Turģeņevs Ivans

Mednieka piezīmes

IVANS TURGEŅEVS

MEDNIEKA PIEZĪMES

HORS UN KAĻINIČS

Kam gadījies no Bolhovas apriņķa iemaldīties Žizdras apriņķi, to, bez šaubām, būs pārsteigusi lielā nevienādība starp Orlas un Kalugas guberņu cilvēkiem. Orlas guberņas zemnieks ir neliela auguma, sakumpis, drūms, lūkojas oaur pieri, dzīvo sliktās apses baļķu rnā- jelēs, iet kunga klaušās, ar tirdzniecību nenodarbojas, ēd bada maizi un valkā vīzes; Kalugas obroka zemnieks dzīvo ērtā priežu mājā, ir gara auguma, skatiens viņam drošs un žirgts, seja tīra un balta; viņš tirgojas ar sviestu un darvu un svētdienās apauj zābakus. Orliešu sādža (mēs runājam par Orlas guberņas austrumu da|u) parasti atrodas apartu lauku vidū, gravas tuvumā, kas uz ātru roku pārvērsta par netīru dīķi. Ja neskaita dažus pieticīgus vītolu cerus un divus trīs panīkušus bērzus, tad versti visapkārt neredz neviena kociņa; mājas pieplakušas cita citai, jumti segti satrunējušiem salmiem… Turpretī Kalugas sādžas pa lielākai daļai ir mežu apjoztas, mājas paceļas brīvāk un cēlāk, tās apjumtas dēļiem; vārti ir cieši aizverami, zedeņu žogi ap pagalmiem nav ne salauzti, ne izšķobīti, tie neaicina vis ciemā katru cūku, kas skrien garām … Arī medniekam Kalugas guberņa parocīgāka: Orlas guberņā pēdējie meži un krūmāji pēc gadiem pieciem galīgi izzudīs, bet purvu tur jau tagad nav pavisam, turpretī Kalugas guberņā taupāmie meži aizstiepjas simtiem, purvi desmitiem verstu tālu, tajos nav vēl izzuduši ne dižciltīgie rubeņi, ne lādzīgie ķikuti un ņiprās irbes, kas, pēkšņi uzspurgdamas gaisā, liek gan satrukties, gan ielīksmoties tiklab medniekam, kā sunim.

Uzkavēdamies savās mednieka gaitās 2izdras apriņķī, es medībās sastapos un iepazinos ar kādu Kalugas sīku muižnieku, kaislīgu mednieku — tātad arī lielisku cilvēku — Po- lutikinu. Tiesa, viņam bija arī savas vājās puses: piemēram, viņš bija izbildinājies visas bagātās līgavas guberņā un, pazaudējis iecerētās roku un viesmīlību, ar satriektu sirdi sūdzēja savas bēdas visiem draugiem un paziņām, līgavu vecākiem tomēr vēl joprojām piesūtīdams skābus firziķus un citas negatavo augļu veltes no sava dārza; tāpat viņam patika atkārtot vienu un to pašu anekdoti, kas, par spīti Po- lutikina kunga paša augstajam novērtējumam, lomēr nekad nevienu nesasmldināja; viņš slavēja Akima Nahimova sacerējumus un noveli «Pinna»; raustīja valodu, sauca savu suni par Astronomu, «kaut» vietā mēdza teikt «kauc» un bija iekārtojis savā mājā franču virtuvi, kuras noslēpums, pec viņa pavāra izpratnes, pastāvēja ikviena ēdiena dabiskās garšas pārvēršanā: šā mākslinieka gatavotā gaļa garšoja pec zivs, zivs — pēc sēnēm, makaroni — pēc šaujamā pulvera; toties neviens burkāna gabaliņš neiekļuva zupā, neieguvis romba vai trapeces formu. Bet, ja atskaita šos nedaudzos un nenozīmīgos trūkumus, tad Polutikina kungs bija, kā jau sacīts, lielisks cilvēks.

Jau pirmajā mūsu iepazīšanās dienā Polutikina kungs ielūdza mani pie sevis pārnakšņot.

—   Līdz manītu būs verstis piecas, — viņš piebilda, — kājām turp iet par talu; iegriezīsimies vispirms pie Hora. (Lasītājs man atļaus viņa valodas raustīšanu šeit neatdarināt.)

—  Kas tas par Horu?

—  Mans zemnieks… Viņš dzīvo šeit pavisam tuvu.

Mēs devāmies pie Hora. Meža vidū, nolīstā un iestrādātā klajumā pacēlās Hora vientulīgās majias. Tās sastāvēja no vairākām ar žogiem savienotam priedes koka ēkām. Gar dzīvojamās mājas priekšu stiepās tievu stabiņu balstīta nojume. Mēs devāmies iekšā. Priekšnamā mūs saņēma slaids un glīts gadus divdesmit vecs jauneklis.

—  A, Fedja! Vai Ilors mājā? — Polulikina kungs apjautājās.

—   Nē, Hors aizbrauca uz pilsētu, — puisis atbildēja, parādīdams zobu rindu, baltu ka sniegs. — Vai pavēlēsiet iejūgt zirgu?

—  Jā, brālīt, iejūdz! Un atnes mums kvasu!

Mēs iegājām istabā. Neviena Suzdaļas lubu

bilde nekarājās pie tīrajām baļķu sienām; kaktā pie smagas, sudrabā kaltas svētbildes mirgoja svētlampiņa; liepas koka galds bija nupat noberzts un nomazgāts; starp baļķiem un pa logu stenderēm netekalēja draiskie prusaki, neslapstījās domīgie tarakāni. Jaunais puisis drīz atkal ieradās, atnesdams lielu, ballu krūzi, pilnu laba kvasa, krietnu kanci kviešu maizes un duci skābētu gurķu koka bļodā. Viņš nolika visu šo ēdamo uz galda un, atslējies pret durvju stenderi, smaidīdams nolūkojās uz mums. Nebijām vēl paguvuši tikt galā ar uzkodu, kad lieveņa priekšā jau ietarkšķējas rati. Mēs izgājām ārā. Gadus piecpadsmit vecs, sprogains sārtvaidzis puisēns sēdēja ratos par kučieri, ar pūlēm valdīdams brangu, dābolainu ērzeli. Ap pajūgu stāvēja kādi seši jauni milzeņi, visi ļoti līdzīgi viens otram un Fedjam. «Tie visi ir Hora dēli!» Polutikins piezīmēja. «Visi Seskulēni,»' piebilda Fedja, kas bija iznācis mums līdzi uz lieveņa. «Un te nav vēl visi; Polaps mežā, bet Sidors aizbrauca vecajam Horarti Ildzi uz

1 Hors (xopb) — sesks.

pilsētu… Pielūko, Vasja,» viņš turpināja, vei sdamies pie kučiera, «salaid nu labi slaidi — kungu vedīsi. Tikai pa šūtīm, pieraugi, palēnam: gan ratus vari salauzt, gan kungam Iekšas sakratīt!» Pārējie Seskulēni pavīpsnāja itnr Fedjas joku. «Iecelt Astronomu!» Polutikina kungs svinīgi uzsauca; Fedja jautri pareta it kā negribīgi smaidošo suni un ieguldīja to ratos. Vasja parāva grožus. Rati sāka ripot. «Un šis te ir mans kantoris,» Polutikina kungs man pēkšņi sacīja, rādīdams nelielu, zemu eciņu, «vai nevēlaties ieiet?» — «Labprāt.» — «Tagad tas vairs netiek lietots,» viņš stāstīja, kāpdams no ratiem, «tomēr paskatīties ir vērts.» Kantoris sastāvēja no divām tukšām istabām. Sargs, vecs vīrs ar vienu aci, teciņus vien atskrēja no pagalma. «Sveiks, Minajič,» Polutikina kungs sacīja, «bet kur tad ūdens?» Vienacis pazuda, bet tūdaļ atkal atgriezās ar pudeli ūdens un divām glāzēm. «Nogaršojiet,» Polutikins man teica, «tas man šeit ir labs, tirs avota ūdens.» Mēs izdzērām katrs pa glāzei, pie kam vecais mums paklanījās līdz joslas vietai. «Nu, tagad, man liekas, mēs varētu braukt,» piezīmēja mans jaunais paziņa. «Sajā kantorī es pārdevu tirgonim Alilujevam četras desetīnas meža par diezgan labu cenu.» Mēs atkal iesēdāmies ratos un jau pēc pusstundas iebraucām kungu mājas pagalmā.

— Sakiet, lūdzu, — es ievaicājos Polutiki- nam vakariņu laikā, — kāpēc ITors dzīvo atsevišķi no pārējiem jusu zemniekiem?

—   Redziet, kāpēc: viņš man ir gudrs zemnieks. Pirms gadiem divdesmit pieciem viņam nodega mīaja; viņš tad atnāca pie mana nelaiķa tētiņa un saka: atļaujiet, Nikolaj Kuzmič, iebūvēties jūsu mežā, purvājā. Es jums maksāšu obroku. — Bet kāda joda pēc tev jābūvējas purvā? — Nu, tapai vien; tikai jūs, tētiņ Nikolaj Kuzmič, esiet tik labs un nekādās klaušās mani vairs nesūtiet, bet obroku uzlieciet, kādu nu paši nodomājat. — Piecdesmit rubļu gadā! — Labi. — Tikai pielūko man, ka nepaliec parādā. — Protams, bez parādu… — Un ta viņš ari apmetās purvājā. No ta laika tad viņu ari iesauca par Moru.

—   Un vai ir labi iedzīvojies?

—  Iedzīvojās. Tagad viņš man maksā veselu simtu rentes, un, kas zina, varbūt es vēl pielikšu. Ne vienu reizi vien esmu viņu pamudinājis, sak: klau, Hor, izpērcies brīvē!… Bet viņš, pagāns, ņemas iegalvot, ka nevarot, neesot naudas… Bet droši vien melš tikai niekus!…

Otrā dienā tūlīt pēc tējas devāmies atkal medībās. Braucot caur ciemu, Polutikina kungs lika kučierim pieturēt pie zemas mājas un skaļi uzsauca: «Kaļinič!» — «Tūlīt, tētiņ, tūlīt,» atsaucās kāda balss no pagalma, «sasiešu tikai vīzei auklas.» Mēs turpinājām braukt soļiem; ciema galā mūs panāca vīrietis ap gadu četrdesmit, gara auguma, kalsns, ar nelielu, atpakaļ atmestu galvu. Tas bija Kaļiničs. Viņa labsirdīgā, patumšā, vietām bakurētainā seja man iepatikās no pirmā acu uzmetiena. Kā es vēlāk dabūju zināt, tad Kaļiničs katru dienu gāja kungam līdzi medībās, nesa viņa somu, dažbrīd arī bisi, uzmanīja, kur nolaižas putni, pienesa ūdeni, lasīja zemenes, ierīkoja teltis, skrēja līdzās pajūgam; Polutikina kungs nevarēja bez viņa ne soļa paspert. Kaļiničs bija jautras un ārkārtīgi rāmas dabas'cilvēks, allaž ko pusbalsī dungoja, bezrūpīgi lūkojās uz visām pusēm, runāja mazliet caur degunu; smaidot mēdza piemiegt savas gaišzilās acis un pastāvīgi pieķēra ar roku pie plānās ķiļbārdi- ņas. Gāja viņš gausiem, bet platiem soļiem, viegli balstīdamies uz garas nūjas. Pa dienu viņš šad un tad ielaidās ari ar mani sarunās, bija arvien iztapīgs, bez verdziskas līšanas; bet par savu kungu rūpējās kā par mazu bērnu. Kad neizturamā dienvidus tveice piespieda ap- lukoties pēc pakrēšļa, Kaļiničs aizvadīja mūs uz savu bišu dravu pašā meža biezoknī. Tur viņš ieveda mūs mazā mājiņā, visgarām pie- kārstītā ar sausu, smaržīgu zāļu kūlīšiem, apguldīja svaigā sienā, bet pats, uzmaucis galvā kaut ko līdzīgu maisam ar sietiņu, paņēma nazi, podu un dūmu pagali, izgāja dravā un atnesa mums svaiga medus kāres. Dzidrajam, siltajam medum virsū mes uzdzērām avota ūdeni un aizmigām, bitēm vienmulīgi sanot un lapām čalojoši šalkojot. — Mani pamodināja viegla vēja pūsmiņa … Atvēru acis un tūdaļ ieraudzīju Kaļiniču: viņš sēdēja uz pusatvērto durvju sliekšņa un greba ar nazi karoti. Es ilgi ar patiku noraudzījos tā sejā, tik rāmā un skaidrā kā vakara debesis. Uzmodās ari Polutikina kungs. Mēs tūdaļ vēl necēlāmies augšā. Ir tik patīkami pēc ilgas un gurdinošas klejošanas un dziļa miega vēl nekustīgi pazvilnēt sienā: miesa lutinādamās gurdi tvīkst, seja vieglītēm kaist, salds laiskums lipina ciet acis. Beidzot cēlāmies augšā un devāmies atkal klejot līdz vakaram. Pie vakariņu galda es ierunājos par Horu un Kaļiniču. «Kaļiničs man ir labs zemnieks,» Polutikina kungs sacīja, «centīgs un pakalpīgs; taču savu saimniecību kārtīgi vadīt nespēj: es pastāvīgi atrauju viņu no darba. Viņš ik dienas nāk man līdzi medībās … kāda tad tur var būt saimniekošana, — paši to labi sapratīsiet.» Es viņam piekritu, un mēs aizgājām gulēt.

Nākamajā dienā Polutikina kungam bija jāaizbrauc uz pilsētu tiesas darīšanās pret savu kaimiņu Pičukovu. Pičukovs bija aparis viņa zemes gabalu un turklāt vēl uz šiem pašiem arumiem nopēris Polutikinam piederošu zemnieci. Tādēļ medībās todien es aizbraucu viens un pavakare iegriezos pie Hora. Uz istabas sliekšņa stāvēja plecīgs un drukns tēvainis ar pliku pauri — pats Hors. Es ar ziņkāri aplūkoju Horu. Viņa sejas panti atgādināja Sokrātu: tāda pati augsta, punaina piere, tādas pašas mazas actiņas, tāds pats strups deguns. Mēs abi kopā iegājām istabā. Fedja atnesa man pienu ar rupju maizi. Hors apsēdās uz sola un, mierīgi glāstīdams savu cirtaino bārdu,

Uzsaka ar mani sarunu. Viņš, kā redzams, labi apzinājās pats savu cieņu, runāja un kustējās gausi, paretam pasmīnēdams savās garajās lisās.

Mēs aprunājāmies par sējumiem, par ražu, par zemnieku dzīvi . .. Viņš pastāvīgi man it kā piekrita; tikai vēlāk man sāka kļūt it kā neveikli: jutu, ka runāju tā, kā nevajadzētu … Arvien iznāca kaut kā aplam. Hors no savas puses šad un tad izteicās diezgan mīklaini, — jādomā, aiz piesardzības… Te būs jums mazs mūsu sarunas paraugs.

—        Paklausies, Hor, — es viņam teicu, — kāpēc tu neatpērcies no sava kunga brīvība?

—        Bet kādēļ man jāatpērkas? Tagad es zinu savu kungu un zinu arī savu renti… Mūsu kungs ir labs.

—       Tomēr brīvībā taču labāk, — es piezīmēju. Hors iesānis paraudzījās manī.

—   Protams, — viņš atteica.

—   Nu re! Kālab tad tu neatpērcies?

Hors nogrozīja galvu.

—       Jā, pasakiet, tētiņ, pasakiet, — ar ko lai es atpērkos?

—   Nu, ko nu, vecais …

—       Ja Hors būs brīvs cilvēks, — viņš pusbalsī it kā pie sevis turpināja, — tad kurš katrs, kam skūta bārda, būs par Horu pārāks.

—   Nodzen arī tu pats bārdu.

—        Ko nu par bārdu! Bārda tikpat kā zāle: var nopļaut.

—   Nu, ko tad tur daudz gudrot?

- Ej nu sazini, varbūt Ilors iekļūst tieši tirgoņos; tirgoņiem branga dzīve, bet ari viņiem ir bārda.

—   Tu jau, kā dzird, arī tagad nodarbojoties ar tirdzniecību? — es ievaicājos.

—   Tirgojam pamazītiņām; ar sviestiņu, ar degutiņu … Nu ko, tētiņ? Vai pavēlēsi tagad iejūgt?

«Stīva tava valoda, un cik tu gan piesardzīgs!» es nodomāju. — Nē, — es skaļi atbildēju, — iejūgt nav vajadzīgs; es domāju rīt pamedīt tepat lavas sētas apkārtnē, bet nakti, ja tu atļauj, pārnakšņošu tavā siena šķūnī.

—   Mīļi lūdzu. Bet vai tev šķūnī būs ērti? Likšu meitiešiem, lai paklāj palagu un noliek spilvenu. — F.i, sievas! — viņš uzkliedza, pieceldamies no sola. — Nāciet šurp!… Bet tu, Fedja, ej viņām līdzi: ko sievietes daudz sajēdz!

Stundas ceturksni vēlāk Fedjia ar vējlukturi aizvadīja mani uz šķūni. Es atkritu smaržīgajā sienā, suns saritinājās man pie kājām. Fedja novēlēja man labunakti, durvis nočīkstēja un aizvērās… Es diezgan ilgi nevarēju iemigt. Pie durvīm pienāca govs, reizes divas smagi notusnījās; mans suns pašapzinīgi tai uzrūca; domīgi rukšķēdama, pagāja garām cūka; kaut kur tuvumā zirgs sāka grauzt sienu 1111 sprauslāt… Pēdīgi es aizmigu.

Rītausmā Fedja mani pamodināja. Priecīgais, žirgtais puisis man gaužām patika; bet, cik varēju noģist, viņš bija arī paša vecā Hora mīlulis. Arvien viņi abi mēdza viens otru ļoti ii ii līgi piezobot. Vecais iznāca man pretī. Vai un par to, ka biju pavadījis viņa pajumtē nakti, viii kāda cita iemesla dēļ, bet šorīt Hors apgā- ļn ar mani daudz laipnāk nekā vakar.

Patvāris tevi jau gaida, — viņš sacīja ,n smaidu, — iesim tēju dzert.

Mēs apsēdāmies pie galda. Dūšīga sieva, viena no viņa vedeklām, atnesa podu ar pienu. Visi Hora dēli pēc kārtas sanāca istabā.

Ir gan tev braša tauta saaugusi! — ieminējos vecajam.

Jā, — viņš atteica, nokozdams mazu kripatiņu cukura, — par mani un manu veceni, šķiet, tie sūdzēties vis nevar.

' — Un visi dzīvo pie tevis?

—   Visi. Paši tā grib, tad arī dzīvo.

—   Un visi precējušies?

—       Rau, tur tas delveris vēl neprecas, — viņš atbildēja, norādīdams uz Fedju, kas atkal stāvēja, atslējies pret durvīm. — Vasjka arī, bet tas vēl par jaunu, tam laika diezgan.

—   Kālab man precēties? — Fedja iebilda.

- Man labi tāpat. Kam man sievas vajag? Lai

plēstos ar viņu, vai?

—        Nu, tu jau man … es tevi pazīstu! Sudraba gredzenus valkā… Tev jau tikai ar muižas skuķiem paknakstīties… «Vai nebūsi mierā, bezkauņa!» — vecais turpināja, atdarinādams muižas istabeņu balsi. — Es tevi pazīstu, baltrocītis tāds!

—   'Bet kāds tad no meitieša labums?

—   Meitietis ir strādniece, — Hors svarīgi noteica. — Sieva ir vīra kalps.

—   Bet kam man strādniece?

—   Tā, tā, tā, puis, — patīk ar citu pirkstiem raust tupeņus no sprikstīm. Pazīstam jau tādus brāļus.

—   Nu tad apprecini mani. Ko? Kā bija? Ko tu klusē?

—   Beidz nu, beidz, balamute! Neredzi, ka mēs ar tevi kungu traucējam. Nebīsties, gan apprecināšu.. . Bet tu, tētiņ, neskaisties: puika, raug, vēl maziņš, nav vēl tā prātiņa.

Fedja papurināja galvu.

—   Vai Hors mājā? — atskanēja aiz durvīm man pazīstama balss — un istabā ienāca Kaļiničs, nesdams rokā pušķīti meža zemeņu, ko bija saplūcis savam draugam Horam. Vecais viņu sirsnīgi apsveica. Es ar izbrīnu palūkojos Kaļiničā: jāatzīstas, šādu «smalkjūtību» no zemnieka nebiju gaidījis.

Sajā dienā izgāju medībās stundas četras vēlāk nekā parasti un turpmākās trīs dienas pavadīju pie Hora. Man bija pamodusies dzīva interese par jaunajiem paziņām. Nezinu, ar ko biju izpelnījies abu uzticību, bet viņi sarunājās ar mani gluži brīvi. Ar prieku klausījos viņos un tos novēroju. Abi draugi it nemaz nebija līdzīgi viens otram. Hors bija noteikts, praktisks cilvēks, administratīva galva, racionā- lists; Kaļiničs turpretī bija pieskaitāms ideālistiem, romantiķiem, jūsmotājiem un sapņotājiem. Hors labi izprata dzīves īstenību; tas ir, viņš bija nodibinājis sev saimniecību, iekrājis naudiņu, labi satika ar kungu un ar pārējo priekšniecību; Kaļiničs staigāja vīzēs un dzīvoja no rokas mutē. Hors bija izaudzinājis sev lielu ģimeni, kas bija tam paklausīga un vienprātīga; Kaļiničam bijusi kādreiz sieva, no kuras viņš baidījies, bet bērnu viņam nemaz nebija bijis. Hors pazina Polutikinu caur un cauri; Kaļiničs dievināja savu kungu, Hors mīlēja Kaļiniču un izturējās pret viņu kā aizgādnis; Kaļiničs Horu mīlēja un cienīja. Hors runāja maz, vairāk tikai smīnēja un klusībā prātoja; Kaļiničs runāja dedzīgi, kvēli, lai nu gan ne ar tādām lakstīgalu mēlēm kā viens otrs veikls fabrikas strādnieks … Tomēr Kaļiničam bija dažas priekšrocības, kuras atzina arī pats Hors; piemēram, viņš mācēja apturēt asinis, apvārdot izbīli un trakumu, praia izdzīt cērmes; viņam labi padevās bites, bija laimīga roka. Hors manā klātbūtnē palūdza Kaļiniču ievest kūtī viņa nule nopirkto zirgu, un Kaļiničs ar godprātīgu nopietnību izpildīja šo vecā skeptiķa lūgumu. Kaļiničs bija tuvāks dabai, Hors — cilvēkiem, sabiedrībai. Kaļiničs nemīlēja prātot un visam licēja bez gudrošanas; Hors pacēlās pat līdz dzīves skatīšanai no ironiskā viedokļa. Viņš bija daudz pieredzējis, daudz zināja; no viņa es daudz ko mācījos. Piemēram, no viņa stāstiem dabūju zināt, ka ik vasaras pirms siena pļaujas sādžās ierodas nelieli, dīvaina veida rateļi. Sājos rateļos sēž kaftānā tērpies cilvēks un pārdod izkaptis. Ja maksā tūlīt skaidrā naudā, viņš ņem par izkapti vienu rubli un divdesmit piecas kapeikas vai pusotra rubļa asignācijās; uz parāda — trīs un vēl vienu rubli. Zemnieki, protams, visi ņem uz parāda. Pēc divām trim nedēļām tirgonis ir atkal klāt un prasa naudu; zemniekam ap to laiku auzas ir pašreiz nopļautas, tātad nauda, ar ko samaksāt, ir; viņš dodas kopā ar tirgoni uz krogu un tur tad arī izdara savu maksājumu. Daži muižnieki esot izmēģinājušies sapirkt paši izkaptis pret skaidru naudu un pēc tam tās atdot zemniekiem uz parāda par savu paša cenu; bet izrādījies, ka zemnieki nav ar tādu kārtību apmierināti un pat pavisam par to izmisuši: tiem, lūk, ar to bija laupīts prieks piesist izkaptij ar knipi, paklausīties, kā tā skan, apgrozīt to reižu divdesmit rokās un reižu divdesmit noprasīt blēdīgajam sīkpilsonim tirgotājam: «Bet saki tu man taisni, — vai tik šitā izkapts maz būs laba?» Tadi paši veikali notiekot arī ar sirpjiem, vienīgi ar to starpību, ka tad darījumā iejaucoties sievietes, dažbrīd novezdamas tirgotāju tiktāl, ka tam nākoties tās viņu pašu labā mazliet iekaut. Bet visvairāk gan sievietes dabūjot ciest šādā gadījumā: kā zināms, papīrfabriku izejvielas piegādātāji uzdod lupatu iepirkšanu īpašas sugas ļaudīm, kuri dažās guberņās iesaukāti par «ērgļiem». Tāds «ērglis» saņem no tirgotāja pāris simtu rubļu asignācijās un nu dodas pec laupījuma. Bet pretstatā tam dižciltīgajam putnam, no kura dabūjis savu nosaukumu, viņš nemēdz uzbrukt droši un atklāti, gluži olrādi: «ērglis» rīkojas ar viltu un blēdībām. Viņš savus rate|us atstāj kaut kur ciema tuvuma krūmos, bet pats apstaigā aizsētas un pagalmus, it kā būtu tikai kāds garāmgājējs vai vienkārši dīks blandonis. Sievietes tomēr no- lauš viņa tuvumu un zogas tam pretī. Uz ātru roku tiek noslēgts tirdznieciskais darījums. Par paris vara grašiem sievietes atdod «ērglim» ne tikvien katru nederīgu skrandiņu, bet bieži vien arī vīra kreklu un pašas lindrakus. Pēdējā laikā viņas esot atradušas par visai izdevīgu nozagt pašas sev un aizlaist tādā ceļā projām arī kaņepājus, it īpaši «paskanas», kas tad arī sastāda ievērojamu «ērgļu» darba lauka paplašinājumu un papildinājumu. Toties arī vīrieši ir iemanījušies un, tiklīdz rodas mazākās aizdomas vai tikko viņi padzird par «ērgļa» tuvošanos, tūdaļ ķeras pie pārmācības un aizsardzības līdzekļiem. Un tiešām, vai tas nav apvainojoši? Kaņepājus pārdot taču ir vienīgi viņu darīšana. Un viņi tiešām tos arī pārdod — ne jau pilsētā, — uz pilsētu būtu pašiem jādauzās, — bet ceļojošiem uzpircējiem, kuri, ja nav bezmēna, skaita četrdesmit sauju pudā; bet jūs jau gan zināt, kas krievu cilvēkam par delnu un par riekšavu, it īpaši vēl tad, kad tas «pacenšas»!… Sādu pastāstu es, nepiedzīvojis un laukos «neapdzīvojies» (kā to pie mums, Orlas guberņā, mēdz sacīt) cilvēks, noklausījos no Hora atliku likām. Bet Hors ne tikai pats vien stāstīja: viņš iztaujāja arī mani par daudz ko. Dabūjis zināt, ka esmu bijis ārzemēs, viņš kvēlot iekvēlojās dzīvā ziņkārē. Ari Kajiničs te neatpalika no Hora; bet Kaļiniču vairāk iejūsmināja dabas apraksti, stāsti par kalniem, ūdenskritumiem, neparastām celtnēm, lielām pilsētām. Horu turpretī interesēja administratīvie un valsts jautājumi. Viņš iztaujāja visu pēc kārtas: «Vai pie viņiem ir tāpat kā pie mums vai citādāk? … Pastāsti, tētiņ, kā īsti?…» — «Aijai-jā! Ak tu kungs, dieva darbi!» mēdza izsaukties Kaļiničs, klausīdamies manus stāstus; Hors turpretī klusēja, saraucis kuplās uzacis, tikai paretam piezīmēdams, ka «pie mums šis vai tas nederētu, bet, lūk, tas gan būtu labi, tā tik ir kārtība». — Visu viņa iztaujāšanu atstāstīt man nav iespējams un nav arī vajadzīgs; bet no mūsu sarunām es ieguvu vienu pārliecību, turklāt tādu, kādu lasītāji nebūs gaidījuši, proti, pārliecību, ka Pēteris Lielais ir bijis galvenokārt krievu cilvēks, — krievs tieši savos jaunievedumos. Krievu cilvēks ir tik pārliecināts par savu spēku un izturību, ka viņam nav nekas pretī pie reizes sevi arī locīt: viņš maz nodarbojas ar savu pagātni un bez bailēm lūkojas uz priekšu. Kas labs, tas viņam arī patīk; kur saskata prātu, — dod to tūdaļ viņam rokā, bet, no kurienes tas nāk, — pilnīgi vienalga. Ar savu veselīgo saprātu viņš labprāt pazobojas par vācieša sauso domu gaitu; tomēr vācieši, pēc Hora vārdiem, ir interesanti ļautiņi, un viņam nav nekas pretī no tiem pamācīties. Patei- rullēs savam sevišķajam stāvoklim, savai fak- II Lijai neatkarībai, Hors izrunājās ar mani |iiii daudz ko tādu, ko no cita, kā zemnieki iii' (Iz teikt, ne ar sviru neizcelt, ne ar dzirnām iHi/.malt. Viņš tiešām apzinājās savu stāvokli, tērzējot ar Horu, es pirmoreiz dabūju noklausīties vienkāršu, gudru krievu zemnieka valodu. Viņa zināšanas bija samērā plašas; lasīt viņš loinēr neprata; Kaļiničs prata. «Viņam, slais- lain, uz grāmatām bija viegla galva,» piezīmēja Hors, «viņam arī bites ne reizes nav aiz- gajušas postā.» — «'Bet vai tu savus bērnus esi iemācījis lasīt?» Hors brītiņu klusēja. «Fedja prot.» — «Bet citi?» — «Citi neprot.» - «Kāpēc?» Uz to vecais neatbildēja un mainija Hiirunu. Jāsaka, lai cik prātīgs tas bija, arī viņam piemita daudz aizspriedumu un aplamību. Viņš, piemēram, līdz pašiem dvēseles dziļumiem nicināja sievietes un, būdams jautrā prātā, zobojās un ņirgājās par tām. Viņa •ieva, veca un ķildīga sliņķe, augu dienu zvilnēja pa krāsns augšu un bez mitas ņurdēja un bārās; dēli nepievērsa tai uzmanību, toties savas vedeklas viņa turēja lielā bijībā. Ne velti krievu dziesmiņā vīramāte skandina: «Kas tu man par dēlu, vīra godam par jēlu, ne tu sievu dauzi, ne ribas tai lauzi…» Reiz es iedomājos vedeklas aizstāvēt, pamodināt Hora līdzjūtību; bet viņš man mierīgi atbildēja, sak: «Kas jums par prieku… domāt par tādiem niekiem, — lai meitieši plēšas!… Norāsi tu viņu ķildas — iznāks tikai vēl sliktāk, un arī rokas notraipīt nav vērts.» Negantā vecene dažu labu reizi notraušas no krāsns, pasauc no priekšnama sētas suni, to labinādama: «Se, se, panāc šurp, sunīt!» — un tad ar krāsns urķi dauza tā lieso muguru vai arī nostājas zem nojumes un «norej» — kā Hors to mēdza teikt — katru garāmgājēju. Sava vīra tā tomēr bijās un pēc viņa pavēles trausās atkal atpakaļ uz krāsns augšas. Bet visinteresantāk bija noklausīties Hora un Ka|iniča strīdus tajās reizēs, kad valodas pievērsās Polutikina kungam. «Klau, Hor, tu viņu neaiztiec,» mēdza sacīt Kaļiničs. — «Bet kāpēc viņš nepašuj tev zābakus?» Hors atteica. — «Ek, nu zābaki!… Kam man zābaki? Es esrnu zemnieks …» — «Arī es esmu zemnieks, bet pa- vej…» To teikdams, Hors pacēla kāju un rādija Kaļiničam zābaku, kas droši vien bija šūts no mamuta ādas. «Ē, vai nu tu kāds mūsējais!» Kaļiņičs atbildēja. — «Tad būtu viņš tev iedevis jele naudu vīzēm: tu taču staigā viņam līdzi medībās; jādomā, ik dienas pa pārim noplīst.» — «Vīzēm viņš man dod.» — «Kā tad — pērngad desmit kapeikas iedā- vāja …» Kaļiničs sašutis novērsās, bet Hors sirsnīgi smējās, pie kam viņa mazās ačteles pilnigi pazuda. Kaļiničs diezgan patīkami dziedāja un spēlēja arī balalaiku. Hors tad klausījās, klausījās, līdz piepeši nošķieba galvu uz sāniem un sāka žēlīgā balsī vilkt līdzi. Sevišķi viņš mīlēja dziesmu: «Ai tu likten, manu

Iiklcn!» Fedja tad nelaida garām gadījumu pazoboties par tēvu. «Ko nu, vecais, tā sačinklējies?» Bet Hors, atspiedis vaigu plaukstā, ni/.vēra acis un tikai joprojām gaudās par savu likteni… Toties katrā citā laikā nebija darbī- r.aka cilvēka par viņu. Mūžam viņš rosījās: laboja ratus, balstīja žogus, lāpīja sakas… Par sevišķu tīrību viņš tomēr nebēdāja un uz manām piezīmēm reiz atbildēja, ka «istabā lāču vajagot būt arī dzīvai smakai». «Paraugies Jel,» es atteicu, «cik Kaļiničaim dravā viss i irs.» — «Citādi, tētiņ, bites nedzīvotu,» viņš nopūzdamies atbildēja.

«Bet pastāsti,» viņš citā reizē man ievaicājās, «vai tev sava muiža arī ir?» — «Ir.»

«Tālu no šejienes?» — «Ap simt verstu.»

«Vai tad tu, tētiņ, dzīvo ari savā muižā?»

«Dzīvoju gan.» — «Bet vairāk gan laikam ar šauteni klaiņā?» — «Jāatzīstas, tā ir.»

«Un to tu, tētiņ, dari gluži pareizi; šauj vien vesels rubeņus un maini tikai biežāk muižas stārastu.»

Ceturtās dienas pievakarē Polutikina kungs atsūtīja man pakaļ. Bija žēl šķirties no vecā vīra. Iesēdos kopā ar Kaļiniču ratos. «Nu, ardievu, Hor, dzīvo vesels!» es atvadījos. «Ardievu, Fedja.» — «Ardievu, tētiņ, neaizmirsti mūs!» Mēs aizbraucām. Rieta blāzma tikko iedegās. «Rīt būs skaists laiks,» es ieteicos, lūkodamies gaišajās debesīs. — «Nē, būs lietus,» Kaļiničs atsacīja, «pavej, kā pīles peras un arī zāle varen stipri smaržo.» Mēs iebraucām krūmājā. Kaļiničs pusbalsī sāka dziedāt, palēkdamies uz bukas, un visu laiku lūkojās un lūkojās rieta blāzmā …

Otrā dienā es šķīros no Polutikina kunga viesmīlīgās pajumtes.

JERMOLAJS UN DZIRNAVNIECE

… Vakarā mēs ar mednieku Jermolaju devāmies uz «vilkšanu» … Bet varbūt visi mani lasītāji nezinās, kas ir «vilkšana». Tad paklausieties, kungi!

Pavasarī stundas ceturksni pirms saules rieta jūs ieejat birzī ar šauteni, bet bez sui,ia. Izvēlaties vietu kaut kur mežmalā, paveraties apkārt, apskatāt pistonu, samirkšķināties acīm ar biedru. Ir pagājis stundas ceturksnis, saule norietējusi, bet mežā vēl ir gaišs. Gaiss tīrs un dzidrs; putni čalo un čivina; jaunā zāle jautri spīguļo kā smaragds. .. Jūs gaidāt. Aleža dzīle palēnām satumst; vakarblāzmas sārtā atgaisma pamazām aizslīd pa koku saknēm un stumbriem, paceļas aizvien augstāk un augstāk, pāriet no apakšējiem, vēl gandrīz kailajiem zariem uz nekustīgajām, jau snaudā grimstošajām virsotnēm … Un nu jau arī pašas galotnes nodzisušās. Sārtās debesis kļūst zilganas. Meža smarža pieņemas stiprāka; uzplūst viegla, silta mitruma dvesma; no lauka ieskrējušais vējiņš ap jums norimst. Putni laižas miegā — ne visi reizē, — pēc sugām: klau, nupat apklusa žubītes, pēc īsa brītiņa sarkan- krūtītes, tad stērstes. Mežs kļūst aizvien tumšāks un tumšāks. Koki saplūst par lieliem, melniem blāķiem; pie zilajām debesīm bikli iemirdzas pirmās zvaigznītes. Visi putni guļ. Vienīgi eriekiņi, sīkie dzenīši, vēl miegaini iesvilpjas … Un nu jau arī tie ir apklusuši. Vēlreiz pāri noskan lapu ķauķa skanīgā balss; kaut kur žēli iekliedzas vālodze. Sāk pogot pirmā lakstīgala. Sirds tirpst gaidās, un tad pēkšņi — te tikai mednieki mani sapratīs, — pēkšņi dziļā klusumā ieskanas raksturīgā ķērkšana un švīkstēšana, kļūst dzirdami žiglu spārnu vienmērīgi vēcieni, un gar tumšu bērzu, skaisti garo knābi noliekusi, meža sloka slaidi izlido pretī šāvienam.

Tas tad arī nozīmē «doties uz vilkšanu».

Tātad mēs abi ar Jermolaju devāmies uz «vilkšanu»; bet atvainojiet, kungi: vispirms man jāiepazīstina jūs ar Jermolaju.

Iedomājieties gadus četrdesmit piecus vecu, gara auguma, kalsnēju vīru ar garu un plānu degunu, šauru pieri, pelēkām iacīm, izspūrušiem matiem un platām, zobgalīgām lūpām. Sis cilvēks kā vasaru, tā ziemu staigāja iedzeltenā, pēc vācu parauga šūtā nankina kaftānā, turklāt apjozies ar jostu; kājās zilas platbikses un galvā karakula cepure, ko viņam jautrā bridi bija uzdāvinājis kāds paputējis muižnieks. Pie jostas karājās divas kulītes: viena vidū, veikli savīta divās daļās, — skrotīm un pulverim, otra uz muguras — medījumam. Vati l'i apjiem Jermolajs izplūca no savas, kā likās, nekad neiztukšojamās cepures. Par naudu no pārdotajiem medījumiem viņš viegli būtu varējis nopirkt sev ir patronsomu, ir tīkliņu medījumiem, bet viņš ne reizi pat neiedomājās par tamlīdzīgiem pirkumiem un joprojām pielādēja savu šauteni pa vecam, likdams skatītājiem pabrīnīties par veiklību, ar kādu tas prata ne- kad nenobērt zemē pulveri vai skrotis, kā ari nesajaukt tos kopā. Šautene viņam bija vien- stobra kramenīca, turklāt apveltīta ar nelāga paradumu dot tik nežēlīgu «atsitienu», ka Jer- molaja Labējais vaigs allaž bija resnāks par kreiso. Kā viņš ar šo šauteni varēja trāpīt, — pat visattapīgākais cilvēks nebūtu varējis saprast, bet viņš tomēr trāpīja. Viņam bija arī savs putnu suns, kuru sauca pa Kalpiņu. Tas bija pavisam ērmīgs radījums. Jermolajs nekad to nebaroja. «Iešu es suni barot!» viņš sprieda. «Suns taču ir gudrs lops, pats atradīs sev pārtiku.» Un patiesi: lai gan Kalpiņš ar savu ārkārtīgo vājumu varēja pārsteigt pat visvienaldzīgāko garāmgājēju, tomēr dzīvību tas vilka, turklāt ilgus gadus; neraugoties uz savu nožēlojamo likteni, tas ne reizi nebija pat noklīdis un neizrādīja ne mazāko vēlēšanos savu saimnieku atstāt. Reiz savās jaunajās dienās suns bija gan uz divām dienām nozudis; bet tur bija vainīgā mīlestība, un ari šīs blēņas tas drīz vien bija atmetis. Kalpiņa ievērojamākā īpašība bija bezgalīgā vienaldzība pret visu pasauli… Ja runa nebijusi par suni, es būtu lietojis vārdu: rezignācija. Parasti tas sēdēja, piemiedzis zem sevis strupo asti, saviebies, laiku pa laikam notrīsēdams, un nekad nepasmaidīja. (Kā zināms, suņi spēj smaidīt un pat ļoti mīlīgi smaidīt.) Tas bija gaužām neglīts, un neviens muižas saimes slaists nelaida garām izdevību dzēlīgi paņirgāties par tā izskatu; tomēr visas zobgalības un pat sitienus Kalpiņš pacieta ar apbrīnojamu aukstasinību. Sevišķu jautrību viņš sagādāja pavāriem, kuri tūdaļ meta pie malas visus darbus un kliegdami un lamādamies metās tam pakaļ, tiklīdz tas, — padodamies vājībai, kāda piemīt ne tikai suņiem vien, — iebāza savu izsalkušo purnu kārdinoši siltās un gardi smaržojošās virtuves pusatvērtajās durvīs. Medībās Kalpiņš nebija nokausējams, un arī ožas spēja tam bija lieliska; tikai gadījumā, ja tas noķēra aizšautu zaķi, viņš kaut kur vēsā pavēnī zem zaļa krūmiņa ar baudu tūlīt to arī notiesāja līdz pēdējam kauliņam, — protams, pienācīgā attālumā no Jermolaja, kas lādējās visās pazīstamās un nepazīstamās izloksnēs.

Jermolajs piederēja kādam no maniem kaimiņiem, vēl vecu laiku muižniekiem. Šie veclaicīgie muižnieki ne visai cienī meža medīju- iiiiis, vairāk pieturēdamies pie mājputniem. Tikai sevišķos izņēmuma gadījumos, piemēram, dzimšanas un vārda dienās vai arī vēlēšanu laikā, šo veclaicīgo muižnieku pavāri ķeras ļiie giarknābaino putnu cepešu gatavošanas, un lad — ar to krievu cilvēkam raksturīgo ie- Jūsmu, kad viņš pats vairs īsti nezina, ko dara, — izgudro tiem tik dīvainas piedevas, ka viesi pa lielākai daļai gan ar ziņkāri un uzma- mbušos gardumus aplūko,bet ēdienu nogaršot lomēr neapņemas. Jermolajam bija uzdots piegādāt kunga virtuvei reizi mēnesī pa divi pāri i ubeņu un irbju, bet citādi tam bija atļauts dzīvot, kur grib un no kā grib. Viņu bija vienkārši atmetuši kā nevienam darbam nederīgu cilvēku— puskokalēcēju, kā mēdz sacīt. Pulveri un skrotis viņam, protams, nedeva, jādomā, lieši uz to pašu apsvērumu pamata,uz kāda arī viņš nebaroja savu suni. Vispār Jermolajs bija ērmīgas sugas cilvēks: bezrūpīgs kā putns, izklaidīgs, diezgan pļāpīgs, pēc izskata neveikls, varen kārs uz iedzeršanu, nevarēja nociesties necik ilgi vienā vietā, ejot ļengani svaidīja kājas, gāzelējās no vienas puses uz otru, kas tomēr netraucēja to nokājot pa verstu piecdesmit dienā. Viņa dzīve bija pilna visdažādāko piedzīvojumu: viņš bija pārlaidis daudzas naktis purvos, kokos, uz jumtiem, patiltēs, dažu labu reizi nosēdējis, ieslēgts bēniņos, pagrabos, šķūņos; bija zaudējis šauteni, suni, pat pašus nepieciešamākos apģērba gabalus, bija ticis ilgi un nežēlīgi sists, — un tomēr pēc kāda laika atgriezās mājās apģērbies, ar šauteni un ar suni. Nekādi nevarēja teikt, ka viņš būtu priecīgas dabas cilvēks, lai gan tikpat kā vienmēr bija labā omā; viņš vispār šķita savādnieks. Jermolajs mīlēja patērzēt ar labu cilvēku, sevišķi pie glāzītes; bet arī neilgu laiku: pēkšņi viņš pieceļas un iet projām. «Kur tu, pagāns, skrej? Laukā jau nakts.» — «Uz Capļinu.» — «Kāda joda pēc tev jādauzās desmit verstu uz Čapļinu?» — «Nu tā, pie zem- nieciņa Sofrona pārgulēt.» — «Pārguli taču tepat.» — «Nē, tas neiet.» Un tā Jermolajs ar savu Kalpiņu aizklimst melnā naktī pa krūmiem un dangām, bet zemnieciņš Sofrons viņu pat savā sētā neielaiž, pie reizes sadod vēl pa kaklu: netraucē, sak, godīgus cilvēkus! Toties neviens nevarēja ar Jermolaju sacensties mākā zvejot pavasara palos zivis, ķert ar pliku roku vēžus, pēc nojautas uziet putnu perēkļus, pievilināt paipalas, apmācīt medību piekūnus, piemānīt un ķert ar «mežamātes klikšķi» un «dzeguzītes locījumu»[1] lakstīgalas … Vienu ko viņš neprata: dresēt suņus; trūka pacietības. Viņam bija arī sieva. Viņš aizstaigāja pie tās reizi nedēļā. Viņa dzīvoja vecā, pussagruvušā mājelē, sitās kā plika pa nātrēm, nekad vakarā nezinādama, vai rīt būs paēdusi, — vispār ciezdama sūru likteni. Jermolajs, šis bezrūpīgais un labsirdīgais cilvēks, apgājās ar lo cietsirdīgi un rupji, mājās bija bargs un neslīgs, — un nabaga sieviete nezināja, kā vīram izdabāt, trīcēja no katra viņa skatiena, par pēdējo kapeiku atnesa viņam degvīnu, «vētbijīgi apsedza ar savu kažociņu, kad viņš, lielmanīgi uz krāsns izlaidies, ieslīga i ietā miegā. Man pašam dažu labu reizi gaili jas novērot Jermolajā uzliesmojam negribētu driimu un mežonīgu niknumu; man, piemē- lain, nepatika viņa sejas izteiksme, kad viņš ar zobiem rāva pušu aizšauta putna rīkli. Ilgāk par vienu dienu Jermolajs tomēr nekad mājās nepalika un, aizgājis kur citur, pārvērtās atkal par to pašu «Jermolku», kā viņu saukāja simt verstu lielā apkaimē un kā arī viņš pats sevi pa reizei godāja. Pat vispēdē- jais muižas kalps jutās pārāks par šo klaidoni — un varbūt tieši tāpēc apgājās ar viņu draudzīgi; zemnieki turpretī no sākuma ar lielu prieku trenkāja un tvarstīja viņu kā zaķi pa tīrumu, bet saķēruši atkal atlaida, lai staigā vesels, un, ja reiz bija ar šo savādnieku iepazinušies, nekad vairs to neaiztika, deva viņam pat maizi un ielaidās valodās… Šo cilvēku tad nu es pieņēmu par mednieku un ar viņu kopā devos uz «vilkšanu» lielā bērzu birzī īstas upes krastā.

Daudzām Krievijas upēm, tāpat kā Volgai, viens krasts ir kalnains, bet otrā plešas lēzenas pļavas; tāpat tas ir arī īstai. Nelielā upīte vijas kā čūska, untumaini aizlocīdamās līču loču, pat ne pusversti netecēdama taisnā virzienā, un dažā vietā no stāvāka uzkalniņa ir pārredzama verstis desmit tālu ar saviem dambjiem, dīķiem, dzirnavām un sakņu dārziem, vītolu rindām un kupliem augļu dārziem visapkārt. īstā zivju ir milzums, it īpaši sapalu (karstā laikā zemnieki tos rokām velk laukā no pacerēm). Sīkās upju tilbītes svilpodamas laidelējas gar akmeņainajiem, aukstu, dzidru avotu izalotajiem krastiem; dīķu vidū izpeld meža pīles, piesardzīgi vērodamas apkārtni; zivju gārņi sastājušies upes līčos kraujā krasta ēnā … Mēs nostāvējām «vilkšanā» kādu stundu, nošāvām divi pāri sloku un, gribēdami (uz «vilkšanu» var iet arī agri no rīta) pirms saules lēkta atkal izmēģināt roku, nolēmām pārnakšņot tuvējās dzirnavās. Atstājām bisi un devāmies no kalna lejā. Upe vēla tumšzilus viļņus; nakts valgmes piesātinātais gaiss arvien vairāk sabiezēja. Mēs piedauzījām pie vārtiem. Pagalmā ierējās suņi. «Kas tur?» atskanēja miegaina, piesmakuši balss. «Mednieki. Laid pārgulēt!» Atbildes nebija. «Mēs samaksāsim.» — «Iešu pateikšu saimniekam… Vai būsiet klusu, nolādētie!… Kaut jūs piķis parāvis!» Mēs dzirdējām, kā kalps iegāja istabā; drīz viņš atkal atgriezās pie vārtiem. «Nē,» viņš saka, «saimnieks neatvēl laist.» — «Kāpēc neatvēl?» — «Tāpat vien; baidās. Jūs esat mednieki: kas to zina, varat vēl aizdedzināt dzirnavas; pavej, kas jums par ieročiem.» — «Kas par muļķībām!» — «Tā mums jau aizpērn dzirnavas nodega: lopu tir

gotāji gulēja pa nakti un tad arī bija kaut kā pielaiduši uguni.» — «Nu, bet kā tad mēs, ārā, vai, lai guļam?» — «Kā zināt…» Viņš aiz- gāja, zābaki vien noklaudzēja.

Jermolajs novēlēja tam visas pasaules lik- •las. «Iesim uz ciemu,» viņš pēdīgi nopūzdamies sacīja. Bet līdz ciemam bija verstis divas .. . «Pārnakšņosim tepat,» es sacīju. «Nakts ir silta, par naudu saimnieks salmus mums Izsūtīs.» Jermolajs piekrita bez pretimrunāšanas. Ņēmāmies atkal klaudzināt. «Nu, ko jums vel vajag?» atskanēja tā paša kalpa balss. ••Jums saka, ka nevar.» Paskaidrojām, ko vēlamies. Viņš aizgāja atkal apspriesties ar saimnieku un atgriezās kopā ar io. Vārtiņi nočīk- siēja. Parādījās saimnieks, liela auguma vīrs luklu ģīmi, vērša sprandu un lielu, apaļu vēderu. Viņš manu lūgumu uzklausīja. Simt soļu no dzirnavām stāvēja maza, no visām pusēm vaļēja nojume. Mums atnesa uz turieni salmus un sienu; kalps zālītē pie upes uzrīkoja patvāri un, zemē notupies, sāka cītīgi pūst dūmenī… Ogles iekvēlodamās spilgti apgaismoja viņa jauno seju. Dzirnavnieks aizskrēja pamodināt sievu, pats beidzot uzaicināja pārnakšņot is- labā, bet man iepatikās labāk palikt brīvā gaisā. Dzirnavniece atnesa mums pienu, olas, kartupeļus, maizi. Patvāris drīz bija uzvārījies, un mēs sākām dzert tēju. No upes cēlās migla, vēja nebija; visapkārt grieza griezes; no dzirnavu puses atplūda tikko dzirdamas skaņas: lur no dzirnavrata lāpstām lāsoja pilieni, cauri slūžu aizvērtņiem sūcās ūdens. Mēs uzkūrām nelielu ugunskuru. Kamēr Jermolajs cepa pelnos kartupeļus, biju paguvis aizmigt… Mani uzmodināja viegli, klusināti čuksti. Pacēlu galvu: pie ugunskura uz apgāzta tovera sēdēja dzirnavniece, sarunādamās ar manu mednieku. Es jau pirmīt pēc viņas drēbēm, kustībām un izrunas biju saskatījis viņā muižas sievieti — ne īsti zemnieci, ne arī mazpilsētnieci; bet tikai tagad dabūju labāk ielūkoties tās sejas pantos. Viņai varēja dot gadu trīsdesmit; novājējusī un bālā seja vēl bija saglabājusi kādreizēja izcila skaistuma pēdas. It īpaši man patika viņas acis, lielas un skumīgas. Viņa bija atbalstījusi elkoņus uz ceļiem, seju atspiedusi plaukstās. Jermolajs sēdēja pret mani ar muguru un šad tad iemeta uguni pa skaidai.

—       Želtuhinā atkal lopu sērga, — teica dzirnavniece, — cienīgtēvam Ivanam abas govis nosprāgušas … Kungs, apžēlojies!

—        Un kā jūsu cūkas? — Jermolajs, brīdi klusējis, ievaicājās.

—   Dzīvas.

—   Kaut jel sivēniņu man uzdāvājuši!

Dzirnavniece klusēja, tad nopūtās.

—   Kas jums tas otrs? — viņa apjautājās.

—   Kungs — no Kostomarovkas.

Jermolajs uzsvieda pāri ugunij egļu skuju;

tās tūdaļ iesvilās, iesprakšķējās, biezi, balti dūmi vēlās Jermolajam tieši sejā.

—   Kāpēc tavs vīrs mūs nelaida istabā?

—   Baidās.

—       Skat, resnais lauku pendērs … Arina Ti- rnofejevna, labā, atnes man glāzīti sīvā!

Dzirnavniece piecēlās un pazuda tumsā. Jermolajs pusbalsī iedziedājās:

Kad pie mīļās sērsti gāju, — Pazolīles novalkāju …

Arina atgriezās ar nelielu karafīti un glāzi. Jermolajs piecēlās, pārmeta krustu un iemeta degvīnu kā ogu. — Mīlu iemest, — viņš iebilda.

Dzirnavniece atkal atsēdās uz tovera.

—       Kā klājas, Arina Timofejevna? Vai tu vēl arvien slimo?

—   Slimoju.

—   Kas kait?

—   Klepus pa naktīm moka.

