netika, bet pasaule nojauta.

4. bija sēru plēnums.

Es uzstājos un teicu:

"Delegāti! Ja man kādreiz būs bērni, es viņiem pie sienas piekāršu Jūdejas prokuratora Poncija Pilāta portretu, lai bērni augtu morāli tīrīgi. Prokurators Poncijs Pilāts stāv un mazgā rokas lūk, tāds būs portrets. Tieši tāpat arī es: ceļos un mazgāju rokas. Es jums pievienojos vienīgi aiz pārdzeršanās un pretēji jebkādai acīmredzamībai. Es jums teicu, ka nepieciešams revolucionarizēt sirdis, ka dvēseles vajag pacelt līdz mūžīgo tikumisko kategoriju apgūšanai, bet viss pārējais, ko jūs te esat uzsākuši, tas viss ir tikai niecība un grābstīšanās pēc vēja, ampelēšanās un gaisa jaukšana…

Un uz ko mums cerēt, padomājiet paši! Kopējā tirgū neviens mūs nelaidīs. Septītās amerikāņu flotes kuģi šurp nenonāks, un nemaz arī netaisīsies nonākt…"

Tai brīdī iesākās klaigas no vietām:

Bet tu nenokar galvu, Veņa! Nerausti čuriņu! Iedos mums bumbvedējus! B-52 iedos!

-    Kā tad! iedos jums B-52! Gaidiet ar maisu! Vienkārši smieklīgi jūsos klausīties, senatori!

-   "Fantomus" iedos!

-     Ha-ha! Kurš teica "Fantomus"? Vēl viens vārds par "Fantomiem", un es pārplīsīšu no smiekliem…

Te Tihonovs no savas vietas teica:

-    "Fantomus" mums varbūt arī neiedos, — bet franka devalvāciju iedos pavisam noteikti…

-     Stulbenis tu esi, Tihonov! Es nestrīdos, tu esi vērtīgs teorētiķis, bet nu, ja kaut ko izspļauj!.. Taču ne par to ir runa. Kādēļ, senatori, kādēļ, es jums jautāju, visu Gailīšu rajonu aptvērušas liesmas, bet neviens, neviens to neievēro, pat Gailīšu rajonā? īsāk, es raustu plecus un aizeju no prezidenta posteņa. Es kā Poncijs Pilāts: mazgāju rokas un izdzeru jūsu priekšā visu atlikušo Krievzemes. Jā. Es mīdu kājām savas pilnvaras un aizeju nojums. Uz Gailīšiem.

Varat iedomāties, kāda vētra izcēlās delegātu vidū, īpaši, kad es sāku dzert atlikušo Krievzemes!..

Bet kad es sāku iet projām, kad aizgāju kādi vārdi lidoja man pakaļ! Arī varat iedomāties, šos vārdus es jums atkārtot nesākšu…

Manā sirdī nebija nožēlas. Es gāju cauri lankām un lieknēm, cauri mežrozīšu audzēm un govju bariem, man pretī galvas lieca vārpas un uzsmaidīja rudzupuķes. Bet, atkārtoju, sirdī nebija nožēlas… Norietēja saule, bet es joprojām gāju.

"Ak, debesu valdniece, cik tālu vēl līdz Gailīšiem! es teicu pats sev. Eju, eju, bet Gailīšu kā nav, tā nav. Jau apkārt tumšs kur gan palikuši Gailīši?"

"Kur gan palikuši Gailīši?" es pajautāju, piegājis pie kādas apgaismotas verandas. No kurienes tā uzradusies, ši veranda? Varbūt tā nepavisam nav veranda, bet terase, mezonīns vai flīģelis? es taču no tā visa neko nesaprotu un mūžīgi jaucu.

Es pieklauvēju un pajautāju: "Kur palikuši Gailīši? Vai vēl tālu līdz Gailīšiem?" Bet man par atbildi visi, kas .ieradās verandā, — visi iesmējās un neko neteica. Es apvainojos un pieklauvēju vēlreiz atkal iesākās zvaigāšana. I >ivaini! Vēl vairāk kāds zviedza man tieši aiz muguras.

Es atskatījos vilciena "Maskava-Gailīši" pasažieri sēdēja savās vietās un neķītri smaidīja. Lūk, kā? Tātad, es joprojām braucu?..

"Nekas, Jerofejev, nekas. Lai smejas, nepievērs uzmanību. Kā teica Saadī, esi taisns un vienkāršs kā ciprese un esi kā palma dāsns. Nesaprotu, kāds tam sakars ar palmu, bet nu labi, vienalga, esi kā palma. Vai tev kabatā Kubaņas vēl ir palicis? Ir palicis. Nu lūk, aizej uz tamburu un izdzer. Izdzer lai nebūtu tik nelabi."

Es izgāju tamburā, no visām pusēm iespiests muļķīgu smaidiņu lokā. Nemiers cēlās augšup no paša manas dvēseles dibena, un nebija iespējams saprast, kas tas ir par nemieru un no kurienes, un kādēļ tas ir tik neskaidrs…

— Mēs tuvojamies Mizai, ja? Tauta drūzmējās pie durvīm, gaidot staciju, un pie viņiem es arī vērsos ar savu jautājumu: — Mēs tūlīt būsim Mizā, ja?

-   Tā vietā, lai piedzēris uzdotu muļķīgus jautājumus, būtu labāk mājās sēdējis, atbildēja kāds večuks. Būtu mājās sēdējis un stundas gatavojis. Droši vien vēl stundas neesi uz rītdienu sagatavojis, mamma dusmosies.

Bet pēc tam piebilda:

-    Deguns vēl līdz galda malai nesniedzas, bet jau spriedelē!..

Viņš ko, aptracis večuks? Kāda mamma? Kādas stundas?,. Kāds deguns?.. Nē, varbūt pat ne večuks aptracis, es pats esmu aptracis. Jo vēl arī otrs večuks, baltu baltu seju, nostājās man blakus, paskatījās no augšas lejup man acīs un sacīja:

-    Un vispār: uz kurieni tu brauc? Brūtēties tev jau tā kā par vēlu, bet uz kapsētu par agru. Uz kurieni brauc, mīļā ceļiniec?.,

"Mīļā ceļiniec!!!?"

Es nodrebēju un aizgāju uz otru tambura galu. Kaut kas pasaulē nav kārtībā. Kaut kas sapuvis visā karaļvalstī, un arī smadzenes visiem šreijā. Katram gadījumam es sevi paklusām aptaustīju: kas gan es par "mīļo ceļinieci"? Kur viņš to rāvis? Kādā sakarā? Var, protams, arī pajokot — bet nejau tik muļķīgi!

Es esmu pie pilna prāta, bet viņi visi nav vai arī otrādi: viņi visi ir pie pilna, bet es viens pats pie nepilna? Nemiers no dvēseles dziļumiem joprojām auga un auga augumā. Un, kad mēs piebraucām pie stacijas un durvis atvērās, es nenocietos un pajautāju vēl vienu reizi, pajautāju vienam no kāpjošajiem ārā:

-    Tā ir Miza, ja?

Bet viņš (pilnīgi negaidīti) izstiepās manā priekšā miera stājā un ieaurojās: "Nebūt nē!!" Bet pēc tam pēc tam paspieda man roku, pieliecās pie auss un pateica: "Es jūsu labo sirdi nekad neaizmirsīšu, biedri vecākais leitnanti.."

Un izkāpa no vilciena, notraukdams asaru piedurknē.

Miza — 105. kilometrs

Es stāvēju tamburā, pilnīgā vientulībā un pilnīgā neizpratnē. Tā pat nebija gluži neizpratne, tas joprojām bija tas pats nemiers, kas robežojās ar rūgtumu. Galu galā, velns ar viņu, lai "mīļā ceļiniece", lai "vecākais leitnants", tikai kādēļ aiz loga ir tumšs, pasakiet man, lūdzu? Kādēļ aiz loga ir melns, ja vilciens izbrauca no rīta un ir nobraucis lieši simt kilometrus?.. Kādēļ?..

Es pieplaku ar galvu pie lodziņa o, kāds melnums! un kas ir tajā melnumā lietus vai sniegs? vai vienkārši es caur asarām skatos šajā tumsībā? Ak, Dievs!..

-   Ā! Tas esi tu! kāds ierunājās man aiz muguras tādā patīkamā, ļaunpilnā balsī, es pat nepagriežos atpakaļ. Es uzreiz sapratu, kas stāv man aiz muguras. "Tūlīt kārdināt saks, āža ģīmis! Atradis arī laiku kārdināt!"

-   Tad tu tas esi, Jerofejev? Sātans jautāja.

-    Protams, es. Kurš tad vēl?..

-    Smagi, Jerofejev?

-    Protams, smagi. Tikai tā nav tava darīšana. Ej vien lalāk, neesmu vakarējais…

Es tā arī runāju: ar pieri atspiedies pret tambura logu un nepagriezies atpakaļ.

-    Bet, ja ir smagi, turpināja Sātans, apvaldi savu iedvesmu. Apvaldi iedvesmu būs vieglāk.

-   Ne par ko neapvaldīšu.

-    Stulbenis.

-    No stulbeņa dzirdu.

-   Nu labi, labi… pat vārdiņu pateikt nedrīkst!.. Labāk, . ini, ko: ņem un izlec no braucoša vilciena. Ja nu pēkšņi nenosities.

Iesākumā es padomāju, bet tad atbildēju:

Nē-e, nelekšu, bailīgi. Noteikti nositīšos…

Un Sātans atkāpās apkaunots.

Bet es kas man atlika? es iedzēru sešus malkus no kakliņa un atkal pieplaku ar galvu pie lodziņa. Aiz loga melnums joprojām slīdēja un nedeva un nedeva mieru. Un raisīja melnu domu. Es saspiedu galvu, lai šo domu noslīpētu, taču tā neslīpējās, bet izplūda kā alus pa galdu. "Nepatīk man tā tumsa aiz loga, ļoti nepatīk."

Taču seši Kubaņas malki jau tuvojās sirdij, klusītēm, pa vienam, tuvojās sirdij; un sirds uzsāka divkauju ar prātu…

"Un kas tev tur tā nepatīk, tai tumsā? Tumsa ir tumsa, un tur neko nevar darīt. Tumsu nomaina gaisma, bet gaismu nomaina tumsa tāds ir mans viedoklis. Un, pat ja arī tā tev nepatīk tādēļ vien tā nepārstās būt tumsa. Tātad, paliek viena izeja: pieņemt šo tumsu. Ar mūžīgajiem esības likumiem mums, stulbeņiem, galā netikt. Aizspieduši kreiso nāsi, mēs varam izšņaukāties rikai ar labo. Pareizi, vai ne? Nu, tādēļ nav jāprasa, lai aiz loga būtu gaišs, ja aiz loga ir tumšs…"

"It kā jau tā būtu… bet es tomēr izbraucu no rīta… Astoņos sešpadsmit, no Kurskas stacijas…"

"Nu un kas par to, ka no rīta!.. Tagad, paldies Dievam, ir rudens, dienas īsas; nepaspēj pat atjēgties bā! jau tumšs… Bet līdz Gailīšiem jābrauc o-o-o, cik ilgi!.."

"Kāds nu tur"o-o-o"! Ko tu visu laiku -"o-o-o" un "o-o-o"! No Maskavas līdz Gailīšiem jābrauc tieši divas stundas piecpadsmit minūtes. Pagājušo piektdien, piemēram…"

"Nu, kāds tam sakars ar pagājušo piektdienu?! Daudz kas bija pagājušajā piektdienā! Pagājušo piektdien vilciens brauca gandrīz bez pieturām. Un vispār kādreiz vilcieni brauca ātrāk… Bet tagad velns zina, kas!.. Apstājas pie katra staba un stāv, bet kādēļ stāv? Reizēm pilnīgi nelabi metas, bet viņi stāv un stāv. Un tā pie katra staba. Izņemot Jesinu…"

Es palūkojos pa logu un atkal sadrūmu: "Jā-ā… savādi tomēr… izbraucām astoņos no rīta… un joprojām braucam…"

Te nu sirds uzliesmoja:"Bet citi? Citi: vai viņi sliktāki par tevi? Citi taču arī brauc un nejautā, kādēļ tik ilgi un kādēļ tik tumšs? Klusiņām brauc un lodziņā skatās… Kādēļ tev būtu jābrauc ātrāk par viņiem? Smieklīgi tevī klausīties, Veņa, smieklīgi un pretīgi… Cik steidzīgs! Ja arī esi iedzēris, Veņa, esi pieticīgāks, nedomā, ka esi gudrāks un labāks par citiem!.."

Lūk, tas mani jau pavisam nomierināja. Es iegāju vagonā un apsēdos uz sola, cenzdamies neskatīties pa logu. I 'ublika vagonā, cilvēki pieci vai seši, snauduļoja nokārtām galvām, kā zīdaiņi… Es arī gandrīz iesnaudos…

Un pēkšņi palēcos uz vietas: "Žēlīgais Dievs! Bet viņai taču bija mani jāgaida vienpadsmitos no rīta! Vienpadsmitos no rīta viņa jau mani gaidīs bet ārā joprojām ir tumšs… Tātad man viņa būs jāgaida līdz rītausmai. Es taču nezinu, kur viņa dzīvo. Es pie viņas nokļuvu divpadsmit reizes un vienmēr cauri kaut kādiem pagalmiem un galīgā dzēronī… Cik muļķīgi, ka trīspadsmitajā reizē es braucu pie viņas pilnīgi skaidrā. Tādēļ man tagad nāksies gaidīt, līdz beidzot atausis gaisma! līdz atausis mana trīspadsmitā piektdiena!

Bet paga… Stop! Es taču braucu no Maskavas, un mana trīspadsmitā piektdiena jau bija ataususi. Tātad — šodien jau ir piektdiena! Kādēļ tad aiz loga ir tik tumšs?.."

"Atkal! Atkal tu ar savu tumsu! Nu kas tev ir ar to tumsu!"

"Bet pagājušo piektdien taču…"

"Atkal tu ar savu pagājušo piektdienu. Es skatos, Veņa, tu viss atrodies pagātnē. Es skatos, tu it nepavisam negribi domāt par nākotni!.."

"Nē, nē, paklausies… Pagājušo piektdien, tieši vienpadsmitos no rīta, viņa stāvēja uz perona, ar bizi no pakauša līdz dibenam… un bija ļoti gaišs, es labi atceros, un bizi labi atceros…"

"Nu un kas par to, ka "bizi"! Tu saproti, stulbeni, es tev atkārtoju: diena metas īsāka, tāpēc ka rudens. Pagājušo piektdien vienpadsmitos no rīta, es nestrīdos, bija gaišs. Bet šajā piektdienā vienpadsmitos no rīta var būt jau pilnīgi tumšs, kaut acī dur. Vai tu zini, kā tagad diena metas īsa? Zini? Es skatos, tu neko nezini, tikai lielies, ka visu zini!.. Atradies arī: "bize"! Un bize arī varbūt metas garāka: tā, varbūt, kopš pagājušās piektdienas jau ir pāri dibenam… Bet rudens diena otrādi tik, cik kaķim uz pipeles! Kāds tu tomēr esi nesapraša, Veņa!"

Es ne pārāk stipri iesitu sev pa vaigu, iedzēru vēl divus malkus un apraudājos. No dvēseles dziļumiem nemiera vietā augšup cēlās mīlestība. Es pavisam sašņurku: "Tu viņai solīji purpuru un liljes, bet ved trīssimt gramus konfekšu "Rudzupuķe". Pēc divdesmit minūtēm tu būsi Gailīšos, saules apspīdētajā peronā nokautrēsies un sniegsi viņai šo "Rudzupuķi". Un visi teiks: "13. reizi pēc kārtas mēs redzam vienu vienīgu "Rudzupuķi". Bet mēs ne reizi neesam redzējuši ne liljes, ne purpuru." Bet viņa iesmiesies un teiks:"…………………. ."

Te es gandrīz pavisam iesnaudos. Galva noslīdēja man uz pleca, un līdz Gailīšiem es negribēju to pacelt. Es atkal atdevos plūdumam,.,

105. kilometrs Paspārne

Bet man neļāva atdoties plūdumam. Līdzko es aizmirsos, kāds man iesita ar asti pa muguru.

Es sarāvos un pagriezos: manā priekšā bija kāds bez kājām, bez astes un bez galvas.

-    Kas tu esi? es pārsteigts pajautāju.

-    Uzmini! un viņš iesmējās, iesmējās kaut kā cilvēkēdelīgi…

-    Kā tad! Iešu es minēt!..

Es apvainojies aizgriezos, lai atkal aizmirstos. Taču tai brīdī kāds man no visa spēka iebelza ar galvu pa muguru. Es atkal pagriezos: manā priekšā joprojām bija tas pats kāds, bez kājām, bez astes un bez galvas…

-    Kādēļ tu mani sit? es viņam jautāju.

-    Bet tu uzmini, kādēļ!.. tas atbildēja, joprojām ciivēkēdelīgi smiedamies.

Šoreiz es tomēr nolēmu uzminēt/'Citādi, ja no viņa aizgriežas, viņš vēl var iespert pa muguru ar divām kājām…"

Es nolaidu acis un sāku domāt. Viņš gaidīja, kamēr es aizdomāšos, un gaidot klusām grozīja milzīgo dūri pie pašām manām nāsīm. It kā viņš man, stulbenim, puņķus slaucītu…

Tomēr pirmais atsāka runāt viņš.

-   Tu, tātad, brauc uz Gailīšiem? Pilsētu, kur ne ziemu, ne vasaru nenozied un tā tālāk?.. Kur…

-Jā. Kur ne ziemu, ne vasaru nenozied un tā tālāk.

-    Kur tava slampa vāļājas jasmīnā un smalkā linā un pāri viņai plivinās putniņi un bučo viņu, kur ienāk prātā?

-   Jā. Kur ienāk prātā.

Viņš atkal iesmējās un iesita man zem ribām.

-    Tad klausies. Tavā priekšā ir Sfinkss. Un viņš tevi šajā pilsētā iekšā nelaidīs.

-    Kādēļ tad viņš mani nelaidīs? Kādēļ tad tu mani nelaidīsi? Tur, Gailīšos, kas tur notiek? mēris? Tur kādu ir saderinājuši ar paša meitu, un tu…?

-    Tur ir sliktāk par mēri un meitu. Es jau nu labāk zinu, kas tur ir. Bet es tev teicu nelaidīšu, tātad nelaidīšu. Pareizāk, ielaidīšu pie viena nosacījuma: ja tu uzminēsi manas piecas mīklas.

"Kam viņam, nelietim, mīklas?" es pie sevis nodomāju. Bet skaļi teicu:

-    Nu, nemoki, saki savas mīklas. Novāc savu dūri, nesit zem ribām un saki savas mīklas.

"Kam viņam, pipelbrencim, mīklas?" — es nodomāju vēl vienu reizi.

Bet viņš jau sāka pirmo:

"Slavenais trieciennieks Aleksejs Stahanovs divas reizes dienā gāja mazās vajadzības dēļ un reizi divās dienās lielās. Kad viņš uzkāpa uz korķa, viņš mazās dēļ gāja četras reizes dienā, bet lielās dēļ ne reizes. Aprēķini, cik reizes trieciennieks Aleksejs Stahanovs gāja mazās vajadzības dēļ un cik reizes lielās, ja ņem vērā, ka viņš trīssimt divpadsmit dienas gadā bija uz korķa."

Pie sevis es nodomāju: "Par ko viņš runā, ragulops? Nekad neiet uz tualeti? Dzer bez apstājas? Ko viņš ar to domā, maita?.."

Es apvainojos un teicu:

-    Šī ir slikta mīkla. Sfinks, šī ir mīkla ar cūcīgu zemtekstu. Es neminēšu šo slikto mīklu.

-    Ak, neminēsi! Nu, nu! Gan tu vēl man padziedāsi! Klausies otru:

"Kad amerikāņu Septītās kara flotes kuģi pietauvojās Gailīšu stacijā, neviena no meitenēm tur nebija partijā, bet, ja komjaunietes saucam par partijniecēm, tad katra trešā no viņām bija blondīne. Kad amerikāņu Septītās kara flotes kuģi atstāja Gailīšus, atklājās sekojošais: katra trešā komjauniete bija izvarota; katra ceturtā izvarotā izrādījās komjauniete; katra piektā izvarotā izrādījās blondīne; katra devītā izvarotā blondīne izrādījās komjauniete. Ja Gailīšos pavisam bija 428 meitenes nosaki, cik starp viņām palika neskartu bezpartejisku brunešu?"

"Un par ko viņš tagad runā, sivēns? Kādēļ visas brunetes ir neskartas, bet visas blondīnes izvarotas? Ko viņš ar to grib teikt, parazīts?"

-    Es neminēšu šo mīklu, Sfinks. Tu man piedod, bet es neminēšu. Tā ir ļoti neglīta mīkla. Labāk saki trešo.

-    Ha-ha! Klausies trešo!

"Kā zināms, Gailīšos nav punktu A. Punktu C tur vēl jo vairāk nav. Ir vienīgi punkti B. Tad lūk: Papaņins, gribēdams glābt Vodopjanovu, izgāja no punkta B1 uz punktu B2. Tai pašā brīdī Vodopjanovs, gribēdams glābt Papaņinu, izgāja no punkta B2 uz punktu Bl. Nav zināms, kāpēc viņi abi izrādījās punktā B3, kas atrodas 12 Vodopjanova spļāvienu attālumā no punkta Bl, bet 16 Papaņina spļāvienu attālumā no punkta B2. Ja ņem vērā, ka Papaņins spļāva trīs metrus septiņdesmit divus centimetrus, bet

Vodopjanovs vispār neprata spļaut, vai Papaņins izgāja glābt Vodopjanovu?"

"Ak, Dievs! Viņš ko, galvā saslimis, šis pretīgais Sfinkss? Ko viņš tādu gvelž? Kāpēc gan Gailīšos nav ne A, ne C, bet vienīgi B? Par kuru viņš, smerdelis, runā?"

-    Ha-ha! rokas berzēdams, iekliedzās Sfinkss. Ari šo neminēsi?! Arī šo ne?! Diezgan, ko, garais prātvēder? Tad lūk, še tev ceturtā:

"Lords Cemberlens, Britu impērijas premjers, iedams ārā no Gailīšu stacijas restorāna, paslīdēja uz vēmekļiem un kritienā apgāza blakus galdiņu. Uz galdiņa līdz krišanai atradās: divas kūciņas par 35 kap., divas porcijas befstroganova par 78 kap. katra, divas porcijas tesmeņa par 39 kap. un divas heresa karafes, pa 800 gramiem katra. Neviens šķīvis nesaplīsa. Neviens ēdiens vairs nebija lietojams. Bet ar heresu iznāca tā: viena karafe nesasitās, bet no tās izlija viss līdz pēdējai pilei; otra karafe saplīsa drumslās, bet no tās neiztecēja ne piles. Ja ņem vērā, ka tukšās karafes cena ir sešas reizes lielāka par tesmeņa porcijas cenu, un, cik maksā heress, zina katrs bērns, — noskaidro, kādu rēķinu atnesa lordam Cemberlenam, Britu impērijas premjeram, Kurskas stacijas restorānā?!"

-    Kā tā "Kurskas"?!

-    Lūk, tā arī "Kurskas".

-    Bet viņš taču paslīdēja kur? Viņš taču Gailīšos paslīdēja! Lords Cemberlens taču paslīdēja Gailīšu restorānā!..

-    Bet rēķinu samaksāja Kurskas stacijā. Kāds bija šis rēķins?

"Ak tu, Dievs! No kurienes rodas šādi sfinksi? Bez kājām, bez galvas, bez astes, pie tam vēl gvelž tādas muļķības! Un ar tādu bandītisku purnu!.. Ko viņš ar to domā, nelietis?.."

-   Tā nav mīkla, Sfinks. Tā ir ņirgāšanās.

-    Nē, tā nav ņirgāšanās, Veņa. Tā ir mīkla. Ja arī šī tev neiepatikās, tad…

-   Tad saki pēdējo!

"Lūk: iet Miņins, bet viņam pretī Požarskis."Tu šodien esi kaut kāds dīvains, Miņin, saka Požarskis, it kā būtu šodien daudz dzēris." "Tu arī esi kaut kāds dīvains, Požarski, ej un iedams guli." "Saki man godīgi, Miņin, cik tu šodien izdzēri?" "Tūlīt pateikšu: vispirms 150 Krievzemes, pēc tam 150 piparu, 200 galvaspilsētas, 550 Kubaņas un 700 gramus dziļbumbas. Bet tu?""Bet es tieši tikpat, Miņin.""Un uz kurieni tad tu tagad ej, Požarski?""Kā uz kurieni? Uz Gailīšiem, protams. Bet tu, Miņin?""Es arī uz Gailīšiem. Tu taču, kņaz, ej pavisam uz citu pusif'Nē, tas esi tu, kas iet uz citu pusi, Miņin." īsāk, viņi pārliecināja viens otru, ka vajag griezties atpakaļ. Požarskis aizgāja uz turieni, uz kurieni gāja Miņins, bet Miņins uz turieni, uz kurieni gāja Požarskis. Un abi nonāca Kurskas stacijā.

Tā. Bet tagad tu man pasaki: ja viņi abi nebūtu mainījuši virzienu, bet būtu gājuši tāpat, kā iepriekš kur viņi būtu nonākuši? Kur būtu nonācis Požarskis? pasaki."

-    Gailīšos? — es ieminējos ar cerību.

-    Kā tad, gribēji gan! Ha-ha! Požarskis būtu nonācis Kurskas stacijā. Lūk, kur!

Sfinkss iesmējās un nostājās uz abām kājām:

-    Bet Miņins? Kur nonāktu Miņins, ja būtu gājis tālāk un neklausītos Požarska padomos? Kur būtu nonācis Miņins?..

-   Varbūt Gailīšos? es jau tikpat kā vairs necerēju un gandrīz vai raudāju. Gailīšos, ja?..

-    Bet varbūt Kurskas stacijā?! Ha-ha! Un Sfinkss, it kā viņam būtu karsti, it kā viņš jau svīstu aiz triumfa un ļaunprātības, vēcinājās ar asti. Arī Miņins nonāks Kurskas stacijā!.. Bet kurš tad no viņiem abiem nokļūs Gailīšos, ha-ha? Bet Gailīšos, ha-ha, vispār neviens nenonāks!..

Kā gan viņš smējās, šis nelietis! Es ne reizi mūžā neesmu dzirdējis tādus rīkļurāvēja smieklus! Un labi, ja viņš tikai smietos! — bet viņš, nepārstādams smieties, ar diviem pirkstiem sakampa mani aiz deguna un kaut kur vilka…

-   Uz kurieni? Uz kurieni tu mani velc, Sfinks? Uz kurieni tu mani stiep?..

-    Redzēsi, uz kurieni! Ha-ha! Redzēsi!..

Paspārne 113. kilometrs

Viņš izvilka mani tamburā, pagrieza ar ģīmi pret lodziņu un izgaisa… Kādēļ tas viņam bija vajadzīgs?

Es paskatījos pa logu. Patiešām, pirmītējā melnuma tur vairs nebija. Uz aizsvīdušā loga kāda pirksts bija uzrakstījis un cauri šiem burtiem es ieraudzīju pilsētas ugunis, daudz uguņu un promslīdošu stacijas uzrakstu "Paspārne".

"Paspārne! Gajlīšu rajona pilsēta! Trīs pieturas, un tad Gailīši! Tu esi uz pareizā ceļa, Venedikt Jerofejev!" Un lūk, mans nemiers, kas līdz šim bija cēlies augšup no dvēseles dziļumiem, vienā mirklī noplaka atpakaļ dvēseles dziļumos un tur noklusa…

Trīs vai četrus mirkļus tas noplacis klusēja, bet pēc tam tas ne vien sāka celties augšup no dvēseles dziļumiem, nē, tas pat palēcās no dvēseles dziļumiem.

Kāda doma, kāda briesmīga doma mani pārņēma tā, ka pat ceļgali kļuva ļengani:

Lūk es patlaban braucu prom no Paspārnes stacijas. Hs redzēju uzrakstu "Paspārne" un spožās ugunis. Tas viss ir labi gan "Paspārne", gan spožās ugunis. Bet kādēļ gan tās izrādījās pa labi?,. Es pieļauju: mans prāts ir mazliet aptumšojies, bet es tomēr neesmu bērns, es taču zinu: ja Paspārnes stacija ir pa labi, tas nozīmē es braucu no Gailīšiem uz Maskavu, nevis no Maskavas uz Gailīšiem!,. O, nelietīgais Sfinks!

Zaudējis valodu, es sāku skraidīt pa visu vagonu, kur gan tāpat vairs nebija nevienas dzīvas dvēseles. "Pagaidi, Veņička, nesteidzies. Muļķa sirds, nedauzies. Varbūt tu vienkārši esi mazliet sajaucis: varbūt Paspārne tomēr bija pa kreisi, nevis pa labi? Izej, izej vēlreiz tamburā, paskaties labāk, kurā pusē braukšanas virzienam uz loga bija uzrakstīts "♦♦♦".

Es izdrāzos tamburā un paskatījos pa labi: uz aizsvīdušā loga skaidri un skaisti bija uzrakstīts"*-»*". Es paskatījos pa kreisi: arī tur bija tikpat skaisti uzrakstīts"♦♦♦". Ak Dievs! Es saķēru galvu un atgriezos vagonā, un atkal, zaudējis valodu, sāku skraidīt…

"Pagaidi, pagaidi… Bet tu atceries, Veņička, no Maskavas tu visu laiku sēdēji vagona kreisajā pusē, un visi melnūsainie, visi mitriči, visi dekabristi visi sēdēja kreisajā pusē. Un tātad, ja tu brauc pareizi, tavam koferītim jābūt pa kreisi. Redzi, cik vienkārši!.."

Es izskraidīju pa visu vagonu, meklēdams koferīti koferīša nekur nebija, ne pa kreisi, ne pa labi.

Kur mans koferītis?!

"Nu, labi, labi, Veņa, nomierinies. Lai. Koferītis nieki, koferītis vēlāk atradīsies. Vispirms tiec skaidrībā ar savu domu: kurp tu brauc? Un tikai tad meklē savu koferīti. Vispirms atrisini domu — un tad arī koferītis. Doma vai koferītis? Protams, vispirms doma, bet tikai pēc tam koferītis."

"Tu esi cēls, Veņa. Izdzer atlikušo Kubaņas par to, ka tu esi cēls."

Un lūk es atmetu galvu, iztukšodams atlikumu. Un — uzreiz pašķīrās tumsa, kurā es biju iegrimis, un ausma atmirdzēja no pašiem dvēseles un prāta dziļumiem, un atplaiksnīja gaismas zibšņi, pa zibsnim ar katru malku un uz katra malka pa zibsnim.

"Cilvēkam nav jābūt vientuļam" tāds ir mans viedoklis. Cilvēkam visu sevi jāatdod cilvēkiem, pat tad, ja viņu nemaz negrib ņemt. Bet, ja viņš tomēr ir vientuļš, viņam jāiet cauri vagoniem. Viņam jāatrod cilvēki un jāsaka viņiem:"Lūk. Es esmu vientuļš. Es atdodu jums visu sevi bez atlikuma. (Jo atlikumu es tikko izdzēru, ha-ha!) Bet jūs atdodiet sevi man un, atdevuši, prasiet: bet uz kurieni mēs braucam? No Maskavas uz Gailīšiem vai no Gailīšiem uz Maskavu?" "Un, tavuprāt, tieši tā jārīkojas cilvēkam?" es pajautāju pats sev, noliecis galvu pa kreisi.

"Jā. Tieši tā, noliecis galvu pa labi, es pats sev atbildēju. Ne mūžu mūžos taču pētīt uzrakstu "♦♦♦" uz nosvīdušiem stikliem un mocīties bez atbildes!.."

Un es aizgāju pa vagoniem. Pirmajā neviena nebija, tikai lietus sitās atvērtajos logos. Otrajā arī neviena; pat lietus nesitās…

Trešajā — kāds bija…

113. kilometrs Muklaine

…Sieviete, visa melnā no galvas līdz papēžiem, stāvēja pie loga un, vienaldzīgi vērojot tumsu aiz loga, spieda pie lūpām mežģīņu lakatiņu."Kā izspļauta no"Neremdināmajām bēdām", kā tava kopija, Jerofejev," — es uzreiz pie sevis nodomāju un uzreiz pie sevis iesmējos.

Klusām, uz pirkstgaliem, lai neaiztramdītu burvību, es piegāju viņai klāt un noslēpos aiz muguras. Sieviete raudāja…

Lūk! Cilvēks meklē vientulību, lai paraudātu. Taču sākotnēji viņš nav vientuļš. Kad cilvēks raud, viņš vienkārši nevēlas, lai kāds būtu klāt viņa asarās. Un pareizi dara, jo vai gan pasaulē ir kaut kas cēlāks par neremdināmību?.. O, pasacīt tagad kaut ko tādu, kaut ko tādu pateikt, lai no visu māšu acīm izsprāgtu asaras, lai sērās ietērptos pilis un būdas, kišlaki un auli!..

Bet ko gan lai es pasaku?

-    Kņaziene, — es klusām pasaucu.

-   Ko tev vajag? atsaucās kņaziene, skatoties pa logu.

-    Neko. Mutes ermoņikas tev no muguras var redzēt, lūk, ko…

-    Nekulsti kājiņas, mazais. Tās nav ermoņikas, tās ir nāsis… Tu labāk pasēdi un paklusē…

"Man, manā stāvoklī paklusēt! Man, kurš gājis cauri visiem vagoniem, meklēdams risinājumu!.. Žēl, ka es aizmirsu, kāda bija šī risināmā mīkla, taču atceros, ka kaut kas ļoti svarīgs… Bet nu lai, vēlāk atcerēšos… Sieviete raud tas ir daudz svarīgāk… O, bezgoži! Pārvērtuši manu zemi vissūdainākajā ellē un piespiež slēpt asaras no cilvēkiem, bet smieties atklāti!.. O, zemiskie nelieši! Nav atstājuši cilvēkiem neko bez "sāpēm" un "bailēm", un tad un tad vēl smiekli viņiem ir publiski, bet asaras aizliegtas!..

O, pateikt tagad kaut ko tādu, lai sadedzinātu viņus visus, riebekļus, ar savu vārdu! Kaut ko tādu pateikt, kas liktu samulst visām senatnes tautām!.."

Es padomāju un teicu:

-    Kņaziene!.. Eu, kņaziene!..

-    Nu, ko tev atkal vajag?

-    Nav tev vairs ermoņiku. Neredz.

-    Bet ko tad redz?

-    Tikai krūmiņus. (Viņa joprojām atbildēja, skatīdamās pa logu un nepagriezdamās pret mani.)

-    Pats tu esi krūmiņš, es skatos…

"Nu ko, ja krūmiņš, tad krūmiņš." Es uzreiz kaut kā saslābu, apsēdos uz sola un saguru. Nekādi, Ļaut beidzies nost, es nekādi nevarēju atcerēties, kādēļ es staigāju pa vagoniem un satiku, lūk, šo sievieti… Par ko tomēr bija tas "svarīgais"?

-    Paklau, kņaziene!.. Bet kur tavs kambarsulainis Pēteris? Es neesmu viņu redzējis kopš pagājušā augusta.

-    Ko tu te muldi?

-     Goda vārds, kopš tā laika neesmu redzējis… Kur viņš ir, tavs kambarsulainis?

-    Viņš tikpat tavs, cik mans! — atņurdēja kņaziene. Un pēkšņi apcirtās un devās uz durvīm, ar kleitu slaukot vagona grīdu. Pie pašām durvīm apstājās, pagrieza pret mani aizsmakušo, aizlūzušo seju, vienās asarās, un iekliedzās:

-    Neieredzu tevi, Andrej Mihailovič! Ne-ie-re-dzu!

Un pazuda.

"Jā-ā-ā-ā, — es novilku, kā iepriekš dekabrists. Veikli viņa mani atšuva!" Un tā taču arī aizgāja, neatbildējusi uz pašu svarīgāko!.. Debesu Valdniece, kas ir šis pats svarīgākais? Tavas žēlastības vārdā ļauj atcerēties!.. Kambarsulaini!

Es paraustīju zvaniņu… Pēc stundas atkal paraustīju.

-    Kam-bar-su-lai-ni!!

Ienāca kalps, viss dzeltenā, mans kambarsulainis, vārdā Pēteris. Reiz es sadzēries viņam ieteicu ģērbties tikai dzeltenā, līdz pašai nāvei viņš, stulbenis, paklausīja un līdz pat šim laikam tā arī dara.

-    Zini, ko, Pēteri? Vai es tikko gulēju vai nē kā tu domā? Gulēju?

-   Tajā vagonā jā, gulējāt.

-    Bet šajā — ne?

-    Bet šajā ne.

-    Tas ir savādi, Pēteri… Iededz kandelabrus. Man patīk, kad deg kandelabri, lai arī es īsti nezinu, kas tie tādi ir… Citādi man atkal kļūst nemierīgi ap sirdi… Tātad, Pēteri, ja es tev varu ticēt: tajā vagonā es gulēju, bet šajā pamodos. Ja?

-    Nezinu. Es pats gulēju šajā vagonā.

-    Hmm. Labi. Bet kādēļ tad tu nepiecēlies un mani nepamodināji? Kādēļ?

-    Bet kādēļ tad man tevi būtu jāmodina! Šajā vagonā tevi nebija ko modināt, jo tu gulēji tajā. Bet tajā kādēļ tevi būtu jāmodina, ja tu esi šajā un pats pamodies?

-    Tu nejauc man galvu, Pēteri, nejauc… Ļauj padomāt. Redzi, Pēteri, es nekādi nevaru tikt skaidrībā ar vienu domu. Tik liela ir šī doma.

-    Kas tad tā ir par domu?

-    Lūk, kāda: vai man vēl ir palicis kaut kas dzerams?..

Muklaine Ļeonova

Nē, nē, tu nedomā, tā nav pati doma, tas vienkārši ir līdzeklis, lai ar tā palīdzību tiktu skaidrībā ar šo domu. Tu saproti kad reibums atstāj sirdi, parādās bailes un apziņas nedrošība. Ja es tagad iedzertu, es nebūtu tik sašķelts un izkaisīts… Vai ļoti var redzēt, ka esmu sašķelts?

-   Neko nevar redzēt. Tikai purns uztūcis.

-    Nu, tas nekas. Purns — tas nekas…

-    Un arī dzerama nekā nav, pateica priekšā Pēteris, piecēlās un aizdedza kandelabrus.

Es noskurinājos."Labi, ka tu iededzi, labi, citādi zini? — mazliet nemierīgi. Mēs braucam, braucam cauru nakti, un neviena nav ar mums, izņemot mūs."

-    Bet kur tad tava kņaziene, Pēteri?

-    Viņa jau sen izkāpa.

-    Kur izkāpa?

-     Hrapunovā izkāpa. Viņa no Gailīšiem brauca uz Hrapunovu. Riekstainē-Zujevā iekāpa, bet Hrapunovā izkāpa.

-     Kādā vēl Hrapunovā! Ko tu tur visu laiku muldi, Pēteri!.. Nejauc man galvu, nejauc… Tā, tā… Vissvarīgākā doma… Nez kādēļ man pa galvu griežas Antons Čehovs.Jā, un Fridrihs Šillers. Fridrihs Šillers un Antons Čehovs. Bet kādēļ nav ne jausmas. Jā, jā… lūk, tagad kļūst skaidrāks: Fridrihs Šillers, sēžoties rakstīt traģēdiju, kājas vienmēr iemērca šampanietī. Pareizāk, nē, ne tā. Tas bija slepenpadomnieks Gēte, viņš mājās staigāja čībās un naktskreklā… Bet es nē, es arī mājās bez naktskrekla; es arī uz ielas čībiņās… Bet kāds tam sakars ar Šilleru? Jā, lūk, kāds: kad viņam iznāca dzert šņabi, viņš iemērca kājas šampanietī.

Iemērc un dzer. Labi! Bet Čehovs Antons pirms nāves teica: "Gribu iedzert." Un nomira…

Pēteris joprojām skatījās uz mani, stāvēdams man pāri, un vēl joprojām maz ko saprata.

-   Novērs acis, pajoliņ, neskaties. Es domas skaidroju, bet tu skaties. Hēgelis ari bija. To es ļoti labi atceros: bija Hēgelis. Viņš teica: "Nav atšķirību, izņemot atšķirību pakāpē starp atšķirīgām pakāpēm un atšķirības trūkumu." Tas ir, ja to pārtulkotu labā valodā: "Kurš gan tagad nedzer?" Vai mums ir kaut kas dzerams, Pēteri?

-    Nav nekā. Viss izdzerts.

-    Un visā vilcienā neviena paša?

-   Nav. -Tā…

Es atkal aizdomājos. Un tā bija visai dīvaina doma. Tā tinās apkārt kaut kam tādam, kas pats kaut kāmī tinās. Un šis "kaut kas" ari bija dīvains. Un doma smaga bija doma…

Ko es darīju tajā brīdī migu ciet vai modos augšā? Es nezinu, un kā gan lai es zinātu?"Ir esība; bet kādā vārdā man t o nosaukt? Nav ne sapnis tā, ne nomods." Es pasnaudu tā minūtes 12 vai 35.

Bet kad atjēdzos — vagonā nebija nevienas pašas dvēseles, arī Pēteris bija kaut kur izčibējis. Vilciens joprojām traucās cauri lietum un melnumam. Bija savādi dzirdēt, kā visos vagonos dauzīja ciet durvis: savādi tādēļ, ka nevienā vagonā taču nebija nevienas pašas dvēseles…

Es gulēju kā līķis, klājies ledainiem sviedriem, un bailes zem sirds auga augumā…

-    Kam-bar-su-lai-ni!

Durvīs parādījās Pēteris, un viņa seja bija nikna un zilgana."Panāc šurp, Pēteri, panāc, tu taču arī viss esi slapjš — kāpēc? Tas biji tu, kas dauzīja durvis, ja?"

-    Es neko nedauzīju. Es gulēju.

-    Bet kurš tad dauzīja?

Pēteris skatījās uz mani nemirkšķinādams.

-   Nu, nekas, nekas. Ja zem sirds aug nemiers, tātad vajag to noslāpēt, vajag iedzert. Bet vai mums ir kaut kas dzerams?

-   Nav nekā. Viss izdzerts.

-    Un visā vilcienā nav neviena paša?

-    Neviena.

-   Melo, Pēteri, tu visu laiku man melo!!! Ja neviena nav, tad kurš gan tur dauza durvis un logus? Ko? Tu taču zini?.. Dzirdi?.. Tev arī iedzert droši vien ir, bet tu man visu laiku melo!..

Pēteris, joprojām nemirkšķinādams, ļaunīgi skatījās uz mani. Bet tad viņš uzgāzās uz kandelabra un nodzēsa to ar sevi un aizgāja, dzēsdams ugunis. "Viņam ir kauns, kauns!" es nodomāju. Bet viņš jau bija izlēcis pa logu.

-    Atgriezies, Pēteri! es tā iekliedzos, ka nespēju pazīt savu balsi. Atgriezies!

-    Sūdabrālis! — viņš man atbildēja aiz loga.

Un pēkšņi atkal iespurdza vagonā, pielidoja man klāt, saķēra mani aiz matiem un parāva vispirms uz priekšu, pēc tam atpakaļ, pēc tam atkal uz priekšu, un visu to šausmīgi pārskaities…

-    Kas tev lēcies, Pēteri? Kas tev lēcies?!..

-    Nekas! Paliec šeit! Paliec šeit, vecmāmuļ! Paliec, vecā sterva! Brauc uz Maskavu! Tirgo saulespuķu sēkliņas! Es vairs nevaru, ne-va-r-ū-ū-ū…

Un atkal izspurdza ārā, šoreiz jau uz mūžiem.

"Velns viņu zina, kas! Kas ar viņiem visiem!" Es sažņaudzu deniņus, nodrebēju un iesāku raustīties. Reizē ar mani nodrebēja un iesāka raustīties vagoni. Tie, izrādās, jau sen raustījās un drebēja…

Leonova — Gailīši

—

…Sāka dunēt vagonu durvis, tās ierībējās arvien skaļāk un nepārprotamāk. Un lūk manā vagonā ielidoja un cauri vagonam izlaidās traktorists Jevtuškins, un viņa seja aiz bailēm bija kļuvusi zila. Bet pēc pārdesmit brīžiem tādā pašā veidā ielauzās erīniju pulki un aiztraucās viņam pakaļ. Dimdēja bungas un cimboles…

Mati man sacēlās stāvus. Neapjēgdams, ko daru, es pielēcu kājās un sāku dauzīt kājas pa grīdu:

"Apstājieties, meitenes! Atriebes dievietes, apstājieties! Neviens nav vainīgs!.." Bet viņas tik skrēja.

Un kad pēdējā no viņām atradās man blakus, es aizsvilos, es sagrābu viņu no mugurpuses, viņa bija aizelsusies no skrējiena.

-    Uz kurieni jūs? Uz kurieni jūs visas skrienat?..

-    Ko tev vajag? Nepiesienie-e-e-s! La-a-a-i-d!

-    Uz kurieni? Un mēs visi braucam uz kurieni??..

-    Bet kas tev par daļu, traka-a-a-is!..

Un pēkšņi viņa pagriezās pret mani, satvēra manu galvu un noskūpstīja mani uz pieres tik negaidīti, ka es apmulsu, piesēdos un sāku grauzt saulespuķes.

Un, kamēr es grauzu saulespuķes, viņa mazliet paskrēja nost, paskatījās uz mani, atgriezās un ievilka man pa kreiso vaigu. Ievilka, pacēlās līdz griestiem un aizdrāzās pakaļ draudzenēm. Es traucos aiz viņas, noziedzīgi izstiepis kaklu…

Liesmoja riets, un mīņājās zirgi, un kur ir tā laime, par kuru raksta avīzēs? Es skrēju un skrēju, cauri viesulim un tumsai, atraujot durvis no eņģēm, es zināju, ka vilciens "Maskava-Gailīši" lido nost no sliedēm. Cits pāri citam gaisā cēlās vagoni un atkal krita lejā kā apdulluši… Un tad es sāku mētāties un kliegt:

-    O-o-o-o-o! Apstā-jie-tie-s!.. A-ā-ā-ā!..

Iekliedzos un apstulbu: erīniju koris drāzās atpakaļ,

no priekšējā vagona tieši uz mani, paniskā barā. Tūlīt viņām pa pēdām dzinās pārskaities Jevtuškins. Visa šī lavīna mani apgāza un pārvēlās man pāri…

Joprojām skanēja cimboles un dārdēja bungas. Un zvaigznes krita uz ciema padomes jumta. Un smējās Sulamīte.

Gailīši. Perons

Bet pēc tam, protams, viss aizvēlās mutuļiem. Ja jūs teiksiet, ka tā bija migla, es varētu arī piekrist jā, it kā migla. Bet ja jūs teiksiet nē, tā nebija migla, tā bija liesma, tas bija sniegs pārmaiņus, te sniegs, te liesma, es jums atbildēšu: iespējams, sniegs ar liesmu, tas ir, sākumā asinis stingst, stingst, bet sastingušas tūliņ sāk vārīties un uzvārījušās atkal sastingst,

"Tas ir drudzis, es nodomāju. Šī karstā migla visapkārt tā ir no drudža, jo es viss drebu, bet visapkārt karsta migla." Un no miglas iznāk kāds, ko es labi pazīstu, it kā Ahilejs, it kā ne Ahilejs, bet ļoti pazīstams. O! pazinu: Pontas valdnieks Mitridats. Puņķiem notriepies, un rokā nazītis…

-    Mitridat, tas esi tu, vai? man bija tik smagi, ka es runāju gandrīz nedzirdami. Tas esi tu vai, Mitridat?..

-    Es, atbildēja Pontas valdnieks Mitridats.

-    Bet netīrs — kāpēc?

-   Bet man vienmēr ir tā. Tikko pilnmēness puņķi tek…

-    Bet citās dienās netek?

-    Gadās, ka tek. Bet ne tik ļoti kā pilnmēnesī.

-   Un tu ko vispār tos neslauki? es gandrīz vai čukstēju. Neslauki?

-    Kā lai saka? gadās arī, ka slauķu, bet vai tad pilnmēnesi noslaucīsi? ne tik daudz noslaucīsi, kā izsmērēsi. Katram taču ir sava gaume vienam tīk puņķoties, citam tos slaucīt, trešam — izsmērēt. Bet pilnmēnesi…

Es viņu pārtraucu:

-   Tu skaisti runā, Mitridat, tikai kādēļ tev nazītis rokā?

-    Kā kādēļ? tak' tevi kaušu tādēļ!.. Prasa arī: kādēļ?.. Kaušu, protams…

Un kā viņš uzreiz pārvērtās! līdz tam runāja mierīgi, bet te seja kļuva melna, atiezās zobi — un kur tagad viņa puņķi palika? un viņš vēl nosmējās piedevām! Pēc tam atkal atieza zobus, pēc tam atkal nosmējās!

Mani atkal sāka kratīt drebuļi: "Ko tu, Mitridat, ko iii! es čukstēju vai kliedzu, nezinu. Aizvāc nazi, aizvāc, kādēļ,..?" Bet viņš jau vairs neko nedzirdēja un atvēzējās, viņā bija kā tūkstoš nomelnējušu velnu iemiesojušies… "Nezvērs!" Un šai brīdī man iedūrās kreisajā sānā, un es klusi iestenējos, jo man nebija spēka pat roku pielikt priekša nazītim…"Nedari tā, Mitridat, nedari…"

Bet tai brīdī man iedūrās labajā sānā, pēc tam atkal kreisajā, atkal labajā, es spēju vien nespēkā spiegt, un no sāpēm sāku mētāties pa visu peronu. Un pamodos viss vienos krampjos. Apkārt nekā, izņemot vēju, tumsu un suņa aukstumu. "Kas ar mani un kur es esmu? kādēļ līņā lietus? Ak, Dievs…"

Un atkal iemigu. Un atkal sākās viss tas pats, gan drebuļi, gan karstumi, gan drudzis, un no turienes, no tālienes, kur migla, iznira tie divi lamzaki no Muhinas skulptūras, strādnieks ar āmuru un zemniece ar sirpi, pietuvojās man cieši klāt un abi novīpsnāja. Strādnieks iesita man ar āmuru pa galvu, bet pēc tam zemniece ar sirpi pa olām. Es iekliedzos droši vien iekliedzos skaļi un atkal pamodos, šoreiz jau pat ne vairs konvulsijās, jo nu manī raustījās jau viss gan seja, gan drēbes, gan dvēsele, gan domas.

O, šīs sāpes! O, šis suņa aukstums! O, neiespējamība! Ja ikviena mana piektdiena arī turpmāk būs tāda pati kā šī, es nožņaugšos vienā no ceturtdienām!.. Vai tad tādas trīsas es gaidīju nojums, Gailīši? kamēr es nokļuvu pie tevis, kurš gan nobendēja tavus putniņus un izmīņāja tavus jasmīnus?.. Debesu Valdniece, es esmu Gailīšos!..

"Nekas, nekas, Jerofejev… Talitā kūmi, kā teica Pestītājs, tas ir, celies un ej. Es zinu, zinu, tu esi samīts, visos locekļos un visā dvēselē, un uz perona ir slapjš un tukšs, un neviens tevi nesagaidīja, un neviens tevi nekad nesagaidīs. Un tomēr celies un ej. Pamēģini… Bet tavs koferītis, mīļais Dievs, kur ir tavs koferītis ar dāvaniņām?., divas glāzes riekstu puisēnam, konfektes "Rudzupuķe" un tukšā tara… kur koferītis? kurš un kādēļ to nozadzis tur taču bija dāvaniņas!.. Bet tu paskaties, paskaties, vai ir nauda, varbūt ir kaut mazliet? Jā, jā, mazliet ir, pavisam mazliet; bet kam gan tagad tā nauda?.. O, efemērums! O, niecība! O, pretīgākais, apkaunojošākais laiks manas tautas dzīvē laiks no veikalu aizvēršanas līdz rītausmai!..

Nekas, nekas, Jerofejev… Talitā kūmi, kā teica tava Valdniece, kad tu gulēji zārkā, tas ir, celies, apslauki mēteli, notīri bikses, nopurinies un ej. Pamēģini kaut soļus divus, tālāk būs vieglāk. Jo tālāk, jo vieglāk. Tu taču pats sacīji slimajam puisēnam:"Nāc, nāc, dejo arī tu, nāc, nāc, dejo arī tu…" Pats galvenais ej projām no sliedēm, te mūžīgi brauc vilcieni, no Maskavas uz Gailīšiem, no Gailīšiem uz Maskavu. Ej projām no sliedēm. Tūlīt tu visu uzzināsi gan to, kādēļ nekur nav nevienas pašas dvēseles, uzzināsi, gan to, kādēļ viņa tevi nesagaidīja, visu uzzināsi… Ej, Veņička, ej…"

Gailīši. Stacijas laukums

"Ja gribi iet pa kreisi, Veņička, ej pa kreisi.Ja gribi iet pa labi ej pa labi. Vienalga tev nav, uz kurieni iet. Tādēļ labāk ej vien uz priekšu, kurp acis rāda…"

Kāds man reiz teica, ka nomirt ir ļoti vienkārši: vajag četrdesmit reizes pēc kārtas dziļi, cik vien iespējams dziļi, ieelpot un tikpat daudz izelpot, no visas sirds, un tad tu izlaidīsi garu. Varbūt pamēģināt?..

O, pagaidi, pagaidi!., varbūt vispirms jāuzzina laiks? Jāuzzina, cik ir pulkstenis?.. Bet kam pajautāt, ja uz laukuma nav nevienas dzīvas dvēseles, tas ir, patiešām nevienas?.. I Jn, pat ja arī būtu kāda vai gan es spētu atvērt muti, no aukstuma un bēdām? Jā, no bēdām un aukstuma… O, mēmums!..

Un, ja es kādreiz nomiršu bet es ļoti drīz nomiršu, es .-.inu -, nomiršu, tā arī nepieņēmis šo pasauli, aptvēris to (uvumā un no tālienes, aptvēris no ārpuses un no iekšpuses, bet nepieņēmis, nomiršu, un Viņš man jautās:"Vai tev tur bija labi? Vai slikti tev bija?" es klusēšu, nolaidīšu acis un klusēšu, un šo mēmumu pazīst ikviens, kurš zina, ar ko beidzas smagas daudzdienu paģiras. Jo vai gan cilvēka dzīve nav īss dvēseles reibonis? un dvēseles aptumsums arī. Mēs visi esam kā piedzērušies, tikai katrs pa savam, viens izdzēris vairāk, otrs mazāk. Un kā uz kuru iedarbojas: viens šai pasaulei smejas acīs, cits raud pie šīs pasaules krūts. Viens jau ir izvēmies, un viņam ir labi, bet citam vēl tikai paliek slikti. Bet es ko es? es daudz esmu baudījis, un nekādas iedarbības, es pat ne reizi neesmu kā nākas iesmējies, un man ne reizi nav palicis slikti. Es, kurš šai pasaulē izbaudījis tik daudz, ka nezinu ne skaitu, ne secību, es esmu skaidrāks par visiem šai pasaulē; uz mani vienkārši slikti iedarbojas… "Tad kādēļ tu klusē?" — man pajautās Kungs, viss zilos zibeņos. Nu, ko es viņam atbildēšu? Tā arī klusēšu, klusēšu…

Varbūt tomēr atdarīt lūpas? atrast dzīvu dvēseli un pajautāt, cik ir pulkstenis?..

Bet kam tev pulkstenis, Veņička? Labāk ej, ej, piesedzies no vēja un klusiņām ej… Bija tev reiz debesis un paradīze, varēji uzzināt, cik pulkstenis, pagājušo piektdien bet tagad debesu vairs nav, kam tev laiks? Valdniece neatnāca pie tevis uz perona, ar skropstām, noslēptām aizvērtībā; dievība no tevis novērsusies, kam tev jāzina, cik pulkstenis?"Ne sieviete, bet blanmanžē" pie tevis uz perona neatnāca. Cilvēku dzimtas prieks, ielejas lilje neatnāca un nesagaidīja. Kāda gan jēga tev tagad no laika, Veņička?..

Kas tev ir atlicis? no rīta — vaidēšana, vakarā raudāšana, naktī zobu trīcēšana… Un kuram, kuram pasaulē ir kāda daļa gar tavu sirdi? Kuram?,. Lūk, ieej jebkurā Gailīšu mājā, pie jebkura sliekšņa pajautā: "Kāda jums daļa gar manu sirdi?" Mans Dievs…

Es pagriezos ap stūri un pieklauvēju pie pirmajām durvīm.

Gailīši. Dārzu loks

Pieklauvēju — un, drebēdams aiz aukstuma, gaidīju, kad man atvērs…

"Dīvaini augstas mājas sabūvējuši Gailīšos!.. Lai gan, tā vienmēr ir pēc smagām daudzdienu paģirām: cilvēki šķiet pārspīlēti sirdīgi, ielas nesamērīgi platas; mājas dīvaini lielas… Viss izaug no paģirām tieši tik lielā mērā, kādā viss šķita nožēlojamāks par parasto, kad biji piedzēries… Atceries melnūsainā lemmu?"

Es vēlreiz pieklauvēju, mazliet skaļāk nekā iepriekš: "Vai patiešām tik grūti atvērt cilvēkam durvis un ielaist viņu uz trim minūtēm apsildīties? Es to nesaprotu… Viņi, nopietnie, to saprot, bet es, pavieglais, nekad nesapratīšu… Mene, tckel, peres — tas ir, "tu svaru kausā esi svērts un esi atrasts visai viegls", tas ir,"tekel"… Nu un lai, lai…

Bet vai nu tur ir svaru kauss, vai nav vienalga — uz ( i e m svariem nopūta un asara atsvērs aprēķinu un nolūku. Es to zinu labāk, nekā jūs kaut ko zināt. Es esmu daudz pārdzīvojis, daudz pārdzēris un pārdomājis un zinu, ko runāju. Visas jūsu ceļa zvaigznes taisās uz rietu, bet, ja arī netaisās, tad tik tikko spīd. Es jūs nepazīstu, cilvēki, es jūs slikti pazīstu, es reti esmu pievērsis jums uzmanību, taču man gar jums ir daļa: mani interesē, kur tagad ir jūsu dvēsele, lai pavisam skaidri zinātu, vai Bētlēmes zvaigzne atkal iemirdzas, vai atkal iesāk dzist, un tas ir pats galvenais. Jo visas pārējās taisās uz rietu, bet, ja ari netaisās, tad tikko mirgo, bet, ja pat arī mirgo, tad nav ne divu spļāvienu vērtas.

Vai ir tur svari, vai nav tur svaru tur mēs, vieglie, atsvērsim un pārspēsim. Es stiprāk tam ticu, nekā jūs kaut kam ticat. Ticu un zinu, un apliecinu pasaulei. Bet kādēļ tomēr Gailīšos tik dīvaini paplašinājuši ielas?.."

Es pagāju nost no durvīm, un pārlaidu savu smago skatienu no mājas uz māju, no durvīm uz durvīm. Un, kamēr manī līda iekšā kāda smaga doma, kuru šausmīgi izteikt, kopā ar smagu atskārtu, kuru arī šausmīgi izteikt, es tik gāju un gāju, un cieši aplūkoju katru māju, un nespēju labi saskatīt: no aukstuma vai no kaut kā cita manas acis aizmigloja asaras…

"Neraudi,Jerofejev, neraudi… Nu, kādēļ? Un kāpēc tu tā drebi? no aukstuma vai no kā cita?., nevajag…"

Ja vien man būtu vēl kaut vai divdesmit malku Kubaņas! Tie piekļūtu sirdij, un sirds iespētu pārliecināt prātu, ka es atrodos Gailīšos! Bet Kubaņas nebija: es iegriezos šķērsielā un atkal sāku drebēt un raudāt.,.

Un šai brīdī sākās kas šausmīgāks par visu, ko biju redzējis sapnī: pa šķērsielu man pretī nāca četri… Es uzreiz viņus pazinu, es jums nesākšu skaidrot, kas bija šie četri… Es sāku drebēt vēl stiprāk nekā iepriekš, es viss pārvērtos vienā vienīgā drebulī…

Bet viņi pienāca klāt un ielenca mani. Kā lai jums paskaidro, kādi viņiem bija purni? nē, nepavisam ne bandītu purni, drīzāk pat otrādi, tajos bija pat kaut kas klasisks, bet acīs visiem četriem jūs zināt? vai jūs kādreiz esat tupējuši Gailīšu stacijas tualetē? vai atceraties, kā tur, šausmīgā dziļumā, zem apaļajām atverēm, skalojas un spīguļo ši brūnā, šķidrā masa? lūk, tādas bija šiem četriem acis. Bet ceturtais bija līdzīgs… Lai gan, es jums pateikšu vēlāk, kam viņš bija līdzīgs…

-    Nu lūk, arī iekriti, viņš teica.

-   Tas ir, kā… iekritu? balss man briesmīgi trīcēja no paģirām un no drebuļiem. Viņi saprata, ka no bailēm.

-   Tā arī iekriti! Vairs nekur nebrauksi.

-    Kādēļ? -Tādēļ.

-    Klausieties… mana balss aizžņaudzās, jo trīcēja katrs mans nervs, ne tikai balss. Naktī neviens nevar būt par sevi pārliecināts, tas ir, es runāju par aukstu nakti. Arī apustulis nodeva Kristu, pirms trešais gailis vēl nebija nodziedājis. Nē, ne tā: arī apustulis nodeva Kristu trīsreiz, pirms gailis vēl nebija nodziedājis. Es zinu, kādēļ viņš nodeva, jo viņš drebēja no aukstuma, jā. Viņš vēl sildījās pie ugunskura kopā ar t i e m. Bet man nav pat ugunskura, un arī es pats — pēc nedēļas paģirām. Un, ja mani tagad pārbaudītu, es Viņu nodotu līdz pat septiņreiz septiņdesmit reizēm, un vēl vairāk nodotu…

-    Klausieties, es viņiem teicu, kā mācēju, atlaidiet mani… kam es jums?., es vienkārši neaizbraucu līdz meitenei… braucu un neaizbraucu… es vienkārši nogulēju, man nozaga koferīti, kamēr es gulēju… tur tādi nieki vien bija, bet tomēr žēl…"Rudzupuķe"…

-    Kāda vēl rudzupuķe? viens no viņiem ļauni novilka.

-    Konfektes, konfektes "Rudzupuķe"… un rieksti divsimt gramu, es tos vedu mazulim, es viņam apsolīju par to, ka viņš labi prot burtu… bet tas ir nieki… tikai sagaidīt rītausmu, es atkal braukšu… tiesa, bez naudas, bez dāvaniņām, bet viņi tāpat pieņems, neteiks ne vārda… pat otrādi.

Visi četri skatījās tieši uz mani, un visi četri droši vien domāja: "Cik šis plukata ir bailīgs un elementārs!" O, lai, lai domā, ja tikai atlaistu!.. Kur, kādās avīzēs es biju redzējis šos purnus?..

-    Es atkal gribu uz Gailīšiem…

-    Nebrauksi tu ne uz kādiem Gailīšiem!

-    Nu… lai nebraukšu, es gribu uz Kurskas staciju…

-    Nebūs tev nekādas stacijas!

-    Bet kādēļ?..

-    Bet tādēļ!

Viens atvēzējās un iesita man pa vaigu, otrs ar dūri pa seju, tuvojās arī pārējie divi, es neko nesapratu. Es tomēr paliku kājās un klusām, klusām, klusām kāpos atpakaļ, bet viņi visi četri klusām bruka virsū…

"Bēdz, Veņička, vienalga, uz kurieni, viss viens, uz kurieni!.. Bēdz uz Kurskas staciju! Pa kreisi vai pa labi, vai atpakaļ vienalga nokļūsi tur. Bēdz, Veņička, bēdz!.."

Es saķēru galvu un sāku bēgt. Viņi man pakaļ…

Gailīši. Kremlis. Piemineklis Miņinam un Požarskim

"Bet varbūt tie tomēr ir Gailīši?.. Varbūt iekliegties "palīgā" nu vismaz kādam? Kur visi izmiruši? Un spuldzes deg fantastiski, deg nemirkšķinot. Varbūt patiešām Gailīši? Lūk, šī māja, uz kuru es patlaban skrienu, tā taču ir labošanas darbu kolonija, bet aiz tās migla un tumsa. Gailīšu kolonija, bet aiz tās tumsība uz mūžiem un mirušo dvēseļu pūznis. O, nē, nē!.."

Ks izmetos uz laukuma, kuru klāja slapjš bruģis, atskatījos un atvilku elpu. Nē, tie nav Gailīši! Ja Viņš ir uz visiem laikiem pametis manu zemi, taču redz ikvienu no mums, uz šo pusi Viņš nav paskatījies ne reizi. Bet, ja Viņš manu zemi nekad nav pametis, ja visu to ir izstaigājis basam kājām un ubaga kārtā, Viņš šai vietai ir apmetis līkumu un pagājis garām.

"Nē, tie nav Gailīši, nē! Gailīšiem Viņš garām nepagāja, Viņš bieži tur nakšņoja ugunskura gaismā, un es visās turienes dvēselēs ievēroju Viņa naktsmītnes pēdas Viņa naktsmītnes pelnus un dūmus. Liesmu nevajag, būtu kaut vai pelni un dūmi…"

Nē, tie nebija Gailīši! Kremlis staroja manā priekšā visā savā godībā. Un, lai gan aiz sevis jau dzirdēju pakaļdzīšanās troksni, es paspēju nodomāt:"Lūk! Cik reižu esmu gājis pa Maskavu, krustām un šķērsām, skaidrā prātā un paģirās, cik reižu esmu gājis un ne reizes neesmu redzējis Kremli, meklējot Kremli, es vienmēr esmu trāpījies Kurskas stacijā. Un, lūk, tagad es beidzot ieraugu kad Kurskas stacija man vajadzīga vairāk par visu pasaulē!.."

Tavi ceļi ir neizdibināmi…

Soļu troksnis aiz muguras tuvojās bet es jau vairs neko nespēju. Klupdams krizdams es aizvilkos līdz Kremļa sienai un sabruku."Kas tie par cilvēkiem un ko es esmu nodarījis šiem cilvēkiem?" tāda jautājuma man nebija, es biju izsalis un iznīcis aiz bailēm, man bija vienalga. Pamanīs viņi mani vai nepamanīs — arī tas man bija vienalga. "Man nevajag drebuļus, man vajag mieru, lūk, visas manas vēlēšanās. Liec iet garām, Kungs…"

Viņi tomēr mani ieraudzīja. Pienāca un apstāja, smagi šņākdami. Labi, ka es paspēju piecelties kājās citādi viņi mani būtu nogalējuši…

-   Tu no mums? No mums gribēji aizbēgt? iešņācās viens un, sagrābis mani aiz matiem, cik vien viņam bija spēka, trieca mani pret Kremļa sienu. Man likās, ka no sāpēm es sašķīstu gabalos, asinis tecēja pa seju un aiz apkakles… Es gandrīz nokritu, tomēr noturējos… Sākās apkaušana!

-   Tu viņam pa vēderu, ar zābaku! Lai palokās!

Dievs! es izrāvos un metos skriet lejup pa laukumu.

"Skrien, Veņička, ja vari, skrien, tu aizbēgsi, viņi it nemaz neprot skriet!" Uz diviem mirkļiem es apstājos pie pieminekļa notraucu asinis no uzacīm, lai labāk varētu redzēt — vispirms paskatījos uz Miņinu, pēc tam uz Požarski, pēc tam atkal uz Miņinu uz kurieni? uz kuru pusi bēgt? Kur ir Kurskas stacija un uz kurieni bēgt? pārdomām nebija laika es laidos uz to pusi, kurp skatījās kņazs Dmitrijs Požarskis…

Maskava-Gailīši. Nezināma trepjutelpa

Tomēr līdz pašam pēdējam brīdim es vēl cerēju no viņiem paglābties. Un kad ieskrēju nezināmā trepjutelpā un uzlīdu līdz pašam augšējam stāvam un atkal sabruku es tomēr vēl cerēju…

"O, nekas, nekas, pēc stundas sirds pieklusīs, asinis nomazgāsies, guli, Veņička, guli līdz rītausmai, bet tad uz Kurskas staciju… Nedrebi tā, es taču tev teicu, nevajag…"

Sirds dauzījās tā, ka traucēja ieklausīties, un tomēr es sadzirdēju: lejā durvis lēnām pavērās un netika aizvērtas brīžus piecus…

Trīcēdams no galvas līdz kājām, es sev pateicu "talitā kūmi". Tas ir/celies un sagatavojies beigām",.. Tas jau vairs nebija "talitā kūmi", es jūtu, ka tas ir 1 a m ā sabahtan i, kā teica Pestītājs. Tas ir: "Kādēļ Tu, Kungs, esi mani atstājis?" Kādēļ tomēr, Kungs, tu mani atstāji?

Kungs klusēja.

Debesu eņģeļi, viņi kāpj augšup! ko man darīt? ko man tagad darīt, lai nemirtu? eņģeļi!..

Un eņģeļi iesmējās. Vai jūs zināt, kā smejas eņģeļi? Šie zemiskie radījumi, tagad es zinu, vai pateikt jums, kā viņi tagad iesmējās? Kādreiz, ļoti sen, Lobņā, pie stacijas, vilciens pārbrauca cilvēkam un pārbrauca kaut kā neaptverami: visu viņa apakšējo daļu samala lupatu lēveros un izsvaidīja pa sliedēm, bet augšējā daļa, virs jostas, palika kā dzīva un stāvēja blakus, kā stāv uz postamentiem visādu neliešu krūšutēli. Vilciens aizbrauca, bet viņš, šī puse, tā arī palika stāvam, un viņa sejā bija kaut kāds domīgums, un mute bija pavērta. Daudzi uz to nespēja skatīties, griezās prom, nobāluši un nāves skumjām sirdī. Bet bērni pieskrēja viņam klāt, trīs vai četri bērni, un, kaut kur pacēluši dūmojošu cigaretes izsmēķi, iesprauda to beigtajā pavērtajā mutē. Un cigarete joprojām dūmoja, bet bērni lēkāja apkārt un smējās par šo dīvainību…

Lūk, tā par mani tagad smējās debesu eņģeļi. Viņi smējās, bet Dievs klusēja… Bet tos četrus es jau redzēju viņi kāpa augšup no pēdējā stāva… Bet, kad es viņus ieraudzīju, stiprāks (goda vārds, stiprāks) par jebkādām bailēm bija izbrīns: viņi, visi četri, kāpa augšup basām kājām, apavus turēdami rokās kādēļ viņi tā darīja? lai netrokšņotu trepju telpā? vai lai nemanāmāk piezagtos man klāt? nezinu, bet tas bija pēdējais, ko atceros. Proti, šis te izbrīns.

Viņi pat neļāva sev atvilkt elpu un no pēdējā pakāpiena metās mani žņaugt, uzreiz ar piecām vai sešām rokām; es, kā spēju, rāvu nost viņu rokas un aizsedzu kaklu, kā spēju. Un lūk, tad notika pats briesmīgākais: viens no viņiem, ar pašu negantāko un klasiskāko profilu, izvilka no kabatas milzīgu īlenu koka spalā; varbūt pat ne īlenu, bet skrūvgriezi vai kaut ko tādu es nezinu. Bet viņš pavēlēja visiem pārējiem turēt man rokas, un, lai kā es pretojos, viņi mani, pusneprātīgu, pienagloja pie grīdas…

— Kāpēc-kāpēc?.. kāpēc-kāpēc-kāpēc?.. es murmināju… Kāpēc-kāpēc?

Viņi ietrieca man šmigu tieši kaklā…

Es nezināju, ka pasaulē ir tādas sāpes, no mokām es savilkos čokurā.

Biezs sarkans burts "J" izpletās man acu priekšā, ietrīsējās, un kopš tā laika es neesmu nācis pie apziņas, un nekad nenākšu.

Kabeļu darbos Šeremetjevā, 1969. gada rudens

Tulkotāja pēcvārds

Venedikta Jerofejeva 50. dzimšanas dienā, 1988. gada 24. oktobri, viņa draugs Aleksandrs Veļičanskis uzsauca tostu, kurā cita starpā teica:"…par mūsdienu talantīgajiem rakstniekiem nekad neteiks, ka viņi, lūk, dzīvoja Jerofejeva laikā. Nē, par viņiem teiks, ka viņi dzīvoja viens otra laikā, bet Jerofejeva laikā dzīvoja visa valsts Jerofejeva laikā dzīvoja VISI, kas dzīvoja viņa laikā. Visi mūsu laikabiedri, kas piedzima starp trīsdesmito un piecdesmito gadu, paliks un nevis tikai literatūras vēsturē, bet arī visas Krievijas vēsturē JEROFEJEVA paaudze. Jerofejeva fenomens nav vienīgi literatūras fenomens, tas atstāj kultūras vērtību sfēru un sniedzas eksistenciālo vērtību sfērā…"[1]

Vēl 60. gados no literatūras vispirms gaidīja tās sabiedrisko nozīmīgumu, pie tam vienalga, vai runa bija par kādu Jevgeņija Jevtušenko opusu Bratskas HES (1965), vai par Aleksandra Solžeņicina Vienu dienu Ivana Deņisoviča dzīvē (1962); Jevtušenko mēģināja pārliecināt par sociālistisko ideālu dzīvotspēju, Solžeņicins runāt par noklusēto vēsturē, un kā viens, tā otrs ļāva ilgt ilūzijām, kuras bija nepieciešamas, lai vesela paaudze atrastu attaisnojumu savai pastāvēšanai. Bet tai uz pēdām mina jau cita, "Jerofejeva paaudze" kurai bija nospļauties uz komunisma triecienceltnēm un piecgades plāniem, kura līdz ar Jerofejevu uzvilka 20. gados populāro dziesmu: "Paliec sveiks, aktīvais darbs. Paliec sveika, komjaunatne."[2]

1968. gadā beidzās ilūziju laiks, saukts par "atkusni"; 25. augustā astoņi cilvēki izgāja Sarkanajā laukumā, protestējot pret karaspēka ievešanu Cehoslovākijā, taču viņu brīvība turpinājās tikai dažas minūtes, līdz visi demonstrācijas dalībnieki tika apcietināti un vēlāk satupināti aiz restēm. Ar šīs pašas vietas pieminēšanu, kā zināms, sākas Venedikta Jerofejcva Moskva-Petuški: "Visi saka: Kremlis, Kremlis. No visiem par to dzirdu, bet pats ne reizes neesmu redzējis," un šī nepiedalīšanās "programma" izvērsās, dzejnieces Olgas Scdakovas vārdiem runājot, daudz radikālākā pastāvošās kārtības noliegumā nekā disidentisms.' Vispārēja, visaptveroša kompromisa, pielāgošanās un iebaidītības gaisotnē Veņička varonis un autors ļāva ieraudzīt pozīciju, kurā nebija ne grama kompromisa.[3]

Solžeņicina īvanu Deņisoviču varēja publicēt vai atteikties publicēt ideoloģisku apsvērumu dēļ; poēma Moskva-Petuški nebija publicējama nevis sava pretpadomiskā vai jebkāda cita satura dēļ, bet gan tādēļ, ka tā vispār nebija rakstīta publicēšanai. Tā vienkārši bija uzrakstīta bez kādas atskatīšanās uz cenzūru, brīvi un priecīgi, un tādēļ tajā drīkstēja visu rakstīt, kā ienāk prātā, lietot necenzētus izteicienus, atsaukties uz aizliegtiem autoriem, izsmiet jebkādas autoritātes vai jebkādu svētu ideju. "Mazdūšīgajam" paģirainajam Pctušku varonim neko nevajadzēja ja nu vienīgi mazliet, ko salāpīties, un nedaudz vietas vilcienā, ļaujot sevi vest turp, kurp vilciens brauc. Moskva-Petuški nav literatūra, tā pirmām kārtām ir attieksme pret dzīvi, un šīs attieksmes forma veidojās "dzīru" sarunās draugu kompānijā: pastāvīgais virtuvju, katlumāju un mākslinieku darbnīcu kapustņiks slīpēja mājienu un asprātību vidi, kur stukačus pazina pēc viņu nopietnības, nespējas pasmieties. "Piemēram, tika izpildīta opera Ļeņins un Dzeržinskis. Tas bija lielisks ekspromts, kas sākās ar "r" skaņu raustošo ariozo: "Fēliks Edmundovič! Kad ceturtajā KSDSP kongresā — jūs runājāt par sociāl-demokrātiem, jūs stipri — novirzījāties — labajā oporriinismā!" Uzpūtīgais Dzeržinskis kā gailis iesaistījās ar vadoni politiskā diskusijā. Dialogu pavadīja improvizētas replikas no zāles, katru reizi jaunas. Mēs, "revolui ionārās masas", dziedājām "Naidīgās vētras pāri mums brāžas" vai ko tādā garā. Darbība, kur piedalījās gan Nadja (Nadežda krupskaja U.T.), gan meņševiki, gan matrozīši, noslēdzās ar operetisku kankanu ar kāju mētāšanu: "Pie eserēm, pie eserēm mlīt mēs brauksim!" Un visa labā kompānija draudzīgi devās uz iedomātu bordeli. Mēs dzērām lētu portvīnu, kas mums bija lafita un kliko vietā, un konjaku Kamī-Krievzemē-dzīuot-grūti."

60. gadi kultūras tradīcijas nozīmē bija"tukša vieta, kas biedēja ar savu tuksnesību" kā to savā Nobela lekcijā teica Josifs Brodskis, un, iespējams, virtuvju kompānijas radās arī aiz nespējas dzīvot šajā bezgaisa telpā, un, tā kā nebija nekādu reālu ikdienas dzīves lormu, tad sarunas pievērsās, ja gribat, ideālā sfērai vēsturei, literatūrai, filozofijai, reliģijai; par to vien ari runāja. Neticami plaši uzplauka samizdata fenomens tika pārrakstītas (vēlāk arī fotoprintētas) gan retās ārzemju literatūras publikācijas, gan pirmsrevolūcijas izdevumi, gan "zinātniskai lietošanai" izdotie inaztirāžas izdevumi, gan tie, kas atradās speefondos, gan arī tie, kas slepeni tika ievesti Padomju Savienībā; pa drumslai tika atjaunoti teksti, kurus padomju vara bija centusies aizmirst vai iznīcināt. (,'ilvēki gribēja lasīt un lasīja nepārprotami vairāk nekā jebkurā citā laikā; par vērtību kļuva izlasītais un zināšanas par to; par kultūras varoņiem filologi Sergejs Averincevs, Mihails Bahtins, jutijs Lotmans.7 Venedikta Jerofejeva dienasgrāmatas liecina, kādā apjomā viņš lasīja dažādu, arī oficiāli nepieejamu literatūru; teiksim, vienā 1961. gadā, kad viņš bija nodarbināts kā strādnieks kabeļu likšanā, viņš, izdarot pierakstus, lasīja: Dostojevska Pusaudzi,

Lēnprātīgo, Noziegumu un sodu, Velnus, Rakstnieka dienasgrāmatu, Idiotu, Piezīmes no pagrīdes, Sopenhaueru, Veresajevu, Jauno derību, Nīčes vēstules, Gribu uz varu, Tā runāja Zaratustra, Rahmaņinova vēstules, Servantcsa Donu Kihotu, Novalisu, Sorela grāmatu Par vardarbību, Kakinomoto Hitomaru un citus 7. 8. gadsimta japāņu klasiskos dzejniekus, Tertulliānu, Aleksandrijas Klēmentu, Origenu, Fēliksu Minūciju, Laktanciju, sv. Kiprianu, Aleksandrijas Atanasiju, sv. Augustīnu, Akvīnas Tomu, Feierbahu, Ciceronu, Kantu, Hieronimu Svētlaimīgo, bīskapu Nemesiju, sv. Ambrosiju, sv. Bernardu, Boētiju, Arnobiju, Ķempenes Tomu, Johanu Tauleru, bīskapu Teodorētu, biskapu Salviānu, Žana Zaķa Ruso Grēksūdzi un Jauno Eloizu, Bjornsonu, Luteru, Ibsena Pēru Gintu, Brandu, Meža pīli, Sabiedrības pīlārus, Tautas ienaidnieku (dienasgrāmatā atzīmēts, ka pārlasa desmito reizi) Damaskas Joannu, Kenterberijas Anselmu, Melanhtonu, Joannu Mosheimu, Ekolampadiju, Zanu Kalvinu, Seneku, Plūtarhu, Igo no Viktora klostera, Karrancu, Emilu Zolā, Grēgonju Teologu, Jāni Zeltamuri, Kaiserejas Basileju, nez no kurienes izrakstīti Henriha Himlera, Ādolfa Hitlera un Ādolfa Eihmana citāti, citēti Bairons, Stendāls, Flobēra vēstules, Aleksandrs Hercens, Dmitrijs Pisarevs, Ivans Turgeņevs, Ričards Breitveits, Karls Jasperss, Ļeva Tolstoja Kreicera sonāte, Tēvs Sergijs, Prevo Manona Lesko, Dominiks Mondroni, viņš atsaucas uz Benedeto Kroči, Kārlu Bārtu, Johanesu Hesenu, Iļju Mečņikovu, Bergsonu, Herbertu Spenseru, Hipolitu Tēnu, Čārlzu Darvinu, Pendelu, Fogm, Voltēru, Paskālu, Tomasu Mannu, Fridrihu Silleru, Peinu, Dikensu, A.F. Gfrērera Kristīgās baznīcas vēsturi8 protams, ka daļa no izrakstiem dienasgrāmatā izdarīti no vēstures vai, iespējams, mācību grāmatām, un jāņem arī vērā, ka Veņička pats sevi sauca par enciklopēdistu.

Runājot ar Olgu Sedakovu, es jautāju, kad tad Jerofejevs paguva lasīt, ja viņam bija arī jādzer, un viņa atbildēja, ka pa dienu, kamēr vēl nebija piedzēries pie tam, un to atzīmē visijerofejeva paziņas, viņš bija arī fenomenāls cilvēks alkohola izturības ziņā, līdz pat septiņdesmito gadu vidum viņu neatceras piedzērušos.

Jerofejeva lokā dzeršana, kas pavadīja draugu dzīvi un sarunas, tika uzskatīta par vienīgo godīgo attieksmi pret īstenību, ar kuru nekāda sadarbība nebija iespējama; Jerofejevam dzeršana bija sava veida radikāls atteikšanās žests no pasaules, kurš drīzāk varēja tikt uztverts reliģiskas askēzes gaismā kā teica Jerofejeva Maskavas universitātes studiju biedrs, Prans Jackjavičus: "…viņš nodzīvoja dzīvi neaptraipīts, un dzeršana viņu tikai paglāba."[6]alkohols bija arī kausējamais katls, kurā tika sajauktas atšķirības starp dažādām sabiedriskajām grupām, kurā intelektuālās pretenzijas atradās līdzās vienkāršās tautas nepastarpinātajai dzīves uztverei, kriminālais slengs līdzās dekadentiskai dzejai. Poēmā Moskva-Petuški vairākkārt aprakstīta šī lumpenizētā vide, kur Veņička "savu spēku robežās paplašināja"strādnieku"horizontu" un kur "atmetuši kaunu un nākotnes rūpes, mēs dzīvojām tikai garīgu dzīvi."

Runājot par poēmu "Moskva-Petuški", neizbēgami nākas runāt par Jerofejevu pašu, jo poēmas pirmā persona Veņička ir tas pats Veņička, kurš sarakstījis grāmatu par Vcņičku, pie tam •iiitora dzīve tik ļoti sakrita ar poēmas varoni, ka Jerofejeva tuva paziņa, Lidija Ļubčikova, ilgu laiku Pctuškus uzskatīja vienkārši par Jerofejeva dienasgrāmatu  (tāpat arī Olga Sedakova, sk. sa¬ļimu šajā grāmatā), viņiem arī bija grūti ieraudzīt kaut ko citu, jo Veņička dzīvē runāja tajā pašā stilā kā poēmā Moskva-Petuški it kā bija tikai pierakstīts daudzkārt dzirdētais, pie tam tās adresāts bija tas pats, kas viņa sarunām — šaurs draugu pulciņš, "lai jūs, nejēgas nemīļie, desmit lappuses pasmietos, bet pēc tam lappuHi tcs sešas aizdomātos. Novaliss teica: "Es esmu jau uzrakstījis veselu nelielu bibliotēciņu saviem draugiem." Tā arī es! Sākumā pat uzvārdi bija pilnībā norādīti, bet pēc tam, sūtot burtnīciņu uz ļoti Tuvajiem Austrumiem, es vārdus novācu vai saīsināju."

Tikmēr Petuškus kā literatūru jau citu iemeslu dēļ neuztvēra (un joprojām neuztver) "nopietnie lasītāji", pārmetot autoram antikristīgu niekošanos un bezjēdzīgu muļķa laišanu. Par spīti tam, ka poēma Moskm-Petuški zibens ātrumā izplatījās samizdatā visā Padomju Savienībā un drīz tika pārtulkota daudzās ārvalstīs, Veņička vēl un vēlreiz mēģināja pārliecināties, kāda tad ir Moskva-Petuški patiesā literārā vērtība un kādu iespaidu tā atstāj uz "vienkāršajiem" lasītājiem.

Piemēram, 1976. gadā, tobrīd strādādams aeroloģiskajā ekspedīcijā Kolas pussalā, Jerofejevs dod lasīt Petuškus saviem robustajiem darba biedriem. Venediktam par lielu pārsteigumu nevienam no četriem, kas poēmu izlasa, tā neizsauc ne smaida ēnu. Radists Saveļjevs neizpratnē jautā ģeologam Mincam, kas īsti lasītais ir sūds vai tā neko?' Un ģeologs Mincs atbild: 'Drīzāk jau nu pirmais.'"[9]

Iespējams, viņa darba biedriem, kas pavadīja laiku, sitot domino, runājot par suņa gaļas konserviem un triperi, Moskva-Petuški nelikās literatūra tādēļ, ka tajā nebija par mīlestību "kā Turgeņevam" bet viss bija "kā dzīvē". Patiešām, viss bija kā dzīvē, taču viss bija uzrakstīts tieši tik labi, ka, piemēram, "attiecīgie orgāni", tas ir, padomju drošības dienests, nespēja noticēt, ka poēmas Moskva-Petuški autors patiešām pastāv, bet nav kāda "īsta" rakstnieka pseidonīms. Tiesa, pats Veņička kuratoriem no Valsts drošības komitejas piepalīdzēja gan tiešā, gan pārnestā nozīmē: tiešā tādējādi, ka reiz viņš esot palīdzējis izstumt netālu no viņa sievas un dēla dzīves vietas, Mišlinas ciema, dubļos iestigušo drošībnieku volgu tā atgriezusies pēc veltīga mēģinājuma viņu atrast;[10] un pārnestā tādējādi, ka Veņička patiešām bija grūti atrodams 17 gadus viņš dzīvoja bez pases, bez uzskaites karaklausībā un bez pieraksta (tas nozīmēja nelegāli, bez jelkādam tiesībām vai garantijām), strādāja vienkāršus darbus dažādās Padomju Savienības vietās un dzīvoja, burtiski, kur pagadās. Arī šajā ziņā viņš, kā pats raksta poēmā, izvairījās no žanra noteiktības: "Velns viņu zina, kādā žanrā es aizbraukšu līdz Gailīšiem… No pašas Maskavas bija vien filozofiskās esejas un memuāri, vien dzejoļi prozā kā IvanamTurgeņevam… Tagad sākas detektīvstāsts…"

Literatūras žanru piemērošana dzīvei nav aiz matiem pievilkta: tajā mērā, kā kāds var domāt par Jerofejeva dzīvi, tas būs literārs žanrs, kuru vispilnīgāk izsaka tieši Moskva-Pctuški, grēksūdzes proza, cilvēka saruna ar savu dvēseli, kuras gaitā iezīmējas ideālais Veņička, tāds, no kura attīrīts Jerofejeva vēlīnais alkoholisms, sadzīviskā un slimības radītā neiecietība, par kuru Lidija Ļubčikova saka, ka "sliktais viņā tas nebija viņš"; un, iespējams, tāds, kādu viņu mīlēja jaunības draugi vēl pirms Petuškiem "nevis kā slavenu rakstnieku, bet gan kā brīnišķīgu (tieši tā!), valdzinošu, neparasti pievilcīgu cilvēku. Mēs ļoti sajūtām viņā viņa nozīmīgumu, viņš bija mums nozīmīgs pats par sevi, bez saviem rakstu darbiem."  Dzērāju kompānijā, kas brauc Pctušku vilcienā, patiešām var pārliecināties, ar kādu bijību pārējie sarunbiedri attiecas pret Veņičku, gaidot no viņa apstiprinājumu savām fantāzijām." Visi klātesošie it kā iekšēji stāvēja viņa priekšā miera stājā, gaidīja viņa teikto jebkurā sakarā un, neapstrīdot, to pieņēma," saka Olga Sedakova,  apgalvojot, ka ikvienam, kurš saskārās ar Jerofejevu, tas kļuva par"dzīves notikumu", apmēram tā, it kā viņi būtu satikušies ar sirdsapziņas balsi, kuras priekšā visa pasaulīgā rosība izrādās vien "vēja tvarsts"... Tie, kas Jerofejevu pazina, var teikt, ka viņš pats bija nozīmīgāks par saviem sacerējumiem, un, ja arī tie ir kļuvuši nozīmīgi, tad pateicoties viņa klātbūtnei tajos.

Taču, laikam ritot Veņičkas klātbūtnes viņa laikabiedros paliek arvien mazāk, bet arvien vairāk Petuškos.

Kad "īstais" Veņička tiek vienādots ar poēmas Veņičku, runa galvenokārt ir par to, ka Moskva-Petuški varoņiem ir savi prototipi dzīvē; par to, ka līdzīgas sarunas kā poēmā tika risinātas Veņičkas draugu lokā; par to, ka Petušku varoņa domugaita bija daudzējādā ziņā līdzīga viņa autora domugaitai; par to, ka daudzi no tur aprakstītajiem notikumiem balstās paša Veņičkas biogrāfijā šāda attieksme pret poēmu Moskva-Petuški Jerofejeva biogrāfiem liek piemērot to arī Veņičkas dzīvei pirms poēmas uzrakstīšanas un reizēm arī pēc tam. Runa ir par Moskva-Petuški noslēguma rindiņu: "Viņi ietrieca man šmigu tieši kaklā [..] un kopš tā laika es neesmu nācis pie apziņas, un nekad nenākšu." Tā kā poēmas rakstīšanas laikā Veņička bija vēl neparasti veselīgs cilvēks, bet divdesmit gadus pēc šī teikuma uzrakstīšanas, 1990. gada 11. maijā, mira ar kakla vēzi Vissavienības onkoloģiskajā centrā Maskavā, bieži vien uzskata, ka Veņička paredzēja savas nāves veidu (to saka, piemēram, Olga Sedakova); šādā skatījumā gan visa Jerofejeva dzīve it kā pakļaujas mērķtiecībai, kas izriet no poēmas Moskva-Petuški, tas ir, pakļaujas poēmas žanra noteikumiem.

Starp citu, Petušku Veņičkas apskurbušais tēls lika ciest arī skaidrajam Veņičkam: poēmas lasītāji ārpus Jerofejeva draugu loka sliecās (un dara to līdz šim) tās autorā saskatīt tieši Moskva-Petuški varoni. Rakstošie par Veņičku neglābjami krita bezgaumīgas stilizācijas lamatās; neprātīga bija Jerofejeva sievas Gaļinas iecere pēc Veņičkas nāves pašai pabeigt viņa iesākto lugu Fanija Kaplane; atklāti neveiksmīga Jerofejeva paziņas, dzejnieka Vladislava Ļona banālā mistifikācija, paziņojot, ka viņš esot atradis Veņičkas pazaudēto romānu Dmitrijs Šostakovičs, un mēģinot neveiklu teksta savārstījumu uzdot par Jerofejeva prozu (sk. ГФ новая литературная газета, вып. 9, 1994). Jaunie paziņas mēģināja leģendārajam Veņičkam iepatikties atbilstoši priekšstatam par poēmas varoni un izgāzās, stāstot jēlu anekdoti vai aprejot autoritātes.

Gribojedova biogrāfiju, teica Puškins, vajadzētu uzrakstīt viņa draugiem, taču lieliskie cilvēki pie mums pazūd, neatstājot pēdas. "Pazūd" arī Jerofejeva draugi līdz ar virtuves sarunu laikmetu, un vienīgā telpa, kur iespējama saruna ar Veņičku, ir dzelzceļa līnija Moskva-Petuški kamēr vien atradīsies kāds, kurš atvērs Vcņičkas "traģiskās lapas".

Vilcienā prom no pasaules

Arņa Ritupa un Ulda Tīrona saruna ar Olgu Sedakovu, Maskava, 1997

Cik lielā mērā rakstītais Moskva-Petuški atbilst tam, kā bija?

Tas atbilst simtprocentīgi. Es Petuškus pirmo reizi lasīju rokrakstā skolas burtnīcā ar viņa sīko, ļoti sīko rokrakstu, gandrīz vai tādu kā cietumā, kad papīra ir maz un cilvēks cenšas pēc iespējas vairāk uzrakstīt un es pret to attiecos nevis kā pret literatūru, bet kā pret dienasgrāmatu. Viss bija tieši tā, kā rakstīts. Viss bija pazīstams viņa runa dzīvē bija tieši tāda pati kā romānā. Tajā skanēja Veņičkas balss, kuru mēs dzirdējām arī tāpat. Un es domāju, vai to maz var saukt par literatūru. Un patiešām ar profesionālo literatūru to salīdzināt nevar, jo tas ir dzīves romāns. To var salīdzināt, pieņemsim, ar tādām lietām kā Kazanovas pieraksti, jo tās ir pēdas, ko atstājusi dzīve. Ir pierakstīts tas, ko viņš pārdzīvojis, un tas viņam bija svarīgāks par literatūru. Viņš nebija profesionāls literāts. Tas, ko viņš darīja, bija dzīves veids. Viņš neko nedarīja, viņš sludināja zināmu dzīves veidu, viņš pats tā dzīvoja un attēloja to romānā.

Un dēls, pie kura viņš brauca?

Dēls ir dzīvs, viņu sauc Veņička, jaunākais, viņš dzīvo Petušku ciemā… Vienīgais, kas tur patiešām ir izdomāts tā dāma, pie kuras viņš brauc. Man šķiet, ka viņa toreizējā sieva, viņa mazuļa māte, ir kaut kas cits. Vispār, tur ir visi paziņas, es, piemēram, tur parādos epizodē kā pustrakā dzejniece. Atnāca Borja ar'pustraku dzejnieci". Tā esmu es.

Vai viņš uzskatīja sevi par rakstnieku? Jūs teicāt, ka viņš piekopa tādu dzīves veidu, nestrādāja…

Strādāja, vilka kabeļus kā tur ir aprakstīts. Strādāja dažādus proletāriskus darbus. Politiskā ziņā šāds dzīves veids nozīmēja radikālu nonkonformismu, pašu radikālāko, kādu esmu sastapusi. Radikālāku nekā, pieņemsim, disidentiem. Saites ar režīmu viņš bija sarāvis daudz būtiskāk. Bet par ko viņš sevi uzskatīja? Par dzejnieku. Dzīves dzejnieku.

Tā ari sevi nosauca?

Jā. Lai gan dzejoļus nerakstīja. Tikai joku pantiņus. Lūk, tāds dzejnieka tēls, kā viņš citēja Bloku: "Bet dzejniekam vispasaules dzēronis/ Un ar konstitūcijām viņam par maz." Kaut kādā ziņā tas viss, protams, bija saistīts arī ar Evaņģēlija sižetu, un pirmais viņa darbs saucās Labā vēsts, tā bija it kā parodija par Evaņģēliju. Viņš pats sevi uzskatīja par tādu kā mesiju.

Un vai var uzskatīt, ka Veņička pareģoja to, kā mirs?

Tā arī notika. Tā īlena ieduršana kaklā toreiz, kad viņš to rakstīja, nebija nekāda pamata domāt, ka tā varētu notikt. Patiešām beigas vairs nav dienasgrāmata, un, tā kā toreiz es to uztvēru kā dienasgrāmatu, beigas man šķita sadomātas. Literāras. Un es Veņičkam pajautāju, kādēļ tā beidzas. Viņš atbildēja, ka kaut kā taču bija jāpabeidz, nevar visu to ceļojumu atstāt nepabeigtu.

Ja drīkst jautāt, bet kā gadījās, ka jūs viņu pazināt?

Es mācījos universitātē, un tur mācījās viens no viņa piekritējiem jeb sekotājiem. Ap Veņičku bija izveidojies savdabīgs pulciņš, kam viņš bija elks, un viņi, elpu aizturējuši, uzklausīja visu, ko vien viņš pateica. Un, lūk, viens no tādiem sekotājiem mācījās kopā ar mani. Viņš mani iepazīstināja. Saprotams, kad es pirmo reizi ieraudzīju šo loku, apdzērušos bohēmu, kurpretim es biju meitene no pieklājīgas padomju ģimenes mans tēvs bija pulkvedis… Varat iedomāties, ka es uz to skatījos ar šausmām un izbrīnu.

Bet kas vēl bija šajā lokā?

Pirmkārt, Veņas vecie paziņas no universitātes mācību laikiem viņš tajā iestājās jau 1956. gadā. Un viņa kursabiedri vēlāk kļuva par itin pieklājīgiem cilvēkiem teiksim, viens no viņa tuvākajiem draugiem, Vladimirs Muravjovs, ir angļu (ilo1i īgs. Starp citu, katolis viņa dēļ ari Veņa mūža pēdējos gados l< ristījās katolicismā. Muravjovs it kā izrādījās viņa mantinieks, pie viņa glabājas Veņas agrīnie rokraksti.

Bet Jerofejcvs taču neuzrakstīja daudz?

Nē, nē, un diez vai arī varēja uzrakstīt. Daudzi uzskatīja, ka viņš visās tajās dzeršanās iznieko savu talantu, ka maz raksta… Nē, patiesībā šis ir tas gadījums, kad ir vajadzīga vesela dzīve, l.ii uzrakstītu vienu sacerējumu. Lai uzrakstītu otru, ir vajadzīga otra dzīve.

Kā Moskva-Petuški rokraksts nonāca ārzemēs?

Tas ir pilnīgi pasakains stāsts, jo Veņa neiekļāvās nekādā lirerātu lokā. Viņam bija pašam sava, sevišķa dzīve. Un viņam nebija nekādu sakaru, pazīšanos literātu lokā šeit vai ārzemēs. Kaut kādā veidā viens no rokrakstiem nonāca ārzemēs… Un tas bija pasakains triumfs, nekas to nebija sagatavojis. Bet jau pirms 1,un rokraksts tika pavairots neskaitāmās kopijās, ko cilvēki paši bija pagatavojuši. Mēs ar draudzeni kas ir lieliska zinātniece, klasiķe arī izgatavojām kopiju. Un šī kopija nokļuva ārzemēs un ļoti ātri tika publicēta, tālāk jau tulkota. Visi deva Pctuškus cits citam lasīt es, piemēram, devu tos lasīt Averincevam.

Un, interesanti, kā reaģēja Sergejs Sergejevičs?

Sergejs Sergejevičs bija ļoti pārsteigts. Visvairāk viņu pārsteidza, ka man tas patīk. To viņš nekādi nebija gaidījis. Viņš teica, ka neko no tā nesaprot. Es pajautāju, ko viņš nesaprot vai to dzeršanu un ņemšanos, vai ko? Viņš atbildēja, ka neko nesaprot no prozas. Es lasu tikai dzejoļus, teica Averincevs. Vergilija lasītājam tas patiešām bija pārāk liels šoks.

Bet jums patika?

Vispār, man patīk joprojām, lai gan es nestādos priekšā, kā Pctuškus var uztvert tagadējais, jaunais lasītājs. Es biju ļoti pārsteigta, kad ieraudzīju tulkojumus. Veņa nelasīja svešvalodās, un viņš palūdza mani pārtulkot, kas tiek rakstīts priekšvārdos es viņam tulkoju franču, itāļu priekšvārdus, un tas viņu, protams, ļoti uzjautrināja. Tādēļ, ka tas bija vienkārši neiedomājams lēciens no… es nezinu, kā to nosaukt, tā nebija bohēma, kā viņš dzīvoja, kaut kas daudz trakāks. Nezinu… nu, kā dzīvo cilvēki bez naudas, bez mājām… Pats Veņa, pirms apprecējās ar savu pēdējo sievu, kura uzsāka nodarboties ar viņa iekārtošanu -, mētājās pa paziņām, dzīvoja svešās mājās, visur, kur viņu laida iekšā faktiski tā bija klaidoņu dzīve, tikai ar to atšķirību, ka kompānija bija ļoti intelektuāla. Un viņi bija ļoti daudz lasījuši, visi kādreiz bija mācījušies universitātēs, institūtos, un intereses bija pašas izsmalcinātākās, bet citādi kā jau klaidoņi. Viss tas, protams, bija savienots ar īstu alkoholismu, tā nebija vienkārši literatūras tēma.

Alkoholisms bija iedvesmas avots.

Tur jau tā lieta, ka tā tas nebija saorganizēts tā teikt, vispirms es iegūstu alkoholisma dzīves pieredzi, bet pēc tam par to rakstu. Nē. Dzeršana arī bija dzīves mērķis. Tas arī bija "vispasaules dzēronis". Tā bija pretošanās forma padomju režīmam un ne tikai, jo Veņička vispār nepieņēma nekādu sociālo pasauli, un nepieņemtu arī nekādu citu iekārtu. Tas bija viņa žests. Taču no tā nepavisam ne obligāti izriet rakstīšana. Veņičkam bija literatūras, valodas talants, tādēļ viņš varēja to visu pierakstīt.

No dzejnieka līdz vienkārši dzērājam bija ļoti tuvu.

Protams, mēs redzējām, ka tas notiek. Pat ar Venediktu, kurš tomēr bija neparasts cilvēks, arī šajā ziņā viņam piemita kaut kāda pasakaina izturība.

Vai viņš patiešām nekad nereiba?

Jā, viņš nereiba. Es nekad nepiedzīvoju, ka viņa dzeršana izpaustos tādās formās, kā tas parasti notiek. Viņš kļuva drūms, iegrima sevī un pārstāja sarunāties. Es atceros, ka vēl brīnījos, kādēļ tad viņš dzer: cilvēki it kā dzer, lai kļūtu jautrāki, bet viņš no tā kļuva tikai drūmāks un drūmāks.

Bet viena no viņa tēmām, acīmredzami varēja būt nāves lēma. Vai viņš juta savu nolemtību jau pirms slimības?

Protams, vienmēr. Protams, ka viņš arī pēc tās tiecās. Otrs citāts, kas pavadīja visu šo dzīves veidu, ir no Pasternaka: "Mēs šķēršļus pārvarēt nesolījām… mēs iesim bojā atklāti."

Tātad, var runāt par tādu apzinātu sevis pazudināšanu?

Jā, protams. Salīdzinājumā ar ko viss pārējais tika uzskatīts par negodīgu rīcību. Šādā pasaulē dzīvot godīgi nozīmē dzīvot, lūk, šādi. Pasaule ir tik šausmīga, ka nekāds kolaboracionisms nav iespējams. Un nepieciešams, lūk, tā iet bojā. Manuprāt, jebkāda labklājība viņam bija neizturama. Kaut kādā ziņā Petuški ir ari ļoti nacionāls darbs, un Veņa šajā ziņā gāja tālāk par visiem. Jo Dovlatovam tādi ir viņa varoņi, bet pats viņš tāds tomēr nebija, viņam bija vajadzīga literārā karjera. Iedomāties, ka Veņa varētu emigrēt, bija pilnīgi neiespējami. Kādēļ?

Bet tas taču būtu kaut kāds solis! Bet viņš negribēja spert soļus. Viņš gribēja, lai vilciens viņu vestu, kur vajag. Viņu nav iespējams iedomāties citā stāvoklī, kādā aktivitātē, kādās rūpēs par savām publikācijām.

Bet kad jūs braucāt uz Petuškiem, jūs ari dzērāt tai vilcienā?

Parasti viņa pielūdzēji darīja visu to pašu, taču mērs bija atkarīgs no… Nevienu, protams, ar varu nespieda. Varēja arī ne sevišķi. Bet tas bija tāds dzīves veids, tas bija savdabīgs heroisms, jo par dzeršanu vagonā un braukšanu bez biļetes dzina ārā.

Bet sarunas šajās dzeršanās bija par literatūru?

Protams, tikai par to tur arī runāja. Tās bija sava veida teoloģiskas, filozofiskas, literāras sarunas… Ļoti dīvainā pavērsienā, jo Veņa tā droši vien ir nacionāla iezīme izcēlās ar īpašu apofatismu. Viņš ne par ko negribēja runāt tieši un izvērsti. Viņam vajadzēja vienmēr runāt kaut kā slēpti vai citātiem, vai pēdiņās. Tiešs izteikums uzreiz izsauca viņa repliku: kāda banalitāte!

Tāda nepārtraukta sava "cs" redukcija, pašiznīcināšana.

Jā, bet kas varēja stāvēt pretī šai pašiznīcināšanai? Kas viņu varēja apstādināt? Manuprāt, ikdienas dzīve nekad. Ikdienas dzīvi viņš neuzskatītu par sabrukumu, taču viņš juta, ka tāda ikdienas dzīve, iespējams, ir ne mazāka redukcija kā dzeršana. Patiesību sakot, viņu varēja aizraut vienīgi īsta askēta, eremīta ceļš. Svētā ceļš. Pasaule viņam jau bija iznīcināta.

Vai jūs esat satikusi kādu, kas līdzinātos Veņičkam? Šeit vai ārzemēs?

Ārzemēs nē, jo ārzemēs kā viesis es parasti nokļūsru diezgan oficiālās aprindās. Bet tādu cilvēku būtu jāmeklē citur. Tāpat kā pie mums ārzemnieks nevarētu satikt Veņičku. Man šķiet, ka tas ir diezgan universāls dzīves veids. Droši vien vajadzētu būt kādam vēl, bet satikusi nevienu tādu neesmu.

Bet kā pret viņu izturējās varas iestādes?

Lūk, šajā ziņā liktenis pret viņu, manuprāt, bija apbrīnojami labvēlīgs. Jo otru tādu atklāti antipadomisku cilvēku kā viņš būtu grūti atrast. Bet viņu ciet neņēma, ilgu laiku viņš dzīvoja vispār bez dokumentiem, pasi viņš bija pazaudējis. Nezinu, bet daudzi uzskatīja, ka tāda cilvēka vispār nav. Moskva-Petuški viņa vārds nebija rakstīts. Tas, ka viņš tur runā pats par sevi, kļūst skaidrs tikai no sižeta. Vienā no franču izdevumiem bija rakstīts: šis noslēpumainais autors, ja vien viņš vispār eksistē, dzimis pie Vladimiras… Neviens neticēja, ka to nav rakstījis profesionāls rakstnieks kā gan cilvēks, kas tā dzīvo, varētu tā uzrakstīt. Tādēļ viņi nolēma, ka runa bijusi par varoni, kā tas bija Dovlatova gadījumā. Bet tas nebija varonis. Es domāju, pie šādas versijas pieturējās arī varas iestādes ka tāda cilvēka nav. Tādēļ viņi Veņičkam nepievērsa sevišķi daudz uzmanības. Kopš laika, kad viņu izdzina no Vladimiras institūta, manuprāt, pret viņu nekādas represijas netika vērstas.

Bet šī pašiznīcināšanās kā jums šķiet, vai tā kaut kā saistījās ar viņa reliģiozitāti?

Jā, protams. Viņam tas kaut kādā mērā bija kā kalpošana.

Varbūt viņš būtu pieskaitāms "reliģisko neprāšu" tradīcijai?

Jā, un tomēr viņi nedzēra un nepiedzīvoja tās sekas, ar ko dzeršana nevar būt nesaistīta. Tur jau tiek pārkāpts kādam vienkāršākajam morālajam slieksnim. Un sākas alkoholisma kā kaislības inerce. Lai arī Veņička vienmēr teica, ka viņa dzeršana esot metafiziska, tā tomēr bija fiziska. Tādēļ nākošajā dienā viņam par katru cenu vajadzēja salāpīties. Un viņš varēja izdarīt daudz ko tādu, ko tādā brīdī it kā varēja atļauties un ko "reliģiskais neprātis" nedarītu.

Piemēram?

Piemēram, izspiest naudu to, ko dara vienkāršākais dzērājs. Jebkādā veidā. Protams, viņš pats… Viņš man tajā kompānijā visvairāk atgādināja Stavroginu. Pats rokas nesmērēja. Kāds no viņa draugiem gāja un nozaga kādu grāmatu, ātri pārdeva, un īd viņi nodzēra.

Piemēram, nojums…

Jā, piemēram, no manis.

Bet jūs rakstāt, ka viņam blakus jūtaties rupja. Ar ko tas ir saistīts?

Ar viņa neparasto delikātumu kad viņš nebija pilnīgi piedzēries. Viņš bija ļoti uzmanīgs. Parasti viņš mēdza teikt, ka viss ir nieki. Tas bija viņa parastais komentārs, kad kāds kaut ko teica. It kā pilnīga skepse attiecībā pret jebkādām vērtībām. Viņam jautāja, bet kas tad nav nieki? Viņš teica, ka humānisms. I lumānisms nav nieki.

Cilvēciskais cilvēkā…

Jā. Pie tam jo kāds bija nepievilcīgāks, jo vairāk tas viņā izsauca līdzjūtību. Viņš mīlēja visus pazudušos, neglītos, kroplos, bet visus laimīgos, skaistos neatzina.

Bet kāda bija viņa sjpva ari pazudis cilvēks?

Pirmā sieva jā. Pirmā sieva kļuva par alkoholiķi, nodzērās. Hs redzēju avīzē reportāžu kāds bija aizbraucis uz Petuškiem ar viņu iepazīties, un tur bija aprakstīcs kaut kas neiedomājams. Par dēlu un viņu. Bet otrā sieva viņa drīzāk Veņam bija tāda kā aukle. Viņa uzņēmās glābējas lomu, iesākot ar to, ka atjaunoja viņa pasi.

Stāsta, ka kāds esot viņam lasījis savu dzejoli, un vienīgais vārds, ar kuru Jerofejevs to novērtēja, bija —"sūds".

Jā, viņam bija laba gaume, taču no viņa gaumes sajūtas bija aizvāktas tādas lietas, kas bija acīmredzami pozitīvas. Viņam bija vajadzīgs, lai mākslai obligāti piemistu traģisms, tādēļ, piemēram, tāda lieta kā Bahs viņam neeksistēja. Bet Mālers, kādas kaislības, — lūdzu.

Tāds didaktisks jautājums: kādu morālu mācību mums Jerofejevs dod?

Patiesību sakot, es viņu kaut kādā mērā uzskatu par savu skolotāju. Tas ir ļoti dīvaini, jo tiešas šī skolotāja pēdas nav saskatāmas, ja tās būtu tiešas, tas būtu šausmīgi. Un viņa tiešie skolnieki tā arī sāka nodzerties. Tiesa, daži no viņiem kļuva par baznīcas cilvēkiem. Uz mani Veņičkas iespaids bija ļoti spēcīgs, es pat teiktu, ka to varētu nosaukt par atbrīvošanu. Tajā pasaulē, septiņdesmito gadu sākuma padomju pasaulē, pilnīgi verdziskā — un ne tikai režīma nozīmē vai politisko un ideoloģisko važu nozīmē, bet vispār -, viņš izraisīja sajūtu, ka cilvēks ir daudz brīvāks, nekā pieņemts uzskatīt, Tā arī bija Veņičkas mācība. Ka nevajag ne no kā baidīties un, otrkārt, ja tavs darbs ir kaut ko vērts, tad nevajag ņemties ar tā izbīdīšanu un iekārtošanu. Man viņa piemērs pilnīgi apraka jebkādu profesionāla literāta dzīvi. Un man smiekli nāk, skatoties uz cilvēkiem, kas rūpējas par to, lai kaut kas tiktu izdots, recenzēts… Jo es piedzīvoju, kā šī Veņičkas "lietiņa" kā viņš savus Petuškus sauca, kas tika uzrakstīta vienā eksemplārā, iekļuva visās valodās.

Tā bija vienkārši tādas būtiskas vientulības apziņa. Viņš bija ļoti vientuļš cilvēks, bet viņa toreizējā dzīve neļāva, neparedzēja kaut ko tādu atrasties vientulībā. Svētajiem tēviem ir tāds izteikums: kamēr cilvēks nav pateicis: mēs esam divi pasaulē -

Dievs un es, tikmēr viņam vēl nekas nav sācies. Veņičkam bija sācies.

Bet kad viņš mūža beigās kristījās katolicismā, tas taču bija apzināts solis bet viņš it kā apzinātus soļus nespēra?

Jā, tas princips, ko viņš formulēja Petuškos visam jānotiek lēnām un nepareizi. Kādēļ viņš to izdarīja, es nezinu. Taču šī doma viņam galvā bija jau sen. Pēkšņi viņš man vakarā zvanīja un jautāja, vai varu viņam pateikt latīņu ticības apliecības tekstu pater noster un ave Marta. Un kad es pabrīnījos, kādēļ tas viņam vajadzīgs, viņš atbildēja, ka rīt gatavojas kristīties.

Bet kādēļ viņš izvēlējās katolicismu es domāju, viņš maz pazina pareizticību, nekad nebija nopietni nodarbojies ar kādu tradīciju, tas bija it kā tāda paša disidentisma vai nonkonformisma turpinājums. Tas pats bija arī ar Brodski, kurš gatavojās pieņemt katolicismu un atšķirībā no Veņas tomēr pamatoja, kādēļ. Jo tā esot baznīca, kas brīva no savienības ar valsti. Viņu saistīja šis vispasaules, ar valsti nesaistītais katolicisma raksturs. Bez tam tā bija kultūras joma. Veņička mīlēja Danti. Un tā bija galvenokārt Rietumu izcelsmes kultūra. Taču viņš pats nekādus paskaidrojumus nesniedza, tā ka tās ir tikai hipotēzes.

Vai jūs esat ielūkojusies Petušku tulkojumos? Tos tulkot lāču varētu būt ļoti problemātiski.

Petušku panākumi mani satrieca. Jo es biju domājusi, ka to visu aiz mūsu "tēvzemes" robežām saprast nav iespējams. Visi Petuški sastāv no citātiem no mūsu sadzīves, no šiem pārfrāzētajiem padomju izteikumiem… Vajadzēja būt pakļautam visai šai indoktrinalizācijai, lai pazītu, teiksim, Ļeņina citātus, kuru tur ir papilnam, taču es domāju, ka Petuški atbilst vispārējai cilvēku neapmierinātībai ar sociumu, tādam kā daudzu cilvēku nepiepildītam sapnim, kuri nevis pēc brīvas gribas pakļaujas noteiktajai kārtībai, bet tādēļ, ka tā pieņemts.

Vispār, viņa dabiskais žanrs bija antoloģijas. Piemēram, mīklas, kokteiļu receptes protams, lielā mērā tās ir safantazētas.

Taču ne pilnībā, manā klātbūtnē viņi dzēra odekolonus, losjonus…

Bet kā mazdūšība un nedrošība saistās ar viņa skata punktu, no kura viss ir"nieki"?

Patiesību sakot, dzīvē viņš bija pārliecināts, ka zina, kā ir patiesībā. Bet citi nē. Mazdūšība acīmredzot bija viņa vēlamais stāvoklis, kas lielā mērā tika stādīts pretī oficiālajam varoņu kultam, heroismam. Pretī aktīvismam. Tāds kā antikomjaunietisms. Taču par savu patiesību viņš bija pārliecināts un necieta nekādus strīdus, apspriešanas, iebildumus.

Interesanti, ka viņa uzvedību jūs nosaucāt par sava veida heroismu, lai gan viņš pats apzināti atgrūda jebkāda veida heroismu.

Jā, protams, vajadzēja būt izlēmīgam, lai ko tādu izvēlētos.

Vai jums šķiet, ka viņš to izvēlējās apzināti?

Es nezinu, laikam viņš tāds bija piedzimis. Viņš bija ļoti apdāvināts, arī filoloģiski, viņš varēja kļūt par lielisku filologu. Bet iedomāties viņu nodarbojamies ar kaut ko tādu ir neiespējami. Šeit kaut kā izvēle un iedzimta īpašība sakrīt.

Taču nevar arī teikt, ka viņa mūza būtu bijis šņabis.

Nezinu, bet liktenis veda viņu turp. Un varbūt visus dzerošos aizved uz to vietu. Varbūt viņi vienkārši neatrod sabiedrībā citu vietu, un notiek tāda kā selekcija. Kā viņš Petuškos saka, viņam vajadzīgs kaut kas cits. Kaut kas tāds, ko sabiedrība un tāda vienkārša dzīve nedod. Dažbrīd viņš vēlējās dzīvot kaut kā sakārtotāk, un mēs viņam izdomājām kādu nodarbošanos; viņš sāka sastādīt krievu poēzijas antoloģiju, bet pēc tam saprata, ka vienalga tas nav tas, ko prasa viņa dvēsele. Bet ko prasa viņa dvēsele, viņš nezināja. Tikai nolieguma ceļā — ne tas, ne tas, ne tas, un galu galā nekas nepalika pāri.

Viss tas ir noumenāli…

Jā, viss tas ir noumenāli. Nē, tieši otrādi, nekā noumenāla te nav, pilnīgi fenomenāli.

Interesanti tomēr, ka bija kādi stāvokļi, ko viņš vēlējās saHiiicgt lūk, mazdūšība, izmisums…

Jā, atceraties viņš rakstīja: aizkļūt līdz kādam niecīgam bezīlibenim. Tas, protams, ir psihisks stāvoklis. Vispār es domāju, ka viņš ir sentimentālists. Viņa ceļojums ir sentimentālais ceļojums. I hi viņš pats, kad viņam palūdza nosaukt autorus, kas uz viņu ,11 stājuši iespaidu, nosauca Lorensu Stērnu.

Es lasīju, ka sievietes viņš pilnīgi apbūra.

Jā, tas gan.

Vai viņš to kaut kā izmantoja?

Nē, pilnīgi nē. Šajā ziņā viņš bija kaut kā pilnīgi mazdūšīgs. I aču dāmas patiešām, viņam parādoties, juka prātā. Kādēļ, es nezinu.

Jūs nezināt. Tātad, jūs nesajukāt?

Nē, es arī. Es nezinu, viņu apņēma kaut kādas visu šo dāmu pielūgsmes magnētiskās vētras; pie tam dāmās tas provocēja gali ji agresīvu uzvedību. Viņas vienkārši sāka viņu kaut kur vilkt, un šajā ziņā viņš patiešām uzvedās kā lieta. Manu acu priekšā kāda sieviete viņu pārstiepa no citas pie sevis.

Bet Pctuškos ir izveidots tāds iespējamās dievietes tēls.

Jā, bet tas ir sapnis. Manuprāt, viņa izveidota no kaut kādām nefiziskām īpašībām. Es atceros, kā mēs uz Lieldienām lielā kompānijā braucām kaut kur pie Vladimiras, un tā ir vienīgā reize, kad es piedalījos tādā avantūriskā dzeršanā. Tas ir, nevis vienu dienu, bet dienas trīs, četras. Un, lūk, tur parādījās tāda sieviete, kura… Visi gulēja zālītē mežā un turpināja dzert portvīnu. Un pēkšņi viņa sāka Veņu kaut kur vilkt, es neatceros vienkārši fiziski stiept kaut kur. Un es saku ko jūs darāt? Bet Veņa tā pilnīgi nesatricināmi, guļus viņš vienmēr gulšņāja: lai dara. Tas, viņš teica, nav nekas īpašs, mēdzot būt arī sliktāk.

Viņš patiešām visās vietās gulēja?

Jā. Un tādēļ viņš teica, ka dvēselē ir senais grieķis un saprot, kā viņi gulēja savos simpozijos. Tā arī vajag, pie galda nevajagot sēdēt, vajagot gulēt.

Un pat šeit viņš gulēja?

Nē. Pēdējos gados viņš reti kaut kur parādījās kopš apprecējās ar Galinu, kura vienkārši nodrošināja viņa eksistences paildzināšanu. Viņa rīkojās tieši tāpat, kā visas pārējās viņa aizvilka Veņičku pie sevis un tur paturēja. Un viņš vienkārši vairs negāja ārā, bet visi gāja pie viņa, viņš gulēja uz dīvāna un sarunājās.

Vai Jerofejevu varētu salīdzināt ar Visocki?

Nē. Es domāju, ka Veņa ir daudz smalkāka parādība nekā Visockis. Viņš gan pret Visocki neizturējās slikti, taču šis puskriminālais tēls Veņam bija galēji pretīgs. Kultūras pamats Veņam ir pavisam cits. Visockis taču ir ļoti primitīvs… Veņa bija ļoti daudz lasījis, viņš ļoti daudz ko zināja. Es viņā saskatu Augustīna stilu.

Bet ja viņš nepārtraukti dzēra, kad tad viņš lasīja?

Stāvoklis, kad viņš vairs nevarēja lasīt vai sarunāties, pienāca tikai vakarā. Bet pa dienu viņš dzēra un lasīja.

Bet lai gan viņš neieredzēja rupjību — viņam nācās dzert ar visādiem.

Jā. Un pēdējos viņa dzīves gados man tas bija šķērslis jo es nevarēju paciest viņa kompāniju. Lai arī viņa selekcijas princips bija cilvēki, ko nav aptvēris oficiālums. Pēdējos gados gan, kad viņš kļuva slavens, šis princips sabruka: pie viņa sāka nākt rakstnieki, no Rakstnieku savienības, cilvēki, kurus viņš, man par izbrīnu, pieņēma. Un pat ar lepnumu teica: "Pie manis bija Bella Ahmaduļina."

Vai Jerofejevu varētu pieskaitīt pie kādas paaudzes teiksim, tādas kā sešdesmitnieki?

Nu, saprotams, viņa pārpasaulīgajā pasaulē paaudžu nebija. Un kad kāds ar viņu sāka runāt par paaudzēm, viņš atbildēja, ka tas viņam atgādina uzdevumu par to, kā vienā trubā lej iekšā, bet pa otru lej ārā. Bet laiks tomēr mainījās ļoti strauji, un kaut kādā ziņā viņš, tāpat kā Brodskis, man ir citas paaudzes cilvēks. Bet ja runā par tādu nopietnu sešdesmito gadu paaudzi izskaitot no turienes ārā visus Jevtušenko -, tad Veņa tur būtu savā vietā.

kopā ar Brodski, Tarkovski, savā ziņā Averincevu… Viņi visi ļoti mīlēja pasaules kultūru, tiecās pēc tās. Bet sagatavotība bija ļoti maza. Tas bija pasaules kultūras kults.

Kādā ziņā nebija sagatavotības? Jerofejevs taču bija ļoti daudz lasījis.

Jā, bet viņš bija lasījis bez kādiem primāriem priekšstatiem. Autodidakts. Viņi bija autodidakti. Piemēram, Veņas dienasgrāmatās var redzēt, kā viņš izraksta galvenos baznīcas svētkus viņš tos nezināja. Viss bija it kā jāsāk no jauna. Kā Brodskis teica savā Nobela runā kā uz izdedzinātas zemes.

Jūs rakstījāt par Brodski, ka viņš rakstīja dzejoļus it kā no Mēness, un, kad sev pajautājāt, kas viņam dod šādu iespēju, atbildējāt: nāves pārdzīvojums. Kas Jerofejevam dod tādu pārpasaulīgu redzes punktu?

Brodskim tā patiešām ir nāve, mirstīgums, līdz tam aizliegta tēma. Pie mums taču nedrīkstēja runāt par nāvi. Tas visiem bija skaidrs. Arī bērniem. Mana radiniece sešos gados savai māsiņai uz dzimšanas dienu sacerēja dzejolīti: "Saulīte spīd, mammīte saslima un no smiekliem māsiņu radīja. Bet tētis viņu ar jokiem sāka smīdināt, un viņa no smiekliem gandrīz nomira." Es saku, klau, aizsūtīsim uz kādu bērnu žurnālu. Viņa atbild: "Nenodrukās." Es jautāju, kādēļ. Viņa saka "nomira", tādu vārdu nedrīkst teikt.

Veņam tā nebija vienkārši nāve, man šķiet, uz viņu vienkārši milzīgu iespaidu atstāja krustāsišana. Kristus nāve.

Venedikta Jerofejeva dzīves notikumi autora izteikumos

1938. gada 24. oktobris

"Piedzimu 1938. gada 24. oktobrī. Vecāki bija skumja mammīte un ļoti jautrs tētītis. Viņš bija stacijas priekšnieks. Viņš tik gāja un maukojās, gāja un maukojās, un, manuprāt, bez tā neko citu nedarīja." No intervijas Leonīdam Prudovskim

1941. gada augusts

"Pašas pirmās atmiņas nez kādēļ pašas sērīgākās. Nelaiķe māte pateica visiem brāļiem un māsām pieejiet pie gultiņas un atvadieties no viņa. No manis, tas ir." No intervijas Leonīdam Prudovskim

1945. gada septembris

"Un lūk, papucis maukojās, maukojās, maukojās, kamēr aizmaukojās līdz tam, ka par viņu paziņoja." No intervijas Leonīdam Prudovskim

1947. gada aprīlis

"Mammīte aizmuka uz Maskavu." No intervijas Leonīdam Prudovskim

1947. gada 5. jūnijs

"Mani pārstiepa uz bērnu namu Murmanskas apgabala Kirovskā, un tur es nīku. [..] Es biju neitrāls un rūpīgi novērojošs. [..] izdevās ieņemt šo maziņo un ļoti ērto novērotāja pozīciju. Un es to ieņēmu," No intervijas Leonīdam Prudovskim

1949. gada 3. septembris

"Es trešo dienu gāju piektajā klasē, kad krievi izmēģināja atombumbu, 1949. gada 3. septembrī." No piezīmju grāmatiņas

1953. gads

"Tobrīd es mācījos 8. klasē un visa Kolas pussala bija pārpildīta ar tām nometnēm, vārdu sakot, mēs redzējām gandrīz tikai dzeloņstieples, neko citu." No intervijas Leonīdam Prudovskim

1955. gada jūnijs

"No pirmās līdz desmitajai klasei man nebija neviena četrinieka, bet kad vienu nopelnīju, mamma man sadeva pa dibentiņu." No intervijas Irinai Tosuņanai

1955. gada 18. jūlijs

"Es viņam atbildēju uz visiem jautājumiem, kurus viņš pat nebija uzdevis. Un viņš parādīja man uz durvīm. Un šīs durvis bija universitātes durvis." No intervijas Leonīdam Prudovskim

1957. gada 2. janvāris

"Es vienkārši pārstāju iet uz lekcijām un pārstāju iet uz semināriem. Bija garlaicīgi, un vispār. Es no rīta taisījos celties un iet uz lekciju vai semināru, bet nodomāju: kāda sūda dēļ man tas vajadzīgs, un necēlos un negāju."

1959. gada 25. janvāris

"Sirdi plos. scēnas ar V. Ok. Naktī uz dīvāna pa labi Runova un Bujakina."

No piezīmju grāmatiņas

1961. gada 26. aprīlis

"Starp MVU un institūtu vēl biju kurinātājs, trauku pieņēmējs, milicis." No piezīmju grāmatiņas

1961. gada maijs

"Es tā ari būtu nonīcis Ukrainā 1959. gadā, ja vien kāds mans iedzēris paziņa nepiedāvātu: lūk, tavā priekšā ir globuss, tu viņu sagriez, Jcrofejev, aizmiedz acis, sagriez un iedur ar pirkstu. Un es paņēmu, sagriezu un iedūru ar pirkstu un trāpīju Petuškos. (..] Tad es apskatījos, vai tuvumā nav kāda no augstākajām mācību iestādēm, un tuvumā no augstākajām mācību iestādēm izrādījās Vladimiras Pedagoģiskais institūts." No piezīmju grāmatiņas

1961.              gada rudens

"Kopš 61. g. 30. augusta sākas Vladimiras pedinstitūta iepriekš neparedzēta un klusa sagraušana." No piezīmju grāmatiņas

1962. gada 1. janvāris

"Jaunais gads kopmītnēs. Pirmā iepazīšanās ar Soldatovu. ("Kaut reizi iedzert ar slaveno Jerofejevu.") Iemīlējusies'gudriniece Tjapajeva'. Ivaškina. Galīgi samulsusi Mironova." No piezīmju grāmatiņas

1962. gada 19. janvāris

"Ivaškina lūdzas dekānam, lai nemet laukā Jerofejevu. Tjurina saceļ kājās filologu 1. kursu. Tjapajeva filologu otro. Zimakova filologu trešo. Juzenkova biologu piekto. Ivaškina filologu ceturto. Nikolajeva filologu piekto. Utt. Restorāns Kļazma."

No piezīmju grāmatiņas

1962. gada 31. janvāris

"N. Ivaškina. Pavēle par atskaitīšanu.'Par idejisku, disciplināru un tikumisku institūta studentu samaitāšanu.' No piezīmju grāmatiņas

1962. gada 24. februāris

"Komjauniešu sapulču sērija visās piecās fakultātēs. Aizliegts ne vien mani apciemot, bet arī sarunāties ar mani uz ielas. Ikviens, kas sarunāsies, tiks nekavējoši atskaitīts no VVPI." No piezīmju grāmatiņas

1962. gada 3. marts

"Man studenti par to teica, ka tas neesot iespējams, tā rakstīt nedrīkstot.'Jerofejev, tu gribi kļūt slavens visā institūtā?' Es atbildēju:'Mani nodomi ir daudz nopietnāki.'" No piezīmju grāmatiņas

1962.  gada 17. aprīlis

"Lūk, piemēram, raksturīgi (..] es sēdēju dārzā un elpoju gaisus, bet pie manis pieskrien meitene un saka:'Oi-oi-oi, es tūlīt skrienu, jo, ja mani ieraudzīs, tad viss nebūt man vairs institūtā.'Tā ka tur viss ir ļoti neskaidri." No piezīmju grāmatiņas

1963.  gada 1. janvāris

"Visas dzīves laikā neesmu spēris nevienu apdomātu soli tas ir, aposteriori visā. 25 gadu vecumā pirmo reizi pamanīju, ka esmu piedzimis un turpinu dzīvot." No piezīmju grāmatiņas

1965. gada 14. novembris

"Skuratovas stacijā dzeru alu un pirmo reizi klausos Tur bija vainīgi sniegpulkstenīši" No piezīmju grāmatiņas

1965.   gada 23. septembris

"Pamanu pie sevis, kā dezorganizē fiziskais darbs, cik postošs veselībai ir svaigs gaiss." No piezīmju grāmatiņas

1966.  gada 15. marts

"Tā kā es esmu kopš dzimšanas enciklopēdists, es nodarbojos vienlaikus ar mūzikas vēsturi, ar noteikta Vladimiras un Maskavas jaunuļu loka audzināšanu, ar kabeļu simetrēšanas teoriju un katoļu filozofiju… Lai vēl 2 3 mēnešus mani zēni un meitenes paciešas, un es atdošu viņiem pavairošanai

ar sievas roku tīri pārrakstītu 'Jaunās mūzikas vēsturi' (ļoti

jautri, bet pazīstot lietu)."

No vēstules vecākajai māsai Tamārai Guščinai

1966. gada 5. jūnijs

"Mans mazulis, ar lauku pušķi, jāšus uz kazas, vecums 153 dienas."

No piezīmju grāmatiņas

I966. gada 4. jūlijs

"Solījumu laušana un vēl viena pārdislokācija: Stanovaja Jeļeca Zadonska Ļipecka Lubna." No piezīmju grāmatiņas

1966. gads

"Mālers. Stravinskis. Šostakovičs. Prokofjevs. Šopēns. Mijo. Krievu romances." No piezīmju grāmatiņas

1967. gada 20. 22. februāris

"Atdzims. Piles un saule. Malka. Lāstekas. Darbīga bezrūpība: Euripids. Arhangeļskis. Kafka. Akvīnas Toms. Stravinskis. Žukovskis." No piezīmju grāmatiņas

1967. gada 26. decembris "Nopirkt uz Jauno gadu:

1.  Žaketi sev.

2.   Melnu lakatiņu Valentīnai a) prēmijas gadījumā zābaciņus.

3.  Jaunu kostīmiņu mazulim.

4.   Siltos zābakus sev par 9.90.

5.  2 vai 3 dvieļus.