—        Kungs, kā liekas, aizmidzis, — Jermolajs pēc īsa klusuma brīža sacīja. — Pie ārsta tu, Arina, neej: būs tikai sliktāk.

—   Es jau arī neeju.

—   Atnāc pie manis paciemoties.

Arina nodūra galvu.

—        Es savu sievu tādā reizē aizdzīšu projām, — Jermolajs turpināja. — Nē, patiesi…

—        Būtu labāk pamodinājis kungu, Jermolaj Petrovič: redz še, kartupeļi ir izcepuši.

—       Lai šis zviln, — vienaldzīgi noteica mans uzticamais kalps, — noskrējies ir gana, tad nu arī guļ.

Es sienā pagrozījos. Jermolajs piecēlās un pienāca pie manis.

—  Kartupeli gatavi, kungs, lūdzu vakariņās! Es iznācu no pajumes; dzirnavniece piecēlās no tovera un gatavojās aiziet. Es viņu uzrunāju.

—   Jūs sen jau šīs dzirnavas turat?

—   Kopš vasarsvētkiem otru gadu.

—  No kurienes tavs vīrs?

Arina nebija sadzirdējusi mana jautājuma.

—        No kādas puses tavs virs? — atkārtoja Jermolajs, paceldams balsi.

—   No Be[evas. Viņš ir Beļevas sīkpilsonis.

—   Un tu arī no Beļevas.

—  Nē, es no dzimtļaudīm … "Biju kunga.

—   Kura?

—   Zverkova kunga. Tagad esmu brīva.

—   Kura Zverkova?

—   Aleksandra Siliča.

—   Vai tu nebiji viņa sievas istabene?

—   Bet kā jūs to zināt? — Biju gan.

Ar divkāršu ziņkāri un līdzjūtību paraudzījos Arinā.

—     Es tavu kungu pazīstu, — es turpināju. — Pazīstat? — viņa pusbalsī atbildēja un nodūra acis.

Te jāpasaka lasītājam, kāpēc es tik līdzjūtīgi palūkojos Arinā. Dzīvojot Pēterburgā, nejauša gadījuma dē[ iepazinos ar Zverkova kungu. Viņš ieņēma diezgan augstu amatu, tika uzskatīts par gudru un lietišķu cilvēku. Viņam bija sieva — tukla, juteklīga, raudulīga un nešpetna sieviete, — ikdienišķs, smagas dabas radījums; bija arī dēliņš, īstens kundziņš, izlutināts un dumjš. Paša Zverkova kunga āriene nebūt nebija tāda, kas noskaņotu pret to labvēlīgi: no platās, gandrīz četrstūrainās sejas glūnēja viltīgas peles ačteles, tajā rēgojās liels, ass deguns ar platām nāsīm; apcirptie, sirmie mati virs grumbainās pieres stāvēja kā sari; plānās lūpas nemitīgi kustējās un salkani smaidīja. Zverkova kungs parasti stāvēja, kājeles ieplētis, resnās rokas kabatās sabāzis. Reiz man kaut kā gadījās izbraukt ar viņu kopā karietē ārpus pilsētas. Mēs sākām sarunāties. Ka pieredzējis, lietišķs cilvēks Zverkova kungs sāka mani pamācīt, kā turēties uz «patiesības ceļa».

— Atļaujiet jums piezīmēt, — viņš beigās nočiepslējia, — jūs, jaunie cilvēki, visi spriežat un prātojat par visām lietām, kā pagadās, bez apdoma; jūs maz pazīstat savu tēviju; Krievija jums, kungi, ir sveša, — tā gan! … Jūs tikai vācu grāmatas lasāt. Jūs tagad pat, piemēram, man stāstāt: tā un tā, to un to, — tas ir, par tiem pašiem saimes ļaudīm… Labi, es jau nestrīdos, tas viss ir labi; bet jūs nepazīstat, jūs nezināt, kas tā par tautu (te Zverkova kungs trokšņaini nošņaucās un iešņauca tabaku). Atļaujiet man pastāstīt jums kādu mazu anekdotiņu, kas jūs var interesēt. (Zverkova kungs nokāsējās.) Jūs taču pazīstat, jūs zināt, kāds zelta cilvēks ir mana sieva: šķiet, labsirdīgāku sievieti — jūs pats tam piekritīsiet — būs grūti atrast. Istabenēm dzīve pie viņas ir tikpat kā paradīze zemes virsū … bet vienu lietu mana sieva ir stingri nolēmusi: precētas istabenes neturēt. Un patiesi, tas ari ne pēc kā nebūtu: sāks rasties bērni, šis un tas, — kur te nu istabenei atliktu laiks aptecēt, kā pieklājas, kundzi, paražas ievērot? Tad par to vairs maza bēda, jau citas domas galvā. Spriedīsim taču cilvēciski. Un tā, lūk, braucam mēs reiz cauri mūsu ciemam, tas būs, — lai jums nesamelotu, — pirms kādiem gadiem piecpadsmit. Ieraugām — stārastam meita, vēl sku- ķēns, nu pavisam glītiņa; pat uzvedībā kaut kas, nu tāds, var teikt, pazemīgs. Tā nu sieva man arī saka: «Koko,» — tā, ziniet, viņa mani sauc, — «ņemsim šo meiteni līdzi uz Pēterburgu, — viņa man patīk, Koko…» — «Ņemsim,» es saku, «labprāt.» Stārasts, protams, mums pie kājām; viņš tādu laimi, saprotiet, ne sapnī nevarēja iedomāties … Meitene, muļķe, zināms, noraudājās… No sākuma jau patiešām tas liekas diezgan baigi: jāpamet tēva māja… un vispār… Tur nav ko brīnīties. Tomēr viņa drīz vien pie mums pierada. Sākumā nodevām to kalpoņu galā; protams, viņa vispirms tika apmācīta. Un ko jūs domājat? … Meitenei ir ārkārtīgi panākumi; mana sieva viņai taisni ķertin pieķeras, viņu visādi labi uztur, pēdīgi pār visām citām pat iece| par savu personīgo istabeni… padomājiet tikai!… Un tiesa, kas tiesa: tik laba istabene manai sievai vēl nekad nebija gadījusies, noteikti ne! Izdarīga, paklausīga, rātna, — vārdu sakot, labākas nemaz nevar būt. Par to mana • Irva, jāsaka, viņu pat pārāk lutināja: deva lieliskas drēbes, ēdienus no kungu galda, ar leju cienāja… nu, ko vien var iedomāt! Tā viņa nokalpoja pie manas sievas gadu desmit. IV uzreiz kādā jaukā rītā Arina — viņu sauca Arina — ienāk bez pieteikuma manā kabineta un — blaukš! — pie kājām… Vaļsirdīgi ļnatzīstas, ka kaut ko tādu es nevaru ciest, ('.ilvēks nekad nedrīkst aizmirst savu cilvēka cieņu, vai nav tiesa? «Kā tev vajag?» — «Tētiņ Aleksandr Silič, lūdzu žēlastību!» — «Kādu?» — «Atļaujiet precēties!» Jāatzīstas, es biju ļoti pārsteigts. «Bet vai tu nezini, rnuļķe, ka citas istabenes kundzei nav?» — «Es kalpošu kundzei tāpat kā līdz šim.» — «Blēņas! Blēņas! Precētas istabenes kundze sev netur.»— «Malaņjavar iestāties manā vietā.» — «Lūdzu, neizrunāties!» — «Jūsu griba, kungs…» Jāatzīstas, es apstulbu. Man jums ļ.isaka, es esmu tāds cilvēks, ka mani nekas tā neaizvaino, var sacīt, tik stipri neaizķer, kā nepateicība .. . Jums nebūs jāstāsta — jūs jau paši zināt, kāda mana sieva: eņģelis cilvēka miesās, pati labsirdība… šķiet, pat ļaundaris, arī tas viņu pažēlotu. Es izdzinu Arinu pa durvīm. Gaidīju, ka varbūt atjēgsies: taču negribas, ziniet, ticēt, ka cilvēka sirdī iemājo tik daudz ļaunuma un melnas nepateicības. Un ko jūs domājat? Pēc pusgada tai labpatīk ierasties pie manis atkal ar to pašu lūgumu. Tad nu, jāatzīstas, es ar dusmām izdzinu viņu laukā, piedraudēju, nosolījos pateikt sievai. Es biju patiesi sadusmots. Bet iedomājieties manu pārsteigumu: pec kāda laika mana sieva ienāk pie manis noraudājusies, tik uztraukta, ka es pat sabijos. «Kas noticis?» — «Arina … jūs saprotat… man kauns to izrunāt.» — «Nevar būt!… Ar ko tad?» — «Ar Petrušku, sulaini.» Te man sirds sāka vārīties. Esmu tāds cilvēks … Puslīdzekļus neciešu!… Pet- ruška … Tas nav vainīgs. Nosodīt to var, bet, manuprāt, tā nebija viņa vaina. Arina … nu … nu, ko tur, jā, ko tur vēl lai saka? Protams, es tūda| pavēlēju viņai nocirpt matus, apģērbt rupjās drēbēs un aizsūtīt uz ciemu. Manai sievai pietrūka labas istabenes, bet tur nu nekā nevarēja darīt: nekārtība mājās nav ciešama. Slimu locekli labāk nocirst uzreiz! Nu, tagad spriediet pats, — jūs taču pazīstat manu sievu, viņa taču galu gala ir eņģelis! … Un viņa bija Arinai tā pieķērusies, — Arina to labi zināja, un tomēr viņai nebija kauna… Nu? Ko jūs teiksiet, ko? Bet ko tur daudz runāt! Sā vai tā, tur nekā nevarēja darīt. Kas attiecas uz mani, tad es vēl ilgi biju sarūgtināts, aizvainots par skuķes nepateicību. Sakiet ko sacīdams… pēc sirds, pēc jūtām šajos ļaudīs nemeklējiet! Baro vilku kā barodams, tāpat uz mežu vien glūn … Man priekšdienām mācība! Bet es gribēju jums tikai pierādīt…

Un Zverkova kungs, savu runu nenobeidzis, aizgrieza galvu un, vīrišķīgi apvaldīdams uzbudinājumu, tikai ciešāk ietinās apmetnī.

Tagad lasītājs, šķiet, sapratīs, kāpēc es no- lukojos Arinā ar līdzjūtību.

—       Vai sen jau, kopš esi precējusies ar dzirnavnieku? — es beidzot iejautājos.

—   Divi gadi.

—         Un kungs tev atjāva precēties?

—   Mani izpirka.

—   Kas?

—   Savelijs Aleksejičs.

—   Kas?

—       Mans vīrs. (Jermolajs pie sevis nosmīnēja.) Vai tad mans kungs ir jums par mani stāstījis? — Arina, brīdi klusējusi, piebilda.

Es nezināju, ko lai atbildu. «Arina!» pēkšņi atskanēja notālēm dzirnavnieka sauciens. Viņa piecēlās un aizgāja.

—        Vai viņas vīrs ir labs cilvēks? — vaicāju Jermolajam.

—   Tā nekas.

—   Bērni viņiem ir?

—   Viens bija, bet nomira.

—        Viņa laikam dzirnavniekam stipri palika, ko?… Vai viņš lielu izpirkšanas naudu samaksāja?

—       Nezinu. Arina prot lasīt un rakstīt, bet viņu darbā tas . .. tā sakot… noder. Tātad var teikt, ka patika.

—   Vai tu ar viņu sen pazīstams?

—        Sen. Es senāk šad un tad gāju pie viņas kungiem. Viņu ciems no šejienes nav tālu.

—   Un Petrušku, sulaini, arī pazīsti?

—   Pēteri Vasiļjeviču? Kā ne, pazīstu.

—   Kur viņš tagad?

—   Aizgāja zaldātos.

Mēs brīdi klusējām,

—       Viņa, kā rādās, nav īsti vesela? — es pēdīgi ievaicājos Jermolajam.

—        Kas nu par veselību!… Bet rīt laikam būs laba vilkšana. Jums tagad derētu nosnausties.

Bars meža pīļu trokšņaini aizšalca mums pāri, un mēs dzirdējām, ka tās nolaidās netālu no mums upē. Bija jau pilnīgi satumsis, kļuva arvien vēsāks; birzī skaļi pogoja lakstīgala. Mēs ierakāmies sienā un aizmigām.

AVEŅU ŪDENS

Augusta sākumā bieži vien uznāk neizturams karstums. Tanīs dienās no pulksten divpadsmitiem līdz trijiem pat visapņēmīgākais un uzņēmīgākais cilvēks nav spējīgs medīt un pat vispadevīgākais suns sāk «tīrīt medniekam piešus», tas ir, velkas viņam pakaļ, slimīgi piemiedzis acis un nedabiski gari izkāris mēli; par atbildi sava kunga bārieniem tas tikai pazemīgi luncina asti un liekas esam samulsis, bet pa priekšu tecēt nekādi nav piedabūjams. Tieši tādā dienā man gadījās būt medībās. Es ilgi turējos pretī kārdinājumam kaut tikai uz brītiņu atgulties pavēnī. Mans nenogurdināmais suns ilgi turpināja meklēt pa krūmiem, lai gan acīm redzot arī pats no savas drudžainās darbības nekā prātīga necerēja. Smacīgā tveice pēdīgi tomēr piespieda mani padomāt par mūsu pēdējo spēku un spēju patauplšanu. Es kaut kā aizvilkos līdz īstas upei, kas jau pazīstama maniem laipnajiem lasītājiem, nokāpu no kraujas lejā un devos pa dzelteno un mitro smilti tālāk, virzienā uz avotu, kas visā plašā apkaimē pazīstams ar «Aveņu ūdens» nosaukumu. Avots izverd no krasta plaisas, kas pamazām izskalota par nelielu, bet dziļu gravu, un soļu divdesmit no šejienes ūdens, jautri un pļāpīgi čalodams, ietek upē. Gravas nogāzes apaugušas sīku ozoliņu ceriem, ap avotu zaļo īsa, samtaina zālīte; saules stari gandrīz nekad nepieskaras avota aukstajai, sudrabotajai valgmei. Es aizvilkos līdz avotam; zālē gulēja bērza tāss turziņa, ko kāds garāmgājējs zemnieks bija te pametis vispārības labā. Es atdzēros, nogūlos zālē un apskatījos apkārt. Pie upes līcīša, kas bija izveidojies ap avota ieteku un tāpēc to pastāvīgi klāja sīki vilnīši, sēdēja ar muguru pret mani divi veci vīri. Viens no tiem, diezgan drukns, gara auguma, ģērbies tumšzaļā, tīrā kaftānā, pūkainu cepuri galvā, makšķerēja zivis; otrs — sauss un sīciņš, salāpītos pusnātna svārciņos un bez cepures — turēja sev uz ceļiem podu ar sliekām un retumis pārvilka plaukstu savai sirmajai galviņai, it kā gribēdams pasargāt to no saules. Es ielūkojos ciešāk un viņu pazinu; tas bija Sumihinas Stjopuška. Lūdzu lasītāja atļauju iepazīstināt viņu ar šo cilvēku.

Dažas verstis no mana ciema ir lielais Sumihinas ciems ar mūra baznīcu, uzceltu par godu vēlajam Kuzmam un Damianam. Iepretī baznīcai reiz staltojās plašs kungu nams ar visādam piebūvēm, saimniecības ēkām, darbnīcām, zirgu staļļiem, klētīm, šķūņiem un ratnīcām, pirtim un vasaras virtuvēm, viesu un pārvaldnieku mājām, puķu siltumnīcām, laužu šūpolēm un citām vairāk vai mazāk derīgām celttnēm. Šai namā toreiz dzīvoja bagāti muižnieki, un viņu dzīve ritēja parasto gaitu, — kamēr piepeši kādā jaukā rītā visa šī godība nodega līdz pamatiem. Kungi pārcēlās uz citu ligzdu, muiža palika tukša. Plašais izdegums tika pārvērsts sakņu dārzā, kur tikai vietām vēl rēgojās ķieģeļu gubas, agrāko pamatu atliekas. No atlikušajiem baļķiem uz ātru roku bija uzcelta neliela mājele, apjumta dēļiem, kas pirms gaiļiem desmit bija iegādāti gotiska stila pavil- ļona celšanai; mājelē ievietoja dārznieku Mitro- lanu ar viņa sievu Aksiņju un septiņiem bērniem. Mitrofanam lika uzdots piegādāt kungu galdam — pusotra simta verstu attālumā — dārza zaļumus un saknes; Aksiņjai bija pavēlēts kopt un uzraudzīt Maskavā par lielu naudu nopirkto Tiroles sugas govi, kas, diemžēl, slimoja ar neauglību, kopš pašas pirkšanas bija palikusi ālavās un tādēļ nedeva ne pilītes piena; tāpat viņas ziņā bija atstāts arī zilganpelēks, cekulains pīļtēviņš, vienīgais te palikušais «kungu» putns. Bērniem viņu mazgadibas dēļ, nebija uzlikti nekādi pienākumi, kas tomēr netraucēja tos palaisties galīgā slinkumā. Pie dārznieka man bija gadījies pāris reižu pārnakšņot; šad un tad pa ceļam es pirku pie viņa arī gurķus, kas pat vasaru bija ievērojami ar savu lielumu, nelāgo, ūdeņaino garšu un biezo, dzelteno mizu. Pie viņa tad es pirmo reizi arī ieraudzīju Stjopušku. Bez Mitrofana un viņa ģimenes un vēl vecā, kurlā bijušā draudzes priekšnieka Gerasima, kurš no žēlastības mitinājās viemaces zaldāta sievas ūķītī, Sumihinā nebija atlicis vairāk neviena muižas cilvēka, tāpēc ka Stjopušku, ar kuru es gribu lasītāju iepazīstināt, nevarēja uzskatīt par cilvēku vispār, kur nu vēl par muižas cilvēku.

Ikkatram cilvēkam ir kaut jel kāds stāvoklis sabiedrībā, kaut jel kādas pazīšanās; katram muižas cilvēkam, ja arī netiek maksāta alga, tad tiek izsniegts vismaz tā saucamais «deputāts»; Stjopuška nesaņēma gluži nekāda pabalsta, nebija nevienam radinieks, un neviens nelikās par viņu ne zinis. Sim cilvēkam nebija pat savas pagātnes; par viņu neviens nerunāja; diezin vai viņš maz skaitījās pat revīzijas lapās. Klīda neskaidras baumas, it kā viņš nez kad un nez pie kā bijis par kambarsulaini; bet, kas viņš tāds, no kurienes, kura dēls, kā iekļuvis Sumihina muižas pavalstniekos, kādā ceļā ticis pie sava kopš sen aizmirstiem laikiem nēsātā pusnātnā svārķeļa, kur viņš dzīvo, no kā pārtiek, — par to nevienam nebija ne mazākās sajēgas, un, taisnību sakot, neviens par šiem jautājumiem arī neinteresējās. Pat vectētiņš Trofimičs, kas no galvas zināja visus muižas ļaužu radu rakstus līdz ceturtajam augumam, ari tas varēja pateikt vienīgi tik daudz, ka, cik šis atceroties, tad par Stjopuškas radinieci iznākot tā turciete, kuru nelaiķis kungs, brigadieris Aleksejs RomanoVlčs. atvedis ar vezumniekiem sev lidzi no kara gaitām. Pat svētku dienās, kad pēc vecu vecās krievu paražas ļaudis tika apdāvināti un pamieloti ar sāli un maizi — griķu pīrāgiem un zaļo vīnu, — pat šajās dienās Stjopuška nedz i,idijās pie uzstādītajiem galdiem un mucām, liedz klanījās un bučoja kungam roku, nedz ori tukšoja vienā rāvienā kunga acu priekšā un uz kunga veselību pārvaldnieka tuklās rokas piepildīto glāzi; labi, ja kāda lāga dvēsele, gorām ejot, atmeta nabadziņam neapēstu pīrāgā gabaliņu. Lieldienās gan arī viņu sveica augšāmcelšanās dienai par godu, bet viņš neatrotīja vis savu aptaukoto piedurkni, nebāza vis roku pakaļējā kabatā, lai izvilktu sarkanu oliņu un pasniegtu to ar aizturētu elpu, acis mirkšķinot, jaunajiem kundzēniem vai pat pašai cienīgajai. Vasaru viņš dzīvoja klētī aiz vistu kūts, ziemu — pirts priekšiņā, bet sevišķi stiprā salā naktis pārgulēja siena šķūnī.

Ļaudis bija pieraduši viņu redzēt, bet neviens ar viņu nerunāja; un likās, ka arī viņš no laika gala nebūtu muti atvēris. Pēc ugunsgrēka nu šis pamestais cilvēks bija piemeties vai, kā orlieši saka, «iečubinājies» pie dārznieka Mitrofana. Dārznieks viņu neaiztika, neteica «dzīvo pie manis», bet laukā arī nedzina. Patiesībā, Stjopuška jau arī nedzīvoja pie dārznieka: viņš grozījās un mitinājās vairāk pa dārzu. Viņš staigāja un kustējās bez mazākā trokšņa; šķaudīja un kāsēja saujā, arvien kaut kā baiļodamies; mūžīgi klusībā rosījās, tekalēja kā skudra; un visu tikai ēšanas, vienīgi tikai ēšanas dēļ. Un patiesi no rīta līdz vakaram dzīvoja vienās rūpēs par savu iztiku, — citādi, bez šaubām, mans Stjopuška būtu nomiris badā. Nav nekāda jaukuma, ja no rīta nezini, ko vakarā ēdīsi! Te Stjopuška sēž sētmalē un grauž rutku vai sūkā burkānu, vai skrubina netīru kāpostgalviņu, te krekšķēdams stiepj kaut kur ūdens spaini; te iekur zem katliņa uguni, velk no azotes un met katliņā kaut kādus melnus kumosus; te savā ūķītī klaudzina, dzen nagliņu, ierīko plauktu maizītei. Visu to viņš dara klusēdams, it kā paslepus, un, paskat, viņš jau atkal ir noslēpies. Vai arī piepeši uz pāris dienām pazūd; tā prombūtni, protams, neviens pat nemana … Un, lūk, viņš jau atkal ir šeit, atkal kaut kur sētmalē paslepus met skaidiņas zem trijkājīša. Seja viņam sīciņa, actiņas iedzeltenas, mati līdz uzacīm, deguntiņš smails, ausis lielas jo lielas, caurspīdīgas kā sikspārnim, bārda, liekas, pirms nedēļām divām nodzīta, bet nekad nepaliek īsāka un neizaug arī garāka. Lūk, šo Stjopku tad nu es arī sastapu īstas upes malā kāda cita veča sabiedrībā.

Es piegāju pie viņiem, apsveicinājos un apsēdos līdzās. Arī Stjopuškas biedrs izrādījās man pazīstams: tas bija grāfa Pētera Iļjiča*** brīvlaistais dzimtcilvēks Mihailo Saveļjičs, pēc palamas Migla. Viņš piedzīvoja pie kāda diloņ- •.llma 'Bolhovas sīkpilsoņa, kas turēja iebrau- camo vietu, kur arī es diezgan bieži apmetos. I'a Orlas lielceļu ceļojošie jaunie ierēdņi un elli bezdarba ļautiņi (savos svītrainajos pēļus ieslīgušajiem tirgoņiem nav par to daļas) vel šobaltdien var redzēt netālu no lielā Troicas ciema pašā ceļa malā lielu divstāvu koka māju, kas tagad ir pilnīgi pamesla, ar iebrukušu jumtu un dēļiem aizsistiem logiem. Skaidrā, saulainā dienvidū nevar nemaz iedomai ies kaut ko vēl skumīgāku par šo graustu, le kādreiz dzīvoja grāfs Pēteris Iļjičs, par savu viesmīlību izdaudzināts bagāts pagājušā gadsimta augstmanis. Cik bieži visa guberņa sabrauca pie viņa viesībās, dejoja un līksmojās pēc sirds patikas, pašmāju mūzikas pērkoniem dimdot, bungām rībot, lāpām sprakšķot! un, bez šaubām, ne viena vien vecenīte, braukdama garām tagad izpostītajam bajāra namam, būs dziļi nopūtusies, atcerēdamās sen aizgājušos laikus, aizlidojušo jaunību. Grāfs ilgus gadus dzīroja, ilgus gadus staigāja, laipni smaidīdams, goddevīgo viesu barā; bet, par nelaimi, viņa bagātības visam mūžam nepietika. Galīgi izputējis, viņš aizbrauoa uz Pēterburgu meklēt sev kādu vietu un nomira viesnīcas numurā, nesagaidījis nekāda lēmuma. Migla bija kalpojis pie viņa par mājas pārzini un vēl grāfa dzīves laikā dabūjis no tā savu brīvības grāmatu. Migla bija vīrs ap gadu

septiņdesmit, ar pareizi veidotu un patīkamu seju. Viņš gandrīz pastāvīgi smaidīja — ar to smaidu, kādu tagad vairs smaida vienīgi tikai Katrīnas laikmeta cilvēki: labsirdīgi un diži; runādams viņš lēnām pastiepa un savilka lūpas, laipni piemiedza acis un vārdus izrunāja mazliet caur degunu. Arī degunu izšņaucot un tabaku ieožot, viņš to darīja nesteigdamies, it kā nopietnu darbu darīdams.

Nu, Mihailo Saveļjič, — es iesāku, — vai daudz zivju sazvejoji?

—   Palūkojieties vien pītenī: esmu izvilcis pāris asarīšu un vēl sapalīšus, gabalus piecus … Stjopa, parādi!

Stjopuška pastiepa uz manu pusi groziņu.

—    Kā tev, Stepan, klājas? — es viņam pajautāju.

—   N-n-ne-nekas, tētiņ, pamazītēm, — Ste- pans atbildēja stostīdamies, it kā ar mēli veselus pudus valstītu.

—   Vai Mitrofans vesels?

—   Vesels, kā… kā tad, tētiņ.

Nabadziņš novērsās.

—    Kaut kā nekožas pa īstam, — Migla ieteicās, — pārāk karsts. Zivis visas pa pacerēm salīdušas, snauž … Uzmauc cirmeni, Stjopa … (Stjopuška paņēma tārpu, uzlika uz plaukstas, uzsita tam pāris reižu, uzmauca uz āķa, uzspļāva un padeva Miglām.) Paldies, Stjopa … Bet jums, tētiņ, — viņš turpināja, pievērsdamies man, — tīkas pastaigāties medībās?

—   Kā redzi.

Tā j-ja… Bet ka jusu sunītis — englen- deru sugas vai kāds furlendietis?

Vecais mīlēja, gadījumam rodoties, palielīties: sak, arī mēs esam pagrozījušies lielaja pasaulē!

Nezinu, kādas sugas, bet labs.

—  Tā-ā ja!… Bet uz medībām ar dzinēj- suņiem arī ejat?

Pāris varzu medībsuņu turu.

Migla pasmaidīja un pagrozīja galvu.

—  Tā jau tas ir: dažam suņi patīk, bet citam to ne par velti nevajag. Es pēc sava muļķa prāta domāju tā: suņi jātur vairāk, tā sakot, tikai goda pēc… Un tad lai arī viss cits būtu kārtībā: ir zirgi lai būtu kārtībā, ir piķieri, kā pieklājas, — viss kārtībā. Nelaiķis grāfs — dievs lai mielo viņa dvēsēli! — nekāds, jāsaka, mednieks ne savu mūžu nebija, bet suņus turēja un reizes divas gadā arī uz medībām tāpat izgāja. Sanāk pagalmā piķieri sarkanos, tresainos svārkos, uzpūš taures; viņa gaišība iznāk ārā, viņa gaišībai pieved zirgu, viņa gaišība iesēžas seglos, bet galvenais piķieris iebāž viņa kājiņas kāpšļos, noņem no galvas cepuri un, pavadas cepurē saņēmis, padod viņa gaišībai … Viņa gaišība uzplikšķina ar jājam- pātagu, piķieri ieaurojas, un visi plūdin plūst no pagalma laukā. Tūlīt aiz grāfa jāj vecākais zirgu puisis, pats vezdams zīda saitē divus mīļākos kunga sunīšus, un, saprotiet, visu uzmana … Un sēž viņš, tas zirgu puisis, augstu jo augstu kazaku seglos, sarkaniem vaigiem, lielām izvalbītām acīm un tā tik vien šauda ar tām visapkārt… Nu, arī viesi, protams, tādās reizēs mēdz būt. Ir izprieca iznāk, ir cienība tiek ievērota… Ek, norāvās, aziāts tāds! — viņš pēkšņi piebilda, parāvis makšķeri.

—  Tā melš, ka grāfs esot savā mūžā gana lepni padzīvojies! — es apjautājos.

Vecais uzspjāva tārpam un iemeta makšķeri.

—    Diženvarens vīrs bija, zināms. Pie viņa pašas pirmākās, var teikt, personas no Pēterburgas brauca ciemā. Zilas lentes uz krūtīm, sasēstas ap galdu un mielojas. Nu, prata jau arī pamielot. Cik reižu liek vien pasaukt mani: «Migla,» viņš saka, «man rītdienai vajadzīgi divi sterleti: liec pagādāt, dzirdi?» — «Klausos, jūsu gaišība.» Rakstiem izšūdinātus kaftānus, parūkas, spieķus, pirmās šķiras ladokolonus, tabakas dozes, gleznas, šitādas milzīgas, — visu no pašas Parīzes viņam sūtīja. Gadās, sarīko banketu, — dieviņ augstais! — kas tad par feierzvirķiem, vizināšanos! Pat no lielgabaliem tika šauts. Muzikantu vien četrdesmit cilvēku turēja. Kapelmeistaru vācieti algoja; tikai_prūsis jau pārāk augstu degunu sāka celt: gribēja pie viena galda ar kungiem mieloties; tad nu viņa gaišība arī pavēlēja triekt šo ratā: mani muzikanti, viņš saka, arī paši savu amatu prot. Saprotama lieta: kungam kunga vara. Bet, kad sākās dejas, — līdz gaismiņai griežas, un visvairāk tikai lakosēz-matraduru … Ahā, ahā … nu tu man uzkodies, brālīt! (Vecais izvilka no ūdens nelielu asarīti.) Saņem, Stjopa! — Kungs bija kungs, kā pieklājās, — viņš turpināja, no jauna iemetis makšķeri, tapat ari sirds viņam bija laba. Pagadās, piekauj kādu, — bet, skaties, turpat arī jau aizmirsis. Viens kas — metreses turēja. Ak, šīs inetreses, — dievs, piedod grēkus! Tās viņu ari Izputināja. Un tad jāsaka, visvairāk no zemākās kārtas vien viņš tās sev izlūkoja. Šķiet, kā gan šām nu vēl vairāk tīkot? 'Bet nē, — dod tu viņām to, kas vien visā Eiropā visdar- gākais! Nav vārdam vietas: kāpēc nepalīksmoties pēc sirds patikas, — kungu būšana… Taču sevi izputināt arī nav jēgas. It īpaši tā viena, par Akuļinu sauca: tagad jau mirusi — dievs mielo viņas dvēseli! Bija prastu ļaužu skuķe, Sitovas desmitnieka meita, bet kur nešpetna! Pašu grāfu reizēm pa vaigiem iepliķēja. Bija viņu pavisam apbūrusi. Manu braļadēlu noņēma zaldātos: bija viņai jauno kleiti ar ščekolādi aplējis… un ne viņam vien tā lika noskūt pieri. Ijā … Tomēr tie bija jauki laiki! — vecais, dziļi nopūties, piebilda, nodūra galvu un apklusa.

—   Kā es klausos, tad jūsu kungs būs gan bijis no bargajiem? — es pēc brītiņa atkal iesāku.

—   Tajos laikos, tētiņ, tā bija tāda mode, — vecais atteica, galvu palocīdams.

—   Tagad kaut kas tāds vairs nenotiek, — es piezīmēju, nenovērsdams no viņa acu.

Viņš iesānis paskatījās manī.

— Tagad, zināms, ir labāk, — viņš nomurmināja, tālu aizmēzdams makšķeres āķi.

Mēs sēdējām ēnā; bet ari ēnā bija grūti elpot. Smagais, tveicīgais gaiss bija it kā sastindzis; salvīkusī seja ilgot ilgojās pēc kādas vēja pūsmiņas, bet vēja nebija. Saules versme lītin lija no zilajām, satumsušajām debesīm; tieši mums pretī, otrā krastā, dzeltēja šur tur vērmelēm aizaudzis auzu lauks, bet kaut jel viena skariņa tajā pakustējusies! Mazliet lejāk līdz ce|iem upē stāvēja zemnieku zirgs, laiski apvē- dinadamies ar slapjo asti. Paretam zem nolīkuša krūma uzpeldēja kāda prāvāka zivs, uzmeta burbuļus un klusu atkal nogrima dibenā, pamezdama uz ūdens vieglus vilnīšus. Nodzeltējušajā zālē cirpstēja sienāži; kā negribēdamas sakliedzās paipalas; līgani slīdēdami, pāri laukiem lidinājās vanagi, bieži apstādamies uz vietas, ātri plivinādami spārnus, izplētuši astes kā vēdekļus. Mēs sēdējām nekustēdamies, tveices nogurdināti. Piepeši mums aiz muguras gravā atskanēja troksnis: tur kāds kāpa lejā uz avotu. Es atskatījos un ieraudzīju gadus piecdesmit vecu zemnieku, noputējušu, kreklā, vīzēm kājās, lūku somu un svārkiem pār plecu. Viņš piegāja pie avota, kāri nodzērās un piecēlās.

—   Ei Vlas! — Migla iesaucās, viņā ieskatījies. — Sveiks, brāl! No kurienes nākdams?

—  Sveicināts, Mihailo Saveļjič, — zemnieks atsaucās, nākdams mums klāt, — no tāliem ceļiem.

Kur biji pagaisis? — Migla jautāja.

—   Maskavā biju. Pie kunga.

—  Ko tur?

—  Gāju lūgties.

—   Ko lūgties?

—       Lai atlaiž mazāku obroku vai noliek uz klaušām, vai pārceļ uz citu ciemu, vai… Man <!els nomira, — un kur nu lai man vienam tikt galā!

—   Tavs dels nomira?

Nomira. Nomirējs man Maskavā par važoni brauca, — zemnieks, brīdi klusējis, piebilda, — viņš tad par mani, jāsaka, arī renti maksāja.

—  Ak tad jūs tagad uz obroka?

—   Uz obroka.

—  Nu, un ko tad kungs?

—      Ko ta kungs? Izdzina laukā. Kā tu drīksti, viņš saka, nākt tieši pie manis: tam jau man ir muižkungs; vispirms tev, viņš saka, jāgriežas pie muižkunga … Un uz kurieni tad lai es tevi pārceļu? Tu, viņš saka, vispirms savu rentes parādu nomaksā. Noskaitās pavisam.

—   Nu, un tā tu arī atnāci atpakaļ.

—      Atnācu. Gribēju tur izprašņāt, vai nelaiķis nav atstājis kādu mantiņu, bet ne pie kādas skaidrības netiku. Es viņa saimniekam saku: es, rau, esmu Filipa tēvs; bet viņš man: kā lai es to zinu? Un tavs dēls, viņš saka, nekā nav arī atstājis, man vēl parādā palika. Nu, tā es arī nācu atpakaļ.

To visu zemnieks mums pastāstīja it kā ar smaidu, it kā runādams par kādu citu; bet viņa imazajās, piemiegtajās actiņās ieriesās asara, lūpas raustījās.

—   Nu ko, — tagad tu uz mājām?

—       Kur gan citur? Protams, uz mājām. Sieva aiz bada laikam beidzas vai nost.

—        Bet ja tu labāk … nu … tā … kaut kā lūkotu… — ierunājās pēkšņi Stjopuška; bet apjuka, apklusa un sāka rakņāties pa podu.

—       Nu, bet vai pie muižkunga iesi? — Migla turpināja, ne bez pārsteiguma palūkojies Stjo- puškā.

—        Ko es pie viņa iešu? . .. Jau tā esmu obroku parādā. Mans dels arī pirms nāves tepat veselu gadu savārga un tā ari par sevi nodevu nav samaksājis… Bet galu galā kas man bēdas: ko ta no manis ņems? Vai gudro vai negudro — velti: man tur maza daļa! (Zemnieks pasmējās.) Lai nu viņš, Kintiljans Sem- joničs, groza, kā grib, tikpat jau …

Vlass atkal iesmējās.

—       Nu ko? Slikti, brāl Vlas, — vārdus gausi novilkdams, sacīja Migla.

—        Kas par sliktumu? Nē… (Vlasam aizrāvās balss.) Ek, ir gan tveice! — viņš turpināja, noslaucīdams piedurknē seju.

—  Kas ir jūsu kungs? — es jautāju.

—   Grāfs***, Valerjans Petrovičs.

—   Pētera Iļjiča dēls?

—         Pētera Iļjiča dēls, — Migla atbildēja. — Nelaiķis Pēteris Iļjičs, vēl dzīvs būdams, Vlasa ciemu viņam norakstīja.

—   Nu ko? Vai viņš sveiks, vesels?

—     Vesels, paldies dievam, — atteica Vlass, - ir k|uvis tāds sārts tagad, ģīmis gluži uz-

tūcis.

—       Redziet, tētiņ, — Migla turpināja, — ja pie Maskavas — tad tas būtu pavisam kas cits; bet viņš, lūk, ņem un pārce| uz obroku ari te.

—   Un cik jāmaksā no sētas?

—       Deviņdesmit pieci rub|i no sētas, — nomurmināja Vlass.

—       Redziet nu. Bet zemītes tik maz, tik vien ir, ka visapkarl kunga mežs.

—       Arī to, kā dzird, esot pārdevuši, — zemnieks piebilda.

—       Redziet nu … Stjopka, padod slieku … Iii Stjopka! Aizmidzis, vai, esi?

Stjopuška uztrūkās. Zemnieks apsēdās mums līdzās. Mēs atkal apklusām. Viņā krastā kāds saka vilkt dziesmu, bezgala skumīgu… Sakņupa skumjās arī mans Vlass…

Pusstundu vēlāk mēs izšķīrāmies.

APRIŅĶA ĀRSTS

Kādu rudeni, atgriezdamies no attalakām medībām, es saaukstējos un saslimu. Par laimi, drudzis man piemetās apriņķa pilsētā, viesnīcā; es aizsūtīju pēc ārsta. Pēc pusstundas ieradās apriņķa ārsts, neliela auguma kalsnējs vīrs melniem matiem. Viņš parakstīja man parastos sviedrēšanās līdzekļus, ieteica uzlikt sinepju plāksteri, visai veikli aizlaida aiz piedurknes atloka piecrubļu zīmi — pie tam gan sausi nokāsēdamies un palūkodamies sāņus — un bija jau pilnīgi sagatavojies aiziet, bet kaut kā iesāka vēl sarunāties un palika. Mani mocīja karstumi, es paredzēju bezmiega nakti un priecājos par izdevību patērzēt ar labu cilvēku. Mums atnesa tēju. Mans dakteris kļuva īsti runīgs. Viņš nebija muļķa cilvēks, runāja atjautīgi un diezgan interesanti. Ērmotas lietas atgadās pasaulē: ar dažu cilvēku tu vari diezin cik ilgi nodzīvot kopā un būt pat draudzīgs ar viņu, bet ne reizi tu neizrunājies atklāti, no sirds; ar dažu citu turpretī tikko esi paguvis iepazīties, — un skaties, vai nu viņš tev, vai tu viņam jau visu savu sirdi esi izkratījis gluži ka grēksūdzē. Nezinu, ar ko es biju ieguvis sava jaunā paziņas uzticību, — tikai viņš ne no šā, ne no tā, kā mēdz teikt, «ņēma» un pastāstīja man kādu diezgan ievērojamu atgadījumu; es nu savukārt to atstāstīšu saviem laipnajiem lasītājiem. Lūkošu izteikties paša arsta vārdiem.

— Jūs droši vien nepazīstat, — viņš iesāka gurdā un trīcošā balsī (tāds ir Berjozova atlases tabakas iespaids), — jūs droši vien laikam nepazīstat šejienes tiesnesi Milovu, Pāvelu Lukiču? … Nepazīstat… Nu, vienalga. (Viņš atkāsējās un izberzēja acis.) Redziet, tas notika, lai jums nesamelotu, laikam ap lielo gavēni, pašā šķīdonī. Sēžu pie viņa, tas ir, pie mūsu tiesneša, un spēlējam preferansu. Mūsu tiesnesis ir lāga vīrs un labprāt mīl saspēlēt preferansu. Te pēkšņi (mans ārsts bieži lietoja vārdu «pēkšņi») man pasaka: pēc jums prasa kāds cilvēks. Es jautāju: sak, ko viņam vajag? — Esot zīmīti atnesis, — laikam no kāda slimnieka. — Rādi, es saku, šurp to zīmīti. Tā arī bija: no slimnieka… Nu, labi, — jūs saprotiet, tā taču mūsu maize… Bet nu, lūk, kas par lietu: zīmīti atsūtījusi kāda muižniece, atraitne; meita — tā viņa raksta — pie miršanas; brauciet dieva kunga dēj šurp, arī zirgi, viņa raksta, ir aizsūtīti jums pretī. Nu, par to visu vēl nekas . .. Bet, luk, dzīvo viņa divdesmit verstu no pilsētas, — ārā ir jau nakts, un ceļi tādi, ka ai, ai! Un turklāt viņa pati tukšiniece — vairāk par divi rubļi nav ko cerēt; par tiem pašiem vēl jāšaubās, kas zina, būs jāpietiek ar gabalu audekla un kaut kādiem putraimiem. Tomēr pienākums, ziniet, pirmā vietā: cilvēks pie miršanas. Pēkšņi atdodu kārtis apriņķa valdes neiztrūkstošajam loceklim Kaliopinam un eju mājās. Skatos, pie lieveņa stāv rateļi, zemnieku zirģeļi — lieliem jo lieliem vēderiem, spalva savēlusies kā tūba, kučieris aiz cienības sēž bez cepures… Nu, es domāju, var redzēt, brālīt, ka tavi kungi ne- mielojas vis no zelta traukiem … Jums par to nāk smiekli, bet es jums ko pateikšu: mums, nabaga ļaudīm, visas pazīmes jāievēro… Ja kučieris sēž saslējies — kā kņazs, cepuri neceļ un vēl savā bārdā smīn un pātadziņu vicina, — droši var rēķināt uz diviem desmitniekiem! Bet te, redzu, pavisam citādi izskatās. Tomēr, ko lai dara, jābrauc vien ir: pienākums pirmā vietā. Paķeru līdzi visnepieciešamākās zāles un laižos ceļā. Ticiet neticiet — ar mokām aizvilkāmies. Ceļš kā elle, strauti, sniegs, dubļi, ūdens dangas, un te pēkšņi vēl kāds pārrauts dambis — tīrais posts! Tomēr aizbraucu. Mājiņa maza, salmu jumts. Logos gaisma: tātad gaida. Pretī iznāk vecenīte, tāda cienīga, aubīti galvā. «Glābiet,» tā saka «viņa mirst.» — «Neuztraucieties,» es saku, «kur ir slimniece?» — «Nāciet te, lūdzu.» Skatos — spodra istabiņa, kaktā pie svētbildes svētlam- piņa, bet gultā guļ meiča tā ap gadu divdesmit, neatmaņā. Karstums tā vien versmo pretī, elpa smaga: karsonis. Tepat ari vēl divas jaunavas, māsas — pārbijušās, asarās. «Vēl vakar,» viņas saka, «bija pavisam vesela, paēda ar ape- titi; šorīt sāka sūdzēties par galvassāpēm, bet pavakarē pēkšņi jau šādā stāvoklī.» Es atkal tām: lūdzu, sak, neuztraucieties, — tāds jau, ziniet, ārsta uzdevums, — un stājos pie darba. Asinis viņai nolaidu, sinepju plāksterus pavēlēju pielikt, parakstīju mikstūru … Bet pats pa to laiku, ziniet, raugos viņā, raugos — nu, dieva vārds, nekad vēl nebiju tādu seju redzējis… Vārdu sakot, skaistule! Sirds tā ir iesmeldzās aiz žēluma. Katrs vaibsts tik tīkams, acis … Pēkšņi, paldies dievam, likās it kā norima. Sāka svīst. It kā atgriezās pie samaņas: paraudzījās apkārt, pasmaidīja, pārvilka ar roku sejai… Māsas pieliecās pie viņas, prasa: «Kas ar tevi ir?» — «Nav nekas,» viņa saka un aizgriežas projām… Skatos — aizmigusi. «Nu,» es saku, «tagad slimniece jāatstāj mierā.» Tā visi uz pirkstgaliem arī izgājām no istabas; vienīgi istabene palika katram gadījumam turpat. Bet viesistabā jau patvāris galdā, ari pudele Jamaikas ruma: mūsu darbā jau bez tā nevar. Pasniedza man tēju, lūdz, lai palieku pa nakti… Es paklausīju: kur gan lai pašreiz arī brauktu! Vecīte visu laiku vaid vienā vaidēšanā. «Ko jūs,» es saku, «gan būs vesela, nemokiet sevi, ejiet labāk pati atpūsties: pulkstenis jau divi. Tikai, ja kas notiek, tad lieciet mani pamodināt.»

—   «Likšu, likšu.» Vecīte aizgāja, un tāpat arī abas jaunavas iegāja savā istabā; man uzklāja guļvietu turpat viesistabā. Likos guiēt, — tomēr nevaru un nevaru aizmigt, — tīrais brīnums! Šķiet, esmu taču ceļā tik pamatīgi iz- vārdzis … Visu laiku man slimniece neiziet no prāta. Beidzot neizturēju, pēkšņi piecēlos; domāju: iešu paraudzīties, ko dara mana paciente. Bet viņas guļamistaba turpat viesistabai līdzās. Nu, uzcēlos, klusītēm atvēru durvis, — bet sirds tik baigi pukst. Skatos: istabene guļ, mute vaļā, un pat krāc, bestija tāda! 'Bet slimniece guļ ar seju pret mani, rokas atmetusi, nabadzīte! Es piegāju klāt… Un te pēkšņi viņa atver acis un tik cieši lūkojas manī! «Kas te? Kas jūs tāds?» Es apjuku. «Nebīstieties, jaunkundzīt,» es saku, «es esmu ārsts; ienācu palūkoties, kā jūs jūtaties.»

—  «Jūs esat ārsts?» — «Jā, ārsts gan, ārsts … Jūsu māmiņa atsūtīja pēc manis uz pilsētu; mēs jums, jaunkundzīt, nolaidām asinis, tagad lūdzu, guliet mierīgi, bet pēc pāris dienām ar dieva palīgu mēs jūs dabūsim atkal uz kājām.» — «Ak jā, jā, dakter, neļaujiet man nomirt . .. lūdzu, lūdzu!» — «Ko jūs, ko jūs, dieva dēļ!…» Bet pats pie sevis es domāju: viņai atkal karstums. Viņa palūkojas manī — un pēkšņi satver manu roku. «Es jums pateikšu, kāpēc man negribas miri, es jums pateikšu… Tagad mēs esam divi vien; tikai jūs, lūdzu, lūdzu, nevienam … Klausieties…» Es pieliecos; viņa pasniedzās ar muti man pie pašas auss, mati pieskārās manam vaigam, — atzīstos, man pašam noreiba galva, — un sāka čukstēt.. . Bet nekā nevar saprast… Ak ja, viņa taču murgo… Čukstēja, čukstēja un tik ātri un svešādi, it kā ne krievu valodā; beigusi nodrebēja, galva atslīga uz spilvena, piedraudēja vēl man ar pirkstu. «Tikai pielūkojiet, dakter, ka nevienam …» Kaut kā slimo nomierinājis, padevu viņai nodzerties, pamodināju istabeni un izgāju.

Te ārsts atkal nikni iešņauca tabaku un uz l.rītiņu sastinga.

— Otrā dienā, — viņš turpināja, — slimajai tomēr netika ne druskas labāk, kā es to biju cerējis. Es domāju, domāju un pēkšņi nolēmu palikt vēl tepat, lai gan arī citi pacienti mani gaidīja … Bet šajā ziņā nolaidība, jūs saprotat, nav pieļaujama: prakse no tā cieš. Bet, pirmkārt, — slimās stāvoklis bija patiešām pārāk bīstams, otrkārt, taisnību sakot, es pats jutu pret viņu dziļu maigumu. Turklāt arī visa ģimene man iepatikās. Tie bija kaut gan trūcīgi, tomēr izglītoti, var teikt, ļoti izglītoti, ļaudis … Viņu tēvs bija mācīts vīrs, rakstnieks, miris, protams, nabadzībā, bet bērniem audzināšanu paguvis dot lielisku, atstājis arī daudz grāmatu. Vai nu tāpēc, ka es tik sirsnīgi nopūlējos ap slimo, vai varbūt aiz kāda cita iemesla, bet, var sacīt, mani arī šajā mājā iemīlēja kā savējo. Pa to laiku ārā bija iestājies šausmīgs šķīdonis: satiksme bija, tā sakot, pilnīgi pārtraukta, pat zāles tikai ar mokām tika atgādātas no pilsētas… Slimniece nelabojās .. . Diena pēc dienas, diena pēc dienas… Bet, lūk, te… te nu… (Ārsts mirkli klusēja.) Tiešām nezinu, kā lai jums to pastāstu … (Viņš atkal iešņauca tabaku, no- krekšķējās un iedzēra malku tējas. Sacīšu jums bez aplinkiem, mana slimniece… kā to īsti lai apzīmē … nu, teiksim, bi ja manī iemīlējusies, vai… jeb nē, ne jau tā, ka būtu gluži iemīlējusies… bet tomēr … kaut kā tiešām … kaut kā tā … (Ārsts nodūra acis un pietvīka.)

— Nē, — viņš turpināja straujāk, — kas nu par iemīlēšanos! Ir taču jāapzinās pēdīgi arī pašam sava vērtība. Viņa bija jaunava ar izglītību, gudra, daudz lasījusi, bet es pat savu skolas lateini biju, var sacīt, galīgi aizmirsis. Kas attiecas uz augumu (ārsts pavīpsnādams paskatījās uz sevi), arī ar to, man šķiet, nevaru neko lepoties. Bet gluži par muļķi arī gan dievs mani nav radījis: baltu par melnu es nesaukšu; kaut ko jau es arī gan sajēdzu. Piemēram, es gluži labi saprotu, ka Aleksandra Andrejevna — viņu sauca par Aleksandru Andrejevnu — pret mani juta nevis mīlestību, bet tikai laipnību, tā sakot, draudzīgumu, varbūt it kā cienību. Kaut gan viņa pati šajā ziņā varbūt maldījās, bet iedomājieties vien pats, kāds bija viņas stāvoklis… Tomēr, — ārsts,

visus šos saraustītos teikumus vienā laidā izrunājis un manāmi samulsis, piezīmēja, — es, kā rādās, esmu aizpļāpājies mazliet par talu… Tā jūs nekā nesapratīsiet… Bet atļaujiet, es izstāstīšu jums visu pēc kārtas.

Viņš izdzēra glāzē atlikušo tēju un turpināja mierīgākā balsī.