6.   I -aku, perlamutra, šķidrumu lakas noņemšanai (ar otiņu).

7.  Jaka mātei, 48. izmērs, tumša krāsa (5-8 rubļi) vai lakatiņu.

8.  Galda nazi, asu (vai asināmo).

9.  Rīve.

10. Tapetes.

11.  Kancelejas līmi.

12.  Lampiņas lukturiem.

13.  Eglīšu mantiņas. Salatētis.

14.  Veļu Valentīnai, 38. izmērs.

15.  Gaišu kapronu, 21.

16.  Šņabis Krievzemes.

17.  Sidrs vai šampanietis.

18.  Āboli 2 kg.

19.  Apelsīni.

20.  Konfektes dažādas.

21.  Liellopu gaļas konservi.

22.  Desa 1 gab.

23.  Pipari u.c.

24.      Oļai baloniņu un…" No piezīmju grāmatiņas

1968. gada 7. februāris

"Sākot ar 1967. gada martu, strādāju dažādus darbus gandrīz visur. Biju: krāvējs pārtikas veikalā (Kolomna), mūrnieka palīgs Cerjomušku celtniecībā (Maskava), kurinātājs (Vladimira), milicijas nodaļas dežurants (Orehova-Zujeva, pudeļu pieņēmējs (Maskava), urbējs ģeoloģiskajā partijā (Ukraina), militarizētās apsardzes darbinieks (Maskava), bibliotekārs (Brjanska), kolektors ģeoloģiskajā ekspedīcijā (aiz Polārā loka), cementa noliktavas vadītājs šosejas Maskava Pekina celtniecībā (Dzeržinska, Gorkijas apgabals) un daudz kas cits. Visilgākais tomēr izrādījās darbs sakaru sistēmā: kabeļu sakaru līnijas montāžnieks (Tambova, Mičurinska, Jeļeca, Orla, Ļipecka, Smoļenska, Lietuva,

Baltkrievija no Gomeļas līdz Polockai caur Mogiļevu utt. utjpr.) Gandrīz 10 gadu sakaru sistēmā." No autobiogrāfijas

1969. gada 26. jūlija rīts

"I. Pagājušā mēneša parādi:

Nik. kaimiņam 5 rub. [pārsvītrots] Viņa kaimiņam 1 rub. Scm. šof. 1 rub. [pārsvītrots] Ščegoļevam 3 rbļ. [pārsvītrots] Jevtjuškinam 50. kap. [pārsvītrots] Kalačevam 50 kap. [pārsvītrots] Manšinam 50 kap. + 30. kap. Apkop. 40 kap. [pārsvītrots] No pārd. 50 kap. [pārsvītrots]

II. Parādi, kas grimst laika tumsā: Muravjovam 13 rub. Māsai Ņinai -15 + 15+1 rub. + 30 kap. Ļubčikovai -3 + 3 rub. [pārsvītrots] Šuras tantei 3 rub. [pārsvītrots] Džonam 5 rub. [pārsvītrots] J. Česalinu 7 rub. + 3 r. [pārsvītrots] Ļubčikovai 40 kap. Sviridovam 1 rub. Kopā 69 rub. uz 7\IX." No piezīmju grāmatiņām

1969. gada 5. septembris

"Absolūta brīvība no jebkādas erotikas, gaišās un tumšās. Vakarā tukšā traucos pa Maskavas paziņām pārdomās, ko varētu iekost. Neviena." No piezīmju grāmatiņām

1973.  gada 13. jūlijs

"Tikko es attapos, pie manis atnāk slimnīcas galvenais ārsts un tā priecīgi man paziņo: Ziniet, Jerofejev, kā jums ir paveicies? Nē, saku, nezinu. Jūsu vietā, burtiski pirms nedēļas, nomira… Jurija Gagarina tēvs. Bet no kā nomira, prasu. Tak no tā paša, ar tādu kā zināmu lepnumu atbild man ārsts."

No piezīmju grāmatiņas, ieraksts izdarīts psihiatriskajā slimnīcā

1974.  gada 15. maijs

"Katru vakaru ar atkailinātu sasvīdušu roku skaitām, cik daudz parazītu uz tās nosēžas. Daba man dāvājusi prasmi izteiksmīgi sastingt." No vēstules Jūlijai Runovai

1974. gada 30. novembris

"Pie Avd. Dzeram pie Ļub. Serg. Kaudze vīna.Tih. aizskrien — braucu uz Miš. Nakšņoju ne īsti elektr. Ne īsti Petuškos." No piezīmju grāmatiņas

1976. gada 21. februāris

"Vakar bija divdesmit seši cilvēki: atnesa astoņpadsmit šņabjus, četrpadsmit "triecienvermutus" (blakus veikalā paņēma pēdējos, visu pa tīro), piecus šampaniešus, deviņus sausos (bulgāru "Gamza" divlitrīgos) un konjaku "Napoleons" (meitieši atstiepa). Interesanti: vai šonedēļ rekords noturēsies?" No piezīmju grāmatiņas

1976. gada 16. marts

"Es vismaz esmu dižā rakstnieka sieva, bet tu kas esi?" No piezīmju grāmatiņas

1976. gada 27. maijs

"[..] šie 13 man ir jau līdz rīklei: 360 stundas domino, runas par suņa gulašu un triperi, sentences tava brāļa draugu garā u.t.jpr."

No piezīmju grāmatiņas

1976.  gada jūlijs "No 12. VII. Lomi.

11 1 forele

12-     1 līdaka

13-     3 līdakas, 1 sīga un 1 asaris

14-     2 līdakas, 5 sīgas un 2 alatas

15-     1 līdaka, 3 sīgas un 3 asari

16-     2 sīgas

17-     2 līdakas

18-     2 sīgas un 2 līdakas." No piezīmju grāmatiņas

1977.  gada 27. jūlijs

"Bērzu beka zem šūpolēm. Apšu kundziņš aiz upītes." No piezīmju grāmatiņas

1977. gada 7. augusts

"Turpat. 1 bērzu beka (zem šūpolēm), 2 priežu bekas, 3 cūcenes, 5 dzeltenās bērzlapes (1 no tām zem šūpolēm), 44 un 50 gailenes." No piezīmju grāmatiņas

1977. gada 8. augusts

"Zem šūpolēm parādās bērzu beka." No piezīmju grāmatiņas

1977.  gada 28. septembris

"Vēl joprojām Maskavā. Viens, bezcerīgs un pazaudēts." No piezīmju grāmatiņas

1978.  gada 30. jūnijs

"Par nedzeršanu kopš 11. jūnija.'Zeme cilvēces šūpulis, bet nevar taču mūžīgi šņabi dzert.' 'No visām mākslām 'mums vissvarīgākā' ir atturība. "Maķedonijas Aleksandrs arī bija dižs karavadonis, bet kādēļ gan visu laiku šņabi strēbt.'" No piezīmju grāmatiņas

1978.  gada 11. septembris

"Mājās. Vīns, miegs, vīns, miegs. Freidkins, Šarovs, miegs." No piezīmju grāmatiņas

1979.  gada 2. 3. janvāris

"Miršana un pakāpeniska augšāmcelšanās. Mizantropijas rekords un rekorddaudzums vēmekļu." No piezīmju grāmatiņas

1979. gada 17. janvāris

"Nomiru."

No piezīmju grāmatiņas

1979. gada 25. decembris

"Pati satriecošākā no dienām. Sākas trīsreiz nolādētā dziedāšana sienā. Steidzami šņabi. Nepalīdz. Pelītes un vardītes. Steidzami izsauc Marku Fredkinu dežurēt. Visu nakti radio, lai noklusinātu dziedāšanu aiz sienas. Putenis logā fizionomija. Cilvēki skapī, kurmis uz lustras. Panoptikums…" No piezīmju grāmatiņas

1982.  gada jūlijs

"Svēti ievēroju sauso likumu, atskaitot vietējo Ustjužskas alu un divu diennakšu laikā neesmu nevienam un nekam uzsmaidījis."

No vēstules Jūlijai Runovai

1983.  gada 11. 30, janvāris

"Man aplipa Karavajevas dīkdieņi, Zimakovas skolotāji ar Zimačihu priekšgalā, pilnīgi apdzērušies, nevajadzīgi un tumsonīgi. Un nakts uz sesto beidzās tikai naktī uz vienpadsmito. Tajā dienā atgriezos autobusā "Karavajeva—Petuški" pieķēries pie aknām."

1984.  gada 1. janvāris

"1. janv. 84. uzreiz sākas ar miršanu. Pamostos viens, kā arī aizgāju gulēt." No piezīmju grāmatiņas

1984. gada 2. janvāris

"Dzeram neprātīgi. Mēs esam trīs: es, Ļora un Nikolajs Meļņikovs. Kaukāzs. Sausais. Sešas madeiras. Vakarā negaidīti uzrodas Jepifans ar diviem šņabjiem." No piezīmju grāmatiņas

1984. gada 9. novembris

"Un tā, paļaujos uz Debesu gādību un palieku dzīvajos. Žēl, ka pagalam visi mani prožekti sakarā ar ekspedīciju uz Pojakondu. Ne tikai tas es jau 45 dienas neesmu smēķējis un neesmu izdvesis ne vārda tagad iedomājos, ka arī ģeogrāfiski esmu ierobežots. Nu, labi." No vēstules māsai Tamārai Guščinai

1986. gada 23. janvāris

"Pārāk daudz rakstu par sievišķiem, bet nav jau brīnums: kopš 86. g. 1. janv. ciemos pabijuši 18 sievišķi un pavisam trīs veči. Tā ka proporcija ir ievērota. Tūlīt iešu meklēt alu. Pa trotuāra peļķēm un cauri lietum." No vēstules māsai Tamārai Guščinai

1986. gada 13. marts

"Beidzās ar to, ka 8. martā'uz visiem laikiem' aizgāja Jana Sčedrina un tikai par to, ka es vienu vienīgu diennakti pavadīju kopā ar Irinu Ļeontjevu un 3 dienas pirms tam paciemojos pie Jūlijas Nikolajevnas (arī uz diennakti). Kā jau visi sievieši pasaulē viņa nolēma 8. martā paflirtēt ar vienu no viesiem. Tika piekauta un izdzīta. Malacis Gaļ. Nosova ļoti lūdza viņu neiet prom. Šodien J. jau atnāca, taču runāja tikai ar Galinu, bet man puscienīgi pameta ar galvu. Taču tās visas ir 'ikdienības'. Tikai vakar saņēmu tavu sūtījumu ar grāmatām. Jevtušenko ir stulbs kā 40 tūkstoši zābaku." No vēstules Tamārai Guščinai

1986. gada 9. jūnijs

"Kāpēc tā mauka tā ari nav parādījusies: ir taču jau 4. diena? Plaušas ciet, izmisums, nav pat pildspalvas kaut ko uzrakstīt. Memento. Un ja rītdienas sarunā būs runa par'pagarināšanu', es turēšos. Taču viss tiks pieminēts. Aizmirstos, skatoties televizoru. Beidzot iegrimis pasaules čempionātā. Skatos Urugvaju Dāniju."

No piezīmju grāmatiņām, psihiatriskajā slimnīcā

1986. gada 24. jūlijs

"Tas bija lieki. Vakarā pārāk ilgi nav Nosovas. Dārgā sausā sarkanā druskas izsīkušas. Mīļa Belliņa zvana par mīlu un par to, ka vajadzētu satikties u.t.jpr. Pilnā. Sadauzu druskās smago rumāņu krēslu. Vēlu atnāk: Nos. un Balašiha. Nu ko, pilnā, tad pilnā." No piezīmju grāmatiņas

1986. gada 17. novembris

"Piektdien galīgi izraksta Galinu. Bet kopš marta pirmajiem datumiem viņai jau bija devuši relatīvu brīvību, kas man nāca tikai par sliktu: lieta tāda, ka kopš februāra vidus dzīvoklī iekundzējās Natalja Šmeļkovskaja, ģeoķīmijas pasniedzēja MVU, tukla un nevaldāma jūdiete. Negaidītās Gaļinas ierašanās pavadīja visai nelāga rakstura scēnas. Nu labi, nav pirmo reizi. Pirms gada es biju liecinieks tam, kā saimniece Jana izrēķinājās ar Aļonu Voložanoviču. Bet pirms trim gadiem saimnieces Juļas despotiskais režīms, kas noveda pie Iras Ļeontjcvas izdzīšanas un Ņekrasovas cietsirdīgas piekaušanas." No vēstules māsai Tamārai Guščinai

1986. gads

"[..] bija uzaicinājums no Sorbonas galvenā ķirurga onkologa… Un tad viņi sāka ķimerēties ar manu darba grāmatiņu. Un viņi rakņājās, rakņājās 86. gada maijs, jūnijs, jūlijs, augusts, taisīja no manas darba grāmatiņas kaut kādas kopijas un visbeidzot paziņoja, ka 1963. gadā man esot bijis 4 mēnešu darba pārtraukums, tādēļ izlaist mani uz Franciju nekādi neesot iespējams. Atsaukties uz nelielu pārtraukumu darbā pirms divdesmit trim gadiem, kad cilvēkam vajadzīga onkoloģiska palīdzība… Nomiršu, bet nekad nesapratīšu šos lopus."

No piezīmju grāmatiņas

1987.  gada 22. augusts

"Sāku jau lasīt Vasjkas Aksjonova "Apdegums" taču nokļuvu tikai līdz 25. lappusei, izlasīju: 'Mēs gājām līdz potītēm Planiera ciema smirdīgajos dubļos, bet mums garām uztūkušie strauti vilka uz jūru kūrorta miasmus,' nospļāvos un noliku sāņus. Pateicu vienīgi 'tāda maucība' un vairāk neko neteicu… Visas manas neiekārtotības papildina picluncīgais suns Ulans, rīma un Dieva rīkste, mana pinkainā nelaime, garais mans mērdeklis. Vēl prieks mans kaķēns Pinočets. Arvien biežāk ieeju tai pusē, lai ar viņu pasēdētu. Es viņam droši vien ar savām aprisēm atgādinu Norvēģiju, bet viņš man Bahreinas salu…" No vēstules Nataljai Šmeļkovai

1988.  gada 15. aprīlis

"Labdien, Tamāra Vasiļjevna. Rakstīšu īsi/sakarā ar apstākļiem'. Šodien ir tieši divdesmitā diena, kopš atkal esmu tai stulbajā onkoloģiskā torņa 23. stāvā. Vēl februārī man teica, ka savā 50. dzimšanas dienā man ir tiesības līksmot: trīs gadi pēc operācijas jau faktiski izslēdz jebkādu recidīva iespēju. Un lūk es mazliet neaizvilku līdz šai vēlamajai trīsgadei." No vēstules māsai Tamārai Gūšanai

1988. gada 30. aprīlis

Jūsu mīļākais mūsdienu prozaiķis? Nav.

-   Dzejnieks?

-   Brodskis.

No uzstāšanās "Divu Jerojejevu vakarā"

1988. gada 21. maijs

"Cik šausmīgi, viss zied, bet es liekos zem naža." No otrās sievas Gaļinas Nosovas atmiņām

1988.  gada 29. maijs

"Tur es pirmo reizi sajutu, ka kaut kas nav labi ar kaklu un grūti nostaigāt metrus 20. Un gulēju gandrīz 20 stundas dienā. Un blociņā ierakstīju: 'V.Jer. (1938—85) "'. Uzraksts uz zīmītes Nikolajam Mejņikovam

1989.  gada 24. oktobris

"Visnemanīgākā no visām manām dzims, dienām. Atceros tikai pirmos divus mēriņus, tālāk migla, atskaitot trešo kritienu virtuvē…" No piezīmju grāmatiņas

1990.  gada 23. aprīlis

"Vakar pie manas gultiņas savācās vesela kaudze ar meitiešiem un visas apķērās ap manu vēža kakliņu." Rakstīts uz lapiņas Vissavienības onkoloģiskajā centrā

Izmantoti fragmenti no Venedikta Jerofejeva sniegtajām intervijām Leonīdam Prudovskim Vājprātīgs var būt jebkurā laikā un Irinai Tosuņanai Ja man piespriedīs nāves sodu pakarot no krājuma: Ерофеев, Венедикт. Мой очень жизненный путь. Москва : Вагриус, 2003; piezīmju grāmatiņām: Ерофеев, Венедикт. Записные книжки 1960-х годов. Москва : Захаров, 2005 un Ерофеев, Венедикт. Записные книжки : книга вторая. Москва : Захаров, 2007; no autobiogrāfijas V. Jerofejevs. īsas biogrājiskas ziņas по: Ерофеев, Венедикт. Оставьте мою душу в покое : Почти все. Москва : Х.Г.С., 1995; un vēstulēm,

kas publicētas almanahā Хибины Москва Петушки. Живая Арктика : историко-краеведческий альманах, Nr, 1, 2005 un žurnālā Новое литературное обозрение, Nr. 18, 1996.

Piezīmes un paskaidrojumi

Tulkots no izdevumiem Ерофеев, Венедикт. МоскваПетушки. Москва: Захаров, 2005 un Ерофеев, Венедикт. Мой очень жизненный путь. Москва : Вагриус, 2003. Zaharova izdevumā ņemti vērā autora labojumi Moskva-Petuški pirmā Jeruzālemes žurnāla Arni izdevuma (sk. piezīmi 196. lpp.) eksemplārā, kas glabājas Jerofejeva ģimenē. Otru tekstu, kas bija pamatā iepriekšējiem padomju un Krievijas izdevumiem, 1989. gadā no Moskva-Petuški rokraksta sagatavoja Jerofejeva draugs, Vladimirs Muravjovs . Rokraksts pie Muravjova nonāca 1988. gadā, kad Olga Sedakova , kura 1971. gadā, baidoties, ka tas varētu pazust (rokraksts jau vairākkārtīgi bija pazudis un atradies, bet dažas pēdējās lappuses tajā bija pazudušas, un Jerofcjevs tās bija atjaunojis pēc atmiņas), bija noslēpusi to pie kādas savas draudzenes, bija atgriezusi to autoram [Dzīve un daiļrade, 2005, 108. 109. lpp.j. Par Moskva-Petuški rokraksta burtnīciņas iepriekšējām gaitām raksta Jerofejeva laba paziņa, Lidija Ļubčikova: "Benedikts ar Tihonovu gāja to pārdot pārdeva kādam no rakstošajiem vai kolekcionāriem par trijiem rubļiem vai piecīti, divatā naudu nodzēra, bet pēc tam atgriezās pie pircēja un kaunināja viņu, ka tas gribot iedzīvoties uz kolēģa nabadzības. Burtnīca tika atgriezta. Un tā vairākas reizes. Galu galā es viņiem rokrakstu atņēmu un paslēpu. Bet viņi to izzaga atkal" [Jerofejevs, 2003,544. 545. lpp.].

Tulkojot esmu ņēmis vērā arī autora labojumus citā Ami izdevuma eksemplārā, kuru Jerofejevs 1988. gadā bija uzdāvinājis Sergejam Tolstovam[15].

Līdz šim poēmas Moskva-Pctuški fragmenti latviski publicēti Dzintara Zaļūkšņa tulkojumā laikraksta Literatūra. Māksla. Mēs 1996. gada 33. numurā un manā tulkojumā žurnāla Rīgas Laiks 1998. gada 6. numurā.

Atsauces uz avotiem dotas pēc Piezīmēm un paskaidrojumiem; kvadrātiekavās aiz paskaidrojamās teksta vietas vai vārda dots saīsināts avota nosaukums latviešu valodā, izdošanas gads un atbilstošā lappuse.

Poēma Moskva-Pctuški ir pārblīvēta ar atklātiem un slēptiem citātiem, asociācijām, parafrāzēm un stilizācijām, atdarinot intelektuālo apspēli, kas labi pazīstama padomju laika izglītotajiem dzērājiem. Jerofejeva stilam raksturīgs, kā to sauc dzejniece Olga Sedakova, "savdabīgs apofatisms, tiešu izteikumu viņš uzskatīja par banalitāti": "Viņš ne par ko negribēja runāt tieši un izvērsti. Viņam vienmēr vajadzēja runāt slēpti vai citātiem, vai pēdiņās." (Sk. sarunu ar Olgu Sedakovu, kas šajā izdevumā publicēta kā pielikums.) Daļa no šiem tiešajiem un netiešajiem citātiem uzrādīti komentāros; esmu centies paskaidrot arī dažādas padomju reālijas un ideoloģijas klišejas, kas varētu būt svešas tiem, kas tās nav piedzīvojuši. Paskaidrojumos bieži norādīti krievu literatūras tulkojumi latviešu valodā vai raksti latviešu padomju avīzēs, kuri izmantoti, arī tulkojot pašu poēmu mēģinot izveidot kaut ko līdzīgu Veņičkas atsauču spēlei latviešu valodas vidē. Nav uzrādītas daudzas varbūtējās valodiskās saspēles ar krievu literatūru, kas latviski šādu saspēli neveido. Jerofejevs ne tik daudz ietekmējies no tiem vai citiem rakstniekiem, kā tiešā veidā iesaistījis tos savā Moskva-Petuški tekstā. (Jerofejevs pats bieži vien ar nepatiku atsaucās par literatūrkritiķiem, kas mēģināja norādīt uz dažādām ietekmēm uz viņa prozu; sk. piemēram: "Recenzija Venediktam patika, taču viņu samulsināja kārtējie "priekšgājēju" meklējumi. Šoreiz bija runa par Radiščeva Ceļojums no Pēterburgas uz Maskavu" [Dzīve un daiļrade, 2005,128. lpp.ļ.)

Runājot par Jerofejeva gaumi, atsaukšos uz pavisam nelielu "sarakstu", kuru uzrāda Natālija Šmeļkova, viena no viņa pēdējām tuvākajām sievietēm: "Par saviem literārajiem skolotājiem viņš uzskatīja Saltikovu-Ščedrinu, agrīno Dostojevski, Gogoli un daudzus citus. Par Gogoli, piemēram, teica: "Ja nebūtu bijis Nikolaja Vasiļjeviča, arī manis kā rakstnieka nebūtu, un to nav grūti atzīt." Par mūsdienu krievu prozu runāt nemīlēja, reti kuru tajā atzina un no tiem nedaudzajiem izcēla Vasiļu Bikavu un Oļesju Adamoviču. Ļoti cienīja Vasiliju Grosmanu. [..] No Rietumu rakstniekiem mīlēja Stērnu, Rablē, Kafku, kuram, kā viņš uzskatīja, daudz pateicības parādā, Hamsunu, Ibsenu, Folkneru, ļoti cienīja Nabokovu" [Šmeļkova, 2002, 28. lpp.J.

Rakstot šos paskaidrojumus, esmu izmantojis Eduarda Vlasova komentāru Nemirstīgā poēma : rakstnieka vadonis [ Vlasovs, 2000] un Jurija Levina Komentāru poēmai "Moskva-Petuški", kas domāts galvenokārt Rietumu publikai [Levins, 1996] (šo komentāru kritisks izvērtējums lasāms Reina Karasti (Igora Bulatovska un Borisa Roginska pseidonīms) rakstā Svešajās dzīrēs [Karasti, 2000]), kā arī Petera Urbana komentāru Moskva-Petuški 2005. gada tulkojumam vāciski [Urbāns, 2005]. Jāatzīst, ka Moskva-Petuški komentāru raksturu jau 1991. gadā tālredzīgi uzminējis literatūras kritiķis Andrejs Zorins:"Tad arī pienāks laiks filologiem savākt ziņas pa drumstaliņai, un urķīgie komentētāji leposies ar to, ka noskaidrojuši, kurā gadā dzimis Vadims Tihonovs, cikos vēra vaļā veikalus, cik maksāja kauss alus un glāze alb-de-deserta, un vai Juzefam Cirankevičam maz bija mati, ko plēst sev uz galvas" (rakstā Pazīšanas zīme žurnālā Teatr, Nr. 9,1991,119. lpp.).

Kā biogrāfiski bagātāko publikāciju esmu plaši izmantojis Venedikta Jerofejeva dzīves un daiļrades aprakstu, kas 2005. gadā publicēts almanahā Zivaja Arktika [Dzīve un daiļrade, 2005].

Maskava-Gailīši 3. lpp.

Maskava-Gailīši

Grāmata nosaukta pēc Maskavas piepilsētas vilcienu līnijas Gorkijas (tagad Ņižņijnovgorodas) virzienā. Petuški (latviski Gailīši) ir neliela pilsēta 115 kilometru attālumā no Maskavas, Vladimiras apgabalā, tajā beidzas Maskavas dzelzceļa elektrisko vilcienu līnija.

Līdz 1965. gadam Petuški bija ciemats Novijc Petuški (Jaunie Gailīši). 1969. gadā, poēmas darbības laikā, Petuškos bija 16 000 iedzīvotāju. Venedikts Jcrofejevs poēmu Moskva-Petuški, pēc paša liecības, sarakstīja 1970. gada sākumā:"[..] vienkārši… septiņdesmitā gada ziemā mēs salām vagoniņā, man ienāca prātā doma par braukšanu uz Gailīšiem, jo priekšniecība bija uz turieni braukt aizliegusi, bet man šausmīgi gribējās. Lūk, es… Tā sāku "Moskva-Petuški". Un apmēram janvāra pēdējās dienās, bet pabeidzu apmēram otrajā, trešajā martā." Sk. Leonīda Prudovska interviju ar Venediktu Jerofejevu Vājprātīgs var būt jebkurā laikā [Jcrofejevs, 2003, 498. Ipp.]. 1989. gada 20. marta vēstulē Moskva-Petuški tulkotājai Elžbetai Vari Jcrofejevs lūdz ungāru tulkojumā uzrādīt precīzu Moskva-Petuški sarakstīšanas laiku: "Visos izdevumos, sekojot Izraēlas izdevniecības vieglprātībai, tas ir uzrādīts nepareizi. Precīzi datumi: 1970. g. 19. janv. 6. marts" [Dzīve un daiļrade, 2005,127. lpp.].

Šis tulkojums vēl nebija publicēts, kad jau saņēmu pārmetumus par krievu vietvārda Petuški tulkošanu latviski. Svarīgs apsvērums, to darot, bija "gaiļa" vārda saglabāšana poēmas nosaukumā tas ļāva saglabāt norādi uz gaili, kuru dzirdēja Pēteris Jaunajā derībā, bet vārdiskā apspēlē ir viena no būtiskākajām Jerofejeva stila pazīmēm. No otras puses, uzskatīju par svarīgu saglabāt arī deminutīvu, kas ļāva vietvārdu brīvi iekļaut krievu oriģinālu atdarinošā latviešu valodas vidē un arī to locīt. Formāli saglabātā Jerofejeva poēmas nosaukumā mani neapmierināja arī uzsvara maiņa no pēdējās zilbes krievu Moskvā-Petuškt uz pirmo latviešu valodā Māskava—Petuški.

poēma 3. Ipp.

Jau minētajā vēstulē Moskva-Petuški ungāru tulkotājai Elžbetai Vari Jerofejevs atbild uz tulkotājas jautājumu, vai poēmas nosaukumu būtu iespējams mainīt, jo Ungārijā reti kurš zinot Petušku pilsētiņu. Jerofejevs raksta, ka, viņaprāt, nosaukumu vajagot "atstāt, kā ir," bet visi, kuri gribējuši to'uzlabot" to esot izdarijuši'augstākajā mērā bezgaumīgi".[16]"un, starp mums runājot, man gribētos," raksta Jerofejevs, "lai Ungārijā zinātu niecīgo pilsētiņu Petuški vietu, kur tieši pirms 23 gadiem piedzima mans vienīgais dēls un tieši pirms gada un pieciem mēnešiem mana pirmā mazmeita Nastasja Jerofejeva" [Dzīve un daiļrade, 2005, 126. Ipp.).

poēma

Žanra apzīmējums "poēma", kas attiecināts uz sacerējumu prozā, aizgūts no Nikolaja Gogoļa, kurš savu darbu Mirušās dvēseles nodēvēja par "poēmu". Vēstulēs Gogolis vairākkārt raksta par topošā darba žanra nosaukumu, sākumā dēvējot to par romānu garuma dēļ (piemēram, vēstulē Puškinam), bet vēstulē vēsturniekam un rakstniekam Mihailam Pogodinam apraksta to šādi: "Gabals, ar kuru patlaban strādāju, par kuru esmu ilgi prātojis un par kuru vēl ilgi prātošu, nelīdzinās ne stāstam, ne romānam; garš, garš, vairāki sējumi, saucas "Mirušās dvēseles" [..] Ja Dievs palīdzēs man uzrakstīt manu poēmu tā, kā vajadzīgs, tad tas būs mans pirmais kārtīgais darbs. Tajā atsauksies visa Krievzeme" [sk. Sokolovs, 2003,220. Ipp.].

Pastāv vairākas versijas par to, kā Gogolis Mirušo dvēseļu sižetu aizguvis no Puškina, bet savā Autora grēksūdzē Gogolis raksta, ka Puškins viņam atdevis sižetu, no kura pats gribējis izveidot kaut ko līdzīgu poēmai, un tas bijis Mirušo dvēseļu

Autora paziņojums, 5. Ipp.

sižets [sk. Gogolis, 4. lpp.ļ. Turpat Gogolis piemin, ka par argumentu Puškins minējis Servantesu, kurš nebūtu ieņēmis savu vietu literatūrā, ja nebūtu ķēries pie Dona Kihota. Gan Puškins, gan Servantess ir arī Jerofejeva iedvesmas avoti, tāpat arī Dante, kuru prātā turēja arī Gogolis, gatavojoties "Mirušās dvēseles izvērst par krievu dzīves Dievišķo komēdiju ar elli, šķīstītavu un paradīzi, par krievisku un vispārcilvēcisku poēmu, kaut ko līdzīgu Odisejai.." [Gogolis, 9. Ipp.] Kā 1852. gadā rakstīja Jerofejeva iemīļotais Ivans Turgeņevs, tajā, ka Gogolis Mirušās dvēseles nav nosaucis par romānu, bet poēmu, "ir liela jēga. Mirušās dvēseles patiešām ir poēma — varētu teikt, episka…" [sk. Sokolovs, 2003, 248. Ipp.).

Jerofejeva Moskva-Petuški ar Gogoļa Mirušajām dvēselēm privātās sarunās esot salīdzinājis izcilais krievu filologs Mihails Bahtins, kurš par Moskva-Petuški atsaucies ar sajūsmu, lai gan viņam neesot paticis poēmas nobeigums, kurā viņš esot saskatījis "entropiju" [sk. žurnālu Teatr, Nr. 9,1991,121. Ipp.].

Autora paziņojums

Pirmais "Maskavas-Gailīšu" izdevums par laimi, vienā eksemplārā — ātri pazuda

Krieviski šajā vietā lietots vārds "pa3oumocb" ar nozīmi, ka preces, piemēram, grāmatas, ir pārdotas. Jerofejcvs gandrīz vārds vārdā atkārto teikumu no Vladimira Kallaša piezīmēm Nikolaja Gogoļa Mirušo dvēseļu 1909. gada Sanktpēterburgas izdevumā: "Mirušo dvēseļu pirmā sējuma pirmais izdevums pazuda ļoti ātri" [Gogolis, 382. Ipp.].

Nekāda Petušku "pirmā izdevuma", saprotams, nebija nevienam nezināmā metienā "pazuda" pārrakstītās Moskva-Petuški kopijas, kas nelegāli tika izplatītas visā Padomju Savienībā. Viena no tām nonāca arī ārzemēs, kur 1973. gadā poēma MoskvaPetuški tika izdota Izraēlā žurnālā Arni ("Mana tauta"). (Par pir

[veltījums], 6. lpp.

mo Moskva-Petuški publikāciju sk. Vladimira Fromcra rakstu Jeruzaleme "Moskva-Petuški" [Fromers, 1999].) Pašam rakstniekam par ārzemju izdevumu pavēstīja viņa draugs: "Reiz, ap 1974. gadu, Muravjovs man saka:"Tu zini,Jerofejev, tevi izdevuši Izraēlā," Es nospriedu, ka tas ir kārtējais viņa jociņš, un neko neatbildēju. Bet vēl pēc pāris mēnešiem uzzināju, ka patiešām Izraēlā izdevuši, velns parāvis, žīdnieki, jupis viņus!" [Jerofejevs, 2003, 500. lpp.]

esmu saņēmis daudz pārmetumu par nodaļu "Sirpis un Āmurs Karačarova" un pilnīgi nepamatoti. Pirmā izdevuma ievadā es brīdināju visas meitenes, ka nodaļu "Sirpis un Āmurs Karačarova" vajag izlaist nelasot

Venedikts Jerofejevs kādā no intervijām Kaut kas līdzīgs sarunai ar Venediktu Jerofejevu V. Lonazovam norāda, ka ceturtajā nodaļā Sirpis un Āmurs Karačarova nekad ari nav bijis nekā vairāk par frāzi: "Un lēnām [tā intervijā] iedzēru" [Kaut kas līdzīgs sarunai, 1989].

Puškins ievadvārdos Jevgeņija Oņegina 10. nodaļai, kas tika izdota atsevišķi, raksta: "Izlaistie panti ne vienreiz vien kļuvuši par ieganstu nosodījumam un zobgalībām (starp citu, tās bija gaužām taisnīgas un atjautīgas). Autors vaļsirdīgi atzīstas, ka savā romānā izlaidis veselu nodaļu, kurā bija aprakstīts Oņegina ceļojums pa Krieviju. No autora bija atkarīgs apzīmēt šo izlaisto nodaļu ar daudzpunktiem vai ar skaitli; taču, lai tas nekļūtu par piedauzības akmeni, viņš nolēma, ka labāk ciparu "astoņi" virs pēdējās Jevgeņija Oņegina nodaļas aizvietot ar ciparu "deviņi" un upurēt vienu no noslēguma pantiem" [Puškins, 1968, 598. lpp.].

[veltījums]

"Pirmdzimtais" nenozīmē, ka Vadims Tihonovs ir Jerofejeva pirmais dēls. Vadims Tihonovs kopš mācību laika Vladimiras

Maskava. Ceļā uz Kurskas staciju, 6. 7. lpp.

Pedagoģiskajā institūtā bija viens no Jerofejeva tuvākajiem paziņām, un kā "pirmdzimtais" viņš, iespējams, jāsaprot tajā nozīmē, ka bija pirmais viņa poēmas lasītājs, pirmais skolnieks un sekotājs [Jerofejevs, 2003, 578. lpp.]. "Vadjam viss ir otrādāk," parTihonovu raksta Jerofejevs/'vispirms viņš izgāja manas universitātes, pēc tam devās ļaudis, bet pēc tam ari bērnība sākās." (Bērnība, Ļaudīs, Manas universitātes Maksima Gorkija autobiogrāfisku darbu cikls.) Un: "No visiem franču komponistiem viņš pazīst vienīgi Kāmī" [Dzīve un daiļrade, 2005,107. lpp.].

Maskava. Ceļā uz Kurskas staciju

Kurskas stacija ir viena no lielākajām dzelzceļa stacijām Maskavā; no turienes kursē elektriskie vilcieni arī austrumu virzienā, kurā atrodas Petuški.

visi saka

Ar vārdiem "visi saka" sākas Aleksandra Puškina Mocarts un Saljeri. Latviešu tulkojumā:"Teic visi: taisnības uz zemes nav…" [Puškins, 1947, 593. lpp.]

Kremlis, Kremlis

Sk. Vladimira Majakovska dzejoli Izlasi un lasies uz Parīzi un Ķīnu (Прочти и катай в Париж и в Китай, 1927): "Начинается земля, / как известно, от Кремля." (Parindenis:"Zeme sākas, kā zināms, no Kremļa.")

gājis pa Maskavu

Vārdi "gāju pa Maskavu" atgādina kādreiz populāru padomju estrādes dziesmu Es soļoju pa Maskavu (Я шагаю по Москве):"Вег es eju — soļoju pa Maskavu, / Un vēl es noiet spēšu / Sāļo Kluso okeānu / Un tundru, un taigu." Dziesma skanēja tāda paša nosaukuma filmā (1964. gads, režisors Georgijs

Maskava. Ceļā uz Kurskas staciju, 7. lpp.

Danelija). Filmas darbība ari sākas agri no rīta, un uz Maskavu atbraukušais iesācējs rakstnieks (tāpat kā Veņička "sibīrietis" un "bārenis") Volodja Jermakovs vispirms dodas uz Kremli, uz Sarkano laukumu.

ne reizes neesmu redzējis Kremli

Sal. ar Puškina rindām no variantiem Oņegina ceļojumam: "Viņš skata Kremli,Tveras bulvāri…" [Puškins, 1937,497. lpp.].

Sarkanais laukums un Kremlis bija Maskavas un arī visas Padomju Savienības galvenais tūrisma objekts, un turp devās ikviens iebraucējs. (Starp citu, Jerofejeva paziņa, Lidija Ļubčikova atceras, ka Venedikts vairākkārt vedis dēlu Veņičku no Mišlinas ciema, kur tas dzīvoja, uz Maskavu rādīt Sarkano laukumu [sk. Jerofejevs, 2003, 539. lpp.].) Ņemot vērā citēšanas vērtību Veņičkas pasaulē, kā piemēru var minēt epizodi no Borisa Poļevoja Stāsta par īstu cilvēku. Šajā stāstā viens no padomju ideoloģiskās audzināšanas populārākajiem varoņiem, lidotājs Meresjevs, kas gaisa kaujā bija zaudējis abas kājas, "īstais cilvēks" tomēr ar pārcilvēcīgu gribasspēku iemācījās ne vien staigāt, bet ari atgriezās kaujas lidmašīnā; Meresjeva vizīte Maskavā labi raksturo ideoloģizētā padomju cilvēka attieksmi pret Kremli: "Un tagad Meresjevs gāja viens gar cēlās, granītā iekaltās upes krastu, kas mirdzēja saulē sīku viļņu zvīņām, un alkatīgi, pilnu krūti ieelpoja silto, vasarīgo gaisu, smaržojošu pēc kaut kā pazīstama, patīkama, salda. Cik viss ir jauks! Sievietes likās skaistas, koku zaļums pārsteidza ar savu košumu. Gaiss bija tik svaigs, ka reibināja, un tik dzidrs, ka zuda perspektīvas, un likās, ja izstieptu roku, varētu aizsniegt šīs vecās, robotās Kremļa sienas [..], Jāņa Lielā kupolu, milzīgo, slīpo tilta arku, kas smagu velvi liecās pār ūdeni. [..] Līdz šim Meresjevs pazina galvaspilsētu pēc fotogrāfijām žurnālos, avīzēs, pēc grāmatām, pēc to cilvēku nostāstiem, kas tur bijuši, pēc seno kurantu stieptajām zvanu skaņām pusnaktī, kuras plūst pār aizmigušo pasauli, pēc radioreproduktora šalcošā

Maskava. Ceļā uz Kurskas staciju 7. lpp.

raibā un spilgtā demonstrāciju trokšņa. Un, lūk, tagad nu tā guļ viņa priekšā tvīkstošā vasaras saulē plaša un skaista.

Aleksejs pagājās pa tukšo krastmalu gar Kremli [.,] un sāka kāpt augšā Sarkanajā laukumā. [..] Tad tāda tu esi, Maskava!" [Poļevojs, 1974,156. 157. lpp.].

Savjolovas stacijā

Savjolovas stacija ir pēdējā Maskavā uzceltā (1902) dzelzceļa stacija, kas nosaukta pēc Savjolovas dzelzeļa stacijas augšējās Volgas krastos, iepretim Kimru pilsētai (pašreizējā Kaļiņinskas apgabalā). Savjolova bija gala stacija 19. gs. beigās ierīkotā dzelzceļa līnijā. Varonis (tāpat kā autors, spriežot pēc poēmas beigās norādītās rakstīšanas vietas un laika) dzīvo un strādā Šeremetjevā (stacija uz Savjolovas dzelzceļa, 24 kilometrus no Maskavas). Viņš atbrauc uz Savjolovas staciju un dodas uz centru, uz dienvidiem, pa Novoslobodskas un Kaļajeva ielu, šķērso Dārzu loku un tālāk iet pa Cehova ielu; acīmredzot, kaut kur Puškina laukuma rajonā viņam, tā teikt, "pārtrūkst filma", un par tālāko maršrutu mēs neuzzinām. Varonis nakšņo "nezināmā trepju telpā", bet no rīta,"pagriezies pa labi", nokļūst Kurskas stacijā.

glāzi zubrovkas

Zubrovka stiprs (40°) rūgtais uzlējums, kas gatavots, izmantojot tāda paša nosaukuma augu (latviski: mārsmilga), pēc poļu receptes. Jāņem vērā, ka glāze šeit, bez šaubām, nozīmē klasisko padomju glāzi no slīpēta bieza un lēta stikla ar ietilpību 200 ml. Vlasovs norāda, ka šīs glāzes, precīzāk, stikla šķautņu rūpnieciskas slīpēšanas izgudrotāja bija pazīstamā padomju tēlniece Vera Muhina, slavenās skulptūras Strādnieks un kolbozniece autore sk. piezīmi 343. lpp.

Iedzert glāzi alkoholiska dzēriena, nepērkot veikalā pudeli, varēja īpašās ieskrietuvēs rjumočnajās no krievu vārda рюмка (glāzīte) vai buterbrodnajās, no vārda бутерброд (sviestmaize;

Maskava. Ceļā uz Kurskas staciju 7. lpp.

par Sviestmaizēm kādreiz sauca ari līdzīga veida iestādījumus llīgā) vai stacijas bufetēs.

kā rīta dekoktu

Dekokts (latīņu decoctio vai decoctum novārījums) ārstniecisks zāļu novārījums. Fjodora Dostojevska romānā Pazemotie un apvainotie lasām: "Es biju slims visu to dienu, piebilda ārsts, nobeigdams savu stāstu, un naktā ieņēmu dekoktu.,," [Dostojevskis, 1974 (I), 272. lpp.] Dekoktu dzer arī Ivana Turgeņeva Muižnieku ligzdā: "Lavreckis uzrakstīja viņai par sievas aizbraukšanu, lūdza noteikt viņam satikšanos un metās uz šaurā dīvāniņa ar seju pret sienu; bet sirmgalvis apgūlās gultā un ilgi grozījās, kāsēdams un dzerdams malciņiem savu dekoktu. Pienāca rīts, viņi abi piecēlās" [Turgeņevs, 1960,183. lpp.].

Sal. ar Jerofejeva 1966. gada ierakstu piezīmju grāmatiņā: "Ikvienu mikstūru, pat visnenozīmīgāko, saukt par dekoktu" [Jerofejevs, 2005,349. lpp.].

Kaļajeva ielā

Iela nosaukta revolucionāra Kaļajeva vārdā; eseris Ivans Kala jevs (1877-1905) 1904. gadā piedalījās atentātā pret Krievijas iekšlietu ministru Vjačeslavu Plēvi, bet 1905. gadā nogalināja Maskavas ģenerālgubernatoru lielkņazu Sergeju Aleksandroviču un tai pašā gadā tika sodīts ar nāvi pakarot. Tagad Dolgorukija iela.

glāzi koriandra

Koriandrs stiprs (40°) rūgtais uzlējums, ko izgatavoja, izmantojot dažādus aromātiskus augus, starp tiem koriandra sēklas.

stiprinot visus locekļus, atslābina dvēseli

Iespējams, atsauce uz Jauno derību. Ģetzemanes dārzā Kristus saka: "Gars nomodā, ber miesa vāja" [Mat. 26:41;

Maskava. Ceļā uz Kurskas staciju 7. lpp.

Marka 14:38].'' Komentētāji uzskata, ka līdz ar šo vietu sākas poēmas varoņa salīdzināšanās ar Jēzu Kristu. Klasiskajā literatūrā ir daudz līdzīgu piemēru, teiksim, Dostojevska romānā Idiots, kurā ar Jēzu salīdzināts kņazs Miškins.

Žiguļu

(Жигулевское) padomju laikā tas bija lētākais un izplatītākais alus, nosaukts pēc vietas Žiguļiem Krievijā. Lielā krūze alus (0, 5 I) 60. gadu beigās maksāja 22 kapeikas.

alb-dc-desertu

Alb-de-desert baltais deserta vīns. Padomju laikā ar šo nosaukumu apzīmēja lētus moldāvu vīnus. Vārda pirmā daļa "alb" nozīmēja balts, "roz" rozā,"negru" melns, otrā daļa apzīmēja vīnu veidu: "de desert" deserta, "de masē" galda, "de Purkar" Purkaras utt.

Veņička

Pamazināmā forma no vārda Venjamins. Kā "Venjamins Jerofejevs" Veņička bija pierakstīts bērnu namā. Bērnībā Veņičku sauca par Venu uzskatot to par saīsinātu formu no Venedikta, kamēr" Veņa" būtu saīsināta forma no Venjamina [Dzīve un daiļrade, 2005, 4. lpp.]. Sk. arī Jerofejeva ierakstu dienasgrāmatā: "Lūk, iesaukas: 1955. 57. g. mani sauc vienkārši "Veņička" (Maskava), 1957. 58. g., kļūstot sirmākam un pieaugušākam, -

$ Veņička atsaucas uz Bībeles sinodālo krievu tulkojumu, kurā izmantotās krievu valodas formas plaši iekļāvušās valodas vispārējā lietojumā, veidojot idiomas, bībelisko stilistiku u. tml. Citējot Bībeli šajā tulkojumā, nenorādītajos gadījumos esmu izmantojis vecu Bībeles tulkojumu (Bībele: Vecās un Jaunās Derības Svētie Raksti. Rīgā: Britanijas un ārzemes bībeles biedrība, 1920), kas, pat būdams neveikls, saistīts ar noteiktu stabilu valodas formu un idiomu lietojumu latviešu valodā. īpaši norādītos gadījumos esmu izmantojis dažu Vecās derības grāmatu un Jaunās derības jaunākos tulkojumus latviešu valodā.

Maskava. Ceļā uz Kurskas staciju 7. — 8. lpp.

"Venedikts"; 1959. g. "Bens", 1960. g. "Bens" "grāfs", "pats"; 1961. 62. g. atkal "Venedikts" un kopš 63. g. atkal visi par "Veņičku" [Jerofejevs, 2003, 349. lpp.].

divas glāzes mednieku rūgtā

Mednieku (Охотничья) stipra (40°) rūgtā uzlējuma veids, ko gatavoja, izmantojot ingvera un citu augu saknes, pievienojot dabiskus aromatizētājus (krustnagliņas, anīsu, kafiju u.c.).

Dārzu loku

Dārzu loks Maskavā ir viena no galvenajām transporta maģistrālēm, kas apjož centrālo pilsētas daļu; pie tā atrodas ari Kurskas stacija.

Ber pēc tam es gāju uz centru, jo man vienmēr ir tā: kad meklēju Kremli, es katrā ziņā noklustu Kurskas stacijā

Eduards Vlasovs uzskata, ka Veņičkas bezmērķīgo mētāšanos pa pilsētu var salīdzināt ar Raskoļņikova neapzināto un automātisko pārvietošanos pa Pēterburgu Dostojevska romānā Noziegums un sods:"…viņš soļoja, kur acis rāda. Nervu trīsas it kā pārgāja drudzī; viņu kratīja drebuļi; pat šādā tveicē viņam kļuva auksti. It kā ar piepūli, gandrīz neapzināti, aiz kādas iekšējas nepieciešamības viņš sāka ielūkoties visos priekšmetos, kas gadījās ceļā, neatlaidīgi gribēdams izklaidēties; bet tas lāgā neizdevās, un viņš ik pa brīdim atkal nogrima savās domās. Un, kad viņš nodrebēdams pacēla atkal galvu un palūkojās apkārt, tad tūdaļ aizmirsa, ko nupat domājis un pat kur gājis. Tā viņš pārgāja pār visu Vasiļija salu, iznāca pie Mazās Ņevas, pārsoļoja pār tiltu un nogriezās uz Salām. [..] Iegājis krodziņā, viņš iedzēra glāzīti degvīna un paņēma pīrāgu ar kaut kādu pildījumu. To ēzdams, devās atkal tālāk. Viņš ļoti sen nebija dzēris degvīnu, un tas acumirklī iedarbojās, kaut gan izdzerta bija tikai viena glāzīte. Kājas uzreiz kļuva smagas, un uznāca miegs" (Dostojevskis, 1975 (I),

Maskava. Ceļā uz Kurskas staciju 8. lpp.

55. 56. lpp.]. Pēc Vlasova domām, Moskva-Petuški sākums, kur Veņička klīst pa rīta pilsētu, meklējot iespēju iedzert, parodē Knuta Hamsuna romāna Bads sākumu, kur galvenais varonis stāstītājs, tāpat kā Veņička, pārijs un rakstnieks, pamostas un bezmērķīgi klīst pa Kristiāniju (Oslo), meklējot kaut ko ēdamu, pa reizei apstājas un bieži nonāk kāpņu telpās. Sk., piemēram: "Es vēl ilgi klaiņoju pa pilsētu, neko nedomādams, tad bez jebkādās vajadzības pastāvēju uz kāda ielas stūra un iegriezos šķērsielā, lai gan man tur nekas nebija darāms" [Hamsuns, 1976, 41. lpp.].

Intervijā Leonīdam Prudovskim Venedikts Jerofejevs patiešām norāda uz Knutu Hamsunu kā uz vienu no saviem iecienītākajiem rakstniekiem: "Rakstīju vienīgi par skandināviem, jo toreiz mani bija apžilbinājusi šī mana skandināvu literatūra. [..] Henrihs Ibsens, Knuts Hamsuns īpaši" [Jerofejevs, 2003, 498. lpp.].

Kurskas stacijā es vakar tā arī nenonācu [..] no rīta pamodos nezināmā trepju telpā (izrādās, es vakar tur biju apsēdies uz pakāpiena, skaitot no apakšas, četrdesmitā

Eduards Vlasovs uzskata, ka šī ir vēl viena atsauce uz Hamsuna Badu: "Tad es nogriezos uz stacijas laukumu. Galva stipri reiba, bet es tikai devos tālāk, nepievērsdams tam uzmanību, taču jutos aizvien nelāgāk un nelāgāk, līdz beidzot biju spiests apsēsties uz'kādām kāpnēm. [..] …un es apsēdos uz kādām kāpnēm. [..] Beidzot pēc brītiņa es pamāju ar galvu un atļāvu sev apsēsties, taču izvēlējos visneērtāko vietu uz pakāpieniem" [Hamsuns, 1976, 95. lpp.]. Bez tam'nczināmā trepju telpa" atgādina Padomju Savienībā populārās anonīmo kritušo kareivju apbedījuma vietas, ko sauca par'nezināmā kareivja kapu", pie tam viens no pazīstamākajiem "nezināmā kareivja kapiem" atrodas tieši pie Kremļa sienas Aleksandra dārzā (kapu atklāja 1966. gada 3. decembrī).

Maskava. Ceļā uz Kurskas staciju 8. lpp.

zubrovkas glāzi, glāzi koriandra uzlējuma, divas krūzes Žiguļu alus, pudeli (0,7 litri) moldāvu saldā vīna un divas glāzes mednieku rūgtā, tātad, pārrēķinot naudā, apmēram, par 7-8 rubļiem. Ņemot vērā, ka 1969. gadā pudele degvīna nemaksāja vairāk par 3 rubļiem 12 kapeikām, izdzerot "vēl par sešiem rubļiem", Veņička būtu izdzēris apmēram piecus līdz sešus litrus alkohola vai no pusotra līdz diviem litriem, pārvēršot tīrā spirta izteiksmē.

cars Boriss nogalēja careviču Dmitriju, vai otrādi

Runa ir par vienu no Krievijas vēstures mīklainākajiem notikumiem, proti, careviča Dmitrija, Krievijas cara Ivana Bargā jaunākā dēla, priekšlaicīgo nāvi 1591. gadā. Pieņemts uzskatīt, ka Dmitriju nogalināja pēc Borisa Godunova pavēles, kurš gribēja atbrīvoties no likumīgā troņmantnieka, lai gan tas tā arī nav pierādīts; pie šādas versijas turas ari Aleksandrs Puškins traģēdijā Boriss Godunovs, kā arī Modests Musorgskis operā Boriss Godunovs."Vai otrādi" Veņičkas konstrukcijā var saprast, gan ka carevičs Dmitrijs nogalinājis caru Borisu, gan arī, ka cars Boriss nav nogalinājis careviču Dmitriju. Visdrīzāk Veņička izsmej šo sarežģīto krievu vēstures epizodi, tomēr Jurijs Levins uzskata, ka "cars Boriss nomira, Viltus Dmitrija "panākumu satriekts" Viltus Dmitrijs bija avantūrists, kas uzdevās par dzīvu palikušo Dmitriju" [Levins, 1996, 31. lpp.].

Lai kā būtu, šo "problēmu" Jerofejevs atzīmējis jau 1964. gada nogales dienasgrāmatā, tas ir, piecus gadus pirms MoskvaPetuški uzrakstīšanas: "Tagad atrisināt jautājumu, nogalināja vai nenogalināja Godunovs careviču Dmitriju" [Jerofejevs, 2005, 225. lpp.].

Visam pasaulē jānotiek lēnām un nepareizi, lai cilvēks nekļūtu lepns, lai cilvēks būtu skumjš un apjucis

Sal. ar slaveno Dostojevska Puškina runu, kurā viņš, atsaucoties uz Puškina rindu no poēmas Čigāni: "Tu lepnais, atstāj

Maskava. Ceļā uz Kurskas staciju 8. lpp.

mūs, prom steidz…" (atdzejojis Pāvils Vīlips), formulē "nolādētā jautājuma" krievisko atrisinājumu saskaņā ar tautas ticību un patiesību:"Samierinies, lepnais cilvēk [..] Uzvarēsi sevi, savaldīsi sevi — un kļūsi brīvs, kā nekad neesi varējis pat iedomāties un sāksi veikt lielus darbus, arī citus padarīsi brīvus un ieraudzīsi laimi, jo pilnvērtīgāka kļūs tava dzīve, un beidzot sapratīsi savu tautu un tās svēto patiesību" [Dostojevskis, 1978, 397. lpp.]. Šī Puškina frāze citēta arī Gorkija Kļima Samgina dzīvē, kas arī atstājusi iespaidu uz Jerofejevu: "Sātans, kas atmasko pats sevi, šis mākslinieks valstī, kur kungu vairākums bija tādi paši vergi kā viņu kalpi, histēriski kliedza: "Samierinies, lepnais cilvēk! Ciet, lepnais cilvēk!" [Gorkijs, 1952 (II), 12. lpp.]

Veņičkas formulai līdzīga sastopama Hamsuna Badā: "Un tur augšā, debesīs, sēž Dievs un ar savu modro aci vēro mani, vēro, lai mana pagrimšana notiktu pēc visiem likumiem, lēni, vienmērīgi un nenovēršami" (Hamsuns, 1976,70. lpp.].

Kad izgāju ārā, bija jau gaišs

Sal. ar Hamsuna Badu:"Biji vēl tumšs, kad pamodos, tomēr tūdaļ piecēlos… atvēru durvis un klusu izgāju ārā…" [Hamsuns, 1976,164. lpp.]

visi zina, kādu smagumu sirdī es nesu pa šiem četrdesmit pakāpieniem un kādu smagumu iznesu ārā no šīs svešās trepju telpas

Saskaņā ar pareizticīgo tradīciju, četrdesmitajā dienā pēc nāves dvēsele nonāk Dieva priekšā, lai tai tiktu lemts doties uz elli vai paradīzi.

Runājot par grūtībām pārvietojoties pa kāpnēm, Eduards Vlasovs norāda uz Dantes Dievišķo komēdiju (Paradīze, XVII: 59 60), kurā aprakstīta smagā kāpšana pa "svešām kāpnēm": "…un, cik ir smagi kāpt pa svešām kapēm, tu to uz savas ādas izjutīsi" [Dante, 1994, 404. Ipp.ļ.

Maskava. Ceļā uz Kurskas staciju 8. 9. lpp.

Dostojevska romānā Noziegums un sods līdzīgā dvēseles stāvoklī pa kāpnēm pārvietojas Raskoļņikovs: "Viņš metās pie durvīm, paklausījās, paķēra cepuri un sāka kāpt lejā savus trīspadsmit pakāpienus…" [..] "Jau vakar taču, ejot pa kāpnēm lejā, es pats sev sacīju, ka tas ir nekrietni, riebīgi un tik zemiski… Pie skaidras apziņas, to iedomājot vien, man kļuva nelabi un mani pārņēma šausmas…" [..]"Viņš izgāja no kantora. Viņš grīļojās. Galva reiba. Viņš gandrīz nejuta, vai turas vēl uz kājām. Kāpjot lejā pa kāpnēm, viņš ar labo roku pieturējās pie sienas" [Dostojevskis, 1975, 70., 62.,'508. lpp.].

Lūk aptieka, redzi

Iespējams, norāde uz vienu no noskaņas ziņā bezcerīgākajiem Aleksandra Bloka dzejoļiem, kurā ir rindiņa: "Nakts, lampa, aptieka" (1912). Ārijas Elksnes atdzejojumā: "Nakts, tumša šķērsiela, un kvēlo / Blāvs lukturis pie aptiekas, / Un dzīvo, cik vien ilgi vēlies, / Te nemainīsies it nekas."

pidars

Kriminālajā slengā homoseksuālis, šeit lietots vienkārši kā lamuvārds.

Ja gribi iet pa kreisi, Veņička, ej pa kreisi [..] gribi iet pa labi ej pa labi

Parodija par tradicionālo folkloras situāciju, kurā spēkavīrs atrodas krustcelēs. Sk. Jerofejeva ierakstu 1967. gada dienasgrāmatā: "Jer[ofejevs], Sor[okins], Tih[onovs]. Trīs spēkavīri, piecus gadus stāv krustcelēs. Nezin, kurp griezties, aiz auss kasīja, prātoja. Visbeidzot nolēma. Sor[okins] pagriezās pa kreisi, Jer[ofejevs] pagriezās pa labi, Tih[onovs] vēl brītiņu pastāvēja un aizgāja atpakaļ" [Jerofejevs, 2005, 535, lpp.].[17]

Maskava. Ceļā uz Kurskas staciju 9. lpp.

Sal., piemēram, ar Iļjas Muromieša trejiem izjājieniem: "Piejāja Iļja pie trejiem celiņiem, krustcelēs tur akmens guļ, bet uz šā akmens uzrakstīts: "Kas jās pa labi, tam nāvi gūt, kas jās pa kreisi, tam bagātam būt, bet, kas taisni jās, tam precētam kļūt" [Krievu spēkavīri, 1954,87. lpp.].

Eduards Vlasovs norāda arī uz Raskoļņikova domām par Soņu Marmeladovu, kurai arī no trim ceļiem nāksies izvēlēties pēdējo: "Viņai trīs ceļi," viņš domāja, "mesties kanālā, nokļūt ārprātīgo namā vai… vai, pēdīgi, mesties izvirtībā. [..] pēdējā izeja, proti, izvirtība, ir visticamākā" [Dostojevskis, 1975 (1), 310. lpp.].

Patja iesi pa kreisi nonāksi Kurskas stacijā; ja taisni vienalga Kurskas stacijā.

Arī misteram Jorikam likās, ka "te slēpjas kaut kas liktenīgs es reti nokļūstu līdz vietai, uz kurieni dodos" [Stērns, 1991, 579. lpp.].

O, niecība! O, efemerums! O, bezspēcīgākais un apkaunojošākais laiks manas tautas dzīvē laiks no rītausmas līdz veikalu atvēršanai!

Tas ir, laiks no ausmas līdz 7 vai 8 no rīta. Sešdesmitajos un septiņdesmitajos gados pārtikas veikali, kuros pārdeva alkoholu, netika atvērti agrāk par 7. 00. Veņička atkal atsaucas uz Zālamanu [Zālamans mācītājs 1:2] Ulda Bērziņa tulkojumā: "Tukšību tukšība, saka mācītājs, tukšību tukšība viss ir tukšība" [Mācītājs, 2000,269. lpp.].

Ej, Veņička, ej

Perifrāze par vienu no galvenajiem poēmas motīviem "celies un ej". Atsauce uz Jauno derību: "Un Jēzus sacīja uz kapteini: ej, lai tev notiek, kā tu ticējis" [Mat. 8:13]. 1966. gada Jerofejeva dienasgrāmatā redzams, ka viņš lasījis franču rakstnieka Ervē Bazēna stāstu Celies un ej un izdarījis no tā izrakstus [sk. Jerofejevs, 2005, 369. lpp.].

Maskava. Kurskas stacijas laukums 9. 10. lpp

Maskava. Kurskas stacijas laukums

Lūk, pat Pestītājs, un pat Mammai savai miesīgai, arī teica: "Kas man gar tevi?"

Jēzus ar māti bija ieradies uz kāzām Kānā, un Marija ievēroja, ka uz galda nav vīna, uz ko Jēzus atbildēja: "Sieva, kas man ar tevi? Mana stunda vēl nav situsi" [Jāņa 2:4]. Tad Jēzus paveica savu pirmo brīnumu, pārvēršot ūdeni vīnā.

O! Pazīstu! Tie atkal ir viņi! Tā Kunga eņģeļi! Tic atkal esat jūs?

Jaunajā derībā, pēc tam, kad Jēzus Ģetzemanes dārzā vēršas pie Tēva, viņam "viens eņģelis no debesīm parādījās un viņu stiprināja" [Lūkas 22:43].

Bet tu pastaigā, būs vieglāk

Sal. ar Sančo Pansas padomu Donam Kihotam (1:20):"… derētu paiet mazliet tālāk, lai atrastu kaut ko, ar ko dzesēt šīs briesmīgās slāpes, kas mūs vārdzina un, acīm redzot, sagādā mums lielākas mokas nekā bads" [Servantess, 1978,121. lpp.].

pēc pusstundas veikals atvērsies: šņabītis tur, tiesa, no deviņiem, bet sarkano uzreiz iedos

60. gadu beigās Padomju Savienībā pārdošanas laiks dzērieniem virs 40 grādiem (galvenokārt degvīnam un konjakam) bija ierobežots, tos sāka pārdot no deviņiem rītā. Jepifanovs atceras, ka 1990. gada februārī ieradies pie Jerofejeva un viņu satriecis: '"Boļševiki sākuši šņabīti no 8 rītā pārdot.'Jerofejevs nolēmis pārskatīt savas dienasgrāmatas, lai precīzi noskaidrotu, no kura gada degvīnu Krievijā tirgo no 11 rītā.'Jebkurā gadījumā', viņš teicis Jepifanovam, sarkano vīnu no 11 mums pārdod jau kopš 1972. gada vasaras'" [Dzīve un daiļrade, 2005,139. lpp.].

Maskava. Kurskas stacijas laukums 10. 11. lpp.

Tur vakar heress bija

Heress padomju laikā stiprinātais vīns (19°), kam gan nebija nekā kopīga ar klasisko spāņu jerez, bet tas, tāpat kā portvīns vai vermuts dzerošās tautas vidū bija iecienīts tā stipruma dēļ.

Veņa

Saīsināta vārda forma no Venedikta. Par Venedikta Jerofejeva iesaukām sk. piezīmi 202. lpp.

Un cik labi, ka vakar dāvaniņas nopirku, nevar taču uz Gailīšiem braukt bez dāvaniņām

Lidija Ļubčikova atceras"dāvaniņas"dēlam un viņa mātei, ko Jerofejevs parasti bija nopircis, pirms braukt uz Mišlinas ciemu, kas atrodas netālu aiz Petuškiem: "Viņš katrā ziņā kaut ko veda uz Mišlinu… Viņš dēlam vienmēr veda kaut kādas dāvanas, kā tas arī uzrakstīts'Petuškos'" [Jerofejevs, 2003, 536. lpp.].

Sal. arī ar Gētes Faustu: "Jo man kauna sārtums pārklāj seju, / Kad bez dāvanām pie viņas eju" [Gēte, 1999, 145. lpp.].

Divas vai trīs reizes es apstājos un sastingu uz vietas

Hamsuna Bada galvenais varonis arī regulāri nonāk stacijas laukumā, pie tam sarunājas ar sevi līdzīgā veidā kā Veņička: "Nemanot biju nonācis pie stacijas laukuma. Pulkstenis Pestītāja baznīcā rādīja pusdivi. Es brīdi pastāvēju, iegrimis pārdomās. Paej vēl kādu gabaliņu līdz tiltam! Es sev uzsaucu. Protams, ja tev ir laiks! [..] Nonācis pie stacijas laukuma, jutos tik noguris, ka nejaudāju doties tālāk (..] Beidzot es apstājos un ievilku elpu" [Hamsuns, 1976, 78, lpp.].

bet es neesmu pārcilvēks

"Šeit esmu, tu pārcilvēk! Raugies! Ak rādās / Nu šausmās tu esi!" [Fausts, 1999, 22. lpp.]. Vienlaikus arī atsauce uz Nīči, kurš savā darbā Tā runāja Zaratustra ieviesa "pārcilvēka"

Maskava. Kurskas stacijas restorāns 11, — 12. lpp.

jēdzienu: "Es mācu jums pārcilvēku. Cilvēks ir kaut kas, kas jāuzvar" [Nīče, 1939, 7. lpp.].

Maskava. Kurskas stacijas restorāns

vai netīru vizbulīti

Oriģinālā "лютик", proti, puķi, kas latviski pazīstama kā gundega vai ugunspuķe. Jerofejeva draugs Igors Avdijevs piemin, ka Veņičkam"bija maiga dvēsele: no puķēm viņš mīlēja gundegas…" [Jerofejevs, 1995,406. lpp.].

befstroganovu

Befstroganovs klasisks padomju laika ēdnīcu un restorānu "otrais" ēdiens mērcē sautētas liellopu gaļas strēmelītes, reizēm pievienojot sālītus gurķus.

paklausītos Ivanu Kozlovski

Ivans Kozlovskis (1900-1993) bija pazīstams padomju tenors. 60.-70. gados padomju radio regulāri atskaņoja viņa izpildītās ārijas.

kaut ko no "Bārddziņa"

50.-70. gados padomju radio bieži atskaņoja fragmentus no Džoakīno Rosīni operas Seviļas bārddzinis (1816).

Debesu valdniece

Dažos tekstos pareizticīgo un Romas katoļu tradīcijā šādi sauc Dievmāti. Lai gan tradīcija ir senāka, pāvesta Pija IX 1854. gada enciklikā Ineffabilis Deus (Neizsakāmais Dievs) jaunava Marija saukta par"Debesu karalieni". 1954. gadā pāvests Pijs XII enciklikā Ad Cacli Rcginam (Debesu karalienei) oficiāli apstiprināja, ka Marija ir"Debesu karaliene".

Maskava. Kurskas stacijas restorāns 12. lpp.

Visas balsis visiem dziedātājiem ir vienlīdz pretīgas, taču pretīgas katram citādi

Formulējums parodē Ļeva Tolstoja romāna Anna Karcņma sākumu:" Visas laimīgās ģimenes ir līdzīgas cita citai, katra nelaimīga ģimene ir nelaimīga savā veidā" [Anna Kareņina, 1970,9. Ipp.].

A-a-a-k, manu se-e-e-nču kauss…

Rindiņa no Loengrīna ārijas (3. cēliens, 3. aina) Riharda Vāgnera operā Loengrlns (1846-1848). Runa ir par slaveno Grāla kausu, kas pieder mistiskam bruņinieku ordenim.

A-a-k, ļauj man tevī vērties nakts zvā-ā-aigžņu gaismā… Rindiņa no Fausta ārijas (3. cēliens, 10. aina) Šarla Guno

operā Pausts (1859).

A-a-a-k, kamdēļ gan esmu tevis apbū-ū-urts…

Rindiņa no Silvio un Nedas dueta Rudžjēro Leonkavallo operā Pajaci (1892).

Neatrai-ī—idi…

No Viltus Dmitrija ārijas Modesta Musorgska operā Boriss Godunovs.

Bet jums kas tikai mūzika?

Svetlana Geisere-Šnitmane uzskata [Geisser-Schnittmann, 1989, 55. Ipp.), ka vārdkopa "tikai mūzika" varētu būt citāts no 60. gadu beigās ārkārtīgi populāras estrādes dziesmas, ko gandrīz vai nepārtraukti atskaņoja pa radio: "Nāves nebūs, būs mūzika,/ Tikai mūzika, mūžīga mūzika,/ Mūzika, tikai mūzika."

Befstroganovs, kūka ir. Tesmenis…

Lēta stacijas restorāna standarta ēdienkarte. Kūka parasti "smilšu" "eklērs" "groziņi" vai "biskvītu". Tesmenis vārīts vai cepts.

Maskava. Kurskas stacijas restorāns 13. 14. lpp. ?..

Tulkojot saglabātas Jerofejeva pieturzīmes, kur tās nav pretrunā ar latviešu valodas normām.

Bet vai tu būtu ar mieru, ja tev piedāvātu, lūk, ko: tagad mēs tev atnesam 800 gramus heresa, bet par to mēs tev virs galvas atkabinām lustru un…

Kārdināšanas motīvs sk. piezīmi 328. lpp. Atsauce uz Dostojevska stāstu Dubultnieks: ""Ja šī lustra," Goļadkina kunga galvā pazibēja doma, ja šī lustra tagad nokristu uz klātesošajiem, es tūlīt mestos glābt Klāru Olsufjevnu"" [Dostojevskis, 1973,160. lpp.].

Kādēļ viņi visi ir tik rupji?

Sk. Jerofejeva ierakstu dienasgrāmatā 60. gadu beigās, proti, īsi pirms poēmas Moskva-Petuški sarakstīšanas: "Rozanovs: "Sāp dvēsele par sevi, sāp par pasauli… Cilvēki ir rupji, šausminoši rupji, un pat tikai tā vien dēļ, vai galvenokārt tā dēļ ari sāpes dzīvē, tik daudz sāpju. ("Kritušās lapas", I)" [Jerofejevs, 2005,604. lpp.].

kad cilvēks ir mazdūšīgs un kluss [..] ja ikviens pasaulē būtu tāds kā es pašreiz, kluss un tramīgs

Jerofejeva "малодушен и тих" un "боязлив" esmu tulkojis kā "mazdūšīgs un kluss" un "tramīgs". Sal. ar 5. Mozus [20:8]: "кто боязлив и малодушен, гот пусть идет и возратится в дом свой [..]" ("kuram ir bailīga sirds, tas lai iet un atgriežas savā namā").

Nekādu entuziastu, nekādu varoņdarbu, nekādas aizrautības! vispārēja mazdūšība

Jerofejevs vēršas pret padomju dzīves propagandu, tai skaitā pret slaveno dziesmu Entuziastu maršs (1936. g., Vasilija

Maskava. Kurskas stacijas restorāns

Ļebedeva-Kumača vārdi, Izaka Dunajevska mūzika). Tajā slavināta PSRS kā "varoņu zeme, sapņotāju zeme, zinātnieku zeme". Paralēli dzelzceļa līnijai uz Petuškiem atrodas liela automaģistrāle Entuziastu šoseja. Sk. 1969. gada 2. maija Cīņas rakstu par 1. maija svinībām Maskavā:"Ieskanoties"Entuziastu maršam" ar kuru ievada demonstrāciju Maskavas strādnieku apvienotais pūtēju orķestris, sāk viļņot sarkano karogu jūra virs demonstrantu kolonām, kas sasniegušas Sarkano laukumu."'

Atmiņās par Vcnediktu Jerofejevu pastāvīgi tiek uzsvērts viņa anti-entuziasms: "Viņam patika viss antivaronīgais, visi antivaroņdarbi, sabojājušās klavieres vairāk par uzskaņotām" [Jerofejevs, 2003, 596. lpp.].

kur ne vienmēr atrastos vieta varoņdarbiem

Atsauce uz slaveno Maksima Gorkija izteikumu:"Dzīvē vienmēr atrodas vieta varoņdarbiem" [Gorkijs, 1952 (I), 105. lpp.]. Tā izsakās veca čigāniete stāstā Vecā Izergila (1896), stāstot par Danko varoņdarbu, un teiciens kļuva par padomju propagandas štampu.

Es sanīku un zaudēju dūšu

Teksta variants saskaņā ar labojumu "Tolstova eksemplārā" (sk. piezīmi 191. lpp.).

Es taču… no Sibīrijas, bārenis

Sal. ar Fjodora Dostojevska romānu Noziegums un sods, kur Raskoļņikovs policijas iecirknī saka: "Es esmu nabadzīgs, slims un trūkuma nomākts students [..] Bijušais students, jo tagad nespēju sevi uzturēt…" [Dostojevskis, 1975 (I), 99. lpp.].

' Saprotams, ka Veņička nelasīja Latvijā iznākošo Ciņu, bet krievu presi, taču oficiozā Ciņa Latvijā bija tāda kā mazā Pravda, tulkoja no tās rakstus un ziņas un kopēja tās oficiālo stilu latviešu valodā, tādēļ šajās piezīmēs minēti piemēri tieši no Cīņas un otra Latvijas kompartijas preses orgāna žurnāla Komunists,

Maskava. Uz vilcienu caur veikalu 15. lpp.

Maskava. Uz vilcienu caur veikalu

Uz vilcienu caur veikalu

Komentētāji uzskata, ka šis teikums varētu būt parafrāze par "Durch Leiden Licht!" ("Caur ciešanām gaisma!" vācu. vai.) Sk. piezīmi 265. lpp.

šīs divas nāves stundas

Jaunajā derībā Kristus krustā sišanas ainā pieminēts Saules aptumsums trīs stundu garumā: "Bet no sestās stundas metās tumšs pār visu zemi līdz devītai stundai" [Mat. 27:45], tam seko Jēzus nāve.

godināsim [..] ar klusuma bridi

"Minūte klusuma" "klusuma brīdis" padomju propagandā pieņemts oficiāls mirušo vai kritušo kara un darba varoņu godināšanas veids. Sk., piemēram, ziņu laikrakstā Cīņa: "Parādīt pēdējo godu izcilajam karavadonim ieradusies liela ārvalstu ģenerāļu un virsnieku grupa, kurā ir Padomju Savienībā akreditētie ārzemju vēstniecību kara atašeji. Viņi ar klusuma bridi godina K. Vorošilova piemiņu un noliek vainagu" [Pēdējā gaitā, 1969].

tas nedrīkst atkārtoties

Padomju propagandā tradicionāls pretkara štamps, kas padomju cilvēkam uzreiz asociējās ar"klusuma brīžiem". Iespējams, cēlies, tulkojot krieviski uzrakstu uz piemiņas plāksnes Hirosimas bombardēšanas upuriem: "Dusiet mierā. Šī kļūda neatkārtosies." Sk., piemēram, 1969. gada 24. jūnija Cīņu:"Tas nedrīkst atkārtoties! uzsvēra bijušie ieslodzītie un citi mītiņa dalībnieki. Ikvienam, kas šeit ieradīsies, to atgādinās granītā iekaltie vārdi: "Cilvēki, esiet modri!" 1969. gada oktobrī žurnāls Komunists publicēja tā saucamo Apsūdzības aktu pret imperiālismu, ko bija sagatavojušas "komunistiskās un strādnieku partijas"; cita starpā

Maskava. Uz vilcienu caur veikalu 15. lpp.

tajā bija nodaļa "Mēs apsūdzam imperiālismu fašisma un nacisma atdzīvināšanā" kurā bija rakstīts: '"Cilvēki, esiet modri!' bija čehu antifašista Juliusa Fučika pēdējie vārdi pirms nāvessoda izpildīšanas."

Es vēršos pie visiem tuvajiem

Vlasovs norāda uz Veņickas uzrunas līdzību Staļina radiorunai 1941. gada 3. jūlijā sakarā ar Hitlera Vācijas uzbrukumu PSRS: "Biedri! Pilsoņi! Brāļi un māsas! Mūsu armijas un flotes kaujinieki! Es vēršos pie jums, mani draugi!" [Vlasovs, 2000,164). '

pie visiem labas gribas cilvēkiem

Vārdkopa "labas gribas cilvēki" stabili ienāca padomju propagandas leksikā kopš 1950. gada 19. marta, kad Stokholmā Vispasaules miera piekritēju kongresa pastāvīgās komitejas 3. sesijā tika parakstīts slavenais pretkara Stokholmas uzsaukums, kurā bija teikts: "Mēs aicinām visus labās gribas cilvēkus parakstīt šo aicinājumu." Sākotnēji šī vārdkopa nāk no katoļu lūgšanas, kurā ir teksts: "Et in terra pax bominibus bonae voluntatis" (Miers labas gribas cilvēkiem). Sis lūgšanas teksts savukārt nāk no Jaunās derības, Lūkas 2:14, kur, burtiski tulkojot, teikts: "…miers virs zemes labas gribas cilvēkos."

Ja jums gadās pa rokai kāda sirēna, piespiediet šo sirēnu

Padomju propagandā ar sirēnām parasti pieminēja kara un darba varoņus un politiskos darbiniekus (kopā ar "klusuma brīdi"). Sk., piemēram, Ļeņina bēru aprakstu 70. gados izdotajā PSKP vēstures apcerējumi grāmatā:" V. I. Ļeņina bēru dienā visa padomju tauta uz piecām minūtēm pārtrauca darbu, ar dziļām skumjām izvadot savu tēvu, skolotāju un draugu. Visā zemē atskanot fabriku, rūpnīcu un lokomotīvju sēru pūtieniem, zārku ar V. I. Ļeņina mirstīgajām atliekām novietoja Mauzolejā Sarkanajā laukumā" [PSKP, 1972, 318. lpp.].

Maskava. Uz vilcienu caur veikalu 15. lpp.

Es arī apstājos

Arī Dostojevska Nozieguma un soda varonis Raskoļņikovs pastāvīgi apstājas krustojumā vai uz laukuma, lai atrisinām kādu mokošu jautājumu:" "Vai iet vai neiet?" Raskoļņikovs domāja, apstādamies ielas krustojuma vidū uz bruģa un lūkodamies apkārt, kā gaidīdams, lai kāds pasaka pēdējo vārdu. Bet it neviens ne no kurienes neatsaucās, viss bija tukšs un miris…" [Dostojevskis, 1975,169.lpp.].

kā stabs pašā Kurskas stacijas laukuma vidū

3. Mozus grāmatā Dievs Mozum Sinaja kalnā piekodina: "Jums nebūs sev darīt elkus, nedz izgriezt bildes, nedz uzcelt kādus stabus, nedz likt iezīmētus akmeņus savā zemē, ko pielūgt, jo es esmu tas Kungs, jūsu Dievs" [26:1]. "Stabs, kas uzstādīts laukumā par pamācību tautai" ir viena no svarīgākajām detaļām Modesta Musorgska operas Hovanščina 1. cēlienā. "Skat, kādu stabu nepaklausīgo sodīšanas piemiņai viņi uzcēluši laukumā!" [Operu libreti, 1965,76. lpp.].

Akmens staba uzstādīšana Sarkanajā laukumā 1682. gadā ir vēsturisks fakts; strēli uz tā izkala sodīto maskaviešu vārdus un pārkāpumus.

izkalt viņu šādi, par pamācību senatnes tautām

Vēstulē ungāru tulkotājai Elžbetai Vari Jerofejevs raksta: "Jums šķiet nejēdzīgi rakstīt "par pamācību senatnes tautām". Bet tā taču ir vienkārši muļķa laišana un ākstīšanās. Man neceltos roka uzrakstīt tādu trivialitāti, kā, teiksim, "par pamācību nākotnes tautām" u. tml." [Dzīve un daiļrade, 2005, 126. lpp.] Sk. arī Borisa Pasternaka poēmu Augstā slimība (1923), kurā ir rindiņas: "Однажды Гегель ненароком / И, вероятно, наугад / Назвал историка пророком, / Предсказывающим назад". (Parindenis: "Reiz Hēgelis nejauši / Un, iespējams, uz labu laimi / Nosauca vēsturnieku par pareģi, / Kas paredz atpakaļ.")

Maskava. Uz vilcienu caur veikalu 16. lpp.

Un šo klusumu pārtrauc vienīgi no nekurienes plūstošs aizsmacis sievietes bass

I. Paperno un B. Gasparovs [Paperno, Gasparovs, 1981, 393. Ipp.] uzskata šo teikumu par citātu no Mihaila Bulgakova Meistara un Margaritas:"…no visiem logiem, no visām durvīm, no visām pavārtēm, nojumtiem un bēniņiem, no pagrabiem un pagalmiem lauzās ārā polonēze no operas Jevgeņijs Oņegins. [..] Visā šajā grūtajā ceļā viņu nezin kāpēc ārkārtīgi kaitināja visuresošais orķestris, kura pavadījumā smagnējs bass dziedāja par savu mīlestību pretTatjanu" [Meistars un Margarita, 1979, 51]. Tomēr Jerofejevs vairākkārt apgalvo, ka Meistaru un Margaritu nav lasījis; sk., piemēram: "Bulgakovu viņš nevarēja ciest/ Meistaru un Margaritu" neieredzēja līdz riebumam. Daudzi ir rakstījuši, ka viņš ir saistīts ar šo grāmatu, bet viņš pats teica: "Stulbenis Gasparovs. Jā, es neesmu lasījis "Meistaru", es tālāk par 15. lappusi nespēju izlasīt!" [Jerofejevs, 2003, 581. Ipp.]

Tūlīt, tūlīt uzskaitīšu

Atmiņās par Jcrofejevu uzsvērts, ka viņš'mīlēja klasificēt un vākt dažādus faktus, ko visdrīzāk neviens cits, atskaitot viņu, nedarīja" [Jerofejevs, 2003, 578].

divas pudeles Kubaņas

Kubaņas populāra padomju degvīna šķirne.

kočini

Par kociņiem (arī kortelīšiem vai kroplīšiem) sauca divsimt piecdesmit gramu degvīna pudelītes; acīmredzot cēlies no angļu valodas vārda quarter, ceturtdaļa.

Uzmanīgs lasītājs varētu pamanīt pretrunu Jerofejeva tekstā, kuru, protams, pamanīja viņa draugi:" Veņa, bet kāpēc tev poēmā šņabi pārdod no deviņiem, bet uz elektrisko vilcienu 8.16 tu gāji jau ar kociņiem. Tātad, tev poēmā bija neredzama Marusjka…

Un vēl kā bija, visur…" [Jerofejevs, 2003, 559. Ipp.] Par alkoholisko dzērienu tirgošanas laikiem sk. piezīmi 210. Ipp.

Maskava Sirpis un Āmurs 16. 18. Ipp. rozā stiprais

Rozā stiprais lēta, zemas kvalitātes rozā deserta vīna veids (18°).

Kā esmu teicis, tā esmu teicis

Atsauce uz Jauno derību, kur Pilāts saka:"Ko esmu rakstījis, to esmu rakstījis" [Jaunā Derība, Jāņa 19:22].

izklīdinātie pa zemes virsu

Vārdkopa no Vecās derības: "Tad Kungs tos izklīdināja pa visu zemes virsu…" [1. Mozus 11:8].

jūs visu gribat zināt

Padomju laikā bija'populāri zinātnisks"kinožurnāls bērniem, ko tā arī sauca: Gribu visu zināt.

Maskava Sirpis un Āmurs

Poēmas Moskva-Petuški sižets galvenokārt risinās piepilsētas vilcienā, kas brauc no Maskavas uz Petuškiem un atpakaļ, un stāstījuma nodaļas nosauktas pēc to darbības vietas, lielākoties pēc ceļaposma starp divām stacijām. Literāra darba dalījums ceļojuma nogriežņos izmanto, piemēram, Lorenss Stērns romānā Mistera Jorika sentimentālais ceļojums pa Franciju un Itāliju (1768), uz kuru Jerofejevs savā Moskva-Petuški vairākkārt atsaucas, tāpat arī Aleksandrs Radiščevs darbā Ceļojums no Pēterburgas uz Maskavu (1790).

Dzelzceļa platforma Sirpis un Āmurs (krieviski Серп и Молот) atradās blakus lielai, tāda paša nosaukuma darbagaldu rūpnīcai. Jauno nosaukumu bijušajai Gužona rūpnīcai piešķīra 1922. gadā pēc tradicionālā padomju simbola sirpja un āmura, kas apzīmēja zemnieku un strādnieku savienību. Sirpis un āmurs bija attēlots uz PSRS karoga un ģerboņa, un tic, kā rakstīts Latvijas padomju enciklopēdijā, "simbolizē darbaļaužu varu, strādnieku šķiras un zemnieku nesatricināmo savienību, mierīgu darbu Padomju valstī" [LPE, 9. sēj.].

Maskava Sirpis un Āmurs 18. 19. lpp.

tad visu, visu izstāstīšu

Citāts no Nozieguma un soda: "Iešu, metlšos ceļos un visu izstāstīšu…" (Dostojevskis, 1975,92. lpp.].

Lai es esmu slikts cilvēks

Dostojevska stāsts Piezīmes no pagrīdes sākas ar apgalvojumu: "Esmu ļauns cilvēks. Nepatīkams cilvēks es esmu" [Dostojevskis, 1974 (II), 127. lpp.].

veikali pie mums strādā līdz deviņiem, bet Jeļisejevs tas pat līdz vienpadsmitiem

Jeļisejeva veikals viens no pašiem pazīstamākajiem Maskavas pārtikas veikaliem, kas nosaukts tā pirmsrevolūcijas saimnieka Jeļisejeva vārdā, padomju laikā Gastronoms № 1 Gorkija ielā, vienīgais veikals Maskavā, kas 60.-70. gados strādāja līdz 23:00.

pēkšņi mani pārņēma lielas skumjas

Skumstošas dvēseles motīvs saistīts ar Jēzus ciešanām Ģetzemanes dārzā: "…mana dvēsele ir visai noskumusi līdz nāvei" (Marka 14:34). Citātu no Marka evaņģēlija atrodam arī Jerofejeva 60. gadu beigu dienasgrāmatā: "Jo tani laikā būs tādas lielas bēdas, kādas nav bijušas no paša iesākuma" (Marka 13:19) [Jerofejevs, 2005, 578. lpp.].

viss zilos zibeņos, Kungs man atbildēja

Sal. ar Atklāsmes grāmatu 4:5: "Un no tā goda krēsla iziet zibeņi, pērkoni un negaisi."

kam svētajai Terēzei vajadzīgas stigmas

Stigmas asiņainas čūlas vai zīmes parādās uz reliģisko askētu miesas un tiek uzskatītas par Kristus asiņainajām brūcēm krustā, kuras ticīgajam parādījušās uz ķermeņa pašas par sevi.

Svētā Terēze (1515-1582) spāņu svētā, sarakstījusi vairākas teoloģiskas grāmatas, dibinājusi vairākus karmelītu klosterus

Karačarova Čuhlinka 19. 21. lpp.

Spānijā. Svētajai Terēzei, atšķirībā no Asīzes Franciska, stigmas bija "neredzamās" vai "iekšējās" (eņģeļu ugunīgā zobena caururbta sirds).

Mans gars nīka ieslodzīts četras ar pusi stundas, tagad es izlaidīšu to pastaigāt

Eduards Vlasovs uzskata, ka šis teikums ir alūzija uz padomju laikā ārkārtīgi populāro pasaku Vecais Hotabičs. Pasakā džins bija ieslodzīts krūkā 100 gadus, un vecs zvejnieks viņu izlaiž 'pastaigāt".

dvēsele, pagaidām vēl atvērta esības iespaidiem

No Puškina dzejoļa Dēmons (1823): "B re дни, когда мне были новы / Все впечатленья бытия." Latviešu atdzejojumā: "Tais dienās, kad man smaidot māja / Vēl viss, kas vien var priekā plaukt" (atdzejojis Kārlis Krūza).

Karačarova Čuhlinka

Vezuvs, Herkulāna un Pompeja

Vczuvs — vulkāns Neapoles tuvumā; Herkulāna un Pompeja (pareizi Pompeji) pilsētas, kas gāja bojā Vezuva izvirdumā m. ē. 79. gadā.

dabai viņas veltes

Vārdkopa "dabas veltes" patētisks apzīmējums vienkāršiem augļiem. Par Dabas veltēm sauca viena veida padomju veikalus, kur tirgoja augļus, dārzeņus, sēnes, riekstus.

likumīga lepnuma jūtas

Padomju ideoloģijas klišeja, runājot par padomju tautas jūtām pret sociālisma sasniegumiem.

Karačarova Čuhlinka 21. lpp.

kādas acis ir tur. Kur viss tiek pirkts un pārdots: …dziļi noslēptas, alkatīgas un pārbiedētas acis… [..] Glūn no pieres apakšas, pilnas rūpju un ciešanu, lūk, kādas acis ir naudas un pērkamības pasaulē…

Sal. ar Maksima Gorkija piezīmēm par Ameriku:"Cilvēku sejas ir stingi mierīgas droši vien neviens no tiem nejūt, ka būt par dzīves vergiem, pilsētas-nezvēra barību ir nelaime. Nožēlojamā iedomībā viņi uzskata sevi par sava likteņa kungiem viņu acīs dažbrīd iemirdzas savas neatkarības apziņa, bet, redzams, viņi nesaprot, ka tā ir tikai cirvja neatkarība namdara rokā, āmura neatkarība kalēja rokā…

Ir daudz enerģisku seju, bet ik sejā vispirms ieraugi zobus. Iekšējā brīvība, gara brīvība, tā nespulgo cilvēku acīs" [Gorkijs, 1947,7. lpp.].

Devalvācija, korupcija, bezdarbs, pauperisms…

Komunistiskās propagandas klišejas masu informācijas līdzekļos, aprakstot kapitālistisko pasauli. Sk„ piemēram, 60. gadu beigu rakstu stilu avīzē Cīņa, Vissavienības oficiozākās avīzes Pravda satelītā: "Kapitālistiskajā pasaulē tai pašā laikā vairojas bezdarbs, palielinās dzīves dārdzība. Grūtie dzīves apstākļi nēģeru kvartālos, cilvēka beztiesīgums vienā gadā izraisīja nekārtības vairāk nekā simt amerikāņu pilsētās. Valūtas devalvācija Anglijā un dažās citās Rietumeiropas valstīs arī nesola neko labu darbaļaudīm" [Uz jauniem panākumiem, 1968]. Vai rakstā Kauns Amerikai!: "Martina Kinga noslepkavošana izraisa dziļu sašummu visu labās gribas cilvēku sirdīs. Šī slepkavība varēja notikt tikai tāpēc, ka Amerikas Savienotajās Valstīs nesodīti tiek mīdītas kājām visas demokrātiskās brīvības, tur pieļauj ņirgāšanos par nēģeru cilvēku cieņu un viņu tiesībām" [Kauns Amerikai, 1968].

šaubu dienās, smagu pārdomu dienās

Citāts no Turgeņeva dzejoļa prozā Krievu valoda (1882): "Šaubu dienās, smagu pārdomu dienās, kad raizējos par savas tēvu

Karačarova Čuhlinka 21. lpp.

zemes likteņiem, tu vienīgā esi mans balsts un atspaids, o, dižā, varenā, patiesīgā un brīvā krievu valoda! Ja nebūtu tevis kā lai nekristu izmisumā, redzot visu, kas norisinās tur mūsu zemē? Bet nevar taču ticēt, ka šāda valoda nebūtu dota dižai tautai!" [Turgeņevs, 1990.]

Tām viss ir debesu rasa…

Tas ir, uztvert visu kā pašu par sevi saprotamu, kā debesu dāvanu. No 1. Mozus 27:28: "Lai tad Dievs tev dod no debesu rasas un zemes treknuma un daudz labības un vīna."

Kūleņoju no stūra uz stūri kā lielais traģiķis Fjodors Šaļapins, ar roku uz kakla, it kā mani kas žņaugtu?

Fjodors Šaļapins (1873-1938) bass, slavenais krievu operdziedātājs, krievu dvēseles varenības simbols.

Šeit aprakstīta aina no Musorgska operas Boriss Godunovs, kad Godunovam parādās mirušais carevičs Dmitrijs (IV cēliens, 2. aina). Šaļapina meita tēva spēli šajā ainā apraksta šādi:"Kā nodzīts zvērs Boriss svaidās pa skatuvi, lienot uz ceļiem, šausmīgā Žestā sažņaudzis rokas, aizsargādamies metas stūrī: "Ai, smagi, ļauj elpu atvilkt…" [tulk. no Geisere-Šnitmane, 1989, 80. lpp.] Vlasovs atsaucas uz memuārista liecību: "Šaļapins iesaucās: "Kas ir tas, ausīs kā pārmetuma un lāsta āmurs kas klaudzina" tad satvēra sevi pie kakla un iekliedzās: "Un žņaudz! Un galva griežas, acīs asiņainais bērns…" [Vlasovs, 2000,184. lpp.].

es sev sačukstēju o, es ko tādu sačukstēju!

Atsauce uz Raskoļņikova atzīšanos Soņai Marmeladovai Noziegumā un soda:" Visu to es esmu sevī pārdomājis un ar sevi par to sačukstējies, gulēdams toreiz tumsā…" [Dostojevskis, 1975,401. lpp.].

sevi iemīlējis par sūro dzīvi kā sevi pašu

Kontaminācija no Šekspīra Otcllo un Jaunās derības. Otello paskaidro, ka viņu iemīlējusi Dezdemona, ar vārdiem: "Ir viņai

Karačarova Čuhlinka 21. 22. lpp.

mīļa mana sūrā dzīve" (1:3) [Šekspīrs, 1964, 415. lpp.]. Jaunajā derībā: "Tev būs savu tuvāko mīlēt kā sevi pašu" [Mat. 19:19].

vatenī

Vatenis vatēta (stepēta) jaka, kas vienlaikus raksturo piederību zemākajam sabiedrības slānim; vateni valkāja arī ieslodzījuma vietās.

gudrs-gudrs un koverkota mētelī

Domāts krievu inteliģents, kura mētelis šūts no dārga vilnas vai pusvilnas auduma.

kā radības kroņi

Klišeja no izteikuma "cilvēks radības kronis" sk.: 1. Mozus 1:26-31, kur aprakstīta cilvēka radīšana. Šekspīra Otello (11:1) Pasternaka tulkojumā par'radības kroni" nosaukta Dezdemona.

Uzkoda es jūs ļoti lūdzu'

Acīmredzot izsaukums veidots no namamātes uzaicinājuma vēl kaut ko nogaršot no sagatavotā cienasta.

manu jaunību. Manu jaunību un pusaudža gadus…

Parafrāze par Ļeva Tolstoja autobiogrāfisko triloģiju Bērnība. Pusaudža gadi. Jaunība.

manā istabā jau četri dzīvoja, es pie viņiem kļuvu par piekto

Četri, kas jau dzīvoja Rjekstainē-Zujevā (oriģinālā ОреховоЗуево), atgādina tos četrus, kas jau dzīvoja Orehovas-Zujevas Pedagoģiskā institūta kopmītņu istabiņā, kurā pēc uzņemšanas institūtā 1959. gadā tika izmitināts Venedikts Jerofejevs [sk. Dzīve un daiļrade, 2005, 32. lpp.].

Četru biedru draudzīgas un laimīgas dzīves utopija aprakstīta arī krievu rakstnieka Nikolaja Černiševska klasiskajā darbā

Karačarova Čuhlinka 22. — 23. lpp.

Ko darīt:"Un patiešām, viņi visi dzīvo mierīgi. Dzīvo saticīgi un draudzīgi gan klusi, gan skaļi, gan jautri, gan nopietni. Taču tas vēl nenozīmē, ka mans stāsts par viņiem būtu pabeigts, nē. Viņi visi četri ir vēl jauni, darbīgi ļaudis… [..] Viņi dzīvo jautri un draudzīgi, strādā un atpūšas, un bauda dzīvi un skatās nākotnē, ja ne bez rūpēm, tad ar stingru un pilnīgi pamatotu pārliecību, ka, jo tālāk, jo būs labāk" [Černiševskis, 1951,422., 423. lpp.].

Mēs dzīvojām kā roka ar cimdu, un strīdu starp mums nebija nekādu. Ja kāds gribēja dzert portvīnu, tas piecēlās un teica: "Puikas, es gribu dzert portvīnu." Un visi teica: "Labi. Dzer portvīnu. Mēs arī kopā ar tevi dzersim portvīnu."

Veņičkas brigādes dzīve atgādina dzīves kārtību Rablē Telēmas abatijā: "Visa telēmitu dzīve bija pakļauta nevis likumiem, bet viņu pašu brīvajai gribai un tieksmēm. Viņi cēlās, kad ienāca prātā; dzēra, ēda, strādāja un gulēja, kad vien vēlējās. [..] Tādos apstākļos telēmitu vidū izveidojās tieksme darīt visiem to, kas patika vienam. Ja kāda vai kāds sacīja: "Iedzersim!" — tad visi iedzēra; ja kāds aicināja spēlēt, tad visi spēlēja; ja kāds mudināja doties ārā brīvā dabā, visi tam sekoja" [Rablē, 1965, 126. lpp.]. Telēmas (no gr. thelēma "griba") abatijā bija tikai viens noteikums: "Dari, ko gribi" kas atvasināts no viduslaikos plaši lietotās Augustīna frāzes "Mīli un dari, ko gribi."

ka šie četri kaut kā mani atstumj

"Kolektīvs" nepieņem arī Raskoļņikovu Noziegumā un sodā: "Viņš bija ļoti trūcīgs un tāds kā iedomīgi lepns, noslēdzies, it kā sevī kaut ko slēpdams. Dažiem biedriem šķita, ka viņš skatās uz viņiem visiem kā uz bērniem, no augšas, it kā būtu aizsteidzies tiem priekšā tiklab attīstībā, kā zināšanās un uzskatos, bet uz viņu uzskatiem un interesēm nolūkojas kā uz kaut ko zemāku" [Dostojevskis, 1975,53., 54. lpp.].

Čuhlinka Kuskova 23. 25. lpp.

Beidz uzskatīt, ka esi par citiem panāks… ka mēs tie sīkmaņas

Jautājumu par augstākās personības pacelšanos pāri pūlim klasiskā veidā uzdod Raskoļņikovs Noziegumā un sodā:"…man vajadzēja toreiz uzzināt un jo drīzāk uzzināt, vai es esmu uts kā visi vai cilvēks. [..] Vai es esmu trīcošs mūdzis, jeb vai man ir tiesības…" [Dostojevskis, 1975,402. lpp.].

Kains un Manfrēds

Veņičkas istabas kolēģi atsaucas uz angļu dzejnieka Bairona poēmu Manfrēds (1817) un Kains (1821) varoņiem.

Čuhlinka — Kuskova

Ne ar vārdiem, bet ar darbiem

Idioma no Jaunās derības: "Mani bērniņi, lai mēs nemīlējām ar vārdiem, nedz ar mēli, bet ar darbiem un ar patiesību" [ 1. Jāņa 3:18].

tu kā lilija

Lilija dzejā simbolizē tīrību un jūtu cēlumu. Taču iespējams arī, ka tā ir norāde uz Kristus Kalna sprediķi, ko savās pārdomās starp Kuskovu un Novogirejevu citēs Vcņička:"Pavērojiet debesu putnus tie nedz sēj, nedz savāc šķūņos; jūsu debesu Tēvs tos baro. [..] Ko jūs raizējaties par savu apģērbu? Mācieties no pļavu lilijām, kā tās aug ne tās nopūlas, ne tās vērpj, bet es saku jums: pat Zālamans visā savā godībā nebija tā tērpies kā viena no tām" [Mat. 6:26,28].

mums kaut kā ir kauns dots, kopš Ivana Turgeņeva laikiem

Ivans Turgeņevs (1818-1883) krievu rakstnieks. Veņička apspēlē viņa programmatiskos stāstus Asja (1859) un Pirmā mīlestība (1863), kur mīlestības pārdzīvojumiem ir spilgti izteikts garīgs raksturs, bez erotikas un seksualitātes. Turgeņevs krievu literatūrā vispār tiek uzskatīts par tādu kā tikumības orientieri.

Čuhlinka Kuskova 25. lpp.

zvērests Zvirbuļu kalnos

Runa ir par slaveno Aleksandra Hercena (1812-1870) un Nikolaja Ogareva (1813-1877) zvērestu Vorobjovu kalnos (padomju laikā Ļeņina) Maskavā 1826. gadā. Jaunie revolucionāri zvērēja atdot savu dzīvi krievu tautas atbrīvošanai. Vēlāk Hercens apraksta šo epizodi tā: "Zvirbuļu kalni, kuru piekājē slīka Kārlis Ivanovičs, drīz vien kļuva par mūsu "svētajiem kalniem". [..] Mēs tur stāvējām, aizelsušies un sasarkuši, slaucīdami sviedrus. Saule rietēja, kupoli mirdzēja, kalna piekājē nepārredzamā plašumā pletās pilsēta, uz mums pūta svaigs vējiņš; mēs pastāvējām brīdi, pastāvējām, atbalstījāmies viens pret otru un, piepeši apkampušies, zvērējām visas Maskavas priekšā ziedot dzīvi mūsu pašu izvēlētai cīņai. [..] Ogarevs man jautāja bikli un kautrīgi, vai es ticu viņa poētiskajam talantam, un rakstīja man vēlāk (1833. g.) no savas sādžas: "Es izbraucu, un man kļuva skumji, tik skumji kā nekad. Visā vainīgi Zvirbuļu kalni. Ilgi slēpu sevī sajūsmu; kautrība vai kaut kas cits, es pats nezinu, kas, man neļāva izteikt to, bet Zvirbuļu kalnos šo sajūsmu neapgrūtināja vientulība; tu ar mani dalījies tajā, un šie brīži ir neaizmirstami, tie kā atmiņas par pagājušo laimi pavadija mani ceļā, bet apkārt redzēju tikai mežus; viss bija tik zili zils, bet dvēselē tumši tumšs" [Hercens, 1960,61., 62. lpp.].

Intervijā Leonīdam Prudovskim Venedikts Jerofejevs saka: "Kad es beidzu 10. klasi, šajā laikā Ļeņina kalnos atklāja to idiotisko monumentu Hercena un Ogareva zvēresta vietā. Un es nolēmu pie tā noliekt galvu. Es Hercenu līdz pat šim brīdim cienu" [Jerofejevs, 2003,492. lpp.].

Vorobjovu kalni ir augsts Maskavas upes krasts, no kurienes paveras skats uz visu Maskavu, nosaukums cēlies no Vorobjovas ciema. Taču pamats ir arī tautas toponīmam Zvirbuļu kalni: 15. gadsimta vidū lielkņaziene Sofja šo ciemu nopirkusi no popa, kas bijis iesaukts par Zvirbuli. 1935. gadā Vorobjovu kalnus pārdēvēja par Ļeņina kalniem.

Čuhlinka Kuskova 25. 26. lpp.

Zvirbuļu kalnos dzer arī Gorkija Kļima Samgina dzīves varoņi Kļims un Makarovs, kad Kļims citē Puškinu: "Cik, Maskava, tavs drūmais skats ir krievam baigs!" [Gorkijs, 1952 (II), 229. Ipp.)

Tu mums beidz par Ivanu Turgeņevu. [..] Paši esam lasījuši

Padomju laikā skolu programmā apmēram desmitgadīgiem bērniem bija jālasa Turgeņeva stāsts Mumu (1854), kur, kā zināms, runa ir par to, kā pēc cietsirdīgas saimnieces pavēles mēmajam dzimtcilvēkam Gerasimam jānoslīcina savs mīļotais sunītis Mumu.

Mani pieved pie dāmām un iepazīstina šādi:

-    Un šis ir tas pats, slavenais Veņička Jerofejevs. Viņš ir slavens ar ļoti daudz ko. Bet visvairāk viņš, protams, ir slavens ar to, ka visā mūžā nav ne reizi nopirdies…

-     Kā!! Ne reizi!! brīnās dāmas un aplūko mani no galvas līdz kājām. Ne rei-zi!!

Šī stāsta vieta acīmredzami sasaucas ar epizodi no Rablē, kur ari ir gan dāmas, gan piršana (II:XVI):"Pa to laiku viņš pirda kā ēzelis, un, kad sievietes viņam smiedamās jautāja: "Ko tad jūs, Panurg? Piržat?" (Tulkojusi Agnese Gaile.) Latviski izdotajā tekstā (tulkojuši Valdis Grēviņš un Ludvigs Sēja):"Pa to laiku viņš ar otru galu rēca kā ērzelis, un, kad sievieši smiedamies jautāja: "Kas ar jums noticis, Panurg, kas tās par skaņām?" viņš atbildēja: "Cienījamā kundze, es tikai pieskaņoju pavadījumu tai mūzikai, ko ar savu degunu skandina šī dāma" [Rablē, 1985, 189.-190. Ipp.].

nūmenāli… Nekā tur fenomenāla nav

"Noumcns" un "fenomens" būtiski jēdzieni Viduslaiku un Jauno laiku filozofijā, tos lietoja arī Kants, sk. Tīrā prāta kritiku: "Parādības, ciktāl tās kā priekšmeti tiek domātas saskaņā ar

Kuskova Novogircjeva 26. 27. lpp.

kategoriju vienību, saucas fainomeni. Bet ja es pieņemu lietas, kas ir vienīgi sapratnes priekšmeti un kas kā tādas tomēr var būt dotas uzskatei, kauču arī ne jutekliskajai [..], tad šādas lietas būtu saucamas par noumeniem. (Kants, 1934,285. lpp.]. Noumens kaut kas, kas var tikt aptverts ar prātu; fenomens tiek dots pieredzē un sajūtās.

antinomiski

Jēdziens "antinomiski" filozofiskajā terminoloģijā nozīmē "pretēji", Veņička acīmredzot atsaucas uz slavenajām Kanta anrinomijām. Kā atzīmē Anatolijs Ahutins, krievu filozofijā un literatūrā attieksme pret Kantu bija apbrīnojami kaislīga. Viņš norāda arī, ka 1963. gadā iznākušajā grāmatā Dostojevskis un Kants: lasītāja pārdomas par romānu "Brāli Karamazovi" un Kanta traktātu "Tīrā prāta kritika"]. Golosovkers Ivanā Karamazovā saskata "Kanta antinomiju dialektisko varoni". Kanta antinomijās, saskaņā ar Golosovkeru, slēpjas "viss Velna noslēpums' un ne tikai velna, bet arī romāna noslēpums, un paša romāna autora — Dostojevska noslēpums" [sk. Ahutins, 2005,451. lpp.].

Kuskova Novogirejeva

mūsu ražošanas process izskatījās šādi

Darba process, kā to apraksta Veņička, varbūt šķiet mazliet pārspīlēts, tomēr ļoti līdzinās tam, kas notika celtnieku, remontdarbinieku, ceļastrādnieku u.c. brigādēs visā Padomju Savienībā. Galvenais bija darbu apjoms jo vairāk bija saražots vai uzcelts tonnās, kubikmetros utt., jo augstāks bija plāna izpildes procents un atbilstoši augstāka alga. Tādēļ attīt kabeli, bet pēc tam satīt vai samērcēt un izmest bija visai tipiska attieksme pret darbu.

siku

Sika jeb seka kāršu spēle, kas ieviesās Krievijā 19. gadsimta sākumā; izplatīta galvenokārt zema sociālā stāvokļa cilvēku

Kuskova Novogirejeva 27. Ipp.

vidū. Vēstulē Elžbetai Vatijerofejevs raksta: "Šikas spēle patiešām ir ārkārtīgi azartiska spēle, pareizāk sakot, pati primitīvākā no azarta spēlēm. Zemākajos tautas slāņos to spēlē visur no Polārā loka līdz Afganistānas robežai, esmu novērojis. Un ne tikai novērojis: 67. gadā, piemēram, man šajā'sikā" iznāca paspēlēt vienā vakarā visu maku plus divas algas plus vienīgo žaketi" [Jerotejevs, 2006].

vermutu

Vermuts stiprināts (16 18°), aromatizēts vīns. Maskavas, Moldāvijas vai Ungārijas vermuti 60. gados bija diezgan lēti (līdz 2 rbļ. 50 kapeikām). Lieki teikt, ka padomju vermutam nebija nekā kopīga ar klasiskajiem itāļu vermutiem Cinzano un Mārtiņi, ko PSRS iegādāties brīvā pārdošanā nevarēja.

odekolonu "Svaigums"

Aleksejs Plucers-Sarno norāda, ka Svaigums nebija odekolons, bet losjons, kas paredzēts sejas kopšanai [Plucers-Sarno]. Tā kā dažādu spirtu saturošu parfimērijas izstrādājumu cena bija ievērojami zemāka par alkoholisko dzērienu cenu, tad to dzeršana padomju alkoholiķu vidū bija plaši izplatīta. Padomju losjonos spirta daudzums svārstījās plašā diapazonā no 10 % līdz 92,5 %. Odekolonos tas bija 55 75 %.

konjaku

Konjaks parasti armēņu, gruzīnu vai moldāvu atšķirībā no demokrātiskā degvīna tika uzskatīts par inteliģentu dzērienu. Eduards Vlasovs šajā sakarā piemin Jevgeņija Jevtušenko dzejoli Divas diktores, kurā konjaku dzer televīzijas diktores, un dzejnieks piebilst: "Ja tā varētu dzert ģeologi!" [Sk. Vlasovs, 2000,208. Ipp.]

Šeremetjeva

Šeremetjeva starptautiskā lidosta Maskavā, 35 kilometru attālumā no pilsētas centra. Termināls Šeremetjeva 1 tika nodots

Kuskova Novogirejeva 27. 28. lpp.

ekspluatācijā 1965. gadā. 1979. gadā, gatavojoties Maskavas olimpiskajām spēlēm, tika uzcelts termināls Šcremetjeva 2.

Ļoha

Ļoha saīsinātā forma no vārda Aleksejs.

sāktu smieties kā dievi

Olimpa dievu smiekli aprakstīti Iliādā: "Nerimās smiekli nu skaļi starp laimīgiem debesu dieviem, / Hēfaistu redzot, kas klibodams steidzās pa debesu pili" [I: 599 600. Homērs, 1961, 44. lpp.]. Džekam Londonam ir stāsts, kas saucas When God Laughs, 1907, latviešu tulkojumā "Kad dievi smejas".

sistu man ar dūrēm pa seju

Sal.: Mat.: "Tad tie viņam spļāva vaigā un viņu pliķēja: bet citi viņu sita ar dūrēm" [26:67].

algu divas reizes mēnesī

Padomju sistēmā ikmēneša algu maksāja divreiz mēnesī — kā avansu 25 30 % no pamatalgas un algu.

sociālistiskās saistības [..] sakarā ar tuvojošos simtgadi

Parasti saistībā ar valsts svētkiem vai jubilejām darba kolektīvi pieņēma sociālistiskās saistības oficiālu solījumu pārpildīt plānu par noteiktu procentu daudzumu. Runa ir par gatavošanos Ļeņina simtgadei (1970), un jau vairākus iepriekšējos gadus padomju avīzes bija pilnas ar gatavošanos šai jubilejai, pieņemot sociālistiskās saistības. Sk., piemēram, žurnāla Komunists 1969. gada februāra ievadrakstu Pirmsjubilejas gads: "Piecgades ceturtais gads labi uzsākts arī uz zemes, fabrikās un rūpnīcās, kolhozos un sovhozos. Ar katru dienu vēršas plašumā visas tautas sociālistiskā sacensība par godu V.I. Ļeņina 100. dzimšanas dienai. Šīs sacensības dalībnieki apņēmušies pabeigt piecgadu plānu

Kuskova Novogirejeva 28. 29. lpp.

pirms termiņa līdz 1970. gada 7. novembrim." Vai ievadraksts Cēls uzdevums 1969. gada 9. janvāra Cīņā: "Protams, vislabākā velte Ļeņina simtgadei būs pirms termiņa paveikti plāni, kāpināts darba ražīgums, panākumi ļeņiniskajā darba sardzē." Vai 1969. g. jūlija Komunistā: "Gatavojoties V.I. Ļeņina 100. dzimšanas dienai, konkrētas sociālistiskās saistības uzņēmusies katra slaucēja, teļkope, traktorists un šoferis."

O, brīvība un vienlīdzība! O, brālība un liekēdība!

Ironija par padomju ideoloģiskajiem štampicm, starp kuriem iekļauta arī "liekēdība", norādot uz plaši izplatītu padomju "darba" veidu, kas tiek veikts, Veņičkas vārdiem sakot, tikai nomināli, tikai "uz papīra"; "brīvība, vienlīdzība, brālība" Lielās franču revolūcijas lozungs, kas vēlāk tika iekļauts Francijas 1848. gada konstitūcijā.

Partijas programmā, ko pieņēma PSKP XXII kongress 1961. gadā, bija teikums:"Komunisms ir sabiedrība, kurā valdīs Miers, Darbs, visu tautu Brīvība, Vienlīdzība, Brālība un Laime" [PSKP vēstures apcerējumi, 1967, 565. lpp.]. Šo lozungu pirmoreiz oficiāli lietoja Robespjērs savā 1790. gada 5. decembri Nacionālajai asamblejai teiktajā Uzrunā par nacionālo gvaržu organizēšanu, bet Parīzes komūnas mērs Zans Nikolā Pašs lika to uzgleznot uz sienas kв"Libertй, Йgalitй, Fraternitй, ou la mort" "Brīvība, Vienlīdzība, Brālība vai nāve".

O, nerēķināšanās saldme!

Sal. Jaunajā derībā [Romiešiem 14:12]: "Tā nu ikviens no mums dos Dievam norēķinu par sevi" [Jaunā Derība, 2007].

paplašināju viņu horizontu

"Paplašināt horizontu" padomju laika valodas ldišeja, runa ir galvenokārt par tā saucamo politizglītību — avīžu lasīšanu, "marksisma-ļeņinisma klasiķu" un kārtējā PSKP (Padomju Savienības Komunistiskās partijas) kongresa lēmumu studēšanu.

Kuskova Novogirejeva 29. lpp.

Vladimirs Muravjovs atceras, ka laikā, kad Veņička strādāja par krāvēju Maskavā, strādnieki, kas dzīvoja ar viņu kopmītnē, viņa ietekmē bija sākuši rakstīt dzejas, lasīt un runāt par to, kas viņiem parasti nebija bijis raksturīgi [Jerofejevs, 2003, 578. lpp.]. Par strādnieku izglītības līmeņa celšanu komunistiskā darba brigādēs sk., piemēram, Larisas Čubinās rakstu Padomju strādnieka jaunās rakstura iezīmes žurnāla Komunists 1960. gada augusta numurā: "Attīstoties jaunajām iezīmēm strādnieku apziņā, reizē notiek arī otrs process pakāpeniski atmirst individuālismajūtas. [..] Vienpersoniskais, patmīlīgais "es" sāk atkāpties tā morālā uzbrukuma ietekmē, ko tam pieteikušas komunistiskā darba brigādes šīs kolektīvisma karognesējas. [..] Pastāstīsim par kādu strādnieku VEF lielās telefonijas ceha montētāju A. Grūbi. Viņš labi veic savu darbu ražošanā, vada rūpnīcas pašdarbības estrādes orķestri un divus vokālos kvartetus vīru un sieviešu. Grūbem ir vidējā izglītība, viņš mācījies mūzikas skolā. Visu savu brīvo laiku viņš ziedo iemīļotajai mākslai dzied kvartetā, apdarina tā vajadzībām dziesmas un reizēm pat tulko dziesmu tekstus no svešvalodām. Savā brīvajā laikā šis strādnieks veic aktīvu, samrīgu darbu."

sajūsmā par Izraēlu, sajūsmā par arābiem un par Golānas augstienēm

Runa ir par militāro konfliktu starp Izraēlu un arābu valstīm, šeit par Golānas augstienēm Sīrijas teritorijas daļu, ko Izraēla okupēja tā saucamajā Sešu dienu kara laikā no 1967. gada 5. līdz 10. jūnijam, kad Izraēla karoja ar Apvienoto Arābu Republiku (Ēģipti), Sīriju un Jordāniju. Šajā laikā padomju avīzes bija pilnas ar "agresora" nosodījumu un izteikumiem par solidaritāti ar arābu tautām. Sk., piemēram, rakstu Arābu tautu neatkarību aizstāvot 1967. gada 12. jūnija avīzē Cīņu: "Visā mūsu zemē notiek mītiņi, kuru dalībnieki atbalsta arābu valstu tautu taisnīgo cīņu pret Izraēlas neprātīgo, avantūristisko politiku, pret tās agresiju Tuvajos Austrumos. Padomju ļaudis atbalsta sociālistisko

Kuskova Novogirejeva 29. lpp.

valstu komunistisko un strādnieku partiju centrālo komiteju un valdību paziņojumu, kurā Izraēlas valdībai izteikts brīdinājums: ja tā neizbeigs agresiju un neatvilks savu karaspēku aiz pamiera līnijas, sociālistiskās valstis darīs visu nepieciešamo, lai palīdzētu arābu valstu tautām dot enerģisku pretsparu agresoram un likvidēt kara perēkli Tuvajos Austrumos." Vai 1969. gada 23. janvārī: "Cionistiskais centrs, kas kolonizē okupētās arābu teritorijas, izveido vēl 22 apmetnes Golānas augstienēs, kur jau pastāv desmit šādas apmetnes."

Aba Ebans un Moše Dajans

Aba Ebans (1915-2002) pazīstams izraēliešu diplomāts, politisks darbinieks, no 1966. līdz 1974. gadam Izraēlas ārlietu ministrs. Moše Dajans (1915-1981) ievērojams izraēliešu militārists un politisks darbinieks, Izraēlas armijas virspavēlnieks kara laika Suecas kanāla zonā (1959), 60. 70. gados Izraēlas aizsardzības ministrs; viena no odiozākajām figūrām Izraēlas politiskajā dzīvē. Sk., piemēram: "Vēlāk Hamburgā, grāmatveikalu skatlogos, es starp tur izstādīto revanšistisko literatūru goda vietā redzēju pašapzinīgu, apmierinātu vīrieti, kura vienu aci aizsedza melns apsējs. Nav ko brīnīties: cionistu "ultra" Moše Dajans, viens no Tuvo Austrumu kara organizētājiem neapšaubāmi ir radagabals Ādolfa fon Tadena neonacistiem!" [Cionisma maska, 1969]. Vai rakstā Izraēlas ekspansija vislielākie draudi mieram. 1967. g. 12.jūn. Cīņā: "Dajans, Ebans un daži citi ministri, kas pārstāv labējo grupējumu Izraēlas valdībā un pašlaik ir noteicēji Telavivā, ir atklājuši kārtis, kuras sākumā slēpis Eškols." Vai 1969. g. 7. febr. Cīmī:"Un neviens cits kā aizsardzības ministrs Moše Dajans, kļuvis par līderi "vanagu" grupai, kas 1967. gada karā okupētās arābu teritorijas pavisam nopietni grib iekļaut"Lielizraēlas" sastāvā."

Ņinka no 13. istabas ebans? [..] Protams, dajans.

13. istaba liecina, ka runa ir par strādnieču kopmītni. Grūti pārtulkojama vārdu spēle, kas saistīta ar kvazieufemistisku vārdu

Kuskova Novogirejeva 29. lpp.

lietojumu krievu valodā. "Ebans" atgādina krievu "jebaķ", tas ir, pist, savukārt"dajans" krievu "daķ", tas ir,"iedot" ar nozīmi atdoties.

kad viņi uzzināja, no kā nomira Puškins

Pastāvīgs motīvs visā poēmā, līdzīgs retoriskajiem pseidovēsturiskajiem jautājumiem, vai Boriss nogalināja careviču, kāpēc nodūrās Mitridats, u.c., ar ko tika "paplašināts redzesloks".

Šeit runa ir par Puškina dueli un nāvi. Kā zināms, Puškins nomira 1837. gada 29. janvārī pēc dueļa ar Dantesu, taču drīz vien izplatījās romantiskā versija, ka viņa nāvē vainojama augstākā krievu sabiedrība, ieskaitot cara galmu. Runā Puškina piemiņai Bloks teica: "Puškins nomira. Taču "zēniem Dzejnieki nemirst" teica Šillers. Un Puškinu arī nenogalināja Dantesa lode. Viņu nogalināja gaisa trūkums. Līdz ar viņu mira viņa kultūra" [Bloks, 1982,419. lpp.].

es viņiem iedevu palasīt "Lakstīgalu dārzu" Aleksandra Bloka poēmu. Tur poēmas centrā [..] atrodas liriskais varonis, kas atlaists no darba par dzeršanu, pišu un darba kavējumiem

Krievu dzejnieka Aleksandra Bloka (1880-1921) poēma Lakstīgalu dārzs (1915) patiešām ir motīvi, kas atgādina Veņičkas brigādes dzīvi tajā atrodama gan "dzeršana", gan "piša un darba kavējumi". Poēmas varonis ir akmeņkalis, kurš nejauši atrodas pie noslēpumainiem mūriem, aiz kuriem "ir pasaule cita", "dārzs, kurā ienākt mums liegts": "Tur aiz režģotiem vārtiem kā glāstiens / Zilā mijkrēslī tērps plīvo balts." Liriskais varonis aizmirst par darbu, dārzā satiek kādu "gaisīgo viņu", kura vilina, dejo un dzied. Rezultātā akmeņkalis ļaujas vilinājumam, aizmirst savu darba ikdienu, bet, kad nākošajā dienā mēģina atgriezties savā būdiņā, tur priekšā jau atrodas cits akmeņkalis. (Bloks, 1960.]

Kuskova Novogirejeva 29. lpp.

Ļoti savlaicīga grāmata, teicu, izlasiet to, tā jums būs ļoti noderīga

Gorkijs apgalvo, ka tā par viņa romānu Māte atsaucies Ļeņins. Grāmatā V.I. Ļeņins viņš stāsta: "Bet šis plikgalvis, kas neskaidri izrunā'r" šis druknais, plecīgais cilvēks, ar vienu roku berzēdams savu Sokrātā pieri, ar otru kratīja manu roku, laipni mirdzinādams apbrīnojami spridzīgās acis, un tūliņ uz vietas sāka runāt par grāmatas "Māte" trūkumiem [..] grāmata vajadzīga, daudzi strādnieki piedalījušies revolucionārajā kustībā neapzināti, stihiski, tagad viņi izlasīs "Māti" un gūs no tās lielu labumu/Ļoti laikmetīga [savlaicīga) grāmata'" [Gorkijs, 1969,11. lpp.].

O, debesu putni, kas nevāc šķūņos! O, krāšņāk par Zālamanu tērptās lauku liljes!

Sk. piezīmi 227. lpp.

Dievs tas Kungs rūpējas tikai par prinčiem, par tautu likteni ļaujot rūpēties prinčiem. Bet tu taču esi brigadieris un, tātad, "mazais princis"

Nikolo Makjavelli slavenā darba nosaukums II Principe bieži tiek tulkots kā "Princis". Nākošajā teikumā Veņička nosauc sevi par "mazo princi" tāpat kā slavenā Antuāna de Sentekziperī stāsta varonis.

Šo četru sūdabrāļu sirds dialektiku — vai tu to pazīsti

"Sirds dialektika" par klišeju padomju literatūrzinātnē bija kļuvis izteikums "dvēseles dialektika" ko Nikolajs Černiševskis attiecināja uz Ļeva Tolstoja romānu Bērnība un pusaudža gadi: "Psiholoģiskai analīzei var būt dažādi virzieni: vienu dzejnieku visvairāk interesē raksmru iezīmes, otru — sabiedrisko attiecību un ikdienas sadursmju ietekme uz raksturiem; trešo jūtu saistība ar rīcību; ceturto kaislību analīze; grāfu Tolstoju visvairāk pats psihiskais process, tā forma, tā likumi, dvēseles dialektika, ja to izteikt vienā terminā" [Černiševskis, 1981, 34. lpp.].

Novogirejeva Rcutova 29. 30. lpp.

kas kopējs"Lakstīgalu dārzam" ar "Svaigumu" un kādēļ "Lakstīgalu dārzs" nespēja sadzīvot ne ar šiku, ne ar vermutu, bet Moše Dajans un Aba Ebans sadzīvoja lieliski

Par dzeršanas un pasaules notikumu saistību sk. Jerofejeva drauga Igora Avdijeva piezīmēs: "1967. gada 14. maijā mēs ar viņu izdzērām 8 kociņus (nez kādēļ topavasar Karavajevas veikalā šņabi pieveda tikai kociņu veidā), 3 ugunsdzēšamos vermutus un divus flakonus kaut kāda vācu Odereksa. Un viņam to vajadzēja: atminēties kalendāra dienas nosaukumu cilvēces vēsturē un precīzu šīs dienas saturu, tas ir, ar ko Veņa šo dienu piepildīja. Un dzērām mēs tajā dienā nevis vienkārši tāpat, bet atzīmējot Izraēlas valsts dzimšanas dienu. Nākošajā dienā mokošas paģiras piespieda mūs izdzert 14 kociņus, taču nevis bezjēdzīgi, bet atceroties, ka nākošajā dienā pēc Izraēlas dzimšanas dienas tai no rīta pieteica karu visi kaimiņi, bet pret vakaru, mazdrusciņ apsverot, roku rokā karā iesaistījās Saūda Arābija un Irāka. Un Veņam bija svarīgi atklāt slēpto loģiku, atrisināt uzdevumu: kādēļ par Izraēlas dzimšanas dienu vajadzēja kociņiem pievienot vermutu un Odereksa flakonus, bet, lūk, arābu pārdzīvojumi atsaucās tikai ar šņabi kociņos, pie tam vēl dubultā" [Jerofejevs, 2003,549. lpp.].

Novogirejeva Reutova

Vai pateikt jums, kas tie bija par grafikiem?

Veņičkas "individuālie grafiki" ir parodija par diagrammām un grafikiem, kas atradās pie sienas ikvienā padomju iestādē no kolhoza kantora līdz partijas komitejām tie atspoguļoja darba kolektīvu panākumus, plāna izpildi u. trril. Veņičkas grafikos saskatāma paralēle ar grafikiem no Lorensa Stērna Džentlmeņa Tristrama Sendija dzīves un uzskatiem, kas ari bija viens no Jerofejeva poēmas iedvesmas avotiem: "Pašlaik sāku pa īstam iejusties darbā un nešaubos, ka, lietojot veģetāru uzturu nelielās de-

Novogirejeva — Rcutova 30. lpp.

vās aukstā veidā, man izdosies turpināt stāstu par tēvoci Tobiju un sevi pietiekami taisnā līnijā. Taču līdz šim

Inv.TS Scul.TS

pa šīm četrām līnijām es līkumoju cauri savam pirmajam, otrajam, trešajam un ceturtajam sējumam. Piektajā sējumā esmu turējies ļoti braši precīzi attēlojot, līnija, ko es tajā iezīmēju, ir šāda…"

[Stērns, 1991, 373. lpp.]

uz velinpapīra ar melnu tušu zīmē divas asis

Vclinpapīrs ir smalks, mīksts pergaments, un, protams, ka tāds papīrs Veņičkas darba vietā būt nevarēja. Toties tas sastopams

Novogirejeva Rcutova 30. -31. Ipp.

Turgeņevam. Piemēram, Turgeņcva romānā Dūmi Irina raksta Ļitvinovam vēstuli uz velinpapira: "Uz neliela velenpapīra gabaliņa ar zīmuli uzrakstīti stāvēja sekojoši vārdi: "Atnāciet šovakar pulksten septiņos pie manis uz vienu minūti, es jūs ļoti lūdzu. Irina" [Turgeņevs, 1937 (I), 120. Ipp.ļ.

Viktors Totoškins, Aleksejs Bļinģajevs

Venedikts Jerofejevs poēmā runā par reāliem savas kabeļu brigādes biedriem, kurus viņš patiešām centās savā veidā izglītot:

"Mēs vēl nepaguvām iedzert, kad istabā sāka ieplūst darbarūķi… [..)

Nu, labi, ieliesim ari viņiem, teica Veņa. Tikai tā. Glāzē ir 200 grami. Es jums vaicāšu vēsturisku datumu un, par cik gadiem jūs kļūdīsieties, par tik gramiem ieliesim mazāk. Nu, Totoškin, kad notika Kuļikovas kauja? O! Bet Poltavas, Bļinģajev? O! Maukas, tā jau mēs jums neieliesim ne grama. [..] Lūk, jūs pirms nedēļas Evaņģēlijā iebāzāt degunu. Varbūt kāds kaut vai pirmo nodaļu izlasīja. Atbildiet saliešu jums visu pudeli. Ezrans dzemdināja Ramu, Rams dzemdināja Aminadabu, bet Aminadabs dzemdināja kuru[18]?" [jerofejevs, 2003, 555. ipp.ļ.

PSKP biedrs kopš 1936. gada

PSKP saīsinājums no Padomju Savienības Komunistiskā Partija. 1936. gadā Aleksejs Bļinģajevs PSKP iestāties nevarēja, jo par PSKP tā sāka saukties tikai ar 1952. gadu, no 1925. līdz 1952. gadam komunistu partiju Padomju Savienībā sauca par Vissavienības Komunistisko (boļševiku) partiju, saīsināti VK(b)P.

PTUS

Sakaru ražošanas tehniskā pārvalde krieviski Производственно-техническое управление связи. Latvijā krievu

Novogirejeva Rcutova 31. 32. Ipp.

saīsinājumus iestāžu un organizāciju nosaukumus bieži vien netulkoja, piemēram, DOSAAF, par kuru neviens lāgā pat nezināja, kas tas ir, bet zināja, ka tas ir kaut kas, kas saistīts ar armiju: tas bija saīsinājums no Всесоюзное добровольное общество содействия армии, авиации и флоту СССР (Vissavienības brīvprātīgā biedrība sadarbībai ar PSRS armiju, aviāciju un floti), plaši pazīstamo KGB (kāgēbē) Комитет государственной безопасности, kam reizēm izmantoja arī latviešu abreviatūru VDK (Valsts drošības komiteja). Atsevišķus saīsinājumus, kam bija "latviskas galotnes" vai kam varēja tādas pievienot, sāka izmantot kā patstāvīgus vārdus, piemēram,"zagss" (Dzimtsarakstu birojs) no krievu ЗАГС Отдел записи актов гражданского состояния, sovmins (Ministru padome) no krievu Совет Министров, ceka (Centrālā Komiteja) no krievu Центральный комитет, žeks no krievu Жилищно-эксплуатационная контора (Dzīvokļu ekspluatācijas kantoris) vai glavks (vadoša ražošanas organizācija, kuras nosaukumā ietilpa apzīmējums "Galvenā"), kas sākotnēji cēlies no krievu Главный комитет. Tika mēģināts veidot arī latviešu nosaukumu saīsinājumus, piemēram, TSAP Tautas Saimniecības Augstākā Padome, LARP Latvijas arodbiedrību padome vai tādu iespaidīgu saīsinājumu kā LPSR CVORA Latvijas PSR Centrālā valsts Oktobra revolūcijas un sociālistiskās celtniecības arhīvs.

rīta vējš uz Kamas upes, viegls šļaksts un viļņu vizmas krelles

"Сверкал за Камою рассвет./ [..] Под Пермь, на бризе, в быстром бисере / Фонарной ряби Кама шла." (Parindenis: Aiz Kamas atspīdēja saullēkts. Pie Permas, vieglā vējā, spuldžu mirguļošanas ātrajās krellēs tecēja Kama.) Citāts no Borisa Pasternaka dzejoļa Uz kuģa (1916).

dziesma par vētrasputnu

Dziesma par vētrasputnu (1901) Maksima Gorkija slavenā ritmiskā proza, kas padomju skolā bija obligātās lasāmās literatūras programmā.

Novogirejeva Rcutova 32. Ipp.

iebrauca ar'moskviču" mūsu iecirkņa teritorijā

Moskvič padomju mazlitrāžas automobiļa marka, ko ražoja Maskavas Ļeņina komjaunatnes vārdā nosauktajā automašīnu rūpnīcā. Atšķirībā no prestižajām augstākās priekšniecības automašīnām Zil, Čaika vai Volga, ar moskviču pārvietojās zema ranga darbinieki.

mana zvaigzne, kas bija uzlēkusi pirms četrām nedēļām, norietēja

Sal. ierakstu Veņičkas 1961. gada jūlija dienasgrāmatā, lasot Servantesa Donu Kifootw:"Bēdīgā tēla bruņinieks spiests atgriezties: 'Mana laimīgā zvaigzne norietēja un nekad vairs neiemirdzēsies.' Mirst no skumjām. Sapņojot par Dulcineju, mierīgi, kristīgā garā, savā gultā, 'izstiepies pilnā augumā'" [Jerofejevs, 2005,95. lpp.ļ.

Krustāsišana notika tieši trīsdesmit dienas pēc Augšāmcelšanās

Jaunajā derībā, protams, Krustāsišana notiek pirms Augšāmcelšanās, un ne trīsdesmit dienas, bet trīs.

Tikai viens mēnesis no manas Tulonas līdz manai Helēnai

Franču imperators Napoleons Bonaparts (1769-1821) sāka savu militāro karjeru, ieņemot Tulonas cietoksni (Tulonas cietokšņa aplenkums Napoleona vadībā ilga no 1793. gada 7. septembra līdz 19. decembrim). Pēc sakāves Vaterlo kaujā (1815) Napoleonu izsūtīja uz Svētās Helēnas salu Vidusjūrā; tur viņš arī mira.