— Tātad tā. Manai slimniecei klājās arvien ļaunāk. Ļaunāk un ļaunāk. Jūs, mans kungs, neesat mediķis; jūs nevarat nojēgt, kas norisinās mūsu amata biedru dvēselē, kad viņš sāk noģist, ka slimība ņem pār viņu virsroku. Kur paliek visa pašpaļāvība! Pēkšņi pārņem tāds nedrošums, ka to nevar nemaz izsacīt. Tad tev tā vien liekas, ka tu pats esi aizmirsis visu, ko zinājis, ka arī slimnieks tev vairs neuzticas, ka arī citi jau sāk noskārst, ka tu esi apmulsis, un nelabprāt vairs stāsta par slimības simptomiem, raugās tevī caur pieri, sačukstas … ē, nejauki! Bet ir taču kādas zāles pret šo slimību, tā tu domā, jāatrod tikai īstās. Varbūt šīs? Tu pamēģini — nē, nav tāsi Aiz nepacietības tu neļauj laiku zālēm iedarboties, kā nākas… Tu ķeries gan pie tā, gan pie cita. Tu paņem recepšu grāmatu, tur taču viss, tev šķiet, ir iekšā! Kad es jums saku, dažreiz atšķir to uz labu laimi: kas zina, varbūt liktenis… Bet cilvēks pa to laiku mirst nost; un cits ārsts varbūt būtu to izglābis. Tad tu saki, ka nepieciešams konsilijs; es, sak, neuzņemos atbildību. Bet cik muļķīgs tu tādās reizēs izskaties! Nu, ar laiku aprod, nekas. Nomirst cilvēks, — nav lava vaina: tu esi rīkojies pēc noteikumiem. Bet, lūk, kas ir vēl daudz moko- šāk: tu redzi, ka uz tevi akli pakļaujas, tev tic, bet pats jūti, ka neesi spējīgs līdzēt. Un, lūk, tieši tā man uzticējās visa Aleksandras Andre- jevnas ģimene — neviens pat nedomāja vairs, ka meitai draud nāve. Arī es no savas puses drošinu, ka nav, sak, nekas; bet pašam dūša papēžos. Pie visas nelaimes klāt vēl uznāca tāds šķīdonis, ka kučieris pēc zālēm vien uz pilsētu dienām ilgi ceļoja. Bet es no slimnieces istabas laukā neeju, nespēju atrauties, visādas smieklīgas, ziniet, anekdotes viņai stāstu, spēlēju ar viņu kārtis. Caurām naktīm nosēžu. Vecīte lej asaras aiz pateicības; bet es pie sevis domāju: neesmu gan es vērts tavas pateicības. Atzīstos jums atklāti, — tagad tur nav vairs ko slēpt, — biju iemīlējies savā slimniecē. Arī Aleksandra Andrejevna man pieķērās — neviena cita istabā pie sevis labprāt neielaida. Iesāk ar mani runāties, iztaujā imani, kur es mācījies, kā dzīvoju, kādi man tuvinieki, pie kā eju viesos. Pats jūtu, ka tai nevajag, ka tai ir kaitīgi runāt, bet viņai to aizliegt, ziniet, tā stingri un noteikti aizliegt — nespēju. Reizēm saķeru galvu: ko tu dari, nelieti? .. . Vai arī atgadās, ka viņa saņem manu roku un tur savējā, skatās manī, skatās ilgi ilgi, tad novēršas, nopūšas un nosaka: «Cik jūs esat labs!» Delnas viņai tik karstas, acis lielas, it kā gurdenas. «Jā,» viņa saka, «jūs esat labs, jūs esat krietns cilvēks, pavisam ne tāds kā mūsu kaimiņi… Jūs neesat tāds, jūs neesat tāds… Kāpēc es agrāk jūs nepazinu!» — «Aleksandra Andrejevna,» es saku, «apmierinieties… Ticiet man, es jūtu, es nezinu, ar ko esmu pelnījis… Tikai, dieva dēj, apmierinieties… viss būs labi; jūs būsiet atkal vesela.» Bet man vēl jums jāpasaka tas, — ārsts piezīmēja, noliecies uz priekšu un saraucis uz augšu uzacis, — ka ar kaimiņiem viņas maz sagājās, tāpēc ka >ar sīkajiem tās nebija pār vienu kārti metamas, bet ar lielajiem saieties neat|āva lepnums. Es jums saku: tā bija ārkārtīgi izglītota ģimene, — un tā es, ziniet, jutos glaimots. Zāles viņa pieņēma vienīgi no manām rokām… Pace|as, nabadzīte, ar manu piepalīdzību, iedzer zāles un palūkojas manī… Man tieši sirds sažņaudzas. Bet pa to laiku viņa kjūst vājāka un vājāka: taču nomirs, es domāju, katrā ziņā nomirs. Ticiet neticiet, vai pašam gribas gulties zārkā; bet tepat māte un māsas — vēro, raugās man acīs… un uzticība sak zust. «Nu, kas ir? Kas būs?» — «Nekas, nekas!» Bet kā nu nekas, prāti mulst. Tā es. reiz sēžu atkal viens pie slimnieces. Kalpone arī tepat sēž un krāc, ka vai visa māja līgojas … Nu, nabaga meičai jau nevar ņemt jaunā, ari viņa pavisam nogurusi. Aleksandra Andrejevna visu vakaru jutās ļoti slikti: mocījās ar drudzi. Līdz pat pusnaktij gulēja svaidīdamās, pēdīgi likās it kā iemigusi; vismaz nekustas, guļ mierīgi. Kaktā pie svētbildes mirguļo svētlaimpiņa. Es, ziniet, sēžu sakņupis, ari tāpat snaužu. Pēkšņi it kā kāds būtu iebukņījis man sānos, es pagriežos … Dievs kungs! Aleksandra Andrejevna skalās uz mani platām acīm … Lūpas pavērtas, vaigi degtin deg. «Kas jums, kas?» — «Doktor, man taču jāmirst?» — «Dievs, pasargi!» — «Nē, doktor, nē, lūdzu, lūdzu, nesakiet man, ka es palikšu dzīva … nesakiet… Kaut jūs zinātu … paklausieties, dieva dēļ, neslēpiet no manis, kā ar mani ir!» — un pati tā aši aši elpo. «Ja es noteikti zināšu, ka man tiešām jāmirst… tad es jums pateikšu visu, itin visu!» — «Aleksandra Andrejevna, apžēlojieties!» — «Klausieties, es taču nebiju ne drusciņas aizmigusi, es sen skatos uz jums …» — «Dieva dēļ! …» — «Es jums ticu, jūs esat labs, godīgs cilvēks, es jūs no visas sirds lūdzu, pie visa, kas šajā pasaulē svēts, sakiet man patiesību! Kaut jūs zinātu, cik tas man svarīgi… Doktor, dieva dēļ, sakiet, — vai mans stāvoklis bez cerībām?» — «Ko lai jums saku, Aleksandra Andrejevna, apžēlojieties!» — «Dieva dēļ, es jūs lūdzu!» — «Nevaru jums noslēpt, Aleksandra Andrejevna, — jūsu stāvoklis tiešām bīstams, bet dievs ir žēlīgs…» — «Man jāmirst, man jāmirst…» Un viņa it kā atplauka, seja kļuva tada priecīga; es izbijos. «Nebīstieties, nebīstieties taču, — nāve mani nepavisam nebiedē.» Viņa pēkšņi pacēlās un atbalstījās uz elkoņa. «Tagad… nu tagad es varu jums pateikt, ka esmu no visas sirds jums pateicīga, ka jūs esat labs, krietns cilvēks, ka es jūs mīlu…» Es raudzījos viņā kā apmāts, ziniet, man kļuva lik baigi… «Vai jūs dzirdat, es jūs mīlu …»

«Aleksandra Andrejevna, ar ko gan es būtu to pelnījis!» — «Nē, nē, jūs mani nesaprotat … tu mani nesaproti.. .» Un viņa pēkšņi izstiepa rokas, apķēra manu galvu un mani noskūpstīja .. . Ticiet neticiet, es tikko neiekliedzos … Nokritu ce|os un ieraku seju spilvenos. Viņa klusē; pirksti trīc man uz matiem; dzirdu: viņa raud. Es sāku viņu mierināt, drošināt… Tiešām, pats nezinu, ko toreiz viņai sarunāju. «Pamodināsiet vēl,» es sacīju, «kalponi, Aleksandra Andrejevna … Pateicos jums… ticiet… apmierinieties.» — «Lai ar, lai,» viņa turpina runāt vienīgi tikai savu. «Dievs ar viņiem! Nu, uzmodīsies, atnāks — nu, vienalga: es taču tik un tā miršu … Ko tu bīsties, ko baiļojies? Pacel galvu… "Bet varbūt jūs mani nemīlat, varbūt es esmu maldījusies … tādā gadījumā neņemiet ļaunā . ..» — «Aleksandra Andrejevna, ko jūs runājat? Es jūs mīlu, Aleksandra Andrejevna …» Viņa palūkojās man tieši acis, izplēta rokas. «Tad apskauj taču mani…» Teikšu jums atklāti: nesaprotu, kā es tonakt nesajuku prātā. Skaidri jūtu, ka slimniece bendē sevi nost; redzu, ka viņa nav pie pilnas samaņas; saprotu arī to, ka, neapzinājusies sevi tuvu nāvei, tad viņa par mani nebūtu iedomājusi; bet kā nekā… ir taču drausmīgi mirt divdesmit piecu gadu vecumā nevienu nemīlējušai: tas, lūk, viņu mocīja, lūk, kāpēc viņa aiz izmisuma man tā pieķērās, — tagad jūs saprotat? Un viņa neizlaiž rnani no savām rokām. «Nesāpiniet mani, Aleksandra Andrejevna, un ari sevi pažēlojiet,» es saku. «Kādēļ,» viņa saka, «kalab žēlot? Man taču jāmirst…» To viņa pastāvīgi atkārtoja. «Jā, kad es zinātu, ka palikšu dzīva un būšu atkal likumīga jaunkundze, tad gan man būtu kauns, patiesi kauns… Bet tagad?…» — «Bet kas jums saka, ka jums jāmirst?» — «Ak nē, tu mani nepiemānīsi, tu neproti melot, paskaties pats uz sevi!» — «Jūs paliksiet dzīva, Aleksandra Andrejevna; es jūs izdziedināšu, mēs izlūgsimies jūsu māmiņas svētību … Mēs salaulāsimies, rniēs būsim laimīgi.» — «Nē, nē, jūs man devāt vārdu, man jāmirst… Tu man apsolīji… tu man teici…» Rūgti tas man bija, daudzu iemeslu dēļ rūgti. Un tad vēl, — padomājiet vien tikai, kādas lietiņas arī dažreiz notiek: liekas — nekas, tomēr sāpīgi. Viņai ienāca prātā apvaicāties, kā man vārds, tas ir, nevis uzvārds, bet vārds. Bet imani, kā par nelaimi, lūk, sauc vienkāršu ļaužu vārdā par Trifonu. Jā, Trifons, Tritons Ivaničs. Še mājā visi mani sauca tikai par doktoru. Neko darīt, es saku tai: Trifons. Viņa piemiedza acis, pagrozīja galvu un klusiņām noteioa kaut ko franciski, — droši, tas nevarēja būt nekas labs, — un iesmējās, — tas tāpat nebija labi. Un tā nu es gandrīz visu to nakti pavadiju pie viņas. Pret rītu izgāju no istabas kā apdullis; iegāju atkal pie tās jau dienā, pēc tējas. Žēlīgs dievs! Ne pazīt vairs nevarēju: mironis šķirstā izskatās labāk. Goda vārds, es pat vēl tagad nesaprotu, kā es šo mocību izturēju. Trīs dienas, trīs naktis mana slimniece vēl sadzīvoja… Šausmīgas naktis! Ko visu viņa man nesarunāja! … Bet pēdējā naktī, iedomājieties to, — es sēžu pie tās un lūdzu dievu jau tikai par vienu: pieņem viņu drīzāk un reizē ari mani… Te pēkšņi istabā iemetas vecīte māte… Es viņai jau vakarā biju pateicis, ka maz vairs cerību, ka nebūtu slikti pasaukt mācītāju. Te slimniece, tikko māti ieraudzījusi, saka tā: «Nu re, labi, ka tu atnāci… Paskaties uz mums abiem: mēs mīlam viens otru, mēs viens otram solījāmies…» — «Ko viņa, doktor, ko viņa runā?» Es vai pamiru. «Murgo,» es saku, «karstumi …» 'Bet viņa: «Nemānies, nupat tu teici man pavisam ko citu un arī gredzenu no manis pieņēmi… Kāpēc tu izliecies? Mana māte ir laba, viņa piedos, viņa sapratīs, un es jau mirstu — man nav ko melot; dod man roku…» Es uzlēcu kājās un izmetos pa durvīm. Vecīte, zināms, visu noprata.

— Bet es ilgāk jūs nemocīšu, un, jāatzīstas, arī man pašam ir smagi visu to atcerēties. Mana slimniece jau otrā dienā nomira. Dievs lai mielo viņas dvēseli! (Ārsts piebilda ātri un ar nopūtu.) Pirms miršanas palūdza vēl visus iziet un atstāt mani ar viņu divatā. «Piedodiet man,» viņa sacīja. «Varbūt esmu pret jums noziegusies … slimība … bet ticiet, nevienu es neesmu mīlējusi vairāk par jums…

neaizmirstiet mani… glabājiet manu gredzenu …»

Ārsts novērsās; es saņēmu viņa roku.

— Ek, — viņš sacīja, — parunāsimies labāk par ko cilu; jeb vai jūs nevēlētos saspēlēt ar mani preferansu pa griveņikaim? Mūsu kārtas cilvēkam nepiederas, ziniet, nodoties tik cildenām sajūtām. Mūsbrālim jādomā par vienu: lai bērni nečīkstētu un sieva nerātos. Es, redziet, kopš tās reizes esmu jau paguvis likumīgā, kā saka, laulībā iestāties… Kā lai citādi?… Tirgoņa meitu apprecēju: septiņi tūkstoši pūrā dabūju. Sauc viņu par Akuļinu; Tri- fonam tieši kā radīta. Meitietis, es jums teikšu, varen negants, bet, paldies dievam, augu dienu guļ… Nu, kā būs ar preferansiņu?

Mēs sākām spēlēt preferansu pa kapeikai. Trifons Ivaničs noņēma man pustreša rubļa — un aizgāja pavisam vēlu, visai apmierināts ar savu uzvaru.

MANS KAIMIŅŠ RADILOVS

… Rudeni slokas bieži uzturas vecos liepu dārzos. Tādu liepu dārzu pie mums, Orlas guberņā, ir diezgan daudz. Mūsu sentēvi, izmeklēdamies sev dzīves vietu, katrā ziņā nodalīja pāris desetīnu labas zemes aug|u dārzam ar liepu alejām. Pēc gadiem piecdesmit, ja daudz, tad septiņdesmit, šīs mītnes, šīs «muižnieku ligzdas», pamazām nozuda no zemes vaiga; mājas sapuva vai tika pārdotas noplēšanai, mūra saimniecības ēkas pārvērtās drupās, ābeles iznīka vai tika sacirstas malkā, žogi un zedeņi tika izvazāti. Vienīgi liepas, tāpat kā agrāk, aug un zaļo joprojām pilnā krāšņumā un tagad, visapkārt apartu lauku ietvertas, vēl arvien stāsta mūsu trauksmīgajai paaudzei par «senāk dieva mierā aizgājušiem tēviem un brājiem». Skaists koks — tāda veca liepa …

Pat krievu zemnieka nesaudzīgais cirvis to pietaupa. Lapas tai sīkas, varenie zari plaši izplētušies uz visām pusēm, zem tiem — mūžīga paēna.

Reiz, klaiņādams ar Jermolaju pa laukiem irbes medījot, ieraudzīju pamalē pamestu dārzu un devos uz turieni. Tikko ieeju dārz- malē, tā no krūma ar troksni paceļas sloka; es izšāvu, un tajā pašā mirklī dažus soļus no manis atskanēja kliedziens: izbiedēta jaunas meičas seja parādījās starp kokiem un tūdaļ nozuda. Jermolajs pieskrēja pie manis. «Ko jūs še šaudāt, še dzīvo muižnieks.»

Nebiju es vēl paguvis viņam atbildēt, nebija mans suns ar cildenu cienīgumu vēl pienesis man klāt nošauto putnu, kad atskanēja žigli soļi, no biezokņa iznāca gara auguma ūsains vīrietis un ar neapmierinātu seju nostājās man priekšā. Es atvainojos kā varēdams un piedāvāju tam uz viņa zemes nošauto putnu.

—   Lai noliek, — viņš smaidot man atbildēja, — es pieņemu jūsu medījumu, bet tikai ar vienu noteikumu. Jūs paliksiet pie mums uz pusdienām.

Jāatzīstas, es biju ne visai priecīgs par viņa priekšlikumu, taču atteikties nevarēju.

—   Es esmu šejienes muižturis un jūsu kaimiņš Radilovs, kas zin, būsiet dzirdējis, — mans jaunais paziņa turpināja, — šodien svētdiena, un pusdienas man, cerams, būs pieklājīgas; citādi es nebūtu jūs ieaicinājis.

Atbildēju tā, kā jau tādās reizēs mēdz atbildēt, un sekoju viņam. Nesen notīrīts celiņš drīz vien izveda mūs no liepu birzs laukā; nonācām sakņu dārzā. Vecu ābeļu un ieplētušos ērkšķu krūmu starpās vīdēja bālganzaļas kāpostu galviņas; apīņi vīteniski tinās ap garām maikstim, dobēs rindās saspraudītos rūsganos žeperīšos vijās nodzeltējuši zirnāji; lieli, plakani ķirbji likās vāļājamies pa zemes virsu; zem apputējušām, stūrainām lapām dzeltēja gurķi; gar zedeņu sētu līgojās garas nātres; divās trijās vietās lieliem ceriem auga tatāru sausserži, ceriņi un vilku rozes — atliekas no kādreizējām puķu dobēm. Netālu no neliela mārka iar iesarkanu, gļotainu ūdeni bija redzama aka ar peļķēm ap to. Peļķēs rosīgi ten- terēja un plunčājās pīles. Uz zaļa mauriņa, pie visām miesām trīcēdams, acis piemiedzis, suns grauza kaulu; turpat līdzās raiba govs laiski plūca zāli, paretam uzmezdama asti uz liesās muguras. Celiņš pagriezās sānis; aiz resnu vītolu un bērzu stumbriem mums pretim raudzījās veca, pelēka mājiņa ar dēļu jumtu un sašķiebušos lieveni. Radilovs apstājās.

—   Tomēr, — viņš sacīja, labsirdīgi un tieši palūkodamies man sejā, — es tagad pārdomāju; varbūt jums nemaz negribas pie manis iegriezties; tādā gadījumā .. .

Es neļāvu viņam izrunāt līdz galam un apgalvoju, ka man, gluži otrādi, būs ļoti patīkami paēst pie viņa pusdienas.

—   Nu, kā zināt.

Mēs devāmies mājā. Jauns puisis garā biezas, zilas vadmalas kaftānā sagaidīja mūs uz lieveņa. Radilovs tūdaļ pavēlēja viņam pacienāt Jermolaju ar degvīnu; mans mednieks godbijīgi paklanījās augstsirdīgā devēja mugurai. Izgājuši cauri priekšnamam, kas visās imalās bija aplipināts raibām bildēm un pie- kārstīts putnu sprostiem, mēs iegājām nelielā istabiņā — Radilova kabinetā. Es noņēmu savu mednieka apbruņojumu, pieslēju šauteni kaktā; puisis garajos svārkos mani rūpīgi notīrīja.

—   Un tagad iesim viesistabā, — Radilovs laipni sacīja, — es iepazīstināšu jūs ar savu māmiņu.

Es viņam sekoju. Viesistabā uz vidējā dīvāna sēdēja neliela auguma vecīte brūnā tērpā un baltu aubi galvā, ar mīlīgu un vāju sejiņu un skumīgu, biklu skatienu ..,

—   Redz še, māmiņ, rekomendēju: mūsu kaimiņš* * *.

Vecīte pacēlās un man palocījās, neizlaiz- dama no noliesējušām rokām biezu, maisveida dzīparu rokas somiņu.

—   Vai sen, kopš esat ieradies mūsu pusē? — viņa, acis mirkšķinādama, apvaicājās vārgā un klusā balsī.

—  Nē, tikai nesen.

—   Vai ilgi esat nodomājis šeit palikt?

—   Es domāju — līdz ziemai.

Vecīte apklusa.

—   Bet, lūk, šis, — uztvēra sarunas pavedienu atkal Radilovs, norādīdams man uz gara auguma kalsnēju cilvēku, kuru es, ienākdams viesistabā, nebiju nemaz ievērojis, — tas ir Fjodors Mihejičs… Nu, Fedja, parādi viesim savu mākslu. Ko tu esi tā nolīdis kaktā, ko? — Fjodors Mihejičs tūda] uzcēlās no krēsla, paņēma no loga nevērtīgu čīgās vijoli, satvēra lociņu — nevis aiz gala, kā vajag, bet pret vidu, — piespieda vijoli pie krūtīm, aizvēra acis un laidās dejā, piedziedādams dziesmiņu un čīgādams ar lociņu pa stīgām. Pēc izskata viņam varēja dot gadu septiņdesmit; garš nankina svārks bēdīgi kuļājās ap viņa sausajiem, kaulainajiem locekļiem. Viņš dejoja, drīz braši saskurinādams mazo, pliko paurīti, drīz to gausi pagrozīdams kā sastingstot, izstiepdams cīpslaino kaklu, mīdīdamies kājām uz vietas, šad tad ar redzamu piepūli palocīdams ceļus. No viņa bezzobainās mutes plūda nevarīga veca balss. Radilovs laikam gan pēc manas sejas izteiksmes noprata, ka Fedjas «māksla» man nekādu lielu prieku nesagādāja.

—   Nu labi, labi, vecais, pietiks, — viņš sacīja, — vari iet par to sevi atalgot.

Fjodors Mihejičs paklausīgi nolika vijoli uz loga, palocījās vispirms man kā viesim, pēc tam vecītei, tad Radilovam un izgāja laukā.

—  Arī reiz bija muižnieks, — mans jaunais paziņa turpināja, — turklāt bagāts, bet izputēja. Tagad nu, lūk, še mitinās pie manis… Bet savā laikā skaitījās par pirmo kavalieri visā guberņā, divas sievas no vīriem aizvīla, dziedātājus turēja, pats lieliski dziedāja un dejoja … Bet vai nevēlaties glāzīti degvīna? Pusdienas jau galdā.

Istabā ienāca jauna meiča, tā pati, kuru es iztālēm biju pamanījis dārzā.

— Are, te jau arī Oļa! — Radilovs piezīmēja, mazliet pagriezis galvu. — Lūdzu veltīt cieņu un uzmanību … Nu, ejam pusdienās!

Mēs iegājām ēdamistabā, apsēdāmies. Pa to laiku, kamēr mēs ienācām no viesistabas un novietojāmies, Fjodors Mihejičs, kuram no saņemtās «algas» actiņas jau spīdēja un deguns bija mazliet apsarcis, dziedāja dziesmu «Uzvarpērkoni lai dimd!». Viņam traukus nolika atsevišķi kaktā uz maza galdiņa, bez servjetes. Nabaga vecais nevarēja lepoties ar tīrību un tādēļ tika vienmēr turēts no sabiedrības atstatu. Viņš pārmeta krustu, nopūtās un sāka kampt ēdienu kā haizivs. Pusdienas tiešām nebija smādējamas un turklāt, kā jau svētdienā, neiztika arī bez drebelīgās želejas un «spāņu vējiem» (kūkām). Pie galda Radilovs, kas gadus desmit bija nokalpojis armijas kājnieku pulkā un piedalījies arī karagājienā uz Turciju, nodevās savu piedzīvojumu stāstīšanai; es uzmanīgi klausījos viņā un pazagšus vēroju Olgu. Viņa nebija sevišķi skaista; tomēr viņas sejas enerģiskā un mierīgā izteiksme, augstā, baltā piere, kuplie mati un it īpaši brūnās, nelielās, bet gudrās, skaidrās un možās acis būtu varējušas savaldzināt arī jebkuru citu manā vietā. Viņa, šķiet, sekoja ikvienam Radilova vārdam; ne tikai ziņkāre — kaisla uzmanība bija lasāma tās sejā. Radilovs pēc saviem gadiem varētu būt viņas tēvs, viņš uzrunāja Olgu ar «tu»; bet es tūliņ nopratu, ka viņa nebija tam meita. Sarunas laikā viņš ieminējās par savu mirušo sievu. «Viņas māsa,» viņš piebilda, norādīdams uz Olgu. Viņa spēji nosarka un nodūra acis. Radilovs brītiņu klusēja, tad novērsa sarunu uz ko citu. Vecīte pa visu maltītes laiku neizteica ne vārda, pati gandrīz nekā neēda un mani arī neskubināja. No viņas sejas pantiem dvesa kādas baiļpilnas un bezcerīgas gaidas, — tā bija vecu cilvēku skumība, no kuras tik mokoši sažņaudzas vērotāja sirds. Pie pusdienu beigām Fjodors Mi- hejevičs uzsāka mājas saimnieku un viesu «slavināšanu», bet Radilovs palūkojās manī un palūdza viņu apklust; večuks pārvilka ar delnu pār lūpām, samirkšķināja acis, paklanījās un atkal apsēdās, bet nu jau tikai uz pašas krēsla maliņas. Pēc pusdienām mēs ar Radi- lovu devāmies uz viņa kabinetu.

Cilvēkiem, kurus pastāvīgi nodarbina kāda viena un tā pati doma vai kuri atrodas pastāvīgi vienas un tās pašas kaislības varā, visiem ir kaut kas kopējs, kaut kāda ārīga vienādība vismaz viņu izturēšanās ziņā, kaut arī citādi tiem būtu Joti nevienādi raksturi, nevienādas spējas, nevienāds stāvoklis sabiedrībā un nevienāda audzināšana. Jo vairāk es vēroju Ra- dilovu, jo skaidrāk man likās, ka arī viņš piederēja pie tādiem cilvēkiem. Viņš varēja runāt par saimniecību, par ražu, par siena p|auju, par karu, par apriņķa tenkām vai drīzumā gaidāmajām vēlēšanām, darīja to visu bez piespiešanās un pat ar aizrautību, bet tad pēkšņi nopūtās un atslīga atzveltnī, it kā smaga darba nogurdināts, un pārvilka ar roku pār seju. Visa viņa labā un siltā dvēsele likās pārpildīta, piesātināta ar kādām vienām jūtām. Mani pārsteidza jau tas, ka es nevarēju viņā saskatīt nekādu raksturīgu kaislību: ne uz ēšanu, ne uz vīnu, ne uz medībām, ne uz Kurskas lakstīgalām, ne uz baložiem, kas slimo ar krītamo kaiti, ne uz krievu literatūru, ne uz aidi- niekiem, ne uz ungārietēm, ne uz kāršu vai biljarda spēli, ne uz deju vakariem, ne uz guberņas vai galvaspilsētu apciemošanu, ne uz papīrfabrikām vai biešu cukura rūpnīcām, ne uz izkrāsotām lapenēm, ne tējām, ne uz pārspīlēti attīstītiem trijjūgzirgiem, ne pat uz resniem, zem pašām padusēm apjoztiem kučieriem — šiem dižajiem kučieriem, kuriem diezin kāpēc pie katra kakla pagrieziena acis šķielē un valbās kā spoles, gatavas vai no pieres izsprāgt… «Kāda tipa muižnieks tad viņš galu galā ir?» es sevī prātoju. Un pie tam viņš tomēr neizlikās ne pēc drūma, ne ar savu likteni neapmierināta cilvēka; gluži otrādi: no viņa dvesmot dvesmoja vienkārša, neviltota laipnība, sirsnība un gandrīz pat jau nepatīkama gatavība satuvoties ar kuru katru gadījuma paziņu. Tiesa, tai pašā laikā jūs tomēr sajutāt, ka īsti iedraudzēties, patiesi satuvinā

ties viņš nevarēja ne ar vienu un ne tāpēc nevarēja, ka vispār nesajustu vajadzību pēc citiem cilvēkiem, bet gan tāpēc, ka ar visu savu dzīvi viņš bija uz laiku ieslēdzies sevī pašā. Ieskatoties Radilovā, es nekādi nevarēju iedomāties viņu kā laimīgu cilvēku ne tagad, ne kaut jel kādreiz. Skaistulis arī viņš nebija; bet viņa skatienos, viņa smaidā, viņa būtnē tomēr slēpās kas ārkārtīgi pievilcīgs, — jā, tieši slēpās. Tā vien likās, ka gribētos iepazīt viņu dziļāk, iemīļot viņu. Zināms, viņā dažbrīd izpaudās muižas īpašnieks, stepju iemītnieks; un tomēr viņš bija jauks cilvēks.

Mēs pašreiz bijām uzsākuši sarunu par apriņķa jauno muižniecības priekšnieku, kad pēkšņi pie durvīm atskanēja Olgas balss: «Tēja gatava.» Mēs iegājām viesistabā. Fjodors Mihejičs tāpat kā pirmīt sēdēja savā kaktiņā starp logu un durvīm, bikli pierāvis kājas. Radilova māte adīja zeķi. Pa atvērtajiem logiem no dārza plūda iekšā rudens svaigums un ābolu smarža. Olga gādīgi lēja glāzēs tēju. Es tagad nolūkojos viņā ar lielāku uzmanību nekā pie pusdienu galda. Olga runāja ļoti maz, kā jau vispār visas apriņķa jaunavas, bet viņā es vismaz nemanīju parasto vēlēšanos izsacīt kaut ko labu, savienotu ar mokpilnu sava tukšuma un nevarības sajūtu: viņa nenopūtās it kā aiz neizsakāmu sajūtu pārpilnības, nepārgrieza acis uz augšu, nesmaidīja sapņainu un nenoteiktu smaidiņu. Viņa lūkojās mierīgi un vienaldzīgi kā cilvēks, kas atpūšas no lielas laimes vai no liela nemiera. Olgas gaita, viņas kustības bija noteiktas un brīvas. Viņa man ļoti patika.

Mēs ar Radilovu atkal uzsākām sarunu. Es vairs neatceros, kā mēs nonācām līdz parastajam izteicienam: cik bieži visniecīgākās lietas atstāj uz cilvēkiem lielāku iespaidu nekā pašas svarīgākās.

— Jā, — Radilovs sacīja, — to es pats esmu piedzīvojis. Jūs zināt, es biju precējies. Ne ilgi.. . trīs gadus; mana sieva nomira dzemdībās. Man likās, ka to nepārdzīvošu. Biju bezgala apbēdināts, -sptriekts, bet raudāt tomēr nespēju — staigāju kā prātā jucis. Viņa tika, kā pieklājas, apģērbta, noguldīta uz galda — šajā pašā istabā. Atnāca mācītājs; ieradās psalmotāji, sāka dziedāt, skaitīt lūgsnas, kvēpināt vīraku; es, ceļos mezdamies, klanījos līdz zemei un . . . kaut vienu asariņu būtu nobirdinājis. Mana sirds bija it kā pār- akmeņojusies, galva tāpat, — viss es biju pilns liela smaguma. Tā pagāja pirmā diena. Vai varat ticēt, — es nakti pat aizmigu. Otrā rītā iegāju pie sievas, — tas bija vasarā, — saule apspīdēja viņu no galvas līdz kājām un turklāt tik brīnum spoži. Un piepeši es ieraudzīju … (te Radilovs neviļus nodrebēja) ko jūs domājat? Acs viņai nebija gluži aizvērta, un ap aci staigāja muša… Es nogāzos zemē kā kūlis un, kad atjēdzos, sāku raudāt, raudāt un nevarēju vairs rimties . ..

Radilovs apklusa. Es paskatījos uz viņu, pēc tam uz Olgu … Savu mūžu neaizmirsīšu viņas sejas izteiksmi. Vecīte nolika savu adīkli klēpī, izņēma no somiņas mutautiņu un pazagšus notrauca asaru. Fjodors Mihejičs pēkšņi piecēlās, paķēra savu vijoli un piesmakušā, mežonīgā balsī sāka vilkt dziesmiņu. Viņš laikam vēlējās mūs uzjautrināt, bet mēs nodrebējām no pirmās skaņas, un Radilovs palūdza viņu palikt mierā.

—  Tomēr, — viņš turpināja, — kas bijis, ir izbijis; bijušais nav atgriežams, un galu galā… viss š°«ā pasaulē vēršas tomēr uz labu, — kā to ir sacījis, man šķiet, Vol- tērs, — viņš steidzīgi piebilda.

—  Jā, — es atteicu, — protams. Turklāt katra nelaime ir pārciešama, un nav neviena tik jauna stāvokļa, ka no tā nebūtu izejas.

Jūs tā domājat? — Radilovs ieminējās.

Jā, varbūt jums ir taisnība. Atceros, es Turcijā gulēju hospitālī, nāve acu priekšā: bija drudzis. Nu, un ar telpām mēs tur nevarējām vis lepoties — kara laika būšana, protams. Par to pašu, kas bija, jāsaka vēl paldies dievam! Te negaidot atved pie mums vēl jaunus slimniekus, — kur tos likt? Ārsts gan šurp, gan turp, — vietu nav. Tā viņš pienāk pie manas gultas, prasa feldšerim: «Vēl dzīvs?» Tas atbild: «Šorīt vēl bija dzīvs.» Ārsts pieliecas, klausās: es vēl elpoju. «Ir gan tā daba stulbene,» viņš saka, «lūk, še, te ir cilvēks, — taču nomirs, katrā ziņā nomirs; bet vēl arvien čīkst, vēl velk, aizņem tikai vietu, maisās citiem pa kājām.» Nu, es nodomāju pie sevis, beigas tev ir, Mihailo Mihailič . .. Tomēr izveseļojos un, kā redzat, dzīvs vēl šodien. Tātad iznāk, ka jums taisnība.

—   Katrā ziņā man taisnība, — es atbildēju, — pat ja jūs toreiz būtu nomiris, tas nozīmētu, ka izeju no sava nelāgā stāvokļa jūs tomēr būtu atradis.

—  Protams, protams, — viņš piebilda, stipri uzsizdams dūri uz galda. — Vajag tikai apņēmību … Kāda jēga paciest tādu dzīvi? … Kādēļ vilcināties, mūžīgi atlikt…

Olga ātri piecēlās un izgāja dārzā.

—   Nu, Fedja, uzrauj deju! — uzsauca Radilovs.

Fedja uzlēca kājās un laidās apkārt pa istabu ar to sevišķo, stalti švītīgo gaitu, ar kādu dejo visiem zināmā «kaza» ap dīdītu lāci, pie- dziedādams:

«Mūsu sētas pievārtē …»

Mājas priekšā ierībējās vieglās droškas riteņi, un pēc pāris mirkļiem istabā ienāca gara auguma, plecīgs, drukns vecs vīrietis, viensēt- nieks Ovsjaņikovs.. . Bet Ovsjaņikovs ir tik ievērojama un oriģināla persona, ka mēs ar lasītāju atļauju parunāsim par viņu kādā cilā tēlojumā. Šoreiz piezīmēšu no savas puses vienīgi to, ka otrā dienā mēs ar Jermolaju līdz ar gaismiņu aizgājām medībās, bet no medībām uz māju, ka pēc nedēļas'es atkal iegriezos pie Radilova, taču ne viņu, ne Olgu nesatiku mājā, bet pēc divām nedējām dabūju zināt, ka viņš piepeši pametis māii un aizceļojis kaut kur kopā ar savu sievasmāsu. Visa guberņa uztraucās un sāka tenkot par šo notikumu, un tikai tagad es pilnīgi sapratu Olgas sejas izteiksmi Radilova stāsta laikā. Tajā tobrīd neizpaudās līdzjūtība vien, — tajā kvēloja arī greizsirdība.

Pirms manas aizbraukšanas no laukiem es vēlreiz apciemoju veco Radilova māti. Sastapu viņu viesistabā. Viņa spēlēja ar Fjodoru Mi- hejiču kārtis uz durakiem.

— Vai jums ir kādas ziņas no dēla? — es viņai pēdīgi apvaicājos.

Vecīte sāka raudāt. Tad es par Radilovu vairs tālāk netaujāju.

VIENSĒTNIEKS OVSJAŅIKOVS

Iedomājieties, laipnie lasītāji, druknu, liela auguma gadu septiņdesmit vecu cilvēku ar seju, kas dažā ziņā atgādināja Krilova vaibstus, ar skaidrām un gudrām acīm zem nokarenām uzacīm, cienīgu izskatu, rāmu valodu, gausinātu gaitu — lūk, jums Ovsjaņikovs. Viņš valkāja ērtus, zilus, līdz augšai aizpogātus svārkus ar garām piedurknēm, ap kaklu mē|u zīda lakatiņu, kājās spoži nospodrinātus zābakus ar pušķiem un vispār ārēji izskatījās pēc turīga tirgotāja. Rokas viņam bija glītas, mīkstas un baltas, runādams viņš mēdza arvien pieķerties pie savu svārku pogām. Ar savu cienīgumu un gausumu, gaišo prātu un laiskumu, ar savu vaļsirdību un neatlaidību viņš atgādināja krievu bajārus pirms Pētera laikiem … Bajāra ferjāza būtu bijusi viņa īstais ģērbs. Tas bija viens no pēdējiem pagājušā gadsimta cilvēkiem. Visi kaimiņi viņu ļoti cienīja, un būt pazīstamam ar to katrs uzskatīja par godu. Citi viensētnieki viņu gandrīz dievināja, pa gabalu cēla cepures, bija lepni uz viņu. Vispārīgi runājot, jāsaka, ka pie mums viensētnieks līdz pat šim laikam neko daudz neatšķiras no zemnieka: saimniecība viņam ir gandrīz vai sliktāka kā zemniekam, teļi ganās pa griķiem, zirgi tikko kust, iejūgs savīts no auklām. Ovsjaņikovs, lai gan par bagātnieku neskaitījās, tomēr bija izņēmums no šā vispārējā likuma. Viņš dzīvoja viens ar savu sievu ērtā, glītā mājiņā, kalpotāju neturēja daudz, ģērba savus ļaudis krievu drēbēs un sauca tos par strādniekiem. Tie paši mājas kalpi apstrādāja arī viņa zemi. Viņš ne- dēvējās arī par muižnieku, neizlikās par muižas īpašnieku, nekad, kā saka, «neaizmirsa savu stāvokli», nesēdās tūlīt pēc pirmā aicinājuma un, ienākot jaunam viesim, vienmēr cēlās kājās, tomēr ar tādu pašcieņu, ar tādu lepnu laipnību, ka viesis neviļus palocījās viņa priekšā zemāk. Ovsjaņikovs turējās pie veclaiku paražām, tomēr ne aiz māņticības (viņš bija diezgan brīva gara cilvēks), bet aiz ieraduma. Piemēram, viņam nepatika atsperu rati, tāpēc ka tie, pēc viņa domām, pārāk stipri mētājās: viņš mēdza izbraukt vai nu vieglā droškā, vai nelielos, glītos ratiņos ar ādas sēdekli un pats grožoja savu brango rikšotāju bēri. (Viņš turēja tikai bērus zirgus.) Kučieris, jauns puisis sārtiem vaigiem, apaļi apcirptiem matiem, zilganos svārkos, ar siksnu apjozies, zemu aitādas cepuri galvā, godbijīgi sēdēja viņam līdzās. Ovsjaņikovs pēc pusdienām vienmēr gāja diendusā, sestdienās gāja pirtī, lasīja vienīgi garīgus rakstus (pie tam svinīgi uzlikdams uz deguna apaļas sudraba brilles), agri cēlās augšā, agri gāja gulēt. Bārdu tomēr skuva un arī matus nēsāja pa vācu gaumei. Ciemiņus viņš uzņēma ļoti laipni un sirsnīgi, bet neklanījās tiem līdz jostas vietai, neizlikās satraukts, necienāja ar visu ko žāvētu un skābētu. «Sieva,» viņš parasti sacīja, no vietas nepieceldamies un gausi pagriezdams uz viņas pusi galvu, «atnes kungiem kaut ko pamieloties.» Labības — šās dieva dāvanas pārdošanu viņš uzskatīja par grēku un 40. gadā, vispārējā bada un briesmīgas dārdzības laikā, izdalīja apkaimes muižniekiem un zemniekiem visus savus krājumus, nākamajā gadā viņi tam atdeva ar pateicību savu parādu natūrā. Kaimiņi bieži nāca pie Ovsja- ņikova ar lūgumu izšķirt viņu strīdus un gandrīz vienmēr padevās viņa spriedumam, labprāt paklausīja viņa padomam. Pateicoties viņam, daudzi nokārtoja labvēlīgi savus robežu strīdus.. . Bet pēc divām vai trim sadursmēm ar muižniecēm viņš noteikti paziņoja, ka atsakās no jebkādas vidutājības starp sieviešu kārtas personām. Viņš nevarēja ciest steigu, drudžainu ātrumu, sievu pļāpas un «kņadu». Reiz kaut kā bija aizdegusies viņa māja.

Strādnieks aizelsies ieskrējis pie tā kliegdams: «Deg, deg!» — «Ko tad tu tā kliedz?» bija mierīgā garā atbildējis Ovsjaņikovs. «Padod man cepuri un spieķi…»

Viņam patika pašam iebraukt zirgus. Reiz kāds straujas dabas biljuks[2] bija sācis joņot ar viņu nokalnis tieši uz gravu. «Netrako, netrako, pusaudzlt kumeliņ, sasitīsies vēl,» Ovsjaņikovs bija labsirdīgi to pabāris un nākamajā mirklī nogāzies gravā kopā ar sacīkšu drošku, viņam aiz muguras sēdošo puiku un zirgu. Par laimi, gravas dibenā bijušas mīkstas smiltis. Neviens nebija sadauzījies, tikai bitjuks izmežģījis kāju. «Redzi nu,» mierīgā balsī turpinājis Ovsjaņikovs, pieceldamies no zemes, «vai es tev neteicu?» Arī sievu viņš bija atradis pēc savas iedabas. Tatjana Iljiņična Ovsjaņikova bija cienīga un mazrunīga liela auguma sieviete, mūžīgi ar brūnu zīda lakatu ap galvu. No viņas vēsmoja dzestrums. Neviens tomēr nesūdzējās par viņas stingrību, bet gan gluži otrādi: daudzi nabadzīgi ļaudis dēvēja viņu par māmiņu un labdari. Viņas pareizie sejas panti, lielās, tumšās acis un smalkās lūpas arī tagad vēl liecināja par viņas kādreizējo izcilo daiļumu. Bērnu Ovsjaņiko- viem nebija.

Kā lasītājam jau zināms, es iepazinos ar viņu pie Radilova un pēc pāris dienām aizbraucu pie tā ciemā. Sastapu viņu mājās. Viņš sēdēja lielā ādas atzveltnī un lasīja Cetji-Mi- ņējas[3] . Pelēks kaķis ņurrāja tam uz pleca. Viņš saņēma mani ar savu parasto laipnību un cēlumu. Mēs uzsākām sarunu.

—   Sakiet man, Luka Petrovič, — vai nav tiesa, — es starp citu ievaicājos, — senāk, jūsu laikā, taču esot bijis labāk?

—   Sis un tas jau nu bija gan, tā var teikt, labāk, — Luka Petrovičs atbildēja, — mēs dzīvojām mierīgāk, pārticība tiešām bija lielāka … Bet tomēr tagad ir labāk; un jūsu bērniņiem, dievs dos, būs vēl labāk.

—  'Bet es biju gaidījis, Luka Petrovič, ka jūs sāksiet man pagājušos laikus slavēt.

—  Nē, vecos laikus sevišķi slavēt man nav iemesla. Nu, ņemsim, piemēram, kaut vai jūs: tagad jūs esat tāds pats muižnieks kā jūsu nelaiķis vectētiņš, bet viņa varas jums jau vairs nebūs! Un arī pats jūs neesat vairs tas cilvēks. Daži kungi gan arī tagad vēl mūs apspiež; bet, kā redzams, bez tā jau vēl nevar būt. Gan jau varbūt — nāks laiks, nāks padoms … Nē, tagad jau man vairs nenāksies pieredzēt to, ko tiku tikām esmu pieredzējis savā jaunībā.

—   Ko tad, piemēram?

—      Nu, sacīsim, kaut atkal par to pašu jūsu vectētiņu. Varmācīgs vīrs bija! Arvien mūsējiem pāri darīja. Nu, jūs jau laikam gan zināsiet — vai nu jūs savas zemes nepārzinātu, — zināsiet to strēmeli, kas stiepjas no Cep- liginas uz Maļiņinu? … Tagad jums tur auzas iesētas … Bet tā taču ir mūsu zeme — visa, kā stāv, mūsu. Jūsu vectētiņš to mums atņēma. Atjāja zirgā, parādīja ar roku, pateica: tā ir mana zeme, — un paņēma. Mans nelaiķis tēvs (dievs, mielo viņa dvēseli!) bija taisnīgs, tomēr karsts cilvēks, nenocietās, un kam gan patīk savu labumu zaudēt? Ņēma un iesūdzēja liesā. Bet iesūdzēja tikai viņš viens, citi nepievienojās — baidījās. Un tā nu jūsu vectētiņam pienes ziņu, ka, lūk, Pēteris Ovsjaņikovs iesūdzējis tiesā: sak, zemi viņam esot atņēmuši … Jūsu vectētiņš tūdaļ uz mums savu piķieri Baušu ar veselu komandu … Paņēma manu tēvu un aizveda uz jūsu muižu. Es toreiz biju vēl mazs knauķis, basām kājelēm aizdiedzu viņam pakaļ. Un kas notika? … Pieveda viņu pie jūsu mājas un tieši loga priekšā nopēra. Bet jūsu vectētiņš stāv uz balkona un noskatās; arī vecmāmiņa sēž pie loga un tāpat skatās. Mans tēvs kliedz: «Marija Vasiļjevna, māmiņ, aizstāviet, pažēlojiet kaut jūs!» Bet viņa tikai šad tad paceļas un paskatās. Tā arī piespieda manu tēvu atteikties no zemes un pasacīt vēl paldies, ka dzīvu atstājuši. Un tā šī zeme ari palika jūsējā. Ejiet pavaicājiet saviem zemniekiem, kā to zemes strēmeli sauc? Par Milnaini viņu sauc, tāpēc ka ar milnu atņemta. Tālab tad, lūk, mēs, mazie ļautiņi, nevaram vis sevišķi skumt pēc veco laiku kārtības.

Es nezināju, ko lai Ovsjaņikovam atbildu, un neuzdrošinājos paraudzīties viņam sejā.

— Un tad vēl otrs kaimiņš tajos laikos bija mums uzkūlies — Komovs, Stepans Niktopo- ļioničs. Viņš tēvu galīgi nomocīja, gan vienādi, gan otrādi. 'Bija pats īsts žūpa un mīlēja arī citus cienāt; kad iedzērās, noteica franciski «c'est bori»[4] un aplaizījās, tad bāz kaut vai ausis ciet! … Arvien viņš palaida tikai pa kaimiņiem ziņu, lūgdams pie sevis ciemā. Trijjūgi viņam vienmēr stāvēja gatavībā: ja nebrauksi — uz vietas pats atšaujas tev paka]… Bija gan savādnieks! Skaidrā prātā nemēdza melot; bet, tiklīdz iereiba, — tad tikai plāj visu ko vaļā: ka viņam, sak, Pēterburgā, Fontankas ielā, esot trīs nami, viens sarkans, ar vienu dūmeni, otrs — dzeltens, ar diviem dūmeņiem; bet trešais — zils, bez dūmeņa, — un trīs dēli (bet viņš pat precējies nebija): viens infantērijā, otrs kavalērijā, bet trešais pats uz savu roku. Un katrā namā viņam dzīvojot pa dēlam, un pie vecākā braucot ciemoties admirāļi, pie vidējā ģenerāļi, bet pie jaunākā — tikai angļi vien! Un tad uzceļas kājās un uzsauc: «Uz mana vecākā dēla veselību, viņš man ir tas godbijīgākais!» — un pats apraudas. Un lai dievs nedod kādam atsacīties. «Nošaušu!» viņš piedraud. «Un apglabāt nejaušu?» Vai atkal uzlec kājās un uzkliedz:' «Dejojiet, dieva ļautiņi, līksmojiet un mani ar ieprieciniet!» Nu tad jādejo, ģībsti vai nost, bet dejo. Savu dzimtļaužu meičas galīgi nomocīja. Cik daudzreiz viņas dzied korī visu cauru nakti vienā laidā lidz rītam, un, kura izdzied visaugstāk, tai tad arī dāvana. Bet, ja meičas sāk pagurt, — viņš nokar galvu uz rokām, sāk gausties: «Ak, es nabaga bārenītis; visi mani, dūjiņu, pamet!» Zirgu puiši tūdaļ klāt skuķus uzmudināt. Mans tēvs nu bija kaut kā viņam iepaticies: ko tur var darīt? Manu tēvu tikko kapā neiedzina; un patiesi būtu iedzinis, ja vien pats, par laimi, nebūtu galu dabūjis: bija dzērumā nokritis no baložu būdas … Tad redziet nu, kādi mums bija mīļi kaimiņi.

—  Jā, kā laiki ir mainījušies! — es piezīmēju.

—  Jā, tiešām, — Ovsjaņikovs apstiprināja. — Nu, bet vienu gan var teikt: vecos laikos muižnieki dzīvoja lepnāk. Par lielajiem aristokrātiem jau nav pat ko runāt: diezgan es Maskavā viņus noskatījos. Bet, kā stāsta, tagad arī tur no viņiem maz vairs kas pāri palicis.

—  Jūs esat bijis Maskavā?

—  Biju, bet tas jau sen, ļoti sen. Pašreiz man septiņdesmit trīs gadi, bet Maskavā biju savā sešpadsmitajā.

Ovsjaņikovs nopūlās.

—   Ko tad jūs tur redzējāt?

Daudzos augstmaņos noskatījos, — un viņus jau redzēja visi, viņi dzīvoja atklāti un grezni — tā, lai pasaulei acis žilbst. Tomēr nelaiķim grāfam Aleksejam Grigorjevičam Or- lovam-Cesmenskim līdzi netika neviens. Es Alekseju Grigorjeviču bieži redzēju: mans tēvocis bija pie viņa par nama pārzini. Grāfs dzīvoja pie Kalugas vārtiem, Šabolovskā. Kas tas bija par augstmani! Tādu staltumu, tādu žēlīgu laipnību sejā nav iespējams ne iedomāties, ne vārdos izteikt. Augums vien jau bija ko vērts, un spēks, un skatiens! Kamēr viņa vēl nepazīsti, neesi pie viņa iegājis, — tiešām bailes, šermuļi skrien caur kauliem; bet, tikko esi iegājis, — kā silta saulīte uzspīd un kļūst tik līksmi. Ikkuru katru cilvēku laida sev klāt, par visu viņam bija prieks. Skriešanas sacīkstēs pats vadīja zirgu un skrējās ar ikvienu; un nekad neskrien tūlīt garām, neaizvaino, nepārtrauc cīņu; tikai pie pašām beigām palaiž kādreiz garām; un tik laipns — savu sāncensi mierina, uzliela tā zirgu. Turēja arī lieliskus sugas baložus. Reizēm iznāk pagalmā, nosēžas krēslā un liek patramdit baložus, lai saceļas spārnos; bet visapkārt uz jumtiem stāv ļaudis ar šautenēm, atgaiņā vanagus. Grāfam pie kājām noliek lielu sudraba bļodu ar ūdeni, un viņš tad skatās ūdenī uz balodīšiem. Kropļi, ubagi — mitinājās simtiem viņa maizē… Un cik viņš naudiņas neizdāvāja! Bet, ja gadījās noskaisties, — kā pērkons nogranda. Izbailes lielas, bet nav ko gausties: skaties — viņš jau atkal smaida. Kad rīkoja dzīres, — visu Maskavu apdzirdīja!… Un kas par gudrinieku bija! Viņš taču bija tas, kas turku sakāva. Arī cīkstēties mīlēja; pie viņa veda stipriniekus no Tulas, no Ilarkovas, no Tambovas, no visām malām. Kuru uzvar — to apdāvina; bet, ja kāds uzveic viņu, — to ar dāvanām bērtin apber un nobučo uz lūpām … Tolaik, kad es biju Maskavā, viņš bija sadomājis tādu jāri, kāda Krievijā vēl nebija redzēta: visas valsts medniekus no vietas ielūdza pie sevis viesos, noteica dienu, deva trīs mēnešus laika sapulcēties… Nu, tad arī salasījās. Saveda suņus, sanāca mednieki, — nu karaspēks, kas karaspēks! Vispirms pamielojās, padzīroja, kā nākas, pēc tam visi devās laukā ārpus pilsētas. Ļaužu bija saskrējis kā jūra!… Un ko jūs domājat?… Jūsu vectētiņa kucīte taču noskrēja visus pārējos.

—   Vai tā nebija Milovidka? — es ievaicājos.

—   Milovidka, kā tad Milovidka … Grāfs nu sāk viņu lūgties: «Sak, pārdod man savu kuci, ņem maksu, cik lielu patīk.» — «Nē, grāf,» šis atsaka, «es neesmu tirgonis: pārdot pat nevajadzīgas lupatas nepārdodu; cieņas pēc kaut savu sievu esmu ar mieru atdot, bet tikai ne Milovidku… Drīzāk pats sevi gūstā atdošu.» Un Aleksejs Grigorjevičs viņu par to vēl uzlielīja. «Lūk, tas man patīk,» viņš sacīja. Jūsu vectētiņš Milovidku karietē atpakaļ atveda; bet, kad tā nosprāga, ar muziķu dārzā apglabāja, — jā, kuci apglabāja un akmeni ar uzrakstu kucei uz kapa uzlika.

—   Nu, lūk, Aleksejs Grigorjevičs taču nevienam pāri nedarīja, — es piezīmēju.

—   Tā jau arvien mēdz būt: kas pats sīks un necienīgs, tas arī citus aizskar.

—   Bet kas par cilvēku bija šis Baušs? — es apvaicājos pēc brīža.

—   Kā tā — par Milovidku esat dzirdējis, bet par Baušu ne? . .. Tas bija jūsu vectētiņa galvenais virsmednieks un piķieris. Jūsu vectētiņš viņu mīlēja ne mazāk kā Milovidku. Bija traks tēvainis: lai ko vectētiņš pavēlēja, — visu uz vietas izpildīja, kaut vai nazim virsū skrēja .. . Un, kad rnežā medībās ieaurējās, — viss mežs šalkot šalkoja. Gadījās arī, ka iespītējās: nokāpj no zirga un liekas zemē gulēt… Bet suņi, tiklīdz nedzird vairs viņa balsi, — miers, un beigas! Karstas pēdas pamet, ne par kādu maksu vairs nedzen. Ai-vai, kādas tad nu jūsu vectētiņam dusmas! «Dzīvs nepalikšu, ja šito slaistu nepakāršu! Iekšas uz āru apgriezīšu, antikrists tāds! Papēžus caur rīkli izvilkšu, nelieti!» Bet beidzas viss ar to, ka aizsūta apprasīties, ko Baušam vajag, kālab viņš neaurē? Baušs tādos gadījumos parasti pieprasa degvīnu, iedzer, uzceļas un laiž atkal vajā savu balsi tā, ka prieks dzirdēt.

—   Jūs, Luka Petrovič, kā liekas, arī mīlat medības?

—   Būtu jau paticis. .. zināms, gan ne tagad vairs, tagad mans laiks ir jau garām, bet

jaunības gados… 'Bet, ziniet, ņemot vēra kārtu starpību, tā neērti. Dzīties paka] dzimtiem muižniekiem mūsējiem nepiederas. Ir jau nu tā: dažs labs no mūsu kārtas, kas dzērājs un nesapraša, arī pielipinās kungiem … bet kas tur par jēgu! Tikai pašam negods. Zirgu viņam iedod kaut kādu klibu kraķi, cepuri sit no galvas zemē, cērt ar jājampātagu it kā zirgam, tomēr aizķer viņu; bet viņam allaž tikai jāsmejas, jāsmejas pašam un jāsmīdina pārējie. Nē, manuprāt, jo tu mazāku ļaužu, jo stingrāk pats sevī turies, citādi tikai apsmulēsies.