žīda ģīmim bez bailēm un pārmetuma

Bez bailēm un pārmetuma visticamāk, atsauce uz Aleksandra Mitas filmas Bez bailēm un pārmetuma (1962) nosaukumu. Par bruņinieku bez bailēm un pārmetuma (le chevalier sans peur ct sāns reproebe) bija iesaukts franču bruņinieks Pjērs

Novogirejeva — Reutova 33.1pp.

Terejs, Bajāras siņors (Pierre Terrail, seigneur e Bayard, 14731524), kurš karā pret svētās Romas imperatoru Kārli V "izglāba Franciju"; vēlāk šo apzīmējumu sāka izmantot, lai raksturotu cēlas un drosmīgas personības.

pidarasam, kaltam tīrā tēraudā no galvas līdz kājām

"Pidarass" šeit tiek lietots kā lamuvārds, bet nevis homoseksuāļa apzīmējums.

"Tīrā tēraudā kaltu no galvas līdz kājām" perifrāze no Hercena citāta, ko Ļeņins bija izmantojis darbā Hercena atcerei: "Un starp viņiem izauga 14. decembra cilvēki, varoņu falanga [..] Tie ir kā milži, kas no tīra tērauda kaldināti no galvas līdz kājām" [Ļeņins, 1950,10. lpp.].

Padomju laika bērniem Latvijā skolā bija jāmācās Pētera Sila dzejolis Pie Ļeņina pieminekļa, kurā bija rindas:"Pašā Rīgas vidū / Piemineklis stalts / Granīts brūni sarkans, / Ļeņins bronzā kalts."

uzskatīja par streiklauzi un kolaboracionistu

Pravda 1968. gada 13. augustā rakstā Kas viņi ir kolaboracionisti? norāda: "Kolaboracionists šodien tas ir tas, kas, darbojoties pēc šķiru cīņas ienaidnieka norādes, paklusām cenšas bremzēt Cehoslovākijas sociālistisko ekonomiku un pārvērst to par Rietumvācijas monopolu piedēkli" [tulk. no Vlasovs, 2000, 123. lpp.].

Par streiklaužiem Ļeņins nosauca savus partijas biedrus Nikolaju Zinovjevu un Ļevu Kameņevu.

"Augšas nevarēja, bet apakšas negribēja."

Parodēts klasiskais Ļeņina dotais revolucionārās situācijas raksturojums: "Lai revolūcija sāktos, parasti nepietiek ar to, ka "apakšslāņi negrib" bet ir vajadzīgs vēl, lai "augšslāņi nevarētu" dzīvot pa vecam" [Ļeņins, 181. lpp.].

Reutova Nikoļska 33. 34. lpp.

tajā dienā mana sirds veselu pusstundu cīnījās ar saprātu. Kā Pjēra Korneija, dzejnieka un laureāta, traģēdijās: pienākums cīnās ar sirds tieksmi. [..] Sirds man teica: "Tevi aizvainoja, tevi nolīdzināja līdz ar sūdu. Ej, Veņička, un piedzeries. Celies un ej piedzeries kā cūka."

Sk. Jerofejeva ierakstu 60. gadu beigu dienasgrāmatā: "Ilgi manī cīnījās sirds tieksmes ar pienākuma apziņu, kā Korneija traģēdijās. Sirds man teica "Cerības nav ne mazākās, piedzeries kā cūka, Veņička, nekavējoties." Bet pienākuma apziņa: "Neuzdrošinies dzert, Jerofejev, ne pilītes." Bet sirds: "Nu labi, izdzer četrsimt gramus un miers." Bet pienākums: "Nekādus gramus, ar trīs kausiem alus pietiks." Bet sirds: "Nu, simt piecdesmit." Bet pienākums: "Nu, labi, Veņička, izdzer simt piecdesmit, tikai nekur neej, sēdi mājās" [Jerofejevs, 2005,609. lpp.].

Pjērs Korneijs (1606-1684) franču dramaturgs klasicists. Padomju oficiālajā kritikā Korneija lugu idejiska rakstura nosodījums bija štamps.

Dzejnieks un laureāts goda nosaukums dzejniekam, ko tam piešķir valdība, bieži vien sagaidot no viņa dzeju saistībā ar nozīmīgiem valsts notikumiem. Sākotnēji šis tituls radās Anglijā, kopš 17. gadsimta tas tika piešķirts uz mūžu monarha oficiālajam dzejniekam.

Bairona Dons Žuans sākas ar vārdiem:"Bob Sautij, dzejniek, dzejniek laureāti" [Bairons, 1956,165. lpp.].

Reutova — Nikolska

,

Gailīši tā ir vieta, kur putni necieš klusu ne dienu, ne nakti

Sk.Jesajas [62:2]: "Jeruzāleme, es iecelšu sargus uz taviem mūriem, kas nekad ne dienu, ne nakti necietīs klusu!"

Iespējams, ka atsauce arī uz Fjodora Tjutčeva dzejoli Pavasara pērkons. Tajā ir rindiņa"Ь лесу не молкнет птичий гам" (parindenis: "Mežā neapklust putnu dziesmas"). Jerofejeva tekstā:

Rcutova Nikoļska 34. Ipp.

"Петушки это место, где не умолкают птицы ни днем ни ночью".

meitene ar baltām acīm baltām, kas pāriet palsās, šī mīļotākā no padauzām, šī palsacainā vellata

Vēstulē Elžbetai Vari Jerofejevs raksta: "Es ne īpaši saprotu, kas jums šeit šķiet nesaprotams. Jūs neesot sastapusi meitenes ar tādām acīm bet vai tad es esmu sastapis?" [Dzīve un daiļrade,

2006,126. Ipp.-

Eduards Vlasovs norāda uz iespējamu aizguvumu no Vasilija Rozanova, kurš krievu rakstnieku Dmitriju Merežkovski bija nosaucis par "dekadentu, nīčieti un "baltās vellatas" dziesminieku", jo viņa triloģijas Kristus un Antikrists 2. daļas pirmās grāmatas nosaukums bija"Baltā vellata" (Белая дьяволица).

Sk. ierakstu Jerofejeva 60. gadu beigu piezīmju grāmatiņā: "dekadenti un'balto vellatu dziesminieki'" (декаденты и "певцы белых дьяволиц") [Jerofejevs, 2005,609. Ipp.].

šodien ir piektdiena

Tā kā Kristus krustā sišanas diena notika pirms sabata, tad tradicionāli ir pieņemts, ka tā bija piektdiena.

pieskaitāmās izmaksas

Kā paskaidro Latvijas padomju enciklopēdija, pieskaitāmās izmaksas ir "izmaksas, kas saistītas ar ražošanas un apgrozības procesu apkalpošanu. Pieskaitāmajās izmaksās ietilpst pārvaldes un saimnieciskā personāla darba alga; saimniecisko objektu un inventāra amortizācijas atskaitījumi, kā ari izmaksas to uzturēšanai un tekošajam remontam; izdevumi darba aizsardzībai un drošības tehnikai, gatavās produkcijas noglabāšanai un realizācijai; dažādi nodokļi un nodevas; pasta, telegrāfa, kancelejas u.c. izdevumi" [LPE, 7. sēj.ļ.

Reutova Nikoļska 35. lpp.

rudās skropstas, noslēptas aizvērtībā

Tēls no Fjodora Tjutčeva plaši pazīstamā dzejoļa Es mīlu tavas acis, draugs (1836). Runa ir par rindu:"Ho есть сильнее очарованья: / Глаза, потупленные ниц." Māra Čaklā atdzejojumā: "Bet lielāks spēks par apburtību — / Tās acis, kurās kaisles lēkts / Ir noslēpts savā aizvērtībā."

zvērkāvis

Zvērkāvis (krieviski Зверобой, pēc asinszāles nosaukuma krievu valodā) rūgtais stiprais (30°) uzlējums.

Bet tur, aiz Gailīšiem

Aiz Gailīšiem atrodas Mišlino ciems, kurā dzīvoja Venedikta Jerofejeva pirmā sieva Valentīna Zimakova ar viņu dēlu Venediktu. Venedikts Jerofejevs jaunākais piedzima 1966. gadā, tātad aprakstāmo notikumu laikā viņam ir apmēram trīs gadi. Ģimenē patiešām viņu bija iesākts saukt par "mazuli" [Jerofejevs, 2003, 536. lpp.].

vilcene gaudo pret zvaigznēm

Vilcene gaudo naktī Nikolaja Ņekrasova poēmā Kam Krievzemē dzīvot viegli:"Man acīs viņa paskatās / Un pēkšņi iegaudojās tā! / Un kaukt sāk it kā / raudātu!" [Ņekrasovs, 1951. 239. lpp.].

Viņš pazīst burtu "J"

Nav skaidrs, kāpēc mazulis pazīst tieši krievu valodas pirmspēdējo alfabēta burtu Ю (ju). Jerofejeva draugi domā, ka tādējādi izcelts Veņičkas iemīļotās Jūlijas Runovas vārda pirmais burts (Юлия). Sk., piemēram, Jerofejevs, 2003, 537. lpp.

Ar lielajiem burtiem "J" un"V" Veņička atzīmē, piemēram, mīlas citātus, ko izraksta 1961. gada dienasgrāmatā no Žana Zaķa Ruso Jaunās Eloizas, kur viens burts varētu apzīmēt paša Veņičkas vārdu, bet otrs Jūlijas vārdu. Tas bija laiks, kad visai dramatiski veidojās Jerofejeva un "komjaunietes" Jūlijas attiecības. Valerija Berlina sagatavotajā Jerofejeva biogrāfijā vairākkārt

Nikoļska Saltikovska 35. 36. lpp.

uzsvērts, ka Jūlija Runova bija vienīgā Jerofejeva dzīves mīlestība, kura viņu pavadīja visu mūžu. 1982. gada 17. jūlijā Jerofejevs raksta Jūlijai no ceļojuma pa ziemeļu upēm: "Ik minūti par tevi domāju un ļoti mīlu. Es, manuprāt, pirmo reizi mūžā tā izsakos, nekad tā neesmu nevienai teicis, ne rakstiski, ne mutiski…" [Dzīve un daiļrade, 2005,79. lpp.]

lai neklūpu pār akmeni

Sal. Mat. 4:6: "Ja tu esi Dieva Dēls, meties lejā, jo ir taču rakstīts: viņš saviem eņģeļiem dos pavēli tevis dēļ un tie tevi nesīs uz rokām, ka tu savu kāju pret akmeni nesasistu" [Jaunā Derība, 2007]. Burtiskā tulkojumā: "…lai tu ar savu kāju pret akmeni nepaklūpi."

Nikolska Saltikovska

Lai gaiša šī tava diena. Lai tava rītdiena vēl gaišāka.

Viens no komunistiskās aģitācijas saukļiem bija: "Mūsu šodiena ir labāka, nekā vakardiena, bet rītdiena būs labāka, nekā šodiena" [no žurnāla Коммунист 1957. gada 1. numura ievadslejas]; 1960. gada 27. augustā sarunā ar Kaļinovkas ciema kolhozniekiem izteikumu atkārtojis ari PSKP CK ģenerālsekretārs Ņikita Hruščovs:"Strādāt, kā jūs redzat, vajag labi, šodien jāstrādā labāk nekā vakar, bet rīt labāk nekā šodien, jo arī dzīvot jūs tā gribat rīt jūs gribēsit dzīvot labāk nekā šodien. Un šo labāko dzīvi var radīt vienīgi ar savu darbu" [Hruščova saruna, 1960].

vēl miegainu, nožņaugs kā puisēnu? vai nodurs kā meiteni?

Otrādi: careviču Dmitriju nodūra, bet Dezdemonu nožņaudza šāda maiņa ir raksturīgs Jerofejeva literārs paņēmiens.

kam gan tev prāts, ja tev ir sirdsapziņa un pāri tai vēl arī garša Padomju laikā viens no ideoloģiskajiem propagandas štampiem bija lozungs:"Partija mūsu laikmeta prāts, gods un sirdsapziņa"; tādu apgalvojumu par boļševiku partiju izteica Ļeņins rakstā"Politiskā šantāža" (1917).

Saltikovska Kučina 38. 39. lpp.

visvairāk tajā ir "sāpju" un "izbaiļu"

Jesajas grāmatā teikts: "Un notiks tai dienā, kad tas Kungs tev dūšu dos no tavām sāpēm un no tavām izbailēm…" (14:3).

"pasaules sāpes" nav fikcija, ko izdomājuši veci literāti

Vārdkopu "pasaules sāpes" (Weltschmerz) ieviesis vācu rakstnieks un domātājs Zans Pols (īstajā vārdā I.P. Rihters, 17631825) savā romānā Selina, aprakstot skumjas un sāpīgu melanholiju, ko viņš attiecināja arī uz pasaules zudību.

vai jūs esat redzējuši Kramskoja"Neremdināmās bēdas"?

Neremdināmās bēdas (1884) krievu mākslinieks Ivans Kramskojs (1837-1887) gleznoja pēc divu savu dēlu nāves. Padomju laikā šīs gleznas reprodukcijas plaši tiražēja atklātnītēs un ilustrētos žurnālos, piemēram, populārajā ilustrētajā žurnālā Ogoņok.

Kādēļ es esmu pavieglāks par visiem idiotiem

Alūzija uz Fjodora Dostojevska romāna Idiots nosaukumu. Psalmos (62:10) lasām Ulda Bērziņa tulkojumā: "Tik dvesma ir cilvēkbērni, māns vien ir vīni dēli, svaru kausos tie augšup ceļas, par dvesmu vieglāki visi kopā!" [Slavinājumi, 2005).

gan dēmons

Dēmona pieminēšana saistās ar diviem Dēmoniem Puškina un Ļermontova dzejoļiem, kas bieži citēti Veņičkas poēmā.

Saltikovska Kučina

no pat Maskavas un līdz pat Gailīšiem

Vasilija Ļebedeva-Kumača dzejoļa Dziesma par Dzimteni (1935) parafrāze. Pēc dzejoļa īzaks Dunajevskis sarakstīja dziesmu Varen plaša mana zeme dzimtā, kas skanēja Grigorija

Saltikovska Kučina 40. lpp.

Aleksandrova filmā Cirks (1936) un kas 40. 50. gados bija tāda kā neoficiāla PSRS himna. Tajā bija vārdi:

"No pat Maskavas lidz tālām taigām, / Pāri klajumiem, kas zilgmē gaist, / Visur cilvēks brīvs kā valdnieks staigā, / Veras dzimtās zemes plašums skaists." (Atdzejojis Andrejs Balodis.)

ja tagad sākšu rupji runāt, tad kaut kā laimīgi… kā pie vācu dzejniekiem: "Es parādīšu varavīksni!" vai "Ejiet pie pērlēm!"

Vēstulē Elžbetai Vari Jerofejevs raksta: "Rindiņas'Es parādīšu varavīksni!' un'Ejiet pie pērlēm!' nav tieši aizgūtas no vācu dzejniekiem, bet no mūsu dzejnieka Konstantina Bajmonta variācijām par Helderlīna un Ulanda laika romantiķu tēmām" [Dzīve un daiļrade, 2005,126. Ipp.]. Vlasovs norāda, ka Jerofejevs stilizējis tradicionālos krievu draudus piemēram,"Es jums parādīšu Kuzjas māti!" vai"Ejiet pie velniem!"

ganīšos starp liljēm

Eufēmisms "ganīties starp liljēm", tas nozīmē, mīlēties, ir vārdkopa no Bībeles, kur Sulamīte, kam "klēpis ir kā apaļš biķeris, kam dzēriena netrūkst; viņš ir kā kviešu kopa, apsprausta ar liljēm" [Zālamana augstā dziesma 7:3], saka: "Mans draugs ir mans, es esmu viņa, kas pa tām liljēm gana" [turpat, 2:16]; Knuta Skujenieka atdzejojumā: "Mīļais ir man / un es viņam, / tam, / kurš lilijās gana" [Dziesmu dziesma, 1993].

mazulis, kas mīl savu tēvu kā pats sevi

No Jaunās derības baušļa "Godā savu tēvu un māti; un: tev būs savu tuvāko mīlēt, kā sevi pašu" [Mat., 19:19].

pie farandolas

Farandola (Jarandolc) sena provansiešu tautas deja, ko dejo dejotāju grupa, kas, sadevušies rokās, sastājas ķēdītē un ātrā tempā virzās pa apli vai pa spirāli. Farandolu savos darbos izmantojuši Šarls Guno un Pjotrs Čaikovskis.

Saltikovska Kučina 42. lpp.

vienu roku iespiedis sānos un ar otru lakatiņu vicinādams

Figūra no klasiskas krievu tautas dejas.

Nāc, nāc, dejo arī tu, nāc, nāc, dejo arī tu

(Krieviski: "Pa3-flBa-Ty(ļ)nw-ofleHb-Ka-KaK-Te-6e-He-CTbiflHO-cnaTb".)

60. gados Padomju Savienībā ļoti populāra bija kolektīvi lēkājama deja Letkajenka (latviski Letkiss), izmantojot somu komponista R. Lehtinena melodiju. Dziesmas piedziedājums (latviešu tulkojumā) bija šāds: "Nāc, nāc, dejo arī tu, / nāc, nāc, dejo ari tu, / nāc, nāc dejo ari tu / ar visiem kopā jauko deju letkisu." Arī pārējie dziesmas vārdi nebija sarežģīti: "Nāc, nāc, raitu soli sper, / nāc, nāc, drauga roku tver, / nāc, nāc, smaidā lūpas ver, / ar īgnu omu jautrais letkiss nesader. Cik viegli šo deju diet! / Kā citi dari arī tā: / palekties var mazliet, un vairāk, vairāk it nekā. Visi lec, jauns vai vecs / raibu raibā rindā iet, / apstājas, saskatās, / šurpu turpu palecas mazliet. Varens skats, un tu pats / līdzi līksmam pulkam trauc, /visi lec, jauns vai vecs, / tevi rindas galā stāties sauc."

Letkiss tiek aprakstīts šādi:"Tā ir ļoti vienkārša un populāra sarīkojumu deja. To dejo "ķēdītē", kas ļauj dejā piedalīties v i šiem vakara dalībniekiem. Deju sāk jauniete. Viņa tikko paspēj izdarīt pirmo kustību, kad nākamais dejas dalībnieks satver ar abām rokām meičas vidukli no mugurpuses. Nākamais dejotājs vai dejotāja (tas ir pilnīgi vienalga) tādā pašā veidā pievienojas dejas gaitā, līdz izveidojas gara ķēde, kas līkloču aizvijas pa zāli.

Visas dejas kustības iekļaujas četrās mūzikas taktīs.

1. taktī uz "viens" pa diagonāli uz kreiso pusi paceļ kreiso kāju. Uz'un" to strauji saliec celī. Uz"divi""un" to visu vēlreiz atkārto. Nākošajā taktī 2, takts kustība tiek atkārtota ar labo kāju. 3. taktī uz "viens" seko viegls palēcicns uz priekšu ar abām kājām (kājas kopā!), uz'un"jāiztur pauze. Uz "divi" seko tāds pats palēcicns atpakaļ, uz'un" atkal jāiztur pauze. 4. taktī uz "viens", "un",

Kučina Dzelzceļnieku 42. 43. lpp.

"divi" trīs palēcieni pēc kārtas uz priekšu" [Dziedot dzimu, 1967, 229.-233.lpp.].

Man ir īpaši iemesli mīlēt šo preteklību

Letkajenka sākotnēji bija somu dziesmiņa, bet Venedikts Jerofejevs ir dzimis Kolas pussalā, netālu no PSRS un Somijas robežas. Intervijā Leonīdam Prudovskim Jerofejevs norāda, ka mācību laikā Vladimiras Pedagoģiskajā institūtā rakstījis tikai par skandināviem Henriku Ibsenu, Knutu Hamsunu, pamatojot to tādējādi, ka viņi esot "novadnieki" [Jerofejevs, 2003,498. lpp.].

Lūk, arī es kā priede… Viņa ir tāda gara-gara un vientuļavientuļa, lūk, es arī…

Tēls no klasiskā Ļermontova dzejoļa Tālajos ziemeļos (На севере диком: "На севере диком стоит одиноко / На голой вершине сосна." (Parindenis: "Tālajos ziemeļos vientuļa stāv / Kailā virsotnē priede.")

Mišlinas ciemā vēl joprojām stāv kāda atsevišķa priede, pie kuras Veņička mēdzis bieži apstāties, reizēm apsēžoties uz tās saknēm, lai piebeigtu iesākto "sarkano" [sk. Dzīve un daiļrade, 2005,49. lpp.].

Kučina Dzelzceļnieku

sirgtu un nonīktu

No Zālamana augstās dziesmas: "Atspirdziniet mani ar vīna ogām un spēciniet mani ar āboliem; jo es nīkstu no mīlestības" (2:5). Knuta Skujenieka atdzejojumā:"Spēciniet mani ar vīnogu plāceņiem, / spirdziniet mani ar āboliem, jo es esmu mīlas sērgā" [Skuj'enieks, 1993,46. lpp.].

Nes šurp sprādzes, spraudes, krelles

Sk.Jerofejeva vēstuli Elžbetai Vari:"Tas ir precīzs citāts no krievu dzejnieces Mirras Lohvickas (1869-1904). Gadsimta sākumā

Kučina Dzelzceļnieku 43. 45. lpp.

viņa kļuva skandalozi pazīstama savu dzejoļu izsmalcinātā erotisma dēļ" [Dzīve un daiļrade, 2005,126. lpp.]. Runa ir par Lohvickas dzejoļa Sapnis pantiņu: "Говорю: 'Подай мои наряды, / Принеси запястья, ожерелья, / Шелк и бархат, жемчуг и алмазы, / Я хочу одеться королевой, / Потому-что мой король вернулся!"' Epigrāfa savam dzejolim Starp lilijām (1897) Lohvicka izmantojusi piezīmē 249. lpp. citēto rindiņu no Dziesmu dziesmas:"ganīties starp lilijām".

balāde la bemol mažorā

Runa ir par Frederiha Šopena balādi Nr. 3.

Un vai tad var būt Gailīšos kas jēdzīgs?

Sal. ar Jāņa 1:46: "… vai no Nācaretes var būt kas labs?" [Jaunā Derība, 2007.].

"Un vēl? jūs jautāsiet. Un vēl kas bija?" Un vēl bija divi vīrišķi un bija trīs sametušās būtnes , viena pilnāka par otru, un spalvas pa gaisu un nesaprātība. Vairāk, šķiet, nekā nebija.

Stāstā Kādā pazīstamā ielā Ivans Buņins neprecīzi citē J. Polonska dzejoli, kur kādā vecā mājā dzejoļa varoni gaida brīnišķīga meitene ar izlaistu bizi. Arī stāsta lirisko varoni gaida līdzīga meitene ar caurspīdīgām acīm. Stāsta noslēgumā stāstītājs uzdod sev jautājumus, ko vēl viņš atceras, un atbild: "Atceros, kā viņu pavadīju uz Kurskas staciju… [..] Vairāk neko neatceros. Vairāk arī nekā nebija" [Buņins, 1982,412., 413. lpp.].

dūju spārni

Sal. ar Zālamana augsto dziesmu: "Lūk, cik tu skaista tavas acis ir dūjas!" [1:15]

Tā ir sieviete, kam pirms manis neviens pat pulsu nav taustījis Sal. ar Mistera Jorika sentimentālo ceļojumu pa Franciju un Itāliju:"Tici man, dārgais Judžīnij, es būtu atbildējis, pasaulē

Kučina Dzelzceļnieku 45. 46. Ipp.

ir sliktākas nodarbošanās par sievietes pulsa taustīšanu" [Stērns, 1991, 558. lpp.ļ.

Jūs, protams, pajautāsiet, jūs, bezgoži, pajautāsiet: "Un kā,

Veņička? Vai viņa………………. ?" Nu, ko lai jums atbild? Nu,

protams, viņa……………….

Formāli daudzpunktiem vajadzētu aizvietot necenzētus vārdus. Taču visdrīzāk jāpiekrīt Jerofejeva draugam Muravjovam: "Tur nebija nekādas kupīras! Man pat no Spānijas zvanīja, naudu nepažēloja: bet vai nevar atjaunot? [..] Šeit nekas nav jāpiedomā! Bet ārzemnieki saka:"Nolādētā padomju cenzūra, kā tā izkropļojusi šo ģeniālo un poētisko tekstu!"" [Jerofejevs, 2003,578. lpp.ļ.

apkamp ar labo roku

Vēl viena atsauce uz Zālamana augsto dziesmu:"Viņa kreisā roka zem manas galvas un labā skauj mani" [2:6].

Kleopatra

Kleopatra VII (69. g. p.m.ē.-30.g. m.ē.) Ēģiptes valdniece, kas savu skaistumu un prātu izmantoja, lai noturētu varu Ēģiptē ar sava mīļākā Cēzara palīdzību. No 46. līdz 44. gadam dzīvoja Romā, pēc Cēzara nāves atgriezās Ēģiptē. 41. gadā kļuva par slavenā romiešu politiķa un karavadoņa Marka Antonija mīļāko un sabiedroto, kopš 37. gada par viņa sievu. 34. gadā Antonijs kā "dievs un labvēlis" pasludināja Klēopatru par Austrumu valdnieci ("ķēniņu ķēniņieni"). Pēc Antonija pašnāvības 31. gadā Kleopatrai neizdevās noturēties tronī un 30. gadā arī viņa izdara pašnāvību (iespējams, izmantojot indīgu čūsku). (Sk.: Lexikon der Antike. Leipzig: Bibliographisches Institut, 1987.)

viņa bija pilnīga, bet pilnībai nav gala…

Psalmos (119:96) teikts: "Pat pilnībai esmu redzējis galu, bet Tavi baušļi plešas bez gala!" [Vecās Derības poēzijas grāmatas, 186. Ipp.]

Dzelzceļnieku Melnā 46. lpp.

Dzelzceļnieku — Melnā

Melnā (Черное) dzelzceļa līnijas Maskava-Vladimira stacija, nosaukta pēc netālā ciema Čornoje, kas savukārt nosaukumu ieguvis no upītes Черная (Melnā), kura izzuda jau 19. gadsimtā.

nodrebēs zeme un akmeņi brēks

Sal.: "debess un zeme dreb" (Joela 3:16) un "akmeņi brēks" (Lūkas 19:40).

Maratu ar nazi nodūra, bet Marats bija neuzpērkams

Žans Pols Marats (1743-1793) viens no Lielās franču revolūcijas politiskajiem līderiem. Apzināta faktu nomaiņa — par "Neuzpērkamo" bija iesaukts cits Lielās franču revolūcijas līderis Robespjērs, Marata antipods; Marata iesauka bija "Tautas draugs".

man kā Kārlim Marksam viņās patika vājums

Runa ir par tā saucamo Marksa Atzīšanos (1865) atbildēm uz anketu, kuru Marksam bija sastādījušas viņa meitas Ženija un Laura. Tajā starp citiem bija jautājums: "īpašība, ko jūs visaugstāk vērtējat sievietē?" Marksa atbilde bija: "Vājums" [Vorobjova, Siņeļņikova, 33. lpp.].

viņas taču uz I…

"I" Iļjičs, tautiska, stilizēti vienkārša Ļeņina iesauka, kas izveidota no Ļeņina tēvavārda. Sk., piemēram, J. Gankeviča rakstu Uz komunistiskā darba uzvaru žurnāla Komunists 1969. gada jūnija numurā: ""Mēs strādāsim," šai rakstā uzsvēra Iļjičs, "lai iesakņotu masu apziņā, ieradumā, ikdienas dzīvē likumu: "visi par vienu un viens par visiem", likumu: "katrs pēc savām spējām, katram pēc viņa vajadzībām", lai pakāpeniski, bet neat-

Dzelzceļnieku Melnā 47. lpp.

laidīgi ieviestu komunistisku disciplīnu un komunistisku darbu" (31. sēj., 98. lpp.). Šo darbu viņš beidza ar viedīgajiem vārdiem: 'Mēs nonāksim līdz komunistiskā darba uzvarai!'"

no nagana šāva

Runa ir par eseres Fanijas Kaplanes (Roitmanes) atentātu 1918. gada 30. augustā, kad Ļeņins tika ievainots ar diviem pistoles šāvieniem. Venedikts Jerofejevs ļoti mīlēja visdažādākos "antivaroņus" (sk. piezīmi 215. lpp.), un Fanija Kaplane bija viena no pazīstamākajām nevaronēm. Jerofejeva pēdējās, nepabeigtās lugas nosaukums bija Fanija Kaplane. Personāžu sarakstā Fanija Kaplane aprakstīta kā"Kaplana mīļotā meita ar iedzimtu, taču aizkustinošu idiotismu".

Jerofejeva Maskavas universitātes studiju biedrs Prans Jackavičus stāsta, ka 1989. gadā Jerofejevs uzstājies kādā institūtā un studenti viņam pajautājuši: "Ko jūs domājat par Vladimiru Iļjiču Ļeņinu?" Veņička piegājis pie mikrofona un teicis: "Man ļoti grūti pateikt. Vispār, es esmu filologs. Bet, manuprāt, viņš bija mudaks. Un pietiekami asiņains" [Dzīve un daiļrade, 2005,120. lpp.].

Un tā, kādam gan man tagad būt? Būt bargam

Vlasovs norāda, ka Eizenšteina Ivana Bargā otrajā sērijā cars Ivans IV (Bargais) sāk atriebību pret bajāriem ar vārdiem:"Bargs būšu!" [Vlasovs, 2000, 278. lpp.].

Septītajām debesīm

Septītās debesis idioma, kas apzīmē svētlaimes augstumus; priekšstats par septītajām debesīm visdrīzāk cēlies no Aristoteļa un Ptolemaja kosmoloģijas, kur katram no septiņiem debesu ķermeņiem pieder sava debesu sfēra; septītās debesis ir pēdējās un visaugstākās, kurās dažreiz tiek novietota paradīze vai ari tās ir vistuvāk paradīzei, kas atrodas empirejā.

Dzelzceļnieku Melnā « Melnā Kupavna 48. 49. lpp. viss sagriezās

Frāze no Annas Karcņinas sākuma: "Oblonsku namā viss sagriezās juceklī" [Anna Kareņina, 9. lpp.J.

aizvedīšu tevi uz Lobņu

Lobņa ciems un dzelzceļa stacija Piemaskavā. 1969. gadā Lobņā Jerofcjevs strādāja kabeļnieku brigādē. Dažos MoskvaPetuški variantos Lobņa blakus Šeremetjevai norādīta arī kā poēmas uzrakstīšanas vieta.

es ietērpšu tevi purpurā un šķīstā linā

Zālamana sakāmvārdos [31:22] lasām: "linā un purpurā tā tērpjas".

es piestrādāšu ar telefonu kārbām

Runa ir par papildus darbu, uzstādot tālruņu līnijās sadales blokus (apakšstacijas).

viņa klusējot pastiepa man pigu

Šo visai parupjo žestu izmanto arī Dostojevska histēriskās varones, piemēram, Grušiņa Brāļos Karamazovos saka Aļošam: "Izdarīšu, izdarīšu, tūlīt varu izdarīt, tikai neuztrauciet mani… bet viņu es aiztriekšu, viņam es pigu parādīšu, viņam manis neredzēt!" [Dostojevskis, 1977,407. Ipp.].

Melnā Kupavna

atnāca Jurijs Petrovičs, Ņina Vasiļjevna

Jurijs Petrovičs Frolovs Ņinas Vasiļjevnas, Venedikta Jerofejeva vecākās māsas vīrs.

galvaspilsētas

Galvaspilsētas Столичное (Stoļičnoje) ir viena no klasiskajām, pasaulē plaši pazīstamajām padomju degvīna markām.

Melnā Kupavna 49. 50. lpp.

burku ar kāpostu tīteņiem

Kāpostu tīteņi padomju laikā pazīstami dārzeņu konservi, kas izgatavoti no vārītu kāpostu lapām, kuros ietīti rīsi un vārīti burkāni.

Atnāca Borja ar kaut kādu pusjukušu dzejnieci, atnāca Vadja ar Ļidu, Ļeģiks ar Volodju. Un atnesa ko atnesa? divas pudeles galvaspilsētas un divas burkas ar pildītiem tomātiem. Un tāds izmisums, tādas mokas mani pārņēma no šiem tomātiem

Borja Boriss Sorokins, Venedikta Jerofejeva draugs kopš mācību laika Vladimiras Pedagoģiskajā institūtā, tobrīd Olgas Sedakovas/'pusjukušās dzejnieces", vīrs.

Vadja Vadims Tihonovs, sk. piezīmi 197. lpp. Ļida Tobrīd Vadima Tihonova sieva, laba Jerofejeva paziņa. Ļeģiks Vladislavs Cedrinskis, Venedikta Jerofejeva draugs. Sk. Jerofejeva ierakstu 1973. gada dienasgrāmatā: "Pasaule kā Vladiks Cedrinskis maza, slikti veidota, grūtsirdīga, un tikai dažreiz uzspēlēti runātīga un mundra" [Jerofejevs, 2007,62. lpp.]. Volodja Vladmirs Muravjovs sk. piezīmi 191. lpp. Lidija Ļubčikova atceras, ka tajā "dzimšanas dienā (skumjajā), kas aprakstīta Petuškos, es uzdāvināju viņam ne tikai tomātu burku, bet arī Bruknera simfoniju" [Jerofejevs, 2003, 543. lpp.J.

dailes pasaulē

"Dailes pasaulē" (В мире прекрасного) plaši izplatīts padomju preses štamps, ko izmantoja avīžu un žurnālu rubrikām, kurās tika rakstīts par mākslu un kultūru.

un mana sirds nenocietinājās

Sal.:"Tomēr faraona sirds palika nocietināta, un viņš neklausījās uz viņiem, kā jau tas Kungs bija sacījis" [2. Mozus 7:13]; "Kādēļ Tu, Kungs, mums ļāvi nomaldīties no Taviem ceļiem un nocietināji mūsu sirdis, ka Tevis vairs nebīstamies?" [Jesajas

Melnā Kupavna 50. lpp.

63:17] un"Dusmās tos visapkārt uzlūkojis un par viņu sirds cietību dziļi noskumis, viņš saka tam cilvēkam: 'Izstiep savu roku!'" [Marka 3:5].

Nē, bet tieši tagad dzīvot un dzīvot!

Antona Čehova lugā Trīs māsas beigās visas trīs māsas sola cita citai dzīvot. "Olga: Rit pilsētā jau nebūs vairs neviena karavīra, viss būs tikai atmiņas un mums, protams, sāksies jauna dzīve… [..] Maša: Viņi aiziet no mums, viens aizgāja pavisam, pavisam, uz visiem laikiem, mēs paliksim vienas, lai sāktu dzīvi no jauna. Jādzīvo… Jādzīvo… Irina: Pienāks laiks, visi zinās, kāpēc tas viss, kādēļ šīs ciešanas, nebūs nekādu noslēpumu, bet pagaidām jādzīvo… jāstrādā, tikai jāstrādā! [..] Tagad rudens, drīz atnāks ziema, apklās visu ar sniegu, bet es strādāšu, strādāšu… Olga: [..] Ak, mīļās māsas, mūsu dzīve vēl nav beigusies! Dzīvosim!" [Čehovs, 1954,327., 331. lpp.].

Vissavienības Komunistiskās partijas Politbiroja loceklis Sergejs Kirovs VKP (b) 17. kongresā 1934. gada 31. janvārī teica vārdus, kas bieži tika citēti pēc viņa slepkavības 1934. gada 1. decembri: "Velns viņu zina, cilvēciski sakot, tā gribas dzīvot un dzīvot, patiešām, paskatieties, kas notiek" [Dušenko, 2006,214. lpp.].

Garlaicīgi dzīvot bija tikai Nikolajam Gogolim un ķēniņam Zālamanam

Runa ir par Nikolaja Gogoļa Stāsta par to, kā Ivans Ivanovičs sastrīdējās ar Ivanu Ņikiforoviču pēdējo teikumu: "Garlaicīgi šajā pasaulē, kungi!" un Bībeles viedā valdnieka Zālamana grūtsirdību: "Es uzlūkoju visus darbus, kas pasaulē notiek, un redzi, viss bija niecība un grābstīšanās pēc vēja" [Mācītājs 1:14].

"Cilvēks ir mirstīgs" tāds ir mans viedoklis

Izteikums "Cilvēks ir mirstīgs" atrodams tajās pirmajās 15 Mihaila Bulgakova Meistara un Margaritas lappusēs, kuras

Melnā Kupavna 51. lpp.

Jerofejevs varētu būt izlasījis (sk. piezīmi 219. lpp.):" Vajadzēs viņam iebilst tā [..] labi, cilvēks ir mirstīgs, par to neviens nestrīdas, bet lieta tāda…" [Meistars un Margarita, 1979,13. lpp.].

"Dzīve ir brīnišķīga" tāds ir mans viedoklis

Antonam Čehovam ir tāda paša nosaukuma humoreska (1885), kuras apakšvirsraksts ir Pamācība pašnāvības apdraudētajiem.

trīsarpus litrus dziļbumbas

Krieviski ёрш, "ķīsis", "suka" (pudeļu mazgāšanai). Krievijā plaši izplatīts alkoholiskais maisījums alus un degvīna sajaukums dažādās proporcijās (no 50 gr. degvīna uz 500 gr. alus līdz 250 gr. degvīna uz 250 gr. alus). Alus bāros degvīnu tradicionāli atnesa līdzi un slepeni no oficiantiem pielēja sev alum [sk.: Plucers-Sarno], Dzerošajā tautā izplatīts teiciens: "Alus bez šņabja nauda vējā."

"Dziļbumbas" nosaukumā uzsvērta dzēriena efektīvā alkoholiskā iedarbība. Savukārt par "bumbām" tika dēvētas 0,7 litru vīna pudeles. Kā"dziļbumba" vārds ёрш tulkots vienā no labākajām Latvijā izdotajām vārdnīcām Krievu latviešu vārdnīcā, kas iznākusi 1959. gadā tas norāda arī uz vārda"dziļbumba" lietošanas laiku un stabilo izplatību.

no vērojuma pārgāju pie abstrakcijas

Veņička izsmej tā saucamo marksistiski ļeņinisko izziņas teoriju. Ļeņins rakstā Hēgeja grāmatas "Loģikas zinātne" konspekts (1914. g., publicēts 1929) atzīmējis: "No dzīvās vērošanas uz abstrakto domāšanu un no tās uz praksi tāds ir patiesības izzināšanas, objektīvās realitātes izzināšanas dialektiskais ceļš" [Ļeņins, 1987, 122. lpp.].

kurpēm kājās [..] sestdienas rītā, bez kurpēm kājās

Tulkots saskaņā ar labojumu"Tolstova eksemplārā".

Melnā Kupavna ♦ Kupavna 33. kilometrs 51. — 52. lpp.

mans mīļākais vārds bija "izaicinājums"

Oriģinālā дерзание (uzdrīkstēšanās). Sk. Vladimira Majakovska dzejoli Kalpotāja, kurā ir rindas: "Būt par komunistu / nozīmē uzdrīkstēties, domāt, gribēt, spēt." Moskva-Pctuški komentētāji norāda arī uz vārda дерзание izmantošanu Jaunās derības tekstā krievu valodā (Mateja 9:2, 9:22, u.c.). Bībeles 1965. gada latviešu tulkojumā (Londona, 1965. g.) atrodams vārds "izaicinājums", kas piemērojams Veņičkas centieniem atdarināt Jēzu (1. Kor. 10:22):"Jeb vai gribam To Kungu izaicināt? Vai tad mēs esam stiprāki par viņu?"

Un Dievs liecinieks kā es izaicināju!

Izaicināt vai'uzdrīkstēties" (krieviski дерзать) komjauniešus aicināja padomju uzsaukumi. Līdzīgi kā Veņička "izaicina" arī Astrovs Cehova Tēvoci Vaiļā: "Redzi, esmu arī piedzēries. Parasti es tā apdzeros reizi mēnesī. Kad esmu tādā stāvoklī, topu nekautrīgs un nekaunīgs līdz beidzamam. Tad man viss ir nieka lieta! Ķēros pie visgrūtākām operācijām un izdaru tās teicami…" [Čeho'vs, 1954, 236. lpp.].

Kupavna — 33. kilometrs

tieši tāpat kā Anroņina Dvoržāka devīto simfoniju, faktiski devīto, nosacīti sauc par piekto

Dvoržāks (1841-1904) čehu komponists, pareizi Antonīns. Padomju tradīcijā sociālistisko valstu komponistu vārdus "tautiskoja", saucot viņus nacionālajos vārdos (piemēram, nevis Francs Lists, bet"Ferencs Lists").

Dvoržāka simfonija No Jaunās Pasaules (1893), kura autoram bija devītā pēc kārtas, viņa darbu publikācijās ievietota ar piekto kārtas numuru.

Nē, goda vārds, es nicinu paaudzi, kas nāk aiz mums

"Paaudzi, kas nāks aiz mums" nicina arī Pāvels Petrovičs

Kupavna 33. kilometrs 53. 54. lpp.

Kirsanovs Turgeņcva Tēvos un dēlos:"Bet cik uzpūtīga ir šī mūsdienu jaunatne! Dažam pajautāsi: kādu vīnu jūs vēlaties sarkano vai balto?"Esmu pieradis cienīt sarkano!" viņš atbild basā un ar tik nopietnu seju, it kā visa pasaule šajā mirklī uz viņu vien raudzītos…" [Turgeņevs, 1960 (I), 84. lpp.]. Kirsanova jautājuma forma atgādina jautājumu, ko Veņička uzdod "mūsu cilvēkam ar vidējo izglītību" nodaļā Nazarjeva Drczna:"Parādi mūsu cilvēkam ar vidējo izglītību, parādi viņam cieto šankru un paprasi: "Kāds tas ir šankrs, cietais vai mīkstais?"

Maksims Gorkijs par viņiem dziesmas nedziedās

Runa ir par hrestomātiskajām agrīnā Maksima Gorkija revolucionāri romantiskajām "dziesmām", patiesībā dzejoļiem: Dziesmu par vētrasputnu (1901) un Dziesmu par vanagu (1899).

cik daudz bija lietu, uz kurām mums nebija nospļauties. Bet lūk, viņiem uz visu nospļauties

Franču dzejnieka Fransuā Vijona (1431-1462) dzejolī Vijona sirds strīds ar ķermeni atkārtojas: "Bet man nospļauties…" Dzejolī sirds mēģina pierunāt ķermeni atrast dzīvē kaut ko tādu, uz ko tam nebūtu nospļauties, bet ķermenis atsakās.

meitenes jums Jāņu naktī var pāri lēkāt

Oriģinālā -"Ivana Kupalas nakts". Ivana Kupalas (sagrozīts Jāņa Kristītāja vārds) nakts ir slāvu tautu svētki, 23. 24. jūnijā pēc vecā stila.

stiprinātos sarkanos vīnus

Runa ir par sarkanajiem stiprinātajiem (16-18°) deserta viņiem; visizplatītākās šķirnes toreiz bija Rubīns un dažāda veida kagori.

Nu, piemēram, žagas

Veņičkas "pētījums par žagām" atsauc atmiņā vienu no Platona Dziru dalībniekiem Aristofanu, kurš nespēja parunāt par dzīru

Kupavna 33. kilometrs 54. lpp.

tēmu Erotu (mīlestību), jo viņu mocīja žagas. Mīlestība savā ziņā ir arī Veņičkas vagona dziru dalībnieku tēma.

Olga Sedakova, "pusjukusī dzejniece" no Jerofejeva kompānijas, uzskata, ka Moskva-Petuški rakstīti dzīru sarunu žanrā: "Kādam ienāca galvā tāds paraugs: simpozijs, vai saturnālijas, galda sarunas mirušo valstībā. Venedikts ar zināmu aizvainojumu atbildēja:'Vai tad tu nepamanīji, ka Petuškos tas jau ir?"' Sedakova šīs dzīres nosauc par"krievu dzīrēm attīstīta sociālisma laikmetā" [Sedakova, 2001,746. lpp.].

Mans stulbais novadnieks Solouhins sauc jūs uz mežu lasīt sālītas rudmiesītes

Vladimirs Solouhins (1924-1997) nacionālistiski noskaņots krievu padomju rakstnieks, dzimis Vladimiras apgabalā, un, tā kā Jerofejevs neilgi mācījās Vladimiras Pedagoģiskajā institūtā (1962-1963), tad viņš Solouhinu sauca par "novadnieku". Solouhins, viens no krievu nacionālisma ideologiem, 60. gadu beigās sarakstīja ļoti populāru grāmatu Trešās medības, kurā aprakstītas trīs krievu tautas aizraušanās — medības, makšķerēšana un sēņošana. Par rudmiesēm, krieviski — рыжики, Solouhins raksta ar acīmredzamu kaislību: "Sev es pirmajā vietā lieku priežu vai sila rudmiesīti. [..] Priežu rudmiesīte, rudmiese tējas tasītes lielumā, rudmiesīte kapeikas lielumā, rudmiesīte, no kuras griezuma vietā plūst spilgta oranža sula, rudmiesīte, kura, oranža, skatās laukā no zāles vai sūnu zaļuma, sālīta rudmiesīte, Vologdas rudmiesīte, Vjatkas rudmiesīte…" [Solouhins, 1984, 173. lpp.].

Bet tas viss taču nav mūsu, to mums uzspieda Pēteris Pirmais un Aleksandrs Kibaļčičs

Pēteris Pirmais (1672-1752) iespējams, pats populārākais krievu cars, kas pazīstams ar savām radikālajām reformām, tai skaitā, orientēšanos uz Rietumiem, nevis krievu tradīcijām.

Kupavna 33. kilometrs 55. lpp.

Nikolajs Kibaļčičs (1853-1881) krievu zinātnieks izgudrotājs, strādāja pie teorijas par lidaparātu lidošanu kosmosā. Viņš ir ari revolucionāri teroristiskās organizācijas Tautas griba biedrs, piedalījies atentātos pret caru Aleksandru II, sodīts ar nāvi.

"Tolstova eksemplārā" pareizais Kibaļčiča vārds Nikolajs ir nosvītrots un mainīts uz Aleksandru. Savukārt "Zaharova eksemplārā" Veņička Nikolaju ir nomainījis ar Dmitriju.

atstājiet ārpusgalaktisko astronomiju jeņķiem

60. gados notika asa konkurence starp padomju un amerikāņu kosmosa pētniekiem. PSRS galvenie sasniegumi šajā jomā bija pirmais suns kosmosā (1957), pirmais cilvēka lidojums kosmosā (Jurijs Gagarins, 1961), cilvēka pirmā iziešana atklātā kosmosa telpā (Aleksejs Ļeonovs, 1965), pirmās kosmonautes lidojums (Valentīna Tereškova, 1965). Amerikāņu astronauti 1969. gada 21. maijā pirmie izkāpa uz Mēness. Kosmosa apgūšana tika izmantota politikā un ideoloģijā; sk. piemēram, žurnāla Komunists 1969. gada februāra numura ievadrakstu Pirmsjubilcjas gads: "Mūsu tauta ar lielu prieku uzņēma vēsti par jauno padomju kosmonautikas triumfu. Visā zemē notika mītiņi, kuros pilsētu un lauku darbaļaudis pauda savu lepnumu par mūsu zemi un tās slavenajiem dēliem. Lielās uzvaras iedvesmoti, viņi izteica vēlēšanos vēl labāk strādāt Dzimtenes labā, strādāt tā, kā kosmonauti."

lai nelietis āfrikānis ceļ savu Asuānas aizsprostu

Asuānas aizsprostu Apvienotajā Arābu Republikā (Ēģiptē) cēla 1960. gadā, izmantojot padomju finansiālo un tehnisko palīdzību, un tobrīd tas kļuva par padomju arābu draudzības simbolu. Vēlāk Ēģiptes attiecībās pret PSRS iestājās atsalums; Ēģiptē "mainījās šķiru samērs, par valdošo ideoloģiju kļuva arābu nacionālisms, tika izvērsta antikomunistiskā kampaņa (1959 — 1960). (..] 1975. gadā sāka tuvināties ASV. 1976. gadā vienpusīgi denonsēja PSRS un Ēģiptes 1971. gada līgumu" [LPE, 1. sēj., 1983].

33. kilometrs Elcktrooglcs 55. lpp.

33. kilometrs Elektroogles

Elektroogles dzelzceļa stacija Электроугли tāda paša nosaukuma pilsētā, 35 kilometru attālumā no Maskavas, 1970. gadā tur bija 16 000 iedzīvotāju.

an zih (Emanuēla Kanta termins) [..] Ģur zih

Emanuēls bija Kanta kristītais vārds, kuru viņš vēlāk nomainīja uz Imanuels. Pirmajos Moskva-Petuški izdevumos arī bija "Emanuēls", kurš vēlākos tika nomainīts uz' Imanuels".

Ding an sich vāc. vai., lieta sevī, lieta par sevi, kas eksistē neatkarīgi no apziņas. Dingfiir sich lieta sev, lieta kā tāda, kas eksistē apziņā. Termini no Imanuela Kanta darba Tīra prāta kritika. Sk. piemēram: "Mēs varam izzināt priekšmetu nevis kā lietu pašu par sevi, bet tikai tiktāl, ciktāl tas ir jutekliskās uzskates objekts, t.i. kā parādību [..] tomēr ja mēs arī nevaram izzināt šos pašus priekšmetus kā lietas pašas par sevi, tad tomēr mēs varam vismaz domāt tos arī kā lietas par sevi" [Kants, 1934, 304. lpp.]. Vlasovs norāda, ka par lietām sev un lietām par sevi rakstīja Veņičkas iemīļotais krievu filozofs Vasilijs Rozanovs: "Un kad tas man apklusīs, es vēlos būt akls un kurls pats sevī, an un fiīr sich" [tulk. no Vlasovs, 2000, 305. lpp-].

stārku

Starka — no krievu vai. vārda старая водка, "vecais degvīns" padomju laikā viena no labākajām degvīna markām tumši brūnā krāsā (43°).

ķilavas garšvielu sālījumā, ķilavas parastajā sālījumā, ķilavas tomātu mērcē

Runa ir par vieniem no vislētākajiem zivju (reņģu) konserviem, kas tradicionāli tika izmantoti kā lēta uzkoda pie degvīna.

Elektroogles 43. kilometrs 55. 57. lpp.

trīcošas radības

Krieviski дрожащие твари, apzīmējums, ko krievu valodā ieviesa Puškins dzejolī Atdarinot Korānu (Подражания Корану): "Мужайся ж, презирай обман, / Стезею правды бодро следуй, / Люби сирот и мой Коран / Дрожащей твари проповедуй…" Latviešu atdzejojumā "trīcošās radības" neparādās:"Drošs patiesības ceļu ej, / Ej, vīrišķību sevī krādams, / Tos mīli, kurus ļaunie smej; / Ej, Korānu šo sludinādams." Atdzejojis Imants Lasmanis (Puškins, 1967, 576. lpp.].

"Trīcošas radības" ir pastāvīgs "zemcilvēka" apzīmējums Dostojevska Noziegumā un sodā: "Ak, kā es tagad saprotu "pravieti" ar zobenu, uz zirga: Allahs pavēl un paklausi,"trīcošais" radījums! [..] Brīvība un vara, bet galvenais vara! Vara pār visiem trīcošajiem radījumiem, pār visu skudru pūzni!" [Dostojevskis, 265. lpp., 317. lpp.].

Viņš ir prātam neaptverams, tātad Viņš ir

Sk. Jerofejeva ierakstu piezīmju grāmatiņā 1961. gada jūnijā: "Tertulliāns. [..] 'Ticu, jo absurdi'" [Jerofejevs, 2005, 37. lpp.].

esiet pilnīgi, kā pilnīgs ir jūsu Tēvs debesīs Precīzs citāts no Evaņģēlija [Mat. 5:48].

Elektroogles 43. kilometrs

es ticu tam, ka Viņš ir labs

Sal. Marka evaņģēlijā [10:18]: "Jēzus tam sacīja: kāpēc tu mani sauc par labu? Neviens nav labs kā vienīgi Dievs" (Evaņģēliji, 1999].

Durb ļaiden libt!

Vācu valodā: "Durch Leiden Licbt!" ("Caur ciešanām gaisma!") Muzikologi ar šo formulu raksturo Bēthovena 5. un

Elektroogles 43. kilometrs 57. 58. lpp.

9. simfonijas, kā arī uvertīras Egmonts koncepciju: "no tumsas uz gaismu, caur cīņu pretī uzvarai" (Levins, 1996, 55. lpp.]

es radīšu kokteili

Kā norāda Plucers-Sarno, tradicionāli krievu "tautas kokteiļos" ietilpst tikai divas sastāvdaļas. Tie var būt degvīns ar alu (Dziļbumba sk. piezīmi 259. lpp.), šampanietis ar degvīnu (Ziemeļblāzma), konjaks ar degvīnu (Brūnais lācis), spirts ar ūdeni (Baltā nāve), denaturāts ar alu vai politūra ar alu (Sudrablapsa). Retāk sastopami tautas kokteiļi no trim sastāvdaļām, piemēram, Sarūsējusī nagla degvīns ar saldu vīnu, teiksim, Dienvidu nakti (16 % spirta, 16 % cukura) un šampanieti [Plucers-Sarno].

Jordānas straumēm

Jordānas upē Jānis kristīja Jēzu.

Bētlēmes zvaigzni

Zvaigzne parādījās trim gudrajiem no Austrumiem, pavadot viņus līdz Bētlēmei, kur bija piedzimis Jēzus.

Ja Gailīšos es par to aizmirstu

Psalmos (137:5) Ulda Bērziņa tulkojumā lasām:"Ja es aizmirsīšu tevi, Jeruzāleme, lai pamirst mana labā roka!" [Slavinājumi, 379. lpp.].

Visā pasaulē

Tulkots saskaņā ar labojumu "Tolstova eksemplārā".

"Kanaānas balzāmu"

Kanaāna sens nosaukums teritorijai Tuvajos Austrumos, kas nosaukta Noasa mazdēla vārdā. Sk. 1. Mozus 19:18]: "Un Noasa dēli, kas no šķirsta izgāja, bija Sems un Hams un Jafets,

Elektroogles 43. kilometrs 58. lpp.

un Hams ir Kanaāna tēvs." 1. Mozus [12:7] teikts, ka Kanaānas zemi viņš dod Ābrahamam un viņa pēctečiem ("apsolītā zeme").

Mēs nevaram gaidīt žēlastības dāvanas no dabas

(Un tālāk:"…mūsu uzdevums ir paņemt tās".) Hrestomātiski padomju zinātnieka Ivana Mičurina (1855-1935) vārdi priekšvārdā grāmatas Итоги шестидесятилетних работ по выведению новых сортов плодовых растений (1934,"Rezultāti sešdesmit gadu darbiem, izveidojot jaunas augļaugu šķirnes") 3. izdevumam. Mičurina panākumi jaunu graudaugu, dārzeņu, augļu un ogu selekcionēšanā tika uzskatīti par piemēru cilvēka saprāta uzvarai pār dabas likumiem.

metafizisks mājiens

Vārdkopa no krievu dzejnieka Mihaila Kuzmina poēmas Augustam: "Метафизический намек/ Двусмысленно на сердце лег." (Parindenis: "Metafizisks mājiens divdomīgi uzgūlās uz sirds") Šīs rindas Jerofejevs izrakstījis savā 60. gadu beigu dienasgrāmatā [Jerofejevs, 2005,581. lpp.].

denaturātu

Denaturāts denaturēts (burtiski: "atdabiskots", tāds, kam atņemts tam dabiski piemītošais) spirts tehniskām vajadzībām, kam pievienotas veselībai bīstamas piedevas. Plucers-Sarno atzīmē, ka denaturāts, kā viens no pašiem stiprākajiem un negaršīgākajiem dzērieniem vienlaikus var tikt uztverts arī kā viens no "patiesākajiem". [Plucers-Sarno.] Sal. ar Jerofejeva ierakstu 1973. gada Piezīmju grāmatiņā: "Patiesība, kas pasniegta denaturētā veidā" [Jerofejevs, 2007,46. lpp.].

tumšo alu, vislabāk Ostankinas vai Senatoru

Tumšais alus krieviski jau kopš senatnes tiek saukts par "samtaino alu" (бархатное). Senators čehu tumšais alus.

Elektroogles 43. kilometrs 58. 59. lpp.

attīrītu politūru

Politūra (no latīņu politūra pulējums), tumši brūns 10-20° spirtots dabīgo sveķu šķīdums, tiek izmantots koka izstrādājumu ārējā apdarē pulēšanai. Kā atzīmē Plucers-Sarno, cilvēkus, kas dzer politūru, vienkāršrunā sauc par "baklažāniem", jo viņu āda iegūst raksturīgu violetu nokrāsu. [Plucers-Sarno.]

Nesākšu jums atgādināt, kā attīrīt politūru

Eduards Vlasovs piemin šādu politūras attīrīšanas paņēmienu: politūru ielej bļodā, aizdedzina un seko liesmas krāsas izmaiņām: kad liesmas krāsa no oranžas mainījusies uz zilu, tas nozīmē, ka kaitīgie ķīmiskie piemaisījumi ir sadeguši. PlucersSarno uzskata, ka tas nav īpaši veiksmīgs attīrīšanas veids, jo ne visi kaitīgie politūras piemaisījumi deg, pie tam vispirms sadeg tieši spirts. Viņš par izplatītāko uzskata šādu paņēmienu: 10 daļām politūras pievieno 1 daļu sāls. Skaliņa 1 minūti. Putas un nogulsnes atdala. Pastāv ari sasaldēšanas paņēmiens, kad spirtu saturošais šķīdums tiek no sasaldētas politūras noliets pa metāla caurulīti. [Plucers-Sarno.]

Dzīve cilvēkam dota vienu reizi, un to vajag nodzīvot tā

Plaši pazīstams citāts no Nikolaja Ostrovska (1904-1936) romāna Kā rūdījās tērauds: "Visdārgākais cilvēkam ir dzīvība. Tā dota viņam tikai reizi, un dzīvi vajag nodzīvot tā, lai nebūtu nepanesami sāpīgi par bezmērķīgi aizvadītiem gadiem, lai nededzinātu kauns par nelietīgo un sīko pagātni un lai mirstot varētu teikt: visa dzīve un visi spēki ir atdoti visskaistākajam pasaulē cīņai par cilvēces atbrīvošanu. Un ir jāsteidzas dzīvot. Jo nejēdzīga slimība vai kaut kāda traģiska nejaušība var pārraut dzīvības pavedienu.

Šādu domu pārņemts, Korčagins aizgāja no brāļu kapiem" [Ostrovskis, 1977, 262. lpp.].

Elektroogles 43. kilometrs 59. lpp.

"Kanaānas balzāms" (tautā saukts par "brūno lāci")

Krieviski kokteiļa nosaukums ir чернобурка (burtiski melni brūnais), kas latviski tiek tulkots kā "sudrablapsa" bet, kā norāda Eduards Vlasovs, Kanaānas balzāms pēc izskata atgādina Padomju Savienībā populāro Rīgas balzāmu, tādēļ esmu to latviskojis, izmantojot cita tautas kokteiļa nosaukumu "brūnais lācis". Plucers-Sarno uzskata, ka Kanaānas balzāma nosaukumā ietverta atsauce uz Veco derību:"Tad viņu tēvs Izraēls uz tiem sacīja: ja tam nu tā būs būt, tad darait tā: ņemiet no šās zemes [Kanaāna] visteicamiem augļiem savos traukos un nesiet tam vīram dāvanu, balzāmu kādu mazumu un kādu mazumu medus, dārgas zāles un mirres, riekstus un mandeles (1. Mozus 43:11). Un: "Un Noa sāka zemi kopt un stādīt vīna dārzu. Un viņš dzēra no vīna un piedzērās un gulēja atsedzies sava dzīvokļa vidū. Un Hams, Kanaāna tēvs, redzēja sava tēva plikās miesas un pasacīja to saviem divi brāļiem ārā. Tad Šems un Jafets ņēma drēbes un lika tās abi uz saviem pleciem, un ačgārni ejot tie apsedza sava tēva plikās miesas, un bija savu vaigu noriezuši, ka sava tēva plikās miesas neredzēja. Un Noa uzmodās no sava vīna un dabūja zināt, ko viņa jaunākais dēls viņam bija izdarījis, un sacīja: nolādēts lai ir Kanaāns…" [1. Mozus 9:20 25].

Taisnības labad jāpiebilst, ka Maksima Gorkija Kjima Samgina dzīvi (1927) norādīts uz kokteili "lācis" kurā ietilpst pavisam citas sastāvdaļas: "Smagi nopūties, diakons ar zināmu brašumu uzaicināja:

-   Volodja, vai neiedzert mums pa lācim?

Ļutovs uzlēca kājā un aizskrēja, saukdams:

-   Diakon, es zinu, kādēļ visi mēs esam izklaidēti un vientuļi ļaudis!

[..] Viņš četrās glāzēs sajauca porteri, konjaku, šampanieti, apkaisīja neskaidri putojošo šķidrumu ar pipariem un piedāvāja:

-   Baudiet svēto vakarēdienu!

Kļims izdzēra braši, lai gan ar pirmo malku sajuta, ka dzēriens iV riebīgs" fC.orkijs, 1952 (II), 381. 382. lpp.].

Elektroogles 43. kilometrs 59. lpp.

Demokrātiskās jaunatnes himna

Vispasaules demokrātiskās jaunatnes himna (Anatolija Novikova mūzika, Ļeva Ošaņina vārdi) viena no visplašāk pazīstamajām oficiozajām padomju dziesmām maršiem, kas bieži skanēja pa radio. Dziesma sarakstīta pirmajam Vispasaules jaunatnes salidojumam Prāgā 1947. gadā, un tā kļuva par Vispasaules demokrātiskās jaunatnes federācijas himnu. Dziesma sākās ar vārdiem: "Daudzu tautību bērni, / Tomēr sapnis par mieru mums viens," un rajā minēti ari tumšie spēki: "Tumsas spēki ar naidu / Mieram kapu rok baigu. / Katris, kas godīgs, / Celieties sodīt / Tos, kas grib karu sākt." (Atdzejojis Alfrēds Krūklis.)

"Zenēvas gars"

Krieviski дух var nozīmēt gan garu, gan aromātu; tādējādi visai spēcīgais Veņičkas kokteiļa aromāts tiek attiecināts uz mierīgo "Zenēvas garu". Par "Zenēvas garu" piecdesmito sešdesmito gadu padomju presē mēdza saukt politiskās sarunas, kas bija saistītas ar miera nodibināšanu. Zenēva tradicionāli bija starptautisku politisku sarunu norises vieta. 1955. gadā, četru lielvalstu Zenēvas sanāksmes pirmajā dienā Eizenhauers lika priekšā piešķirt "mūsu diplomātijai jaunu garu", kas bija jāsaprot kā savstarpējas saprašanās un sadarbības gars.

Sk. arī Veņičkas ierakstu dienasgrāmatā 1966. gada martā: "Ievest lugā dažus mistiskus personāžus: gaisa gari, Bandunga gars, Taškentas gars, Zenēvas gars, Belcebuls" [Jerofejevs, 2005, 392. lpp.].

"Baltos ceriņus"

Baltie ceriņi lētas padomju sieviešu smaržas.

ne ar jasmīnu, ne šipru, ne maijpuķīti

Jasmīns, Siprs, Sudrabotā maijpukīte lēti padomju odekoloni.

Elektroogles 43. kilometrs 59. lpp.

"Komponentu pasaulē nav ekvivalentu/' kā teica senie alķīmiķi

Fausta pirmajā daļā, stāstot Vāgneram par savu tēvu senu alķīmiķi, Fausts pakavējas arī pie zāļu viruma komponentiem: "Viņš, devies biedrībā ar adeptiem, Pa melno ķēķi strādāja Un tur pēc garu gariem receptiem Tas zāles kopā maisīja. Pie lauvas sarkanā kā precinieka sēja Tur lilju siltā peldu laulībā, No viena trauka otrā abus lēja Kā kāzu gultā, uguns karstumā; Un beigās raibās krāsās vizoša Tad glāzē jaunā karaliene atspulgojās. Tās bija zāles, slimie apmira, Kas zin, vai viens jel veseļojās? Tā mūsu sabrūvētā elles dzira Šī apgabala kalnos, ielejās Daudz niknāki par mēri plosījās. Vai tūkstoši no manām zālēm mira Un manim tagad jāsaka,

Ka drošas slepkavas vēl godina" [Gēte, 1972,40. 41. lpp.].

"Maijpuķīte" piemēram, sajauc prātu, uztrauc sirdsapziņu, nostiprina tiesisko apziņu

Atsauce uz klišejisko padomju lozungu "Partija mūsu laikmeta prāts, gods un sirdsapziņa", kas cēlies no Ļeņina raksta Politiskā šantāža: "Būsim neatlaidīgi, mazākās šaubas izmeklējot apzinīgu strādnieku tiesā, savas partijas tiesā, tai mēs ticam, tajā mēs redzam mūsu laikmeta prātu, godu un sirdsapziņu…" [Ļeņins, 1951 (II), 237. lpp.]

Elektroogles 43. kilometrs 60. 61. lpp.

Līdzeklis pret kāju svīšanu… Spirta laka

Dažādi līdzekļi ādas kopšanai tradicionāli tika izmantoti arī dzeršanai, jo to sastāvā ietilpa spirts. Spirta laka ir 30 40 % etilspirta šķīdums, kurā izšķīdināti dažādi sveķi. Lakas tiešā veidā nedzēra, tās bija īpašā veidā jāsagatavo, vispirms pievienojot tām ūdeni un sāli. (Sk. Plucers-Sarno.)

lai sūta pie cūkām

Jaunajā derībā Jēzus ļaunos garus iedzen cūkās un tās iegāžas no klints jūrā: "Bet tāļu no viņiem bija liels cūku pulks ganībā. Un tie velli viņam lūdza un sacīja: ja tu mūs izdzeni, tad atvēli mums ieskriet tai cūku pulkā. Un viņš uz tiem sacīja: eita! Un izbēguši tie ieskrēja tai cūku pulkā, un, redzi, viss cūku pulks iegāzās no kraujas jūrā un noslīka ūdenī" (Mat. 8:30 32].

"Komjaunietes asaru" [..] Odekolons "Mežūdens"

Vlasovs savā komentārā norāda, ka komjaunieši bija varonīgi pēc definīcijas ("komjaunieši neraud"), tā ka "komjaunietes asara" jāuztver kā paradokss. Jerofejevs vēstulē Elžbetai Vari raksta: '"Komjaunietes asaras' receptē jāpievieno "Losjons 'Mežūdens'". Citādāk taču var rasties iespaids, ka runa ir vienkārši par mežūdeni" [Dzīve un daiļrade, 2005,126. lpp.].

Kas dzer vienkārši šņabi, saglabā gan skaidru saprātu, gan stingru atmiņu

Izteikums "в здравом уме и в твердой памяти" jurisdikcijā nozīmē personas atrašanos psihiski adekvātā, "pieskaitāmības" stāvoklī. Sk. Veņičkas ierakstu 60. gadu beigu dienasgrāmatā: "Ir tāda juridiskā formula: "Skaidrā prātā un pie stingras atmiņas". T.i., tieši tā, kā ar mani nav dienās, kad braucu uz Mišlinu" [Jerofejevs, 2005, 597. lpp.].

Lavanda, Verbena,"Mežūdens" Zobu eliksīrs

Lavanda un Verbena lēti padomju odekoloni. Mežūdens lēts padomju tualetes ūdens. Zobu eliksīrs spirtots medicīnisks

Elektroogles 43. kilometrs 61. lpp.

šķīdums mutes skalošanai (mutes dobuma dezinfekcijai un zobu slimību profilaksei).

sausserža zariņu… viju

Grūti pateikt, kāpēc Veņička uzstāj tieši uz sausserža zariņa izmantošanu kokteiļu jaukšanā. Vlasovs atzīmē, ka varbūt Jerofejevs kārtējo reizi cenšas ieņemt "zaudētāja" pozīciju, jo krievu 20. gadsimta dzejā "vija" (повилика) ir pieminēta daudz biežāk nekā sausserdis (жимолость).

Plucers-Sarno uzskata, ka sausserža pieminēšana varētu būt alūzija uz Džeromu K. Džeromu: "Mēs pagājām garām mazai, ļoti jaukai viesnīcai ar klematēs un tīteņos ieaugušu lieveni, bet starp šiem augiem nebija sausserža, un, tā kā man šādu vai tādu iemeslu dēļ bija vajadzīgs tieši sausserdis, es teicu:

-    Labāk neiesim te iekšā. Paskatīsimies, vai tālāk nav kāda viesnīca ar sausserdi pie lieveņa.

Un mēs gājām līdz nākamai viesnīcai. Tā arī bija visai glīta, un ap stūri tiešām vijās sausserdis, bet Harisam nepatika vīrs, kas bija ieslējies durvīs. Hariss teica, ka šis vīrs neizskatās pēc laba cilvēka un ka viņam kājās ir neglītas kurpes, tāpēc mēs devāmies tālāk. Bijām aizgājuši jau krietni tālu, bet nevienu viesnīcu vairs neredzējām. Mēs satikām kādu vīru un lūdzām, lai viņš dod mums padomu.

Vīrs sacīja:

-Jūs esat pagājuši garām. Griezieties atpakaļ, un jūs nonāksiet pie "Brieža".

Mēs atbildējām:

—         Mēs jau tur bijām, un mums šī viesnīca nepatika. Tur nebija sausserža" [Džeroms, 1991,92. lpp.].

"Darbu kronis, balvu balva," kā teicis dzejnieks

Vēstulē Elžbetai Vari Jerofejevs raksta: "Darbu kronis, balvu balva" ir no Bloka dzejas. Es glabāju tās Jāņa altārī. Ar šo dzejoli noslēdzas viņa dzejoļu cikls par Brīnišķo Dāmu un sākas nākošais cikls: Krustceles. Sis dzejolis uzrakstīts sakarā ar ļoti nevainīgu

Elektroogles 43. kilometrs 61. lpp.

iemeslu. "Brīnišķā Dāma", t.i., pavisam šausmīgs meitietis, Ļubova Mendcļejeva, beidzot bija nolēmusi ar dzejnieku salaulāties. Tādējādi šeit var saskatīt pirmo asociāciju ar sajūsmu pirms kārotajām'kuces iekšām'" [Dzīve un daiļrade, 2005,126. lpp.]. Runa ir par Aleksandra Bloka dzejoļa pantu: "Я их хранил в приделе Иоанна, / Недвижный страж, хранил огонь лампад. / И вот Она, и к Ней моя Осанна / Венец трудов превыше всех наград." (Parindenis:"Es glabāju tās Jāņa altārī, / Nekustīgais sargs, sargāju lampadu gaismu. / Un, lūk Viņa, un Viņai mana Ozanna / Darbu kronis augstāk par visām balvām.")

"Kuces iekšas"

Tā kā šī kokteiļa sastāvā ir līme BF, dezinsektals un bremžu šķidrums, tad par šī kokteiļa dzeramību varētu šaubīties, jo bez "attīrīšanas" visas šī kokteiļa sastāvdaļas ir indīgas. Visretāk dzeršanai tika izmantots dezinsektals, piemēram, dihlofoss. (Sk. Plucers-Sarno.)

Vēstulē Elžbetai Vari Jerofejevs raksta:"YMCA-Press patvaļīgi izkropļojusi "Kuces iekšu" recepti. Nekāda "līdzekļa pret kāju svīšanu" tajā nav. Bet ir (starp rezolu un dezinsektalu): bremžu šķidrums 25 gr., līme BF 8 gr. Kļūdīties receptēs patiešām nedrīkst" [Jerofejevs, 2006]. YMCA-Prcss Moskva-Petuški izdeva, izmantojot Ami iespiesto tekstu, tātad kļūda ir jau tajā. "Tolstova eksemplārā""Līdzeklis pret kāju svīšanu" ir nosvītrots un mainīts ar līmi BF 13 gr.

sfēru mūzika

Nav skaidrs, kurš ieviesis šo jēdzienu, taču uzskats par to, ka zvaigžņu kustība pa apļiem jeb sfērām rada skaņu harmoniju, jau kopš senatnes tiek piedēvēts Pitagoram [sk. Porfīrija (3. gs.) darbu Pitagora dzīve (Vita Pytbagorae, 30.4), Jambliha (3.-4. gs.) Ряг Pitagora dzīvi (De vita Pythagorica, 15.65.15)

Elektroogles 43. kilometrs 61. 62. lpp.

Simplikija (6. gs.) darba nosaukums Komentāri četrām Aristoteļa grāmatām "Par debesīm" (Iri Aristotelis quattuor libros De caelo commentaria, 7.469), tāpat arī Cicerona darbu Skīpiona sapnis (Somnium Seipionis 10 (6.18)].

Kas pasaulē ir pats brīnišķīgākais? Tā ir cīņa par cilvēces atbrīvošanu.

Parafrāze par Nikolaja Ostrovska rindām no romāna Kā rādījās tērauds:" Visi spēki atdoti pašam brīnišķīgākajam pasaulē cīņai par cilvēces atbrīvošanu." Sk. piezīmi 268. lpp.

"Sadko bagāts viesis"

Šampūna nosaukums bija vienkārši Sadko pēc pazīstamas Novgorodas biļinas varoņa Sadko vārda, kuram pievienoja arī apzīmējumu "bagāts viesis", kas parādās jau pašā biļinas teksta sākumā.

Rezols

Rezols pseidotautisks atvasinājums no "aerosols".

Tam visam ļauj nedēļu nostāvēties uz cigāru tabakas

Tabaka pastiprina degvīna apdullinošo iedarbību. Šāda uzlējuma lietošana varbūt nav nāvējoša, tomēr var izsaukt smagu saindēšanos. Tabakas uzlējumus kriminālajā pasaulē lietoja, lai upurim izraisītu bezsamaņas stāvokli. Pēc A. Plucera-Sarno domām, Jurija Levina apgalvojums, ka visi Veņičkas kokteiļos lietotie komponenti "patiešām tautā tiek lietoti dzeršanai, varbūt izņemot šampūnu" (sk. Levins, 1996, 55. lpp-), ir bīstama dezinformācija [Plucers-Sarno],

Dzeriet tās, parādoties pirmajai zvaigznei

Vlasovs uzskata, ka Veņička seko krievu pareizticīgo tradīcijām. Pirms Ziemassvētkiem pareizticīgajiem jāievēro sešu nedēļu

43. kilometrs Hrapunova 62. 63, lpp.

gavēnis. Gavēnis beidzas Ziemassvētku vakarā, un saskaņā ar tradīciju, nesāk ēst un dzert, pirms debesīs parādās pirmā zvaigzne [Vlasovs, 2000, 324. lpp.].

43. kilometrs Hrapunova

piparu degvīns

Piparu degvīns ir degvīns (35°), kas nostādināts uz sarkanajiem pipariem.

33. portvīnu

33. portvīns (Portvīns Nr. 33) viens no daudzajiem padomju portvīniem, lēts un zemas kvalitātes.

Skūpsts, pār varēm dots

Krievu dzejnieks Konstantīns Baļmonts dzejolī Mīlas spēles spēlējošie (1902) kataloģizē dažādus skūpstus, tai skaitā "skūpstu, dotu pār varēm".

"Skūpsts bez mīlas" vai, vēl vienkāršāk, "Inese Armanda"

Inese Armanda (1874-1920) boļševiku partijas un starptautiskās komunistiskās kustības darbiniece; pieņemts domāt, ka viņa bija Ļeņina mīļākā.

Atbildot uz Armandas vēstuli, Ļeņins 1915. gada 24. janvārī rakstīja:'"Pat īslaicīga kaislība un sakars "ir dzejiskāki un tīrāki' nekā (vulgāro un nožēlojami vulgāro) laulāto draugu'skūpsti bez mīlestības'. Tā Jūs rakstāt. [,.] Vai pretnostādījums ir loģisks? Vulgāro laulāto draugu skūpsti bez mīlestības ir netīri. Piekritu. Tiem jāliek pretim… kas?… Liktos: skūpsti ar mīlestību? Bet Jūs liekat pretim'īslaicīgu' (kādēļ īslaicīgu?)'kaislību' (kādēļ ne mīlestību?) pēc loģikas iznāk, it kā skūpsti bez mīlestības (īslaicīgi) tiek nostādīti pretim laulāto draugu skūpstiem bez mīlestības… Dīvaini" [Ļeņins, 1951 (III), 146. lpp.].

43. kilometrs Hrapunova 63. 64. lpp.

pēc garšas īpašībām tas nav izcils, tas ir augstākajā mērā šķebinošs

A. Plucers-Sarno raksta, ka nestandarta alkoholisko dzērienu lietošana Krievijā saistīta ar priekšstatu par dzeršanu kā grēku [Plucers-Sarno]. Tādēļ pastāv plaši izplatīts uzskats, ka jādzer kaut kas "rūgts" (atcerēsimies, ka Veņička visā poēmas gaitā dzer tikai rūgtos uzlējumus), negaršīgs, nepatīkams un mokošs. Dzērājs uztver dzeršanu kā ciešanas, atsvabinošas mocības, askētisku atteikšanos no baudas.

Olga Sedakova atzīmē, ka Veņičkas dzeršanā "moku un darbu bija nesalīdzināmi vairāk nekā baudas. Par tādām šai nodarbei piemītošām īpašībām kā 'izvēdinātiesļ aizmirsties) atvieglot sarunu' runas nebija, nerunājot nemaz par baudu no alkoholiska dzēriena garšas (tam, kurš slavēja vīna garšu, Veņa teica: "Fū, mūlāps!") [Jerofejevs, 2003, 591. lpp.].

"pietiek vientiesības" kā teica dramaturgs Ostrovskis

Aleksandrs Ostrovskis (1823-1886) krievu dramaturgs. Apspēlēts viņa komēdijas Uz ikvienu gudro pietiek vientiesības (1868) nosaukums.

Ne katra vientiesība ir svēta

Spēle ar frazeoloģismu "svētā vientiesība". Frazeoloģismu visbiežāk saista ar čehu nacionālās kustības vadoni Janu Husu (1369-1415). Husu sadedzināja kā ķeceri, un viņš kādai vecenītei (pēc citas versijas zemniecei), kas ugunskuram piemetuši zaru klēpi, it kā esot uzsaucis: "Sanēta simpiicitas!" Pirmais, šo vārdkopu, šķiet, lietoja Hieronlms (ap 347-419) 395. gada vēstulē Pammahijam "Par vislabāko veidu, kā tulkot" (Ad Pammacbium de optimo genere interpretandt, Epistulae 57, 12), rakstīdams: "Es arī nekad nevienam kristietim nepārmetu pieredzes trūkumu runāšanā: kaut mūsos būtu sokratiskais es zinu, ka nezinu' un cita gudrā (Hilona, kā tiek uzskatīts) teiktais'pazīsti sevi'. Es vienmēr

Hrapunova Jcsina 64., 66. lpp.

esmu godājis nevis pļāpīgu prastumu, bet svētu vienkāršību (non verbosa rusticitas, sed sancta simplicitas); tas, kurš sakās runā atdarinām apustuļus, vispirms lai dzīvē atdarina viņu tikumus, kuros runas vienkāršību (loqucndi simplicitatem) attaisno svētbijības lielums, bet Aristoteļa siloģismus un Hrīsipa asprātības atspēko mirušo augšāmcelšana."

ne katra komēdija ir dievišķa…

Atsauce uz Dantes Dievišķo komēdiju, un, tā kā nākošajā teikumā ir runa par cilvēku ķeršanu, iespējams, arī uz Balzaka Cilvēcisko komēdiju, pie tam nodaļā Nazarjeva Drezna ir atsauce uz Balzaka romānu no Cilvēciskās komēdijas cikla Kurtizāņu spožums un posts (sk. piezīmi 302. lpp.].

Pietiek duļķainā ūdenī ķert zivis, laiks ķert cilvēkus!..

Kompilēts no frazeoloģisma "ķert zivis duļķainā ūdenī" un no Jēzus teiktā zvejniekam Sīmanim (vēlāk kļuva par apustuli Pēteri), kurš kopā ar savu brāli Andreju ķēra zivis Galilejas jūrā: "Jēzus sacīja Sīmanim: nebīsties, jo no šī brīža tu būsi cilvēku zvejnieks" [Lūkas, 5:10].

dzejoļi prozā kā Ivanam Turgeņevam…

Runa ir par Ivana Turgeņeva miniatūrām Dzejoļi prozā (1878-1882).

Hrapunova — Jesina

Mana dvēsele ir kā Trojas zirgam puncis, daudz tur vietas

Sal. ar Jerofejeva ierakstu dienasgrāmatā:"Marina Cvfetajeva]: "O, mātes klēpja ietilpība, kas sevī nes visu Napoleonu no Ajačo līdz sv. Helēnai!"" [Jerofejevs, 2005, 599. lpp.].

Jcsina Frjazeva 68. 70. lpp.

Es visu piedošu, ja gribēšu saprast

Izteikums "visu saprast visu piedot" ir atveidots no latiņu vārdkopas cognoscere ignoscere ("zināt piedot"), kas sastopama, piemēram, Romas komēdiju autora Pūblija Terencija Afra (ap 195.-159. g. p.m.ē.) komēdijā Pats sevi sodošais (163. g.), 218. rindā. Tomēr komēdijā ir runa nevis par saprašanu, bet par zināšanu (cognoscere nozīmē "zināt") proti, zināt (par kāda pārkāpumiem) un piedot.

nočiepj, piemēram, aptiekā trīskārtīgo odekolonu

Trīskārtīgais vislētākais padomju odekolons (64 % spirta), kuru biežāk izmantoja higiēnas, nevis parfimērijas mērķiem, tādēļ to pārdeva ne vien galantērijas nodaļās, bet arī aptiekās. Tautā visus "dzeramos" odekolonus apvienoja vienā vārdā "parfimērija". Aptiekās pārdeva arī citas spirtu saturošas zāles. Sk. Jerofejeva vēstuli Elžbētai Vari:'"Trīskārtīgais odekolons'. Es precīzi nezinu, kāpēc to sauc par trīskārtīgo. Kāds no maniem erudītajiem paziņām apgalvoja, ka tajā ir trīsreiz mazāk dzerošam cilvēkam nevajadzīgas parfimērijas un, tātad, augstāks spirta saturs. No visiem odekoloniem tam ir pati lielākā piekrišana krievu tautā, kas nolemta pussausajam likumam" [Dzīve un daiļrade, 2005,126. Ipp.].

Tas bija melnūsainais, žaketē un tumšā beretē

Melnūsainais Igors Avdijevs (1946-2001), literatūras zinātnieks, viens no tuvākajiem Jerofejeva draugiem.

Jesina — Frjazeva

Ferenca Lista"Meža trokšņus"

Francs Lists (1811-1886) ungāru komponists un klavieru virtuozs. Ferencs sk. piezīmi 260. lpp. Meža šalkas Lista koncertetīde (1863).

Jesina Frjazeva 70.1pp.

Ivans Buņins raksta, ka rudie, kad iedzer, noteikti nosarkst…

Patiešām, Ivana Buņina stāstā Upes traktieris (krājumā Krēslainās gatves, 1943) rakstīts:"Viņš jau bija nosarcis no degvīna, no Kahetijas vīna, no konjaka, kā vienmēr sarkst rudie no vīna, tomēr ielēja vēl pa glāzītei" [Buņins, 1982,414. Ipp.ļ.

Bet Kuprins un Maksims Gorkijs tie tak' vispār nemodās!..

Par krievu rakstnieka Aleksandra Kuprina (1870-1938) alkoholismu raksta Kornejs Cukovskis: "Arvien vairāk viņš sagājās ar (..] šiem alkohola sabeigtajiem rakstniekiem. [..] Bija sāpīgi redzēt starp šiem cilvēkiem Kuprinu, izplūdušu miesās, ar stingu seju. Viņš nošļucis smagi sēdēja pie galda, kas bija piekrāmēts tukšām pudelēm, un uzblidušais, sarkanais kakls pamazām kļuva nekustīgs. Viņš to jau negrozīja ne pa labi, ne pa kreisi, viss viņš bija it kā sasaistīts, sastindzis. Tikai viņa neparasti dzīvās acis ne par ko negribēja apdzist, bet pēc tam izplēnēja arī tās, galva noslīga uz galda, un viņš uz ilgu laiku iegrima duļķainā, smagā pussnaudā" [Čukovskis, 1967, 179. lpp.J.

Par Gorkija dzeršanu var spriest, piemēram, no viņa paša liecības rakstā Par amatu: "Arteļa biedri pret mani izturējās ar zināmu cieņu un lieldienu nedēļā aicināja viesos uz savu pagastu. Es arī ierados un divas nedēļas"klaiņoju" no sādžas uz sādžu; dzēru degvīnu, kaut arī tas man negaršoja, kāvos, kad mūsējos sita, sagādāju daudz jautrības vīriešiem un sieviešiem, jo uzrunāju meitenes uz'jūs" un viņas"nespaidīju" [Gorkijs, 1958,488., 489. lpp.J.

Antona Čehova pēdējie pirmsnāves vārdi bija — kādi? Viņš teica: "Ih šterbe," tas nozīmē "es mirstu". Un vēl papildināja: "Ielejiet man šampanieti." Un tikai tad nomira.

Antona Čehova (1860-1904) pēdējie mirkļi aprakstīti viņa sievas aktrises Olgas Kniperas-Čehovas atmiņās: "Atnāca

Jesina — Frjazeva 70. Ipp.

ārsts, lika iedot šampanieti. Antons Pavlovičs apsēdās un kaut kā nozīmīgi, skaļi ārstam vāciski (viņš tikpat kā nezināja vāciski) pateica: "Ich sterbe."Tad paņēma glāzi, pagriezās pret mani, pasmaidīja savu apbrīnojamo smaidu, pateica: "Sen es neesmu dzēris šampanieti," mierīgi izdzēra visu glāzi, klusām apgūlās uz labajiem sāniem un drīz aprima uz visiem laikiem" [Čehovs, 2005,712. Ipp.].

Tiesa, krievu kritiķis un rakstnieks Viktors Šklovskis uzskatījis, ka Cehovs nav runājis vis vāciski, bet krieviski, teikdams nevis "sterbc", bet'sterva" (latviski -"maita") (sk. Urbāns, 226. Ipp.].

Bet Fridrihs Šillers tas ne vien nomirt, bet pat dzivot nespēja bez šampanieša. Viņš zināt, kā rakstīja? Iegremdē kājas ledainā vannā, ielej šampanieti un raksta. [..] traģēdija piecos cēlienos.

Fridrihs Šillers (1759-1805) vācu dzejnieks un dramaturgs, sarakstījis vairākas traģēdijas, un visām tām patiešām ir pieci cēlieni. Padomju biogrāfiskajā literatūrā Šillera radošais process aprakstīts šādi:"1803. gada beigās slimības lēkmes kļuva biežākas, pārtraucot darbu pie "Telia". Iegremdējis kājas ledainā ūdenī, izsīkstošos spēkus papildinot ar karstu kafiju vai šampanieti, Šillers pie galda pavadīja visu laiku, kad vien spēja noturēt rokā spalvu…" [tulk. no: Vlasovs, 2000, 336. Ipp.]

Un Nikolajs Gogolis [..] Viņš vienmēr, kad bija pie Aksakoviem, lūdza viņam uz galda uzlikt īpašu rozā glāzi…

Pie krievu rakstnieka Sergeja Aksakova (1791-1859) patiešām ļoti rūpējās par Nikolaju Gogoli."Viņa priekšā uz galda atradās nevis parasta, bet rozā glāze, un ēdienu pirmajam pasniedza tieši viņam" (tulk. no: Vlasovs, 2000, 337. Ipp.].

Sk. Veņičkas ierakstu 1966. gada piezīmju grāmatiņā, tiesa, nevis par Aksakoviem, bet par Panajeviem:"Gogolis, iegriezies pie Panajeviem, ļoti lūdza pusdienās viņam likt priekšā īpašu, rozā

Jesina Frjazeva 71. lpp.

glāzi" [Jerofejevs, 2005, 351. lpp.]. Arni izdotajā tekstā bija "pie Panajeviem", tāpat arī"Zaharova izdevumā"; "Tolstova eksemplārā" Veņička"Panajeviem" nosvītrojis un uzrakstījis:"Aksakoviem"; šādu pašu labojumu acīmredzot savulaik izdarījis Muravjovs.

Musorgskis! Dievs mīļais, bet Musorgskis! Vai jūs zināt, kā viņš rakstīja savu nemirstīgo operu "Hovanščina"? Grēks smieties, bet Modests Musorgskis pārdzēries guļ grāvī, un garām iet Nikolajs Rimskis-Korsakovs, smokingā un ar bambusa spieķi. Apstājas Nikolajs Rimskis-Korsakovs, pakutina Modestu ar spieķi un saka: "Celies! Ej nomazgājies un sēdi, pabeidz savu dievišķo operu "Hovanščina"!" Un, lūk, viņi sēž Nikolajs Rimskis-Korsakovs sēž, atlaidies krēslā, kāja pārmesta pār kāju, cilindrs rokā. Bet viņam pretī Modests Musorgskis, izmocījies, neskūts, noliecies pār soliņu, svīst un raksta notis.

Krievu komponists Modests Musorgskis (1839-1881), operu Boriss Godunovs un Hovanščina autors, patiešām bija dzērājs, un Nikolajs Rimskis-Korsakovs (1844-1908) patiešām centās ietekmēt draugu nedzert, bet sacerēt mūziku.

Abu komponistu āriene visdrīzāk aprakstīta, vadoties pēc diviem plaši pazīstamiem portretiem: lijas Repina gleznotais (1881) Musorgskis attēlots halātā, izspūrušiem matiem un bārdu, pietūkušām acīm; Rimskis-Korsakovs Valentīna Serova gleznā (1897) redzams pie darba galda frakā, ar iestērķelētu apkaklīti.

No memuāru literatūras ņemta ari aina ar Musorgska modināšanu:"1871. gada decembrī (..] vēlu naktī Korsakovs atgriezās mājās. Musorgskis, ar kuru viņi to rudeni un ziemu dzīvoja kopā, parasti jau gulēja, plaši izmētājis pa galdu un krēsliem Borisa Godunova partitūras lapas. Bet agri no rīta reizēm ieradās Stasovs, piecēla guļavas no gultām, piepildot istabu ar skaņu balsi un priecīgu kņadu. "Ģērbties! Mazgāties!" dārdināja Stasovs" [tulk. no: Vlasovs, 2000, 338. lpp.].

Jesina Frjazeva 72. lpp.

Un sociāldemokrāti

Runa ir par Krievijas sociāldemokrātisko strādnieku partiju, no kuras atdalījās boļševiki.

Bet liekie, nederīgie nē, nedzēra

"Liekie cilvēki" 19. gadsimta 20. 50. gados literāra klišeja, formulēta Turgeņeva stāsta nosaukumā: Liekā cilvēka dienasgrāmata (1850). Stāstā dažas nedēļas pirms nāves jauns cilvēks, vārdā Čukalturins, raksta dienasgrāmatā par savu mīlu pret Lizu, dueli ar viņas iemīļoto un nebeidz gausties par savu lieka cilvēka lomu dzīves notikumos:"Lieks, lieks… Lielisku vārdu esmu atradis. Jo dziļāk iespiežos sevī, uzmanīgāk pētu savu līdzšinējo dzīvi, jo vairāk mani pārliecina izteiksmes nenoliedzamā patiesība. Lieks jā. [..] Bet es… par mani citu neko nevar teikt: lieks — un tas ir viss. Ārštata cilvēks un vairāk nekas" [Turgeņevs, 1937 (I), 246. lpp.]

Jevgeņijs Oņegins ciemos pie Lariniem tik vien izdzēra kā brūkleņūdeni, un vienalga caureja piemetās

Oņegins un Ļenskis ciemos pie Lariniem: "Kur galds ar vaskadrānu klāts, / Guldz brūkleņūdens saldināts." Bet pēc pusdienām Oņegins atzīstas Ļenskim:"Tik brūkleņdzēriens, tas nu gan / Šai naktī miegu traucēs man" (3. nodaļa, III, IV [Puškins, 1947 (I)]).

Ar "brūkleņūdeni" šeit saprasts no ogām pagatavots mājas vīns, kas Puškina laikā Krievijā bija plaši izplatīts. Jurijs Lotmans darbā par Jevgeņiju Oņeginu raksta: "Larinu mājā pasniegtais brūkleņūdens [..] ir no ogām gatavots vājš alkoholisks dzēriens. 18. gadsimtā pazīstamu mājturības grāmatu autors S. V. Drukovcevs piedāvā vairākas brūkleņu un citu ogūdeņu gatavošanas receptes, tos rekomendējot ieraudzēt ar raugu, apiņiem, bet pēc rūgšanas beigām, atšķaidīt ar ūdeni "pēc garšas" [..] Oņegina bailes, ka brūkleņūdens viņam varētu sagādāt raizes, saistītas ar rauga piegaršu, dzērienam nepilnīgi izrūgstot" [Lotmans, 1980, 209., 210. lpp.].

Jesina — Frjazeva 72. lpp.

Pa to laiku Oņegina godīgie laikabiedri "starp lafitu un kliko" (ievērojiet: "starp lafitu un kliko"!) radīja "dumpja mākslu" un dekabrismu…

Turpinās atsauce uz Jcgcņiju Oņcginu tā saucamo 10. nodaļu, kuru Puškins bija pa daļai šifrējis, pa daļai iznīcinājis, jo tajā bija runa par dekabristu kustības rašanos. Sk.: "Сначала эти заговоры / Между Лафитом и Клико." (Parindenis: "Sākumā šīs sarunas / Starp Lafitu un Kliko") [Puškins, 1937, 525. lpp.]

"Starp lafitu un kliko" tas ir, pusdienu vai vakariņu laikā, jo lafitu (Lafite, franču vīns) 19. gadsimtā pasniedza ēšanas sākumā, bet kliko (Clicquot, šampanieša šķirne) beigās.

Bet kad viņi visbeidzot pamodināja Hercenu… Так liec viņu mierā, velns, dekabrist sasodītais!

Hrestomātiski pazīstama Ļeņina frāze, runājot par "Krievijas revolūcijas trīs paaudzēm": "Šaurs ir šo revolucionāru loks. Briesmīgi tālu viņi ir no tautas. Bet viņu lieta nebija zudusi. Dekabristi uzmodināja Hercenu. Hercens vērsa plašumā revolucionāro aģitāciju" [Ļeņins, 1950 (III), 13. lpp.].

tracis un hovanščina

Šeit "hovanščina" lietots kā apzīmējums nemieriem vispār. Musorgska opera veltīta Pētera I valdīšanas sākuma laika nemieriem, nosaukums cēlies no viena no galvenajiem tā laika politiskā darboņa vārda bajāra Ivana Hovanska, kurš 1682. gadā vadīja strēļu sacelšanos.

Visi šie Uspenski, visi šie Pomjalovski viņi bez glāzes taču nevarēja ne rindiņu uzrakstīt!

Nikolajs Uspenskis (1837-1889) krievu rakstnieks, mūža nogalē klaiņoja, daudz dzēra, izdarīja pašnāvību. Gļebs Uspenskis

Jesina Frjazeva 73. lpp.

(1843-1902) krievu rakstnieks, mūža beigās cieta no garīgas saslimšanas. Nikolajs Pomjalovskis (1835-1863) krievu rakstnieks, raznočincu un plebejisma apoloģēts: "…pie viņa prāta un talanta bija īpaši rūgti savā priekšā redzēt jau nelabojamu alkoholiķi. [..] Drīz viņš saslima un viņu klīnikā ārstēja no delirium trcmens…" [tulk. no: Vlasovs, 2000, 347. lpp.].

palasiet Dmitriju Pisarevu

Dmitrijs Pisarevs (1840-1868) krievu literatūrkritiķis, filozofs materiālists, sociāldemokrāts.

tirgū nav ne Gogoļa, ne Beļinska

Atsauce uz hrestomātiskām krievu dzejnieka Nikolaja Ņekrasova poēmas Kam Krievzemē dzīvot viegli (1866-1881) rindām: "Когда мужик не Блюхера / И не милорда глупого / Белинского и Гоголя / С базара понесет? / Ой, люди, люди русские!" (Parindenis: "Kad zemnieks nevis Bliheru un stulbo milordu, bet Beļinski un Gogoli no tirgus nesīs? Ak, ļaudis, krievu ļaudis!")

tikai degvīns gan monopolšņabis, gan visāds citāds , gan izlejamais, gan līdzi ņemamais

Monopolšņabis degvīns, ko ražoja pēc valsts pasūtījuma; monopols uz stipro spirtoto dzērienu tirdzniecību pirmsrevolūcijas Krievijā piederēja valstij.

Nu kā lai nenonāk izmisumā

Neprecīzs citāts no Turgeņeva dzejoļa prozā Krievu valoda, sk. piezīmi 223. lpp.

iet kā raksta

Sk. piezīmi 290. lpp.

Jesina Frjazeva 73. lpp.

Tad Uspenskis pieceļas kājās un pakaras, bet Pomjalovskis traktieri apguļas zem sola un nosprāgst, bet Garšins pieceļas un no pārdzeršanās metas pāri margām…

Nikolajs Uspenskis (sk. piezīmi 284. lpp.) patiešām izdarīja pašnāvību, tiesa gan, nevis pakaroties, bet pārgriežot sev rīkli. Pomjalovskis nomira vienā no Pēterburgas traktieriem. Krievu rakstnieks Vsevolods Garšins (1855-1888) garīga aptumsuma brīdī metās lejā no 4. stāva kāpnēm.

Tumsonība arvien vairāk sabiezē

Neprecīzs citāts no Ņekrasova poēmas Kam Krievzemē dzīvot viegli: "Был гуще невежества мрак над тобой, / Удушливей сон непробудный." (Parindenis: "Par neziņu biezāka bija tumsa pār tevi, smacējošs sapnis bez pamošanās")

nabadzība absolūti pieaug! Jūs Marksu esat lasījuši?

Kārlis Markss Kapitāla 1. sējumā rakstīja par kapitāla uzkrāšanas vispārējo likumu, no kura marksismā formulēta tēze par strādnieku šķiras absolūto un relatīvo nabadzības pieaugšanu, pieaugot tās ekspluatācijai: "Jo lielāka ir sabiedriskā bagātība, funkcionējošais kapitāls, tā pieaugšanas apmēri un enerģija un tātad jo lielāks proletariāta absolūtais lielums un viņa darba ražīgais spēks, jo lielāka rūpniecības rezerves armija. [..] Bet, jo lielāka šī rezerves armija salīdzinājumā ar aktīvo strādnieku armiju, jo lielāka ir pastāvīgā pārapdzīvotība, un viņas nabadzība ir tieši proporcionāla aktīvās strādnieku armijas darba mokām. Beidzot, jo lielāki ir strādnieku šķiras nabadzīgie slāņi un rūpniecības rezerves armija, jo lielāks oficiālais pauperisms. Tas ir absolūtais, vispārējais kapitālistiskās uzkrāšanas likums. [..] līdz ar kapitāla uzkrāšanu strādnieka stāvoklim ir jāpasliktinās, lai ari kāds, augsts vai zems, būtu viņa atalgojums. Beidzot, likums, kas relatīvo pārapdzīvotību jeb rūpniecības rezerves armiju uztur līdzsvarā ar uzkrāšanas apmēriem un enerģiju, piekaļ strādnieku pie kapitāla ciešāk, nekā

Jcsina Frjazeva 73. 75. lpp.

Hefesta veseris piekaļ Prometeju pie klints. Tas nosaka nabadzības uzkrāšanos, kas atbilst kapitāla uzkrāšanai" [Markss, 1973, 526., 527. lpp.].

Lai skan visi zvani, visā Londonā!

Mājiens uz revolucionāri demokrātisko laikrakstu Zvans (Колокол, 1857-1867), ko Londonā izdeva Hercens un kas nelegāli tika ievests Krievijā.

kurš kāpēc dzer: apakšas, skatoties uz augšu, vai augšas, skatoties uz leju

Parodija par Ļeņina izteikumu, sk. piezīmi 243. lpp.

slepenpadomnieks Gēte nemaz nedzēra

Saskaņā ar Gētes sekretāra Johana Ekermaņa liecībām, Gēte nedaudz, tomēr dzēra. Sk.: "Šķita, ka mans apmeklējums viņu iepriecina. Viņš tūdaļ lika atnest pudeli vīna, no kuras ielēja man un pie viena arī pats sev" [Ekermans, 1987,55. lpp.].

Pausts dzer un kļūst jaunāks, Zībelis dzer un lien virsū Faustam, Mefistofelis to vien dara, kā dzer, uzsauc buršiem un dzied viņiem "Blusu"

Šarla Guno operas Fausts 1. cēliena 1. ainas beigās vecīgais Fausts, piekritis Mefistofeļa priekšlikumam mainīt savu dvēseli pret mūžīgo jaunību, saņem no Mefistofeļa rokām kausu ar jaunības eliksīru, izdzer to, vērsdamies pie Grietiņas vīzijas ar vārdiem:"Tev, brīnišķais tēls, šo dzērienu veltu!" un pārvēršas jaunā skaistulī.

Piedzērušais Zībelis Gētes traģēdijā nelien vis virsū Faustam, bet Mefistofelim:"Kā vienreiz laidīšu ar šķīvi! [..] Tā žurka sitama! Tam dunci ribās! Viņš ir ārpus likuma! (Viņš izvelk nazi un iet virsū Mefistofelim.)" [Fausts, 1999, 79. lpp.].

Gētes Faustā Auerbaba pagrabā Leipcigā Mefistofelis ierodas jautro jauno cilvēku vidū un, pamēģinājis traktiera vīnu ("Es

Frjazeva — 61. kilometrs 75. — 76. lpp.

labprāt iedzertu, lai godinātu brīvi, / Ja jūsu vīni nebūtu tik sīvi!"), piedāvā buršiem savējo pie tam ne no mucas, bet vienkārši no galda kājas. Pēc tam Mefistofelis pēc studentu uzaicinājuma dzied slaveno Bl«j«:"Reiz karalim bij blusa / Bij blusa varena, / Tam sirds pret viņu kusa / No liela maiguma," utt. [Gēte, 1999, 78. lpp.].

bet kāpēc viņš piespieda Verteru ielaist lodi sev pierē?

Verters, Gētes romāna Jaunā Vertera ciešanas (1774) varonis, nelaimīgas mīlestības dēļ izdara pašnāvību, iešaujot sev galvā. Sk.: Gēte. J. V. Jaunā Vertera ciešanas. Tulk. Velta Balode. Rīga: Liesma, 1979.

piparnieku

Piparu rūgts stiprais (30°) uzlējums uz sarkanajiem pipariem.

Un vecajam Mitričam ielēja

Tulkots saskaņā ar labojumu "Tolstova eksemplāra" tekstā.

Frjazeva 61. kilometrs

kamdēļ jums acīs tik daudz skumju?.. Vai tad drīkst skumt ar tādu zināšanu bagāžu?

Sal. ar Zālamana secinājumu:"…jo vairāk gudrības, jo vairāk raižu, un, kas vairo zināšanas, tas vairo ciešanas" [Mācītājs 1:18].

jūs apgāžat vienu no manām lemmām

Brokliauza un Efrona 86 sējumu enciklopēdiskā vārdnīca (Энциклопедический словарь Брокгауза и Ефрона), kuras pirmais izdevums iznāca 1890. 1907. g., lemmu matemātikā definē kā "pierādāmo patiesību, kam ir nozīme tikai citas, nozīmīgākas patiesības pierādīšanai."

Frjazeva 61. kilometrs 76., 77., 79. lpp.

No rīta visu vērtību pārvērtēšanu

Ar "visu vērtību pārvērtēšanu" kā zināms, nodarbojās Fridrihs Nlče. Sk., piemēram, kā par to rakstīja "Veņičkas laikā": "Aicinot uz "visu vērtību pārvērtēšanu", Nīčes ideāls ir atgriešanās pie sākotnējās dzīves, pie dabiskā, kur prasība pēc cilvēka personības brīvības no buržuāziskās morāles liekulīgajām normām savienojas ar cilvēka instinktīvo spēku apoloģiju" [Filozofijas enciklopēdija, 1967,76. lpp.].

trīsdesmit traukus maina pret pilnu pudeli zvērkāvja

Runa ir par tā saucamo tukšās taras nodošanu, tas ir, tukšu pudeļu nodošanu (tukša degvīna vai alus pudele maksāja 12 kapeikas, bet tukša vīna pudele 17 kapeikas). Par'trauku" mēdza saukt alkohola pudeli.

Kā teica Maksims Gorkijs Kapri salā?

Maksims Gorkijs Kapri salā dzīvoja no 1906. līdz 1913. gadam.

Ikvienas civilizācijas mērs ir tās attieksme pret sievieti

Sk. Jerofejeva vēstuli Elžbetai Vari: "Gorkijam: parodija par viņa izteikumu vienā no 20. gadu rakstiem: 'Nepieciešamā, cēlā attieksme pret sievieti ir gandrīz vai pirmā civilizētas tautas pazīme'" [Dzīve un daiļrade, 2005,127. lpp.].

Sk. arī Maksima Gorkija romānu Kļima Samgina dzīve, kurā viens no varoņiem, Makarovs, skaidro Kļimam Samginam priekšvārda teikumu no "kāda anonīma autora grāmatas ar nosaukumu Sieviešu triumji"; "Uzvara pār ideālismu bija reizē uzvara pār sievieti." Tā ir taisnība! Kultūras augstumu nosaka attiecības pret sievieti, vai saproti?" [Gorkijs, 1952 (II), 18. sējums, 114. lpp.]

es biju zārkā, es jau četrus gadus gulēju zārkā, pat smirdēt vairs nesmirdēju. Bet viņai saka:"Lūk, viņš zārkā. Ja spēj, tad

Frjazeva 61. kilometrs 80. lpp.

augšāmcel!" Un viņa pienāca pie zārka jums vajadzēja redzēt, kā viņa pienāca! [..) Pienāca pie zārka un saka:"Talitā kūmi." Tulkojumā no senžīdu tas nozīmē: "Tev saku celies un staigā," Un ko jūs domājat? Piecēlos un aizgāju.

Veņička pārstāsta pazīstamo Jaunās derības epizodi par sinagogas priekšnieka meitas un Lācara augšāmcelšanu no miroņiem: "Un, satvēris bērna roku, saka viņai:"Talitā kūmi," kas tulkojumā ir:"Meitiņ, saku tev, celies!" Un meitiņa tūlīt piecēlās un sāka staigāt" (Marka 5:41-42]. Jāņa evaņģēlijā Marta, Lācara māsa, saka Jēzum: "Kungs, viņam jau smaka; viņš jau četras dienas ir gulējis" (Jāņa 11:39].

iet kā raksta

Parafrāze par krievu idiomātisko izteicienu "runā kā raksta", proti, labi un secīgi. Uzskata, ka tās autors ir Aleksandrs Gribojedovs, viņa komēdijā Gudra cilvēka nelaime 2. cēliena 2. skatā Famusovs saka: "Kā runā viņš! un runā tā, kā raksta arī!" [Gribojedovs, 1945. 58. lpp.]. Sk. arī Jerofejeva atbildi Elžbetai Vari: "Krieviem tā ir augstākā (lai arī ne bez ironijas pieskaņas) uzslava izsmalcinātai, sievišķīgai gaitai. Mūsu ciniķiem patīk šeit piebilst: Bet raksta kā Ļova. Bet Ļova raksta li… (krieviski šeit ir necenzēts vārds "xyeBo" kas veido atskaņu ar Ļova U.T.).' Smieklīgi, ka Londonas un poļu tulkotāji kļūdās, komentējot šo parunu kā nonicinošu mājienu uz grāfu (Tolstoju U.T.)" [Dzīve un daiļrade, 2005, 127. lpp.].

Pie mums te taisni kā Turgeņevam: visi sēž un strīdas par mīlu… [..] Lai katrs ņem un kaut ko izstāsta…

Runa ir par Turgeņeva stāstu Pirmā mīlestība (1860), kurā patiešām ir frāze:"(..] lai katrs izstāsta kaut ko katrā ziņā izdomātu." Stāsts sākas ar to, ka vakarā lauku muižā savācas muižnieki un saimnieks saka viesiem: "Tātad nolemts, [..] — Katram no mums jāpastāsta par savu pirmo mīlestību" [Turgeņevs, 1975,7. lpp.].

61. kilometrs 65. kilometrs 81. lpp. 61. kilometrs 65. kilometrs

Uz Olgu Erdelī, slaveno padomju arfisti. Varbūt Vera Dulova arī ir slavena arfiste

Olga Erdelī (1927) padomju arfiste un mūzikas pedagoģe. Vera Dulova (1910-2000) arī padomju arfiste, Maskavas Konservatorijas profesore, PSRS Tautas māksliniece.

Par pirmo mīlu, par Zinočku izstāsti, par plīvuru, un kā tev ar pātagu ģīmī iebrauca

Detaļas un motīvi no Ivana Turgeņeva stāsta Pirmā mīlestība, Zinočka Zinaida Zasekina, stāsta varone. Galvenais stāsta varonis, Vladimirs, nejauši kļūst par liecinieku tēva tikšanās brīdī ar savu (tas ir, Vladimira) iemīļoto Zinočku: "Zinaida saslējās un izstiepa roku… Piepeši manu acu priekšā notika kas neticams: tēvs spēji pacēla pātagu, ar kuru bija dauzījis putekļus no savu svārku priekšas, un atskanēja ass sitiens pa roku, kura bija līdz elkonim kaila. [..] Zinaida nodrebēja, klusu paskatījās tēvā un, lēni pacēlusi roku pie lūpām, noskūpstīja tur apsarkušo švīku" [Turgeņevs, 1975,133. lpp.].

spēt izdarīt to, ko izdarīt nav iespējams, nemīlot kā Turgeņevam!

Pirmajā mīlestībā ir aina, kad Zinaida ierauga uz augstas drupu sienas tur skumstošo Vladimiru un aicina viņu lekt pie viņas:

"Viņa ieraudzīja mani, apstājās un, atmetusi salmu cepures malu, pacēla uz mani savas samtainās acis.

Ko tad jūs tur darāt tādā augstumā? viņa jautāja man ar savādu smaidu, jūs vienmēr apgalvojat, ka mani mīlat. Noleciet pie manis uz ceļa, ja jūs tiešām mīlat mani!

Nebija vēl Zinaida paspējusi izteikt šos vārdus, kad es jau lidoju lejā, it kā kāds būtu pagrūdis mani no muguras" [Turgeņevs, 1975,81. lpp.].

65. kilometrs Pāvilsāta 84. 85. lpp.

Vai tu spētu tam savam paziņam, par kuru tu stāstīji, vai tu spētu viņam pirkstu nokost? mīļotās sievietes dēļ?

Vāgnera operā Loengrīns Brabantes grāfs Fridrihs fon Telramunds, zaudējis cīniņā ar Loengrīnu, cenšas atrast izskaidrojumu uzvarētāja brīnišķīgajam spēkam; viņa sieva, nelietīgā Ortrūde, iestāsta Fridriham, ka nepazīstamais bruņinieks noteikti ir saistīts ar tumšiem spēkiem ja to piespiedīs nosaukt savu vārdu un atklāt, no kurienes tas nācis, tad no bruņinieka spēka nepaliks pāri ne miņas. Fridrihs mēģina pierunāt princesi Elzu, par kuras godu divkaujā cīnījās Loengrīns, palīdzēt uzzināt svešinieka noslēpumu un nocirst tam pirksta galiņu… (2. cēliens, 5. aina) [Operu libreti, 315. lpp.].

65. kilometrs Pāvilsāta

Loengrīns viņu sauca… tāds stingrs… [..] stāv un raud, un čurā uz grīdas kā maziņš…

Mitričs savdabīgi pārstāsta Riharda Vāgnera operas Loengrīns fragmentu, tikai Loengrīna laivas vietā viņam ir motorlaiva. Sk.:"Parādās gulbis ar laivu,… Negaidīti notiek brīnums: zelta ķēde pārtrūkst, gulbis ienirst ūdenī, un pēc mirkļa krastā parādās daiļš jauneklis" [Operu libreti, 316. lpp.]. Sal. ar Veņičkas ierakstu 1965. gada dienasgrāmatā: "Pirmajā daļā viņš ir drosmīgs un joko, ottajā puņķojas un bimbā, un čurā uz grīdas kā maziņš." Sk. arī Jerofejeva ierakstu 1967. gada dienasgrāmatā: "Braukā te parasti, ar motorlaivu, matains, pumpains, par Loengrīnu sauc" [Jerofejevs, 2005,275., 503. lpp.].

Viņš taču laikam dimu izstāstīja! [..] "Priekšsēdētāju!"

Kāds no klausītājiem uzskata, ka vectētiņš pārstāstījis Alekseja Saltikova filmu Priekšsēdētājs (1964). Saltikova filmā priekšsēdētājs Jegors Trubņikovs ir kara invalīds, viņš ir bijis

65. kilometrs — Pāvilsāta 86. lpp.

kontuzēts un viņam nav vienas rokas; priekšsēdētājs filmā vairākkārt apraudas.

Un pret katru miesas augli žēlums

"Miesas auglis" vārdkopa no Bībeles. Sk. 5. Mozus 28:4, kur Mozus vienā no baušļiem Izraēla tautai saka: "Svētīts būs tavas miesas auglis, un svētīts būs tavu lopu auglis, tavu liellopu un tavu sīklopu pieaugums." Marija, kad viņai eņģelis apsolījis, ka viņa taps grūta no Svētā Gara, aiziet pie Elizabetes, kura viņu sveicina ar vārdiem: "Tu augsti teicamā starp sievām! Un augsti teicams tavas miesas auglis" [Lūkas 1:42].

Par Orlas muižnieku Ivanu Turgeņevu, brīnišķās Francijas pilsoni.'..

Turgeņevs dzimis Orlā, netālu atradās viņa dzimtas muiža Spaska-Lutovinova. Ilgus gadus viņš dzīvoja Francijā, bet, protams, nebija tās pilsonis.

Apetītelīga atnāk ēdot

Pazīstamās parunas "Apetīte atnāk ēdot" ("L'appctit vient en mangeant, disoit Angest on Mans; la soif s'en va en beuvant") perifrāze. Fransuā Rablē Cargantijā un Pantagrielā šo izteikumu piedēvē Lemānas bīskapam Žeromam Anžē, parodējot Lemānas bīskapu Hieronīmu (Jйrфme le Hangest, 538). Latviešu Gargantijas un Pantagriela tulkojumā:'"Ēstgriba rodas ēdot,' saka Manas Anžestons, 'bet slāpes var dzesēt tikai dzerot'" [Rablē, 1985, 36. lpp.J. Burtiskā tulkojumā: "Apetīte atnāk ēdot, bet slāpes aiziet dzerot."

Gogoļa Revidentā Hļestakovs, ieraudzījis Marjas Antonovnas māmiņu Annu Andrejevnu, pie sevis nospriež: "А она тоже очень аппетитна, очень недурна" (Andreja Upīša tulkojumā: "Bet šitā arī nav gluži smādējama, tīri glīta" [Gogolis, 1948, 475. Ipp.]).

Pāvilsāta Nazarjeva 87. — 88. lpp.

Pāvilsāta Nazarjeva

Pie mums atsūtīja komsorgu Jevtuškinu

Komsorgs saīsinājums no комсомольский организатор ("komjaunatnes organizators"), komjaunatnes organizācijas nodaļas sekretārs. Vlasovs uzskata, ka Jevtuškins, iespējams, ir mājiens uz pazīstamo krievu dzejnieku Jevgeņiju Jevtušenko, kas jaunībā dzejoja par komjaunatni, un Darjas stāsts parodē Jevtušenko poēmu Bratskas HES. Taču no Veņičkas piezīmju grāmatiņām redzams, ka no personas ar uzvārdu Jevtuškins viņš ir aizņēmies naudu.

"Vai skatiens mans ir maigs un zviļšf" [..] "Vai sirdī tas ar balsi vijies?"

Parafrāze par Puškina Jevgeņija Oņegina rindām: "Tu manos sapņos parādījies,/ Vēl nesastapts,jau biji mīļš,/ Tavs acu skatiens maigs un zvīļš/ Ar Tavu balsi sirdī vijies/ Jau sen…" [Puškins, 1960, 3. nodaļa, XXXI,"Tatjanas vēstule".]

Es taču kā Žanna d'Arka. Viņa arī tā vietā, lai govis ganītu un sienu pļautu, nē sēžas zirgā un auļo uz Orleānu savai pakaļai piedzīvojumus meklēt.

Žanna dArka (ap 1412-1431) Francij as nacionālā varone. Piedzima zemnieku ģimenē, bet 1429. gadā nostājās franču armijas priekšgalā un atbrīvoja no angļiem Orleānu, tādēļ tika nodēvēta par Orleānas jaunavu. Vēlāk baznīcas tiesa Ruānā viņu apsūdzēja kā raganu un ķeceri un 1431. gada 5. maijā sadedzināja uz sārta.

Bet kas tavā vietā bērniņus audzinās? Puškins vai?

Krievu valodā plaši izplatīta valodas figūra, pārliekot atbildību par kādu rīcību uz Puškinu, kuram, protams, ar to nav nekāda sakara. Vlasovs uzskata, ka tā cēlusies no padomju laikā visur-

Pāvilsāta Nazarjeva 88. 89. lpp.

esošajiem dzejnieka portretiem, kas atradās visnepiemērotākajās vietās, un gandrīz vienmēr uz tiem varēja norādīt ar roku. Bez tam Vlasovs arī piemin šīs pašas figūras krāšņu izmantošanu Mihaila Bulgakova Meistarā un Margaritā (I: XV)"Nikanors Ivanovičs līdz šim savam sapnim nemaz nebija pazinis dzejnieka Puškina darbus, bet pašu Puškinu pazina ļoti labi un katru dienu vairākkārt atkārtoja tamlīdzīgas frāzes 'Bet par dzīvokli lai maksā Puškins?' vai arī'Tātad lampiņu kāpņu telpā Puškins izskrūvēja?', 'Naftu mums tātad lai Puškins pērk?'"

Beidz šķilt liesmu no cilvēka dvēseles!

Saskaņā ar komentāriem, šis ir izkropļots citāts no Bēthovena vēstules Betinai Brentano (1812. g. augusts): "Mūzikai jāšķiļ liesma no vīrišķīgas dvēseles" [sk. Levins, 1966, 66. lpp.]. ■ ' \ ,.J, ' 1

Kungu, savu Dievu nekārdini!

Izteikuma forma no Jaunās derības: "Tad Jēzus viņam saka: "Bet ir ari rakstīts: nekārdini Kungu, savu Dievu" [Mat. 4:7].

Mēnesīti pamaukošos un tad zem vilciena metīšos! Bet pēc tam klosterī aiziešu un Dievam solīšos!

Mājiens uz Ļeva Tolstoja romānu Anna Karetļina, kura galvenā varone piekrāpj vīru un metas zem vilciena, un Ivana Turgeņeva Muižnieku ligzdu, kur Ļiza Kaļitina aiziet klosterī.

Vladimiru pie Kļazmas

Vladimira ir apgabala centrs 150 kilometrus uz austrumiem no Maskavas, atrodas pie Kļazmas upes. Darja to sauca par "Vladimiru pie Kļazmas" pēc analoģijas ar Rostovu pie Donas sk. nākošo piezīmi. No 1961. līdz 1962. gadam Vladimiras pedagoģiskajā institūtā mācījās Venedikts Jerofejevs; 1995. gadā pie institūta piestiprināja Jerofejevam veltītu memoriālo plāksni.

Pāvilsāta Nazarjeva 89. 90. lpp.

aizbrauca uz Rostovu pie Donas, ar komjaunatnes ceļazīmi…

"Komjaunatnes ceļazīme" — tā sauca komjaunieša norīkojumu darbā uz kādu no PSRS triecienceltnēm.

Ja viņš aizbrauca uz Rostovu un joprojām dzīvs

Krievu valodā izteikums "aizbraukt uz Rostovu" cita starpā nozīmē "nomirt". Sk.: "J. Saliasa stāstā Brigadiera meita. Maskavas teiksma apgalvots, ka izteikums 'izbraucis uz Rostovu' ar nozīmi nomiris' maskaviešu sarunvalodā radies 1771. gada mēra laikā:'Visi pasākumi pret mēra izplatīšanos bija neveiksmīgi… nomirušo ar mēri glabāja slepeni, dārzā vai pagrabā, bet,ja tas nāca zināms, tad zvērēja un dievojās, ka viņu mājā nelaiķa nekad nav bijis un ka pazudusī persona izbraukusi no Maskavas. Pie tam lielākoties atsaucās uz vienu no stacijām, uz kurieni no Maskavas ļāva izbraukt, pa ceļam uz Rostovu"' [Ašukins, Ašukina, 1987, 139. lpp.].

mans draugs Tihonovs

Runa ir par Vadimu Tihonovu, sk. piezīmi 197. lpp.

kišlaks, bet tajā ar kizjaku plīti kurina

Padomju priekšstatos par Vidusāziju vietējos ciemus dēvēja par kišlakiem (ziemas apmetne, no turku kiš, ziema). Kizjaks (no turku tezek, tizek) sausi lopu mēsli, ko Vidusāzijā izmanto par kurināmo.

akini, saksauls…

Akins tautas dziesminieks Vidusāzijā; saksauls tuksneša augs.

Biju arī Štatos! Un neredzēju tur nekādus nēģerus!

Ironiska polemika ar pastāvīgajām propagandas klišejām padomju presē, kas metās aizstāvēt ASV beztiesīgos melnādainos

Pāvilsāta Nazarjeva 90. 91. lpp.

iedzīvotājus. Sk., piemēram, Lidijas Pasternakas-Freimanes rakstu Debesskrāpju ēnā:" Vispār, uzturoties AS V, nebija neviena tikšanās, kurās amerikānietes mums nepārvaicātu: 'Ko jūs domājat par nēģeru problēmu?'" [Debesskrāpju ēnā, 1969].

brīvība tā arī ir un paliek rēgs šajā sāpju kontinentā

"Rēga" pieminēšana, iespējams, ir alūzija uz Kārļa Marksa Komunistiskā partijas manifesta pirmo rindu: "Rēgs klīst pa Biropu komunisma rēgs…" Frāze veidota kā parodija par padomju preses ideoloģiskajām klišejām, runājot par kapitālistisko pasauli. Sk. Jerofejeva ierakstu dienasgrāmatā: "Pa radio par Ameriku: bet brīvība līdz pat šai dienai paliek rēgs šajā sāpju kontinentā" [Jerofejevs, 2005,597. lpp.].

mums pietiktu visai mūsu lielajai septiņgadei

Lielā septiņgade PSRS tautsaimniecības attīstības plāns 1959. 1965. gadam, ko pieņēma PSKP XXI kongresā 1959. gadā, koriģējot VI piecgades plānu. Padomju saimniecības attīstību plānoja, viens attīstības posms parasti bija pieci gadi (piecgade).

Monopolu ideoloģijas spēļmantiņas, lielgabalkaraļu marionetes

Padomju propagandas klišejas presē. Sk. Veņičkas ierakstu 60. gadu beigu dienasgrāmatā: "Amerikāņu tautai ir apnicis būt par rotaļlietu lielgabalkaraļu rokās" [Jerofejevs, 2005, 581. lpp.].

visus rīsus vedam uz Ķīnu, visu cukuru vedam uz Kubu…

Patiesībā tieši Ķīna līdz pat "kultūras revolūcijai" bija galvenais rīsu piegādātājs Padomju Savienībai (saskaņā ar 1954. gada līgumu starp PSRS un Ķīnu par sadarbību dažādās tautsaimniecības nozarēs), tāpat kā galvenais cukura piegādātājs bija Kuba (saskaņā ar 1964. gada līgumu starp PSRS un Kubu par cukura

Nazarjeva Drezna 92. lpp.

ilgtermiņa piegādi PSRS). Vienlaikus Mitričs pauž vienkāršās tautas viedokli, ka "pašiem ko ēst nav, bet viņus barojam".

Mēs ar vecmāmiņu aizvien dziļāk gājām mežā…

Neprecīzs citāts no Maksima Gorkija autobiogrāfiskā stāsta Ļaudīs trešās nodaļas.

"Mitra taciņa, izlocīdamās starp dumbrāja ciņiem un sīkām eglītēm, ieved mūs mežā. Man liekas, tiešām būtu jauki aiziet uz visiem laikiem mežā [..] Mēs ejam arvien dziļāk mežā, zilganajā miglā, ko saule graiza ar saviem zelta stariem. [..] gribas redzēt vēl vairāk, iet vēl arvien tālāk" [Gorkijs, 1970, 55., 57. 58. lpp.].

Nazarjeva — Drezna

jūs esat daudz redzējis, daudz braukājis. Sakiet: kur krievu cilvēku vairāk ciena, taipus vai šaipus Pirenejiemf

Jerofejevs, protams, nekad ārzemēs nebija bijis, šī nodaļa ir savdabīga parodija par padomju preses ceļojumu aprakstiem. Sal. arī ar jau minēto Oņegina ceļojumu:" Dun Pireneji, aprimt nevar, / Kūp vulkāns Neapolē" [Puškins, 1968,610. lpp.].

Venēcijā, svētā Marka dienā, man sagribējās palūkoties uz airēšanas sacensībām

Sv. Marks ir Venēcijas aizbildnis. Sv. Marka dienu Venēcijā atzīmē 25. aprīlī, un svētku tradicionāla sastāvdaļa ir gondoljēru regate; tā iemūžināta Džoakīno Rosini vokālajā duetā Venēcijas regate.

tikai trīs lietas tur gribēju apskatīt: Vezuvu, Herkulānu un Pompeju

Sk. piezīmi 222. lpp.

Nazarjeva Drczna 92. 93. lpp.

jau esmu pie Mažino līnijas

Maziņo līnija (nosaukta Francijas kara ministra Andrē Mažino vārdā) 308 kilometrus gara nocietināta aizsardzības līnija, ko Francija no 1929. līdz 1932. gadam ierīkoja uz robežas ar Vāciju.

padzīvošu mazliet pie Luidži Longo

Luidži Longo (1900-1980) viens no Itālijas komunistiskās kustības līderiem. Pēc Palmiro Toljati nāves 1964. gadā viņu ievēlēja par Itālijas komunistiskās partijas ģenerālsekretāru.

Labāk, protams, būtu apmesties pie Palmiro Toljati, bet viņš tak'nesen nomira…

Palmiro Toljati (1893-1964) — viens no Itālijas komunistiskās partijas dibinātājiem, no 1926. līdz 1964. gadam tās ģenerālais sekretārs. Nomira slavenajā pionieru nometnē Arteks Krimā, kur atpūtās pēc PSKP CK ielūguma. Par Toljati 1964. gadā pārdēvēja Stavropoles pilsētu.

uz Sorbonas pusi

Sorbona (Sorbonne) ir tradicionālais nosaukums pirmajai universitātei Parīzē. Tā nosaukta teoloģijas koledžas dibinātāja (1257) Roberta de Sorbona (Robert de Sorbon), Ludviķa IX biktstēva, vārdā. Par Sorbonu mēdz saukt arī visu kādreizējo Parīzes universitāti.

Man kā fenomenam piemīt pats sevi vairojošs Logoss

Aizguvums no sengrieķu filozofa Heraklīta: "Dvēseles logoss ir [tas, kas] pats sevi vairo" [Darbu fragmenti, 1994].

izdaudzinātās Sorbonas

Tulkots saskaņā ar Veņičkas labojumu "Tolstova eksemplārā".

Nazarjeva Drezna 93. 94. lpp.

apkārt vieni bardaki

Bardaks bordelis, publiskais nams, parasti tiek lietots pārnestā nozīmē: nekārtība. (Sk. Tā runā, 2002, 15. lpp.]. Maksa Fasmera Etimoloģiskajā vārdnīcā (Этимологический словарь русского языка) norādīts uz vārda бардак nozīmi "māla pods ar platu kaklu", kas aizgūts no turku bardak "pods, glāze". Fasmers pieļauj, ka "bardakam" līdzīgais vārds "борадакг" ir izveidots kā vācu Bordeli vai franču bordel eufemistisks aizstājējs. Iespējams arī, ka veidots pēc krievu valodas vārda кабак (krogs) formas.

ģenerālis de Golls

Šarls dc Golls (1890-1970) franču antifašistiskās kustības līderis, no 1958. līdz 1969. gadam Francijas prezidents.

Luijs Aragons un Elza Triolē

Luijs Aragons (1897-1982) franču rakstnieks un sabiedrisks darbinieks, komunists, Ļeņina prēmijas laureāts (1957); viņa sieva Elza Triolē (1896-1970) franču rakstniece, dzimusi un augstāko izglītību arhitektūrā ieguvusi Maskavā.

Labāk uzdod viņiem sociālos jautājumus, pašus mokošākos sociālos jautājumus…

"Paši mokošākie sociālie jautājumi" ir klišeja no padomju preses stila, rakstot par kapitālistiskajām valstīm. Eduards Vlasovs uzskata, ka klišejiskos'pašus mokošākos sociālos jautājumus" ārzemniekiem centās uzdot oficiālie padomju literāti un žurnālisti, bet paši jautājumi tika formulēti attiecīgajās partijas instancēs. Vlasovs citē krievu rakstnieka Viktora Ņekrasova aprakstu Amerikā, kur atspoguļots padomju rakstnieka strīds ar krievu izcelsmes amerikāni Volodju: "Vispār šie strīdi ar cilvēkiem, kas acīmredzami nepieņēma mūsu sistēmu, lielākoties vienmēr reducējās uz kaut ko tādu kā:'Bet kāpēc jums ir viena partija, bet nevis vairākas? Kāpēc

Nazarjeva Drczna 94. 95. Ipp.

ir aizliegts abstrakcionisms? Kāpēc Maskavas kioskos nepārdod "New York Times"? Kāpēc slāpē "Amerikas balsi"? Mēs pretī: 'Bet kāpēc jūs vajājat kompartiju? Kāpēc izdzina Čārliju Čaplinu? Kāpēcjums ir karabāzes visā pasaulē? Kāpēc mērdējat badā Kubu? Kāpēc atjaujat saviem ģenerāļiem uzstāties ar musinošām runām? Tā ari ir jūsu brīvība?'" [tulk. no: Vlasovs, 2000,412. lpp.]

Žans Pols Sartrs un Simona de Bovuāra

Žans Pols Sartrs (1905-1980) franču rakstnieks, filozofs, atteicās no Nobela prēmijas (1964); Simona de Bovuāra (19081986) Sartra dzīvesbiedre, franču rakstniece; abi vairākas reizes bijuši Padomju Savienībā.

Mansards, mezonīns, flīģelis, antresols

Mansards (mansarde, franču vai.) dzīvojamā telpa bēniņos, parasti ar slīpiem griestiem. Mezonīns (mezzanine, itāl. vai.) piebūve vai mājas pusstāvs. Flīģelis (Flugel, vācu vai.) dzīvojamā piebūve vai atsevišķs neliels dzīvojamais nams. Antresols (entresol, franču vai.) balkons vai pusstāvs dzīvokļos ar augstiem griestiem.

Izsmēķēju divpadsmit pīpes

Atsauce uz Iļjas Ērenburga (1891-1967) stāstu ciklu Trīspadsmit pīpes. lija Ērenburgs bija slavens ar saviem memuāriem par dzīvi ārzemēs, kas parastam padomju pilsonim nebija iespējama. Jerofejeva 1965. gada dienasgrāmatās redzams, ka viņš lasīja Erenburgu: "Ērenburgs. [..] "Smēķēju pīpi, kā piedienas iztukšotam subjektam" [Jerofejevs, 2005, 311. lpp.].

Revjū de Pari

Revue de Paris populārs Parīzes žurnāls, iznāk kopš 1849. gada; savulaik tajā darbojās Balzaks un Dimā.

Nazarjeva Drezna 95. 96. lpp.

Šiks un spožs immer košs

Eduards Vlasovs norāda, ka Jerofejevs apspēlējis krievu idiomu: "Шик, блеск, (иммер) элеган". Bez tam par publicistiskas klišejas sastāvdaļu kļuvis ari Balzaka romāna Kurtizāņu spožums un posts nosaukums.

Parādi mūsu cilvēkam ar vidējo izglītību, parādi viņam cieto šankru un paprasi: "Kāds tas ir šankrs, cietais vai mīkstais?"

Cietais šankrs čūla, kas veidojas sifilisa rezultātā; mīkstais šankrs venēriska slimība.