— Jā, — Ovsjaņikovs nopūzdamies turpināja, — daudz ūdeņu ir aiztecējis pa to laiku, kopš es dzīvoju pasaulē, citādi laiki ir pienākuši. It īpaši muižniecībā es saskatu lielas pārmaiņas. Sīkie īpašnieki — visi ir vai nu kādā valsts dienestā pabijuši, vai nedzīvo mājās; lielākie — tos pat pazīt vairs nevar. Esmu viņos, šajos lielākajos, noskatījies tiku tikām. Lūk, še, kaut šajā pašā robežu nokārtošanas lietā. Un es jums varu sacīt: sirds priecājas, uz viņiem lūkojoties: pieklājīgi, laipni … Tikai, lūk, par ko man brīnums: visas zinības viņi ir izmācījušies, runā tik skaisti un gudri, ka prieks klausīties, bet īstajā darījumā neko nesaprot, paši savu labumu nesaredz: pat viņu pašu dzimtcilvēks, muižas ierēdnis, loka tos, kurp patīk, kā loku. Varbūt jūs pazīstat, nu, piemēram, kaut Koroļovu, Aleksandru Vladi- miriču, — vai nav kārtīgs muižnieks? Skaists, bagāts, universitātēs mācījies, ari ārzemes laikam bijis, runā veikli, bez uzpūtības, mums visiem spiež roku. Pazīstat? … Nu, tad klausieties. Pagājušajā nedēļā mēs pēc mierstarp- nieka Ņikifora Iļjiča uzaicinājuma bijām sabraukuši kopā Berjozovkā. Un tā nu mierstarp- nieks Ņikifors Iļjičs mums saka: «Kungi, vajag taču robežas nospraust; kauna lieta, ka mūsu novads ir palicis aiz visiem citiem pēdējais: ķersimies reiz pie darba.» Nu, tad ķersimies arī. Sākās izrunāšanās, strīdiņi — kā allaž; mūsējais pilnvarnieks sāka visādi tiepties … Pats pirmais iesāka ālēties Ovči- ņikovs, Porfirijs … Un kāda joda pēc cilvēkam bija plosīties? … Pašam viņam nav savas zemes ne pēdas platuma, uzstājas brāļa uzdevumā. Kliedz: «Nē! Mani jūs nepiešmauksiet! Neesiet uz šāda tāda uzķērušies! Plānus šurp! Dodiet šurp mērnieku, dodiet šurp to Jū- dasu!» — «Bet kādas tad galu galā ir jūsu prasības?» — «Domājat muļķi atraduši? Gaidāt, ka es jums tā uz vietas savas prasības arī pateikšu? .. . Nē, jūs man padodiet šurp plānus, plānus, lūk, ko es prasu!» Bet pats ar roku klapē pa plāniem. Martu Dimitrijevnu nāvīgi aizvainoja. Tā kliedz: «Kā jūs uzdrošināties manu reputāciju aizskart?» — «Es,» viņš saka, «jūsu reputāciju savai bērajai ķēvei nenovēlu.» Beidzot ar madeiru apdzirdījām. Tikko viņu nomierināja, sāka dumpoties citi… Koroļovs, Aleksandrs Vladimiričs, sēž, draudziņš, kaktā, grauž nūjas rokturi un tikai groza galvu. Mani pārņēma tāds kauns, ka nezinu, kur likties, laidies kaut lapās: sak, ko tikai nu par mums nedomās cilvēks? Tā skatoties, mans Aleksandrs Vladimiričs piece|as, liek noprast, ka vēlas runāt. Starpnieks satraucas, sāk klusināt: «Kungi, kungi, Aleksandrs Vladimiričs vēlas runāt.» Un jāatdod gods muižniekiem: visi tūdaļ apklusa. Nu, tā Aleksandrs Vladimiričs arī iesāka un saka: «Mēs, kā liekas,» viņš saka, «esam aizmirsuši, kādam nolūkam sanākuši; lai gan robežu novilkšana, bez šaubām, esot zemes īpašniekiem izdevīga, bet savā būtībā tā topot izdarīta ar labu nolūku — tālab, lai zemniekam būtu vieglāk, lai viņam parocīgāk būtu strādāt, pildīt savus pienākumus; tā kā tagad — tad zemnieks pat savas zemes nezinot un nereti braucot piecas verstis prom no mājām tīrumu art, un no viņa nevarot par to pat atlīdzības prasīt.» Pēc tam Aleksandrs Vladimiričs vēl runāja par to, ka muižniekam esot grēks nerūpēties par zemnieku labklājību, ka galu galā, ja ar veselu prātu apdomā, viņu liabums ir arī mūsu labums: viņiem labi.— arī mums labi, viņiem slikti — arī mums slikti… un tātad esot noziegums un neprāts ķildoties par niekiem … Un tā tālāk, un tā tālāk … Un kā viņš runāja! Tieši dvēseli grieza apkārt… Visi muižnieki sēž, degunus nokāruši, arī es pats, nudien, tikko neapraudājos. Ticiet man, pat vissenākās grāmatās tik skaistu vārdu nevar uziet… Bet ar ko viss beidzās? Pats no Četrām desetīnām sūnu purva neatkāpās, arī pārdot atsacījās. Es, viņš saka, ar saviem ļaudīm šo purvu nosusināšu un uzcelšu tur tūka fabriku ar visām jaunākajām ierīcēm. Es, viņš saka, šo vietu esmu jau izraudzījis, man šajā ziņā ir savi īpaši nodomi… Un kaut tā būtu bijusi patiesība; bet vienkārši Aleksandra Vla- dimiriča kaimiņš, Karasinovs Antons, aiz sava skopuma nebija iemaksājis Koroļova stārastam simt rubļu asignācijās. Tā mēs arī izklīdām, neko neizdarījuši. 'Bet Aleksandrs Vladimiričs vēl joprojām paliek pie savas taisnības un pastāvīgi runā par tūka fabriku; tikai pie purva nosusināšanas vēl arvien neķeras.

—   Un kā viņš saimnieko savā muižā?

—   Ņemas ar jaunas kārtības ieviešanu. Zemnieki viņu neliela, — bet uz tiem jau nav ko klausīties. Aleksandrs Vladimiričs veic labu darbu.

—   Kā tad tā, Luka Petrovič? Es domāju, ka jūs piekrītat vecajiem laikiem?

—   Es — tas ir pavisam kas cits. Ne es kāds muižnieks, ne man kāda muiža. Kas man par saimniecību? Turklāt es citādi arī nemāku. Pūlos rīkoties pēc taisnības un pēc likuma, — un paldies dievam par to pašu. Jaunie kungi agrāko kārtību nemīl: es viņus par to tikai slavēju … Ir laiks nākt pie prāta. Tikai viena nelaime: jaunie kungi par daudz gudro. Ar zemnieku rīkojas kā ar lelli: pagroza šā, pagroza tā, palauza un pamet. Un stārasts — dzimtcilvēks vai pārvaldnieks no vācu gājuma — saņem zemnieku atkal savās ķetnās. Būtu kaut vai viens no jaunajiem kungiem parādījis priekšzīmi, sak, redz še, kā vajag rīkoties! … Ar ko tas viss beigsies? Vai tiešām es nomiršu, jaunās kārtības nepieredzējis? .. . Kas tas ir par brīnumu — bijušais ir miris, bet jaunais vēl nerodas?

Es nezināju, ko Ovsjaņikovam atbildēt. Viņš pavērās apkārt, pievirzījās man tuvāk un pusbalsī turpināja:

—   Bet vai esat dzirdējis par Vasiliju Niko- lajeviču Ļubozvonovu?

—   Nē, neesmu dzirdējis.

—   Izskaidrojiet man, lūdzu, kas tās par ēr- mībām? Man tur pietrūkst sajēgas. Viņa paša zemnieki man to visu stāstīja, bet es no viņu stāstiem netieku gudrs. Jūs zināt, viņš ir vēl jauns cilvēks, nesen pec mātes nāves saņēmis mantojumu. Tā nu viņš atbrauc savā muižā. Zemnieciņi sanāk paskatīties uz jauno kungu. Vasilijs Nikolajičs iznāk ārā pie viņiem. Zemnieki iepleš acis, — kas tad tie par ērmiem? Kungam kājās plīša bikses gluži kā kučierim, zābaki ar kažokādas atlokiem; mugurā sarkans krekls, svārki arī kā kučierim; bārdu ataudzējis, bet galvā tāda jokaina cepurīte, arī seja tik savāda: piedzēris — ne piedzēris, bet arī ne gluži skaidrā prātā. «Labdien, bērni,» viņš saka, «vēlu jums dievpalīgu.» Zemnieki palokās līdz jostas vietai, bet klusē: nobijušies, ziniet. Un arī viņš pats it kā satrūcies. Sāk viņiem turēt runu. «Es esmu krievs,» viņš saka, «un jūs esat krievi; es mīlu visu krievisko. Man krievu,» viņš saka, «dvēsele, arī asinis krieviskas…» Un tad uzreiz nokomandē viņiem: «Un nu, bērni, uzraujiet kādu tautisku krievisku dziesmu.» Zemniekiem visiem ceļgali sākuši trīcēt — gluži stulbi palikuši aiz bailēm. Kāds drosminieks gan sācis vilkt dziesmu, bet tūdaļ arī sakucies pie zemes, noslēpies aiz citiem .. . Un, lūk, par ko te jāpabrīnās: pie mums ir pieredzēti visādi kungi, ir bijuši muižnieki — vistrakākie padauzas un uzdzīvotāji, kas tiesa, tas tiesa; ir, jāsaka, ģērbušies gan par kučieriem, gan paši dejojuši un ģitāru spēlējuši; ir ar muižas ļautiņiem kopā dziedājuši, ar zemniekiem dzīrojuši; bet šis Vasilijs Nikolajičs taču ir tīrā šķīstā jau- naviņa: vienmēr lasa grāmatas vai raksta, vai arī skaļā balsī skaita slavas dziesmas, — ne ar vienu nerunā, no visiem izvairās, staigā viens pats pa dārzu, tā kā garlaikojas, tā kā skumst. Sākumā agrākais stārasts bija galīgi sabijies: pirms Vasilija Nikolajiča atbraukšanas visas zemnieku sētas bija apskrējis, visiem pielabinājies, — kā redzams, ir zinājis, runcis, no kā tam resns puncis! Arī zemnieki bija cerējuši, bija domājuši par viņu, sak: «Velti, brālīt! — nu tu reiz, drauģel, dabūsi dot atbildi, nu tev liks padancot, plēsoņa tāds!» … Bet iznāca pavisam kas cits — kā to lai jums pasaka? Pati debess neliks gudra, kas iznāca! Atsauca Vasilijs Nikolajičs pie sevis stārastu, pasaka tam (bet pats sarkst un tā aši elpo): «Tā kā tu man būtu taisnīgs un nevienu neapspiestu, vai dzirdi?» — un kopš tās reizes nav vairs nekad viņu pie sevis aicinājis! Pats savā muižā dzīvo kā svešinieks. Nu, stārasts, protams, var atkal uzelpot, bet zemnieki nekādi neuzdrošinās Vasilijam Nikolajičam tuvoties: bīstas. Un, lūk, par ko vēl jāpabrīnās: kungs viņus ir pazemīgi sveicina, ir skatās tik mīlīgi, bet viņiem aiz bailēm asinis stingst. Sakiet, tētiņ, — kas tie ir par brīnumiem? … Vai nu es jau pārāk muļķis, vai vecs kļuvis, — nekā nesaprotu.

Es atbildēju Ovsjaņikovam, ka Ļubozva- nova kungs varbūt ir slims.

—  Ne jau slims, nē! Resnāks par resnu, seja, dieviņ tētiņ, platum platā, lai nu gados vēl jauns… Bet galu galā dievs viņu zina! (Ovsjaņikova kungs smagi nopūtās.)

—  Metīsim nu pie malas lielos muižniekus,— es saku, — ko jūs, Luka Petrovič, sacīsiet par viensētniekiem?

—   Nē, to nu gan man atlaidiet, — viņš steigšus kratījās vaļā, — tiešām . .. varētu jau jums šo to pastāstīt. .. Bet ko tur! Viņi ir zemnieki kas zemnieki; bet, taisnību sakot, kas gan cits lai mēs arī būtu?

Viņš apklusa. Pasniedza tēju. Tatjana Iļji- ņična uzcēlās no savas vietas un piesēdās tuvāk mums. Pa visu vakaru viņa bija vairāk reižu klusi izgājusi un tikpat klusi atgriezusies. Istabā iestājās klusums. Ovsjaņikovs svinīgi un gausi dzēra vienu tasi pēc otras.

—  Mitja šodien bija pie mums, — pusbalsī ieminējās Tatjana Iļjiņična.

Ovsjaņikovs sarauca pieri.

—   Kā viņam-vajag?

—  'Bija atnācis lūgt piedošanu.

Ovsjaņikovs pašūpoja galvu.

—    Nu, redziet nu, — viņš turpināja, vērsda- mies pie manis, — ko lai dara ar radiniekiem? Atsacīties arī no viņiem nevar … Dievs, lūk, mani apveltījis ar krustdēliņu. Puisis kā akots, galva viņam nav slikta, nav vārdam vietas; arī mācījās labi; tikai nekā prātīga man nav no viņa ko cerēt. Bija kroņa vietā — izstājās: sak, neesot laiduši to uz priekšu … Bet vai šis kāds muižnieks? Un arī muižniekus ne jau uzreiz cej ģenerāļos. Un tā tagad arī dzīvo bez darba .. . Par to nu nebūtu nekas, bet, raug, ir kļuvis par apikātu! Zemniekiem lūgumus sastāda, pieteikumus raksta, sādžu vecākos paimāca, mērnieku blēdības velk dienas gaismā, pa dzertuvēm vazājas, iebraucamās vietās ar sīkpilsoņiem un sētniekiem draudzējas. Vai tur daudz trūkst, ka var iekrist nelaimē? Jau ir lauku, ir pilsētas policijas priekšnieki ne vienu reizi vien viņam piedraudējuši. Labi vēl, ka tas prot jautri pajokot: viņus pašus krietni izsmīdina, bet pēc tam tad arī savāra tiem labu putru… Bet nu saki vien laukā, — vai viņš nesēž tepat kādā kaktā? — viņš piebilda, pievērsdamies sievai. — Mūžīgā žēlotāja, es jau tevi pazīstu, — tu vienmēr uzmeties Viņam par aizstāvi.

Tatjana Iļjiņična nodūra acis, pasmaidīja un nosarka.

—   Nu, tā jau ir, — Ovsjaņikovs turpināja.

—   Ak tu lutinātāja! Nu, liec, lai viņš ienāk, lai nu tā arī notiek, — dārgā ciemiņa dēļ piedošu muļķim. .. Lai nāk vien, lai nāk …

Tatjana Iļjiņična piegāja pie durvīm un uzsauca: «Mitja!»

Mitja, gadus divdesmit astoņus vecs jauneklis, gara auguma, slaids, sprogainiem matiem, ienāca istabā un, ieraudzījis mani, palika pie sliekšņa stāvot. Viņš bija tērpies vācu parauga uzvalkā, bet jau nedabiski biezie plecu popējumi vien gaiši liecināja, ka tos šuvis ne tikvien kā krievu, bet pat īsts Krievzemes drēbnieks.

Nu, panāc, panāc šurp, — sacīja vecais,

—   ko tu kaunies? Saki paldies krustmātei: ir jau piedots … Luk, še, rekomendēju, — viņš turpināja, norādīdams uz Mitju, — mans īstais brāļadēls, bet nevaru tikt ar viņu nekādā galā. Beigu laiki ir pienākuši! (Mēs ar Mitju palocījāmies viens pret otru.) Nu, stāsti, ko tu tur atkal esi saputrojis? Kādēļ par tevi sūdzas, saki laukā!

Varēja redzēt, ka Mitjam negribas izskaidroties un taisnoties manā klātbūtnē.

—   Vēlāk, krusttētiņ, — viņš nomurmināja.

—   Nē, nevis vēlāk, bet tūlīt, — turpināja vecais. — Es jau zinu, tev muižnieka kunga klātbūtnē kauns; bet jo labāk — pamokies vien! Stāsti, stāsti — mēs paklausīsimies.

— Man nav ko kaunēties, — Mitja strauji atteica un papurināja galvu. — Spriediet, lūdzu, pats, krusttētiņ. Atnāk pie manis Reše- tilovas vicnsēlfiieki un saka: palīdzi, brāl.

—   Kas noticis?— Redzi, kas: mums labības magazinas ir pilnīgā kārtībā, tas ir tā, ka labāk vairs nevar; te pēkšņi atbrāžas pie mums ierēdnis: esot, viņš saka, pavēlēts pārlūkot magazinas. Apskatījies viņš saka: jūsu magazinas galīgā nekārtībā, visādas nolaidības augstākā mērā, man jāziņo priekšniecībai.

—   Bet sakiet, — kur tās nolaidības? Kādas?

—   Nu, tā jau ir mana zināšana, — viņš atbild … Mēs sanācām uz sapulci un bijām jau pašreiz nosprieduši, sak, pasniegsim ierēdnim kaut ko par pateicību, — bet vecais Prohoričs visu izjauca: šitā, viņš saka, viņus tikai iekārdināsi. Kas tā īsteni par būšanu? Vai tad taisnības mums nekādas vairs nav? … Mēs arī paklausījām veco; bet ierēdnis noskaitās, ņēma un iesniedza par mums sūdzību, uzrakstīja ziņojumu. Un tagad nu, lūk, mūs sauc pie atbildības. «Bet vai patiešām jums magazinas pilnīgā kārtībā?» es tiem prasu.

—   «Dievs mūsu liecinieks, kārtībā; ari likumīgais labības krājums iebērts…» — «Nu,» es viņiem saku, «tad jums nav ko bīties,» — un uzrakstīja viņiem papīru… Un vēl nevar nemaz zināt, kam par labu šī lieta izšķirsies … Bet, ka jums mani šā gadījuma dēļ nosūdzējuši, — tas ir saprotams, jo katram savs paša krekls miesai tuvāks.

—   Katram, tikai, kā redzams, ne tev, — noteica pusbalsī vecais. — Bet kas tev tur par intrigām ar Sutolomovkas zemniekiem?

—   Kā jūs to zināt?

—   Kā redzams, zinu.

—   Arī tur ir man taisnība. Padomājiet tikai atkal pats. Sutolomovkas zemniekiem viņu kaimiņš Bespandins aparis četras desetīnas zemes. Tā esot viņa zeme. Bet šutolomovieši dzīvo uz obroka, viņu kungs ir aizbraucis uz ārzemēm, — padomājiet pats, kas lai viņus aizstāv? 'Bet šī zeme ir neapstrīdami viņu, dzimtcilvēku, sensenēja. Tā nu viņi atnāk pie manis un lūdzas: sak, uzraksti lūgumu! Es arī uzrakstīju. Bet Bespandins bija dabūjis to zināt un sāka draudēt: «Es tam Mitjkam,» viņš saka, «roku dilbus no kamiešiem izraušu, bet varbūt arī galvu no pleciem noņemšu!…» Redzēsim, kā viņš to noņems. Līdz šim vēl stāv kā stāvējusi.

—   Nu, nelielies vis: neizglābsies no posta tā tava galviņa, — noteica vecais, — tu taču esi viens pavisam traks cilvēks!

—   Bet, krusttētiņ, vai tad jūs pats man nesacījāt …

—   Zinu jau, zinu, ko tu man teiksi, — Ovsjaņikovs viņu pārtrauca, — protams gan: cilvēkam jādzīvo pēc taisnības, un savam tuvākam palīdzēt ir viņa pienākums. Ir gadījumi, kad arī pats sevi nedrīkst taupīt… Bet vai tad tu ikreiz tā rīkojies? Vai tevi neaizved arī uz krogu, ko? Vai tevi nedzirda, tev ne- klanās: sak, Dmitrij Aleksejič, tētiņ, palīdzi, savu paldies jau mēs tev neatrausim, — un rublīti vai piecnieciņu paklusītēm tev saujā? Nu, ko? Vai tā nenotiek? Saki, saki, — vai tā negadās?

—   Šajā ziņā es tiešām neesmu bez vai nas, — sastomīdamies atteica Mitja, — bet no nabadzīgajiem es neņemu un pret sirdsapziņu nedaru.

—   Tagad tu no tiem neņem; bet, ja pašam gadīsies grūtāka reize, — ņemsi. Pret sirdsapziņu nedari… ak tu! Tātad svētos vien aiz stāvi! . .. Vai 'Borku Perehodovu aizmirsi? … Kas viņa labā pūlējās? Kas viņu aizstāvēja, ko?

—   Perehodovs jau nu bija iekritis nelaimē aiz savas vainas, tas tiesa …

—   Kroņa naudu izšķieda … Vai tas kāds joks?

—   Bet, krustlētiņ, padomājiet: nabadzība, ģimene…

—   Nabadzība, nabadzība … Dzērājs, kāršu spēlmanis — redzi, kas!

—   Dzert viņš bija iesācis aiz bēdām, — iebilda Mitja, nolaizdams balsi.

—   Aiz bēdām! Nu, tad būtu tu viņam kaut kā citādi palīdzējis, ja jau tā sirds tev tik dedzīga, bet nevis pats sēdējis kopā ar dzērāju krogā. Ka viņš imācēja skaisti runāt — tad ta atradis brīnumu!

—   Viņš ir cilvēks ar vislabāko sirdi .. .

—       Tev visi ir labi cilvēki… Nu, ko, — Ov- sjaņikovs turpināja, pievērsdamies sievai, — ir aizsūtīts viņam?… Nu, tu jau zini…

Tatjana Iļjiņična pamāja ar galvu.

—   Kur tu šo laiku biji pazudis? — atsāka atkal vecais.

—   Biju pilsētā.

—   Droši vien siti biljardu, dzēri tēju, ģitāru tramšķināji, pa valsts iestādēm vazājies, dibenistabiņās lūgumrakstus sacerēji, ar kupču dēliņiem kopā blandījies? Vai nav tiesa?… Atbildi!

—   Jāsaka gandrīz, ka ta jau nu bija, — Mitja smaidīdams atteica. — Ak jā! Gandrīz būtu aizmirsis: Funtikovs, Antons Parfeničs, ielūdza jūs svētdien pie sevis pusdienās.

—   Es pie tā resnvēdera nebraukšu. Zivi galdā pados pirmā numura, bet ar iesmakušu sviestu. Dievs ar viņu!

—   Un tad vēl — es satiku Fedosju Mihai- lovnu.

—   Kas tā par Fedosju?

—   No muižnieka Garpenčenka ļaudīm, tā paša, kas Mikuļinas ciemu akcionā nopirka. Fedosja jau ir no Mikuļinas. Viņa savu kunga tiesu maksāja naudā un dzīvoja Maskavā par šuvēju: nodevu pildīja kārtīgi — simt astoņdesmit divus ar pusrubli gadā … Savu amatu viņa prot: Maskavā viņai pasūtījumi nākuši labu labie. Bet Garpenčenks atsaucis to atpakaļ un nu tur pie sevis, nekādas darīšanas nenoteikdams. Viņa būtu gatava izpirkties, arī ar kungu ir jau par to runājusi, bet viņš nekā skaidra nenosaka. Jūs, krusttētiņ, esat ar Garpenčenku pazīstami, tad nu vai nevarētu jūs kādu vārdiņu aizlikt? … Bet Fedosja izpirkšanas maksu dos kārtīgu.

—   Vai tikai ne no tavas naudas? Ko? Nu, nu, pateikšu viņam, pateikšu. Tikai šaubos, — vecais saīdzis turpināja, — šis Garpenčenks, dievs, pasargi, ir liels sīkstulis: uzpērk vekseļus, naudu uz augļiem aizdod, muižas pērk no ūtrupnieka āmura … Kāds jods viņu mūsu pusē atnesis? Vai, kā man šie ienācēji netīk! Pie viņa tik drīz ko noteiktu nepanāks; tomēr paraudzīsim.

—   Parūpējies gan, krusttētiņ!

—   Labi, parūpēšos. Tikai pielūko, pielūko tu man! Nu, nu, netaisnojies… Dievs ar tevi, dievs ar tevi! … Tikai raugies, ka tu rnan turpmāk piesargies, citādi, nudien, Mitja, tev izies slikti — kā likts aiziesi bojā. Ne jau vienmēr varēšu tevi tā uz saviem kamiešiem iznēsāt… Pats neesmu nekāds lielais vīrs. Nu, tagad ej, staigā vesels!

Mitja izgāja. Tatjana Iļjiņična aizgāja viņam iīdzi.

—   Pamielo viņu ar tēju, lutinātāja! — nosauca viņai pakaļ Ovsjaņikovs. — Tas zēns nav muļķis, — viņš turpināja, — arī sirds tam laba; tikai es baidos par viņu . .. Bet ko nu tur, — atvainojiet, lūdzu, ka es jiis ar niekiem tik ilgi apgrūtināju.

Atvērās priekšnama durvis. Ienāca maziņš, sirms vīriņš samta svārciņos.

- A, Francis Ivaničs! — Ovsjaņikovs iesaucās.

— Sveicināti! Kā jums labi klājas?

Atļaujiet, laipno lasītāj, lai es jūs iepazīstinu ar šo kungu.

Viņu doties zemūdens ceļojumā lejup pa līkumaino Gņilotjorkas upīti un sākuši viņam jau piepalīdzēt ar vieglām dunkām pa kakla un mugurkaula skriemeļiem, kad piepeši, Ležēna kungam par neaprakstāmu prieku, bija atskanējis pajūga Zvaniņš un uz dambja uzbrauku- šas milzīgas kamanas ar varen raibu segu uz milzīgi augsta sēdekļa un trim gaišbēriem Vjatkas zirgiem priekšā. Kamanās sēdējis resns un sārts muižnieks ar vilkādas kažoku mugurā.

—   Ko jūs tur darāt? — viņš apvaicājies zemniekiem.

—   Francūzi slīcinām, tētiņ.

—  Ahāl — muižnieks vienaldzīgi atteicis un aizgriezies projām.

—  Monsieur! Monsleur/' — iesaucies nabaga francūzis.

—  Jā, jā, — ar pārmetumu noteicis vilkādas kažoks, — ar divpadsmit mēļu tautām tu uz Krieviju atšāvies. Maskavu nodedzināji, nolādētais, krustu no Jāņa Lielā torņa nocēli, bet tagad — rnsjē, msjē! Tagad esi asti nolaidis! Zaglim zagļa alga . .. Brauc, Fiļka-a!

Zirgi sākuši soļot.

—   Bet, pag, pieturi tomēr! — muižnieks piemetinājis. — Klau, vai tu, msjē, muziķu spēlēt māki?

—      Sauvez moi, sciuvez moi, mori bori mon-

sleur— Ležēns turpināja saukt vienu un to pašu.

—   Ir nu gan nelgu ļautiņiī Neviens no viņiem pat krieviski neprot! Muzik, muzik, savē muzik vu? Savē? Nu, atbildi taču! Komprenē? Savē muzik vu? Fortepians žuē savē?

Ležēns pēdigi nopratis, ko muižnieks vēlas, un apstiprinādams mājis ar galvu.

—   Oui, monsieur, oui, oui, je suis musicien; je joue tous Ies instruments possibles! Oui, monsieur … Sauvez moi, monsieur!2

—   Nu, tā lava dieva laime, — muižnieks atteicis. — Atlaidiet viņu, zēni, še jums divdesmit kapeiku dzeramnaudas.

—   Paldies, tētiņ, paldies! Ņemiet vien viņu, ņemiet.

Ležēnu iesēdinājuši kamanās. Viņš tikko spējis paelpot aiz prieka, viss drebējis, klanījies, pateikdamies muižniekam, kučierim, zemniekiem. Viņam mugurā bijis vienīgi zaļš karn- zolītis ar rožainām lentītēm, bet sals bijis tāds, ka sprakšķējis. Muižnieks klusēdams palūkojies uz viņa zili nosalušajiem, sastingušajiem locekļiem, tad ietinis nelaimīgo savā kažokā un pārvedis mājās. Saskrējuši visi muižas ļaudis. Francūzis uz ātru roku atsildīts, paēdināts un apģērbts. Pēc tam muižnieks ievedis viņu pie savām meitām.

' Glābiet mani, glābiet mani, mans labais kungs!

2 Jā, mans kungs, jā, jā, es esmu muzikants, es spēlēju visus iespējamos instrumentusl Jā, mans kungs … Glābiet inani, mans kungs!

—   Raug še, bērni, — viņš tām teicis, — jums ir atradies skolotājs. Jūs mūžīgi pli- jātics man virsū: iemāci mums muziķu un franču dialektu; te nu jums ir francūzis, un viņš arī klavieres spēlē.. . Nu, msjē, — viņš turpinājis, norādīdams uz vecu klaberkasti, ko pirms pieciem gadiem nopircis no žīda, kas, blakus minot, patiesībā tirgojies ar odekolonu, — parādi nu mums savu mākslu: žuē!

Ležēns ar bailēs sastingušu sirdi nosēdies pie klavierēm: savu mūžu viņš nebija klavierēm pieskāries.

—  Zuē taču, žuē taču, — muižnieks uzstājis.

Nabadziņš pavisam izmisis uzsitis pa klavieru kauliņiem, it kā tās būtu bungas, un tad sācis dārdināt, kā pagadījies . . . «Man tā vien likās,» viņš vēlāk stāstīja, «ka mans glābējs tūlīt sagrābs mani aiz apkakles un izsviedīs laukā pa durvīm.» Bet, nevilšajam improviza- toram par vislielāko brīnumu, muižnieks, brīdi paklausījies, uzsitis atzinīgi viņam uz pleca. «Labi, labi,» viņš noteicis, «redzu, ka proti: tagad ej atpūsties!»

Pēc pāris nedējām Ležēns aizbraucis pie kāda cita muižnieka, bagāta un izglītota. Tam viņš bija iepaticies sava jautrā un piemīlīgā rakstura dēj; vēlāk apprecējies ar viņa audžumeitu, iestājies valsts dienestā, izkalpojies par muižnieku, izprecinājis savu meitu Orlas guberņas muižniekam, atvaļinātam dragūnam un dzejniekam Lobizaņjevam un arī pats pārgājis dzīvot uz Orlu.

Šis pats Ležēns jeb, kā viņu tagad sauc, Francis Ivaničs tagad nu ari ienāca, man klātesot, istabā pie Ovsjaņikova, ar kuru viņš bija draudzīgās attiecībās.

Bet varbūt lasītājam būs jau apnicis sēdēt līdz ar mani pie viensētnieka Ovsjaņikova, un tālab es izteiksmīgi apklusīšu.

ĻGOVĀ

Aizbrauksim uz Ļgovu, — reiz man ieteicās lasītājam jau pazīstamais Jermolajs, — tur mēs piešausim pī|u kā lauzas.

Kaut gan īstam medniekam meža pīles nav nekas sevišķi vilinošs, bet, tā kā citu putnu trūka (tas bija septembra sākumā: slokas nebija vēl atlidojušas, bet skraidīt pa lauku pēc irbēm man bija apnicis), es paklausīju savam medniekam un devos uz Ļgovu.

Ļgova ir liels stepju ciems ar visai senatnīgu vienjumola mūra baznīcu un divām dzirnavām pie purvainās Rosotas upītes. Upīte verstis piecas no Ļgovas pārvēršas par plašu dīķi, kas gar malām un šur tur ari vidū ir aizaudzis bieziem niedrājiem jeb, kā orlieši saka, maijeriem. Se dīķa līčos un aizvēja vietās pa niedrājiem lad nu arī perinājās un mitinājās milzīgs daudzums visdažadāko pasugu pīļu: mercenes, pusmercenes, smailastes, prīkšķes, uires un tā joprojām. Tās nelieliem bariem pastāvīgi laidelējās un riņķoja pār ūdeņiem, bet no šāviena pacēlās gaisā tādi mākoņi, ka mednieks nevi|us pieķērās iar vienu roku pie cepures un gari nostiepa: fū-ū! Sākumā mēs ar Jermolaju gājām gar dīķa malu; bet, pirmkārt, pile ir piesardzīgs putns un krasta tuvumā neuzturas; otrkārt, ja kāda atklīduši un nepiedzīvojusi prīkšķe arī pagadījās mums pa ša- vienam un zaudēja dzīvību, tad dabūt to laukā 110 biezā maijera nebija mūsu suņiem pa spēkam: neraugoties uz viscēlāko uzupurēšanos, iie nevarēja tur ne piepeldēt, ne izbrist un tikai veltīgi sagraizīja dārgos purnus niedru asajās lapās.

— Nē, — Jermolajs pēdīgi sacīja, — tā neiet; jādabū laiva … Iesim atpakaļ uz Ļgovu!

Devāmies atpakaļ. Bet nebijām vēl pagājuši ne dažus soļus, kad gar biezu kārklu krūmu mums pretī izskrēja diezgan panīcis putnu suns un aiz tā parādījās vidēja auguma virs zilos, stipri apdilušos svārkos, dzeltenīgā vestē un gris delin vai bleu d'atnor krāsas biksēs, uz ātru roku saspraustās, caurumainos zābakos, sarkanu lakatiņu ap kaklu un vien- stobreni uz pleca. Kamēr mūsu suņi ar to sugai parasto ķīnisko ceremoniālu saostījās ar jauno paziņu, kas redzami baidījās, pieglauda ausis un ātri griezās ar visu augumu apkārt, kājas nolocīdams un zobus rādīdams, — svešais pienāca mums klāt un loti pieklājīgi palocījās. Pēc izskata tam varēja būt gadi divdesmit pieci; viņa garie, gaišie, stipri ar kvasu samērcētie mati stāvēja stīvās šķipsnās, nelielās, rudās actiņas mīlīgi mirkšķinājās, visa viņa seja, apsieta ar melnu lakatiņu kā zobu sāpēs, saldeni smaidīja.

— Atļaujiet stādīties priekšā, — viņš iesāka maigā un glaimīgā balsī, — es esmu šejienes mednieks Vladimirs. Uzdzirdis par jūsu ierašanos un uzzinājis, ka jums labpaticis doties uz mūsu dīķa krastiem, es sevī apņēmos, ja jums nebūtu nekas pretī, piedāvāt jums savus pakalpojumus.

Mednieks Vladimirs runāja uz mata kā jauns provinces aktieris, kas uzstājas pirmo mīlētāju lomās. Es viņa priekšlikumu pieņēmu, un mēs nebijām vēl aizgājuši līdz Ļgovai, kad biju jau paguvis iepazīties ar tā dzīves stāstu. Viņš bija brīvībā atlaists dzimtcilvēks; savā agrajā jaunībā mācījies muziķu, pēc tam kalpojis par kambarsulaini; prata lasīt un rakstīt, bija izlasījis, cik es nopratu, vienu otru grāmateli un tagad, dzīvodams tāpat, kā Krievijā dzīvo daudzi — bez graša naudas, bez pastāvīgas nodarbošanās, pārtika gandrīz vai no debesu mannas. Viņš runāja ļoti izmeklētā valodā un redzami lepojās ar savām manierēm; kā likās, tad tas bija arī dedzīgs meitu mednieks, un, bez šaubām, viņam pie tām arī labi veicās: krievu meičas mīl daiļrunību. Starp citu, viņš lika man noprast, ka pa reizei apmeklē arī apkārtējos muižniekus, aizbrauc uz pilsētu viesos, spēlē preferansu un ka ari ar galvaspilsētas ļaudīm viņam ir pazīšanās. Viņš labi mācēja smaidīt, pie kam viņa smaidi bija visai dažādi; it īpaši labi viņam piederējās rātnais, apvaldītais smaidiņš, kas rotaļājās tam ap muti, noklausoties cita cilvēka runā. Viņš uzmanīgi seko jūsu vārdiem, viņš jums pilnīgi piekrīt un tomēr nezaudē pašcieņas sajutu, it kā likdams nojaust, ka arī viņš pie gadījuma spēj izteikt savas domas. Jermolajs kā ne visai izglītots un jau nu nepavisam ne «subtils» cilvēks iesāka viņu dēvēt par «tu». Tad vajadzēja redzēt, ar kādu zobgalību Vladimirs uzrunāja viņu ar «jūs» …

—  Kāpēc jums apsiets lakatiņš? — es apvaicājos. — Vai zobi sāp?

—   Nē, — viņš atteica, — tās ir daudz bīstamākas neuzmanības sekas. Man bija draugs, labs cilvēks, bet pavisam ne mednieks, kā tas nu dažreiz mēdz būt. Un tā kādu dienu viņš man saka: mīļais draugs, paņem mani līdzi medībās, man aplam gribas zināt, kas tur īsti ir tik patīkams. Es, protams, nevēlējos biedru noraidīt: pats no savas puses pagādāju viņam šauteni un tad paņēmu arī viņu līdzi medībās. Tā nu mēs pamedījām, kā nākas. Pēdīgi sadomājām atpūsties. Es apsēdos zem koka, viņš turpat, no savas puses, sāka taisīt ar šauteni visādus artikulus, pie tam tēmēdams uz mani. Es palūdzu viņu beigt niekoties, bet viņš aiz piedzīvojumu trūkuma maini nepaklausīja. Norībēja šāviens, un es pazaudēju zodu un labās rokas rādītāja pirkstu.

Mēs bijām atnākuši pie Ļgovas. Tiklab Vladimirs, kā Jermolajs — abi nosprieda, ka bez laivas medīt nav iespējams.

—       Sprungulim ir dēļu platdibene1 , — Vladimirs sacīja, — es tikai nezinu, kur tā noslēpta. Vajadzēs aizskriet pie viņa.

—   Pie kā? — es ieprasījos.

—       Te dzīvo viens tāds cilvēks, viņš iesaukts par Sprunguli.

«Šeit franču emigrants guļ, zemes klēpim

dots:

Viņš bija dižas cilts, daudz spējām apbalvots.

Viņš, siev un bērnus zaudējs slepkavkaulus.

No zemēm aizgāja, kas postā bija grautas;

Pēc tam kad sasniegts bija Krievu zemes

krasts,

Silts pajumts vecumā te viņam bija rasts;

Viņš bērnus mācīja un sēja vecākus pie

sevis …

Visaugstais soģis nu tam mieru šeit ir devis.»

Manas pārdomas pārtrauca Jermolajs ar Vladimiru, atgriezdamies kopā ar dīvainā Sprunguļa vārda īpašnieku.

Basām kājām, noplīsis un izspūris Sprungulis izskatījās kā izbijis muižas cilvēks; viņam varēja būt gadu sešdesmit.

—   Vai tev ir laiva? — es viņam vaicāju.

—        Laiva ir, — Sprungulis atteica, — tikai stipri paputējusi. — Viņa balss bija it kā aizlauzta un dobja.

—   Kas tai vainas?

—       Izkaltusi. No dēļu starpām drīves izkritušas.

—       Tad ta liela nelaime! — Jermolajs iejaucās. — Var aizbāzt ar pakulām.

—       Zināms, ka var, — Sprungulis apstiprināja.

—   Bet kas tu tāds esi?

—   Kunga zvejnieks.

—       Kas tad tu par zvejnieku, kad laiva tev nekārtībā?

—   Mūsu upē jau arī zivju nemaz nav.

—        Zivis nemīl purva rāvu, — svarīgi piezīmēja mans mednieks.

—        Nu, — es sacīju Jermolajam, — ej sameklē pakulas un sataisi mums laivu; tikai drīz.

Jermolajs aizgāja.

—        Bet tā jau mēs, kas zina, varam vēl nobraukt dibenā, — es sacīju Vladimiram.

—        Gan dievs žēlos, — viņš atteica. — Un katrā gadījumā ir pamats pieņemt, ka dīķis nav dzijš.

—       Jā, dzijš tas nav vis, — piebilda arī Sprungulis, kurš vienmēr runāja kaut kā savādi, it kā pa miegam, — dibenā dūņas un zāle, — tas viscaur ar zāli aizaudzis. Bet, jāsaka, gadās šur tur arī pa atvaram.

—       Bet, ja tik bieza zāle, — Vladimirs piezīmēja, — tad arī irties nebūs iespējams.

—        Kas nu ar platdibeni iras? Jāstumjas. Es braukšu jums līdzi; man tur ir maikstīte. Bet var arī ar lāpstu.

—       Ar lāpstu nav lāgā; dažā vietā varbūt līdz dibenam nesniegs, — Vladimirs sacīja.

—  Tas tiesa, nav vis lāgā.

Gaidot Jermolaju, es apsēdos uz kapa kopas. Vladimirs aiz pieklājības pagājās nostāk un arī apsēdās. Sprungulis palika stāvot turpat uz vietas, nokāris galvu un salicis pēc veca paraduma rokas uz muguras.

—       Saki lūdzams, — es iesāku, — vai tu sen te par zvejnieku?

—       Jau septīto gadu, — viņš satrūkdamies atteica.

—   Un kādā darbā tu biji agrāk?

Agrāk biju par kučieri.

Kas tad tevi no kučiera vietas nosvieda?

—   Nu, jaunā kundze.

—   Kāda kundze?

Tā, kas mūs nopirka. Jūs varbūt nepazīstat: Aļona Timofejevna, tāda resna… paveca.

Kā tad viņai ienāca prātā iecelt tevi par zvejnieku?

- Dievs to zina. Atbrauca pie mums no savas dzimtās muižas, no Tambovas, lika sa- ;aukt visus muižas ļaudis kopā un pati iznāca pie mums ārā. Mēs metāmies vispapriekš pabučot rociņu, un viņa neko — nedusmojās… I'ec tam sāka mūs pēc kārtas izprašņāt: ar ko kurais nodarbojies, kādā amatā bijis? Pienāca arī mana reize; viņa prasa: kas tu biji? I .s saku: kučieris. — Kučieris? Nu kāds tu kučieris? Paskaties pats uz sevi: kas no tevis par kučieri? Nē, kučieros tu nederi; bet tu būsi man par zvejnieku un nodzen bārdu. Kad es atbraucu šurp, tad gādā, lai būtu kungu galdam zivis, dzirdi?… — No tā laika tad es arī skaitos par zvejnieku. — Un dīķi tā kā tu man uzturētu kārtībā … — Bet māki nu uzturēt to kārtībā.

—   Kam tad jūs piederējāt agrāk?

—   Sergejam Sergejičam Pehterevam. Pārgājām viņam ar mantojumu. Bet arī viņš nevaldīja mūs ilgi, pavisam tikai sešus gadus. Pie viņa tad es arī biju par kučieri… ne jau

pilsētā — tur viņam bija citi, bet tepat uz laukiem.

—       Un tu kopš jaunības visu laiku esi bijis kučieris?

—        Kur nu visu laiku! Kučieros es tiku pie Sergeja Sergejiča, bet pirms tam biju par pavāru; tikai arī ne par pilsētas pavāru, bet tepat vien uz laukiem.

—   Pie kā tad tu biji par pavāru?

—        Pie vecā kunga Afanasija Nefediča, Sergeja Sergejiča tēvoča. Ļgovu, redz, nopirka Afanasijs Nefedičs, bet pēc tam Sergejs Ser- gejičs to mantoja.

—   No kā nopirka?

—   Nu, no Tatjanas Vasiļjevnas.

—   No kādas Tatjanas Vasiļjevnas?

—        No tās pašas, kas aizpērn pie Bolhovas vai pie Karčevas nomira vecās meitās… Palika neprecējusies. Vai jūs nepazīstat? Viņa mūs mantoja no sava tētiņa Vasilija Semjo- niča. Viņa labi ilgi pār mums valdīja… gadiņu divdesmit.

—   Vai arī pie viņas tu biji par pavāru?

—       No sākuma par pavāru; bet pēc tam tiku ielikts par kofišenku.

—   Par ko?

—   Par kofišenku.

—   Kas tad tas par tādu amatu?

—       Nemāku pateikt, tētiņ. Skaitījos pie bufetes un saucos par Antonu, nevis par Kuzmu. Kundze tā pavēlēja.

—   Tātad tavs īstais vārds ir Kuzma?

—   Kuzma.

Un tu visu laiku biji par kofišenku?

—   Nē, visu laiku ne: biju arī par aktieri.

—   No tiesas?

Kā ne, biju… tijāteri spēlēju. Mūsu kundze ietaisīja sev tijāteri.

—   Kādās lomās tad tu uzstājies?

—   Kā jūs teicāt?

—   Ko tu teātrī darīji?

—        Jūs to nezināt? Nu, ņem mani, grezni saģērbj, un es tā uzpucēts arī staigāju; vai nu stāvu, vai sēžu, kā nu tur vajag. Man pasaka priekšā: runā tā un tā, es arī runāju. Reiz es izrādīju aklo… Zem katra acu plaksta man palika pa zirnītim … Kā tad!

—   Un par ko tu biji pēc tam?

—   Pēc tam biju atkal par pavāru.

—        Kāpēc tad tevi nolika atkal atpakaļ par pavāru?

—   Par to, ka mans brāilis aizbēga.

—        Nu, bet pie savas pirmās kundzes tēva kādā tad amatā tu biji?

—       Visvisādos amatos biju: vispirms par ka- zaciņu, tad par faletoru, par dārznieku, par piķieri arīdzan.

—        Par piķieri? … Vai ar suņiem medībās jāji?

—       Jāju gan ar suņiem, bet sasitos: nogāzos ar visu zirgu un zirgu lai savainoju. Vecais kungs mums bija varen bargs; lika mani nopērt un tad nodeva mācībā Maskavā pie kurpnieka.

—   Mācībā? Nevar taču būt, ka tu puikas gados liki par piķieri?

—   Jā, gadu man par divdesmit vairāk toreiz jau bija.

—   Kāda nu divdesmit gadu vecam vairs mācīšanās?

—   Taču laikam var, ja jau kungs tā pavel. Par laimi, viņš drīz nomira, — mani tad atveda atpakaļ uz laukiem.

—  Un kad tu pavāra amatā mācījies?

Sprungulis paslēja uz augšu savu lieso,

dzelteno seju un pavīpsnāja.

—   Vai tad to kāds mācās? … Visas sievas tak cep un vāra!

—   Nu, vai zini, — es teicu, — esi gan tu, Kuzma, savā mūžā pieredzējis! Bet ko tu tagad savā zvejnieka darbā dari, ja jums nemaz nav zivju?

—   Es, tētiņ, nesūdzos. Vēl paldies dievam, ka ielika par zvejnieku. Bet, reče, otru tādu pašu veci kā mani, Andreju Pupiru, to kundze pavēlēja nodot papīrfabrikā par smēlēju. Grēks, viņa saka, par velti maizi ēst… Un Pupirs vēl bija uz sevišķu žēlastību cerējis: viņa pusbrāļa dēls kungu kantorī par kantoristu sēž, bija solījies ar kundzi parunāt par viņu, atgādināt. Te nu tev bija labs atgādinājums! … Pats redzēju, kā Pupirs savu brāļadēlu lūdza, ceļos mezdamies.

—   Tev ģimene ir? Esi precējies?

—   Nē, tētiņ, neesmu. Nelaiķe Tatjana Va- siļjevna, dievs, mielo viņas dvēseli, nevienam nejāva precēties. — Dievs, pasargi! — viņa arvien mēdza teikt. — Kā tad es, lūk, dzīvoju lapat meitās, — kas par izlaidībām! Kā šiem vajag?

- Un no kā tad tu tagad pārtiec? Vai tev ir alga?

—   Kāda nu, tētiņ, alga! … Maizīti dod — paldies dievam arī par io! Ko vēl vairāk? Lai dievs dod ilgu mūžu mūsu kundzei!

Atnāca Jermolajs.

Laiva ir sataisīta, — viņš skarbi teica.

Ej pēc kārts, tu!

Sprungulis aizskrēja pēc kārts. Visu laiku, kamēr es sarunājos ar nabaga večuku, mednieks Vladimirs nolūkojās viņā ar nievājošu smīnu.

—   Muļķa cilvēks, — viņš sacīja, kad tas bija aizgājis, — pavisam neizglītots cilvēks, lauķis, vairāk nekas… Par muižas cilvēku viņu nemaz nevar saukt… Un visu laiku lielās … Kur nu šim par aktieri, padomājiet pats! Gluži velti jūs šķiedāt laiku, ar viņu sarunādamies!

Pēc stundas ceturkšņa mēs jau sēdējām Sprunguļa laivā. (Suņus mēs atstājām istabā kučiera Jegudijila uzraudzībā.) Mums laivā gan nebija visai ērti, bet mednieki jau nav diezcik izvēlīgi ļaudis. Laivas strupajā pakaļgalā stāvēja Sprungulis un «stūmās»; mēs ar Vladimiru sēdējām uz šķērsdēļa; Jermolajs bija novietojies pašā priekšgalā. Par spīti pakulu drīvēm, mums zem kājām drīz vien parā- dljās ūdens. Par laimi, laiks bija rāms, un dīķis it kā snauda.

Laiva peldēja diezgan gausi. Vecais ar pūlēm vilka laukā no dūņām savu garo kārti, kas bija visa apvijusies zaļiem zemūdens staipekļiem; arī blīvi saaugušo ūdensliliju apaļās lapas aizturēja mūsu laivu. 'Beidzot nokļuvām līdz niedrājam un medības gāja vaļā. No negaidītā iebrukuma viņu valstībā izbiedētās pīles trokšņaini cēlās gaisā, «rāvās» nost no dīķa virsmas; šāviens aiz šāviena skanēja tām pakaļ, un bija prieks redzēt, kā strup- astainie putni met gaisā kūleņus un, smagi šjaukstēdami, krīt ūdenī. Visas nošautās pīles mēs, protams, rokā nedabūjām: vieglāk ievainotās ienira ūdenī; citas, ar vienu šāvienu nobeigtas, iekrita tik biezā maijerā, ka pat Jer- molaja skadrās lūša ačteles nevarēja tās atrast. Tomēr ap pusdienas laiku mūsu laiva bija medījumu pilna līdz malām.

Vladimirs, Jermolajam par lielu prieku, nepavisam nebija veikls šāvējs; pēc katra neizdevīgā šāviena viņš brīnīdamies apskatīja savu šauteni, pūta stobrā, atkal brīnījās un beidzot lūkoja mums izskaidrot cēloņus, kuru dēļ viņš nošāvis garām. Jermolajs šāva tāpat kā vienmēr — lieliski, es — kā parasti: diezgan vāji. Sprungulis noraudzījās imūsos ar tāda cilvēka acīm, kurš kopš jaunām dienām kalpojis kungiem. Retumis viņš iesaucās: «Re, re, kur vēl viena pīlene!» — šad tad pakasīdams sev muguru — nevis ar rokām, bet sagrozīdams plecus. Laiks turējās brīnišķīgs: baiti, apaļi tna- koņi augstu un klusu slīdēja pār mums, atspoguļodamies ūdenī; niedres klusi šalkoja; dīķis vietvietām vizēja saulē kā tērauds. Mēs jau gatavojāmies atgriezties uz ciemu, kad pēkšņi ar mums notika diezgan nepatīkams gadījums.

Mēs jau sen varējām manīt, ka laivā iesūcas aizvien vairāk ūdens. Vladimiram bija uzdots smelt to laukā ar ķipi, ko mans tālredzīgais mednieks bija katram gadījumam nocēlis kādai neuzmanīgākai sieviņai. Viss bija labi, kamēr Vladimirs nebija aizmirsis savu pienākumu. Bet uz medību beigām pīles kā pirms atvadīšanās sāka celties tik lieliem bariem, ka mēs tikko spējām pielādēt šautenes, šaušanas karstumā mēs nemaz neievērojām mūsu laivas stāvokli, — kad piepeši no kādas straujas Jer- molaja kustības (viņš sniedzās pēc nošauta putna, pie kam uzgūlās ar visu smagumu laivas malai) mūsu vecais kuģis sašķiebās, pie- smēlās ar ūdeni un svinīgi grima dibenā, par laimi, ne visai dziļā vietā. Mēs iekliedzāmies, bet bija jau par vēlu; nākamajā mirklī stāvējām līdz kaklam ūdenī, beigto, uzpeldējušo pīļu ielenkti. Tagad es nespēju valdīt smieklus, atceroties savu biedru pārbijušās, bālās sejas (bez šaubām, arī mana seja nebija sevišķi sārta); bet tajā brīdī, jāatzīstas, man smiekli ne prātā nenāca. Ikviens no mums turēja šauteni, paceltu pāri galvai, un ari Sprungulis, laikam aiz paraduma visu darīt kungiem pakaļ, bija pacēlis gaisā savu kārti. Pirmais klusumu pārtrauca Jermolajs.

—   Kad tevi nelabais! — viņš nomurmināja, nospļāvies ūdeni. — Kas par neparastu gadījumu! U>n tikai tu, vecais velns, esi vainīgs! — viņš saniknots piebilda, pievērsdamies Sprungulim. — Kas tā tev par laivu!

Tā jau ir, — nošļupstēja vecais.

—    Un tu arī esi labs, — imans mednieks turpināja, pagriezis galvu uz Vladimira pusi, — ko tu skatījies? Kāpēc nesmēli? Tu, tu, tu …

Bet Vladimiram nenesās vis prāts uz taisno- šanos: viņš drebēja kā apšu lapa, zobi klabēja, un viņš pavisam stulbi smaidīja. Kur bija palikusi visa viņa daiļrunība, visa viņa smalkās pieklājības un pašcieņas apziņa!

Nolādētā platdibene viegli šūpojās mums zem kājām … Pirmajā avārijas brīdī ūdens mums likās ļoti auksts, bet drīz mēs ar to apradām. Kad pirmās bailes bija pārgājušas, es apskatījos apkārt: soļus desmit no mums visapkārt auga niedres; tālumā pāri to galiem varēja saredzēt krastu. «Slikti!» es nodomāju.

—   Ko ntt mēs darīsim? — apvaicājos Jermolajam.

—   Kaut kas jālūko: neiesim taču te gulēt pa nakti, — viņš atteica. — Se, paturi šauteni! — viņš sacīja Vladimiram.

Vladimirs bez ierunas paklausīja.

—   Iešu sameklēšu braslu, — Jermolajs turpināja ar tādu pārliecību, it kā jebkurā dīķī katrā ziņā vajadzētu būt lādam braslam; tad paņēma no Sprunguļa kārti un devās uz krasta pirti, uzmanīgi taustīdams dibenu.

Bet vai tu proti peldēt? — es viņam pajautāju.

Nē, neprotu, — atskanēja viņa balss jau no niedrāja.

Nu tad viņš noslīks, — vienaldzīgi piezīmēja Sprungulis, kas arī pirmīt bija vairāk sabijies no mūsu dusmām nekā no draudošajam briesmām, bet tagad, pilnīgi nomierinājies, tikai retumis smagāk izpūta elpu, it kā nesajustu nekādu vajadzību mainīt savu stāvokli.

- Un bez kāda labuma aizies bojā, — žēlā balsī piemetināja Vladimirs.

Jermolajs palika projām vairāk nekā stundu. Sī stunda mums izlikās gara kā mūžība. Sākumā mēs ar viņu visai cītīgi sakliedzāmies; pēc tam viņš uz mūsu saucieniem sāka atbildēt aizvien retāk, pēdīgi apklusa pavisam. Ciemā iezvanīja vakara dievkalpojumu. Mēs nesarunājāmies, centāmies pat viens uz otru neskatīties. Pīles laidelējās mums pār galvām; dažas grasījās nolaisties mums tuvumā, bet tad pēkšņi uzšāvās stāvus gaisā un klaigādamas aizlaidās projām. Mēs sākām stingt. Sprungulis virāja acis, it kā gatavodamies uz gulēšanu.

Beidzot, mums par neaprakstāmu prieku, Jermolajs atgriezās.

—   Nu, kas ir?

—   Biju malā; atradu braslu … Iesim!

Mēs gribējām tūlīt doties ce|ā; bet viņš vispirms izvilka no kabatas zem ūdens auklu, sasēja nošautās pīles aiz pleznām, paņēma abus auklas galus zobos un sāka brist uz priekšu; viņam pakaļ Vladimirs, es aiz Vladimira. Sprungulis noslēdza gājienu. Līdz malai bija pāris simtu soļu. Jermolajs gāja droši un neapstādamies tik labi viņš bija iegaumējis ceļu), tikai šad un tad uzsaukdams: «Krei- sāk — te pa labi atvars!» — vai arī: «Vairāk pa labi — pa kreisi te var iestigt…» Vietumis ūdens sniedzās mums līdz kaklam, un nabaga Sprungulis, būdams par mums visiem mazāka auguma, vairāk reižu aizrijās ūdeni un laida no mutes burbuļus. «Nu, nu, nu!» Jermolajs tad viņam dusmīgi uzkliedza, — un Sprungulis ķepurojās, spārdījās kājām, lēkāja, kamēr kaut kā izkūlās seklākā vietā; tomēr pat visbīstamākajos mirkļos viņš neuzdrošinājās pieturēties pie manu svārku stērbelēm. Nomocījušies, netīri un slapji mēs beidzot sasniedzām krastu.

Pāris stundu vēlāk mēs visi, daudzmaz apžuvuši, sēdējām lielā siena šķūnī un gatavojāmies ieturēt vakariņas. Kučieris Jegudijils, ārkārtīgi gauss, grūti iekustināms, apdomīgs un apmiegojies vīrs, stāvēja pie vārtiem un centīgi cienāja Sprunguli ar tabaku. (Esmu novērojis, ka kučieri Krievijā ļoti ātri sadraudzējas.) Sprungulis šņauca aizraudamies, līdz nelabumam; spļāva, kāsēja un, kā likās, izjuta lielu baudījumu. Vladimirs bija pieņēmis sap- i,i,linu izskatu, piešķiebis galvu uu runāja maz. Jermolajs tīrīja mūsu šautenes.

Suņi, gaidīdami auzu putru, pārmērīgi aši luncināja astes; zirgi nojumē mīdījās un /viedza … Saule rietēja; tās pēdējie stari pla- l.ini, sarkanām svītrām virmoja gaisā; zelta mākonīši klīda pa debesīm arvien sīkāki un šikāki, gluži kā izmazgātas un sakārstas vilnas kodeļiņas… No ciema skanēja dziesmas …

TĒRCES PĻAVA

Bija skaista jūlija diena, viena no tām dienām, kādas pagadās tikai tad, kad ilgstoši ir iestājies labs laiks. Jau agrā rītā debess ir dzidra, rīta ausma neliesmo vis kā ugunsgrēks: tā izplūst maigā sārtumā. Saule — nav ugunīga un zvērojoša kā svelmaina sausuma laikā, nav nespodri sarkana kā pirms negaisa, bet gaiša un laipni starojoša rāmi izpeld zem šaura un gara mākonīša, sprigani iemirdzas un ienirst tā mēļajā miglā. Tad izstieptā mākonīša šķidrā augšējā maliņa sāk zalgot it kā tur locītos sīki čūskulēni; to spožums līdzīgs kaldināta sudraba spīdumam . .. Un, lūk, jau atkal izšaujas rotaļīgi staru kūļi — un līksmi un diženi, it kā uzlidodams paceļas varenais spīdeklis. Ap pusdienas laiku parasti parādās daudz augstu, peldošu, apaļīgu, zeltaini pelēku mākoņu ar maigām, baltām maliņām. Līdzīgi salām, izmētātām bez gala, bez malas izplūduša upē, kas tās apskalo ar mierīgas, dziji caurspīdīgās zilgmes līčločiem, tie stāv gandrīz nekustīgi uz vietas, tālāk pret apvārsni tie saplūst, saspiežas kopā, un zilgme pa to starpām vairs nav saredzama. Bet arī tie paši jau lur, gaismas un siltuma caurstrāvoti, ir tikpat zilgandzidri kā debesis. Apvāršņa vieglā, blāvi imjā krāsa paliek augu dienu nemainīga un ir visapkārt vienāda; nekur nesavelkas, nekur nesatumst negaiss, tikai dažbrīd šur tur no augšas lejup redz stiepjamies zilganas svītras: tur smidzina tikko samanāms lietutiņš. Pie vakara arī šie mākoņi izgaist; paši pēdējie no tiem, melnīgsnēji un nenotoikti kā dūmi, saveļas līdzīgi rožainiem kamoliem, noskatīdamies pakaļ norietējušai saulei. Tajā vietā, kur saule tikpat rāmi nogrimusi, cik rāmi rītā uzlēca, par satumsušo zemi vēl īsu bridi uzzalgo bālgansārtā rieta blāzma, un, lūk, klusi mirdzēdama, kā vārīgi nesta svecīte pie debesim iedegas vakarzvaigzne. Šādās dienās visas krāsas ir maigākas: gan gaišas, bet ne spilgtas; visā ir jūtams kādas aizkustinošas piemīlības jaukums. Karstums šādās dienās mēdz būt visai liels; dažreiz lauku nogāzes pat «garo», bet drīz vien vējš izdzenā, izklīdina sabiezējušo svelmi un viesuļvirpuļi — neapšaubāmā pastāvīga laika pazīme — kā augsti, balli stabi aizdejo savvaļā pa cejiein pāri tīrumiem. Sausajā un tīrajā gaisā jūtama vēr- me|u, nop|autu rudzu un griķu smarža; līdz pat naktij ncjut mitrumu. Šādu laiku veļas zemnieki labības novākšanai…

Tieši tāda dienā es reiz mediju rubeņus Cernas apriņķī, Tulas guberņā. Uzgāju un nošāvu labu liesu putnu; pilnā medību soma bez žēlastības grauzās man plecā. Vakara blāzma jau pamazām dzisa, un gaisā, kas, saules rieta staru vairs neapspīdēts, tomēr bija vēl gaišs, sāka jau sabiezēt un izplesties saltas ēnas, kad es beidzot nolēmu doties mājup. Ātriem soļiem izgāju cauri krūmiem aizaugušai «dzedziedai», uzkāpu kalna paugurā — un biju pārsteigts, gaidītā pazīstamā līdzenuma vietā ar nelielo ozolāju pa labi un balto, pazemo baznīciņu tālumā ieraudzīdams pavisam citu, man svešu apvidu. Priekšā man zem kājām stiepās šaura ieleja; aiz tās tieši man pretī stāvēja kā siena biezs apšu mežs. Es nesapratnē apstājos, palūkojos apkārt… «Ehē!» es nodomāju. «Es taču pavisam uz citu pusi esmu atnācis: esmu nogriezies par daudz pa labi,» — un, pats par savu aplamību brīnīdamies, žigli nokāpu lejā no kalna. Te mani tūdaļ apņēma nepatīkams, nekustīgs mitrums, it kā es būtu iegājis pagraba; biezā, garā, slapjā zāle ieplakas dibenā likās noklāta kā balts galdauts; iet pa to bija kaut kā savādi baigi. Es pasteidzos ātrāk uzrāpties otras puses piekalnē un, turēdamies vairāk pa kreisi, turpināju savu gājienu gar apšu meža malu. Pāri koku aizmigušajām galotnēm jau šaudījās sikspārņi, noslēpumaini līkumodami un piederēdami pret nespodri palsajām debesīm; augstu gaisā žirgtā un taisnā gaitā aizlaidās nokavējies vanadziņš, steigdamies uz savu ligzdu … «Tiklīdz būšu aizgājis, lūk, līdz viņam stūrim,» tā es pie sevis domāju, «tur tad tūlīt būs arī cejš; bet savu krietnu versti līkuma esmu gan apmetis!»

Beidzot es meža stūri biju sasniedzis; bet nekāda ceja tur nebija: priekšā plētās plaša, it kā sen nepļauta, zemiem krūmiem aizaugusi vecaine, bet aiz tās tālumā vīdēja vientuļš klajums. Es atkal apstājos. «Kas par ērmiem? … Kur tad es īsti atrodos?» Pūlējos atcerēties, kur un kā esmu šodien staigājis … «Ak jā! Tie taču ir Parahinas krūmāji!» es pēdīgi iesaucos. «Tiešām! Paskat, tai taču vajag but Sindejevas birzij . . . Bet kā gan es esmu šurp atklīdis? Tik tālu?… Brīnums! Tagad nu jāturas atkal vairāk pa labi.»

Devos cauri krūmājiem uz labo pusi. Nakts pa to laiku tuvojās un bruka virsū kā negaisa mākonis: likās, kopā ar vakara dūmaku no visām pusēm plūst un pat līst no augšas tumsa. Man pagadījās kāda maz staigāta, aiz- augusi taciņa; sāku iet pa to, vērīgi lūkodamies uz priekšu. Apkārt viss ātri vērtās aizvien tumšāks un klusāks, — tikai paretam vēl iekliedzās paipalas. Neliels naktsputns, ar saviem mīkstajiem spārniem nedzirdami un zemu laizdamies, gandrīz uzgrūdās man virsū un satrūcies pasitās sānis. Aizgājis līdz krūmāja malai, es nu saku iet pa kādu lauka ežu.

Tikai ar pūlēm vēl varēja izšķirt attālākos priekšmetus: visapkārt neskaidri balsnīja lauks; aiz lauka ik mirkli tuvāk un tuvāk milzīgiem mutuļiem vēlās drūma tumsa. Mani •soļi dobji atbalsojās stingstošajā gaisā. Nobālējušās debesis kļuva atkal zilganas, bet tagad jau tā bija nakts zilgme. Tajā iemirdzējās, ietrīcējās zvaigznītes.

Tas, ko biju noturējis par birzi, izrādījās tumšs un apaļš paugurs. «Bet kur tad es esmu?» es atkal atkārtoju sev balsī, trešo reizi apstājos un jautādams paskatījos uz savu dzeltenraibo angļu kuci Dianu — nenoliedzami visgudrāko no visiem četrkājainajiem radījumiem. Bet visgudrākais Četrkājainais radījums pavēdināja tikai asti, skumīgi pamirkšķināja nogurušās actiņas un nedeva man nekāda lietišķa padoma. Man kļuva neveikli, un es atkal strauji devos uz priekšu, it kā pēkšņi būtu uzminējis, kurp jāiet; apgāju pauguram apkārt un atrados seklā, visapkārt uzartā ieplakā. Mani tūdaļ pārņēma savāda sajūta. Ieplaka bija ļoti līdzīga katlam ar lēzenām malām; tās dibenā, stāvus saslieti, rēgojās vairāki lieli, balti akmeņi, likās, it ka tie būtu sarāpojuši tur kopā uz kādu slepenu apspriedi, — un šeit bija tāds mēmums un klusums, debess gūlās virsū tik zema, tik skumja, ka man sažņaudzās sirds. Kāds zvēriņš vāji un žēlabaini iepīkstējās starp akmeņiem. Es pasteidzos nokļūt atpakaļ \ļļ paugura. Līdz šim brīdim es vēl arvien nebiju zaudējis cerību atrast ceļu uz mājām; bet te noteikti pārliecinājos, ka esmu aizmaldījies, un, nemaz vairs necenzdamies pazīt apkārtējās, gandrīz pilnīgi miglājā ieslīgušās vietas, sāku iet tikai taisni uz priekšu pēc zvaigznēm — uz labu laimi… Apmēram kādu pusstundu es tā gāju, ar mokām vilkdams kājas. Man likās, ka es ne savu mūžu neesmu atradies tik tukšā apvidū: nekur neiemirdzējās neviena uguntiņa, neatskanēja neviena skaņa. Viens lēzens uzkalns sekoja otram, cits aiz cita bezgalīgi stiepās tīrumi, šur tur krūmi gluži negaidot iznira no zemes man pie paša deguna. Es tikai gāju un pašreiz jau biju nodomājis kaut kur apgulties līdz rītam, kad piepeši iznācu briesmīga bezdibeņa malā.

Airi atrāvu atpakaļ jau pacelto kāju un caur tikko caurredzamo nakts tumsu saskatīju dziļi zem sevis milzīgu līdzenumu. Plata upe ietvēra to no manis aizejošā puslokā; ūdens tēraud- zilganais spīdums, retumis neskaidri ievizēdamies, ļāva nojaust tās ceļu. Kalnvirsa, uz kuras es stāvēju, pēkšņi izbeidzās ar gandrīz svērteniski dziļumā krītošu krauju; milzīgās, melnas kontūras atšķīrās no gaisa zilganā tukšuma, un tieši zem manis, stūrī starp krastu un līdzenumu, pie upes, kura šajā vietā gulēja kā tumšs spogulis, pašā pakrastē sarkanām liesmām dega un kūpēja viena otrai līdzās divas uguntiņas. Ap tām kustējās cilvēki, šaudījās ēnas, reizēm, spilgti apgaismota, parādījās cirtainas galviņas priekšpuse …

Tagad pēdīgi sapratu, uz kurieni esmu atnācis. Šī vieta visā mūsu apkārtnē ir pazīstama ar Tērces p|avas nosaukumu … Mājup atgriezties man tomēr vairs nekādi nebija iespējams, it īpaši nakts laikā; kājas grīļojās aiz noguruma. Nolēmu nokāpt lejā pie uguntiņām un tur kopā ar šiem ļaudīm, kurus es turēju par lopu dzinējiem, sagaidīt rītausmu. Es laimīgi norāpos lejā, bet nebiju vēl paguvis atlaist rokas no pēdējā zariņa, pie kura biju pieturējies, kad piepeši divi lieli, balli, pinkaini suņi, nikni riedami, metās uz mani. Pie ugunskura atskanēja skaļas bērnu balsis. Divi trīs puisēni ātri pielēca kājās. Es atsaucos uz viņu vaicājošiem kliedzieniem. Viņi atskrēja pie manis, tūlīt atsauca nost suņus, kurus sevišķi bija pārsteigusi manas Dianas parādīšanās, un es piegāju pie viņiem.

Biju maldījies, ap ugunskuru sēdošos cilvēkus noturēdams par lopu dzinējiem. Gluži vienkārši — tie bija kaimiņu ciema zemnieku bērni, kas atjajuši zirgus pieguļa. Vasaras karstajā laikā pie mums zirgus izlaiž ganīties laukā: dienā tiem neliktu mieru mušas un dunduri. Izdzīt zirgus vakarā ganos un sadzīt ar rītausmu mājās — zemnieku puikām ir lieli svētki. Bez cepurēm, vecos puskažociņos, sēdēdami ņiprākajiem zirgiem mugurā, viņi aizauļo no mājām pasvilpdami un klaigādami, rokas un kājas mētādami, uz augšu palēkdamies un skaļi smiedamies. Vieglu, dzeltenu putekļu mākonis saceļas gaisā un aizveļas pa ceļu; tālu aizskan pakavu dipoņa, zirgi skrien, ausis saslējuši; visiem pa priekšu, asti gaisā u/.inetis, pastāvīgi mainīdams kāju ritmu, lēkšo kaut kāds pinkains bēris ar dadžiem kū- lainajās krēpēs.

Pastāstīju puisēniem, ka esmu apmaldījies, un apsēdos pie viņiem. Tie apjautājās, no kurienes esmu, tad apklusa un pavirzījās sānis. Mēs mazliet vēl parunājāmies, tad es atstiepos zem kāda apskrubināta krūma un sāku lūkoties apkārt. Aina bija brīnišķīga; ap ugunīm trizuļoja un it kā stinga, tumsā balstīdamās, apaļa, iesarkana uguns atblāzma; liesmas, reizēm izšaudamās spilgtāk, meta pāri šim lokam ašus atspīdumus: šaura gaismas strēle pārslīdēja pār kailajiem kārkla zariem un tūdaļ nozuda; asas, garas ēnas, mirkļiem ielauzdamās šajā lokā, atšāvās savukārt līdz pašai ugunij: tumsa cīnījās ar gaismu. Reizēm, kad liesma kļuva vājaka un gaismas loks savilkās šaurāks, no uzmācīgās tumsas piepeši iznira kāda zirga galva — vai nu bēra ar lauku pieri, vai gluži balta, — vērīgi un truli noskatījās uz mums, steidzīgi košļādama noplūkto, garo zāli; tad, no jauna noliekdamās, tūdaļ izgaisa. Bija tikai dzirdams, kā tas turpina košļāt, šad tad nosprauslādamies… ir grūti no gaišas vietas saskatīt, kas notiek tumsā, un tāpēc jau tepat gluži tuvu viss likās aizsegts ar gandrīz melnu plīvuru; bet tālāk gar apvārsni kā neskaidri plankumi vīdēja pakalni un meži. Tumšā, spodrā debess svinīgi, neaptverami augstu jumās mums pāri visā savā noslēpumainajā krāšņumā. Krūtis, saldi sažņaugdamās, ieelpoja īpatnējo, ivīksmes pilno un svaigo smaržu — krievu vasaras nakts smaržu. Visā apkārtnē nedzirdēja gandrīz nekāda trokšņa … Tikai retumis tuvajā upē kāda lielāka zivs ar skanīgu šļakstienu izmeta kūleni un vieglītēm iečaukstējās vilnīšu sakustinātās piekrastes niedres… Vienīgi uguntiņas klusi sprēgāja.

Puisēni sēdēja ap tām; turpat tupēja arī tie divi suņi, kuriem nupat bija gribējies mani vai apēst. Tie vēl ilgi nevarēja samierināties ar manu klātbūtni un, acis miegaini pret uguni blisinādami, reizēm ar lielu pašcieņas izjūtu ierūcās; papriekš ierūcās, pēc tam klusi nosmilkstējās, it kā aiz nožēlas, ka nav iespējams savu vēlēšanos piepildīt. Puisēni bija pavisam pieci: Fedja, Pavluša, Iļjuša, Kostja un Vaņa. (Šos vārdus es uzzināju no viņu sarunām, bet tagad nu es gribu iepazīstināt ar viņiem savus lasītājus.)

Pirmajam, vecākajam 110 viņiem, Fedja m, jūs būtu devuši gadu četrpadsmit. Tas bija šmaugs zēns ar glītiem, smalkiem, mazliet sīkiem sejas pantiem, sprogainiem, gaišiem matiem, gaišām acīm un ar pastāvīgu, pa pusei jautru, pa pusei izklaidīgu smaidu. Pēc visām pazīmēm spriežot, viņš bija no turīgas ģimenes un pieguļā izjājis, nevis vajadzības spiests, bet tikai sava prieka pēc. Viņam mugurā bija raibs katūna krekls ar dzeltenām apšuvītēm; paīsi, jauni svārciņi, vaļīgi uzmesti, tikko htrčjā's uz viņa Šaurajiem pleciņiem; pie gaišzilās jostiņas karājās ķemmīte. Zābaki ar zemajiem stulmiem bija tiešām viņa paša un nevis tēva zābaki. Otram puisēnam, Pavlušam, mati bija melni, izbužināti, acis pelēkas, vaigu kauli plati, seja bāla, bakurētaina, mute paprāva, tomēr pareizi veidota; galva liela, kā mēdz teikt, spaiņa lielumā; augums it kā pie- gumis, neveikls. Sis puisēns — ko tur liegt! — nebija izskatīgs; un tomēr viņš rnan palika: viņš lūkojās ar taisnu un gudru skatienu, un arī viņa balsī bija jūtams spēks. Ar savu apģērbu viņš lepoties nevarēja: mugurā vairāk nebija kā tikai rupjš pakulu krekls un salāpītas bikšeles. Trešā puisēna — Iļjušas seja bija diezgan nenozīmīga: šauriņa, ar kuprainu degunu un tuvredzīgām acīm, tā liecināja par kaut kādām trulām, slimīgām raizēm; viņa sakniebtās lupas nekustējās, sarauktās uzacis neizlīdzinā- jās, — viņš visu laiku piemiegtām acīm it kā vairījās uguns. Tā iedzeltenie, gandrīz baltie mati taisnām šķipsnām līda laukā no plakanās tūbas cepurītes, kuru viņš šad un tad abām rokām pavilka dziļāk uz ausīm. Kājās tam bija jaunas vīzes un auti; resna, trīsreiz ap augumu apņemta aukla cieši saturēja kopā tīros, melnos svārciņus. Viņam, tāpat kā Pavlušam, nevarēja būt vairāk par divpadsmit gadiem. Ceturtais, Kostja, gadus desmit vecs, modināja manu ziņkāri ar savu domīgo, skumjo skatienu. Visa viņa sejiņa bija sīka, vājiņa, klāta vasaras rai- bumiom, zodiņš smails ka vāverītei, lūpas tikko saskatāmas; bet gluži savādu iespaidu atstāja viņa lielās, melnās, ar blāvu spulgu spīdošās acis: likās, it kā tās gribētu izteikt kaut ko tādu, kam valodā — vismaz viņa valodā — nebija vārdu. Viņš bija maza auguma, izskatījās vārgs, apģērbts bija diezgan nabadzīgi. Pēdējo, Vaņu, es sākumā nemaz nepamanīju: viņš gulēja zemē, pieticīgi sarāvies zem stūrainas lūku segas un tikai retu reizi izbāza no tās apakšas savu gaišmataino, cirtaino galviņu. Sim puisēnam varēja būt gadi septiņi.

Tā nu es gulēju nomaļus zem krūma un skatījos puisēnos. Virs kāda no ugunskuriem karājās neliels katliņš, tajā vārījās «tupeņi». Pavluša to uzraudzīja un, notupies uz ceļiem, ar skaidu bakstīja vārošo ūdeni. Fedja gulēja, atspiedies uz elkoņa, plaši izpletis savu svārku stūrus. Iļjuša sēdēja līdzās Kostjam, vēl joprojām miegdams acis no uguns. Kostja, mazliet noliecis galvu, lūkojās kaut kur tālumā. Vaņa zem savas segas nekustējās. Es izlikos aizmidzis. Pamazām puisēni atkal uzsāka valodas.

Vispirms viņi patērzēja tāpat par šo un to: par rītdienas darbiem, par zirgiem; bet tad pēkšņi Fedja pagriezās pret Iļjušu un, kā likās, atjaunodams kādu pinmīt pārtrauktu sarunu, jautāja:

— Saki, — vai tad tu patiesi redzēji mājas garu?

Nē, es to neredzēju, un viņu jau arī nevar redzēt, — Iļjuša atbildēja vājā, it kā aizsmakušā balsī, kas brīnum labi saskanēja ar viņa sejas izteiksmi, — bet es to dzirdēju … Un ne jau es viens vien.

—  Un kur tas pie jums mitinās? — Pavluša jautāja.

—  Vecajā holenderu telpā.1

—  Vai tad jūs ejat fabrikā?

—  Kā tad, ka ejam. Mēs abi ar brāli, ar Avdjušu, esam tur par gludinātājiem.

—  Pavej, kas par fabrikantiem!…

—   Nu, stāsti, kā tad tu viņu dzirdēji? — Fedja jautāja.

—  Tas bija šitā. Mums ar brāli Avdjušu un vēl ar Fjodoru Mihejevski un Ivašku Greizaci, un ar otro Ivašku, to, kas no Sarkaniem Pakalniem, un vēl ar Ivašku Suhorukovu, un vēl citiem puikām, pavisam kopā cilvēku desmit — kā likts veselai maiņai, — mums toreiz iznāca palikt holenderu telpā pa nakti; tas ir, ne nu tā, ka būtu iznācis, bet Nazarovs, uzraugs, aizliedza: kam jums, viņš saka, knauķiem, vazāties uz mājām; rīt daudz darba, un tāpēc uz mājām, puikas, neejiet. Un tā nu mēs tur palikām un nu guļam visi kopā; bet Avdjuša iesāka prātot, sak, puikas, ja nu tagad atnāk mājas gars?… Un nebija vēl viņš, Avdjuša,

' Par «holenderu» telpu jeb «smel tu vi» papīrfabrikās sauc ēku, kur no toveriem smeļ papīru. Tā atrodas pie pašām slūžām zem rata. Aut. piezīme.)

paguvis lo pateikt, kad uzreiz mums virs galvām kāds sāk staigāt; mēs gulējām, raug, apakša, bet šis staigā augšā pie rata. Mēs dzirdam: staigā — dē|i zem kājām tā vien liecas, tā vien brikšķ. Tā viņš pāriet pāri mums pār galvām — un pēc tam uzreiz ūdens uz rata sāk šalkt un šļaukstēt: šalc un šļaukst, šalc un šļaukst… Rats ieklabas, ieklabas un tad sāk griezties; bet slūžām lūka taču bija aizvērta. Mēs brīnījāmies: kas to būtu atvēris, ka ūdens tek; bet rats tomēr pagriezās, pagriezās un apstājās. Bet šis pa augšu aiziet atkal uz durvīm un sāk kāpt pa kāpnēm lejā; un kāpj tā lēnītēm lēnītēm, bez steigšanās, un kāpieni zem kājām taisni vaidēt vaid. Nu, un tā šis pienāca pie mūsu durtiņām — pastāvēja, pastāvēja, un tad uzreiz durvis līdz kājai vaļā! Mēs satrūkāmies, skatāmies — nav nekā … Te pēkšņi, skat, forma[9] pie viena kubula sāk kustēties: pacēlās, iemēr- cējās kubulā, pašūpojās, pašūpojās pa gaisu, kā kad kāds ar to sijātu, — un atkal atpakaļ savā vietā. Pēc taim pie otra kubula kāsis nocēlās no naglas un tad atkal uz naglas atpakaļ; pēc tam it kā kāds aizietu uz durvīm un uzreiz kā sāka kāsēt un krekšķēt gluži kā aita un tā tik dikti . .. Mēs visi grūdin sagrūdāmies vienā varzā, salīdām cits zem cita … Tad nu gan mēs toreiz pārbijāmies!

Vai tu re ka! — Pāvils sacīja. — Diez kot šis tā kāsēja?

Es nezinu: varbūt no mitruma.

Brītiņu visi klusēja.

—  Bet kas ir, — Fedja ievaicājās, — vai tupeņi gatavi? — Pavluša paraudzīja.

Nē, vēl cieti… Ek, kādu tā nu luņģi izmeta, — viņš piebilda, pagriezis seju pret upi, — droši vien līdaka… Bet re, ku zvaigznīte nokrita.

Nē, bet ko es jums, brālīši, pastāstīšu, — sīkā balstiņā ierunājās Kostja ,— paklausieties, ko tēte viendien, man dzirdot, pastāstīja.

—  Nu, klausieties, — aizgādņa balsī uzmudināja F'edja.

—  Jūs taču pazīstat Gavrilu, miesta remesi?

—   Nūjā, pazīstam.

—   Bet vai jūs arī zināt, kāpēc viņš pastāvīgi ir tāds sadrūmis, kāpēc viņš vienmēr klusē, vai jūs zināt? Re, kāpēc viņš tāds drūms; reiz viņš, brālīši mani, aizgājis, tētiņš tā stāstīja, uz mežu riekstos. Nu, tā viņš iegājis mežā riekstos un tur aizmaldījies; aizgājis — dievs zina, kur aizgājis. Staigājis, staigājis, brālīši mani, — nekā! Ceja nevar atrast; bet nakts nāk virsū. Nu, tā viņš apsēdies zem kāda koka, sak, pagaidīšu rītu, — apsēdies un sācis snaust. Nu, kā sācis snaust, tā piepeši dzird, ka viņu kāds sauc. Skatās — neviena. Sācis atkal snaust, — un atkal sauc. Viņš atkal skatās, skalās un nu ierauga: viņam pretī uz zara sēž laumiņa; šūpojas, sauc viņu pie sevis, bet pati vai ģībst aiz smiekliem, smejas… Bet mēness spīd tik stipri, tik stipri, tik gaiši spīd, ka visu, brālīši mani, var saredzēt! Nu, tā viņa sauc to, bet pati tik spodriņa, tik balta sēž uz zara, tīri kā raudiņa vai grundulītis — karūsas ar vēl ir tādas pašas baltas, sudrabotas… Gavrila, remesis, tā ir apstulbis, brālīši mani; bet šī tikai smej, tikai smej un ar rociņu māj viņu šitā sev klāt un aicina. Gavrila gatavojies jau celties, gatavojies laumiņu paklausīt, brālīši mani; bet laikam gan dieviņš viņam atkal atdevis saprašanu: beidzot taču pārmetis krustu … 'Bet cik grūti viņam bijis, brālīši mani, krustu pārmest! Roka, viņš saka, bijusi tieši kā no akmens, ka ne pakustināt … Ak tu velns!… Nu, un tā nu, tikko viņš pārmetis krustu, brālīši mani, laumiņa uzreiz nostājusi smieties un pēkšņi sāk nu tik gauži raudāt…. Raud, brālīši mani, slauka ar matiem asaras, bet mati tai zaļi, tīrie kaņepāji. Nu, tā Gavrila skatās, skatās uz viņu un tā šai uzprasa: «Ko tu, meža ašķi, tā raudi?» Bet Laumiņa sāk nu viņam teikt tā: «Nevajadzēja tev, cilvēk,» viņa saka, «krustu mest, tad tu būtu dzīvojis ar mani laimīgi līdz mūža galanti; un raudu un gaužos es par to, ka tu pārmeti krustu; bet ne jau es viena pati mocīšos: mocīsies nu arī tu līdz pašam mūža galam.» Un tā viņa, brālīši mani, uzreiz izgaisusi, bet Gavrilam tūlīt ticis skaidrs, kā viņš var tikt, pavej, laukā no meža… No tā laika tad viņš nu arī staigā tāds sadrūinis.

—   Jā, jā! — pēc brītiņa sacīja Fedja. — Bet ka gan tāda meža nešķīstene varēja sagandēt kristīgam cilvēkam dvēseli? Viņš taču to nepaklausīja.

—   Prasi nu! — Kostja atteica. — Un Gavrila stāstījis, ka balstiņa viņai esot tik sīciņa, tik žēlīga kā kaupiņam.

—   Vai tavs tēte pats to stāstīja? — Fedja turpināja.

—   Pats. Es gulēju uz lāvas un visu dzirdēju.

—   Brīnumu lietas! Kāpēc gan viņam vajadzēja k|ūt tik drūmam? … Bet jādomā, ka viņš tai bija iepaticies, ja jau viņa bija to saukusi.

—  Jā, šai iepaticies! — Iļjuša iejaucās. — Ko nu!… Viņa tikai gribēja to nokutināt, redz, ko viņa gribēja. Tā jau viņas dara, tās laumiņas.

—   Bet ziniet ko? Es domāju, ka te arī jābūt laumām.

—  Nē, — Kostja atbildēja, — te ir tīra vieta, klajums. Vienīgi tikai tas, ka upe tepat klāt.

Visi apklusa. Piepeši kaut kur tālumā ieskanējās gari stiepta, džinkstoša, gandrīz vaidoša skaņa, viena no tām neizprotamajām nakts skaņām, kādas dažreiz dziļā klusumā ietrīcas, paceļas, lidinās gaisā un pēdīgi lēnām izklīst izgaisdamas. Tu sāc ieklausīties, — šķiet, nav nekā, bet — skan… Likās, it kā kāds būtu gari gari tālu pie pašas debess malas nokliedzies, tad kads otrs no meža būtu tam atsaucies sīkiem, asiem smiekliņiem, — un pār upi pārskrēja tikko dzirdams, kluss svilpiens. Puisēni saskatījās, nodrebinājās …

—   Dievs, slāvi mums klāt! — Fedja nočukstēja.

Ak jūs, vārnas! — Pavils uzkliedza.

—   No kā jūs sabijāties? Lūk, še, tupeņi jau gatavi. (Visi pievirzījās tuvāk katliņam un sāka ēst kūpošos kartupe|us; vienīgi Vaņa nekustējās.) Ei, ko tad tu? — Pāvils jautāja.

Bet Vaņa nelīda laukā no savas segas. Katliņš drīz vien bija iztukšots.

—   Bet vai jūs, zēni, — lijušā iesāka,

—   esat dzirdējuši, kas nesen pie mums Var- navicos atgadījies?

—   Uz dambja? — Fedja iejautājās.

—   Nūja, ka uz tā, uz pārrautā dambja. Tur nu gan ir nešķīsta vieta, pavisam nelāga un tik tukša. Visapkārt tikai gravas vien, gravas vien, bet pa gravām dzīvo čūskas.

Nu, kas tad tur notika? Stāsti…

—  Bijis, raug, ta. Tu, Fedja, varbūt nezini, bet imutns tur ir kāds slīkonis aprakts; noslīcinājies viņš sen sen — jau tad, kad dīķis vēl bijis dziļš; tagad vairs tikai kapa kopiņu var saredzēt un tad arī tikai mazliet: ir tikai tāds cinītis vien .. . Un tā nu pirms dažām dienām starasts pasaucis piķieri Jermilu: tev, Jermil, jājāj, viņš saka, uz pastu. Jermils vienmēr jāj mums uz pastu; savus suņus viņš ir visus nomērdējis: diez kāpēc tie viņam nedzīvo un nedzīvo un nekad arī nav dzīvojuši; bet piķieris vii.iš ir labs, visādi patīkams. Tā nu Jermils aizjāj pēc pasta, bet paliek pilsētā ilgāk un atpakaļ jāj jau labā skurbulī. 'Bet nakts ir gaiša, tik gaiša, mēnesnīca spīd … IJn tā Jermils nu jaj pāri pār to dambi: viņam tā, raug, iznāca pa to ceļu jāt. Tā nu viņš jāj, piķieris Jermils, un uzreiz ierauga: pa slīkoņa kapu staigā aveniņš, tāds balts, sprogains, tik mīlīgs. Jenmilam ienāk prātā: sak, paņemšu to līdzi, ko šis te klejo? Un tā arī nokāpis un paņēmis to klēpī. .. Bet aveniņš — neko. Jermils nu iet ar to atpakaļ pie zirga, bet zirgs no viņa nost vien raujas, krāc, mētā galvu; viņš tomēr to savaldījis, uzkāpis ar visu ave- niņu tam mugurā un jāj tālāk, turēdams ave- niņu priekšā. Jāj un skalās uz to; bet te ierauga, ka aveniņš ari ta skatās, tā skatās viņam tieši acīs… Gluži baigi kļuvis piķierim Jermilam: sak, ne savu laiku neesmu redzējis, ka aveni būtu šita skatījušies kādam acīs; bet nekas, viņš sācis glaudīt to pa vilniņu un labināt: «Bikiņ, bikiņ!…» Bet te uzreiz avens arī atņirdz zobus un viņam tāpat pretī: «Bikiņ, bikiņ .. .»

Stāstītājs nebija paguvis izteikt šo pēdējo vārdu, kad piepeši abi suņi reizē pietrūkās kājās un, neganti riedami, aizmetās projām no uguns, pazuzdami tumsā. Visi puisēni pārbijās. Vaņa izšāvās no savas segas apakšas. Pavluša kliegdams aizdrāzās suņiem pakaļ. Viņu riešana skanēja aizvien tālāk un tālāk … Kļuva dzirdama zirgu bara satraukta, nemierīga skraidīšana. Pavluša skaļi sauca suņus: «Dūksi! Taksi!…» Pēc brītiņa riešana apklusa; Pāvila balss skanēja jau kaut kur no tālienes… Pagāja vēl daži mirkļi; zēni nesapratnē lūkojās cits citā, it kā gaidīdami: kas tik nu būs? … Tad piepeši iedunējās zeme zem auļojoša zirga kājām; tas spēji apstājās pie paša ugunskura un no tā, ieķēries tam krēpēs, ņipri nolēca Pavluša. Arī abi suņi parādījās gaismas aplokā un tūdaļ attupās, sarkanās mēles izkāruši.

Kas tur bija? Kas bija? — puikas jautāja.

—   Nekas, — Pavluša atbildēja, aizdzldams zirgu ar roku, — tāpat vien. Suņi bija kaut ko saoduši. Es domāju, ka vilks, — viņš vienaldzīgā balsī piebilda, strauji ar pilnu krūti elpodams.

Man neviļus bija jāpatīksminās par Pavlušu. Sajā mirkli viņš bija ļoti skaists. Viņa nedaiļā seja, no straujā jājiena iekarsusi, kvēloja drošsirdīgā bezbailībā un ciešā apņēmībā. Pat bez rīkstes rokā, naktī, ne mirkļa nešaubīdamies, viņš viens bija drāzies pretī vilkam … «Kas par jauku puiku!» es nodomāju, viņā skatīdamies.

—   Vai viņi esot te arī manīti, nu, tie vilki? — ievaicājās bailīgais Kostja.

—  Te viņu vienmēr pa pilnam, — Pāvils atteica, — bet viņi ir neganti tikai ziemā.

Viņš atkal notupās pie uguns. Zemē sēz- damics, viņš uzlika roku vienam no suņiem uz pinkainā skausta, un aplaimotais dzīvnieks ilgi nekustināja galvu, ar atzinīgu lepnību iesānis noskatīdamies Pavlušā.

Vaņa palīda atkal zem savas lūku segas.

—   Bet kādas tu, Iļjuša, mums šausmas sastāstīji,— ierunājās atkal Fedja; viņam, kā jau bagāta zemnieka dēlam, vienmēr vajadzēja būt par valodu ievadītāju (viņš pats vienmēr runāja maz, it kā bīdamies pazemot savu cieņu). — Un vai pats nelabais suņiem vēl uzgrūda to riešanu!… 'Bet ir taisnība: es ari esmu dzirdējis, ka pie jums esot tāda nešķīsta vieta.

—   Varnavicos, vai? Un kā vēl! Pavisam nešķīsta! Stāsta, ka tur ne vienu reizi vien redzēts arī vecais kungs — nelaiķis. Staigājot, tā stāsta, ar garu kaftānu mugurā un visu laiku tā tik vien stenot, meklējot kaut ko pa zemi. Reiz viņu vectēvs Trofimičs saticis: «Ko tu, sak, tētiņ Ivan Ivanič, pa zemīti meklē?»

—   Un viņš tā tam jautājis? — brīnīdamies pārtrauca Fedja.

—   Nu ka jautajis.

—   Tad nu gan tam Trofimičam ir dūša … Un ko tad šis?

—   Meklēju, viņš tam atteicis, burvju zāles. — Bet runā tā dobji dobji — burvju zāles. — Bet kam tev, tētiņ Ivan Ivanič, burvju zāles? — Spiež, viņš saka, kaps spiež, Trofi- mič: ārā gribas tikt, ārā …

—   Vai re, kāds! — Fedja piezīmēja. — Laikam vēl maz izdzīvojies.

—   Cik tas dīvaini! — prātoja Kostja. — Es agrāk domāju, ka miroņus var redzēt tikai mirušo dienā.

—   Miroņus var redzēt katrā laikā, — ar pārliecību noteica Iļjuša (cik es varēju noskārst, viņš visus ciema ticējumus zināja labāk par pārējiem). — Bet mirušo dienā tu vari ieraudzīt arī dzīvu, tas ir to, kuram kārta tajā gadā mirt. Jāapsēžas tikai naktī baznīcas priekšā uz pakāpiena un visu laiku jāskatās uz ceļa. Tad tev arī ies garām visi tie, kam tajā gadā jāmirst. Edz, še, pie mums pagājušajā gadā U|jana bija aizgājusi tā sēdēt pie baznīcas.

—   Nu, un vai viņa kādu redzējusi? — ziņkāri iejautājās Kostja.

—   Kā ne. Sākumā ilgi ilgi sēdējusi, nevienu ne dzird, ne redz .. . Visu laiku tikai dzird, it kā šunelis kaut kur ierejas, ierejas . . . Bet tad pēkšņi ierauga: nak pa ceļu puika vienā krekliņā. Šī ieskatās labāk — Ivaška Fedosejevs nāk …

—   Tas, kas pavasarī nomira? — Fedja pārtrauca.

—   Tas pats. Iet un ne galviņu uz augšu nepaceļ … Bet Uļjana tikpat viņu pazinusi… Nu, bet pēc tam atkal skatās: nāk meitietis. Ši vēro, vēro, — dieviņ, tētiņ! — viņa pati iet pa ceļu, pati Uļjana.

—       Vai tikai bija viņa pati? — Fedja no- prasīja.

—   Nudien, viņa pati.

—   Bet viņa taču vēl nav mirusi?

—       Vel viss gads nav apkārt. Bet paskaties vien tikai uz viņu: tikko dzīvība turas kaulos.

Atkal visi apklusa. Pāvils iemeta sauju sausu žagaru ugunī. Pēkšņi uzliesmojušā ugunī tie k]uva vispirms koši melni, saka sprēgāt un kūpēt, tad saliecās, paceldami apdegušos galus uz augšu. Gaismas atblāzmojums, sīki trīcēdams, aizviļņoja uz visām pusēm, it īpaši uz augšu. Piepeši — kur cēlies, kur ne — balts balodītis iešāvās tieši atblāzmā, sārtās gaismas apspīdēts, bailīgi pagrozījās uz vietas un atkal izgaisa, spārniem nošvīkstēdams. 1

—       Laikam no mājas noklīdis, — Pāvils piezīmēja. — Tagad viņš lidināsies, kamēr kaut kur atdursies, un, kur atdursies, tur arī gulēs tad līdz gaismai.

—       Bet kā tu domā, Pavluša, — Kostja ierunājās, — vai tikai tā nebija kāda taisna cilvēka dvēsele, kas lidoja uz debesīm?

Pāvils iemeta otru zaru sauju ugunī.

—   Tas var būt, — viņš pēdīgi atteica.

—       Bet ko, Pavluša, — Fedja iesāka, — pasaki, — vai pie jums, Salakovā, arī bija redzama toreiz tā debess parādība?

—   Kad sauli nevarēja redzēt? Kā tad.

—  Jādomā, ka jūs arī tad nobijāties?

—       Ne tikai mēs vien. Tāpat i mūsu kungs, lai gan viņš jau iepriekš mums stāstīja, ka būšot, raug, pie mums tāda debess parādība, bet, līdzko aptumsa, tad pats esot tā sabaidījies, ka vai nu. Bet ļaužu galā virtuvene, tiklīdz satumsis, ņēmusi un ar urķi visus podus krāsnī sadauzījusi: «Kas nu vairs ēdīs,» viņa teikusi, «pastardiena klāt.» Kāposti tā tik vien plūduši. Bet pie mums ciemā, brālīt, paklīda tādas baumas, ka balti vilki pa zemi skraidīšot, cilvēkus ēdīšot, plēsīgi putni atskriešot, bet varbūt arī pašu Trišku[10] ieraudzīšot.

—   Kādu Trišku? — Kostja ievaicājās.

—    Tu vēl nezini? — Iļjuša dedzīgi atsaucās. — Nu, bāliņ, no kurienes tad tu esi atnācis, ka par Trišku nekā nezini? Tad nu ir gan tai jūsu ciemā miegamices, tīrie miegamices! Triška — tas, brāl, tev ir tāds brīnumcilvēks, kas reiz nāks; un, kad viņš atnāks, tad būs tik brīnišķīgs, ka neviens nevarēs viņu ne saņemt ciet, ne tam ko padarīt: tik brīnišķīgs viņš būs. Ja, piemēram, zemnieki gribēs to saķert, ies ar rungām viņam pretī, aplenks to no visām pusēm, — viņš tūlīt apmānīs tiem acis; tā apmānīs acis, ka viņi paši cits citam sitīs. Un, ja iesēdinās to, piemēram, cietumā, — viņš palūgs kausiņu ūdens padzerties, viņam kausiņu, teiksim, atnesīs, bet viņš — žviks! — tajā iekšā un tik vien redzēts. Saslēgs važās, viņš sasitīs tikai plaukstas — un važas pašas nokritīs.

Nu, un tā tas Triška tad staigās pa ciemiem 1111 pilsētām; nu, un viltīgs arī būs tas Triška — kristīgos ļaudis kārdinās… Bet padarīt viņam nevarēs nekā, tik brīnišķīgs un viltīgs cilvēks viņš būs.

— Nūjā, — Pāvils turpināja savā gausaja balsī, — tāds viņš būs. Un viņu tad, raug, pie mums todien arī gaidīja. Vecie ļaudis runāja, ka, tiklīdz debess parādība iesākšoties, tad arī Triška būšot klāt. Nu, un tad tā debess para- dība sākās. Visi cilvēki izskrēja uz ielas, uz lauka, gaida, kas nu notiks. Bet pie mums, jūs zināt, zeme visapkārt klaja, tālu var redzēt. Skatās — pavej, uzreiz no miestiņa puses kāds nāk pa kalnu lejā; bet tik ērmots, galva tāda brīnumaina… Visi sāka kliegt: «Vai, vai, Triška nāk! Triška nāk!» — un nu mūk kur kurais! Mūsu stārasts bija grāvī ierāpies; stā- rastiene iesprūdusi pavārtē un bļauj nelabā balsī: savu pašu suni tā sabiedējusi, ka tas norāvies no važas, sētai pāri un uz mežu projām; bet Kuzjkas tēvs, Dorofejičs, iešmaucis auzās, notupies un sācis kliegt kā paipala: «Kas zina, varbūt putnu tas dvēseļu maitātājs pažēlos.» Tik ļoti visi pārbijušies!… Bet tas nācējs bija tikai mūsu mucinieks Vavila: nopircis jaunu spaini un uzmaucis tukšo spaini sev galvā.

Visi puikas nosmējās, tad atkal uz brīdi apklusa, kā tas bieži notiek ar cilvēkiem, kad tie sarunājas zem klajas debess. Es palūkojos apkārt: nakts bija cēla un karaliska. Vēlā vakara mitro vēsumu bija nomainījis pusnakts sausais siltums; un vēl labu laiku tas kā mīksts palags pletīsies pāri aizmigušajiem laukiem; vēl ilgi jāgaida līdz rīta pirmajām čalām, līdz pirmajai rīta čaboņai un šalkoņai, līdz ausmas pirmajai rasai. Mēness pie debesīm nebija: ap to laiku tas vēlu lēca. Neskaitāmas zelta zvaigznes, cita pār citu mirdzēdamas, šķita klusi plūstam uz putnu ce|a pusi, un, raugoties uz tām, liekas, it kā tu pats neskaidri sajustu zemes straujo, nemitīgo skrējienu telpā … Savāds, spalgs, sāpīgs brēciens divas reizes no vietas noskanēja uz upes un dažus mirkļus vēlāk atkal atkārtojās jau kaut kur tālāk …

Kostja nodrebinājās … «Kas tas?»

—   Zivju gārnis brēc, — Pāvils mierīgi paskaidroja.

—  Zivju gārnis, — Kostja atkārtoja. — Bet kas tas bija, Pavluša, ko es vakar vakarā dzirdēju? — viņš, brītiņu klusējis, piebilda. — Tu varbūt zini…

—   Ko tad tu dzirdēji?

—   Nu paklau, ko es dzirdēju. Es nācu no Akmeņgrēdas uz Saškinu; papriekš es visu laiku gāju pa mūsu lazdāju, bet pēc tam pa liekniņu, — tu zini, tur, kur tā met līkumu un kur ir tā ūdens apariņa, tu zini, vēl visa niedrēm aizaugusi; un es eju gar to apariņu, brālīši mani, un uzreiz no tās apariņas viens ievaidas, bet nu tik žēlīgi, tik žēlīgi: ū—ū … ū—ū … ū—ū! Man uzreiz kļuva tik bail, tik bail, brālīši mani: bija jau vēls, un arī balss tik gaudīga … Tā vien likās, ka pats apraudā- šos … Kas tas varēja būt, ko?

Tajā aparā aizpērnā vasarā zagļi noslīcināja mežsargu Akimu, — Pavluša ieminējas, — varbūt tur viņa dvēsele vaidēja.

Nudien, var būt, ka tā, brālīši mani, — Kostja atsaucās, izplētis savas jau tā lielās acis. — Es nemaz nezināju, ka Akims noslīcināts tajā aparā: tad es būtu vēl vairāk nobijies.

Bet saka, ka esot tādas mazas vardī- tes, — Pāvils turpināja, — kas tik žēlīgi brēcot.

—   Vardītes? Nu nē, tās nebijia vis vardī- tes… Kur nu… (Uz upes atkal nokliedzās gārnis.) Ek, kad tevi! — Kostja neviļus izgrūda. — Kliedz gluži kā mežavecis.

—   Mežavecis nekliedz, viņš ir mēms, — Iļ- juša paskaidroja, — viņš tikai sit plaukstas un tarkšķ . ..

—   Bet vai tu esi viņu redzējis, to meža- veoi? — Fedja viņu zobgalīgi pārtrauca.

—   Nē, neesmu redzējis, un lai dievs nedod to ieraudzīt; bet citi ir redzējuši. Reče, priekš dažām dienām bija vienu mūsējo zemnieciņu ievilinājis: vadājis, vadājis viņu pa mežu un visu laiku ap to pašu klajumiņu vien … Ar mokām tikai gaismiņā ticis mājās.

—  Un viņš to redzējis?

—    Redzējis. Esot stāvējis tāds liels liels, melns, satuntuļojies, stāvējis tā kā aiz koka, nevarējis labi io izšķirt, it kā viņš no meness

slēptos, un tādām lielām acīm skatās, skatās un tikai pamirkšķina, pamirkšķina ar tām…

—       Ak tu! — Fedja iesaucās, viegli notrīsēdams un paraustīdams plecus. — Tpu tu!…

—        Kādēļ gan tādi nešķīsteņi ir pasaulē radušies? — Pāvils piebilda. — Jā, nudien!

—  Nelamājies: vēl izdzirdēs, — Iļja noteica.

Atkal iestājās klusums.

—        Skatieties, skatieties, puišeļi, — pēkšņi atskanēja Vaņas bērnišķīgā balstiņa, — paskatieties uz dieva zvaigznītēm — gluži kā bitītes, kad spieto!…

Viņš pabāza savu spirgto sejiņu no segas apakšas, atspiedās uz dūrītes un lēnām pacēla uz augšu savas lielās, klusās acis. Visu puisēnu skatieni pievērsās debesīm un tik drīz nenolaidās atpakaļ pie zemes.

—        Paklau, Vaņa, — Fedja maigi ierunājās, — ko tava māsa Aņuta? Vai vesela?

—        Vesela, — Vaņa atbildēja, mazliet neskaidri izrunādams šo vārdu.

—       Tu viņai pasaki — ko viņa? Kāpēc pie mums neatnāk?…

—   Nezinu.

—  Tu pasaki, lai viņa atnāk.

—  Pateikšu.

—  Pasaki, 'ka es viņai iedošu kukuli.

—   Man arī dosi?

—  Došu tev arī.

Vaņa nopūtās.

—       Nē, man nevajag. Atdod labāk viņai: viņa mums tāda labiņa. — Un Vaņa atkal nolaida

galviņu pie zemes. Pāvils piecēlās un paņēma rokā tukšo katliņu.

—  Kur tu iesi? — Fedja jautāja.

—   Uz upi pasmelt ūdeni: dzert iegribējās. — Suņi uzcēlās un gāja tam līdzi.

—  Pielūko, ka neiekrīti upē! — nosauca viņam paka| Iļjuša.