Stervozums kā maucīguma augstākā un pēdējā stadija

Atsauce un Ļeņina darbu Imperiālisms kā kapitālisma augstākā stadija (1916), no šejienes marksisma mācību grāmatās imperiālisms tika dēvēts par "kapitālisma augstāko un pēdējo stadiju".

maucīgums, sasniedzot stervozuma robežu, tiks vardarbīgi atcelts un aizvietots ar onānismu pēc obligātās programmas

A. Rītups norādīja uz Veņičkas pārspriedumu līdzību krievu rakstnieka Andreja Platonova pārdomām pagājušā gadsimta 20. gados par seksuālās enerģijas transformēšanu, izmantojot onānismu, sabiedriski lietderīgā gultnē; sk., piemēram, viņa antiutopiju Antiseksus (1925 1926). Bez tam par onānisma radošo lietderību izteicies arī gan Platonova, gan Jerofejeva iecienītais Vasilijs Rozanovs, sk., piemēram: ""Jebkurš onānists" vispār dara to pašu, ko Ābrahams, un neko citu: viņš "atklāj Dieva priekšā savu seju" savu noumenu,"locekļa galvu" to, kas zemiski nosaukts par caput membri zemiskajā medicīnā" [tulk. no Zolotonosovs, 1998,479. lpp.].

pāri Verdenai

Verdena pilsēta Francijas ziemeļaustrumos, 1916. gadā tur notika slavenā Verdenas kauja viena no lielākajām kaujām

Drezna 85. kilometrs 96. lpp.

Pirmā pasaules kara laikā; tajā vācieši 6 mēnešus nesekmīgi centās pārraut franču aizsardzību.

Eju es uz Albionu

Albions senais Britu salu nosaukums; sastopams jau Ptolemajam (ap 90.ap 168. g.).

Britānijas karaliene smagi slima ir

Sk. Jerofejeva vēstuli Elžbetai Vari: "Tas ir no XVIII gadsimta anonīmas angļu balādes'Karaliene Eleonora'" [Dzīve un daiļrade, 2005, 126. lpp.]. Samuila Maršaka krievu tulkojumā: "Я шел и пел: "Королева Британии тяжко больна. / Дни и ночи ее сочтены".

mani pārsteidz vieglums, ar kādu jūs šķērsojat visas valstu robežas

1969. gadā ierindas padomju pilsoni tas patiešām varēja ļoti pārsteigt. Jerofejevs acīmredzami ironizē par padomju oficiālo rakstnieku ceļojumu aprakstiem. Piemēram, lija Ērenburgs savā atmiņu grāmatā Cilvēki, gadi, dzīve raksta: "Jaunībā man divreiz izdevās pabūt Itālijā. [..] Es atgriezos Parīzē… [..] 1951. gadā Stokholmā es devos uz lielo meksikāņu mākslas izstādi… (..] Es vēl papriecājos par Romas pīnijām… [..] Es krustām šķērsām mētājos pa Eiropu, izbraukāju Franciju, Vāciju, Angliju, Cehoslovākiju, Poliju, Zviedriju, Norvēģiju, Dāniju, pabiju Austrijā, Šveicē, Beļģijā" [ Vlasovs, 2000,427. lpp.].

Drezna 85. kilometrs

Gribi, piemēram, apstāties Ebolī

Eboli pilsēta Itālijā. Atsauce uz itāļu rakstnieka Karlo I.evi politisko aprakstu grāmatu Kristus apstājies Eboli (1945., 1955. gadā iznāca krieviski Padomju Savienībā).

Drczna 85. kilometrs 96. 98. Ipp. iet uz Kanosu

Idiomas "gājiens uz Kanosu" nozīme piekrist pazemojošai kapitulācijai, samierināties, nožēlot grēkus. 1077. gada janvārī no baznīcas ekskomunicētais un gāztais Svētās Romas imperators Henrihs IV kājām pāri Alpiem aizgāja uz Kanosu pili Ziemeļitālijā, kur trīs dienas stāvēja pie pils sienām, lūdzot, lai viņu pieņem un viņam piedod pāvests Gregors VII.

Gribi pāriet Rubikonu

Spārnotais izteiciens "pāriet Rubikonu" nozīmē "pieņemt izšķirošu lēmumu"; radies no Plūtarha, Svetonija un citu stāstiem par 49. g. p.m.ē. notikumiem, kad Jūlijs Cēzars forsēja Rubikonu, ielaužoties tagadējās Itālijas teritorijā un uzsākot pilsoņu karu, kas ļāva viņam kļūt par imperatoru.

sers Kombi Korms

Kalambūrs no lopbarības nosaukuma krievu valodā "kombikorma" tas ir, kombinētas barības (krieviski комбинированный корм), sajaucot dažādus dabiskus un ķīmiskus komponentus.

cilvēkā visam jābūt skaistam: gan dvēselei, gan domām, gan…

Aptuvens citāts no Antona Cehova lugas Tēvocis Vaņa: "Cilvēkā visam jābūt skaistam: ir sejai un drēbēm, ir dvēselei un domām…" [Čehovs, 1969,312. lpp.J.

Tikai grūtā liktens sieviete, ar bereti piesegusi izsistos zobus, gulēja kā fatamorgāna…

Alūzija uz Borisa Pasternaka dzejoli Сестра моя жизнь и сегодня в разливе, kurā ir rindiņas: "Мигая, моргая, но спят где-то сладко,/ И фатаморганой любимая спит." (Parindenis: "Mirkšķinot, bet guļ kaut kur saldi, / Un kā fatamorgāna mīļotā guļ.")

Drezna 85. kilometrs 98. 99. lpp.

tajās dienās bezbiļetniekus kā indiešus sadzina rezervācijās

Savulaik "rezervācijās" (rezervātos) sadzina Ziemeļamerikas indiāņus, šeit indiāņi nomainīti ar indiešiem, apspēlējot krievu vārdu индеец un индиец līdzību.

zvetēja pa galvām ar Efronu un Brokhauzu

Efrons un Brokhauzs izdevēji, kas laida klajā vienu no lielākajām (smagākajām) Krievijas enciklopēdijām 86 sējumos (1890 1907); šeit norāde uz to iespaidīgo masu.

Viņš rīkojās vienkāršāk; viņš ņēma no bezbiļetnieka gramu par kilometru

Sk. Jerofejeva interviju ar Leonīdu Prudovski: "Un, starp citu, man parasti jautā par tām ainām "Petuškos", nu, kaut vai ar to pamuļķo kontrolieri. Bet patiešām, es taču stāvēju ziemā, ziemā viss raustījos no aukstuma, stāvēju, un man krūšu kabatā bija šitā… pudele… pudele… nu, zināms, ar ko. Bumba 0,8. Un kad ienāca kontrolieris, viens kontrolieris uzreiz devās tur, bet šis apstājās un saka; "Jū-ū-su biļetīti? Jū-ū-su biļetīti!" Es saku: "Nav man biļetītes. Nav man biļetītes." Un tad viņš tā cieši palūkojās, bet es tad neuzmanīgi biju to savu 0,8 ielicis… "Bet tas kas tas tev ir?" Es saku: "Tas tā vienkārši.." "Kā tas ir tā vienkārši? Tūlīt pat velc ārā!" Es izņēmu, bet viņš nekavējoties izdarīja: bum-bum-bum-bum-bum-bum. Un pastiepj man:"Brauc tālāk, jaunais cilvēk." Kā viņi nesaprot, no kā rodas literāri darbi? Lūk, no tāda… tāda mazumiņa" [Jerofejevs, 2003, 502. lpp.].

izgāzies uz soliņa kā nйgociants

Nйgociants no lat. negotians, vairumtirgotājs.

saites ar plašām masām

Klišeja no padomju propagandas arsenāla: "saites ar plašām masām" parasti "stiprināja" Komunistiskā partija.

85. kilometrs Riekstaine-Zujeva 99. 100. lpp.

Rickstaine-Zujeva

Riekstaine-Zujeva (krieviski 0pex0B0-3yen0) viens no vecākajiem (kopš 18. gs.) tekstilrūpniecības centriem Krievijā, kas kā vienota administratīva vienība izveidojās 19. gadsimta beigās, saplūstot Orehovas (Riekstaines) un Zujevas ciemiem.

Kādreiz tas izsauca "niknumu un sašutumu" tagad tas izsauc "likumīgu lepnumu"

Padomju avīžu štamps "niknums un sašutums" tika izmantots, lai izteiktu "progresīvās cilvēces" daļas attieksmi pret kapitālistu "izdarībām". Štamps "likumīgs lepnums" tika izmantots, lai raksturotu "padomju cilvēku lepnuma jūtas par sociālisma iekarojumiem".

85. kilometrs Riekstaine-Zujeva

Un tu domā, Še-he-re-za-de, ka tu arī šoreiz no manis atkratīsies?

Parodija par arābu viduslaiku pasaku cikla Tūkstots un vienas nakts sižetu: cietsirdīgais un ļaunais sultāns Šahriars ik dienu ņēma jaunu sievu, bet, rītam austot, to nogalināja. Sultāna vizīra meita Šeherezade apsola sultānam ik vakaru stāstīt stāstu, un tā viņa stāsta tūkstots un vienu nakti.

nomurmināju kaut ko par romiešu tiesībām

Romiešu tiesības likumu un juridisku noteikumu kopums Senajā Romā.

nonācu līdz skandālam ar Lukrēciju un Tarkviniju [..] kas tad tomēr notika ar Lukrēciju: vai delveris Tarkvinijs panāca savu vai nepanāca?..

"Delveris Tarkvinijs" R.omas valdnieka Tarkvinija Lepnā (6. gs. p.m.ē.) jaunākais dēls Seksts Tarkvinijs savu panāca:"…

85. kilometrs Riekstaine-Zujeva 100. 101. lpp.

viņš izvilcis zobenu iet pie dusošās Lukrēcijas un kreiso roku uzspiedis uz sievietes krūtīm, čukst:"Klusi, Lukrētija! Esmu Seksts Tarkvinijs; rokā ir zobens; tu mirsi, ja iekliegsies!" Kad no miega iztraucētā sieviete neredzēja nekādu palīdzību, bet tuvumā nāvi uzglūnam, tad Tarkvinijs sāka atzīties mīlā, lūdza, jauca lūgšanas ar draudiem, mēģināja visādi sagrozīt sievietes sirdi. Kad viņš redzēja, ka tā ir ietiepusies un to neloka pat bailes no nāves, viņš iebiedēšanai pievieno negodu: kopā ar viņas līķi viņš teicās nolikt nogalinātu kailu vergu, lai teiktu, ka viņa esot nogalināta neglītā laulības pārkāpumā. Pēc tam, kad negantā kaisle ar šādu iebaidīšanu gluži kā ar spēku bija uzvarējusi ietiepīgu kautrību un Tarkvinijs no turienes bija aizgājis lepns par iekarotās sievietes godu [..]" [Līvijs, 1940, 89. 90. lpp.]. Tiklā Lukrēcija, karavadoņa Tarkvinija KoIIātina sieva, izdarīja pašnāvību tēva un vīra klātbūtnē, iedurot nazi sirdī.

l.ukrēcijas pašnāvība kopš Renesanses ir iemīļots Eiropas glezniecības sižets, šim sižetam drāmu Lukrēcijas izvarošana veltījis Šekspīrs (1594), tāda paša nosaukuma operu sarakstījis Benžamins Britens (1946).

sāku stāstīt par Hipatiju

Hipatija (ap 370-415) Aleksandrijas filozofē neoplatoniķe, matemātiķe, astronome. Saskaņā ar Sokrātā Sholastiķa liecību viņa Baznīcas vēsturē (7, 15), 415. gada pavasarī viņu uz ielas ielenca saniknots kristiešu mūku pūlis, sāka sist, aizstiepa viņu uz baznīcu, tur izģērba, nosita ar asiem dakstiņiem un sadedzināja.

zelta laikmetu, kurš tiešām, tiešām drīz iestāsies?..

Sal. Atklāsmes grāmata 22:20: "Kas to apliecina, tas saka: tiešām, es nāku drīz! Amen, Tiešām, nāc, Kungs Jēzu!" Par "zelta laikiem", kas tiešām drīz iestāsies, runāja arī Hruščovs: "Arvien vairāk tuvojas mūsu dižais mērķis, un jau skaidri redzama mirdzošā kalna virsotne, uz kuras netālā nākotnē padomju tauta

85. kilometrs Riekstaine-Zujeva 101. lpp.

pacels komunisma karogu. (Vētraini aplausi.)" [Pārskats partijas XXII kongresam, 1962, 49. lpp.] XXII kongress pieņēma PSKP jauno programmu, kurā bija teikts, ka„Partija svinīgi pasludina: tagadējā padomju cilvēku paaudze dzīvos komunismā!" [Programma, 1977,180. lpp.]

No trešā reiha, ceturtā skriemeļa, piektās republikas un septiņpadsmitā kongresa vai tu vari spert soli kopā ar mani pretī visu jūdu gaidītajai piektajai valstībai, septītajām debesīm un otrajai atnākšanai?..

Par Trešo reihu Hidera Vāciju dēvēja fašistu ideologi, izmantojot analoģiju ar iepriekšējiem reihiem: Vācu impēriju (18671918) un Veimāras republiku (1918 1933).

Ceturtais skriemelis somu rakstnieka M. Larni (19091993) satīrisks romāns (1957), kurā izsmiets amerikāniskais dzīves veids.

Piektā republika Francijas valsts iekārta, sākot ar 1958. gadu, ko nodibināja de Golla nacionālās glābšanas valdība.

Septiņpadsmitais kongress Viskrievijas komunistiskās partijas (VKP) 17. kongress (1934), "uzvarētāju kongress" kurā tika paziņots par neatgriezenisku PSRS kursu uz sociālismu.

Piektā valstība: "Un šo ķēniņu laikā tas debesu Tēvs uzcels valstību, kas mūžīgi netaps izpostīta, un šī valstība netiks atdota nevienai citai tautai; tā satrieks un iznīcinās visas valstis, bet pati viņa pastaves muzigi ' (Daniēla 2:44].

Otrā atnākšana Jēzus Kristus otrā atnākšana [sk.: Mat. 24:30]: "Tad debesīs atspīdēs Cilvēka Dēla zīme, un visas tautas virs zemes tad vaimanās, un tie redzēs Cilvēka Dēlu nākam uz padebeša ar lielu varenību un godību."

"izredzētākā no visām dienām"

Krievu bībeles tekstā (2. Mozus 23:22) atrodama vārdkopa "izredzētā tauta no ciltīm", kas tur ievietota no Bībeles 70

85. kilometrs Riekstaine-Zujeva 101. 102. lpp.

tulkotāju tulkojuma sengrieķu valodā (Septuagintas):"Если будешь слушать гласа Моего, и будешь исполнять все, что скажу тебе, и сохранишь завет Мой, то вы будете у Меня народом избраным из всех племен; ибо вся земля Моя; вы будете у Меня царственным священст вом и народом святым. Сии слова скажи сынам Израилевым." Šī fragmenta nav Bībeles tulkojumos no senebreju valodas.

alkstošais Simeons beidzot teiks: "Tagad atlaid savu kalpu, Kungs…"

Sal. ar Lūkas 2:29:"Tagad atlaid, Kungs, savu kalpu mierā…"

Un teiks ercenģelis Gabriēls: "Jaunava Marija, esi sveicināta, tu augsti teicama starp sievām."

Sal. ar Lūkas 1:28: "Un pie tās ienācis, eņģelis sacīja: esi sveicināta, tu apžēlotā, Kungs ir ar tevi, tu augsti teicamā starp sievām."

Bet doktors Fausts teiks: "Lūk mirklis! Turpinies un apstājies."

Atsauce uz slavenajiem Fausta vārdiem Gētes Faustā: "Es spētu sacīt uz šo brīdi: / 'Tu esi skaists! jel kavējies! / Viss, ko es radīju pa dzīves sprīdi, / Ne mūžos nevar izgaisties'" [Gēte, 1972,435. lpp.].

Un visi, kuru vārdi būs ierakstīti dzīvības grāmatā, dziedās

Sk. Atklāsmes grāmata [3:5]: "Kas uzvar, tas ar baltām drēbēm taps apģērbts; un es viņa vārdu neizdeldēšu no dzīvības grāmatas…"

Jesaja, līksmo!

Tradicionāls pareizticīgo baznīcas dziedājums, ko parasti izpilda laulājot.

85. kilometrs — Riekstaine-Zujeva 102. lpp.

Diogens nodzēsīs savu lukturi

Diogcns no Sinopes (ap 404.-323. g. p.m.ē.) sengrieķu filozofs kiniķis, kas izcēlās ar īpaši neatkarīgu un izaicinošu uzvešanos; stāsta, ka, "dienas laikā aizdedzis gaismekli, viņš teicis: "Es meklēju cilvēku"" (Lāertas Diogens. Ievērojamu filozofu dzīves. VI 2.41).

Austrumu sieviete nometīs parandžu

Padomju lozungs Vidusāzijas republikās 20., 30. gados.

Un apgulsies vilks blakus avij

Tēls no Bībeles, kas apraksta vispārēju samierināšanos Dieva priekšā:"Tad vilks mājos pie jēra, un pantera apgulsies pie kazlēna; teļš un jauns lauva, un trekni lopi būs kopā, un mazs zēns tos ganīs" [Jesaja, 11:6].

un neviena asara nenolīs

Sk. Atklāsmes grāmatā [21:4]: "Viņš nožāvēs visas asaras no viņu acīm un nāve vairs nebūs, nedz bēdas, nedz brēkšana, nedz raizes vairs nebūs, jo, kas bija, ir pagājis."

lauzot rokas kā gitāna

Gitāna čigāniete. Citāts no Osipa Mandelštama dzejoļa Kinematogrāfs (1913):

"И в исступленьи, как гитана, / Она заламывает руки." (Раrindenis:"Un neprātā kā gitāna / Tā lauza rokas.")

homoseksuālisms mūsu valstī ir iznīcināts galīgi, tomēr ne pilnīgi

Tiek parodēti zinātniskā komunisma apgalvojumi, runājot par "sociālisma uzcelšanas etapiem PSRS" lai gan sociālisma uzvaru pasludināja jau Vissavienības VIII Ārkārtējais padomju kongress, tomēr rikai PSKP ārkārtējais XXI kongress 1959.

Riekstaine-Zujeva 103. lpp.

gadā, "rezumēdams partijas un padomju tautas uzvaru rezultātus visā laika posmā pēc Oktobra, (..] izdarīja svarīgu secinājumu: "sociālisms Padomju Savienībā guvis pilnīgu un galīgu uzvaru" [PSKP, 1972, 555. lpp.].

Viens vienīgs homoseksuālisms

Sk. šķirkli "homoseksuālisms" 1952. gadā izdotajā Lielajā padomju enciklopēdijā: "Pretdabiska tieksme pēc sava dzimuma personām; sastopama gan vīriešiem, gan sievietēm; var izpausties blakus normālai dzimumdzīvei (biseksuālisms), bet biežāk normālās tieksmes tiek izspiestas. Buržuāziskie zinātnieki uzskata, ka homoseksuālisms ir tīri psihopatoloģiska parādībā, un ar homoseksuālisma jautājumiem nodarbojas galvenokārt psihiatri un tiesu mediķi. Viņi uzskata homoseksuālismu par iedzimtu anomāliju, bioloģisku variantu. [..] Kapitālistiskajā sabiedrībā homoseksuālisms ir izplatīta parādība. Pietiek norādīt uz homoseksuālās profesionālās prostitūcijas pastāvēšanu kapitālistiskajās valstīs. Lielu ietekmi uz homoseksuālisma attīstību atstāj dzeršana, kā arī agras bērnības seksuālie iespaidi. [..) Padomju sabiedrībā ar tās veselīgo morāli homoseksuālisms kā seksuāla izvirtība tiek uzskatīts par apkaunojošu un noziedzīgu. [..] Kriminālatbildību par homoseksuālismu nosaka Vissavienības 1933. gada 17. decembra likums (brīvības atņemšana no trim līdz astoņiem gadiem)" [LPE, 1952].

Riekstainc-Zujcva

pašūpojās kā domājoša niedre

Cilvēks kā domājoša niedre šo tēlu izmantojis franču filozofs Blēzs Paskāls: "Cilvēks nav nekas vairāk kā tikai pati vājākā niedrīte dabā; bet viņš ir domājoša niedrīte. Izplatījumam nav jāapbruņojas, lai viņu samītu. Lai viņu nogalinātu, pietiek ar vienu vēsmiņu, ar vienu ūdens pilienu. Bet, pat ja viss

Riekstaine-Zujeva Stāvkalne 104. 105. lpp.

izplatījums viņu samītu, cilvēks tik un tā būtu pārāks par to, kas viņu nogalina, jo viņš apzinās, ka mirst; un izplatījumam nav ne jausmas par savu pārsvaru. Mūsu cieņa ir domāšanā. No turienes arī vajag slieties augšā, nevis no telpas un laika. Tāpēc centīsimies domāt pienācīgi. Tāds ir morāles pamats." [Pascal. Pensйes. Ed. G. Desprez. Paris, 1671. XXI, 1016. No franču valodas tulkojusi Agnese Gaile.]

Visu to es redzēju pilnīgi skaidri un apliecinu to pasaulei

Sal. Jāņa 1. vēstuli (4:14): "Un mēs esam redzējuši un liecinām, ka Tēvs ir sūtījis Dēlu par pasaules Pestītāju [Jaunā Derība, 2007]. Sešdesmito gadu beigās Jerofejeva piezīmju grāmatiņā atrodams ieraksts:'"Redzēju. Liecinu.' (V. Rozanovs)" [Jerofejevs, 2005,603. lpp.].

nolicis airus, atdevos

Sal. ar Borisa Pasternaka dzejoļa nosaukumu Nolicis airus (Сложа весла, 1917).

Riekstaine-Zujeva Stāvkalne

iedzer kadiķīti

Kadiķu degvīns džins. PSRS to ieveda galvenokārt no Ungārijas.

Es slīpēju tēzes

1917. gada 3. aprīlī (pēc vecā stila) Ļeņins atgriezās no ārzemēm, un tūlīt pēc iebraukšanas, turpat pie Somijas dzelzceļa stacijas Pēterburgā viņš, uzkāpis uz bruņumašīnas, uzrunāja tur sapulcējušos kareivjus un strādniekus, aicinot uz sociālistisko revolūciju. PSKP vēstures apcerējumi grāmatā šī epizode aprakstīta šādā stilā: "Neaizmirstamā 1917. gada 3. aprīļa diena.

Riekstaine-Zujeva Stāvkalne 105. lpp.

Petrograda, Somijas stacijas laukumā, viļņojas milzīga cilvēku jūra. Revolucionārie strādnieki, kareivji un matroži sagaida Vladimiru Iljiču Ļeņinu, kurš atgriežas dzimtenē. [..] Uzkāpis uz bruņu mašīnas, Ļeņins sveic revolucionāro proletariātu un kareivjus, kas atbrīvojuši Krieviju no gadsimtiem ilgas carisma kundzības. Savu runu viņš beidz ar kvēlu aicinājumu:'Lai dzīvo sociālistiskā revolūcija!'"

Nākamajā dienā boļševiku sanāksmē Taurijas pilī Ļeņins uzstājās ar referātu par šo tēmu -"Par proletariāta uzdevumiem šajā revolūcijā". Tās arī bija slavenās "Aprīļa tēzes" kas "saturēja Ļeņina sociālistiskās revolūcijas ģeniālās idejas un radoši attīstīja šo teoriju tālāk" (PSKP vēstures apcerējumi, 1967, 119., 120,121. lpp.].

Vladimirs Muravjovs stāsta, ka, dzīvojot Maskavas universitātes kopmītnēs 50. gadu beigās, kopā ar Veņičku sacerējuši operu Aprīļa tēzes (Jerofejevs, 2003, 574. lpp.].

Tātad tu uzskati, ka situācija ir nobriedusi?

Parodija par Ļeņina rakstiem 1917. gada boļševistiskā apvērsuma priekšvakarā. Ļeņina rakstā Krīze nobriedusi lasām: "…visi simptomi rāda (..], ka vispārnacionālā krīze ir nobriedusi" [Ļeņins, 1951(1), 56. lpp.].

Lēmumu par sacelšanos CK pieņēma 10. oktobrī."…Ļeņins nolasīja referātu par pašreizējo momentu. Viņš pierādīja, ka ir nepieciešams izdarīt sacelšanos vistuvākajā laikā, jo varas pāreja proletariāta rokās politiski ir pilnīgi nobriedusi. [..] Centrālā Komiteja pieņēma lēmumu, kurā bija ierakstīts: "Bruņotā sacelšanās ir neizbēgama un pilnīgi nobriedusi" [PSKP vēstures apcerējumi, 1967,145. lpp.J.

-   Kad tad sāksim? Rīt?

-    Bet kas to lai zina! Es, kad mazliet iedzeru, man liekas, ka var sākt kaut šodien, ka pat vakar sākt nebija par agru. Bet

Riekstaine-Zujeva Stāvkalne 105. lpp.

tikko sāk pāriet — nē, domāju, gan vakar bija par agru, gan parit nebūs par vēlu.

Parodija par Ļeņina vārdiem pirms Oktobra apvērsuma, apsverot apvērsuma sākšanās laiku. Sk. Džona Rīda grāmatu Desmit dienas, kas satricināja pasauli: "Runāja Ļeņins.

24. oktobri, viņš teica, rīkoties būs par agru. Lai saceltos, nepieciešama Viskrievijas bāze, bet divdesmit ceturtajā vēl nebūs ieradušies visi delegāti. No otras puses, 26. oktobrī būs par vēlu: ap šo laiku kongress būs jau organizējies, bet lielai, organizētai sapulcei grūti rīkoties ātri un noteikti. Mums jārīkojas 25. oktobri kongresa atklāšanas dienā, lai varētu tam sacīt: Lūk, vara! Ko jūs ar to darīsiet?"' [Rlds, 1977,85. lpp.].

Saskaņā ar padomju historiogrāfiju, pirms boļševistiskā apvērsuma nebeidzās diskusijas par to, vai revolūcija ir vai nav nobriedusi. "Tikai Kameņevs un Zinovjevs neatlaidīgi skandināja, ka sacelšanās ir priekšlaicīga. [..] Dienās, kad partija rosīgi darbojās, lai realizētu Ļeņina sacelšanās plānu, Kameņevs un Zinovjevs rīkojās kā streiklauži" (PSKP, 1972,146. lpp.].

starp Tartinas ciemu un Jeļisejkovu

Tartina (Тартино) un Jeļisejkova (Елисейково) reāli līdz šim laikam pastāvoši ciemi Petušku rajonā.

pie fermas

Jerofejeva tekstā "Скотный двор", tieši tā krieviski skan Džordža Orvela grāmatas Animal farm nosaukums; Orvela grāmata Padomju Savienībā bija plaši izplatīta samizdatā. Latviski Orvela grāmata iznākusi ar nosaukumu Dzīvnieku ferma.

-    Uz redzēšanos, biedri. Pacenties šonakt iemigt…

-    Pacentīšos, iemigšu, uz redzēšanos, biedri…

Atdarināta padomju vēsturiski revolucionāro romānu frazeoloģiju.

Riekstaine-Zujeva Stāvkalne 105. 106. lpp.

neauglīgu kā vīģes koks

Sal. ar Mat. 21:19:"…un, ieraudzīdams vīģes koku, viņš piegāja klāt, bet neatrada uz tā nekā, vienīgi lapas. Tad viņš saka vīģes kokam: "Lai nemūžam uz tevis neienākas neviens auglis!" Un vīģes koks tūlīt nokalta."

Sēdies, biedri, ar mums kājās taisnības nav [..] Bet nav tās arī augstāk

"Paroles" pirmajā daļā izmantota krievu valodas idioma "kājās taisnības nav" atbilde ir rinda no Aleksandra Puškina Mocarta un Saljeri (parindenis):"Visi saka: taisnības uz zemes nav. / Bet nav tās arī augstāk." Sk. piezīmi 198. lpp. Atgādināsim, ka ar vārdiem"visi saka" sākas Maskava-Gailīši.

piesita savas četrpadsmit tēzes

Kontaminācija no Ļeņina Aprīļa tēzēm un Mārtiņa Lutera 95 tēzēm, kuras viņš 1575. gadā piestiprināja pie Vitenbergas baznīcas durvīm.

Čerkasova vāļājās mums pie kājām, Ņeugodova un Pekša sauca pēc žēlastības [..] no veikala Polomos līdz Andrejevskas ciema padomes noliktavai

Čerkasova, Ņeugodova, Pekša, Polomi, Andrejevska (Черкасово, Неугодово, Пекша, Поломы, Андреевское) ciemi Реtušku rajonā.

uzvarētāju kongress

Sk. piezīmi 310. lpp.

Maksimiljēns Robespjērs, Olivers Kromvels, Soņa Perovska, Vera Zasuļiča

Maksimiljēns Robespjērs (1758-1794), viens no Lielās franču revolūcijas līderiem, jakobīnietis, centās panākt (un panāca)

Riekstaine-Zujeva Stāvkalne 107. lpp.

nāves sodu gāztajam karalim Ludviķim XVI, pašu Robespjēru giljotinēja pēc jakobīņu diktatūras krišanas.

Olivers Kromvels (1655-1658) viens no angļu 17. gs. revolūcijas līderiem, sankcionēja karaļa Kārļa I nāves sodu, vēlāk faktiski kļūdams par Lielbritānijas diktatoru.

Sofja Perovska (1853-1881) krievu revolucionāre, narodņiku kustības pārstāve, piedalījās vairākos terora aktos, tai skaitā, cara Aleksandra II nogalināšanā, par ko tika pakārta, kļūstot par pirmo sievieti Krievijā, kas sodīta ar nāvi par politisku noziegumu.

Vera Zasuļiča (1849-1919) krievu revolucionāre, 1878. gadā šāva uz Sanktpēterburgas mēru Trepovu, vēlāk viena no meņševiku vadītājām.

bez intervences mums neiztikt. [..] nepieciešams pilsoņu vai jel kāds karš, nepieciešamas kā minimums divpadsmit frontes

Pilsoņu karu Krievijā padomju historiogrāfija vienmēr saistīja ar "ārvalstu militāro intervenci."

No 1919. gada jūlijam līdz 1920. gada septembrim Pilsoņu karā Krievijā patiešām bija 12 frontes: Rietumu, Dienvidrietumu, Dienvidu, Dienvidaustrumu, Kaukāza, Austrumu, Turkestānas un 5 frontes Turkestānas republikā: Aizkaspijas, Fergānas, Ziemeļaustrumu, Semirečinskas, Aktjubinskas.

Baltpoļi nepieciešami

Baltpoļi poļi, kas baltās Poļu armijas sastāvā Pilsoņu kara laikā cīnījās pret Padomju Krieviju.

Norvēģija [..] visi bija kaut kā aizmirsuši, ka tā jau pirms divdesmit gadiem bija iestājusies NATO

1969. gadā beidzās termiņš Norvēģijas dalībai NATO, un avīzēs bieži parādījās ziņas sakarā ar debatēm par šī termiņa pagarināšanas nepieciešamību.

Riekstaine-Zujeva Stāvkalne 107. 108. lpp.

Vladiks C-skis

Vladislavs Cedrinskis sk. piezīmi 257. lpp.

tika nosūtīta ģenerālim Frankoj lai viņš ierauga tajā brīdinošu pirkstu, vecais mūdzis, lai nobāl kā šī lapa, sagrabējušais perdelis kaudiljo!..

Francisko Baamonde Franko (1892-1975) 1936. gadā kļuva par Spānijas fašistisko diktatoru, 1939. gadā hunta viņu pasludināja par Spānijas valdnieku kaudiljo (caudillio) līdz mūža galam. Padomju avīzēs Franko bija populārs negatīvais tēls, sk., piemēram, 1969. gada 6. februāra Cīņas rakstu Spānija: negaiss savelkas: "Kaudiljo [..] nav pirmais un nav pēdējais tā dēvētais nacionālists, kas gatavs pārdot savu dzimteni tam, kurš vairāk maksās, apmaiņā pret militāriem līdzekļiem iekšēju nemieru apspiešanā. [..] "Asiņainais punduris", kā Franko dēvē spāņu tauta, reti atstāj savu rezidenci — Prado pili, ko apsargā gan suņi, gan sarežģītas signālierīces ar fotoelementiem."

No britu impērijas premjera Herolda Vilsona mēs pieprasījām pavisam nedaudz: aizvāc, premjer, savu stulbo lielgaballaivu no Akabas līča

Herolds Vilsons (1916-1995) kopš 1963. gada Lielbritānijas leiboristu partijas līderis; no 1964. līdz 1970. g. un no 1974. līdz 1976. g. britu valdības premjerministrs. 1956. gada kara laikā pret Ēģipti tika lietots termins "lielgaballaivu diplomātija" attiecinot to uz militāra spēka lietošanu pārrunu vietā. 1967. gadā Sešu dienu kara laikā Akabas līcī angļu llote veica preventīvus iebaidīšanas manevrus (protams, runa nebija par"lielgaballaivām").

ceturtā vēstule Vladislavam Gomulkam [..] neatņemamas tiesības uz Poļu koridoru

Vladislavs Gomulka (1905-1982) viens no Polijas strādnieku un komunistu kustības līderiem, no 1956. līdz 1970. g. Polijas strādnieku partijas pirmais sekretārs.

Rickstainc-Zujcva — Stāvkalne 108. lpp.

Poļu koridors no 1919. 1945. g. 30 līdz 200 kilometrus plata teritorijas josla, kas saskaņā ar 1919. gada Versaļas miera līgumu piešķīra Polijai izeju uz Baltijas jūru. Vāciešu pretenzijas sakarā ar Poļu koridoru bija formālais iemesls uzbrukumam Polijai un Otrā pasaules kara sākumam 1939. gadā.

Juzefam Cirankevičam uz Poļu koridoru

Juzefs Cirankevičs (1911-1989) viens no poļu strādnieku un sociālistu kustības līderiem, 1954. 1970. g. Polijas Ministru Padomes priekšsēdētājs.

Abām Ebanam, Moše Dajanam, ģenerālim Suharto un Aleksandram Dubčekam

Aba Ebans sk. piezīmi 236. lpp.

Moše Dajans sk. piezīmi 236. lpp.

Ģenerālis Suharto (1921) Indonēzijas politisks un militārs darbinieks, kopš 1968. gada Indonēzijas prezidents, diktators un huntas vadītājs; Suharto pastāvīgi parādījās padomju preses slejās, piemēram, 1968. gada oktobri PSRS Augstākās padomes prezidija priekšsēdētājs Nikolajs Podgornijs vērsās pie Suharto, aicinot viņu apžēlot uz nāvi notiesātu Indonēzijas komunistu grupu, ko Suharto atteicās darīt.

Aleksandrs Dubčeks (1921-1992) 1968. 1969. gadā Cehoslovākijas komunistiskās partijas pirmais sekretārs. Dubčeku uzskata par politisko pārmaiņu iniciatoru Čehoslovākijā 60. gadu beigās. Demokrātisko pārmaiņu process, "Prāgas pavasaris" beidzās ar padomju karaspēka intervenci Čehoslovākijā 1968. gada 21. augustā.

kā sev no galvas matus plēš Juzefs Cirankevičs

Sešdesmito gadu oficiālajās fotogrāfijās Juzefs Cirankevičs lielākoties redzams bez matiem.

Stāvkalne Kāvkalns 108. 109. lpp.

ēdināsim tevi atbilstoši Ženēvas konvencijai

1949. gadā Zenēvā tika parakstīts starptautisks ligums par normām, kā jāapietas ar karagūstekņiem. Iedaļā par ēdināšanu teikts, ka karagūstekņu "ikdienas racionam jābūt pietiekamam pēc daudzuma, kvalitātes un daudzveidības, lai varētu uzturēt karagūstekņu labu veselību [..] Jāņem vērā arī karagūstekņiem pierastais ēdināšanas režīms" (sk. 1949. gada 12. augusta Ženēvas konvenciju par apiešanos ar karagūstekņiem, otro nodaļu, 26. punktu). PSRS Ženēvas konvenciju parakstīja tikai 1954. gadā.

Stāvkalne Kāvkalns Kāvkalns

Oriģinālā "Воиново". Dzelzceļa stacija nosaukta pēc netālā Voinovas Kalna (Воинова lopa) ciema Kļazmas krastā. Saskaņā ar vienu no versijām par ciema nosaukuma izcelšanos, pie Voinovas kalna Miņina un Požarska karakalpi 1610. gadā kaujā pieveica poļu-lietuviešu karaspēku.

notika Plēnums. Tas bija paplašināts un oktobra

Par plēnumiem sauca PSKP CK sapulces, kas parasti tika sasauktas vairākas reizes gadā. Plēnumi tika saukti pēc mēnešiem (janvāra plēnums u. tml.), un, ja uz tiem tika aicināti partijas darbinieki, kas nebija Centrālās komitejas biedri, tad tādus plēnumus sauca par paplašinātajiem. Formāli plēnumi bija augstākie varas orgāni PSKP (līdz ar to, arī visā valstī) laikā starp partijas kongresiem, tomēr gandrīz vienmēr to lēmumus jau iepriekš noteica PSKP Politbirojs. Starp citu, tieši PSKP CK oktobra plēnums 1964. gada 14. oktobrī atbrīvoja no amata PSKP CK pirmo sekretāru Ņikitu Hruščovu, un pie varas nāca Leonīds Brežņcvs.

Stāvkalne Kāvkalns 109. lpp.

Viss 1, plēnums bija veltīts prezidenta vēlēšanām

Līdz 1990. gadam Padomju Savienībā prezidenta posteņa nebija. Par pirmo un vienīgo PSRS prezidentu kļuva Mihails Gorbačovs, kuru 1989. gadā ievēlēja PSRS Tautas deputātu kongress.

visu atlikušo laiku aprija debates

Kongresu deputātu un plēnumu dalībnieku debatēm vienmēr bija formāls raksturs, debašu uzstāšanās vienmēr iepriekš sagatavoja atbildīgi PSKP CK darbinieki. Par to rakstīja apmēram tā: "1968. gada 30. oktobrī notika kārtējais PSKP CK Plēnums. Plēnums noklausījās PSKP CK Ģenerālā sekretāra biedra L. Brežņeva referātu… Debatēs par referātu uzstājās…"

Šuras tante Polomos

Reāla persona, sk. Veņičkas drauga Avdijeva piezlmi:"[..j starp citu, Šuras tante Polomos ir dzīva un strādā savā vietā, ko tai atvēlējusi krievu literatūra" [Avdijevs, 1997,23. lpp.].

daudz nepieciešamāki ir dekrēti

Par dekrētiem Padomju Savienībā tika saukti augstāko varas orgānu akti; pazīstamākie bija dekrēti par mieru, zemi un varu, ko 1917. gadā tūlīt pēc Oktobra apvērsuma pieņēma II Viskrievijas deputātu kongress.

dekrēts par zemi: atdot tautai visu apriņķa zemi, ar visiem kustamajiem un nekustamajiem īpašumiem, ar visiem spirtotajiem dzērieniem un bez jebkādas izpirkšanas maksas

Saskaņā ar 1917. gada 26. oktobra Dekrētu par zemi visa muižnieku, cara, baznīcas utt. zeme tika konfiscēta (bez izpirkšanas) kopā ar inventāru un celtnēm un nodota lietošanā zemniekiem.

pārbīdīt pulksteņa rādītājus

Drīz pēc Oktobra apvērsuma ar Tautas komisāru padomes dekrētu pulksteņu radītāji tika pārbīdīti trīs stundas uz priekšu.

Stāvkalne Kāvkalns no. lpp.

vārdu "nav" piespiest atkal rakstīt ar "u"

Oriģinālā: "…слово "черт" надо принудить снова писать через "о"". Ar Izglītības Tautas komisariāta 1917. gada 23. decembra dekrētu tika atcelti četri krievu alfabēta burti un uzsākta pareizrakstības reforma: pirms tam vārdu čort (velns) varēja rakstīt gan ar'e" gan ar"o" burtu, pēc reformas tikai ar'e". Reforma, kurai gan nebija sakara ar boļševiku revolūciju, skāra arī latviešu valodu, kad saskaņā ar 1922. gada 24. maija Likumu par latviešu ortogrāfijas jautājuma nokārtošanu, piemēram, gotu burti tika nomainīta ar latīņu burtiem, bet saliktā patskaņa "ее" vietā tika noteikts rakstīt"ic". [Sk. Valdības vēstnesis, 1922. gada 22.jūlijā.)

Tulkojot esmu izmantojis Raiņa iecienīto vārda "nav" rakstību pēc izrunas kā "nau".

iedzērām ķimeņu

Ķimeņu stiprs (40°) uzlējums uz ķimenēm.

kādu teroru uzsāc? Balto?

"1815. gadā Francijā pēc Napoleona I"simts dienām"un tiem sekojošās Burbonu karaliskās dinastijas varas atjaunošanas tika sastādīti to personu saraksti, kuras bija veicinājušas gāztā imperatora Napoleona atgriešanos no izsūtījuma Elbas salā, un sākās to masveida aresti. Burbonu karoga baltās krāsas dēļ šīs vajāšanas nosauca par balto teroru (latīņu terror šausmas), pretstatot to sarkanajam teroram [..] Francijā jau 1793. un 1794. gadā, asinskāro jakobīņu diktatūras laikā, tika realizēts "sarkanais terors" [Aldersons, 2005,29., 165. lpp.).

Par "balto teroru" oficiālajā padomju vēsturē sauca terora aktus pret atsevišķiem vadošiem boļševikiem (atentāts pret Ļeņinu, Petrogradas čekas priekšnieka M. Uricka noslepkavošana 1918. gadā u. c.) vai padomju funkcionāriem provincēs."Baltais terors" deva iemeslu boļševikiem uzsākt masīvu t.s.'sarkano teroru" piemēram, nošaušanu, rēķinot 1000 nošauto pret vienu nogalināto boļševiku, ķīlnieku sagrābšanu un pakāpenisku nošaušanu utt.

Stāvkalne Kāvkalns no. lpp.

un tiesību deklarāciju

Pēc 1789. gadā Francijas Satversmes sapulces pieņemtās Cilvēka un pilsoņa tiesību deklarācijas parauga 1917. un 1918. gadā tika pieņemta Krievijas tautu tiesību deklarācija un Strādnieku un ekspluatētās tautas tiesību deklarācija.

mācīties, mācīties, mācīties

Atsauce uz plaši pazīstamu Ļeņina izteikumu, kas padomju propagandas tekstos jaunatnei tika fiksēts tieši šajā formā; cēlies no darba Labāk mazāk, bet labāk, kur gan mācīties tika aicināti nevis jaunieši, bet valsts aparāta darbinieki: "Lai atjaunotu mūsu valsts aparātu, mums katrā ziņā jāsprauž sev uzdevums: pirmkārt mācīties, otrkārt mācīties un treškārt mācīties…" [Ļeņins, 1951 (II), 435. lpp.].

Kamenes lidojums

Fragments orķestrim no Nikolaja Rimska-Korsakova operas Pasaka par caru Saltanu (1900); vēlāk bieži tika izpildīts kā virtuozs muzikāls sacerējums visdažādākajiem instrumentiem.

pieaugušu delveru jociņi

Citāts no tā saucamās Jevgeņija Oņegina 10. nodaļas: "Безделье молодых умов / Забавы взрослых шалунов" [Puškins, 1937, 524.-525. lpp.). (Parindenis: "Jauno prātu bezdarbība / Pieaugušo delveru jociņi." Mirdzas Bendrupes atdzejojumā: "Vien izklaidēties ļāva šiem / Vien pieaugušiem nerātņiem." [Puškins, 613. lpp.].)

1-i

Laika skaitīšanu [..] nomainīsim vai atstāsim, kā ir?

1918. gada 24. janvārī Padomju Krievijā Juliāna kalendāru nomainīja ar Gregora, lai gan pastāvēja projekti ieviest jaunu laika skaitīšanu, sākot ar Oktobra apvērsumu. Līdzīgs precedents jau bija, kad Francijas nacionālais konvents 1793. gada 5. oktobrī

Kāvkalns Miza 111. 112. lpp.

ieviesa Lielās franču revolūcijas Kalendāru, kas Francijā pastāvēja līdz 1806. g. 1 .janvārim.

tika pieņemts lēmums pārcelt uz laiku galvaspilsētu no Cerkasovas uz Polomiem

1918. gada 10. martā Padomju Krievijas valdība nolēma drošības apstākļu dēļ pārcelt galvaspilsētu no Pēterburgas uz Maskavu.

Manu runu pārtrauca ovācijas

Padomju preses atreferējumos par nozīmīgām partijas sanāksmēm vai kongresiem līderu runas bieži tika pārtrauktas "ilgiem un vētrainiem aplausiem". Sk. arī Džona Rīda Viskrievijas II padomju kongresa aprakstu: "Viņš stāvēja, aptvēris tribīnes malas, ļāva piemiegto acu skatienam vairākkārt pārslīdēt zālei un, nepievērsdams nekādu uzmanību ilgajām ovācijām, gaidīja, kamēr tās norims. Kad delegāti apklusa, viņš īsi un vienkārši teica: "Tagad laiks stāties pie sociālistiskās kārtības celšanas!…"Jaunu dārdošu aplausu un sajūsmas kliedzienu vētra" [Rīds, 154. lpp.].

iesim visi pļavās gatavot punšu

Igors Avdijevs stāsta par iešanu pakaļ dzeramajam saistībā ar izteikumu "pļavās": "Tihonovs kārdināja Veņu izdzert lielāko daļu no visiem kārotā jau atpakaļceļā. Ja tas notika vasarā, tad tas saucās izdzert "pļavās", bet, ja ziemā, tad -"sniegos". Pat ja šīs "pļavas" bija caurstaigājams pagalms no Pjatņickas uz Ordinku vārtu rūmē pie 10. mājas, kur no 1964. līdz 1973. gadam dzīvoja Tihonovs ar sievu Lidiju Ļubčikovu" [Jerofejevs, 2003,552. lpp.].

Kāvkalns Miza

Miza oriģinālā Усад, vieta, kas piešķirta zemnieka mājai (sk. Vladimira Dāla Толковый словарь живого великорусского языка). Tulkojumā esmu izmantojis citu krievu vārdu мыза (muiža, lauku mājas), kas cēlies no igauņu mois, lībiešu moiza,

Kāvkalns Miza 113. lpp.

no kā aizgūts latviešu "muiža" (sk. Karulis, Konstantīns. Latviešu etimoloģijas vārdnīca. Rīga : Avots, 1992,1. sēj., 604. lpp.).

personu, kas stāv pāri bauslībai un praviešiem

"Bauslība un pravieši" ar šo vārdkopu apzīmē visus jūdu svētos rakstus, kuros "bauslība" atbilst Torai jeb piecām Mozus grāmatām, bet pravieši praviešu grāmatām un psalmiem, kas satur pravietojumus par mesijas atnākšanu. Sk., piemēram, Kalna sprediķī: "Tad nu visu, ko jūs gribat, lai cilvēki jums dara, tāpat dariet arī jūs viņiem. Jo ši ir bauslība un pravieši" [Mat. 7:12].

niecība un grābstīšanās pēc vēja

Pazīstams frazeoloģisms no Zālamana sakāmvārdiem, sk. piezīmi 209. lpp.

Kopējā tirgū neviens mūs nelaidīs

Par "Kopējo tirgu" sauca Eiropas ekonomisko savienību, kuru 1957. gadā izveidoja sešas Rietumeiropas valstis: Francija, VFR, Itālija, Beļģija, Nīderlande un Luksemburga. 1969. gadā no vadošajām Rietumeiropas valstīm tikai Lielbritānija nebija Kopējā tirgus dalībvalsts. De Golla atstādināšana pastiprināja Anglijas centienus iestāties Kopējā tirgū, un tas pastāvīgi bija ziņu temats arī padomju avīzēs.

Septītās amerikāņu flotes kuģi šurp nenonāks

ASV 7. kara flote viena no lielākajām amerikāņu jūras kara vienībām Klusajā okeānā. 60. gadu beigās tās kuģi bāzējās pie Vjetnamas krastiem, tādēļ flotes nosaukums pastāvīgi figurēja negatīvā nozīmē padomju masu informācijas līdzekļos.

B-52 iedos!

B-52 jaudīgs amerikāņu bumbvedējs, šī tipa bumbvedēji tika izmantoti karadarbībā Vjetnamā, tā nosaukums bieži ligu-

Kāvkalns Miza 113. lpp.

rēja padomju presē: "Ārzemju avīzes ar bažām raksta par ASV prezidenta Niksona lēmumu atjaunot bumbvedēju B-52 uzlidojumus Dicnvidvjetnamas patriotu pozīcijām" [B-52,1969].

"Fantomus" iedos

Fantoms amerikāņu iznīcinātāja bumbvedēja tips. 60. gadu otrajā pusē ASV aktīvi piegādāja Fantomus valstīm, kas īstenoja proamerikānisku politiku, pirmām kārtām, Izraēlai, par ko nebeidza vien zūdīties padomju prese: "Taču Telavivas vanagu apetīte nav apmierināma ar 50 amerikāņu bumbvedējiem'F-4 Phantom"' [Cīņa, 1968. g. 13. janv.]. "Kompetenti komentētāji norāda, ka papildus tiem 50 'Phantom' tipa iznīcinātājiem bumbvedējiem, ko ASV jau tagad piegādā Telavivai, Golda Meira nolēmusi lūgt Vašingtonai vēl 25 'Phantom' tipa iznīcinātājus un 85 'Skyhawk' tipa lidmašīnas" [Telavivas lūdzošā roka, 1967].

franka devalvāciju iedos

1968. gada beigās sakarā ar dziļu ekonomisko krīzi Francijā de Golla valdība bija spiesta īstenot franka devalvāciju, par ko labprāt rakstīja padomju avīzes. Sk., piemēram,"Francijā uzskata, ka franka devalvācijas pirmās sekas ir cenu celšanās, kas jau sākusies" [Cīņa, 1969. g. 15. aug.].

Kā teica Saadī, esi taisns un vienkāršs

Saadī (Abu Abdallāha Mušrifutdīna ibn Muslihutdīna Saadī Šīrāzī) pseidonīms; starp 1203. un 1210.-1292. g.) persiešu dzejnieks, prozaiķis un mistiķis.

Kaut kas sapuvis visā karaļvalstī

Netiešs citāts no Viljama Šekspīra Hamleta, kur 1. cēliena 4. ainā Marcels saka spārnoto frāzi: "Kaut kas ir satrunējis dāņu valstī" [Šekspīrs, 1931] "Something is rotten in tbe state oj Dcnmark".

Miza 105. kilometrs 117. 119. lpp.

Miza 105. kilometrs

Tūlīt kārdināt sāks

Sātans kārdina Jēzu Kristu, aicinādams nolekt no dievnama jumta; sk. Mat. 4:5, 6: "Tad velns ņem viņu sev līdzi uz svēto pilsētu, un, nostatījis uz tempļa jumta kores, viņam saka: "Ja tu esi Dieva Dēls, meties lejā: Viņš saviem eņģeļiem tevis dēļ pavēlēs, un tie tevi uz rokām nesīs, lai tu nesasistu pat savu kāju pret akmeni."

Un Sātans atkāpās apkaunots

Sal. ar Mat. 4:11: "Tad velns viņu atstāja."

Un kas tev tur tā nepatīk, tai tumsā?

Sk. piezīmi 216. lpp.

līdz atausis mana trīspadsmitā piektdiena

Sk. piezīmi 247. lpp. Valērija Berlina privātajā videomateriālā Veņičkas dēls, Veņička, "mazulis" un viņa sieva, Galina Nosova, stāsta par piektdienu mistisko lomu Veņičkas mūžā (viņa tēvs, māte, brālis un pirmā sieva, Valentīna Zimakova, nomira piektdienā), pie sakritībām pieskaitot arī to, ka Veņičkas mazbērni piedzima piektdienā dzemdību namā iepretim Vissavienības onkoloģiskajam centram, kurā piektdienā, 1990. gada 11. maijā nomira pats Veņička. Daļēji autobiogrāfiskajā jaunības dienu prozā Psihopāta piezīmes (1957) Jerofejevs raksta: "Manas ģeniālās hipotēzes par piektdienu maģisko ietekmi uz manu likteni [..] Pirmkārt, pašas drūmākās manas eksistences dienas: 55. g.

I.         jūlijs, 1956. g. 4. maijs un 57. g. 8. marts bija piektdienas. Visas trīs dienas iezīmēja pašnāvības mēģinājumi. Tālāk: piektdienas iezīmē visas četras manas dzimumjuteklības kulminācijas: 56. g.

II.       maijs, 56. g. 15. jūnijs un 56. g. 21. decembris.

Miza 105. kilometrs 120. lpp.

Piektdien, 56. g. 15. jūnijā nomira mans tēvs.*

Piektdien, 56. g. 5. oktobri nomira mans brālis.

Piektdien, 57. g. 15. februāri mana māmuļa.

Tālāk. Tīri prozaiski apstākļi:

piektdien, 24.jūnijā man svinīgi tika pasniegts zelta atestāts. Mana pirmā studentu kopmītņu diena 55. g. 2. septembris un mana pēdējā diena kopmītnēs 57. g. 8. februāris ir neapšaubāmas piektdienas.

Piektdiena 55. g. 15.jūlijs ir mana iestāšanās diena universitātē. Piektdiena, 56. g. 21. decembris izslēgšanas diena no universitātes. U.tml., u.tml., u.tml. līdz bezgalībai" f Jerofejevs, 2004,135.136. Ipp.].

Es ne pārāk stipri iesitu sev pa vaigu

Sal. ar Jāņa 18:22: "Bet Jēzum to runājot, viens no tiem sulaiņiem, kas klāt stāvēja, viņam sita vaigā un sacīja: vai tu tā atbildi augstajam priesterim?"

trīssimt gramus konfekšu "Rudzupuķe"

Rudzupuķe lētas šokolādes konfektes (1 rublis 40 kapeikas kilogramā), uz kurām bija attēlotas rudzupuķes. Gorkija Klima Samgina dzīvē Samgins gremdējoties pārdomās par iemīļotās Lidijas dabu, prāto: "Nīčem taisnība: pie sievietes jāiet ar pātagu rokā. Vajadzētu piebilst: ar konfekti otrā rokā" [Gorkijs, 1952 (II), 450. Ipp.]. Atgriežoties pie Jerofejeva paša sakritības ar savu Veņičku,Jerofejeva māsa Ņina Frolova atceras:"Tajos gados Veņa brauca pie manis ar algu un teica: "Tu jau zini, es visu notērēšu, iesim, kamēr ir nauda, nopirksim dēlam dāvanas." Mēs pirkām konfektes, riekstus, mantiņas" [Jerofejevs, 2003,532. Ipp.].

Dostojevska Noziegumā un sodā Marmeladova bēru mielastā Jekaterina Ivanovna par savu nelaiķa vīru stāsta: "Iedomājieties, Rodion Romanovič, reiz mēs viņam kabatā atradām piparkūku

105. kilometrs Paspārne 121. 122. lpp.

gailīti: atnāk piedzēries līdz nesamaņai, bet bērnus neaizmirst. Gailīti? Jūs sacījāt gailīti? sauca kungs no provianta nodaļas" [Dostojevskis, 1975, 369. lpp.].

105. kilometrs Paspārne

Paspārne oriģinālā Покров, dzelzceļa stacija 4 kilometru attālumā no tāda paša nosaukuma pilsētas Petušku rajonā; šajā dzelzceļa posmā Veņička atstāj Maskavas apgabalu. Pilsētiņas nosaukums acīmredzot cēlies no Pokrova baznīcas, kas atradās šeit kādreizējā klostera teritorijā. Pokrova baznīcas nosaukums tiek latviskots vai nu kā Dievmātes plīvura vai Dievmātes patvēruma baznīca.

Tavā priekšā ir Sfinkss

Grieķu mītiskais tēls Sfinksa ir radījums ar sievietes galvu un lauvas ķermeni, kas apmeties netālu no Tēbām, uzdod mīklu un katru, kas nespēj uz to atbildēt, saplosa. Pirmo reizi literatūrā Sfinksa sastopama Sofokla traģēdijā Valdnieks Oidips, latviešu tulkojumā (130):"Ar savām mīklām Sfinksa spieda novērsties / No tā, kas slēpts, un skatīt to, kas tūdaļ draud" [Sengrieķu traģēdijas, 1975,184. lpp.], kā arī 36. un 1199. rindā. Iespējams, ka jau pirms Sofokla Sfinksa darbojas Aishila satīru drāmā Sfinksa un līdz mūsu dienām nenonākušajā cikliskajā eposā Oidipodeja. Plašāks mīta izklāsts atrodams Apollodora (2. gs. p.m.ē.) darbā Bibliotēka (3.5.8.2.).

Tur kādu ir saderinājuši ar paša meitu

Oidips, kas atminēja Sfinksa mīklu, apprecējās ar savu māti. Sk. Sofokla traģēdiju Valdnieks Oidips: "Būtu toreiz bojā gājis [..] Nebūtu tad savam tēvam / Slepkava un nekļūtu / Pielaulāts es savai mātei" [Sengrieķu traģēdijas, 1974, 212. lpp.].

105. kilometrs Paspārne 122., 123., 125. lpp.

ja tu uzminēsi manas piecas mīklas

Tiek parodētas matemātiskās mīklas, kādas tās ir sākumklašu skolnieku mācību grāmatās. Sk., piemēram, mīklu Veņičkas 60. gadu beigu piezīmju grāmatiņā: "Vēl viena mīkla. Vilciens izbrauca ar tādu un tādu ātrumu no Maskavas Gailīšu virzienā. Tajā pašā sekundē ar tādu pašu ātrumu izbrauca vilciens no Gail [īšiem] uz Vlad (imiruļ.Tie saskrējās, 250 bojāgājušo, 138 sakropļ [otie].

Jautājums: kā tie varēja saskrieties? Vai ir Dievs? Un vai bija mājās Tihonovs?" [Jerofejevs, 2005, 590. lpp.].

Slavenais trieciennieks Aleksejs Stahanovs

Par triecienniekiem Padomju Savienībā sauca aktīvus sociālistiskās sacensības dalībniekus, kas pārpildīja darba normu. Aleksejs Stahanovs (1905-1977) ogļracis, kurš 1935. gadā vienā maiņā (5 stundas 45 minūtes) uzstādīja pasaules rekordu ogļu ieguvē, iegūstot 102 tonnas ogļu, kas līdzinājās 14 parastām ogļu ieguves normām. Pēc trim nedēļām viņš ieguva jau 227 tonnas. Stahanovs tika pasludināts par nacionālo varoni un kļuva par tā saucamās "stahanoviešu kustības" aizsācēju, kļuva par Augstākās Padomes deputātu un nodzērās. Hruščova Atkušņa laikā kļuva zināms, ka rekordu uzstādīšanas laikā Stahanovs nav bijis vis viens, bet slepeni strādājusi vesela ogļraču brigāde [sk. Vlasovs, 2000, 508. lpp.].

Papaņins, gribēdams glābt Vodopjanovu

Ivans Papaņins (1894-1991) krievu polārpētnieks, 1937. — 1938. gadā vadīja pirmo padomju dreifējošo staciju Ziemeļpols-1.

Mihails Vodopjanovs (1899-1980) padomju lidotājs, viens no pirmajiem Padomju Savienības Varoņiem (1934) šo nosaukumu viņam piešķīra par Ziemeļu ledus okeānā saspiestā ledlauža Cejuskins ekipāžas glābšanas darbiem; 1937. gadā piedalījās gaisa ekspedīcijā uz Ziemeļpolu.

Ne Papaņins, ne Vodopjanovs viens otru nav glābuši.

Paspārne 113. kilometrs 126. — 128. lpp.

iet Miņins, bet viņam pretī Požarskis

Kuzma Miņins (dz. g. nezināms-1616) un Dmitrijs Požarskis (1578-1642) krievu tautas varoņi, kas organizēja pretošanos poļu iebrukumam 1611. 1612. g. Miņinam un Požarskim Sarkanajā laukumā atrodas plaši pazīstams piemineklis.

ar diviem pirkstiem sakampa mani aiz deguna un kaut kur vilka

Atsauce uz Fjodora Dostojevska Velniem: "Vienam no mūsu kluba cienījamiem vecākajiem Pjotram Pavlovičam Gaganovam, jau pavecam un pat nopelniem bagātam vīram, bija nevainīgs paradums katrā vārda galā temperamentīgi piebilst: "Nē-e, mani neviens aiz deguna nevazās." [..] Nikolajs Vsevolodovičs, kurš stāvēja nomaļus viens pats un kuru neviens nebija uzrunājis, pēkšņi piegāja pie Pjotra Pavloviča, negaidot, bet spēcīgi saķēra viņu ar diviem pirkstiem aiz deguna un paguva aizvilkt pa zāli sev līdzi divus trīs soļus" [Dostojevskis, 1977,46. lpp.].

Aiz deguna viens otru sagrābj arī Mefistofeļa apstulbinātie burši Auerbaha pagrabiņā Gētes Faustā. Branders, domādams, ka sniedzas pēc Mefistofeļa uzburtajiem vīnogu ķekariem/satver Zībeli aiz deguna. Pārējie savā starpā dara tāpat un paceļ nažus" [Gēte, 1999,86. lpp.].

Paspārne 113. kilometrs

Muļķa sirds, nedauzies

Citāts no krievu dzejnieka Sergeja Jeseņina dzejoļa Muļķa sirds, nedauzies (Глупое сердце, не бейся) no dzejoļu cikla Persiešu motīvi (1925).

Vispirms atrisini domu un tad arī koferītis. Doma vai koferītis? Protams, vispirms doma, bet jau pēc tam — koferītis

Parodija par Brāļiem Karamazoviem. Sk.:"Ivans skatās augstāk, Ivanu arī tūkstoši nekārdina. Ne naudas meklē Ivans, ne arī

113. kilometrs Muklaine 128. 129. lpp.

miera. Varbūt viņš meklē ciešanas. (..] Ai, Miša, viņa dvēsele ir aukaina! Viņa prāts gūstā. Viņā mājo liela un neatrisināta doma. Viņš ir no tiem, kam nevajag miljonu, bet vajag atrisināt domu" [Dostojevskis, 1978,96. lpp.].

Tulkots, ņemot vērā Jerofejeva labojumus "Tolsto va eksemplārā".

Cilvēkam nav jābūt vientuļam

Sal. ar 2. Mozus, kur Dievs saka nesen radītajam cilvēkam: "Nav labi būt cilvēkam vienam" [2:18].

113. kilometrs muklaine

Kā izspļauta no "Neremdināmajām bēdām" skat. piezīmi 248. lpp.

pilis un būdas

Pilis un būdas kā valdošās un apspiestās šķiras simboli ņemti no Lielās franču revolūcijas lozunga: "Miers būdām, karš pilīm"(gnerre aux chateaux, paix aux chaumiиres), kura autors bija franču rakstnieks Nikolā Samfors (Nicolas Chamfort, 1741-1794).

Nekulsti kājiņas, mazais

Noziegumā un sodā Katerina Ivanovna bēru mielasta laikā vēršas pie saviem bērniem: "Ļena, esi prātīga, bet tu, Kola, nekuļā kājiņas; sēdi kā kārtīgu ļaužu bērnam pienākas!" [Dostojevskis, 369. lpp.]. Krievu valodā vārds болтать nozīmē gan šūpināt, gan pļāpāt, līdzīgi kā latviešu valodā vārds "kulstīt".

O, pateikt tagad kaut ko tādu, lai sadedzinātu viņus visus, riebekļus, ar savu vārdu!

Atsauce uz Puškina programmatisko dzejoli Pravietis: "Bet atskanēja dieva balss / Jel celies, praviet, redzi, dzirdi, / Lai

113. kilometrs Muklaine 130. 131. lpp.

mana griba stāv tev klāt, / Pa zemēm, jūrām ļaužu sirdis / Ej uguns vārdiem dedzināt!" [Puškins, 1967,653. lpp.].

kur tavs kambarsulainis Pēteris

Pēteris ir viens no Kristus apustuļiem; kambarsulainis Pēteris (Pjotrs) figurē gan Turgeņeva romānā Tēvi un dēli, gan Ļeva Tolstoja Karā un mierā piemēram, Andreja Volkonska pirmsnāves murgu ainā, uz ko, iespējams, atsaucas Jerofejevs Veņičkas murgos: "Kambarsulainis Pjotrs, tagad jau pilnīgi atkratījies no miega, bija uzmodinājis ārstu" [Tolstojs, 1959,428. lpp.].

Sk. arī Jerofejeva ierakstu 1966. gada dienasgrāmatā, atsaucoties uz Ļeva Tolstoja Karu un mieru: "Austerlicas laukā, noplūst asinīm" [Jerofejevs, 2005,445. lpp.].

Neieredzu tevi, Andrej Mihailovič!

Vlasovs uzskata, ka tā varētu būt atsauce uz kņazu Andreju Mihailoviču Kurbski, Ivana Bargā draugu, bet pēc tam politisko pretinieku. Šķiet, ka Veņičkas murgos Jerofejevs vairākkārt izmantojis cita Andreja Volkonska murgu detaļas no romāna Karš un miers, piemēram, sfinksu: "Aizvien vēl tāpat šai pasaulē negrūdama slējās celtne, joprojām dega svece, tas pats krekls sfinksa gulēja pie durvīm, bet turklāt vēl kaut kas nošvīkstēja, uzvējoja svaiga vēsma, un pie durvīm parādījās jauna, balta sfinksa, šoreiz stāvus. Un šai sfinksas galvai bija bāla seja un tās pašas Natašas mirdzošās acis, par kuru viņš nule bija domājis" [Tolstojs, 1959,430. lpp.].

Šajā pašā ainā Andrejs Volkonskis uz mirkli neieredz arī Natašu Rostovu, kura tūlīt arī parādās pie mirēja gultas un kuras "vājā un bālā seja ar uztūkušām lūpām bija vairāk kā neglīta, tā bija baismīga" [Tolstojs, 1959,432. lpp.].

Tavas žēlastības vārdā

Sal. ar Veco derību:"Apžēlo mani, Dievs, savā žēlastībā, savā žēlsirdībā dzēs manus pārkāpumus!" [Psalmi 51:3].

113. kilometrs Muklaine 131. lpp.

Ienāca kalps, viss dzeltenā

Šekspīra komēdijā Divpadsmitā nakts jeb kā vēlaties pārvaldnieks Malvolio, sekojot izjokojošam padomam, nēsā dzeltenas zeķes (III cēliens, 4. aina).

Es paraustīju zvaniņu… Pēc stundas atkal paraustīju.

-   Kam-bar-su-lai-ni!!

Eduards Vlasovs saskata alūziju ar attiecībām starp Oblomovu un viņa kalpu Zaharu Gončarova romānā Oblomovs: "Nosita pusdesmit, Iļja Iļjičs satrūkās… [..]

-   Zahar! viņš iekliedzās. [..]