—    Par ko nu šis kritīs? — Fedja sacīja. — Viņš uzmanīsies.

—   Jā, uzmanīsies … Var gadīties visādi: nolieksies un sāks smelt, bet ūdensgars saķers aiz rokas un ieviliks sev līdzi upē. Pēc tam ļaudis runās, teiks: iekritis puisēns ūdenī… liet vai nu šis iekrita? Dzi, iegāja niedrēs, — viņš klausīdamies piebilda.

Niedres pašķirdamās tiešām «švīkstēja», kā pie mums to saka.

—   Bet vai tas taisnība, — Kostja iejautājās, — ka Akuļina, muļķīte, kā toreiz slikusi, no tā laika arī sajukusi prātā?

—   Nūja, ka no tās reizes … Un kāda viņa tagad? Bet saka, ka senāk tā esot bijusi ļoti skaista. Ūdensgars viņu samaitājis. Laikam nebija domājis, ka to tik ātri izvilks laukā. Tā viņš tur dibenā pie sevis viņu arī samaitājis.

(Es pats šad un tad esmu sastapis šo Aku- ļinu. Ģērbusies vienās skrandās, briesmīgi novājējusi, ar melnu seju kā ogle, nespodrām acīm un mūžam atņirgtiem zobiem viņa veselām stundām mīņājas uz vienas vietas kaut kur uz ceļa, cieši piespiedusi rokas pie krūtīm un gļēvi gāzelēdamās no vienas puses uz otru kā meža zvērs krātiņā. Viņa neko nesaprot, lai arī ko viņai teiktu, un tikai reizēm drudžaini skaļi smejas.)

—  Bet runā, — Kostja turpināja, — ka Aku- ļina par to arī upē metusies, ka mīļākais to piekrāpis.

—   Nu ka par to.

—   Bet vai atceries Vasju? — skumji piebilda Kostja.

—   Kādu Vasju? — Fedja jautāja.

—   Nu to, kas noslīka, — Kostja atbildēja, — raug, še, šajā pašā upē. Kas tas bija par puiku! A-ai, kas par puiku! Un viņa māte, Feklista, — cik [oli viņa to mīlēja! Un it kā paredzējusi jau viņa, Feklista, ka tam ūdenī pienāks nāve: kad mēs, bērneļi, gājām vasarā peldeties un Vasja nāca mums līdzi uz upi, viņa tad visa trīcēja aiz bailēm. Citas sievas neko: iet ar savām ve|as muldām garām pa- gāzelēdamās; bet Feklista noliek savu muldu zemē un sauc šo: «Nāc atpakaļ, manu gaišu- miņ! Nāc, manu putniņ!» Un, kā viņš tur bija noslīcis, to tikai dieviņš zina. Rotaļājies viņš upmalā, māte arī turpat bijusi, sienu grābusi; tikai dzird uzreiz, ka it kā burbuļi ceļas no ūdens; paskatās — Vasjas cepurīte vien peld ūdenī. Raug, no tā laika tad Feklista arī nav vairs pie pilna prāta: atnāk un atgulstas tajā vietā, kur viņš noslīka; atgulstas, brālīši mani, un dzied dziesmiņu, — jūs atceraties, ka Vasja arvien kādu dziesmiņu dziedāja, — to

lad nli viņa sāk dziedāt, bet pati raud; raud, dievam savas bēdas sūdz…

- Are, kur nā'k Pavluša, — Fedja ieteicas. Pāvils pienāca pie uguns ar pilnu katliņu rokā.

— Ziniet ko, puikas, — viņš, brītiņu klusējis, iesāka, — nav labi.

—   Nu? Kas? — aši iejautājās Kostja.

—  Es dzirdēju Vasjas balsi.

Visi nodrebinājās.

—   Ko tu, ko tu? — Kostja izsvepstēja.

—       Nudien. Tikko es sāku liekties pēc ūdens, tā uzreiz dzirdu, sauc mani Vasjas balsi un it kā no dziļuma: «Pavluša, dzirdi, Pavluša, nāc šurp.» Es likos projām. Tikai ūdeni vēl iesmēlu.

—       Ak tu kungs, ak tu kungs! — puisēni izsaucās, mezdami krustus.

—       Tas bija ūdensgars, kas tevi sauca, Pāvil, — Fedja sacīja. — Mēs nupat kā par Vasju runājām.

—       Ai, tā ir slikta zīme, — gausi stiepdams vārdus, baiļojās Iļjuša.

—       Nu, kas par to! — Pāvils apņēmīgi noteica, atkal apsēzdamies. — No likteņa neizbēgsi.

Puisēni apklusa. Varēja manīt, ka Pāvila vārdi atstājuši uz tiem dziļu iespaidu. Viņi sāka novietoties ap uguni tā, it kā gatavotos gulēt.

—       Kas tas? — Kostja pēkšņi ieprasījās, paceldams galvu.

Pāvils saka klausīties.

—  Tur svilpdamas slokas laižas.

—    Uz kurieni tad tās laižas?

—   Uz turieni, kur, kā stāsta, ziemas nav.

—   Bet vai tāda zeme ir?

—   Ir.

—   Tālu?

—   Tālu talu, aiz siltajām juram.

Kostja nopūtās un aizvēra acis.

Bija pagājušas jau vairāk nekā trīs stundas, kopš biju atnācis pie puisēniem. Pēdīgi bija uzlēcis mēness; es to sākumā nemaz nepamanīju, tik mazs un šauriņš tas bija. šī bezmēness nakts man arī pēc tam likās tikpat skaista un lieliska kā agrāk … Bet jau daudzas zvaigznes, kas vēl nesen bija mirdzējušas augstu pie debesīm, sāka grimt tuvāk un tuvāk tumšajai zemes malai; apkārtnē viss bija pilnīgi no- klusis, — kā jau parasti viss tik kluss top tikai pret rītu; daba gulēja ciešā, nekustīgā pirms- ausmas miegā. Gaisā nejuta vairs tik stipru smaržu, — tas sāka atkal piesūkties mitruma … īsas ir vasaras naktis! … Zēnu valodas lēnām dzisa kopā ar ugunskuru … Pat suņi snauda; arī zirgi, cik es to pie vāji plūstošās, tikko virmojošās zvaigžņu gaismas varēju saskatīt, bija apgūlušies, galvas nokāruši … Man uzmācās viegla snauda; es sāku iemigt.

Dzidra vēsma pārskrēja man pār seju. Atvēru acis — ausa rīts. Vēl gan nekur nesārtojās blāzma, bet austrumos debess jau bālēja. Visapkārt, lai gan vēl vāji, varēja jau visu saskatīt. Bālganpelēkās debesis kļuva aizvien gaišākas; vēsums pieņēmās lielāks; debesis vērtās zilākas; zvaigznes te vaji ievizējās, te nozuda; zeme k(uva mitra, lapas apsvīda; gan šur, gan tur ieskanējās dzīvas skaņas un balsis; viegls, agrīns vējiņš iesāka viļņot un lidināties pār zemi. Mana miesa tam atbildēja ar vieglu un jautru nodrebināšanos. Es žirgti uzcēlos un piegāju pie puisēniem. Viņi visi cieši gulēja ap ugunskuru, kur vēl viegli gailējās ogles; vienīgi Pāvils mazliet pacēlās un vērīgi palūkojās uz mani.

Pamāju viņam ar galvu un devos projām gar kūpošo upi. Nebiju nogājis vēl ne divas verstis, kad jau man visapkārt pa plašo, mitro pļavu, priekšā pa zaļajiem kalniem no meža līdz mežam, aiz muguras pa garo, putekļaino ceļu, pa sārti mirdzošajiem krūmiem, uz kautrīgi zem izklīstošās miglas zilgmojošās upes — visur sāka strāvot vispirms sārti, tad sarkani, zeltaini jaunas, karstas gaismas pali… Viss sakustējās, atmodās, sāka dziedāt, trokšņot, čalot. Kā starojoši dimanti it visur iemirdzējās lielas rasas lāses; man pretī, it kā tās arī btitu rīta dzestrumā mazgājušās dzidras un skaidras, atplūda baznīcas zvana skaņas, un piepeši man garām, manu pazīstamo zēnu dzīts, aizdrāzās pieguļā atpūtināto zirgu bars …

Diemžēl, man jāpiebilst, ka Pāvils jau tajā pašā gadā aizgāja bojā. Viņš nenoslīka: viņš nositās, nokrizdams no zirga. Zēl — viņš bija jauks zēns!

KASJANS NO SKAISTĀS MEČAS

Es atgriezos no medībām, kratīdamies kok- asu rateļos. Apmākušās vasaras dienas smagās tveices nokausēts (kā zināms, šādās dienās karstums dažreiz, it īpaši ja nav vēja, mēdz būt vel nepanesamāks nekā skaidrās), es gāzelējos un snaudu, ar drūmu pacietību jaudams sevī ieēsties baltajiem, sīkajiem putekļiem, kas vienā laida cēlās no izbrauktā ceļa zem izkaltušajiem, grabošajiem riteņiem, kad piepeši manu uzmanību piesaistīja mana kučiera neparastais nemiers un satrauktās kustības, jo līdz širn mirklim viņš bija snaudis vēl ciešāk par mani pašu. Viņš raustīja grožus, di- žājas uz bukas un kliedza uz zirgiem, arvien pamezdams skatienus kaut kur sānis. Arī es apskatījos. Mēs braucām pa plašu, apartu līdze- numu, aiz tā viļņveidīgi cits pēc cita cēlās zemi, |oli lēzeni, tapat aparti pakalni; skatiens aptvēra varbūt verstis piecas šās vienmuļās apkārtnes; vienīgi nelielās bērzu birztalas šur tur tālumā ar savām apaļīgi robotajām virsotnēm vietumis pārtrauca gandrīz pavisam taisno apvāršņa līniju. Pa tīrumiem aizstiepās šauri lauku celiņi, te nozuzdami ieliekņās, te aizvīdamies pa pakalniem, un uz viena no tiem, kam piecsimt soļu tālāk vajadzēja šķērsot mūsu ceļu, es saskatīju savādu gājienu. Uz to tad 1111 arī lūkojās mans kučieris.

Tas bija bēru gājiens. Pašā priekšgalā ar vienu zirģeli aizjūgtos ratos soļiem brauca mācītājs; psaluiotājs sēdēja tam līdzās un turēja grožus; ratiem pakaļ četri zemnieki kailām galvam nesa ar baltu drānu pārklātu šķirstu, šķirstam sekoja divas sievietes. Līdz manai dzirdei atlidoja kādas sievietes smalkā un žēlā balstiņa; es ieklausījos: viņa vaimanāja. Sērīgi plūda pāri laukiem viļņojošā, vienmulīgā, bezcerīgi skumīgā vaidu melodija. Mans kučieris ātri trieca zirgus: viņš steidza tikt gājienam priekšā, jo sastapt ceļā mironi ir slikta zīme. Viņam patiesi izdevās aizšauties krustcelēm garām, iekāms mironis bija tās sasniedzis; bet mēs nebijām aizbraukuši vēl ne simt solu tālāk, kad pēkšņi mūsu rati dabūja it kā spēcīgu grūdienu, sašķiebās uz vienu pusi un tikko neapgāzās. Kučieris apturēja ieskrējušos zirgus, atmeta ar roku un nospļāvās.

— Kas ir? — es prasīju.

Mans kučieris klusēdams un nesteigdamies nokāpa no bukas.

—   Kas tur bija?

—   Ass pārlūza … pārdeguši, — viņš drūmi atbildēja un pēkšņi ar tādu niknumu pieķērās sakārtot malējā zirga slejas, ka zirgs stipri sagrīļojās uz sāniem, tomēr noturējās kājās, nosprauslājās, nopurinājās un mierīgi sāka ar zobiem kasīt sev priekškāju lejpus locītavas.

Es izkāpu un brīdi stāvēju ceļa vidū, pilns nepatīkama apjukuma sajūtas. Labās puses ritenis bija sašķiebies gandrīz pilnīgi ratiem apakšā, it kā mēmā izmisumā paslējis uz augšu rumbas galu.

—  Ko nu lai darām? — es pēdīgi jautāju.

—   Lūk, tas ir vainīgs! — atteica kučieris, ar pātagas kātu rādīdams uz bēru gājienu, kas bija jau paguvis iznākt uz lielceļa un tuvojas mums. — Es jau vienmēr esmu to ievērojis, — viņš turpināja, — ka satiki ceļā mironi, tā ir visdrošākā zīme … Ja …

Un viņš atkal patramdīja malējo zirgu, kas, redzēdams kučiera nelaipnību un drūmumu, likās nolēmis palikt mierīgi stāvam un tikai paretam lēnīgi pakustināja asti. Es pagājos pa ceļu uz vienu galu, uz otru un apstājos atkal pie riteņa.

Pa to laiku mironis bija mūs panācis. Klusi nogriezies no ceļa uz vecaines, skumīgais gājiens virzījās mūsu ratiem garām. Mēs ar kučieri noņēmām cepures, pasveicinājām mācītāju, saskatījāmies ar nesējiem. Viņi grūti so|oja, platās krūtis augsti cilājās. No abām sievietēm, kas gāja aiz zārka, viena bija ļoti veca un bāla; viņas sastingušajā, nežēligu sāpju sagrauztajā sejā bija lasāma stingra un svinīga nopietnība. Viņa gāja klusēdama, retumis paceldama izdēdējušo roku pie plānajām, iekritušajām lupām. Otrai, vēl jaunai, gadus divdesmit piecus vecai sievietei acis bija sasarkušas un mitras un seja aiztūkusi 110 raudām; nonākusi pret mums, viņa beidza vaimanāt un aizsedza seju ar piedurkni… Drīz vien gājiens bija mums garām, uzgriezās atkal uz ce|a, un atkal atskanēja vecās žēlabainā, sirdi plosošā raudu dziesma. Mēmu skatienu pavadījis vienmērīgi šūpojošos šķirstu, kučieris pagriezās pret mani.

—   Tur aiznes remesi Mārtiņu, — viņš sacīja, — no Rjabovas.

—  Kā tu to zini?

—  Es pēc meitiešiem pazinu. Vecā, ta ir viņa mate, bet jaunā — sieva.

—  Vai viņš slimoja, vai?

—   Jā… ar drudzi… Aizvakar muižkungs bija aizsūtījis pēc daktera, bet daktera nav bijis mājās… Bija krietns remesis; mazliet iemeta, bet meistars bija labs. Klau, kā sieva vaimanā… Nu, tas jau skaidrs: meitiešiem asaras naudu nemaksā. Meitiešu asaras tikpat kā ūdens… Jā.

Viņš pieliecās, izlīda caur malējā zirga pavadas apakšu un pieķērās abām rokām pie loka.

—  Tomēr, — es ieteicos, — ko lai mēs tagad darām?

Mans kučieris atspērās vispirms ar celi vidēja zirga plecā, paris reižu paraustīja loku, sakārtoja sedulku, pēc tam izlīda atkal pa malējā zirga pavadas apakšu atpakaļ un, iesilis garām ejot tam pa purnu, piegāja pie riteņa — piegāja un, nenolaizdams no tā acu, lēnītēm izvilka no svārku kabatas tāss tabakas kārbiņu, lēnītēm aiz siksniņas noņēma vāciņu, lēnītēm ielaida kārbiņā divus resnus pirkstus (tiem tikko pietika kārbiņā vietas), paberzējis starp tiem tabaku, jau iepriekš sarauca degunu, nesteigdamies ievilka nāsis vairākus šņaucienus, pie katra no tiem gari nokrekšķinādamies, pēc tam, asarainās acis sāpīgi mirkšķinādams, nogrima dziļās pārdomās.

—   Nu, ko? — es beidzot ierunājos.

Mans kučieris uzmanīgi iebāza tabakas kārbiņu atpakaļ kabatā; bez roku palīdzības, ar galvas kustību vien uzmauca cepuri dziļāk uz acīm un domīgi rāpās atpakaļ uz bukas.

—   Ko tad tu? — es beidzot ne bez izbrīna jautāju.

_— Līidzu, sēdieties! — viņš mierīgi atbildēja, saņemdams grožus.

—   Bet kā tad mēs šitā brauksim?

—  Gan jau.

—   Bet ass …

—   Lūdzu, sēdieties!

—   Ass taču ir pārlauzta…

—   Pārlauzta jau ir, zināms, pārlauzta; nu, bet līdz iebūviešiem kaut kā aizbrauksim… soļiem, protams. Tepat aiz tas birzs pa labi ir jaunā iebūviešu sadža: par Judinu saucas.

—   Un tu domā, ka mēs aizbrauksim?

Kučieris netureja šo jautājumu par atbildes

cienigu.

—   Labāk iešu kājām, — es sacīju.

—   Kā vēlaties…

Un viņš pavicināja pātagu. Zirgi saka soļot. Mēs tiešām aizvilkāmies līdz iebūviešiem, kaut gan labējais priekšritenis tikko turējās un varēti dīvaini grīļojās. Kadā nokalniņā, braucot lejup, tas gandrīz, gandrīz būtu noskrējis nost; bet mans kučieris negantā balsi sakliedza zirgiem, un mēs tomēr laimīgi nobraucam lejā.

Judinas sādžā bija pavisam sešas mazas, zemas mājiņas, kas bija paguvušas jau sašķobīties, lai gan, kā likās, bija tikai nesen celtas; ap dažiem pagalmiem nebija vēl uzceltas pat sētas. Sādžā iebraukdami, mēs nesastapām nevienu dzīvu dvēseli, uz ielas pat vistas un suņus neredzēja; tikai kāds melns kucēns ar strupu asti, mūs ieraudzījis, izlēca no pavisam sausas siles, kur to laikam bija iedzinušas slāpes, un pat neierējies pa galvu pa kaklu iemuka pavārtē. Es iegriezos pirmajā sētā, atvēru durvis uz priekšnamu un sāku saukt saimnieku,— neviens neatsaucās. Saucu vēlreiz: aiz otrām durvīm atskanēja izsalkuša kaķa ņaudēšana.

Es paspēru durvis ar kāju: izdēdējis kaķis aizšmauca man garam, tumsā pazibsnīdams uz mani savas,zaļās acis. Iebāzu galvu istabā, paskatījos tajā: iekšā tumšs, dūmains, tukšs. Es izgāju pagalmā, arī tur neviena nebija… Aizžogā ieīdējās telēns; pelēka, kliba zoss aiz- klumpačoja vairāk pie malas. Es iegāju otrā mājelē, — arī tur nevienas dzīvas dvēseles. Izgāju pagalmā …

Spilgtas gaismas pielijušā pagalma vidū pašā, kā saka, saulgozī, galvu svārkiem apsedzis, gulēja, kā man šķita, puisēns. Dažus solus no viņa pie paputējušiem rate)iem zem salmu nojumes stāvēja zirģelis ar saraustītām slejām. Saules gaisma, šaltīm krizdama pa paputējušās nojumes caurumiem, raibināja nelieliem, gaišiem plankumiem tā sarkanbēro, kudlaino spalvu. Tepat augstu uzceltā būrī svilpoja strazdi, ar mierīgu ziņkāri noraudzī- damies no savas gaisa mājiņas lejup. Es piegāju pie gulētāja un sāku to modināt…

Viņš paslēja galvu, ieraudzīja mani un tūdaļ uzlēca kājās. «Ko? Ko? Kā vajag? Kas ir?» viņš apmiegojies purpināja.

Es uzreiz neatbildēju — tik ļoti mani pārsteidza viņa āriene. Lūkojiet iztēloties gadus piecdesmit vecu pundurīti ar sīku, melnīgsnēju un grumbainu sejiņu, asu deguntiņu, brūnām, tikko saredzamām actiņām un bieziem, melniem, sprogainiem matiem, kas, kupli ietvēruši tā mazo galviņu, atgādināja sēni. Visa viņa miesa bija ārkārtīgi izdēdējusi un vāja, tin nekādiem vārdiem nav iespējams pateikt, cik neparasts un dīvains bija viņa skatiens.

—   Kā vajag? — viņš atkal noprasīja.

Es viņam paskaidroju, kas noticis; viņš noklausījās, nenovērsdams no manis skatienu, acis gausi mirkšķinādams.

—       Vai mēs nevarētu dabūt jaunu asi? — es beidzot jautāju. — Es ar prieku par to samaksātu.

—        Bet kas jūs tādi esat? Mednieki, vai? — viņš noprasīja, pārlaizdams man skatienu no galvas līdz kājām.

—   Mednieki.

—        Droši vien debesu putniņus šaujat?… Meža kustonīšus?… Un vai nav grēks dieva putniņus nāvēt, nevainīgas asinis izliet?

Ērmīgais vecītis runāja, vārdus stiepdams. Ari viņa balss skaņa mani pārsteidza. Tajā nebija nekā no vecuma nespēka, — tā bija brīnišķīgi liega, svaiga un gandrīz sievišķīgi maiga.

—       Ass man nav, — viņš, brīdi klusējis, piebilda, — šitā jums nederēs (viņš norādīja uz saviem rateļiem), jums jau laikam gan lieli rati.

—   Bet vai ciemā varētu dabūt?

—        Kas te nu par ciemu?… Te nevienam nav… Un neviena jau nav arī mājā: visi darbā. Ejiet, — viņš piepeši noteica un nogūlās atkal zemē.

Tādas beigas es nekādi nebiju gaidījis.

—   Klausies, vecīt, — es neatlaidos, pie- skardamies viņa plecam, — esi tik labs, palīdzi!

—       Ejiet ar dieviņu! Es esmu piekusis; nupat izbraukāju pilsētu, — viņš man atteica un pārsedza svārkus pār galvu.

Esi taču tik labs, — es turpināju, — es… es samaksāšu.

—   Man tavas maksas nevajag.

—   Bet es tevi lūdzu, vecīt…

Viņš piecēlās sēdus, sakrustodams savas tievās kājiņas.

—        Es varbūt varētu tevi aizvest līdz cirsmai. Te pie mums tirgoņi birzi nopirka, — lai dievs piedod grēkus, cērt mežu lauka, pat kantori, lai dievs grēkus piedod, uzcēluši. Pie viņiem tad arī varētu likt asi pataisīt vai nopirkt gatavu.

—       Nu jauki! — es priecīgi iesaucos. — Jauki!… Iesim!

—       Ozola asi, stipru, — viņš turpināja, ne- celdamies no savas vietas.

—   Un vai tālu līdz tai cirsmai?

—  Trīs verstis.

—       Ka tu domā — mēs varētu aizbraukt tavos ratos?

—   Nu nē…

—       Tad iesim, — es sacīju, — iesim, vecīt! Kučieris uz ielas mūs gaida.

Vecais negribīgi uzcēlās un iznāca man līdzi uz ielas. Mans kučieris bija sapīkušā omā: viņš bija gribējis padzirdīt zirgus, bet aka izrādījies ļoti maz ūdens, un tam pašam bijusi nelaba garša; bet tas, kā kučieri saka, ir pats galvenais… Ieraudzījis veco, viņš tomēr smaidot atņirdza zobus, pamāja tam ar galvu un uzsauca:

—   Ā, Kasjanuška! Sveiks!

—       Sveiks, Jerofej, taisnīgais cilvēk! — Kas- jans atbildēja sērīgā balsī.

Es tūdaļ pastāstīju kučierim Kasjana priekšlikumu; Jerofejs izteica savu piekrišanu un iebrauca pagalmā. Kamēr viņš ar apdomīgu rūpību nojūdza zirgus, vecais stāvēja, atslējies ar plecu pie vārtiem, un nelaipni nolūkojās gan viņā, gan manī. Viņš šķita apmulsis: varēja redzēt, ka mūsu nejaušais apciemojums tam sevišķa prieka nesagādāja.

—        Vai tad arī tevi ir pārcēluši uz šejieni? — Jerofejs pēkšņi ievaicājās, noņemdams loku.

—  Ari mani.

—       Ek! — norūca mans kučieris caur zobiem. — Zini, remesis Mārtiņš… Tu taču Kjabovas Mārtiņu pazīsti?

—   Pazīstu.

—       Nu, viņš ir nomiris. Mēs nupat kā redzējām bēru gājienu.

Kasjans nodrebēja.

—   Nomiris? — viņš izteica un saduga.

—       Jā, nomiris. Kādēļ tu viņu neizdziedēji, ko? Tu taču, kā ļaudis melš, esot dziednieks, pūšļotājs.

Mans kučieris acīm redzot smējās, zobojās par vecīti.

—  Un šitie laikam tavi rati, vai ne? — viņš piebilda, norādīdams ar plecu uz tiem.

—   Mani.

—  Tad nu ir gan rati… tad ta rati! — kučieris atkārtoja, saņēmis ratus aiz ilksīm un tikko neapsviezdams tos ar riteņiem uz augšu. — Rati!… Ar ko tad jūs uz cirsmu brauksiet? Sajās ilksīs musu zirgu nemaz nevar iejūgt: mums zirgi lieli, bet kas tad šie tādi?

—  Nezinu, ar ko jūs brauksiet, — Kasjans atteica, — varbūt ar šo te lopiņu, — viņš nopūzdamies piebilda.

—  Ar šo te? — Jerofejs izmeta, pieiedams Kasjana ādiniekam un nicinoši iebikstīdams ar labās rokas trešo pirkstu tam kaklā. — Ak tu, — viņš piebilda ar pārmetumu, — snauž, kovārnis!

Es palūdzu Jerofeju, lai ātrāk to iejūdz. Man pašam ari gribējās aizbraukt līdz ar Kas- janu uz cirsmu: cirsmās allaž pagadās rubeņi. Kad rati bija gatavi braukšanai un es kopā ar suni biju kaut kā novietojies ratu dibenā uz ieliektajām lubiņām, un arī Kasjans, kamolā sarāvies, ar tikpat skumīgu seju kā agrāk jau sēdēja ratu priekšā, — Jerofejs pienāca pie manis un ar noslēpumainu izskatu man iečukstēja:

—  Tas ir prātīgi darīts, tētiņ, ka jūs braucat kopā ar viņu. Viņš jau nu, redziet, ir tāds dieva dots, arī palama viņam — Blusa. Es nezinu, kā jūs maz varējāt viņu saprast…

Gribēju pateikt Jerofejam, ka līdz šim Kas- jaus man ir licies tīri saprātīgs cilvēks, bet mans kučieris jau turpināja tadā pašā balsi:

—   Jūs tikai pielūkojiet, lai viņš aizved jūs, kur vajag. Un asi izmeklējiet pats: paņemiet labi pamatīgu… Klau, Blusa, — viņš jau skaļi piebilda, — vai varēs te pie jums iedzīvoties maizītē?

Pameklē; varbūt atradīsies, — Kasjans atteica, paraustīja grožus, un mēs aizripojām.

Viņa zirģelis, man par lielu brīnumu, tecēja pavisam pieklājīgi. Visā brauciena laikā Kasjans stūrgalvīgi klusēja un uz maniem jautājumiem atbildēja negribīgi, pusvārdiem. Drīz vien mēs bijām sasnieguši cirsmu un piebraucām pie kantora. Tā bija augsta ēka pie nelielas gravas, kas uz ātru roku bija aizsprostota un pārvērsta par dīķi. Sajā kantori sastapu divus vēl jaunus tirgoņa palīgus ar baltiem kā sniegs zobiem, saldenām acīm, saldenu un veiklu valodu un saldeni blēdīgiem smaidiem. Es salīgu no viņiem asi un tad devos uz cirsmu. Domāju, ka Kasjans paliks pie zirga un sagaidīs mani te, bet piepeši viņš pienāca man klāt.

—   Vai iesi putniņus šaut, vai? — viņš ierunājās.

—  Jā, ja atradīšu.

Es iešu tev līdzi… Vai var?

—   Var, var.

Mēs devāmies ceļā. Izcirtums bija kādu versti liels. Jāatzīstas, es skatījos vairāk uz Kasjanu nekā uz savu suni. Ne velti viņš bija iesaukts par Blusu. Viņa melnā, neapsegtā galviņa (jāsaka gan, ka viņa mati varēja aizvietot jebkuru cepuri) tā tik zibēja pa krūmiem. Viņš gāja neparasti ņipri, arvien it kā palēkdamies uz augšu; pastāvīgi noliekdamies, viņš plūca kaut kādas zālītes, bāza tās azotē un murmināja kaut ko sev zem deguna, arvien pamezdams tādu savādu, pētījošu skatienu uz mani un manu suni. Zemos krūmājos, «smalcītēs» un tāpat cirsmās parasti uzturas sīki, pelēki putniņi, kas vīterodami pastāvīgi pārlido no kociņa uz kociņu un, gaisā lidodami, pēkšņi met cilpas lejup. Kasjans atdarināja to balsis, it kā sasaucās ar tiem; kad kāda jauna paipaliņa čivinādama izspurdza viņam pie pašām kājām, viņš nočivināja arī tai paka); ja cīrulis slīdēja viņam virs galvas lejup, spārnus drebinādams un skali vīterodams, — Kasjans uzņēma tā dziesmiņu. Ar mani viņš nepārmija ne vārda …

Laiks bija jauks, vēl jaukāks nekā agrāk; bet karstums arvien nemitējās. Pie skaidrajām debesīm tik tikko kustējās augsti un reti mākoņi, dzeltenīgi balti kā vēlīns pavasara sniegs, plāni un gareni kā nošļukušas buras. To izrobotās malas, pūkainas un vieglas kā vate, lēnām, bet redzami ar katru mirkli pārveidojās; tie it kā kusa, šie mākoņi, un nemeta nekādas ēnas. Mēs ar Kasjanu ilgi klejojām pa izcirtumu. Jaunās, labi ja aršīnas garumā izstiepušās atvases ar savām tievajām, gludajām viciņām stiepās augšup ap nomelnēju

šiem, zemiem celmiem; pie tiem lipinājas apaļas, šūnainas piepes ar pelēkām svītriņām — ias pašas piepes, no kurām raudzē posu; ap celmiem vijās zemeņu rožainās stidziņas; turpat veselām saimēm bija sasēdušās arī senes. Kājas man pastāvīgi ķērās un pinās garajā, saules tveices piesātinātajā zālē; visur acis žilbināja kociņu jauno, iesarkano lapu spilgtais, metaliskais spīdums; visur vidēja peļuzirņu gaišzilie ziedu pudurīši, gundegu zeltainie kausiņi, pa pusei mēļās, pa pusei dzeltenās atraitnītes; gar pamestiem celiņiem, uz kuriem riteņu pēdas iezīmējās sikain, rūsganām zāles svītrām, pacēlās asīs sakrautas, vējā un lietū nomelnējušas malkas grēdas; no tām krita vājas, četrstūrainas, greizas ēnas, — citur nekāda pakrēšļa nebija. Viegls vējiņš te pamodas, te atkal norima: pēkšņi uzpūš tieši sejā un it kā pieņemas spēkā, — visas malas jau priecīgi iešvirkstas, ieviļņojas un sakustas, paparžu lokanās galotnes graciozi salīgojas, — sirds ielīgsmo- jas . . . bet te tas jau atkal norimis, un viss atkal ir klusu. Tikai sienāzīši cirpstina korī kā pašutuši, un šī neatlaidīgā, sausā, spīvā skaņa ir tik gaužām gurdinoša … Tā saderas ar pusdienas uzmācīgo tveici, ir it kā tās radīta, it ka sakarsētās zemes izvilināta.

Neuzgājuši neviena perēkļa, mēs beidzot nonācām līdz citai, jaunākai cirsmai. Tur gulēja tikai nesen vēl nolaistās apses, skumīgi nostiepušās zemē, piespiedušas zem sevis zāli un sīkos krūmājus; dažām iapas vēl zaļas, bet jau nedzīvas slābani nokarājās no nekustīgajiem,zariem; citām tās bija jau sakaltušas un sačervelējušās. No svaigajām, dzeltenīgi baltajām skaidām, kas gubām gulēja ap spilgti miklajiem celmiem, garoja īpatnēja, ārkārtīgi patīkama, rūgta smarža. Atstatus, tuvāk birzij, dobji klaudzēja cirvji un laiku pa laikam svinīgi un klusi, it kā noliekdamies un rokas izplezdams, nogāzās kupls koks …

Man ilgi negadījās nekāds medījums; beidzot no plata, viscaur vībotnēm aizauguša ozolu cera izspurdza grieze. Es izšāvu, putns pārmeta gaisā kūleni un nokrita. Izdzirdis šāvienu, Kasjans ātri aizsedza acis ar roku un palika nekustīgi stāvam, kamēr es no jauna pielādēju šauteni un pacēlu nošauto griezi. Bet, kad es devos jau tālāk, viņš piegāja tai vietai, kur putns bija nokritis, noliecās pie zāles, kur bija uzpilējušas dažas asins lāses, pagrozīja galvu un bailīgi pavērās manī… Pēc tam es dzirdēju viņu čukstam: «Grēks! … Ai, tas gan ir grēks!»

Karstums beidzot piespieda mūs ieiet birzī. Es nometos zem augsta lazdu cera, kuram pāri jauna, smuidra kļava bija krāšņi izplētuši savus vieglos zarus. Kasjans apsēdās uz nolaista bērza resgaļa. Es skatījos viņā. Augšā lēni šūpojās lapas, un to zaļganās, vieglās ēnas klusi slīdēja šurp un turp pa viņa izdēdējušo, tumšajos svārciņos kaut kā ievīstīto ķermeni un sīko sejiņu. Viņš necēla augšā galvu. Man apnika viņa klusēšana, es atlaidos uz muguras zemē un tīksminādamies saku lūkoties sapinušos lapu rāmajā rotaļā pret tālajām, gaišajām debesīm. Cik brīnum tīkami ir gulēt mežā uz muguras un lūkoties augšup! Jums liekas, it kā jūs skatītos bezgalīgi dziļā jūrā, kas plaši izplešas virs jums, ka koki nepaceļas vis no zemes, bet it ka kādu milzīgu augu saknes stiepjas lejup, svērteniski krizdamas glāžaini dzidrajos viļņos; to lapas drīz iezalgojas kā smaragds, drīz sabiezē zeltotā, gandrīz rnelnā zaļumā. Kaut kur it kā tālu tālu, tieva zariņa pašā galiņā, uz zilā, caurspīdīgā debesu gabaliņa atsevišķi plīvo nekustīga lapiņa un tai līdzās šūpojas otra, ar savu kustību atgādinādama zivs rotaļu ūdenī, — gluži it kā tā kustētos pali no savas gribas, nevis vēja šūpota. Kā burvīgas zemūdens salas klusi atpeld un klusi slīd garām balti, apaļi mākoņi, — un tad gluži piepeši visa šī jūra, šis starojošais dziļums, saules caurstrāvotie zari un lapas — viss ieviļņojas kā straume, ietrīcas zibošā mirdzumā un saceļas svaiga, rosmīga šalkoņa, līdzīga pēkšņi ieņirbējušos sīku vilnīšu nemitīgajai čalai. Jūs nekustaties, jūs skatāties: un nav vārdos izteicams, cik klusi un saldi jums kļūst ap sirdi. Jūs skatāties — un šī dziļā, skaidrā zilgme izvilina jums lūpās smaidu, tikpat nevainīgu kā tā pali, kā mākoņi pie debess, un it kā kopā ar tiem lēnā virknē atpeld jūsu dvēselē laimīgas atmiņas, jums liekas, ka jūsu skatiens aizslīd tālāk un tālāk, aiznesdams arī jūs pašus līdzi mierīgi mirdzošajā dzīlē, un jūs nespējat atrauties no šā augstuma, no šā dziļuma …

—   Kungs, ei kungs! — piepeši ierunājās Kasjans savā skanīgajā balsī.

Es pārsteigts mazliet pacēlos: līdz šim viņš bija labi ja atbildējis uz maniem jautajumiem, bet nu uzreiz pats uzsāka sarunu.

—   Kas ir? — es atsaucos.

—   Nu kādēļ tu nošāvi putniņu? — viņš iesāka, lūkodamies man tieši sejā.

—   Kādēļ? Grieze taču ir medījams putns: to var ēst.

—   Ne jau tālab tu, kungs, viņu nošāvi: tā nu tu to ēdīsi! Tu nošāvi to sava prieka pēc.

—   Bet tu pats arī droši vien ēd, piemēram, zosis un vistas?

Tie putni cilvēka labumam ir dieva novēlēti, bet grieze, tā ir savvaļas putns, tā ir brīva. Un ne tā vien: ir daudz visādu meža radību — gan silā, gan laukā, gan upē, gan purvā, pļavā un druvā, gaisā un zemē, — un tās nokaut ir grēks — un lai tās dzīvo zemes virsū līdz savam laikam … Cilvēkam ir vēlēta cita barība, tam ir cits ēdiens, cits dzēriens: maizīte ir dieva dāvana, tāpat debesu ūdeņi un mājas kustoņi, kas mums doti jau no tēvutēviem.

Es ar izbrīnu paskatījos Kasjanā. Viņa valoda plūda brīvi, viņš nemeklēja vārdus; viņš runāja ar klusu apgarotību un lēnprātīgu nopietnību, paretam aizvērdams acis.

—   Tātad, tavuprāt, arī zivis nokaut ir grēks? — es prasīju.

—   Zivij aukstas asinis, — viņš ar pārliecību atteica, — zivs ir mēms radījums. Tā nebaiļojas, tā nepriecājas; zivij nav valodas. Zivs nejūt, tai ir nedzīvas asinis … Asinis,— viņš, brīdi klusējis, turpināja, — asinis ir svētums! Asinis neskatās dieva saulītē, asinis slēpjas no gaismas… Rādīt gaismai asinis — tas ir liels grēks; liels grēks un sodība … Ak vai, cik liels!

Viņš nopūtās un nokāra galvu. Jāatzīstas, es ar vislielāko izbrīnu pavēros dīvainajā vecītī. Viņa valoda neskanēja kā vienkārša zemnieka valoda: vienkāršie (audis tā nerunā; tā nerunā arī balamutes. Šī apdomāta svinīguma un dīvainības pilnā valoda … Es nekad nekā tamlīdzīga nebiju vēl dzirdējis.

—   Saki man, Kasjan, esi tik mīļš, — es iesāku, nenovērsdams acu no viņa viegli piesarkušās sejas, — ar ko tu nodarbojies?

Viņš uz manu jautājumu tūlīt neatbildējā. Tā skatiens kādu mirkli nemierīgi pašaudījās šurp un turp.

—   Dzīvoju, kā dievs vēlējis, — viņš pēdīgi sacīja, — bet, ka man būtu, tā teikt, kāds amats, — nē, nav; un tā es ne ar ko nenodarbojos… Esmu pārāk liels nepraša jau no mazotnes. Strādāju, cik varu, — lāga strādnieka jau no manis nav … Kur nu! Veselības trūkst, rokas neveiklas. Nu, pavasaros ķeru lakstīgalas.

—   Tu tās ķer? .. . Bet tu nupat teici, ka meža, lauka un kadas vēl tur citas radības nevajagot aiztikt?

—   Nomaitāt nevajag, tas tiesa; nāve ari pati savu daļu paņems. Pavej, kaut vai tas pats remeša Mārtiņš: dzīvoja tāds Mārtiņš — remesis, nenodzīvoja ilgi un nomira; viņa sieva tagad sitas nost par vīru, par sīkiem bērniņiem … Pret nāvi ne cilvēka, ne kustoņa viltība nelīdz. Nāve skriešus neskrien, bet nekur no tās arī neglābsies; un nedrīkst palīdzēt lai… Bet es lakstīgalu nekauju, — dievs, pasargi! Es neķeru tās ne mocīšanai, ne dzīvības nomaitāšanai, bet cilvēku priekam, cilvēku ielīksmošanai un uzjautrināšanai.

—   Tu ej tās ķert uz Kursku?

Eju arī uz Kursku un arī vēl tālāk, ka pagadās. Pavadu naktis purvos un tīreļos vai guļu viens uz lauka, meža biezokņos; tur sasvelpjas slokas, tur iebrēcas zaķi, tur pīles pakrekšķina … Vakaros es vēroju, rītos noklausos, gaismiņā izlieku pa krūmiem tiklus. . . Daža laba lakstīgala pogo tik žēli, tik saldi .. . pat pie sirds ķeras.

—   Un tu tās pārdod?

—   Atdodu labiem ļaudīm.

—   Un ko tu vēl dari?

—   Kā — ko daru?

—   Kādu darbu tu strādā?

Vecītis brīdi klusēja.

Tā īsteni sakot — nekādu . . . Strādātājs es esmu slikts. Gramatu — to gan protu.

—   Proti lasīt?

Protu. Ar labu laužu un dieva palīdzību iemācījos.

—   Vai tu esi ģimenes cilvēks?

—   Nē, tāpat, bez ģimenes.

Kāpēc tā? … Vai nomiruši?

Nē, tāpat: neiznāca. Bet tas jau viss dieva ziņā, visus mūs vada dieva roka; bet cilvēkam jābūt taisnīgam, — tā, lūk! Tas ir, jābūt dievam patīkamam.

—   Un radu arī tev nav?

—   Ir… bet… tā…

Vecītis apjuka.

Saki, lūdzams, — es atkal iesāku, — es it kā dzirdēju, ka mans kučieris tev prasīja, kāpēc tu neesot izārstējis Mārtiņu? Vai tad tu proti ārstēt?

—   Tavs kučieris ir taisnīgs cilvēks, — Kasjans man domīgi atbildēja, — un tomēr nav arī bez grēka. Par pūšļotāju mani saukā … Kas es par pūšļotāju?… Un kas var izārstēt? Tas ir dieva ziņā. Bet ir … ir tādas zāles, ir puķes: tiešām palīdz. Kaut, piemēram, sunīši, tā ir cilvēkam noderīga zāle; tāpat ceļmalīte; par tām nav grēks runāt: tās ir tīras dieva zālītes. Nu, bet citas ir tādas, kas arī gan palīdz, bet — grēks; un runāt par tām grēks. Varbūt tikai ar lūgšanām… Nu, zināms, ir arī tādi vārdi . . . Un, kas tic, — tam palīdz, — viņš vēl piebilda klusākā balsī.

—   Vai tu Mārtiņam nekā nedevi? — es jautāju.

—   Par vēlu dabūju zināt, — vecais vīrs atbildēja. — Bet ko tur! Kā kuram lemts. Re- inesis Mārtiņš nebija dzīvotājs; šajā zemē tam nebija lemts dzīvot: tā tas bija. Nē, ja kādam cilvēkam nav lemts dzīvot, tad ne to saulīte tā silda kā citus, ne maizīte tam iet labumā, — it kā to kāds projām sauktu… Jā, lai dievs mielo viņa dvēseli!

—   Vai sen jūs pārcēla uz šejieni? — es ieprasījos pēc neilgas klusēšanas.

Kasjans sarāvās.

Nē, nav sen: priekš gadiem četriem. Kad vecais kungs bija dzīvs, tad mēs visi dzīvojam savās agrākajās vietās, bet, kad nāca aizbildņi, tie pārcēla. Vecais kungs bija lāga vīrs, lēnīgs, — lai dievs mielo viņa dvēseli! Nu, aizbildņi arī taisnīgi lēma: laikam jau tā bija vajadzīgs.

—   Bet kur tad jus agrāk dzīvojāt?

—  Mēs no Skaistās Mečas.

—   Vai tas tālu no šejienes?

—   Kādas simt verstis.

—   Nu, un vai tur bija labāk?

—   Labāk … labāk gan. Tur bija plašums, upe, tur mēs bijām kā ligzdā; bet te — šaurums, sausums… Te mēs kā bāreņi. Tur pie mums, pie Skaistās Mečas, kad uziet kalnā,— ak tu kungs un dievs, kā tik tur nav … Ir upe, ir pļavas, ir mežs; un tad baznīca, un tālāk atkal pļavas. Tālu tālu pārredzams. Ai, cik tālu … Raugies, raugies, ai, ko visu tur redz! Nu, bet te, tiesa, zeme ir labāka: mālaina smilts, laba, mālaina smilts, zemnieki saka; bet man jau maizītes visur būs diezgan.

—   Bet saki, vecais, taisnību, tev laikam gribētos atkal pabūt dzimtenē?

—   Jā, paskatītos gan. Tomēr man ir visur labi. Ģimenes man nav, mājās sēdēt gan nepatīk. Ko nu tur! Vai ta mājas kāda sēdēšana? Bet, kad izej pasaulē, tad ej un ej, — viņš iesāka, paceldams balsi, — tad sirds nudien kļūst vieglāka. Ir saulīte tev spīd, ir dievam tu esi tuvāk, ir dziesma labak skan. Te, skaties, kāda zālīte aug; iepatīkas — ņem noplūc. Tur, piemēram, avotiņš burbu|o: svēts ūden- tiņš; iepatīkas — padzeries. Debesu putniņi dzied … Bet aiz Kurskas sākas stepes, tādi klajumi, ka brīnums; kas tur cilvēkam par prieku, kāds plašums, kāda dieva svētība! Un tas aiziet, kā |audis stāsta, līdz pat siltajām jūrām, kur dzīvo paradīzes putns, brīnum- dziedonis, un tur kokiem lapas nenobirst ne ziemu, ne rudeni, un zelta āboli tur aug sudraba zaros, un ikviens cilvēks tur dzīvo pārticībā un dieva taisnībā … Uz turieni gan es reiz gribētu aiziet… Vai tad es mazumu esmu izstaigājis! Ir Romnā esmu bijis, ir Sirn- birskā,slavenajā pilsētā, ir pašā zeltgalvainajā Maskavā; esmu Oku — auglības devēju redzējis un Cnu — zilupīti, un Volgu — māmuliņu, un daudz krietnu kristīgu ļaužu esmu redzējis, daudzas godīgas pilsētas esmu izstaigajis . . . Nu redzi, ari uz turieni gribētos aiziet… Uz turieni… Nūjā … Un neba es viens tāds- grēcīgs cilvēciņš… Tāpat daudz kristīgu |aužu staigā vīzēs, klīst pa pasauli, meklē taisnību … ak jā! … Bet kas tad te mājās, ko? Nav taisnības cilvēkā, — lūk, kas …

Sos pēdējos vārdus Kasjans izrunāja loti aši un klusu; tad viņš vēl ko teica, bet es to vairs nesadzirdēju, bet viņa sejai bija tik dīvaina izteiksme, ka es nevijus atcerējos vārdu «vientiesītis». Viņš nodūra galvu, noklepojās un atkal it kā atjēdzās.

— Kas par saulīti! — viņš pusbalsī noteica.

Kāda dieva svētība, kāds siltumiņš mežā!

Kasjans pagrozīja plecus, apklusa uz brīdi, izklaidīgi paraudzījās apkārt un klusiņām iedziedājās. Es nevarēju sadzirdēt visus viņa gari vilktās dziesmas vārdus; bet es saklausīju šādus:

«Kasjans man ir īstā vārdā, Citi mani Blusu dēvē…»

«E!» es nodomāju. «Viņš jau dzejo …»

Pēkšņi viņš satrūkās un apklusa, vērīgi raudzīdamies meža biezoknī. Es pagriezos un ieraudzīju mazu zemnieku meitenīti, gadus astoņus vecu, zilos svārciņos, ar rūtainu lakatiņu ap galvu un pītu groziņu uz iedegušās, kailās rociņas. Viņa laikam nebija cerējusi mūs te sastapt, kā saka, bija uzskrējusi mums virsū un tagad stāvēja nekustēdamās ēnainā mauriņā starp biezajiem lazdu krūmiem, bailīgi raudzīdamās uz mani savām melnajām acīm. Es tikko paguvu viņu ieraudzīt: viņa tūdaļ paslēpās aiz kāda koka.

—   Annuška! Annuška! Nāc šurp, nebaidies, — vecais vīrs to laipni pasauca.

—   Man bail, — atskanēja smalka balstiņa.

—   Nebaidies, nebaidies, nāc pie manis!

Annuška klusēdama atstāja savu paslēptuvi, klusiņām apmeta man līkumu — viņas mazās kājeles tikko čaukstināja biezo zāli — un, iznākusi no meža biezokņa, nostājās blakus vecajam vīram. Tai nebija astoņi gadi vien, kā man sākumā likās, spriežot pēc sīkā augumiņa, — bet ap trīspadsmit vai četrpadsmit. Viņas augumiņš bija sīks un vārgs, taču ļoti smuidrs un veikls, bet skaistā sejiņa bija ārkārtīgi līdzīga Kasjana sejai, lai gan Kasjans nebija nekāds skaistulis. Tādi paši asi sejas panti, tāds pats dīvains skatiens, viltīgs un reizē uzticīgs, domīgs un vērīgs, arī kustības bija tādas pašas… Kasjans pārlaida viņai acis; viņa bija nostājusies tam sāņus.

—  Vai tu sēņot biji? — viņš jautāja.

—   Jā, sēņot, — viņa atteica ar kautrīgu smaidu.

—   Un daudz pielasīji?

—   Daudz. (Viņa aši paskatījās uz to un atkal pasmaidīja.)

—  Vai baravikas arī dabūji?

—   Baravikas arī.

—       Nu, parādi, parādi … (Viņa nomauca kurvi no rociņas un līdz pusei pacēla platu dadža lapu, ar ko bija pārsegtas sēnes.) Ē! — Kasjans- noteica, noliecies pār kurvīti.

Lieliskas sēnes! Ir gan tā Annuška!

Vai tā tava meita, Kasjan, vai? — es apprasījos (Annuškas seja mazliet pietvīka).

—   Nē, tāpat, radiniece, — Kasjans atteica ar liekuļotu nevērību. — Nu, Annuška, ej vien, — viņš tūdaļ piebilda, — ej vesela. Tikai pielūko …

—   Bet kāpēc viņai kājām iet? — es pārtraucu Kasjanu. — Mes varētu viņu aizvest…

Annuška nosarka ka magone, satvēra abām rokām groziņa saiti un nemierīgi paraudzījās uz vecīti.

—   Nē, aizies kājām, — tas atteica tādā pašā vienaldzīgi gausā balsī. — Kas viņai? . . . Aizies tāpat… Ej vien!

Annuška žigliem so|iern iegāja mežā. Kasjans noraudzījās viņai pakaļ, tad nodūra acis un pasmaidīja. Šajā ilgajā smaidā, viņa nedaudzajos Annuškai teiktajos vārdos, pat viņa balss noskaņā, kad viņš ar to runāja, bija jūtama savāda, kaislīga mīla un maigums. Viņš paraudzījās atkal uz to pusi, kur viņa aizgāja, pasmaidīja vēlreiz un, nobraucījis seju ar roku, vairākas reizes pašūpoja galvu.

—   Kāpēc tu viņu tik ātri aizraidīji projām? — es viņam prasīju. — Es būtu nopircis viņas sēnes …

—      Gan jau jūs tur, mājās, nopirksiet, kad iegribēsiet, — viņš man atbildēja, pirmo reizi lietodams vārdu «jūs».

—   Bet viņa tev ir loti skaista meiča.

—   Nē … ko nu … tā … — viņš atteica kā negribēdams un no šā brīža iegrima atkal savā agrākajā klusēšanā.

Redzēdams, ka visi mani pūliņi piedabūt viņu atkal runāt ir veltīgi, devos uz cirsmu. Turklāt arī karstums bija mazliet mitējies; bet ar medībām man tik un tā neveicās, un es atgriezos jaunbūviešu ciematiņā ar vienu pašu griezi un jauno asi. Kad jau tuvojāmies Kasjana sētai, viņš pēkšņi pagriezās pret mani.

—   Kungs, paklau, kungs, — viņš ierunājās, — es gan esmu vainīgs tavā priekšā: es taču tev visus putnus aizvīlu projām.

—   Kā tā?

—   Es zinu gan. Redzi, tev ir mācīts suns, labs suns, bet nekā nevarēja izdarīt. Padomā tikai, ko cilvēki visu neizdara? Suns, lūk, arī zvērs, bet re, ko no tā iztaisījuši?

Veltīgas būtu manas pūles pārliecināt Kas- janu, ka putnus nevar «aizvilt projām», un tāpēc es viņam neko neatbildēju. Un mēs jau arī iegriezāmies vārtos.

Annuškas istabā nebija, bet viņa bija jau pārnākusi un atstājusi sēņu grozu. Jerofejs pierīkoja jauno asi, vispirms to bargi un netaisni nokritizējis; bet pēc stundas es jau aizbraucu, atstājis Kasjanam mazliet naudas, ko viņš sākumā negribēja ņemt, bet tad, brīdi padomājis un paturējis to saujā, iebāza azotē.

Stundas laikā viņš nebija bildis gandrīz ne vārda; viņš stāvēja tāpat kā iepriekš, atspiedies pret vārtiem, neatbildēja uz mana kučiera pārmetumiem un atvadījās no manis ļoti vēsi.

Tikko atgriezos, tūlīt nomanīju, ka mans Jerofejs nav atkal labā omā … Un patiesi, nekā ēdama viņš sādžā nebija atradis, arī zirgus nebija kārtīgi padzirdījis. Sākām braukt. Saīdzis, kā tas bija nomanāms pat no viņa pakauša, viņš sēdēja uz bukas un, kā likās, ļoti vēlējās uzsākt ar mani sarunu, bet, gaidīdams no manis kādu jautājumu, tikai rūca pusbalsī un izmeta pa pamācošam un dzēlīgam vārdam, it kā ar zirgiem sarunādamies. — Ciems! — viņš noņurdēja. — Tad ta ciems! Prasi kaut vai kvasu — pat kvasa nav … Ak tu kungs! Bet ūdens — fi, cik riebīgs! (Viņš skaļi nospļāvās.) Ne gurķu, ne kvasa — nekā nav. Nū, tu! — viņš skaļi uzsauca sānu zirgam pa labi. — Es tevi pazīstu, blēdi! Nevelk — tikai izliekas!… (Un viņš uzlaida tam ar pātagu.) Pavisam izlaidies, bet kas agrāk bija par kārtīgu zirgu … Nu — nu, ko tu šķielē atpakaļ! …

—   Saki man, Jerofej, — es ierunājos, — kas tas Kasjans ir par cilvēku?