Iļja Iļjičs, iegrimis domās, labu laiku nepamanīja Zaharu. Zahars klusēdams stāvēja viņam iepretim. [..] Zahars aizgāja, bet Iļja Iļjičs vēl arvien gulēja un domāja [..] Pagāja ceturtdaļstunda. [..J

-   Zahar!

Atkal tas pats lēciens un vēl stiprāka ņurdēšana. Zahars ienāca, bet Oblomovs no jauna bija iegrimis pārdomās. Zahars pastāvēja kādu brītiņu, nelaipni, mazliet iesāņu noskatījās kungā un beidzot gāja atpakaļ uz durvīm. (..]

-   Zahar! Zahar!" [Gončarovs, 1971,13. lpp.].

-   Hmm. Labi. Bet kādēļ tad tu nepiecēlies un mani nepamodināji? Kādēļ?

-    Bet kādēļ tad man tevi būtu jāmodina! Šajā vagonā tevi nebija ko modināt, jo tu gulēji tajā. Bet tajā — kādēļ tevi būtu jāmodina, ja tu esi šajā un pats pamodies?

Arī šajā fragmentā Vlasovs saskata alūzija uz Gončarova Oblomovu:

"Kur tu atkal iesi? piepeši iejautājās Oblomovs.

-  Jūs nekā nerunājat, ko man velti te stāvēt [..]

-   Kāpēc jūs neceļaties?

-   Kāpēc tu man neteici, ka gatavs? Es jau sen būtu piecēlies [..]

Muklaine Ļeonova 132. 133. lpp.

-    Es tagad maķenīt atgulšos esmu pavisam nomocījies. [..] varbūt kādu stundiņu nosnaudīšos, bet puspiecos mani modini. [..]

-   Celieties! Pulkstenis jau puspieci.

Iļja Iļjičs par atbildi tikai noņurdēja, bet neatmodās. [..]

-   Es tas esmu. Celieties!

-   Ej projām! norūca Iļja Iļjičs un atkal iegrima smagā miegā" [Gončarovs, 1971,14., 16., 149., 150. lpp.].

Muklaine — Ļeonova

Fridrihs Šillers, sēžoties rakstīt traģēdiju, kājas vienmēr iemērca šampanietī

Sk. paskaidrojumu 283. lpp.

Bet es nē, cs arī mājās bez nakstskrekla; es arī uz ielas čībiņās…

Aprakstot Jerofejeva ārieni, viņa paziņas bieži piemin gan istabas čības, gan arī sporta čības, ko vēl studenta gados Veņička mēdza nēsāt bez zeķēm [Dzīve un daiļrade, 2005, 44. lpp.]. Čibiņas piemin Lidija Ļubčikova:"Te viņam bija kaut kādi aplupuši koferīši, te lielisks ministra portfelis, un no turienes viņš izvelk brīnišķīgas čībiņas mīkstas, brūnas. [..] Atkal ierodas Benedikts, izņem šīs čībiņas un saka: "Es uz Mišlinu braucu." "(..] no Mišlinas brauca prom, līdzi ņemot čībiņas" [Jerofejevs, 2003, 537. lpp.].

Hēgelis [..] teica: "Nav atšķirību, izņemot atšķirību pakāpē starp atšķirīgām pakāpēm un atšķirības trūkumu."

Eduards Vlasovs kā piemēru H.V.F. Hēgeļa (1770-1831, vācu filozofs, klasiķis) samudžinātajai izteiksmei, kas varētu būt iedvesmojusi Jerofejevu, min piemēru no Gara fenomenoloģijas: "Tieši tāpat atšķirība drīzāk ir lietas robeža; tā ir tur, kur vairs nav lietas, vai ari tā ir tas, kas šī nav" [Hēgelis, 1975,6. lpp.].

Muklaine Ļeonova 133. 134. lpp.

"Ir esība; bet kādā vārdā man t o nosaukt? Nav ne sapnis tā, ne nomods."

Pirmā rinda no Jevgeņija Baratinska dzejoļa Pēdējā nāve (1827); to Veņička ierakstījis savā sešdesmito gadu dienasgrāmatā [Jerofejevs, 2005, 586. lpp.]. Jāņa Sirmbārža atdzejojumā: "Ir esība; bet kādā vārdā man / To nosaukt? Nav ne sapnis tā, ne nomods; / Nekā pa vidu; cilvēkā, jā gan, / Ar neprātu tur prāts ir vienā jomā" [Baratinskis, 1975].

Es gulēju kā līķis, klājies ledainiem sviedriem

Saistībā ar šo vietu Eduards Vlasovs atgādina, ka Puškinam dzejolī Pravietis ir rinda: "Kā līķim nācās gulēt man…" [Puškins, 1949].

viņš uzgāzās uz kandelabra un nodzēsa to ar sevi

Vlasovs šo epizodi uzskata par alūziju par Padomju Armijas ierindnieka Aleksandra Matrosova slaveno varoņdarbu, kad viņš 1944. gadā ar savu ķermeni aizsedza ienaidnieka dzota ambrazūru. Lūk, kā tas aprakstīts Krievijas kara veterānu laikrakstā Veteran (2004. g. 5. febr.) sakarā ar varoņdarba 60. jubileju: "Gvardi kaujā nepazina baiļu, taču ieņemt dzotu neizdevās. Trīs automātisti, kuri centās pierāpot tuvāk dzotam, krita varoņu nāvē. Tad piecēlās rotas komandiera sakarnieks, komjaunietis, gvardes ierindnieks Aleksandrs Matrosovs.

Es iešu! viņš apņēmīgi teica.

Vecākais leitnants Artjuhovs, rotas komandieris, cieši paskatījās uz karavīru, apkampa vinu, noskūpstīja un īsi noteica: -Ej.

Un gvards ar automātu, ar granātām, sāka tuvoties nolādētajam dzotam, kas traucēja bataljonam, dzimtajai rotai, biedriem virzīties uz priekšu. Prasmīgs karavīrs, viņš zināja, ka kaujā dārga katra sekunde. Matrosovs sasprindzināja visus savus spēkus, lai ātrāk nokļūtu pie dzota. Bet kas tad tas? Viņu bija pamanījuši.

Muklaine Ļeonova 134. lpp.

Lodes sāka caurumot sniegu te viņa priekšā, te aizmugurē. Kustēties bija bīstami. Taču, tikko ložmetēja uguns pavirzījās sāņus, Aleksandrs turpināja līst uz priekšu. Lūk, jau tuvu uguns punkts. Vienu pēc otras gvards meta divas granātas. Tās sprāga pie paša dzota. Izmantodams ienaidnieka apjukumu, Matrosovs piecēlās un lēca uz priekšu. Taču no ambrazūras atkal atskanēja šāvieni. Nācās gulties. Granātu vairs nebija. Un arī patronu diskā bija palicis pavisam maz. Pagāja vēl minūte. Matrosovs piemeta pie pleca automātu un izšāva kārtu pa dzotu. Tur, dzotā, kaut kas uzsprāga. Ienaidnieka ložmetējs apklusa. Un lūk, Aleksandrs pielēca kājās pilnā augumā, pacēla virs galvas automātu un, cik vien spēka, iekliedzās, mudinādams savus biedrus:

Uz priekšu!

Kareivji kā viens pielēca kājās no sniega un metās uz priekšu. Taču tūlīt pat bija spiesti sakrist pie zemes, jo ienaidnieka dzots atkal atdzīvojās. Un tad Matrosovs metās uz priekšu un ar savām krūtīm, savu sil di pieplaka pie melnās ambrazūras.

Gvarda dižais varoņdarbs kalpoja kā signāls uzbrukumam. Ceļš bija brīvs. Ātri tika galā arī ar dzotu. Bet vēl pēc pāris minūtēm bija ieņemts arī Černušku ciems. Kauju biedri stāvēja pie dzota, sniegā, kurā sārtojās viņu biedra komjaunieša gvarda Sašas Matrosova asinis. No kareivja kabatas izvilka komjauniešu biedru karti. Ar vienkāršu zīmuli uz tās uzrakstīja:'Uzgūlās ienaidnieka uguns punktam un to apslāpēja. Izrādīja varonību.'

Jerofejeva otrā sieva, Galina Nosova, mēdza aizdegt tieši, kā viņa teica, "kandelabrus", kas atradās uz pianīno viņu dzīvoklī. [Šmeļkova, 2002,212. lpp.]

pielidoja man klāt, saķēra mani aiz matiem un parāva vispirms uz priekšu, pēc tam atpakaļ, pēc tam atkal uz priekšu

Aiz matiem Marmeladovu rausta viņa sieva Katerina Ivanovna Noziegumā un sodā: "Kur nauda?" viņa kliedza. Ak dievs, vai viņš tiešām visu nodzēris! Divpadsmit rubļu taču palika

Ļeonova Gailīši 135. lpp.

lādē!… Un trakās dusmās viņa sagrāba to aiz matiem un ievilka istabā" [Dostojevskis, 5. sējums, tulkojis Kārlis Štrāls, 29. lpp.]. Aiz matiem Ļebjadkinu vazā arī Virginskis Dostojevska Velnos: " Virginskis bijis tādā kā drudžaini jautrā omā un piedalījās dejās; bet pēkšņi bez kādas iepriekšējas ķildas saķēris milzi Ļebjadkinu, kas solo dejojis kankānu, abām rokām aiz matiem noliecis galvu uz leju un spiegdams, kliegdams un raudādams sācis vazāt viņu gar zemi" [Dostojevskis, 1977, 34. lpp.].

Ļeonova Gailīši

ielauzās erīniju pulki

Erīnijas atriebības dievietes sengrieķu mitoloģijā; romiešu mitoloģijā tām atbilst fūrijas.

Dimdēja bungas un cimboles…

Cimbole vai cimbala (no grieķu kymbalon) acīmredzot vara vai misiņa šķīvjveida sitamais instruments, kas vairākkārt minēts Bībelē. Sk., piemēram; "Ja es runātu cilvēku un eņģeļu mēlēs, bet man nebūtu mīlestības, es būtu vien vara bungas vai skanoša cimbole" [Jaunā derība, 2007,1. Kor. 13:1].

Neviens nav vainīgs!..

Šekspīra traģēdijā Karalis Līrs karalis sauc: "Neviens nav vainīgs, saku tev, neviens!" [Šekspīrs, 1964, 669. lpp.]. Sk. Jerofejeva ierakstu 1966. gada dienasgrāmatā: "Karalis Līrs:'Vainīgo nav.' Ļeskova ģenerālis Perlovs papildina:'Tikai poļi vainīgi'" [Jerofejevs, 2005,355. lpp.].

Sal. ar kāda cietušā izteikumu pēc Hodinkas 1896. gada katastrofas Gorkija Kļima Samgina dzīvē: "Cilvēks atvēra spalvaino muti, paskatījās nespodrām acīm Makarovā, Kļimā un, atmetis ar roku, gāja tālāk. Pēc trim soļiem, kā vilks atgriezies atpakaļ, skaļi teica: Visi vainīgi. Visi" [Gorkijs, 1952 (II), 399. lpp.].

Gailīši. Perons 136. lpp.

Un zvaigznes krita uz ciema padomes jumta

Uz zemi krītošas zvaigznes ir viena no Apokalipses iestāšanās zīmēm Jaunajā derībā, sk., piemēram:"Un tas trešais eņģelis bazūnēja. Un liela zvaigzne it kā degoti lāpa nokrita no debesīm un krita uz upju trešo tiesu un uz ūdeņu avotiem" [Atklāsmes grāmata 8:10]. Sk. arī:"Un debess zvaigznes nokritīs, un debess stiprumi kustināsies" (Marka 13:24].

Gailīši. Perons

tā bija liesma, tas bija sniegs

Jevgeņijā Oņeginā Puškins apraksta Oņeginu un Ļenski:"Tie tikās. Prozas klāsts ar liesmu / Ar vilni akmens, sniegs ar liesmu" [Puškins, 1947,304. lpp.].

sākumā asinis stingst

Sk. Tatjanas vārdus, atraidot Oņeginu: "Bet tagad — dievs! stingst asinis, / Kad atceros vēl kļūmo spēli" [Puškins, 1960, 399. lpp.].

es viss drebu, bet visapkārt karsta migla.

Šādā drudža stāvoklī pastāvīgi atrodas Raskoļņikovs Noziegumā un sodā: "Nervu trīsas it kā pārgāja drudzī; viņu kratīja drebuļi; pat šādā tveicē viņam kļuva auksti. [..] Pēdīgi viņš sajuta atkal pirmītējā drudža aukstos drebuļus… [..] Briesmīgs aukstums viņu sagrāba; taču šis aukstums cēlās arī no drudža, kas viņam bija iesācies jau miegā. Bet tagad uzreiz uznāca tādi drebuļi, ka likās zobi izbirs, viņu kratīja vienā kratīšanā" [Dostojevskis, 1975 (I), 55., 68., 87. lpp.].

Ahilejs, it kā ne Ahilejs, bet ļoti pazīstams

Atsauce uz Dostojevska Noziegumu un sodu, Svidrigailova pašnāvības ainu: "Pie nama platajiem, aizslēgtajiem vārtiem,

Gailīši. Perons 136. 137. lpp.

atslējies pret tiem ar plecu, stāvēja neliels vīriņš pelēkā kareivja mētelī, Ahilleja bruņu cepuri galvā. Viņš ar miegainu skatienu vēsi paskatījās uz pienākušo Svidrigailovu. Viņa sejā bija skaidri saskatāms tas mūžīgais īdzīgais sērīgums, kas tik šķerbi iezīmēts bez izņēmuma visās ebreju cilts sejās. Viņi abi, Svidrigailovs un Ahillcjs, kādu laiku klusēdami skatījās viens otrā. Ahillejam pēdīgi sāka likties, ka tā nav nekāda kārtība, ja cilvēks nav piedzēries, bet stāv trīs soļus no viņa, skatās tieši viņam sejā un nekā nesaka" [Dostojevskis, 1975 (I), 489. lpp.ļ.

Pontas valdnieks Mitridats. Puņķiem notriepies, un rokā nazītis…

Pontas valdnieks Mitridats VI Eupators (132.-63. g. p.m.ē.). Pontas valsts (Pontos, Pontus) bija Kapadoķijas daļa Mazāzijas ziemeļaustrumu krastā un savus ziedu laikus piedzīvoja tieši Mitridata VI laikā. Plūtarhs savās Galda sarunās Mitridatu piemin šādi:"Bet par Mitridatu [..] stāsta, ka viņš, rīkojot atlētu sacensības, piešķīra balvu tam, kurš visvairāk apēdīs, un tam, kurš visvairāk izdzers, un pats uzvarēja abās šajās sacensībās; ka viņš vispār dzeršanā pārspēja visus savus laikabiedrus, kā dēļ arī bija ieguvis iesauku Dionīss" [Plūtarhs, 1990, 19. lpp.ļ.

Pēc vairākām sakāvēm cīņās ar romiešiem un nodevības no viņa dēla Farnaka puses, Mitridats VI 63. g. p.m.ē, nodūrās vai arī lika sevi nodurt.

Jevgeņijs Oņcgins savā ceļojumā nonāk Taurijā, un Puškins piezīmē:"Šeit nodūrās Mitridats" [Puškins, 1968,601. lpp.ļ.

Tikko pilnmēness — puņķi tek…

Jaunajā derībā kāds izraēlietis vēršas pie Jēzus Kristus: "Kungs, apžēlojies par manu dēlu, jo viņš ir mēnessērdzīgs un viņam briesmīgi jācieš; jo dažkārt viņš krīt ugunī un dažkārt ūdenī" (Mat. 17:15).

Gailīši. Perons 137. 138. lpp.

Tu skaisti runā, Mitridat, tikai kādēļ tev nazītis rokā? Kā kādēļ? tak tevi kaušu tādēļ!

Dostojevska romānā Idiots Miškins pie Rogožina neapzināti groza rokā tieši "nazīti" (ножик) to pašu, ar kuru tai pašā dienā Rogožins centīsies viņu nogalināt. "Vai tu grāmatas lapas ar to atgriez? kņazs izklaidīgi jautāja, vēl arvien it kā dziļā domīgumā iegrimis. Jā, lapas… Tas taču Dārzu nazis? Jā, Dārzu. Vai tad ar Dārzu nazi nevar griezt lapas? Bet šis… gluži jauns. Nu, kas par to, ka jauns? Vai tad es tagad nevaru būt nopircis jaunu nazi?" [Tulk. Jānis Medenis. Dostojevskis, 1975 (II), 224. lpp.].

no tālienes, kur migla, iznira tie divi lamzaki no Muhinas skulptūras [..] Strādnieks iesita man ar āmuru pa galvu, bet pēc tam zemniece ar sirpi pa olām

Runa ir par padomju tēlnieces Veras Muhinas (1889-1953) tērauda skulptūru Strādnieks un zemniece (1935 1937, augstums 24 metri), kura tika izgatavota padomju paviljonam Vispasaules izstādē Parīzē (1937), bet vēlāk to novietoja virs PSRS Vissavienības tautsaimniecības sasniegumu izstāžu kompleksa (tagad Izstāžu centra) ziemeļu ieejas.

Sal. ar Jerofejeva ierakstu dienasgrāmatā: "Naktī uz 17/1Х sapnī šausmīgs murgs: vispirms drebuļi, tad karsonis, tad drudzis, tad pie manis pienāk šie divi lamzaki no Muhinas skulptūras: strādnieks pienāk un sit man pa galvu, pēc tam zemniece ar sirpi pa olām." Arī: ''Labākā parodija par Muhinas skulptūru "Strādnieks un kolhozniece" esam mēs ar Zim[akovu]3 " [Jerofejevs, 2005,585., 611. lpp.].

jo nu manī raustījās jau viss — gan seja, gan drēbes, gan dvēsele, gan domas

Vēlreiz apspēlēta Astova frāze no Čehova Tēvoča Vatjas. Sk. piezīmi 306. lpp.

* Valencina Zimakova Jerofejeva pirmā sieva. Sk. piezīmi 284. lpp. 340

Gailīši. Stacijas laukums 139. 140. lpp.

Pamēģini kaut soļus divus, tālāk būs vieglāk. Jo tālāk, jo vieglāk.

Parodija par Ļeņina darbu nosaukumiem: Solis uz priekšu, divi soļi atpakaļ un Labāk mazāk, bet labāk.

Gailīši. Stacijas laukums

Ja gribi iet pa kreisi, Veņička, ej pa kreisi

"Spēkavīra situācijas" atkārtojums sk. piezīmi 208. Ipp.

es daudz esmu baudījis

"Baudīt" šeit lietots gan ar nozīmi "dzert", gan ar nozīmi "kost auglī no labā un ļaunā atziņas koka Ēdenes dārzā". Sk. 1. Mozus 3:3-5:"Dievs teicis: no tā jums nebūs ēst, nedz to aiztikt, citādi jūs mirsit. Tad čūska teica sievai: "Jūs mirt nemirsit, bet Dievs zina, ka tanī dienā, kad jūs no tā ēdīsit, jūsu acis atvērsies un jūs būsit kā Dievs, zinādami labu un ļaunu." Sk. arī: "Tad Jonatans viņam teica un sacīja: es tikai maķenīt medus esmu baudījis ar sava zižļa galu, kas bija manā rokā; redzi, man nu jāmirst" [1. Zāmuela 14:43]. Šī panta daļu Ļermontovs izmantojis par epigrāfu savai poēmai Mciri.

Tā arī klusēšu, klusēšu…

Gogoļa Vājprātīgā piezīmju pirmās personas devīze, uz kuru atsaucas Maša Antona Čehova Trīs māsās: "Atzinos jums, tagad klusēšu… Būšu tagad kā Gogoļa vājprātis… Klusums… Klusums…" [Čehovs, 1954,314. Ipp.].

ar skropstām, noslēptām aizvērtībā

Sk. piezīmi 247. Ipp.

Ne sieviete, bet blanmanžē

Sk. Jevgeņija Oņegina 5. nodaļu XXXII: "Lūk, pudele, sen aizsveķota,starp cepeti un blanmanžē" [Puškins, 1960,240. Ipp.].

Gailīši. Dārzu loks 140. 141. lpp.

Blanmanžē no franču valodas, blanc-manger "baltais ēdiens". Tā sauc želeju no olu baltuma un piena vai putukrējuma.

ielejas lilje

Tēls no Vecās derības. Sulamītes iemīļotais Zālamans par sevi saka:"Es esmu roze Saronā un lilje ielejā" [Zālamana augstā dziesma 2:1].

no rīta vaidēšana, vakarā raudāšana, naktī zobu trīcēšana…

"Raudāšana un zobu trīcēšana" Bībeles leksika, sk., piemēram, Mat. 22:13: "Tad tas ķēniņš sacīja uz saviem kalpiem: sieniet tam kājas un rokas, ņemiet to un izmetiet to galējā tumsībā, kur būs raudāšana un zobu trīcēšana…"

Gailīši. Dārzu loks

Pieklauvēju — un, drebēdams aiz aukstuma, gaidīju, kad man atvērs…

Sal. ar Lūkas ll:9:"Ari es jums saku: lūdziet, un jums dos, meklējiet, un jūs atradīsiet, klauvējiet, un jums atvērs." Atklāsmes grāmatā [3:20] rakstīts: "Redzi, es stāvu priekš durvīm un klaudzinājuša kas manu balsi klausīs un durvis atvērs, pie tā es ieiešu un vakarēdienu turēšu ar viņu un viņš ar mani."

Mene, tekel, peres tas ir, "tu svaru kausā esi svērts un esi atrasts visai viegls"

"Mene, tekel, peres" — mistiski vārdi, kas noslēpumainā veidā parādījās uz Baltazara pils sienas, kad viņš pilī dzīroja, kā brīdinājums, ka grēkam seko atmaksa. Noslēpumainos vārdus atšifrēja pravietis Daniels: "Un šis ir tas, kas rakstīts: mene, mene, tekel usarsin. Un šī ir to vārdu izstāstīšana: mene: Dievs tavu valstību

Gailīši. Dārzu loks 142. 143. lpp.

skaitījis un dara tai galu. Tckcl: tu svaru kausā esi svērts un esi atrasts visai viegls. Peres: tava valstība ir dalīta un mēdiešiem un persiešiem dota" [Daniēla grāmata 5:25 28].

tur mēs, vieglie, atsvērsim un pārspēsim

Runa ir par dvēseļu svēršanu pēc nāves. Iespējams, atsauce arī uz Jeremiju, 20:10: "Visi mani draugi glūn uz manu klupšanu; tie saka, tas gan taps pārrunāts un mēs to pārspēsim un pie tā atriebsimies."

Es viņus uzreiz pazinu, es jums nesākšu skaidrot, kas bija šie četri…

Ja ņem vērā, ka "šo četru" sejās bija pat kaut kas klasisks un ka Veņička viņus bija redzējis avīzēs, tad, iespējams, runa ir par četriem marksisma-ļeņinisma klasiķiem Marksu, Engelsu, Ļeņinu un Staļinu, lai gan ceturtais Vcņičkas poēmas laikā jau bija no kanoniskās kompānijas aizvākts.

Jerofejeva 60. gadu beigu dienasgrāmatā rakstīts: "Un purni viņiem bija gludi, klasiski skaidri. Ja arī ir pumpas, tad kaut kur uz skausta" [Jerofejevs, 2005,594. lpp.].

Skaits "četri" var tikt saistīts arī ar Jauno derību: Kristu sita krustā tieši četri karavīri. Sk. Jāņa (19:23):"Kad nu tie karavīri Jēzu bija krustā situši, tad tie ņēma viņa drēbes un lika četrās daļās, ikvienam karavīram vienu daļu, un arī tos svārkus."

…apustulis nodeva Kristu trīsreiz, pirms gailis vēl nebija nodziedājis. Es zinu, kādēļ viņš nodeva, jo viņš drebēja no aukstuma, jā. Viņš vēl sildījās pie ugunskura, kopā ar tiem.

Olga Sedakova raksta: "Apustuli Pēteri [Jerofejevs] ar mīlestību atcerējās atteikšanās epizodē pie ugunskura" [Sedakova, 2003, 596. lpp.].

Runa ir par epizodi, kad Pēteris atteicās no Kristus, kad tas bija apcietināts.

Gailīši. Kremlis. Piemineklis Miņinam un Požarskim 143. — 144. lpp.

"Jēzus sacīja:'Es saku tev, Pēteri, vēl gailis nebūs šodien nodziedājis, pirms tu trīsreiz noliegsi, ka mani pazīsti. [..] Tad ļaudis, sakūruši ugunskuru pagalma vidū, sasēdās ap to, un Pēteris apsēdās starp viņiem. Kāda kalpone ieraudzīja viņu sēžam pie uguns un, cieši ieskatījusies viņā, sacīja: Arī šis bija kopā ar viņu.' Bet viņš sāka liegties, sacīdams: 'Sieva, es viņu nepazīstu"' [Lūkas 22:34, 55 57].

nodotu līdz pat septiņreiz septiņdesmit reizēm

Sal. ar Mat. 18:21, 22: "Tad Pēteris pienāk klāt un viņam jautā: Cik reižu mans brālis var grēkot pret mani un man tam būs jāpiedod? Vai līdz pat septiņām reizēm? Jēzus viņam atbild: Nesaku tev: līdz pat septiņām reizēm, bet gan: līdz pat septiņdesmit reiz septiņām."

Gailīši. Kremlis. Piemineklis Miņinam un Požarskim

aiz tās tumsība uz mūžiem un mirušo dvēseļu pūznis

Visdrīzāk Jerofejevs atsaucas uz Dantes Dievišķo komēdiju, kur ellē dvēseles patiešām griežas lielā pūlī. Mihaila Lozinska krievu tulkojumā: "То адский ветер, отдыха не зная, / Мчит сонмы душ среди окрестной мглы / И мучит их, крутя и истязая"^ dziedājums, 31). Latviski Jēkaba Māsēna tulkojumā: "Ar ellē plosās vētras nemitīgi; / Tur viesuls triec un mētā grēciniekus, / Tos riņķī griež un svaida augšā, zemē" [Dante, 1937].

Par to, ka runa varētu būt par Dantes Elli, netieši liecina tas, ka Veņička izskrien tieši pie iestādes, kuras saīsinājums ir "райсобес"(Районный отдел социального обеспечения sociālās apdrošināšanas rajona nodaļa; tā kā latviski nespēju izveidot līdzīgu saīsinājumu, tad izmantoju "labošanas darbu koloniju"), kurā var salasīt krievu vārdus "рай" — paradīze un "бес" velns.

Sešdesmito gadu dienasgrāmatā Jerofejevs jau sagatavojis šo frāzi Gailīšiem:" Petuški: tur ir vēl divas mājas, tad raisobes, bet aiz

Gailīši. Kremlis. Piemineklis Miņinam un Požarskim 145. lpp.

tās nekas, melna tumsa un mirušo dvēseļu pūznis" [Jerofejevs, 2005,608. lpp.].

Bet, ja Viņš manu zemi nekad nav pametis, ja visu to ir izstaigājis basām kājām un ubaga kārtā, Viņš šai vietai ir apmetis likumu un pagājis garām

Atsauce uz hrestomātisko Fjodora Tjutčeva dzejoli Ciemu būdas nabadzīgās:

"Ciemu būdas nabadzīgās, / Zeme skopā, panīkusi / Posta dienās pacietībā / Krievu ļaužu dzimtā puse! Neba tevi vērtēt pratīs / Svešzemnieki, pulgotāji / Tie zem skrandām nesaskatīs / Gaišo spēku, ko tu krāji. Kristus, nesdams krustu savu, / Verga izskatā šeit cieta, / Izstaigāja āres tavas, / Svētīdams ikkatru vietu" [Tjutčevs, 1981].

Kremlis staroja manā priekšā visā savā godībā.

Sk. Dāvida dziesmas 96:6: "Diženums un slava viņam pa priekšu, spēks un godība viņa svētvietā!" [Vecās Derības poēzijas grāmatas].

Tavi ceļi ir neizdibināmi…

Sal. ar Romiešiem 11:13: "Cik neizmanāmas ir viņa tiesas un neizdibināmi viņa ceļi!"

Man nevajag drebuļus, man vajag mieru

Sal. ar klasisko Puškina dzejoli Ir laiks, mans draugs, ir laiks: "Ir laiks, mans draugs, ir laiks! pēc miera esmu tvīcis, / Aiz dienas diena trauc, un katra aiznes līdzi / No mūža daļiņu" [Puškins, 1967, 68. lpp.].

Liec iet garām, Kungs…

Atsauce uz Jēzus lūgšanu Ģetzemanes dārzā: "Tēvs, ja Tu gribi, liec šim biķerim iet man garām, tomēr lai notiek ne mana griba, bet tava" [Lūkas 22:42].

Maskava-Gailīši. Nezināma trepjutclpa 145. 146. lpp.

es aiztraucos uz to pusi, kurp skatījās kņazs Dmitrijs Požarskis…

Ivana Martosa (1754-1835) piemineklī Miņinam un Požarskim pie Vasilija Dievbijīgā katedrāles Sarkanajā laukumā kājās stāvošā Miņina paceltā labā roka pavērsta uz Kremļa pusi, bet sēdošais Požarskis skatās uz Miņinu, pretēji Kremlim uz austrumiem, proti, turp, kur atrodas Kurskas stacija.

Maskava-Gailīši, Nezināma trepjutelpa

Sirds dauzījās tā, ka traucēja ieklausīties, un tomēr es sadzirdēju: lejā durvis lēnām pavērās un netika aizvērtas brīžus piecus…

Līdzīga atmosfēra kāpņu telpā kā Veņičkam valda Noziegumā un sodā pēc Raskoļņikova slepkavības: "Viņš atvilka aizšaujamo, atvēra durvis un sāka klausīties kāpnēs. Ilgi klausījās. [..] Viņš jau spēra soli uz kāpnēm, kad piepeši atskanēja atkal jauni soļi. Šie soļi izklausījās ļoti tāli kāpņu pašā apakšā, bet viņš ļoti labi un skaidri atminējās, ka jau ar pirmo skaņu bija nezin kāpēc iedomājies, ka katrā ziņā nāk šurp, uz ceturto stāvu pie vecenes.

[..] Kliegšana beidzās ar spiedzienu; pēdējās skaņas atlidoja jau no sētas; viss apklusa. Bet tai pašā brīdī vairāki cilvēki, skaļi un ātri runādami, sāka kāpt trokšņaini pa kāpnēm augšā. To bija trīs vai četri" [Dostojevskis, 1975 (I), 81., 82., 85. lpp.].

Tas jau vairs nebija "Talitā kūmi" tas ir, "celies un sagatavojies beigām" tas bija lamā s a b a h t a n i [..]Tas ir:"Kādēļ Tu, Kungs, esi mani atstājis?"

Citāts no Jaunās derības, Kristus krustāsišanas ainas: "Bet ap devīto stundu Jēzus brēca lielā brēkšanā un sacīja: Eli, Eli, lamā sabahtani! tas ir: mans Dievs, kāpēc tu mani esi atstājis?" [Mat. 27:46].

Maskava—Gailīši. Nezināma trepjutclpa 147. 148. lpp.

vilciens pārbrauca cilvēkam

Ari Tolstoja Annas Karcņinas pirmajā nodaļā sabrauc kādu cilvēku. "Tā ir gan šausmīga nāve! teica kāds kungs, iedams garām. Esot pārgriezts pušu" (Tolstojs, 1960, 87. lpp.].

kāpa augšup basām kājām, apavus turēdami rokās kādēļ viņi tā darīja? lai netrokšņotu trepju telpā?

Sal. ar Hamsuna Badu: "Ja izturēšos piesardzīgi, tad uzlavīšos augšā un neviens mani nepamanīs; pakāpieni bija pavisam astoņi, tikai divi pēdējie čīkstēja. Pie ārdurvīm es noāvu kurpes un devos iekšā" [Hamsuns, 74. lpp.].

Sk. arī 2. Mozus 3:5, kur "Kungs sacīja: "Nenāc tuvāk! Novelc savas kurpes no savām kājām, jo tā vieta, kur tu stāvi, ir svēta zeme."

Dīvainu atsauci šeit saskata Gailīšu vācu tulkotājs Pēters Urbāns; viņš piemin leģendu, ka īsi pirms Staļina nāves Maļenkovs klusi, basām kājām, zābakus iežņaudzis padusēs, iegājis vadoņa istabā, lai pārliecinātos, vai sirdzējs vēl ir dzīvs [sk. Urbāns, 2005,226. lpp.].

viens no viņiem, ar pašu negantāko un klasiskāko profilu, izvilka no kabatas milzīgu īlenu koka spalā

Pētera Urbana prātā tā ir norāde uz Staļina pirmo profesiju: pirms iestāšanās garīgajā seminārā viņš bija māceklis sava tēva kurpnieku darbnīcā [sk. Urbāns, 2005, 266. lpp.]. Jerofejcva pētnieks Valerijs Berlins norādīja, ka шило (latviski īlens), savulaik slengā plaši izmantots kā alkoholiska dzeramā sinonīms. Jeļistratova krievu argo vārdnīca dod šādu vārda шило skaidrojumu:"!. Šprices adata. 2. Spirts" [Krievu argo, 2000, 552. lpp.].

Citētā un izmantotā literatūra

1. Venediktajcrofcjeva darbi, to komentāri, atmiņas par Jerofejevu

Jcrofejevs, 2003 Ерофеев, Венедикт. Мой очень жизненный путь. Москва : Вагриус, 2003.

Jcrofejevs, 2004 Ерофеев, Венедикт. Записки психопата. Москва : Захаров, 2004.

Jerofejevs, 2005 Ерофеев, Венедикт. Записные книжки 1960-х годов. Москва: Захаров, 2005.

Jerofejevs, 2007 Ерофеев, Венедикт. Записные книжки. Книга вторая. Москва : Захаров, 2007.

Avdijevs, 1995 Черноусый (И. Авдиев). Некролог, «сотканный из иылких и блестящих натяжек». В кн.: Ерофеев, Венедикт. Оставьте мою душу в покое: Почти все. Москва: Изд-во АО "Х.Г.С.", 1995. Pieejams arī: htrp:// www.moskva-petushki.ru/articIes/erofeev/nekrolog_ sotkannyj_iz_pylkix_i_bIestjaschix_natjazhek/.

Avdijevs, 1997 Авдиев, Игорь (Черноусый). Несколько малосвязанных отрывков из послесловия к не увидевшему свет однотомнику Венедикта Ерофеева. Комментарии: журнал для чтения, Nr. 12, 1997.

Dzīve un daiļrade, 2005 Берлин, Валерий. Летопись жизни и творчества Венедикта Ерофеева. Хибины Москва Петушки. Живая Арктика : историко-краеведческий альманах, Nr.l, 2005. Pieejams ari: http://www.moskvapetushki.ru/xronologija/letopis_zhizni_i_tvorchestva_ venedikta_vasiljevicha_erofeeva_1938-1990/.

Fromers, 1999 Фромер, Владимир. Иерусалим "МоскваПетушки". Иерусалимский журнал, Nr.l, 1999. Pieejams arī: http://antho.net/jr/ !. 1999/13.html.

Geisere-Šnitmane, 1989 Geisser-Schnittmann, Svetlana. Венедикт Ерофеев: "Москва-Петушки" или "The Rest is Silence". Berne; Francfort-s. Main; New York; Paris : Peter Lang, 1989.

Karasti, 2000 Карасти, Рейн. В чужом пиру. Звезда, Nr.l, 2000. Pieejams ari: http://magazines.russ.ru/2ve2da/ 2000/9/karasti.html.

Kaut kas līdzīgs sarunai, 1989 Нечто вроде беседы с Венедиктом Ерофеевым (Запись В. Лоназова). Театр, Nr. 12, 1989.

Levins, 1996 Левин, Юрий. Комментарий к поме "МоскваПетушки". Грац, 1996.

Paperno, Gasparovs 1981 Паперно, И.А., Гаспаров, Б.М. "Встань и иди". Slavica Hierosolymitana. Vol. 5-6. Jerusalem : The Hebrew University : The Magnum Press, 1981.

Plucers-Sarno Пдуцер-Сарно, Алексей. Некодифицированные спиртные напитки в поэме В.В. Ерофеева "МоскваПетушки". Pieejams: http://www.narcom.ru/ideas/ common/ 17.html.

Sedakova, 2001 Пир любви на шестьдесят пятом километре", или Иерусалим без Афин. В кн.: Седакова, Ольга. Собрание сочинений. Т.2. Проза. Москва : H.F.K., 2001.

Šmeļkova, 2002 Шмелькова, Наталья. Последние дни Венедикта Ерофеева. Москва : Вагриус, 2002.

Urbans, 2005 Urban, Peter. Kommentar. In: Erofeev, Venedikt. Moskau Petuški. Zьrich : Kein&Aber, 2005.

Vlasovs, 2000 Власов, Эдуард. Бессмертная поэма Венедикта Ерофеева "Москва-Петушки" : спутник писателя. В кн.: Ерофеев, Венедикт. Москва-Петушки. Москва: Вагриус, 2000.

2. Daiļliteratūra, zinātniskie apcerējumi un raksti

Ahutins, 2005 София и черт (Кант перед лицом русской религиозной метафизики). В кн.: Ахутин, Анатолий. Поворотные времена: статьи и наброски. Санкт-Петербург: Наука, 2005.

Bairons, 1956 Bairons, Dž.G. Izlase. [Tulk. nav norādīts.] Rīga : Latvijas Valsts Izdevniecība, 1956.

Baratinskis, 1975 Baratinskis, Jevgeņijs. Lirika. No krievu vai. tulk. Jānis Sirmbārdis. Rīga : Liesma, 1975.

Bloks, 1960 Bloks, Aleksandrs. Lakstīgalu dārzs. No krievu vai. tulk. Aleksandrs Immermanis. Rīga : Latvijas Valsts izdevniecība, 1960,

Bloks, 1982 Блок, Александр. Собрание сочинений в шести томах. Т. 4. Ленинград : Художественная литература, 1982.

Buņins, 1982 Бунин, Иван. 000. В кн.: Бунин, Иван. Сочинения. Т. 3. Москва : Художественная литература, 1982,

Čehovs, 1954 Čehovs, Antons. Trīs māsas. No: Čechovs, Antons. Izlase. 3. sēj. Rīga : Latvijas Valsts izdevniecība, 1954.

Čehovs, 1969 Tēvocis Vaņa. No krievu vai. tulk. Anna Bauga. No: Čehovs, Antons. Kopoti raksti. 9. sēj. Rīga : Liesma, 1969.

Čehovs, 2005 Чехов в воспоминаниях современников. Москва : Захаров, 2005.

Černiševskis, 1951 Černiševskis, Nikolajs. Ко darīt? No krievu vai. tulk. K. Freinbergs. Rīga : Latvijas Valsts izdevniecība, 1951.

Černiševskis, 1981 Чернышевский, Н.Г. Литературная критика. Москва: Художественная литература, 1981.

Čukovskis, 1967 Чуковский, Корней. Современники : Портреты и этюды. Москва : Молодая гвардия, 1967.

Dante, 1937 Dante, Alighieri. Dievišķā komēdija. No itāļu vai. tulk. Jēkabs Māsēns. Rīga : Valters un Rapa, 1937.

Dante, 1994 Dante, Aligjēri. Dievišķā komēdija. No itāļu vai. tulk. Valdis Bisenieks. Rīga : Vaidelote, 1994.

Darbu fragmenti, 1994 Hērakleits, 115. fragments. No: Pirmssākratisko domātāju darbu fragmenti. No sengrieķu vai. tulk. Māris Vecvagars. Rīga : Vaga, 1994.

Dostojevskis, 1974 (I) Pazemotie un apvainotie. Dostojevskis, Fjodors. Kopoti raksti. 3. sēj. No krievu vai. tulk. Jānis Mederns. Rīga: Liesma, 1974.

Dostojevskis, 1974 (II) Piezīmes no pagrīdes. No krievu vai. tulk. Anna Ozola-Sakse. Dostojevskis, Fjodors. Kopoti raksti. 4. sēj. Rīga : Liesma, 1974.

Dostojevskis, 1975 (I) Noziegumi un sods. Dostojevskis, Fjodors. Kopoti raksti. 5. sēj. No krievu vai. tulk. Kārlis Štrāls. Rīga: Liesma, 1975.

Dostojevskis, 1975 (II) Idiots. Dostojevskis, Fjodors. Kopoti raksti. 6. sējums. No krievu vai. tulkojis Jānis Medenis. Rīga : Liesma, 1975.

Dostojevskis, 1977 Velni. Dostojevskis, Fjodors. Kopoti raksti. 7. sēj. No krievu vai. tulk. Oto Brikšķis. Rīga : Liesma, 1977.

Dostojevskis, 1978 (I) Brāļi Karamazovi. Dostojevskis, Fjodors. Kopoti raksti. 9. sēj. No krievu vai. Tulk. Jānis Medenis. Rīga : Liesma, 1978.

Dostojevskis, 1978 (II) Puškins.Tulk. Oto Brikšķis. Dostojevskis, Fjodors. Kopoti raksti. 10. sēj. Rīga : Liesma, 1978.

Dziedot dzimu 1967 Dziedot dzimu, dziedot augu… : Dzejoļi un dziesmas sadzīves tradīcijām. Rīga : Liesma, 1967.

Dziesmu dziesma, 1993 Dziesmu dziesma. Atdzejojis Knuts Skujenieks. Rīga : Zinātne, 1993.

Džeroms, 1991 Džeroms K. Džeroms. Trīs viri laivā. No angļu vai. tulk. Vizma Belševica. Rīga : Jumava, 1991.

Ekermans, 1987 Eckermann, J.R Gesprдche mit Goethe in den letzten Jahren seines Lebens. Berlin und Weimar : AufbauVerlag, 1987.

Evaņģēliji, 1999 Evaņģēliji un Apustuļu darbi. Rīga : Latvijas

Bībeles biedrība, 1999. Gēte, 1972 Gēte, Johans Volfgangs. Fausts. No vācu vai. tulk.

Jānis Rainis. Rīga : Liesma, 1972. Gēte, 1999 Gēte, Johans Volfgangs. Fausts. No vācu vai. tulk.

Valdis Bisenieks. Rīga : Jumava, 1999. Gogolis Сочинения и письма H.B. Гоголя. Т. 4. Мертвые души.

Том первый. СПб., [б.г.). Gogolis, 1948 Gogolis, Nikolajs. Izlase. Revidents. No krievu vai. tulk. Andrejs Upīts. Rīga : Latvijas Valsts izdevniecība, 1948.

Gončarovs, 1971 Gončarovs, Ivans. Oblomovs. No krievu vai.

tulk. R. Sēlis un E. Kliene. Rīga : Liesma: 1971. Gorkijs, 1949 Gorkijs, Maksims. Amerikā. No krievu vai. nilk.

M. Grantovska. Rīga : Latvijas Valsts izdevniecība, 1949. Gorkijs, 1952 (I) Vecā Izergila. No: Gorkijs, Maksims. Raksti.

1. sēj. No krievu vai. tulk. Andrejs Upīts. Rīga : LVI, 1952. Gorkijs, 1952 (II) Kļima Samgina dzīve. Gorkijs, Maksims. Raksti. 18. sēj. No krievu vai. tulk. A. Birkerts. Rīga : Latvijas Valsts izdevniecība, 1952. Gorkijs, 1958 Gorkijs, Maksims. Par literatūru. [Tulk. nav

norādīts.) Rīga : Latvijas Valsts izdevniecība, 1958. Gorkijs, 1969 Gorkijs, Maksims. V.l. Ļeņins. No krievu vai.

tulk. A. Ozola-Sakse. Rīga : Liesma, 1969. Gorkijs, 1970 Gorkijs, Maksims. Ļaudis. [Tulk. nav norādīts.)

Rīga : Liesma, 1970. Gribojedovs, 1956 Gribojedovs. A.S. Gudra cilvēka nelaime : komēdija 4 cēl. dzejā. No krievu vai. atdzejojis A. Upīts. Rīga : VAPP Grāmatu apg., 1945. Hamsuns, 1976 Hamsuns, Knuts. Izlase. 1. sējums. No norvēģu vai. tulk. Elija Kliene. Rīga : Liesma, 1976. Hēgelis, 1975 Hegel G.W.F. Phдnomenologie des Geistes. Berlin : Akademie-Verlag, 1975.

Hercens, 1960 Hercens A. Pagājība un Apcere. 1. sēj. No krievu vai. tulk. N. Buse. Riga : Latvijas Valsts Izdevniecība, 1960.

Homērs, 1961 Homērs. īliada. No sengrieķu vai. tulk. A. Ģiezens. Rīga : Latvijas Valsts izdevniecība, 1961.

Jaunā Derība, 2007 Jaunā Derība. Rīga: Latvijas Bībeles biedrība, 2007.

Kants, 1934 Kants, Immanuēls. Tīrā prāta kritika. 1. sējums. No vācu vai. tulk. Atis Rolavs. Rīga : Grāmatrūpnieks, 1934.

Krievu spēkavīri 1954 Krievu spēkavīri. No krievu vai. tulk. Pāvils Vīlips. Rīga : Latvijas Valsts izdevniecība, 1954.

Līvijs, 1940 Līvijs, Tits. Romas vēsture. 1. grāmata. No latīņu vai. tulk. Gr. Smelters. Rīga : Latv. Universitātes studentu grāmatnīca, 1940.

Lotmans 1980 Лотман, Юрий. Роман A.C. Пушкина "Евгений Онегин". Ленинград : Просвещение, 1980.

Ļeņins, 1950 Hercena atcerei. [Tulk. nav norādīts.] No: Ļeņins, Vladimirs. Raksti. 18. sēj. Rīga : Latvijas Valsts izdevniecība, 1950.

Ļeņins, 1951 (I) II internacionāles krahs. [Tulk. nav norādīts.] No: Ļeņins, Vladimirs. Raksti. 21. sēj. Rīga : Latvijas Valsts izdevniecība, 1950.

Ļeņins, 1951 (II) Politiskā šantāža. [Tulk. nav norādīts.] No: Ļeņins, Vladimirs. Raksti. 25. sēj. Rīga : Latvijas Valsts izdevniecība, 1950.

Ļeņins, 1951 (III) Krīze nobriedusi.[Tulk. nav norādīts.] No: Ļeņins, Vladimirs. Raksti. 26. sēj. Rīga : Latvijas Valsts izdevniecība, 1950.

Ļeņins, 1951 (IV) Labāk mazāk, bet labāk. [Tulk. nav norādīts.] No: Ļeņins, Vladimirs. Raksti. 33. sēj. Rīga : Latvijas Valsts izdevniecība, 1950.

Ļeņins, 1951 (V) Inesei Armandai. [Tulk. nav norādīts.] No: Ļeņins, Vladimirs. Raksti. 35. sēj. Rīga : Latvijas Valsts izdevniecība, 1950.

Ļeņins, 1987 Filozofijas burtnīcas. [Tulk. nav norādīts.) No: Ļeņins, Vladimirs. Rakstu izlase 10 sējumos. 5. sēj., II daļa. Rīga: Avots, 1987.

Mācītājs 2000 Mācītājs. No: Vecās Derības poēzijas grāmatas. Ulda Bērziņa atdzejojums no senebreju vai. Rīga : Latvijas Bībeles biedrība, 2000.

Markss, 1973 Markss, Kārlis. Kapitāls: Politiskās ekonomijas kritika. 1. sēj. [Tulk. nav norādīts.) Rīga : Liesma, 1973.

Meistars un Margarita 1979 Bulgakovs, Mihails. Meistars un Margarita. No krievu vai. tulk. Ojārs Vācietis. Rīga : Liesma, 1979.

Nīče, 1939 Nlcše, Fridrichs. Tā runāja Zaratustra. No vācu vai. tulk. Vilis Plūdonis. Rīga : Valters un Rapa, 1939.

Ņekrasovs, 1951 Ņekrasovs, N. Dzejas un poēmas. [Tulk. nav norādīts.) Rīga : Latvijas Valsts izdevniecība, 1951.

Operu libreti, 1965 Operu libreti. No krievu vai. tulk. R. Riekstiņa, V. Krastiņš. Rīga : Liesma, 1965.

Ostrovskis, 1977 Ostrovskis, Nikolajs. Kā rādījās tērauds. No krievu vai. nilk. Anna Sakse-Ozola. Rīga : Liesma, 1977.

Pārskats partijas XXII kongresam, 1962 Padomju Savienibas komunistiskās partijas centrālās komitejas pārskats partijas XXII kongresam, 1961. gada 17. oktobri. [Tulk. nav norādīts.) Rīga : Latvijas Valsts izdevniecība, 1962.

Plūtarhs, 1990 Плутарх. Застольные беседы. Ленинград : Наука, 1990.

Poļevojs, 1974 Poļevojs, Boriss. Stāsts par istu cilvēku. No krievu vai. tulk. M. Ozoliņa. Rīga : Liesma, 1974.

Programma Padomju Savienības Komunistiskās partijas programma : Pieņēmis PSKP XXII kongress. [Tulk. nav norādīts.) Rīga : Liesma, 1977.

Puškins, 1937 Пушкин, Александр. Полное собрание сочинений. Москва: Издательство Академии наук, 1937.

Puškins, 1947 Mocarts un Saljeri. No krievu vai. atdzejojusi Mirdza Ķempe. No: Puškins, Aleksandrs. Izlase. Rīga : Latvijas Valsts izdevniecība, 1947.

Puškins, 1947 (I) Jevgeņijs Oņegins. No krievu vai. atdzejojis Kārlis Krūza. No: Puškins, Aleksandrs. Izlase. Rīga : Latvijas Valsts izdevniecība, 1949.

Puškins, 1960 Jevgeņijs Oņegins. No krievu vai. atdzejojis Jānis Plaudis un Andrejs Smidre. Rīga : Latvijas Valsts izdevniecība, 1960.

Puškins, 1967 (I) Pravietis. No: Puškins, Aleksandrs. Kopoti raksti. 1. sēj. Rīga : Liesma, 1967.

Puškins, 1967 (II) Ir laiks, mans draugs, ir laiks. No krievu vai. atdzejojis Vladimirs Kaijaks. No: Puškins, Aleksandrs. Kopoti raksti. 2. sēj. Rīga : Liesma, 1967.

Puškins, 1968 Fragmenti no Oņegina ceļojuma. No: Puškins, Aleksandrs. Kopoti raksti. 3. sēj. Rīga : Liesma, 1968.

Rablē, 1985 Rablē, Fransuā. Gargantija un Pantagriels. No franču vai. tulk. Valdis Grēviņš un Ludvigs Sēja. Rīga : Zvaigzne, 1985.

Rīds, 1977 Džons Rīds. Desmit dienas, kas satricināja pasauli. Rīga: Liesma, 1977.

Sengrieķu traģēdijas, 1975 Sofokls. Valdnieks Oidips. No: Sengrieķu traģēdijas. No sengrieķu vai. tulk. Henriks Novackis. Rīga : Liesma, 1975.

Servantess, 1978 Servantess Saavedra, Migels de. Dons Kihots. 1. daļa. No spāņu vai. tulk. Mirdza Ķempe. Rīga : Zvaigzne, 1978.

Slavinājumi, 2005 Slavinājumi. No senebreju vai. tulk. Uldis Bērziņš. Rīga : Zinātne, 2005.

Solouhins, 1984 Солоухин, Владимир. Собрание сочинений. Т. 4. Москва : Художественная литература, 1984.

Stērns, 1991 Stērns Lorenss. Džentlmeņa Tristrama Šendija dzīve un uzskati. Mistera Jorika sentimentālais ceļojums pa

Franciju un Itāliju. No angļu vai. tulk. Indra Aumale. Rīga : Zvaigzne, 1991.

Šekspīrs, 1931 Šekspīrs, Viljams. Hamlets. [No angļu vai. tulk. Jūlijs Roze.J Rīga : 1968.

Šekspīrs, 1964 Šekspīrs, Viljams. Kopoti raksti. IV sējums. No angļu vai. tulk. Kārlis Egle un Pauls Kalva. Rīga: Latvijas Valsts izdevniecība, 1964.

Tjutčevs, 1981 Ciemu būdas nabadzīgās. No krievu vai. atdzejojusi Mirdza Bendrupc. No: Tjutčevs, Fjodors. Izlase. Rīga : Liesma, 1981.

Tolstojs, 1959 Karš un miers. Tolstojs, Ļevs. Kopoti raksti. 6. sēj. No krievu vai. tulk. A. Ozola-Sakse. Rīga : Latvijas Valsts izdevniecība, 1959.

Tolstojs, 1960 Anna Karetļina. Tolstojs, Ļevs, Kopoti raksti. 8. sēj. Tulk. Jūlijs Vanags. Rīga : Latvijas Valsts izdevniecība, 1960.

Tolstojs, 1970 Tolstojs, Ļevs. Anna Kareņina. Tulkojis Jūlijs Vanags. Rīga : Liesma, 1970.

Turgeņevs, 1937 (I) Dūmi. No krievu vai. tulk. Kārlis Skalbe. Turgeņevs, I. S. Kopoti raksti. 6. sējums. Rīga : Grāmatu Zieds, 1937.

Turgeņevs, 1937 (II) Liekā cilvēka dienasgrāmata. No krievu vai. tulk. El. Kauliņa. No: Turgeņevs, Ivans. Kopoti raksti. 6. sējums. Rīga : Grāmatu zieds, 1937.

Turgeņevs, 1960 (I) Turgeņevs, Ivans. Tēvi un dēli. No krievu vai. tulk. E. Niedra. Rīga : Latvijas valsts izdevniecība, 1960.

Turgeņevs, 1960 (II) Turgeņevs, Ivans. Muižnieku ligzda. No krievu vai. tulk. Elija Kliene. Rīga : Latvijas Valsts izdevniecība, 1961.

Turgeņevs, 1975 Turgeņevs, Ivans. Pirmā mīlestība. [Tulk. nav norādīts.) Rīga : Liesma, 1975.

Turgeņevs, 1990 Turgeņevs, Ivans. Dzejoļi prozā. No krievu vai. atdzejoj. Elza Sudmale un Emīls Sudmalis. Rīga : Zvaigzne, 1990.

Vecās Derības poēzijas grāmatas Vecās Derības poēzijas grāmatas. Rīga : Latvijas Bībeles biedrība, 2000.

Vorobjova, Siņeļņikova, 1965 Vorobjova O., Siņeļņikova I. Marksa meitas. [Tulk. nav norādīts.] Rīga : Latvijas Valsts Izdevniecība, 1965.

Zolotonosovs, 1998 Золотоносов M. Мастер и мастурбация : Оиангардистские фантазия Андрея Платонова "Антисексус". В кн.: Золотоносов М. Слово и Тело: Сексуальные аспекты, универсалии, интерпретации русского культурного текста веков. Москва : Ладомир, 1998.

3. Periodika, mācību līdzekļi un izziņu literatūra

Aldersons, 2005 Aldersons, Jūlijs. Kāpēc mēs tā sakām? 2. daļa.: Populāru izteicienu un jēdzienu skaidrojumi. Rīga : Zvaigzne ABC, 2005.

Ašukins, Ašukina, 1987 Ашукин H., Ашукина M. Крылатые слова: крылатые слова, литературные цитаты, образные выражения. Москва : Художественная литература, 1987.

В-52 1969 В-52 atkal bombardē Dienvidvjetnamu. Ciņa, 1969, 14. sept.

Cionisma maska 1969 Cionisma maska un seja. Cīņa, 1969, 12. dec.

Debesskrāpju ēnā, 1969 Debesskrāpju ēnā. Ciņa, 1969, 24. aug.

Dušenko, 2006 Душенко, Константин. Словарь современных цитат. Москва : Эксмо, 2006.

Es atbildu par visu 1969 Es atbildu par visu. Cīņa, 1969, 2.jūl.

Filozofijas vārdnīca 1967 Философская энциклопедия. Т. 4. Москва : Советская Энциклопедия, 1967.

Hruščova saruna, 1960 Ņ. Hruščova saruna ar Kaļinovkas ciema kolhozniekiem. Ciņa, 1960, 4. sept.

Kauns Amerikai 1968 Kauns Amerikai! Ciņa, 1968,7. apr.

Krievu argo, 2000 Елистратов, B.C. Словарь русского арго: материалы 1980 1990-х гг. Москва: Русские словари, 2000.

LPE Latvijas Padomju enciklopēdija. Rīga : Galvenā enciklopēdiju redakcija, 1983 1988.

LPE, 1952 Гомосексуализм. Большая Советская энциклопедия. Т. 12. Москва: Большая Советская Энциклопедия, 1952.

Pēdējā gaitā, 1969 Pēdējā gaitā. Cīņa, 1969. g. 4. decembrī.

PSKP, 1972 Padomju Savienības Komunistiskās partijas vēsture. [Tulk. nav norādīts.] Rīga : Liesma, 1972.

PSKP vēstures apcerējumi PSKP vēstures apcerējumi: Mācību līdzeklis marksisma-ļeņinisma pamatu skolām. [Tulk. nav norādīts.] Rīga : Liesma, 1967.

Sokolovs, 2003 Соколов, Борис. Гоголь : Энциклопедия. Москва : Алгоритм, 2003.

Tā runā, 2002 Tā runā zonā. Sastādītājs Anrijs Kavalieris. Rīga : Valters un Rapa, 2002.

Telavivas lūdzošā roka, 1967 Telavivas lūdzošā roka. Cīņa, 1967, 27. sept.

Uz jauniem panākumiem 1968 — Uz jauniem panākumiem! Ciņa, 1968, 3.janv.

Saturs

Maskava-GailiŠi………………………………………………………………………………………………… ļj

Autora paziņojums…………………………………………………………………………………………..

Maskava. Ceļā uz Kurskas staciju……………………………………………………………………………. 7

Maskava. Kurskas stacijas laukums…………………………………………………………………………. 9

Maskava. Kurskas stacijas restorāns………………………………………………………………………. 11

Maskava. Uz vilcienu caur veikalu……………………………………………………………………….. J -ļ

Maskava Sirpis un Āmurs………………………………………………………………………………….

Sirpis un Āmurs Karačarova…………………………………………………………………………………. 20

Karačarova Čuhlinka………………………………………………………………………………………….. 20

Čuhlinka Kuskova……………………………………………………………………………………………. 23

Kuskova Novogirejeva………………………………………………………………………………………. 27

Novogirejeva Reutova………………………………………………………………………………………… ™

Reutova Nikoļska……………………………………………………………………………………………….. ^

Nikoļska Saltilcovska……………………………………………………………………………………….

Saltilcovska Kučina……………………………………………………………………………………………… ^

Kučina Dzelzceļnieku……………………………………………………………………………………….

Dzelzceļnieku Melnā…………………………………………………………………………………………… ™

Melnā Kupavna…………………………………………………………………………………………………… ^

Kupavna 33. kilometrs……………………………………………………………………………………….. 52

33. kilometrs lilektrooglcs…………………………………………………………………………………

Elektroogles 43. kilometrs…………………………………………………………………………………

43. kilometrs Hrapunova……………………………………………………………………………………. ®2

Hrapunova Jesina…………………………………………………………………………………………….

Jesina Ftjazeva………………………………………………………………………….. '………………………. ^

Frjazeva 61. kilometrs……………………………………………………………………………………….

61. kilometrs 65. kilometrs…………………………………………………………………………………

65. kilometrs Pāvilsāta………………………………………………………………………………………

Pāvilsāta Nazarjcva…………………………………………………………………………………………..

Nazarjeva Drczna………………………………………………………………………………………………. -12

Drczna 85. kilometrs…………………………………………………………………………………………… ™

85. kilometrs Riekstaine-Zujeva……………………………………………………………………………. W

Riekstaine-Zujeva………………………………………………………………………………………………. ļļļ^

Riekstaine-Zujeva Stāvkalnc……………………………………………………………………………….. 105

Stāvkalne Kāvkalns………………………………………………………………………………………….. JO*

Kāvkalns Miza………………………………………………………………………………………………….. ļJ2

Miza 105. kilometrs…………………………………………………………………………………………….. ļļ?

105. kilometrs Paspārne…………………………………………………………………………………….. 121

Paspārne 113. kilometrs…………………………………………………………………………………….. 126

113. kilometrs Muklainc ………………………………………………………………… ļ2^

Muklaine -Ļeonova…………………………………………………………………………………………… 1^2

Ļeonova Gailīši……………………………………………………………………………………………….

Gailīši. Perons…………………………………………………………………………………………………… JJļ

Gailīši. Stacijas laukums…………………………………………………………………………………… J-ļ ļ*

Gailīši. Dārzu loks……………………………………………………………………………………………

Ciailīši. Kremlis. Piemineklis Miņinam un Požarskim……………………………………………….. 144

Maskava-Gailīši. Nezināma trepjutelpa……………………………………………………………………. 146

Tulkotāja pēcvārds…………………………………………………………………………………………..

Vilcienā prom no pasaules

Arņa Rītupa un UldaTīrona saruna ar Olgu Sedakovu………………………………………………. 161

Venediktajerofeieva dzīves notikumi autora izteikumos…………………………… 175

Piezīmes un paskaidrojumi……………………………………………………………………………. 191

Citētā un izmantotā literatūra………………………………………………………………………… 348

Vcnedikts Jerofejevs MASKAVA-GAILlŠI Венедикт Ерофеев МОСКВА-ПЕТУШКИ

Otrais izdevums, labots un papildināts

Ulda Tīrona tulkojums no krievu valodas, pēcvārds, komentāri

Redaktors Arnis Rītups Mākslinieks Ilmārs Blumbcrgs Makets Arturs Hansons Vāka makets brālis Y Korektore Guna Kalniņa Literārais konsultants Jānis Elsbergs

© Галина Ерофеева © Uldis Tirons © Liepnieks л Rītups

2007

Sagatavota iespiešanai SIA"Liepnieks & Rītups" Reģ. apL Nr. 000354547, Rīgā, Ausekļa ielā 1-12

Iespiesta, iesieta SIA "Jelgavas tipogrāfija" ISBN 978-9984-9609-3-7

"Un vispār: ko nozīmē «pēdējais vārds». Mēs dzīvojam pasaulē, kur vārdi jāizrunā tā, it kā tie būtu pēdējie. Pārējie vārdi neskaitās."

5 Sk. interviju .ir Olgu Sedakovu šajā izdevumā.

[1] Берлин, Валерий. Летопись жизни и творчества Венедикта Ерофе1'ма. 8 кн.: Хибины Москва Петушки. Живая Арктика : исторнко-

краеведчеекий альманах, nr. 1,2005, с. 119. ' "Прощай, активная работа. Прощай, любимый комсомол." Еро фесе, Венедикт. Записные книжки. Москва : Захаров, 2005.

[3] sk. interviju ar olgu Sedakovu "Saukta vārdā" žurnālā Rīgas Laiks, 2006. g. jūl.

' Летопись жизни и творчества Венедикта Ерофеева, с. 54. '' Бродский, Иосиф. Сочинения Иосифа Бродского. Том 6. Санкт-Петер(">ург : Пушкинский фонд, 2000.

sk. interviju ar Venediktu Jerofejevu: "Prozā man patīk mūsu kultūr-

* Ерофеев, Венедикт. Записные книжки 1960-х годов. Москва: Захаров, 2005, с. 17-155.

" Летопись жизни и творчества Венедикта Ерофееиа, с. 120.

"' No: Мой очень жизненный путь, с. 554.

" no: Мой очень жизненный путь, с. 571.

11 Летопись жизни и творчества Венедикта Ерофеева, с. 72.

[10] no: Мой очень жизненный путь, 577.1рр.

[11] turpat, 545. lpp.

[12] turpat, 591. Ipp.

[13] vladimirs muravjovs (1939-2001) jerofejeva draugs, tulkotājs, angļu literatūras vēsturnieks, kritiķis.

[14] olga sedakova (1948) no jerofejeva draugu loka, dzejniece un filoloģe. ' sergejs tolstovs (1952) Jerofejeva draugs; rakstnieks, raksta ar pseidonīmu Sergejs Rokotovs; pēdējos gados Jerofejevs bieži uzturējās viņa

vasarnīcā netālu no Maskavas, Abramcevā.

[16] franču tulkojuma nosaukums, piemēram, ir Moscou-sur-vodka (1976), pirmā angļu Moscow Circles (1981), otrā Moscow Stations (1997), amerikāņu Moscow to the End of the Line (1980), vācu — Die Reise nach Petuschki (1978).

[17] sorfokins] boriss Sorokins, Venedikta Jerofejeva draugs kopš mācību laika Vladimiras Pedagoģiskajā institūtā. Tihļonovs] sk. piezīmi 197. lpp.

[18]sk. mat. 1:3-4. 240

Content

Jerofejevs Venedikts Maskava Gailīši

Maskava. Ceļā uz Kurskas staciju

Maskava. Kurskas stacijas laukums

Maskava. Kurskas stacijas restorāns

Maskava. Uz vilcienu caur veikalu

Maskava Sirpis un Āmurs

Karačarova Čuhlinka

Cuhlinka — Kuskova

Kuskova Novogirejeva

Novogirejeva Reutova

Reutova Nikoļska

Nikoļska Saltikovska

Saltikovska Kučina

Kučina — Dzelzceļnieku

Dzelzceļnieku Melnā

Melnā — Kupavna

Kupavna — 33. kilometrs

33. kilometrs Elektroogles

Elektroogles 43. kilometrs

43. kilometrs Hrapunova

Jesina Frjazeva

Frjazeva-61. kilometrs

61. kilometrs 65. kilometrs

65. kilometrs Pāvilsāta

Pāvilsāta Nazarjeva

Nazarjeva Drezna

Drezna 85. kilometrs

85. kilometrs Riekstaine-Zujeva

Riekstaine -Zujeva

Riekstaine-Zujeva Stāvkalne

Stāvkalne Kāvkalns

Kāvkalns Miza

Miza — 105. kilometrs

105. kilometrs Paspārne

Paspārne 113. kilometrs

113. kilometrs Muklaine

Leonova — Gailīši

Gailīši. Perons

Gailīši. Stacijas laukums

Gailīši. Dārzu loks

Gailīši. Kremlis. Piemineklis Miņinam un Požarskim

Maskava-Gailīši. Nezināma trepjutelpa

Tulkotāja pēcvārds

Arņa Ritupa un Ulda Tīrona saruna ar Olgu Sedakovu, Maskava, 1997

Venedikta Jerofejeva dzīves notikumi autora izteikumos

Piezīmes un paskaidrojumi

Maskava-Gailīši

poēma 3. Ipp.

Autora paziņojums

Maskava. Ceļā uz Kurskas staciju

gājis pa Maskavu

Citētā un izmantotā literatūra

Saturs