Jerofejs man tik drīz neatbildēja: viņš vispār mēdza apdomāties un nesteigties; bet es tūdaļ varēju noprast, ka mans jautājums viņu uzjautrināja un nomierināja.

—  Blusa, vai? — viņš beidzot ierunājās, saraustījis grožus. — Savāds cilvēciņš: kā jau

vientiesltis, otru tik savādu cilvēku grūti atrast. Nu, piemēram, viņš uz mata tāds kā mūsu bēris: slinkumā palaidies… no darba at- jucis tas ir. Nu, zināms, kas šis gan par strādnieku, — dzīvība tikko turas kaulos, — nu, bet tomēr… Tāds viņš jau no mazotnes. Sākumā viņš ar saviem tēvočiem peļņās brauca: tiem pašiem bija savi trijjūgi; bet tad, ziniet, viņam tas apnika — un atmeta. Sāka dzīvot pa māju, bet arī mājā nevarēja nostāvēt: tāds nemierīgs — kā jau blusa. Kungs viņam, paldies dievam, gadījās lādzīgs — nespieda. Tā viņš no tā laika arī mētājas apkārt kā aita bez gana. Un dievs viņu sazina, kur viņš tik jocīgs cēlies: te mēms kā slotas kāts, te atkal runīgs, — bet dievs vien zina, ko sarunā. Vai kārtīgs cilvēks tā dara? Nekad ne! Jucis cilvēciņš, tas nu reiz tiesa. Bet dziedāt labi dzied. Tā cienīgi — nekas, nekas.

Bet vai viņš patiesi prot ārstēt?

— Kas nu par ārstēšanu!… Kur nu! Šitāds viegls cilvēciņš. Bet man skrofuli gan izārstēja … Kur nu viņam! Muļķītis, nekas vairāk, — viņš pēc brītiņa vēl noteica.

—  Tu viņu sen jau pazīsti?

Sen jau. Mēs ar viņu Sičovkas ciemā, pie Skaistās Mečas, bijām kaimiņos.

—  Bet saki, — mežā mēs sastapām An- nušku, tādu meiteni, — vai tā viņam kāda radiniece?

Jerofejs paskatījās uz mani pār plecu un atņirdza zobus, pavēris muti visā platumā.

— Hē!… Nūjā, radiniece gan. Bārenīte; mātes viņai nav, un nav arī zināms, kas viņas māte bij.usi. Bet taču laikam radiniece: gaužām līdzīga viņam… Nu, tā pie viņa dzīvo. N'prs skuķēns, neko teikt, lāga skuķēns; un viņš, vecais, to mīl vai bez jēgas; skuķēns lādzīgs. Bet viņš, varbūt jūs neticēsiet, viņš varbūt sāks vēl savu Annušku mācīt grāmatā. Nudien, viņš to var izdarīt: viņš nu reiz ir tāds savādnieks. Šaudīgs tāds, jucis lai… E-ē-ē! — mans kučieris pēkšņi pats sevi pārtrauca un, apturējis zirgus, noliecās sānis un sāka ostīt gaisu. — Laikam gruzduma smaka? Nudien! Negals ar to jauno asi… Bet, likās, tik pamatīgi sasmērēju… Būs jādabū ūdens: par laimi, dīķītis tepat klāt.

Un Jerofejs lēnām norāpās no bukas, atraisīja spainīti, aizgāja uz dīķi, atgriezās un ar patiku klausījās, kā čūkstēja pēkšņi ar ūdeni aplaistītā riteņa rumba … Tā reizes sešas bija jāaplaista sakarsusi ass, kamēr nobraucām kādas desmit verstis garo ceļa gabalu, un, kad atgriezāmies mājās, bija jau klāt vakars.

BURMISTRS

Verstis piecpadsmit no manas muižas dzīvo kāds mans paziņa, jauns muižnieks, atvaļināts gvardes virsnieks Arkādijs Pavličs Pe- nočkins. Viņa muižas robežās ir ļoti daudz meža putnu, māja celta pēc franču arhitekta plāna, kalpotāji ģērbti pēc angļu modes; viņš rīko lieliskas pusdienas, laipni uzņem viesus, un tomēr ne labprāt patīk pie tā braukt. Tas ir praktisks un nosvērts cilvēks, baudījis, kā jau parasts, ļoti labu izglītību, kalpojis armijā, grozījies augstākajā sabiedrībā, bet tagad ar labiem panākumiem nodarbojas ar saimniecību. Arkādijs Pavličs, kā viņš pats saka, ir stingrs, tomēr taisnīgs cilvēks, rūpējas par savu ļaužu labklājību un soda tos — viņu pašu labā. «Ar viņiem jārīkojas kā ar bērniem,» viņš tādās reizēs mēdz sacīt, «tum-

Par spīti tam, ka Arkādijs Pavličs man diezkā nepatika, man tomēr reiz gadījās pie viņa palikt pa nakti. Nākamajā dienā es liku jau agri no rīta sajūgt zirgus savā karietē, bet viņš pēc angļu paražas negribēja aizlaist mani bez brokastīm un ieveda mani savā kabinetā. Līdz ar tēju mums pasniedza kotletes, mīksti novārītas olas, sviestu, medu, sieru u. c. Divi kambarsulaiņi tīros, baltos cimdos aši un klusu izpildīja katru mūsu mazāko vēlēšanos. Mēs sēdējām uz persiešu dīvāna. Arkādijs Pavličs bija ģērbies zīda platbiksēs un melnos samta svārkos, galvā tam bija skaista feska ar zilu pušķi, kājās dzeltenas ķīniešu rītakurpes bez kapēm. Viņš dzēra tēju, smējās, aplūkoja savus nagus, smēķēja, sakrāva sev spilvenus zem sāniem un vispār bija lieliskā garastāvoklī. Ar manāmu paliku ieturējis pamatīgas brokastis, Arkādijs Pavličs ielēja sev glāzi sarkanvīna, pacēla to pie lūpām un tad pēkšņi sarauca uzacis.

—  Kāpēc vīns nav uzkarsēts? viņš diezgan skarbā balsī noprasīja vienam no kambarsulaiņiem.

Kambarsulainis apjuka, sastinga un nobālēja.

—  Es taču tev jautāju, mans mīļais! Arkādijs Pavličs turpināja, acis no viņa nenovērsdams.

Nelaimīgais kambarsulainis pamīņājās uz vietas, pagrozīja servjeti un neatbildēja ne vārda. Arkādijs Pavličs nodūra galvu un domīgi paraudzījās uz to caur pieri.

—  Pardon, ition cher, — viņš noteica ar laipnu smaidu, draudzīgi aizskāris ar roku manu celi, un tad atkal noraudzījās uz kambarsulaini. — Nu, ej, — viņš noteica pēc neilgas klusēšanas, savilka uz augšu uzacis un pazvanīja.

Ienāca resns vīrs ar tumšu seju, melniem matiem, zemu pieri un gluži aizlūkušām acīm.

—  Dod rīkojumu… par Fjodoru, — Arkādijs Pavličs noteica pusbalsī, nezaudēdams savaldīšanos.

—   Klausos, — resnais atteica un izgāja laukā.

—  Nē, — es atteicu, — man laiks braukt.

—   Atkal uz medībām? Ak jūs, mednieki! Bet uz kurieni jūs tagad braukdami?

Verstis četrdesmit no šejienes, uz Rjabovu.

—   Uz Rjabovu? Vai dieviņ, tādā gadījumā es braukšu jums līdzi. No Rjabovas līdz manai Šipilovkai tikai kādas piecas verstis, bet es sen neesmu bijis Sipilovkā: nekad nevaru atlicināt laika. Nu, re, cik laimīgi sagadījies: jūs šodien pamedījiet Rjabovā, bet vakarā paciemojieties pie manis. Ce sera charmant.[13] mēs kopā ieturēsim vakariņas — paņemsim līdzi pavāru, — un pārnakšņosiet pie manis. Lieliski, lieliski! — viņš vēl piebilda, nenogaidījis manu atbildi. — C'est arrangē.. ,[14] ei, vai tur ir kāds? Lieciet iejūgt zirgus karietē, bet labi žigli. Jūs Sipilovkā neesat bijis? Es neuzdrošinātos piedāvāt jums naktsmāju pie sava burmislra, bet zinu, ka jūs esat pieticīgs un Rjabovā jūs pārgulētu kādā siena šķūnī.. . Brauksim, brauksim!

Un Arkādijs Pavličs saka dziedat kadu franču romanci.

Nekā nevarēja darīt. Mēs gan neizbraucām deviņos no rīta, kā biju nodomājis, bet tikai pulksten divos. Mednieki sapratīs manu nepacietību. Arkādijam Pavličam patika, kā viņš pats izteicās, reizēm sevi palutināt, un viņš paņēma līdzi tik daudz veļas, ēdamlietu, drēbju, smaržūdeņu, spilvenu un visādu ceļojumu piederumu, ka dažam taupīgam un apdomīgam vācietim šo mantu pietiktu veselam gadam. Katru reizi, kad braucām no kalna lejā, Arkādijs Pavličs noturēja īsu, bet sparīgu runu kučierim, kas man lika noprast, ka mans paziņa ir gaužām bailīgs. Tomēr ceļojums noritēja labi; vienīgi pavāra rati, braucot pāri kādam nesen labotam tiltiņam, iebruka un pakaļējais ritenis saspieda braucējam vēderu.

Arkādijs Pavličs, redzēdams pašmāju Ka- rema kritienu, ne pa jokam sabijās un tūdaļ lika apvaicāties: vai rokas palikušas veselas? Saņēmis apstiprinošu atbildi, viņš tūlīt apmierinājās. Sakarā ar visu to mēs braucām diezgan ilgi. Es sēdēju vienā karietē ar Arkādiju Pavliču un uz ceļojuma beigām iegrimu smagā grūtsirdībā, jo vairāk vēl tāpēc, ka ilgo stundu laikā mans paziņa bija izpļāpājies pavisam tukšs un sāka jau liberalizēt. Beidzot mēs atbraucām — gan ne Rjabovā, bet tieši Sipilovkā: kaut kā tā tas iznāca. Tovakar tik un tā man medīt nebija vairs iespējams, un tāpēc es ar grūtu sirdi padevos liktenim.

Pavārs bija atbraucis dažus mirkļus agrāk par mums un, kā redzams, paguvis jau dot kādus rīkojumus un paziņot, kam vajadzīgs, jo jau gatves galā mūs sagaidīja stārasts (burmistra dēls), spēcīgs, sarkanmatains, tepat vai asi garš zemnieks, jāšus, bez cepures, jaunos, plaši vaļā atsistos svārkos. «Bet kur Sofrons?» Arkādijs Pavličs vaicāja. Stārasts vispirms žigli nolēca no zirga, palocījās līdz jostas vietai, pasacīja kungam: «Esiet sveicināts, tētiņ Arkādij Pavlič,» — pēc tam pacēla galvu, izslējās un ziņoja, ka Sofrons aizbraucis uz Perovu, bet esot jau aizsūtīts tam pakaļ. «Nu, nāc mums līdzi,» Arkādijs Pavličs sacīja. Stārasts pieklājības dēļ paveda savu zirgu vairāk pie malas, uzzvēlās tam mugurā un devās sīkiem rikšiem pakaļ karietei, turēdams rokā cepuri. Mēs iebraucām sādžā. Uz ielas sastapām vairākus zemniekus, kas tukšos ratos brauca mums pretī; viņi brauca no piedarba, dziedādami, ar visu augumu palēkdamies un kājas pa gaisu mētādami; bet, ieraugot mūsu karieti un stārastu, pēkšņi apklusa, noņēma savas ziemas cepures (bija vasara) un piecēlās sēdus, it kā gaidīdami pavēles. Arkādijs Pavlovičs tiem laipni palocījās. Varēja manīt, ka pa visu ciemu sāka ātri izplatīties kāda kustība. Sievietes rūtainos brunčos svieda ar skaidām neattapīgajiem vai pārāk centīgajiem suņiem; klibs tēvainis ar bārdu līdz pat acīm atrāva nepadzirdinātu zirgu no akas, iebelza nez kāpēc tam pa sāniem un tikai pēc tam paklanījās. Puisēni garos krekliņos brēkdami metās mājās, nogūlās ar vēderu uz augstā sliekšņa, pārkāra galvu viņā pusē, pasvieda kājas gaisā un ta varen veikli pārvēlās viņpus durvīm tumšā priekšnamā, no kurienes tad laukā vairs arī nerādījās. Pat vistas paātrinātiem teciņiem skrēja uz pavārtēm; dūšīgs gailis melnām krūtīm kā atlasa veste un sarkanu, līdz pat sekstei uzliektu asti viens vienīgs palika ielas vidū un pašreiz jau grasījās rāties, bet pēkšņi sakautrējās un arī metās projām. Burmistra istaba stāvēja no pārējām nomaļus bieza, za]a kaņepāju lauciņa vidū. Mēs apstājāmies pie vārtiem. Penočkina kungs piecēlās, ar gleznainu kustību nometa no pleciem savu apmetni un izkāpa no karietes, laipnīgi lūkodamies apkārt. Burmistra sieva saņēma mūs, zemu klanīdamās, un pienāca nobučot kungam roku. Arkādijs Pavličs pajāva tai izbučoties, cik vēlas, un uzkāpa uz lievenēm. Priekšnamā tumšā kaktā stāvēja stārastiene un arī paklanījās, bet pieiet kungam pie rokas neuzdrošinājās. Tā saucamajā saltajā istabā — no priekšnama pa labi — jau rosījās vēl divas sievietes; 1ās nesa no turienes laukā visādas grabažas, tukšus vienkočus, kā koks sakaltušus kažokus, sviesta podus, šūpuli ar skrandu kaudzi un raibi satīstitu zīdaini; slaucīja ar pirts slotām gružus. Arkādijs Pavličs izsūtīja tās laukā un novietojās uz sola zem svētbildēm. Kučieri sāka stiept iekšā kastes, ceļasomas un citas lietas, cenzdamies, cik vien iespējams, mazināt savu smago zābaku klaudzoņu.

Arkādijs Pavličs pa to laiku izprašņāja stārastu par ražu, par sējumiem un citām saimniecības lietām. Stārasts uz visu atbildēja kārtīgi, tomēr kaut kā gļēvi un neveikli, it kā nosalušiem pirkstiem pogādams ciet savu kaftānu … Viņš stāvēja pie durvīm un visu laiku dairījās un raudzījās apkārt, griezdams ceļu veiklajam kambarsulainim. Gar viņa varenajiem pleciem man izdevās saskatīt, ka priekšnamā burmistra sieva paklusām sita kādu citu sievieti. Piepeši ierībējās rati un apstājās pie lievenēm: ienāca burmistrs.

Sis — pēc Arkādija Pavliča izteiciena — valstsvīrs bija neliela auguma, bet plecīgs, sirms un miesās drukns cilvēks ar sarkanu degunu, mazām, blāvi zilām actiņām un vēdekļveidīgu bārdu. Te man jāpiezīmē, ka kopš tiem laikiem, kamēr vien pastāv Krievija, tajā nav vēl bijis neviens labi uzbarojies un bagātībā iedzīvojies cilvēks bez pamatīgi kuplas bārdas; dažs visu savu mūžu ir nostaigājis ar plānu ķīļbārdiņu, bet te pēkšņi, skaties — viņš jau apkuplojis visapkārt kā spožs mēness, — tīri brīnums, no kurienes tie mati radušies! Burmistrs, kā varēja noģist, bija Perovā krietni iemetis: ir seja bija diezgan uztūkuši, ir degvīna smaka bija jaušama.

—  Ak jūs, mūsu gādnieki, mūsu žēlotāji, — viņš iesāka dziedošā balsī un ar lādu aizgrābtību sejā, ka likās, nupat, nupat viņam sāks birt asaras, — tad tomēr nu reizīti atbraucāt! . . . Rociņu, tētiņ, rociņu! — viņš vēl piedziedāja, jau iepriekš izstiepdams lūpas.

Arkādijs Pavličs viņa vēlēšanos apmierināja.

—   Nu, Sofron, kā tev, brālīt, veicas ar darbiem? — viņš mīlīgi jautāja.

—   Ak jūs, mūsu tētiņ! — Sofrons izsaucās. — Kāpēc gan lai ar tiem, ar tiem darbiem neveiktos labi! Taču jau jūs, mūsu tētiņš, mūsu labdarītājs, esat nu mūsu sādžiņu apgaismojis ar savu atbraukšanu, aplaimojis līdz mūsu mūža dienu galam. Pateikšana dievam, Arkādij Pavlič, pateikšana dievam! Viss ir labi, viss ir labi jūsu žēlastības dēļ.

Te Sofrons mirkli klusēja, palūkojās uz kungu un, it kā atkal jaunas jūtu plūsmas aizrauts (ari reibums savu tiesu palīdzēja), palūdza vēl otrreiz kunga rociņu un iedziedājās vēl jo saldāk:

—   Ak jūs, tētiņi mūsu žēlīgie… un … un … ko tur vairs… Nudien, gluži muļķis esmu kļuvis aiz priekiem… Skatos, skatos, pats savām acīm neticu … Ak tētiņ, jūs mūsu! …

Arkādijs Pavlovičs paskatījās uz mani, pavīpsnāja un ievaicājās: — N'est-ce pas que c' est touchant?'

—   Jā, tētiņ Arkādij Pavlič, — nenorimtī- gais burmistrs turpināja, — bet kā tad jūs šitā? Tētiņ, pavisam satriecat jūs mani, ka nebija jums labpaticies par savu atbraukšanu man ziņu padot. Kur nu jūs lai naksniņu pārguļat? Te tagad visur netīrība, mēsli…

—   Nekas, Sofron, nekas, — smaidīdams atbildēja Arkādijs Pavličs, — tepat ir labi.

—   Ak mūsu tētiņ, — kam te gan labi? Mums, zemnieku ļautiņiem, labi; bet jūs taču … Ak mūsu tētiņ, mūsu labdarītāj, ak jūs, tētiņ mūsu! … Piedodiet man, muļķim, esmu jēgu zaudējis, nudien, pavisam prātu izdzīvojis.

Pa to laiku ienesa vakariņas; Arkādijs Pavličs sāka ēst. Vecais savu dēlu aizdzina projām, — sak, gaisu te maitā.

—   Nu, ko, vecais, vai robežas esat jau nosprauduši? — Penočkina kungs apvaicājās, lūkodams pielāgoties zemnieku valodai un man mirkšķinādams.

—   Nospraudām jau, tētiņ, nospraudām, paldies tavai žēlastībai. Aizvakar parakstījām papīru. Hlinovieši gan no sākuma ietiepās…

Jā, taisnība, tētiņ, tā tas tiešām bija. Prasīja … prasīja sev… i dievs zina, ko prasīja; tāpat aiz savas muļķības, nejēgas ļautiņi. Bet mēs, tētiņ, no tavas žēlastības pateicību, kur vajag, parādījām, arī vidutāju Mikolaju Miko- lajiču ar pienācīgu pateicību apmierinājām; visu pēc tavas pavēles, tētiņ, darījām; kā tu liki, tā mēs arī darījām un saziņā ar Jegoru Dimitriču rīkojāmies.

—  Jegors jau man par to ziņoja, — Arkādijs Pavličs svarīgi piezīmēja.

—   Kā tad, tētiņ, Jegors Dimitričs, kā tad.

—   Nu tad tagad nu jūs esat apmierināts?

Sofrons to tikai bija gaidījis. — Ak mūsu

tētiņ, mūsu žēlotāji — viņš atkal iedziedājās. — Apžēlojieties par mani… Mēs taču par jums, mūsu gādnieku, dienām un naktīm dievu to kungu lūdzam… Zemītes jau nu gan mums tā pamazāk …

Penočkins viņu pārtrauca: — Nu labi, labi, Sofron; es jau zinu, tu man esi centīgs kalps… Nu, bet kāds jums bija izkūlums?

Sofrons nopūtās.

—   Ai tētiņ tu mūsu, izkūlums gan nav nekāds labais. Bet, — ak jā, tētiņ, — ļaujiet jums ziņot, mums te ir gadījusies tāda lietiņa (te viņš, rokas paplezdams, pienāca tuvāk Pe- nočkina kungam, pieliecās un piemiedza vienu aci): uz mūsu zemes bija pagadījies mironis.

—   Kā tā?

—  Tur arī man pašam pietrūkst prata, tētiņ; laikam pats nelabais uzgrūdis. Labi, ka gulēja pie pašas robežas; ko tur slēpt, uz mūsu zemes jau gan atradām; bet es viņu tūlīt liku pārvilkt kaimiņu daļā, kamēr vēl to varēja, un pieliku sargus, bet savējiem stingri pieteicu: muti, es saku, turēt! Bet stanovojam katram gadījumam paskaidroju, sak, redziet, kāda kārtība; viņu ar tējiņu pacienāju, pa- teicībiņu pasniedzu … Taču, ko gan jūs domājat, tētiņ? Mironis nu palika svešiem uz kakla; bet mironis — tas, tētiņ, ir vismaz divi simti rubļu kā akā.

Pa to laiku ārā bija jau pavisam satumsis; Arkādijs Pavličs lika nokopt galdu un atnest sienu. Kambarsulainis paklāja mums palagus, salika spilvenus; mēs apgūlāmies. Sofrons aizgāja uz savu galu, saņēmis vēl rīkojumu rītdienai. Arkādijs Pavličs iemigdams vēl brīdi paprātoja par krievu zemnieka teicamajām īpašībām un pie tās pašas reizes man piemetināja, ka Sofrona pārvaldniccības laikā Sipilovkas zemnieki neesot palikuši viņam ne graša parādā … Naktssargs sāka klaudzināt klabatas, kaut kur mājas otrā galā iepīkstējās vēl pienācīgo pašaizliedzības apziņu neiemācījies bērns… Mēs aizmigām.

Otrā rītā piecēlāmies diezgan agri. Es gatavojos braukt uz Rjabovu, bet Arkādijs Pavličs vēlējās parādit man savu muižu un pierunāja mani palikt vēl tepat. Ari man pašam nebija nekas pretī pārliecināties īstenībā par valstsvīra Sofrona izcilajām spējām. Ieradās burmistrs. Viņam mugurā bija zili, ar sarkanu jostu sajozti svārki. Šodien viņš runāja daudz mazāk nekā vakar, cieši un vērīgi skatījās kungam acīs, atbildes deva gudras un lietišķas. Mēs kopā ar viņu devāmies uz piedarbu. Sofrona dēls, trīs aršinas garais stārasts, pēc visām pazīmēm spriežot, gaužām muļķīgs cilvēks, arī nāca mums līdzi, bez tam mums vēl pievienojās rakstvedis Fedoseje- vičs, atvaļināts zaldāts ar milzīgām ūsām un ļoti dīvainu sejas izteiksmi: likās, it kā viņš kādreiz būtu par kaut ko pārāk stipri izbrīnījies un kopš tā laika vēl tagad nebūtu īsti atjēdzies. Mēs apskatījām piedarbu, riju, pūnes, šķūņus, vējsudmalas, laidaru, dārzājus, kaņepāju laukus; viss tiešām bija lieliskā kārtībā; vienīgi zemnieku bēdīgās sejas radīja manī zināmu nesapratni. Un ne tikvien par derīgo — Sofrons bija gādājis arī par glītumu: gar grāvjiem iestādījis vītolus, starp labības stirpām pie piedarba ierīkojis smilti ņ ā rn nokaisītus celiņus, uz vējsudmalām uzstādījis vēja rādītāju — lāci ar atplestu muti un sarkanu mēli; lopu kūts ķieģeļu ēkai viņš bija pielipinājis kaut ko līdzīgu grieķu fron- tonam un zem frontona ar baltu krāsu uzrakstījis: «Celta Šipilovas tsiemā tūkstotis

astuņi simti četradesmitā gadā. Šī kiic.» Arkādijs Pavličs te galīgi atmaiga un sāka man franču valodā izklāstīt obroka iekārtas labumus, turklāt tomēr piezīmēdams, ka klaušas gan muižniekiem esot izdevīgākas, bet — vai nu maz kas ir izdevīgs! . . . Pēc tam sāka dot burmistram padomus, kā stādāmi kartupeļi, kā sagatavojama lopbarība utt. Sofrons vērīgi klausījās kunga vārdos, reizēm arī šo to iebilda, bet nu vairs negodāja Arkādiju Pav- liču ne par tētiņu, ne par labdari un arvien no jauna uzsvēra, ka zemes šiem esot par maz, ka nebūtu par ļaunu piepirkt klāt. «Nu, ko — piepērciet!» Arkādijs Pavličs viņam atbildēja. «Uz mana vārda, man nav nekas pretī.» Sofrons uz to nekādu atbildi nedeva, glaudīja tikai bārdu. «Bet tagad nu būtu laiks aizjāt līdz mežam,» Penočkina kungs beidzot sacīja. Mums tūdaļ atveda apseglotus zirgus, un mēs aizjājām uz mežu jeb, kā pie mums saka, uz «aizliegumu». Šajā «aizliegumā» mēs atradām tādus biezokņus un tik daudz medījuma, ka šausmas, par ko Arkādijs Pavličs Sofronu uzlielīja un uzsila viņam uz pleca. Mežkopības lietās Penočkina kungs pieturējās pie krievu uzskatiem un sakarā ar to pat pastāstīja man par kādu ļoti — kā viņš pats teica — jocīgu gadījumu, kur kāds joku mīlētājs muižnieks, lai pierādītu savam mežsargam, ka meži no izciršanas nekļūst biezāki, izplūcis tam pusi bārdas … Bet pārējās saimniecības lietās viņi abi, ne Sofrons, ne

Arkādijs Pavličs, nebaidījās arī no jaunievedumiem. Pēc atgriešanās no meža sādžā bur- mistrs aizveda mūs apskatīt jauno, nesen no Maskavas atsūtīto vētījamo mašīnu. Mašīna tiešām strādāja labi; tomēr, ja Sofrons būtu paredzējis, kādas nepatikšanas ir viņu, ir viņa kungu šajā pēdēja gājienā sagaidīja, tas droši vien būtu labāk palicis ar mums mājās.

Lūk, kas notika. Iznākot no šķūņa, mēs ieraudzījām šādu skatu. Gabaliņu no šķūņa vārtiem, līdzās dubļainai ūdens peļķei, kur bezbēdīgi plunčājās trīs pīles, bija nometušies ceļos divi zemnieki: viens — vecītis ap gadu sešdesmit, otrs — gadus divdesmit vecs puisis, abi salāpītos pakulu kreklos, basām kājām, apjozušies ar auklu. Rakstvedis Fedo- sejevičs cītīgi ņēmās ap tiem un droši vien būtu paguvis tos pierunāt, lai iet projām, ja mēs būtu kaut cik ilgāk uzkavējušies šķūnī; bet, ieraudzījis mūs, viņš izstiepās kā svece un sastinga savā vietā. Turpat stāvēja arī stārasts ar atplestu muti un neziņā nolaistām dūrēm. Arkādijs Pavličs sarauca uzacis, iekoda lūpā un piegāja pie lūdzējiem. Abi klusēdami palocījās viņam līdz zemei.

—   Kas jums vajadzīgs? Ko jūs lūdzat? viņš noprasīja stingrā balsī un mazliet caur degunu. (Zemnieki palūkojās viens uz otru, bet neteica ne vārdiņa, tikai piemiedza acis it kā no saules un sāka straujāk elpot.)

—   Nu, kas jums ir? — Arkādijs Pavličs turpināja un tūlīl pievērsās Sofronam. — No kādas ģimenes?

—       No Tobojejeviem, — burmistrs gausi atbildēja.

— Nu, ko tad jūs tā? — ierunājās atkal Penočkina kungs. — Vai jums mēle ir vai nav? Stāsti tu, kas tev vajadzīgs, — viņš pamāja ar galvu pret veco. — Tad nebaidies taču, muļķi!

Vecais izstiepa savu tumšbrūno, rievaino kaklu, greizi pavēra zilganās lūpas, aizsmakušā balsī pateica: «Paglāb, lielskungs!» — un atkal piesita pieri pie zemes. Arī jaunais zemnieks atkal paklanījās. Arkādijs Pavličs ar cienīgu pašapziņu paskatījās uz viņu pakaušiem, tad atmeta galvu atpakaļ un nostādīja drusku platāk kājas.

—   Kas ir? Par ko jūs sūdzaties?

—       Apžēlo, lielskungs! Ļauj elpu atvilkt… Esam uz pēdīgo nomocīti. (Vecais ar mokām spēja parunāt.)

—   Kas tevi nomocīja?

—   Nu, taču Sofrons Jakovličs, tētiņ.

Arkādijs Pavličs brītiņu klusēja.

—   Kā tevi sauc?

—   Antipu, tētiņ.

—   Un kas tas tāds?

—   Mans dēluks, tētiņ.

Arkādijs Pavličs atkal brīdi klusēja un sašķobīja ūsas.

—   Nu, kādā ziņā tad viņš tevi ir nomocījis? — viņš atkal ierunājās caur ūsām uz vcco.

—   Izpostīja līdz pēdējam. Divus dēlus, tētiņ, bez kārtas rekrūšos nodeva, tagad vēl trešo ņem nost. Vakar, tētiņ, pēdējo gotiņu no sētas aizveda, manu saimnieci sasita, — edz, še, viņa žēlastība. (Viņš parādīja uz sta- rastu.)

—   Hm, — sacīja Arkādijs Pavličs.

—   Neļauj jel galīgi izputināt, maizes devēj!

Penočkina kungs kļuva īgns.

—   Ko tas galu galā nozīmē? — viņš ar visai neapmierinātu seju pusbalsī vērsās pie burmistra.

—   Dzērājs, cienītais kungs, — burmistrs atbildēja, pirmoreiz izrunādams pagodinājuma vārdu, — nestrādā, jau piekto gadu vienmēr paliek obroku parādā.

—   Sofrons Jakovličs reiz parādu manā vietā samaksāja, tētiņ, — vecais turpināja, — redz, še, jau piektais gadiņš, kā samaksāja; bet, līdzko samaksāja, tā arī sāka mani verdzināt, tētiņ, un tad vēl…

—   Bet kā tev rentes parāds radās? — Penočkina kungs viņam bargi noprasīja. (Vecais nokāra galvu.) — Droši vien mīli žūpot, pa krogiem vazāties? (Vecais grasījās atvērt muti.) Es jūs gan pazīstu, — iekaisis turpināja Arkādijs Pavličs, — jums ka tikai piedzerties un uz krāsns gulēt, bet kārtīgais zemnieks lai par jums atbild.

—   Un rupjš arī vēl turklāt, — iemeta kunga valodai starpā burmistrs.

—   Nu, tas jau pats par sevi saprotams. Tas arvien tā sakrīt kopā; es ne vienreiz vien to esmu ievērojis. Cauru gadu noplītē, izlaižas rupjībās, bet tagad pie kājām vārtās.

—   Tētiņ, Arkādij Pavlič, — vecais izmisis ierunājās. — Apžēlojies, pasargā, — kur nu es rupjš? Kā debesu dieva priekšā es jums saku: nav vairs pa spēkam to izturēt. Sofrons Ja- kovličs ir mani ienīdis, par ko ienīdis, — tur dievs viņa tiesnesis. Putina galīgi laukā, tētiņ … Pēdējo, lūk, še, dēliņu … arī to… (Vecā vīra izdzeltējušās un iekritušās acīs pamirdzēja asariņa.) Apžēlojies, dieva dēļ, aizstāvi! …

—   Un ne tikai mūs vienus viņš tā, — jaunais zemnieks iesāka.

Arkādijs Pavličs pēkšņi aizsvilās.

Arkādijs Pavličs pagrieza tiem muguru. — Mūžīgi nemieri, — viņš caur zobiem noņurdēja un lieliem soļiem devās uz māju. Sofrons viņam sekoja. Rakstvedis bija izbolījis acis, it kā gatavodamies uz kādu lielu lēcienu. Stārasts aiztrenca pīles no peļķes. Abi lūdzēji pastāvēja vēl kādu laiciņu uz vietas, paraudzījās viens uz otru un, atpakaļ neatskatīdamies, palēnām vilkās projām.

Divas stundas vēlāk es jau biju Rjabovā un divatā ar Anpadistu, man pazīstamu zemnieku, gatavojos uz medībām. Penočkina kungs līdz pat manai aizbraukšanai sirdījās uz Sofronu. Es ierunājos ar Anpadistu par Sipilovas zemniekiem, par Penočkina kungu un apvaicājos, vai viņš nepazīst turienes bur- mistru.

—   Vai Sofronu Jakovliču? … Ehe!

Kas viņš ir par cilvēku?

—  Suns, ne cilvēks: otra tada suņa līdz pašai Kurskai neatradīsi.

—   Kā tā?

—      Sipilovkā jau tikai vārda pēc pieder tam, kā viņu sauc, Penkinam. Ncba tā ir viņa, bet Sofrona.

—   Tiešām?

—   Valda kā savējo. Visi zemnieki viņam parādā, nostrādājas viņa darbos kā vergi: dažus sūta šķūtīs, citus — kur nu kuro … Galīgi nomocījis.

—   Zemes tur viņiem laikam stipri maz?

—   Maz? Viņš 110 hlinoviešiem vien astoņdesmit desetīnu rentē, no mūsējiem simt divdesmit: še tev, — tur vien jau ir veselas pusotra simta desetīnas. Un viņš jau nedzen peļņu ar zemi vien: pelnās gan ar zirgiem, gan ar lopiem, gan ar degutu, ar eļļu, ar kaņepājiem un ar ko tik visu vēl ne! … Gudrs, aplam gudrs un kur bagāts, pagāns! Viens kas nelāgi — kaujas. Zvērs, ne cilvēks. Es saku — suns, tīrais suns.

—   Kāpēc tad zemnieki par viņu nesūdzas?

—   Te nu bija! Kungam — kas kungam par bēdu! Renti tam nomaksā kārtīgi, kas tad viņam? Un pamēģini tikai, — viņš, brīdi klusējis, piebilda, — ej vien sūdzies — laipni lūdzam. Tad viņš tevi… Jā, ej vien … Tad viņš tevi gan … ēhē …

Es atcerējos Antipu un pastāstīju par redzēto Anpadistam.

—   Nu, — Anpadisls noteica, — tagad viņš to apēdīs; nobeigs nabaga cilvēku pavisam. Un stārasts — tas viņu tagad nositīs. Lūk, kur nav cilvēkam laimes, kad tā padomā vien! Un par ko cieš? .. . Sapulcē, lūk, ar viņu, ar to pašu burmistru, bija saslīvējies jādomā, ka nebija varējis vairs izturēt… Teiksim, vai tā nu kāda liela lieta! Bet viņš no tās reizes ari pasāka viņu, to pašu Antipu, knābāt. Tagad nu noknābs. Tas taču ir tāds suns, dievs lai man piedod grēkus, tāds suns, — zina, kuru var piežmiegt. Tos večus, kas bagātāki un kam stiprākas ģimenes, tos viņš, plikpaurainais velns, neaizskar, bet te nu ārdās kā negaiss! Viņš taču Antipam divus dēlus ārpus kārtas rekrūšos nodeva, nešpetnais liekulis, dievs lai man grēkus piedod! Blēdīgais suns!

Mēs devāmies cejā uz medībām.

Zalcbrunnā, Silēzijā 1847. gada jūlijā

KANTORIS

Tas bija rudenī. Es jau vairākas stundas biju klaiņājis ar šauteni pa laukiem un laikam gan pirms vakara nebūtu griezies atpakaļ uz iebraucamo vietu pie Kurskas lielceļa, kur gaidīja mans trijjūgs, ja ārkārtīgi smalkais un saltais lietus, kas kopš paša rīta ne sliktāk par vecmeitu neatlaidīgi un nežēlīgi lipa man klāt, pēdīgi nebūtu piespiedis mani pameklēt kur tuvumā kaut vai pagaidu pajumti. Kamēr es vēl gudroju, uz kuru pusi iet, pēkšņi ieraudzīju zemu būdiņu zirņu lauka malā. Piegājis būdiņai klāt un paskatījies zem salmu jumtiņa, es ieraudzīju tik vārgu vecīti, ka man tūliņ ienāca prātā tas mirstošais āzis, ko Robinsons bija atradis kādā savas salas alā. Vecītis tupēja zemē, miedza savas aptumsušās, šaurās ačteles un loti knaši, bet uzmanīgi ka zaķis (nabagam nebija neviena zoba) košļāja sakaltušu, cietu zirni, to nemitīgi valstīdams no viena mutes kakta otrā. Viņš bija tā nogrimis savā darbā, ka nemaz nepamanīja mani pienākam.

—  Vecotēv, ei, vecotēv! — es to uzrunāju.

Viņš pārtrauca košļāšanu, augstu uzrāva

uzacis un ar pūlēm atvēra acis.

—   Nu, — viņš aizsmakušā balsī nočāpsti- nāja.

—   Kur te ir tuvuma kāda sādža? — es vaicāju.

Vecītis sāka atkal savu košļāšanu. Viņš nebija mani labi sadzirdējis. Es atkārtoju jautājumu skaļāk.

—   Sādža? … IJn ko tu tur?

—   Paglābties no lietus.

—  A! (Viņš pakasīja savu saulē iedegušo pakausi.)

—   Nu tad tu ej tā, — viņš pēkšņi sāka bērt vārdus, tiem līdzi mētādamies rokām, — ej areče, šitā… tur tad .. . paiesi, raug, gar to sila malu un, kad tā paiesi, paiesi, — tad tur tu uziesi, ek, še, uz ceļa; un tad tu griezies no tā ceļa nost un turies tik vairāk pa labai rokai, arvien vairāk, arvien vairak … Nu, un tad tur arī būs Anaņjeva. Bet varbūt arī uz Sitovku aiziesi.

Es tikai ar grūtībām varēju viņu saprast. Ūsas viņu traucēja, un arī mēle slikti klausīja.

—        Un no kurienes tu pats esi? — es viņam jautāju.

—   Ko?

—   No kurienes tu esi?

—   No Anaņjevas.

—   Ko tu te dari?

—   Ko-a?

—   Ko tu te dari?

—   Es te par sargu.

—   Ko tad tu te sargā?

—   Nu, zirņus.

Man negribot bija jāpasmejas.

—   Bet apžēlojies, — cik tev ir gadu?

—   A dieviņš to zina.

—   Tu jau, liekas, lāgā neredzi!

—   Ko-a?

—   Man liekas, tu lāga neredzi!

—       Nu kā tad. Reizēm ir tā, ka nedzirdu pavisam.

—   Kā tad tu vari par sargu būt, apžēlojies?

—   To nu vecākie zina.

«Vecākie!» es nodomāju un ar nožēlu paskatījos uz nabaga vecīti. Viņš aptaustīja sevi, izvilka no azotes gabaliņu saziedējušas maizes un sāka to sūkāt kā zīdainis, ar piepūli ievilkdams uz iekšu jau tā iekritušos vaigus.

Es devos mežiņa virziena, pagriezos pa labi, tad vēl un vēl pa labi, kā man bija devis padomu vecītis, un nonācu beidzot pie liela ciema ar jaunlaiku gaumē — tas ir, ar kolonām — celtu mūra baznīcu un plašu kungu namu — ari tāpat ar kolonām. Jau no tālienes cauri biezajam lietus plīvuram saskatīju arī kādu par citām augstāku zemnieku māju ar dēļu jumtu un diviem dūmeņiem, droši vien stārasta mitekli; uz turieni tad nu es arī vērsu savus soļus, cerēdams atrast pie viņa patvāri, tēju, cukuru un ne pārāk saskābušu krējumu. Sava nosalušā suņa pavadīts, uzkāpu uz lie- venēm, iegāju priekšnamā, atvēru kādas durvis un lauku istabas parastās iekārtas vietā ieraudzīju vairākus papīriem apkrautus galdus, divus tumšsarkanus skapjus, ar tinti notašķītas tintnīcas, pudu smagas alvas smilt- nīcas', milzīgi garas zosu spalvas un citus piederumus. Uz kāda no galdiem sēdēja gadus divdesmit vecs puisis ar uztūkušu un slimīgu seju, mazām ačtelēm, taukainu pieri un pārmērīgi garām matu šķipsnām gar vaigiem. Ģērbies viņš bija, kā pienākas, — pelēkā nankina kaftānā ar taukotu spīdumu uz apkakles un vēdera.

—   Ko jums vajag? — viņš iejautājās, pa- sliedams galvu uz augšu kā zirgs, kas nav gaidījis, ka to pēkšņi saņems aiz purna.

—   Vai te dzīvo pārvaldnieks … vai . ..

—  Te ir muižas galvenais kantoris, — viņš mani pārtrauca. — Es te pašreiz dežurēju… Vai jūs izkārtni nelasījāt? Tālab tā ir pielikta.

—       Bet kur te varētu apžāvēties? Vai ciemā kādam ir patvāris?

—       Vai nu bez patvāriem, — svarīgi atteica jauneklis ar pelēko kaftānu, — jūs varat aiziet pie cientēva Timoteja vai arī saimes galā, vai arī pie Nazara Tarasoviča, vai arī pie putnu sievas Agrafenas…

—       Ar ko tu tur runā, auša tāds? Neļauj gulēt, nejēga! — atskanēja balss no blakus istabas.

Te, lūk, ir atnācis kāds kungs, prasa, kur varētu apžāvēties.

—   Kas par kungu?

—   Nezinu. Ar suni un šauteni.

Otrā istabā nočīkstēja gulta. Durvis atda- rījas, un ienāca gadus piecdesmit vecs vīrietis, resns, zema auguma, vērša sprandu, izvalbītām acīm, varen apaļiem vaigiem un it kā lakas pārvilktu, spīdīgu seju.

—   Ko jūs vēlaties? — viņš man noprasīja.

—   Apžāvēties.

—   Tikai ne šeit.

—        Es nezināju, ka šeit kantoris; bet, starp citu, es labprāt samaksātu . . .

Iespējams jau nu ir arī te, — resnis atteica, — lūk, še, lūdzu, nāciet šurp. (Viņš ieveda mani blakus istabā, tikai ne tajā, no kuras pats iznāca.) Vai te jums būs labi?

—       Būs labi . . . Bet vai nevarēs arī tēju ar krējumu?

—       Labprāt, tūlīt. Jūs tikām varēsiet noģērbties un atpūsties; bet tēju tūlīt uzvārīs.

—   Kam šī muiža pieder?

—   Losņikova kundzei, Helēnai Nikolajev- nai.

Viņš aizgāja. Es palūkojos apkārt: pie dēļu starpsienas, kas nodalīja manu istabu no kantora, stāvēja milzīgs ādas dīvāns; divi arī tāpat ar ādu apvilkti krēsli ļoti augstām atzveltnēm rēgojās abās pusēs vienīgajam logam, pa kuru varēja redzēt ielu. Pie zaļajām rožainiem rakstiem izraibinātajām tapešu sienām karājās trīs milzīgas eļļas krāsas gleznas. Vienā bija redzams putnu suns ar gaišzilu kakla siksnu un uzrakstu: «Redzi, šis ir mans prieks»; sunim pie kājām tecēja upe, bet viņējā krastā zem priedes sēdēja nesamērīgi liels zaķis ar saslietu ausi. Otrā gleznā divi veči ēda arbūzu: garām arbūzam tālumā bija saredzama grieķu kolonu eja ar uzrakstu: «Vēlēšanos piepildījumu templis». Trešajā gleznā bija attēlota kaila sieviete, guļus en raccourci pozā, ar sarkaniem ceļgaliem un ļoti resniem papēžiem. Mans suns, ne mirkli nekavēdamies, ar pārdabiskām pūlēm paspraucās zem dīvāna un, kā redzams, bija atradis tur daudz putekļu, jo sāka briesmīgi šķaudīt. Es piegāju pie loga. Iešķībi pāri ielai no kungu mājas uz kantori bija noliktas laipas — visai prātīga ierīce, jo, pateicoties mūsu melnzemei un ilgstošajam lietum, visapkārt bija šausmīgi dubļi. Kungu māja stāvēja ar aizmuguri pret ielu, un pie tās norisinājās tas pats viss, kās parasti norisinās pie visām kungu mājām: meitas noplukušās katūna drēbēs tecēja šurp un turp; saimes ļaudis brida pa dubļiem, šad tad apstādamies un pakasīdami" sev muguru; pie sētas piesietais desmitnieka zirgs kūtri kustināja asti un, purnu augstu pacēlis, grauza sētu; kladzināja vistas; panīkušas tītaru mātītes nemitīgi sa- kliedzās cita ar citu. Uz tumšas, satrupējušas ēciņas — laikam gan pirts — lieveņa sēdēja drukns puisis ar ģitāru , un diezgan braši dziedāja pazīstamo romanci:

«Tuksnesie es perojām iešu No šīma skaisatām birzetalām,» utt.

Pie manis istabā ienāca resnis.

—   Te jums nes jau tēju, — viņš ar tīkamu smaidu man ziņoja.

Puisis pelēkajā kaftānā, kantora dežurants, novietoja uz veca kāršu spēles galdiņa patvāri, tējkanniņu, glāzi ar ieplīsušu apakštasi, krējuma podiņu un virteni Bolohovas kliņģeru, cietu kā krams. Resnis aizgāja.

—   Kas viņš tāds? — es pavaicāju dežurantam. — Stārasts?

—   Nebūt ne; agrāk viņš bija galvenais kasieris, bet tagad iecelts par galveno kantoristu.

—   Bet vai tad stārasta jums nav?

—   Nebūt ne. Ir burmistrs Mihaila Vikulovs, bet stārasta nav.

—   Bet vismaz pārvaldnieks taču ir?

—      Kā ne, pārvaldnieks ir: vācietis, Linda-

mandols, Kārlis Karličs; tikai viņš gan nekā ne dara, ne rīkojas.

—   Kas tad pie jums rikojas?

—   Pati kundze.

—       Vai re!… Nu, ko — vai te kantorī jūs esat daudz ļaužu?

Puisis brītiņu domāja.

—   Seši cilvēki.

—   Un kas tie būtu?

—       Nu redziet: vispirmāk būs Vasilijs Nikolajičs, galvenais kasieris; tad Pēteris, kantorists, Pētera brālis Ivans, kantorists, un otrais Ivans, kantorists; tad Koskenkins Nar- kizovs, ari kantorists, un, raug, še, es… Visus jau nevar nemaz tā uzreiz uzskaitīt.

—       Laikam gan jūsu kundzei daudz muižas ļaužu?

—   Nē, nevar vis teikt, ka daudz …

—   Nu cik tomēr?

—   Sanāks varbūt tā ap pusotra simta.

Mēs abi brīdi klusējām.

—       Nu kā: vai tu labi raksti? — es atkal iesāku.

Puisis plati, ar visu muti pasmaidīja, pamāja ar galvu, iegāja kantorī un atnesa aprakstītu lapiņu.

—* Lūk, še mans raksts, — viņš sacīja, arvien vēl smaidīdams.

Es paskatījos; uz ceturtdaļloksnes iepelēka papīra glītā rokrakstā, lieliem burtiem bija rakstīts:

P A V Ē L E

NO ANAŅJEVAS MUIŽAS KUNGU MAJAS GALVENA KANTORA BURMISTRAM MIHAILAM VIKULOVAM. Nr. 209.

«Tev tiek uzdots tūlīt pēc šās pavēles saņemšanas nekavējoties izmeklēt: kas tas bija, kas pagājušo nakti piedzērušā stāvokli un ar nepieklājīgām dziesmām izgāja caur Angļu parku un uzmodināja un satraucēja franču guvernanti madamu Enženi? Kur ir bijušas naktssargiem acis? Kas stāvēja parkā par sargu? Kas šādas nekārtības ir pieļāvis? Par visu augstāk sacīto tiek tev pavēlēts izdarīt sīku izmeklēšanu un bez kavēšanās ziņot kantorim.

Galvenais kantorists Nikolajs Hvostovs.»

Pavēlei bija uzspiests milzīgs zīmogs ar ģerboni un uzrakstu «Anaņjevas muižas kungu galvenā kantora zīmogs», bet zemāk bija pierakstīts: «Stingri izpildīt. Helena Los- ņikova».

—   Vai to pati kundze pierakstījusi? — es pavaicāju.

—   Ka tad, viņa pati: viņa vienmēr pati. Citādi pavēle nevar stāties spēkā.

—   Nu, kot, tagad šo pavēli sūtīsiet bur- inistram?

Nebūt ne. Viņš atnāks pats un izlasīs, tas ir, viņam nolasīs priekšā; viņš, lūk, mums neprot lasīt. (Dežurants atkal brītiņu klusēja.) Nu, kā liekas? — viņš sinīknēdams piebilda. — Vai nav labi uzrakstīts?

—   Labi.

—   Jāatzīstas, ka es pats gan to neesmu sacerējis. LIz to mums Koskenkins liels meistars.

Kā? … Vai tad pie jums mēdz pavēles iepriekš sacerēt?

Kā gan citādi? Nevar taču rakstīt uzreiz tīrrakstā.

Bet cik tev maksā algu? — es apvaicājos.

Trīsdesmit pieci rubļi; bez tam vēl pieci rubļi zābakiem.

—   Un tu esi apmierināts?

Taču jau apmierināts. Pie mums kantorī netiek vis kurš katrs. Man nu gan dievs tā novēlējis: mans tēvocis kalpo par nama pārzini.

—   Un tev ir labi?

—   Labi. Taisnību sakot, — viņš turpināja nopūzdamies, — piemēram, pie tirgotājiem mūsu brāļiem kantoristiem ir gan labāk. Pie tirgotājiem mūsējiem iet pavisam citādi. Lūk, še vēl vakar pie mums bija atbraucis kāds tirgotājs no Veņovas, - tad viņa puisis man stāstīja … Laba dzīve, nav vārdam vietas, laba.

—   Nu, kā? Vai tad tirgotāji lielākas algas maksā?

—   Dievs, sargi! Viņš tevi uz vietas aiztrieks ratā, ja tu kaut ieminēsies par algu. Nē, pie tirgotāja tu dzīvo uz ticības un bijības. Viņš tevi ēdina, dzirdina, apģērbj un visu ko… Ja izdarīsi pa prātam, — dos vēl vairāk . .. Kas tur no tās algas? Tā bijusi nebijusi… Un tirgotājs mēdz dzīvot vienkārši, pa krievu paražai, kā jau pašu cilvēks:

tu brauc ar viņu kaut kur ceļā, — kad viņš dzer tēju, dzer tu arī, ko viņš ēd, to pašu ēd tu ari. Tirgotājs… ko nu par to: tirgotājs vis nav tas, kas muižnieks. Tirgotājs pa tukšo neākstās; ja noskaišas, — ņem piekauj, un beigas. Viņš tev mūžīgi nekremt un nedzeļ… Ar kungiem — bēdu dienas! Nekas tiem nav pa prātam: tad sitas nav labi, tad to tu neesi izdarījis, kā vajag. Pasniegsi viņam glāzi ūdens vai ēdienu: «Ak, ūdens smird! Ak, ēdienam smaka!» Iznes laukā, pastāvi brītiņu aiz durvīm, ienes atkal atpakaļ. «Nu, redzi, tagad ir labs, tagad nesmird.» Un tad vēl pašas tās kundzes, es jums teikšu, tās kundzes, kādas tās!… Vai arī, lūk, še, tāpat jaunkundzes!…

—   Fedjuška! — atskanēja rešņa balss no kantora.

Dežurants naski aizmetās projām. Es izdzēru tējas glāzi, apgūlos uz dīvāna un aizmigu. Nogulēju apmēram pāris stundu.

Pamodies gribēju celties, bet laiskums vēl neļāva; es atkal aizvēru acis, tomēr aizmigt vairs neizdevās. Aiz starpsienas kantorī klusām sarunājās. Es neviļus sāku klausīties.

—  Tā, tā, Nikolaj Jeremejič, — kāda balss sacīja, — tā jau ir. To nevar atstāt neievērotu; saprotams, nevar… Hm! (Runātājs nokāsējās.)

—  Ticiet jus man, Gavrila Antonič, — rešņa balss atbildēja, — vai nu es lai nezinātu šejienes kārtību, apdomājiet paši.

—   Kam gan to vēl labāk zināt nekā jums,

Nikolaj Jeremejič: jūs taču te esat, var teikt, galvenā persona. Nu, kā tad būs? — man nepazīstama balss turpināja. — Pie kā mēs paliksim, Nikolaj Jeremejič? Atļaujiet dzirdēt jūsu domas.

Pie kā paliksim, Gavrila Antonič? Tas atkarīgs, tā sakot, no jums: jūs, kā liekas, nemaz nevēlaties…

—   Apžēlojieties, Nikolaj Jeremejič, ko jūs runājat? Mēs esam tirgotāji, mūsu uzdevums — pirkt. No tā mēs, Nikolaj Jeremejič, var teikt, dzīvojam.

—^Astoņi rubļi, — resnais ar gausu uzsvaru noteica.

Bija dzirdama nopūta.

- Nikolaj Jeremejič, jūs prasāt pārāk dārgi.

—  Nevar lētāk, Gavrila Antonič; dievs mans liecinieks, nevar.

Iestājās klusums.

Es klusītēm pacēlos un paskatījos pa sienas plaisu kantorī. Resnais sēdēja ar muguru pret mani. Viņam pretī sēdēja tirgotājs, gadus četrdesmit vecs, kalsnējs un bāls, kā ar gavēņa eļļu ieziests. Viņš nemitīgi urdījās sev pa bārdu, ātri mirkšķināja acis un raustīja lūpas.

—   Šoruden ziemāji, var teikt, lieliski sazēluši, — viņš no jauna atsāka sarunu, — es braucu un visu laiku tīksminājos. No pašas Voroņežas sākot, visur pirmā šķira, tā sacīt.

—      Jā, ziemāji nav slikti, — galvenais kantorists atteica. — Bet jūs jau zināt, Gavrila Antonič, — rudenis šitāds, pavasaris var but citāds.

—      Taisnība, Nikolaj Jeremejič, jūs pavisam pareizi teicāt: viss stāv dieva rokā… Bet, kā liekas, jusu viesis ir uzmodies.

Resnis apgriezās, ieklausījās.

Nē, viņš guļ. Bet var jau arī…

Viņš pienāca pie durvīm.

—       Nē, guļ, — viņš atkārtoja, atgriezdamies savā vietā.

—      Nu, kā tad bija, Nikolaj Jeremejič? — tirgotājs atkal iesāka. — Vajag to veikaliņu noslēgt . . . Lai tad arī iet, Nikolaj Jeremejič, lai arī iet, — viņš turpināja, pastāvīgi mirkšķinādams acis, — divus pelēkos un vienu balto jūsu žēlastībai, bet tur (viņš pamāja ar galvu uz kungu mājas pusi) sešus ar pusi. Nu, tātad — sitīsim saujā, — ko vairāk?

—  Četrus pelēcīšus, — atteica kantorists.

—  Nu, lai iet trīs!

—  Četrus pelēcīšus bez baltās.

—   Trīs, Nikolaj Jeremejič.

—       Trīs ar pusi, un tad ne kapeikas vairs mazāk.

—   Trīs, Nikolaj Jeremejič.

—  Nemaz nerunājiet, Gavrila Antonič.

—       Ek, cik viņš ietiepīgs, — tirgotājs noņurdēja. — Ja tā, tad es labāk iešu un salīgšu pats ar kundzi.

—        Kā gribat, — resnis atbildēja, — varējāt jau tūlīt to darīt. Patiešām, kāda gan vajadzība jums te plēsties? … Tā jums daudz labāk!

Nu ko jus, ko jūs, Nikolaj Jeremejič. Jus tūlīt jau lielajā!… Es jau to tik tāpat vien pateicu.

—  Nē, bez jokiem …

—  Nu ko nu, ko nu … Dzirdiet taču, es tikai pajokoju. Nu, saņem ar savus trīs ar pusi, ko lai ar tevi iesāk.

Četru jau nu vajadzēja, tikai es kā muļķis pārāk pasteidzos, — resnais nomurkšķēja.

—  Tātad tur augšā seši ar pusi, Nikolaj Jeremejič, — labība tiek atdota par seši ar pusi?

—  Par seši ar pusi, es jau teicu.

—   Nu, tad sitam saujā, Nikolaj Jeremejič (tirgotājs izplestiem pirkstiem iesita kantorista plaukstā). Lai tad ar dieva palīgu! (Tirgotājs piecēlās.) Un tagad nu es, Nikolaj Jeremejič, iešu pie kundzes, likšu sevi pieteikt un tad tā arī teikšu, sak, Nikolajs Jeremejičs par seši ar pusi atlaida.

—   Tā ari sakiet, Gavrila Antonič.

—   Un tagad, lūdzu, saņemiet.

Tirgonis ielika kantoristam rokā nelielu žūksni papīra naudas, papurināja galvu, diviem pirkstiem paņēma savu platmali, sagrozīja plecus, piešķīra visam augumam kustību līganumu un devās projām, pieklājīgi piemīdāms čīkstošos zābaciņus. Nikolajs Jeremejičs piegāja pie sienas un, cik es varēju noskārst, sāka pārskaitīt tirgotāja iedotos papīriņus.

Gar durvīm iespraucas sarkanmataina galva ar kuplu vaigubārdu.

—       Nu? Kā? — galva vaicāja. — Viss kārtībā?

—   Viss kārtībā.

—   Cik?

Resnais īgni pameta ar roku un norādīja uz manu istabu.

—  Ahā, nu labi! — galva atteica un pazuda.

Resnais piegāja pie galda, atšķīra grāmatu,

pievilka tuvāk skaitīkļus un sāka šurp un turp stumdīt kauliņus, rīkodamies nevis ar rādītāja, bet ar labās rokas vidējo pirkstu: tā tas ir smalkāk.

Ienāca dežurants.

—   Kas tev?

—   Atbraucis Sidors no Golopļokām.

—       A! Nu pasauc viņu! Bet paga, paga … Ej paskaties papriekš, vai svešais kungs vēl guļ vai jau pamodies.

Dežurants uzmanīgi ienāca manā istabā. Es atlaidu galvu uz medību somas, kas man bija spilvena vietā, un aizvēru acis.

—       Guļ, — dežurants nočukstēja, atgriezies kantorī.

Resnais noņurdēja kaut ko caur zobiem.

—        Nu, sauc Sidoru šurp, — viņš beidzot sacīja.

Es atkal piecēlos. Kantorī ienāca milzu auguma zemnieks, gadus trīsdesmit vecs, veselīgs, sārtiem vaigiem, gaišiem matiem un nelielu, sprogainu bārdiņu. Viņš pārmeta krustu svētbildes priekšā, paklanījās galvenajam kantoristam, saņēma savu cepuri ar abām rokām un nostājās taisni.

—       Labdien, Sidor, — resnais sacīja, turpinādams klaudzināt kauliņus.

—  Būsiet veseli, Nikolaj Jeremejič.

—  Nu, kāds ir ce|š?

—       Nekas, Nikolaj Jeremejič. Mazliet dub- līši. (Zemnieks runāja lēnām un paklusu.)

—   Ko sieva — vesela?

—   Kas šai kaiš!

Zemnieks nopūtās un izlika vienu kāju uz priekšu. Nikolajs Jeremejičs aizlika spalvu aiz auss un nošņauca degunu.

—        Nu, kādā vajadzībā atbrauci? — viņš turpināja, bāzdams atpakaļ kabatā rūtaino mutautiņu.

—        Paklausies, Nikolaj Jeremejič, no mūsu sādžas pieprasa namdarus.

—  Un kas par to? Vai jums viņu nav, vai?

—       Kā nu nav, Nikolaj Jeremejič, meža vietā, tad jau, protams… Tikai tagad taču pats darba laiks, Nikolaj Jeremejič.

—       Pats darba laiks! Pie svešiem peļņās, tur jus gan lieli gājēji, bet savai kundzei pastrādāt netīkas… Viss viens.

—        Darbs jau nu viss viens, tā ir, Nikolaj Jeremejič… Bet tikai…

—  Nu?

—   Maksa par daudz… nu, ta teikt…

Kas vēl nebūs! Vai re, kā palaidušies!

Nepļāpā!

—   Un tad vēl kas, Nikolaj Jeremejič: visa darba tur labi ja nedē|ai, bet noturēs mēnesi. Vai nu materiāla trūks, vai pieliks dārzā pie celiņu tīrīšanās.

—  Vai maz kur var pielikt! Pati kundze ir devusi pavēli, un mums ar tevi nav tur vairs ko prātot.

Sidors apklusa un sāka mīņāties no vienas kājas uz otru.

Nikolajs Jeremejičs pašķieba galvu uz sāniem un sāka atkal cītīgi klabināt kauliņus.

—   Mūsējie… zemnieki… Nikolaj Jeremejič… — Sidors pēdīgi ierunājās, ik pie katra vārda sastomīdamies, — lika man … jūsu žēlastībai… lūk, še… te būs… (Viņš iebāza savu milzeņa roku svārku azote un vilka no tās laukā satītu dvieli ar sarkaniem rakstiem.)

—   Ko tu, ko tu, nejēga, traks, vai, esi kļuvis? — resnais viņu steigšus pārtrauca. — Ej, ej uz manu istabu, ej! — viņš turpināja, gandrīz grūšus grūzdams pārsteigto zemnieku uz durvīm. — Paprasi tur sievai… Viņa iedos tev tēju, un es pats arī tūliņ aiziešu, ej! Nu, ko tu vēl? Ej taču!

Sidors aizgāja.

—  Tas ir gan… lacis! — galvenais kantorists nomurmināja viņam pakaļ, nogrozīja galvu un piesēdās atkal pie saviem skaitīkļiem.

Piepeši uz ielas un uz lieveņa atskanēja klaigas: «Kupra! Kupra! Ko tu Kupram padarīsi!» — un pēc brītiņa kantorī ienāca maza auguma, diloņslima izskata cilvēks ar apbrīnojami garu degunu, lielām, nekustīgām acīm un aplam pašapzinīgu izturēšanos. Viņš bija ģērbies noplukušos un nodriskātos adclaida jeb, kā pie mums saka, adeloida krāsas garos svārkos ar plīša apkakli un pavisam sīkām podziņām. Viņš nesa uz muguras klēpi malkas. Viņam apkārt ālējās kādi pieci seši muižas cilvēki, visu laiku kaitinādami: «Kupra! Ko tu Kupram padarīsi! Kupra iecelts par krāsnkuri, Kupra krāsnkuris!» Cilvēks ar plīša apkakli tomēr nepievērsa saviem biedriem ne mazāko uzmanību un nepakustināja ne vaibstu. Mierīgiem soļiem viņš piegāja pie krāsns, nometa savu nesamo, atslējās, izvilka 110 svārku pakaļējās kabatas tabakas kārbiņu, izvalbīja acis un sāka dzīt sev degunā saberztu, ar pelniem sajauktu amoliņu.

Trokšņainajam pūlim iebrūkot, resnais sarauca uzacis un piecēlās no krēsla; bet, ieraudzījis, kas notiek, pasmaidīja un pavēlēja tikai, lai nekliedz, jo blakus istabā guļot mednieks.

—  Kāds mednieks? — ievaicājās pāris cilvēku vienā balsī.

— Muižnieks.

—   Ā!

— Manis dēļ lai trokšņo, — rokas ieplētis, ierunājās cilvēks ar plīša apkakli, — kas man bēdāsi Lai tikai mani neaiztiek. Par krāsnkuri mani ielika …

—   Par krāsnkuri! Par krāsnkuri! — pūlis iegavilējās.

—   Kundze tā pavēlēja, — viņš turpināja, paraustīdams"plecus, — bet jūs — pagaidiet vien … Jus vēl iecels par cūkganiem. Bet to, ka esmu drēbnieks un labs drēbnieks, Maskavā pie pirmajiem meistariem mācījies, jeneraļiem šuvis… to man neviens neatņems. Bet ko jūs dižojaties? … Ar ko? Liekēži, dienas zagļi, vairāk nekas. Lai palaiž mani pasaulē — es badā nenomiršu, neizputēšu; lai dod tikai man pasi rokā — nodevas atnesīšu, nomaksāšu kungiem, kā pieklājas. Bet ko jūs? Nobeigsieties, nosprāgsiet kā mušas, tas viss!

—   Are, kā nu sameloji, — viņu pārtrauca bakurētains puisis ar baltām uzacīm, sarkanu kaklautu un cauriem elkoņiem, — esi jau diezgan arī ar pasi izklejojies, bet ne kungi no tevis ir kapeiku redzējuši, ne tu pats sev grasi nopelnījis: pusbeigts mājās atvilkies, no tā laika vieni un tie paši svārciņi mugurā …

—   Ko tur var darīt, Konstantin Narkizič! — Kuprijans atteica. — Kad cilvēks iemīlas, — tad viņš ir pazudis un beigts cilvēks. Padzīvo tik ilgi kā es, Konstantin Narkizič, un tad vari mani tiesāt.

—   Tad nu bija gan atradis, kurā iemīlēties! Gatavā kroplē!

—   Nē, tā tu nesaki vis, Konstantin Narkizič…

—       Kam tu to gribi iestāstīt? Es esmu viņu redzējis; pērngad Maskavā pats savām acīm redzēju.

—   Pērngad viņa bija gan drusciņ izbojā- jusies, — Kuprijans sacīja.

—   Ek kungi, ko jūs tā, — nicīgā un nevērīgā balsī ierunājās garš, kalsnējs puisis ar pūtīm nosētu seju, sacirtotiem un saeļļotiem matiem, jādomā, kambarsulainis, — labāk lai Kuprijans Afanasjičs uzdzied mums savu dziesmiņu. Nu, Kuprijan Afanasjič, sāciet nu!

—   Jā! jā! — piebalsoja citi. — Ir gan tas Aleksandrs, viņš prot Kupru apcelt, tur nav vārdam vietas… Nu, Kupra, uzdziedi! Aleksandrs brašs puisis! Nu, dziedi!

—   Te nav vieta dziedāšanai, — stingri noteica Kuprijans, — te ir kungu kantoris.

—   Bet kas tad tev par to daļas? Laikam vēl pats taisies kantoristos! — rupji smiedamies, Konstantins atcirta. — Jādomā, ka tā gani

—   Viss stāv kungu vara, — nabadziņš atteica.

—   Skat, skat, kurp viņš tēmē, ehē, kāds! Ū! Ū! A!

Visi saka skaļi smieties, daži pat uz augšu palēkdamies. Par visiem skaļāk smējās puika ap gadu piecpadsmit, acīm redzot kāda saimes ļaužu aristokrata dēlēns: viņam bija veste ar bronzas pogām, mēļas krāsas kaklauts un arī pendērītis krietni apvēlies.

—   Bet, paklau, Kupra, atzīsties, — pašapmierināti ieteicās Nikolajs Jeremejičs, acīm redzami uzjautrināts un iejūsmots, — nav vis pārāk jauki būt par krāsnkuri, ko? Tāds draņķa amats vien ir, ko?

—   Ko lai dara, Nikolaj Jeremejič, — Kuprijans atteica, — palūk, jūs tagad esat mūsu galvenais kantorists, tas tiesa; tur nav ko strīdēties; bet arī jūs savā laikā bijāt atstumts novārtā un esat dabūjis arī zemnieka istabā padzīvot.

—   Klau, tu tomēr pielūko un neaizmir- slies, — resnais iekaisdams viņu pārtrauca, — ar tevi, nejēgu, pajoko; tev, mu|ķim, vajadzētu to saprast, vajadzētu būt pateicīgam, ka tevi jel maz ievēro.

—  Tas man neviļus tā iznāca, Nikolaj Jeremejič; piedodiet…

—   Vai tu re — šim neviļus!

Durvis atvērās, un ieskrēja kazaciņš.

—  Nikolaj Jeremejič, kundze jūs sauc pie sevis.

—   Kas vēl tur ir pie kundzes? — šis apjautājās kazaciņam.

—  Aksiņja Ņikitišna un tirgotājs 110 Ve- ņovas.

—  Acumirklī būšu klāt. Bet jūs, puiši, — viņš stingri turpināja, — eita labāk no šejienes laukā ar visu jūsu jauniecelto krāsnkuri; var uzkulties vācietis, ņems vēl un nosūdzēs.

Resnais saglauda matus, nokāsējās saujā, sapogāja svārkus un devās pie kundzes, plati likdams kājas. Pēc brītiņa aizgāja arī visa varza kopā ar Kupru. Kantorī palika vienīgi m.ins vecais paziņa dežurants. Viņš iesāka nsinat spalvas, bet turpat sēdus arī aizmiga. Dažas mušas tūdaļ izmantoja laimīgo gadījumi un aplipa tam ap muti. Ods nometās I nu uz pieres, pamatīgi nostājās uz savām Kājiņām un lēnām ielaida savu smeceri līdz pat galam viņa mīkstajā ādā. Durvīs atkal parādījās pirmītējā sarkanmatainā galva ar vaigubārdu. Tā apskatījās vienreiz, otrreiz visapkārt, tad ienāca kantorī kopā ar savu diezgan neskaisto rumpi.

Fedjuška! Ei, Fedjuška! Ko tu mūžīgi guli! — galva uzsauca.

Dežurants atplēta acis un piecēlās no krēsla.

—   Vai Nikolajs Jeremejičs aizgāja pie kundzes?

—   Aizgāja pie kundzes, Vasilij Nikolajič.

«Ahā!» es nodomāju. «Tad šis pats viņš ir — tas galvenais kasieris!»

Galvenais kasieris sāka staigāt pa istabu. Bet viņš, var teikt, drīzāk zagās nekā staigāja un vispār stipri vien atgādināja kaķi. Ap pleciem viņam kuļājās veca, melna fraka ar ļoti šaurām stērbelēm; vienu roku viņš turēja uz krūtīm, bet ar otru šad tad paraustīja savu augsto un pārāk šauro zirga astru apkaklīti, ar piepūli pagrozīdams galvu. Viņš nēsāja kazādas zābakus bez čīkstoņas un staigāja ļoti mīkstiem solīšiem.

—   Muižnieks Jaguškins šodien prasīja pēc jums, — dežurants piebilda.

Hm, prasīja? Ko tad viņš teica?

—   Viņš teica, vakara piebraukšot pie Tju- tjureva un jūs tur gaidīšot. Šim vajagot parunāt ar Vasiliju Nikolajeviču, viņš teica, par vienu lietu, bet, par kādu lietu, — to neteica: gan jau Vasilijs Nikolajičs, viņš teica, zināšot.

—   Hm! — galvenais kasieris norūca un piegāja pie loga.

—   Vai Nikolajs Jeremejevs kantorī? — priekšnamā atskanēja skaļa balss, un garš, redzami saniknots vīrietis ar nepareizi veidotu, bet izteiksmīgu un drosmīgu seju pārkāpa pār slieksni.

—   Viņa te nav? — viņš strupi jautāja, pārlaidis ašu skatienu istabai.

—   Nikolajs Jeremejičs ir pie kundzes, — kasieris atbildēja. — Bet ko jums vajag, Pāvil Andrejevič? Pasakiet man: jūs varat man teikt… Ko jūs vēlaties?

Ko es vēlos? Jūs gribat zināt, ko es vēlos? (Kasieris vārgi pamāja ar galvu.) Es gribu viņu pārmācīt, to resno neģēli, nekaunīgo melkuli … Es viņam gan rādīšu, kā apmelot cilvēkus!

Pāvils atmetās krēslā.

—   Ko jūs, ko jūs, Pāvil Andrejevič? Apmierinieties … Kā jums nav kauna? Neaizmirstiet, par ko jūs runājat, Pāvil Andrejevič! — kasieris steidzīgi šļupstēja.

—   Par ko es runāju? Kas man daļas, ka viņu iecēluši par galveno kantoristu! Neko

lakt, ir gan atraduši īsto! Te nu tiešām jāsaka, ielikuši āzi par dārznieku!

—   Ko nu, ko nu, Pāvil Andrejevič, tā nevajag! Rimstieties. Kas tās nu par blēņām?

—   Nu lapsa kūmiņš sāk atkal asti luncināt! … Es viņu pagaidīšu te, — Pāvils sirdīgi noteica un uzsita ar roku uz galda.

Ahā, tur jau viņš nāk, — viņš piebilda, palūkodamies pa logu, — kā vilku piemin, vilks klāt. Laipni lūdzam! (Viņš piecēlās.)

Nikolajs Jeremejevs ienāca kantorī. Viņa seja laistījās priekā, bet, ieraugot Pāvilu, viņš it kā mazliet apjuka.

—   Sveicināts, Nikolaj Jeremejič, — Pāvils nozīmīgi sacīja, lēnām virzīdamies tam pretī, — sveicināts.

Galvenais kantorists klusēja. Durvīs parādījās tirgotāja seja.

—   Kāpēc jūs nevēlaties man atbildēt? — Pāvils turpināja. — Bet nē, nē, — viņš piebilda, — tā tomēr neder: ar kliegšanu un lamāšanos nekā nepanāksi. Nē, jūs labāk, Nikolaj Jeremejič, pasakiet man ar labu, — par ko jūs mani vajājat? Par ko jūs tīkojat mani nobeigt! Nu, sakiet taču, sakiet!

—   Te nav īstā vieta ar jums izskaidroties, — galvenais kantorists ne bez uztraukuma atbildēja, — un nav arī īstais brīdis. Tikai par vienu man, jāatzīstas, brīnums: kā jums ir ienācis prātā, ka es gribot jūs nobeigt vai vajājot? Kā gan es galu galā varētu jūs vajāt? Jūs taču nekalpojat pie manis kantorī.

—   Vēl ko! — Pāvils atbildēja. — Tā tikai trūka! Bet kālab jūs vēl izliekaties, Nikolaj Jeremejič? … Jūs taču mani saprotat.

—   Nē, nesaprotu.

—   Nē, saprotat.

—   Dieva vārds, nesaprotu.

—   Jūs vēl dievojaties! Nu, ja jau reiz tā, tad tā: sakiet, — vai jūs dieva nemaz nebīs- taties? Nu, kādēļ jūs neliekat mierā nabaga meiču, neļaujat viņai dzīvot? Ko jums no viņas vajag?

—   Par ko jūs runājat, Pāvil Andrejevič? — ar liekuļotu izbrīnu jautāja resnais.

—   Ak tad tā? Viņš nekā nezinot!… Par Tatjanu es runāju, dzirdat? Bīstieties dieva,— par ko jūs atriebjaties? Kaunieties: jūs esat precēts vīrs, jums bērni jau mana auguma, bet es… es turpretī nekā slikta… es gribu viņu precēt: es izturos godīgi.

—   Bet kādā ziņā tad es tur vainīgs, Pāvil Andrejevič? Kundze jums neatļauj precēties: tas viņas kundziskā varā! Ko tad es tur?

—   Ko tad jūs? Ak jūs varbūt neesat ar to veco raganu — ar to saimniecības vadītāju saostījies? Varbūt nepienesat tai visādas tenkas, ko? Sakiet, — vai jūs neesat samelsis visādus melus un nejēdzības par meiteni, kam nav neviena aizstāvja? Tā varbūt nebija jūsu gādība, ka viņu paņēma no veļas meitām un nolika pie trauku mazgāšanas? Vai tā nebija jūsu žēlastība, ka viņu sit un ka viņai jāstaigā pakulu brunčos? . .. Kaunieties, kaunieties kaut sava vecuma pēc! Ja ne šodien, tad rit jūs var ķert trieka… Būs jādod dievam atbilde.

—   Lamajieties vien, Pavil Andrejevič, lamājieties … Diezin vai ilgi jums vairs nāksies lamāties!

Pāvils aizsvilās.

—   Ko? Tu iedomājies man draudēt? — viņš nikni svieda vārdus. — Tu domā, es no tevis bīstos? Nē, brālīt, neesi atradis īsto! Kas man ko bīties? … Sev maizi es visur atradīšu. Ar tevi pašu gan ir pavisam kas cits! Tu tik vien vari, kā tepat dzīvot, celt citiem neslavu un zagt…

—   Vai redzat, cik liels uzpūties! — pārtrauca viņu kantorists, jau zaudēdams pacietību. — Felšērs, vienkāršs felšērs, nejēga dakterētājs, bet paklausies vien viņā, — ūja, kas par svarīgu personu!

Jā gan, felšērs; bet bez šā felšēra jūsu žēlastība tagad jau kapsētā trupētu … Nelabais mani trieca šo izārstēt, — viņš piezīmēja caur sakostiem zobiem.

—   Tu mani izārstēji?… Tu gribēji gan mani noindēt; ar driģenēm mani apdzirdīji,— kantorists atcirta.

—   Ko tur varēja darīt, ka cits nekas tev nelīdzēja?

—   Driģenes ir ārstniecības valdes noliegtas, — Nikolajs turpināja, — es tevi vēl iesūdzēšu … Tu gribēji mani nobendēt — lūk, ko! Tikai dievs nepieļāva.

—   Nu, diezgan, diezgan, kungi, pietiks! — kasieris lūkoja iejaukties.

—   Atstājies! — kantorists uzkliedza. — Virļš gribēja mani nozāļot! Vai tu to saproti?

—   Tad ta man liela vajadzība … Bet klausies, Nikolaj Jeremejič, — Pāvils jau gluži izmisis atkal ierunājās, — pēdējo reizi es tevi lūdzu… Tu pats mani piespied… Man tas nav vairs pa spēkam. Liec taču tu mums mieru, vai saproti? Bet citādi nudien viens no mums neizies sveikā, to es tev saku.

Resnais saslējās.

—   Es no tevis nebīstos, — viņš kliedza, — tu dzirdi, pienapuika! Es arī ar tēvu tiku galā, arī viņam ragus aplauzu, — tas tev labs paraugs, pielūko!

—   Nepiemini man tēvu, Nikolaj Jeremejič, nepiemini!

—   Vai tu re! Tu laikam man aizliegsi?

—   Dzirdi, ko tev saka: nepiemini!

—   Bet es tev saku: neaizmirsties … Lai nu tu arī esi kundzei šā vai tā nezin cik vajadzīgs, bet, ja būs jāizvēlas viens no mums, — tad tu, mīlulīt, nenoturēsies! Dumpoties nevienam nav atļauts, pielūko! (Pāvils trīcēja aiz niknuma.) Bet tai skuķei, tai Tatjanai, tā tai arī vajadzēja, to viņa bija pelnījusi… Un pagaidi tikai, ar to vien vel viņai nepietiks!

Pāvils paceltām rokām metās uz priekšu, un kantorists smagi nogāzās uz grīdas.

—   Važās viņu, važās, — Nikolajs Jeremejičs ievaidējās.

Ivs neņemos aprakstīt šā skata beigas; jau la baidos, vai nebūšu aizvainojis lasītāja smalkjūtību.

To pašu dienu es atgriezos mājās. Pēc nedēļas dabūju zināt, ka Losņakova kundze pa vecam paturējusi pie sevis kalpošanā tiklab Pāvilu, kā Nikolaju, bet skuķi Tatjanu nosūtījusi prom: jādomā, ka tā nav bijusi viņai vajadzīga.

BIRJUKS

Es braucu vakarā mājup no medībām viens vieglajā droškā. Līdz mājām bija vēl verstis astoņas; mana krietnā rikšotāja ķēve naski tecēja pa putekļaino ceļu, paretam nosprauslādamās un pakustinādama ausis; piekusušais suns kā piesiets ne soļa neatrāvās no pakaļējiem riteņiem. Tuvojās pērkona negaiss. Priekšā aiz meža cēlās milzīgs tumši zils mākonis; pāri galvai un pretī žigli slīdēja pelēki padebeši; vītoli trauksmīgi kustējās un šalca. Spiedīgā karstuma vietā pēkšņi iestājās valgs dzestrums; ātri biezēja ēnas. Es uzšāvu ar grožiem zirgam, nobraucu gravā, pārbraucu pār izžuvušu, viscaur kārkliem aizaugušu upīti, uzbraucu kalnā un iebraucu mežā. Ceļš man priekšā aizlocījās starp bieziem, jau krēslas pielijušiem lazdu krūmiem; ar pūlēm tiku uz priekšu. Droška lēkāja pa cietām simtgadēju ozolu un liepu saknēm, kas pastāvīgi šķērsoja dziļās, ratu iebrauktās grambas; zirgs sāka klupt. Pēkšņi augšā iedūcās spēcīga vēja pūsma, koki sāka locīties un šņākt, lielas lietus lāses, asi plīkšķēdamas, sāka kapāt lapas; nostiepās zibens — un negaiss bija klāt. Lietus sāka līt straumēm. Es sāku braukt soļiem un drīz vien biju spiests apstāties pavisam: zirgam stiga kājas, redzēt nevarēja, ne acī durams. Es kaut kā paslēpos zem kupla krūma. Sakucies un aizklājis seju, es pacietīgi gaidīju negaisa beigas, kad piepeši, zibenim paspīdot, man likās, it kā uz ceļa pavīdētu liela auguma cilvēks. Es sāku cieši lūkoties uz to pusi, — tas pats cilvēks pēkšņi, kā no zemes izaudzis bija nostājies pie manas droškas.

—   Kas te ir? — skanīga balss prasīja.

—   Bet kas tu pats esi?

—   Šejienes mežsargs.

Es pateicu savu vārdu.

—   A, es pazīstu! Jūs braucat uz mājām?

—   Uz mājām. Bet redzi, kas par negaisu …

—   Jā, negaiss, — balss atbildēja.

Balts zibens apspīdēja mežsargu no galvas līdz kājām; tūlīt sekoja spalgs, īss pērkona grāviens. Lietus sāka gāzties ar divkāršu spēku.

—  Tas drīz nepāries, — mežsargs turpināja.

—   Ko lai dara?

—  Ja vēlaties, es aizvedīšu jūs uz savu māju, — viņš piesolījās, vārdus aprauti izrunādams.

—   Esi lik labs!

—   Lūdzu, sēdieties!

Viņš piegāja zirgam pie galvas, saņēma to aiz iemauktiem un rāva uz priekšu. Mēs sākām braukt. Es turējos pie droškas sēdekļa, kas līgojās «kā laiviņa uz jūras», un saucu savu suni. Mana ķēve, nabadzīte, ar pūlēm brida pa dubļiem slīdēdama un klupdama; mežsargs līgojās ilkšu galā no vienas puses uz otru, atgādinādams spoku. Mēs braucām diezgan ilgi; pēdīgi mans ceļvedis apstājās. — Are, te nu mēs esam mājās, kungs, — viņš mierīgā balsī sacīja. Vārtiņi nočīkstēja, ierējās vairāki kucēni reizē. Es pacēlu galvu un zibens spīdumā saskatīju nelielu mājiņu plaša, ar zedeņu sētu apžogota pagalma vidū. Kādā lodziņā spīdēja blāva uguntiņa. Mežsargs pieveda zirgu pie lievenēm un pieklauvēja pie durvīm. — Tūlīt, tūlīt! — atskanēja sīka bal- stiņa, nodipēja mazu kājiņu solīši, noklabēja aizbīdnis, un uz sliekšņa parādījās gadus divpadsmit veca meitene ar audekla strēmeli sajoztā krekliņā un vējlukturi rokā.

—   Parādi kungam uguni, — viņš tai sacīja, — bet es jūsu drošku nolikšu pajumē.

Meitene paskatījās uz mani un gāja istabā. Es devos viņai līdzi.

Mežsarga mājiņā bija tikai viena piekvē- pusi, zema un tukša istaba bez lāvām un šķērssienām. Pie sienas karājās noplīsis kažoks. Uz sola gulēja vienstobra šautene, kaktā bija samesta lupatu guba; pie krāsns stāvēja divi lieli podi. Uz galda dega skals, skumīgi uzliesmodams un dzisdams. Pašā istabas vidū garas kārts galā karājās šūpulis. Meitene nodzēsa vējlukturi, apsēdās uz maza ķeblīša un sāka ar labo roku kustināt šūpuli, ar kreiso notrausdama skalam ogli. Es apskatījos apkārt, — man sažņaudzās sirds: nav priecīgi ieiet naktī zemnieka istabā. Zīdainis šūpulī dvašoja aši un grūti.

—   Vai tu esi te viena pati? — es pavaicāju meitenei.

—  Viena, — viņa tikko dzirdami atbildēja.

—   Tu esi mežsarga meita?

—   Jā, mežsarga, — viņa nočukstēja.

Durvis nočīkstēja, un, galvu pieliecis, pār

slieksni pārkāpa mežsargs. Viņš pacēla no grīdas vējlukturi, piegāja pie galda un aizdedzināja degli.

—   Laikam gan pie skala nebūsiet pieradis? — viņš sacīja un papurināja savas matu cirtas.

Es pavēros viņā. Man reti ir gadījies redzēt tik brašu viru. Viņš bija liela auguma, plecīgs un stalts. Zem slapjā, nātnā krekla bija redzami vareno muskuļu izciļņi. Melna, sprogaina bārda līdz pusei sedza viņa skarbo, vīrišķīgo seju. No biezo, kopā saaugušo uzacu apakšas droši lūkojās nelielas, brūnas acis. Viegli iespriedis rokas sānos, viņš nostājās manā priekšā.

Es pateicos un apvaicājos, kā viņu sauc.

—   Mans vārds ir Foma, — viņš atbildēja, — bet visvairāk mani saukā par Birjuku1 .

—   A! Tātad tu esi Birjuks?

Es ar divkāršu ziņkāri viņu aplūkoju. Tiklab no sava Jermolaja, kā ari no citiem es bieži vien biju dzirdējis nostāstus par mežsargu Birjuku, no kura visi apkārtnes zemnieki baidījās kā no uguns. Pēc viņu vārdiem visā pasaulē nebija otra tāda sava amata pratēja kā viņš: «Nastiņu žagaru, ir to nepaļaus aiznest; vienalga ap kādu laiku, kaut pašā pusnakti, viņš uzkritīs kā sniegs uz galvas, ir nemēģini pretoties, — stiprs un izveicīgs kā velns … Un nekā viņu nevar pielabināt: ne ar sīvo, ne ar naudu, — neķeras ne uz kādas makšķeres… Cik reižu jau labi ļaudis nav gribējuši norūķēt to pie malas, bet nekā — nedodas rokā.»

Lūk, kā par Birjuku atsaucās apkārtējie zemnieki.

—   Tātad tu esi Birjuks, — es atkārtoju, par tevi, brālīt, esmu jau dzirdējis. Runā,

ka tu neviena netaupot.

—  Pildu savu amatu, — viņš drūmi atbildēja, — par velti kunga maizi ēst neklājas.

Viņš izvilka aiz jostas aizbāzto cirvi, apsēdās uz grīdas un sāka plēst skalus.

1 Par birjuku Orlas guberņā sauc vientulīgu un drumu cilvēku. (Aut. piezīme.)

Vai saimnieces tev nav? — cs ieprasījos.

Nav, — viņš atbildēja un spēcīgi savēcināja cirvi.

—   Nomira?

—   Nē… jā … nomira, — viņš piebilda un novērsās.

Es klusēju. Viņš pacēla acis un paskatījās uz mani.

—   Aizbēga ar pilsētas klaidoni, — viņš izgrūda ar cietsirdīgu smīnu. Meitene nodūra galvu; bērns pamodās un sāka brēkt; meitene piegāja pie šūpuļa. — Še iedod, — Birjuks iebāza viņai rokā netīru zīžamo radziņu. — Arī šito, lūk, še, pameta, — viņš pusbalsī turpināja, rādīdams uz zīdaini. Tad piegāja pie durvīm, apstājās un pagriezās atpakaļ.

—   Jūs, kungs, laikam gan mūsu maizes neēdīsiet, — viņš teica, — bet man cita nekā …

—   Man ēst negribas.

—   Kā zināt. Es uzliku patvāri, bet nav tējas… Iešu palūkoties, ko jūsu zirgs dara.

Viņš izgāja, aizcirzdams durvis. Es vēlreiz apskatījos apkārt. Tagad man istaba likās vēl skumīgāka nekā pirmīt. Sūra atdzisušu dūmu smaka nepatīkami smacēja elpu. Meitene nekustējās no vietas, nepacēla acis; pa reizei viņa pakustināja šūpuli, bikli pavilk- dama atpakaļ no pleca slīdošo krekliņu; viņas kailās kājas nekustīgi karājās lejup.

—   Kā tevi sauc? — es pajautāju.

—   Par Ulilu, — viņa atbildēja, vēl zemāk noliekdama savu bēdīgo sejiņu.

Ienāca mežsargs un apsēdās uz sola.

—   Negaiss sāk pāriet, — viņš, brītiņu klusējis, ieteicās. — Ja vēlaties, es pavadīšu jūs laukā no meža.

Es piecēlos. Birjuks paņēma šauteni un pārbaudīja tās pulvera laipiņu.

—   Kāpēc tev to? — es apvaicājos.

—  Mežā blēņojas … Pie Ķēvju gravas cērt koku, — viņš piemetināja, atbildot uz manu jautājošo skatienu.

—   Vai tad no šejienes var dzirdēt?

—   Arā var.

Mēs abi izgājām laukā. Lietus bija mitējies. Tālumā vēl drūzmējās smagi mākoņu blāķi, retumis uzliesmoja garas zibens svītras; bet mums virs galvām šur tur jau vīdēja tumši zila debess; cauri retiem, žigli skrejošiem padebešiem iemirdzējās pa zvaigznītei. Lietus apslacināto un vēju saviļņoto koku apveidi aizvien skaidrāk atšķīrās no tumsas. Mēs uzklausījāmies. Mežsargs noņēma cepuri un pielieca galvu. «Dzi… dzirdi,» viņš piepeši sacīja un izstiepa roku. «Vai re, kādu naksniņu izvēlējies.» Es nedzirdēju neko citu, kā vien tikai lapu šalkoņu. Birjuks izveda zirgu no pajumtes. «Bet šitā,» viņš skaļi piebilda, «es varu vēl nokavēties un palaist viņu garām.» — «Es iešu tev līdzi… gribi?» — «Labi,» viņš atteica un atstūma zirgu atpakaļ nojumē. «Mēs vi 1,1 u viens divi noķersim, un pec tam es jūs pavadīšu. Iesim!»

Mēs sākām iet: Birjuks pa priekšu, es viņam pakaļ. Dievs to zina, kā viņš samanīja ceļu, bet viņš apstājās tikai retu reizi un arī tad tikai tālab, lai uzklausītos cirvja klaudzienos. «Vai re,» viņš caur zobiem murmināja. «Dzirdat? Dzirdat?» — «Bet kur?» — Birjuks paraustīja tikai plecus. Mēs nokāpām liekņā, vējš uz mirkli apklusa, — tagad arī es skaidri sadzirdēju cirvja vienmērīgos cirtienus. Birjuks paskatījās uz mani un pamāja ar galvu. Mēs devāmies tālāk pa slapjām papardēm un nātrēm. Atskanēja dobjš un ilgstošs troksnis.

— Nogāza … — Birjuks nomurmināja.

Debesis pa to laiku arvien vairāk noskaidrojās; mežā bija jaušama maza gaismiņa. Pēdīgi mēs iznācām no gravas laukā. «Pagaidiet te,» mežsargs man iečukstēja, noliecās un, paslējis šauteni uz augšu, nozuda krūmos. Es klausījos ar sasprindzinātu uzmanību. Caur pastāvīgajiem vēja grūdieniem man likās, ka tuvumā dzirdu nestipras skaņas: cirvis uzmanīgi klaudzēja pret zariem, čīkstēja riteņi, sprauslāja zirgs … «Kurp tu? Stāvi!» pēkšņi atskanēja Birjuka dzelžainā balss. Otra balss atkliedzās žēli, kaut kā līdzīgi zaķim . . . Iesākās cīniņš. «Nedomā, ne-ē-domā,» elsdams atkārtoja Birjuks, «ne- izmuksi…» Es metos uz trokšņa pusi un, uz katra soļa klupdams un krizdams, pieskrēju pie cīņas vietas. Pie nocirsta koka zemē locījās mežsargs; viņš bija saspiedis zagli zem sevis un ar jostu sēja tam rokas uz muguras. Es piegāju klāt. Birjuks uzcēlās un piecēla zagli kājās. Es ieraudzīju samirkušu, skrandainu zemnieku ar garu, sapinkojušos bārdu. Tepat stāvēja kaulains, vārgs, lūku segu līdz pusei apsegts zirdziņš ar ratiem. Mežsargs nerunāja ne vārda; arī zemnieks klusēja un tikai skurināja galvu.

—   Laid viņu vaļā, — es iečukstēju Birju- kam ausī, — es par koku samaksāšu.

Birjuks klusēdams saņēma zirgu uz pieres pie krēpēm — ar labo roku viņš turēja zagli aiz jostas. «Nu, kusties, vārna!» viņš bargi uzsauca. — «Paņemiet, raug kur, cirvīti!» zemnieks nomurmināja. — «Kāpēc lai tas te pazūd?» mežsargs piebilda un pacēla cirvi. Mēs sākām kustēties. Es gāju nopakaļus. Sāka no jauna līt un drīz vien gāza atkal kā spaiņiem. Ar pūlēm aizkulāmies līdz istabai. Saķerto zirgu atstājis pagalmā, Birjuks ieveda zemnieku istabā, atlaida vaļīgāk sasieto jostu un apsēdināja viņu kaktā. Meitene, kas bija pie krāsns iesnaudusies, uzlēca kājās un ar mēmām izbailēm nolūkojās uz mums. Es apsēdos uz sola.

—   Tad ta nu gāž atkal, — mežsargs ieteicās, — vajadzēs nogaidīt. Vai negribat atgulties?

—   Pateicos.

—      Es jūsu žēlastības dēļ iespundētu viņu pieliekamajā, — viņš turpināja, norādīdams uz zemnieku. — Bet, raug, tur tas aizbīdnis tāds …

—  Atstāj šepat, neaiztiec viņu, — es pārtraucu Birjuku.

Zemnieks pablenza manī caur pieri. Es sevī biju apņēmies, lai maksā ko maksādams, nabaga cilvēku atbrīvot. Viņš sēdēja uz soliņa nekustēdamies. Vējluktura gaismā varēju saskatīt tā novārgušo, krunkaino seju, dzeltenās, nokarenās uzacis, nemierīgās acis, izdēdējušos locekļus… Meitene nogūlās uz grīdas viņam pie pašām kājām un atkal aizmiga. Birjuks sēdēja pie galda, atspiedis galvu rokās. Kaktā cirpstināja circenis. . . Lietus grabināja jumtu un tecēja gar logiem lejup; mēs visi klusējām.

Zemnieks piepeši ierunājās:

—   Foma Kuzmič, dzirdi, Foma Kuzmič! — Viņa balss skanēja smagi un kā aizlauzta.

—   Ko teiksi?

—   Laid mani vaļā!

Birjuks neatbildēja.

—   Atlaid … es aiz bada … atlaid!

—   Pazīstu jau jūs, — mežsargs drūmi atteica, — visa jūsu sādža tāda — zaglis pie zagļa.

—   Atlaid, — zemnieks nerimās, — starasts mūs. .. mēs taču esam, edz še, kā izputināti . . . Atlaid!

—   Izputināti! … Zagt nevienam nav atļauts.

—     Laid mani, Foma Kuzmič… pažēlo! Jūsējais — tu pats zini, kāds viņš ir: dzīvu apēdīs.

Birjuks novērsās. Zemnieks viss raustījās, kā drudža kratīts. Viņš purināja galvu un smagi elpoja.

—    Atlaid, — viņš atkārtoja dziļā izmisumā, — atlaid, dieva dēļ, atlaid! Es aizmaksāšu, tu redzēsi, nudie, dieva dēļ. Nudien, es aiz bada… Bērni pīkst, tu pats zini. Ir tik grūti, tik grūti.

—   Tomēr tu nedrīksti zagt.

—    Zirdziņu, — zemnieks turpināja, — zirdziņu, kaut vai to… vienīgais kustonītis … kaut to atlaid!

—    Tev saka, ka nevar. Arī man nav sava paša vaļa, man būs jāatbild. Un paļaut jums izlaisties arī nav jēgas.

—    Atlaid! Trūkums. Trūkums, Foma Kuzmič, tici tu man .. . Atlaid!

—   Pazīstu jau jūs!

—   Nu, laid!

—     E, ko ar tevi te daudz pļāpāt! Sēdi mierīgs, — citādi pie manis — tu zini? Vai kungu neredzi, ko?

Nabaga zemnieks nokāra galvu … Birjuks nožāvājās un nolieca galvu uz galda. Lietus vēl arvien nemitējās. Es gaidīju, kas notiks.

Zemnieks pēkšņi atslējās taisns. Acis viņam iekvēlojās, sejā iesitās sārtums.

—      Nu še, ēd; še, aizrijies, še, — viņš •iesāka, acis piemiedzis, nolaidis lupu kaktiņus

lejup, — še ņem, nešķīstais gars, dzer kris- liga cilvēka asinis, dzer …

Mežsargs pagriezās pret viņu.

—       Jā, — es tev to saku, tev, tu aziāts, asinssūcējs, tev!

—       Vai tu esi piedzēries, vai, ka sāc lamāties? — mežsargs pārsteigts ierunājās. — Vai tu prātu esi zaudējis?

—       Piedzēries!… Ne jau par tavu naudu, nolādētais sātans, zvērs, zvērs, zvērs!

—   Ak tu … es tev parādīšu!…

—        Kas man vairs? Vienalga — beigas tā kā tā. Kur es iešu bez zirga? Nosit — būs drīzāk gals; aiz bada vai citādi — viss viens. Lai put viss: sieva, bērni, — lai sprāgst visi nost… Bet pagaidi tikai, — gan pienāks arī tava kārta!

Birjuks piecēlās.

—        Sit, sit, — zemnieks iekliedzās negantā balsī, — nu, sit, sit… (Meitene uzlēca no grīdas un platām acīm lūkojās viņā.) Nāc, sit!

—        Klusu! — mežsargs ieaurojās un paspēra divus so|us.

—        Lai paliek, Foma, lai paliek, — es iekliedzos, — liec viņam mieru … dievs ar viņu.

—       Neklusēšu vis, — nelaimīgais turpināja. — Tā vai tā beigas — vienalga. Slepkavnieks, zvērs, kaut tu galu dabūtu!… Bet pagaidi, pagaidi — ilgi tu vis nevaldīsi! Aizžņaugs arī tev rīkli, tikai pagaidi!

Birjuks satvēra viņu aiz pleca … Es metos zemniekam palīgā …

—   Neķerieties klāt, kungs! — mežsargs man uzkliedza.

Es nebūtu no viņa draudiem sabijies un pastiepu jau roku; bet — man par lielāko pārsteigumu, viņš ar vienu ķērienu norāva zemniekam no elkoņiem jostu, satvēra viņu aiz apkakles, uzmauca cepuri tam uz acīm, atvēra durvis un izgrūda viņu laukā.

—   Brauc ratā ar visu savu zirgu! — viņš nokliedza tam pakaļ. — Tikai piesargies tu man otrreiz …

Viņš atgriezās istabā un sāka rakņāties kaktā.

—   Nu, Birjuk, — es pēdīgi ieteicos, — tu nu gan sagādāji man pārsteigumu; kā es skatos, tad tu esi goda dvēsele.

—   E, ko nu, kungs, — viņš mani īgni pārtrauca, — tikai, lūdzams, neizstāstiet. Bet tagad es labāk jūs pavadīšu, — viņš piebilda, — lietus jau laikam tik drīz vēl nepāries…

Varēja dzirdēt, ka ārā ierībējās zemnieka ratu riteņi.

—   Pavej, kur nu aizvelkas! — Birjuks nomurmināja. — Es viņam gan! .. .

Pēc pusstundas viņš atvadījās no manis meža malā.

DIVI MUIŽNIEKI

Laipnie lasītāji, man jau bija gods iepazīstināt jūs ar dažiem maniem kaimiņu kungiem; tagad nu atļaujiet man, izmantojot gadījumu (mums, rakstniekiem, arvien ir «gadījumi»), iepazīstināt jūs vēl ar diviem muižniekiem, kuru zemes robežās es bieži esmu medījis un kuri ir visai godājami un nevainojami, vairākos apriņķos vispārēju cieņu ieguvuši cilvēki.

Vispirms es jums aprakstīšu ģenerālmajoru Vjačeslavu Ilarionoviču Hvalinski. Iedomājieties gara auguma, senāk staltu, tagad jau mazliet aptūkušu, tomēr vēl nepavisam ne novītušu un pat ne vecīgu, bet, kā mēdz teikt, vīru vēl pašā briedumā. Tiesa, viņa kādreiz glītās un arī tagad vēl patīkamās sejas panti gan ir mazliet pārvērtušies, vaigi nokārušies, ap acīm starveidīgi savilkušās daudzas grumbiņas; viņam trūkst arī dažu zobu, kā to — Puškina vārdiem runājot — sacījis Sādi; gaišie mati, vismaz tie, kas vēl atlikuši, kļuvuši mēļi, pateicoties kādam šķidrumam, ko viņš nopircis Romnas zirgu tirgū pie žīda; kas uzdevies par armēni; Vjačeslavs Ilario- novičs staigā vēl vingri, smejas skaļi, žvadzina piešus, griež ūsas, beidzot dēvē sevi par vecu kavalēristu, kurpretī īsti veči, kā zināms, nekad sevi par večiem nenosauc. Viņš parasti nēsā līdz kaklam aizpogātus, garus svārkus, stērķelētas apkaklītes ar platu kaklasaiti un pelēkas, ar lāsutniņiem, pēc kareivju parauga- šūtas bikses, gardibeni viņš mēdz uzmaukt uz pašas pieres, tā ka pakausis paliek laukā. Viņš ir ļoti labs cilvēks, tikai ar diezgan dīvainiem uzskatiem un ieradumiem. Piemēram: viņš nekādi nespēj pret nabagākiem vai mazu dienesta pakāpju muižniekiem izturēties kā pret sev līdzīgiem cilvēkiem. Ar tiem runādams, viņš parasti skatās iesāņus, cieši atspiedis vaigu uz baltās, cietās apkakles, vai arī nejauši uzmet tiem salti dzidru, sastingušu skatienu, brītiņu klusē un tad sarauc galvvirsas ādu tā, ka mati sakustas; pat vārdus viņš izrunā citādi un nesaka vis, piemēram, «pateicos, Pāvil Vasiļjič» vai «panāciet, lūdzu, šurp, Mihailo Ivanič», bet «aeicos, Pal Asiļič» vai «panāst, lūdz, šu, Mihal Vanič». Bet pret zemāko slāņu ļaudīm viņa izturēšanās ir vēl dīvaināka: uz tiem viņš pavisam neskatās un, iekams izsaka tiem savu vēlēšanos vai pavēli, vairāk reižu no vietas ar noraizējušos un sapņainu vaigu atkārto: «Kā tevi sauc? … Kā tevi sauc?» — sevišķi uzsvērdams pirmo balsienu «kā», bet pārējos izgrūzdams tik ātri, ka viss teikums stipri vien atgādina paipalu tēviņa brēcienu. Urdī- tājs un skopulis viņš ir milzīgs un tomēr slikts saimnieks; piemēram, viņš ir pieņēmis par pārvaldnieku atvaļinātu kavalērijas virsseržantu, mazkrievu, ārkārtīgi muļķīgu cilvēku. Te gan jāpiebilst, ka saimniecības lietās pie mums vēl neviens nav pārspējis to Pēterburgas izcilo dižvīru, kas, izlobījis no sava stārasta ziņojumiem sūro patiesību, ka viņa muižās bieži aizdegoties rijas un tādējādi ejot bojā daudz labības, bija izdevis stingru rīkojumu turpmāk nekad nesērt labību rijā, iekams uguns ceplī nav pilnīgi izdzisusi. Tas pats dižvīrs bija iedomājies arī visus savus tīrumus apsēt ar magonēm tā ļoti vienkārša aprēķina dēļ, ka magoņu sēklas dārgākas par rudziem un tātad magones sēt ir izdevīgāk. Viņš bija izdevis arī pavēli, ka visām viņa dzimtļaužu sievām jānēsā kokošņiki pēc Pēterburgā pagatavota parauga; un tiešām: viņa muižās vēl šobaltdien zemnieces valkā kokoš- ņikus … tikai virsū uz lakatiņa … Bet atgriezīsimies pie Vjačeslava Ilarionoviča. Vja- česlavs Ilarionovičs ir liels daiļā dzimuma cienītājs un, tiklīdz savā apriņķa pilsētā uz bulvāra ierauga daiļāku personu, bez kavēšanās sliepj viņai pakaļ; tikai, diemžēl, sāk tūlīt ari klibot, — kas ari ir ļoti vērā liekams apstāklis. Viņš labprāt spēlē kārtis, bet tikai ar zemākas pakāpes ļautiņiem; viņi tam: «Jūsu ekselence,» — bet viņš tos izlamā un izrāj pēc sirds patikas. Bet, kad pagadās spēlēt ar gubernatoru vai kadu citu augstu personu, ar viņu notiek apbrīnojama pārvērtība: tad viņš ir smaida, ir galvu paloka, ir acīs lūkojas — tīrais medutiņš . . . Pat paspēlē un nesūdzas. Lasīt Vjačeslavs llarionovičs lasa maz un lasīdams nemitīgi kustina ūsas un uzacis, likdams it ka viļņiem skriet pa seju no lejas uz augšu. It īpaši ievērojama Vjačeslava Ilarionoviča sejā ir šī viļņveidīgā kustība, kad tam atgadās (protams, viesu klātbūtnē) pārlaist acis pār «Journal de Debats» slejām. Vēlēšanās viņam ir diezgan ievērojama loma, tomēr 110 muižniecības priekšnieka goda viņš atsakās aiz skopuma. «Kungi,» viņš labvēļa un neatkarīga cilvēka balsī saka muižniekiem, kad tie viņam šo amatu piedāvā, «ļoti pateicos par man parādīto godu; bet es esmu nolēmis ziedot savu brīvo laiku vientulībai.» Sos vārdus pateicis, viņš tad vairāk reižu pagroza galvu uz labo un kreiso pusi, bet pēc tam cienīgi atbalsta zodu un vaigus uz apkakles. Jaunībā viņš ir bijis adjutantos pie kādas svarīgas personas, kuru tad nu citādi arī nemēdz nosaukt kā vienīgi vārdā un tēva vārdā. Ļaudis melš, it kā viņš tolaik esot pildījis ne tikai adjutanta pienākumus vien; piemēram, viņš esot, tērpies pilnā parādes formā, sapogājies un aizāķējies līdz pat apkakles pēdējam āķītim, sautējis savu priekšnieku pirti, — bet ne jau visām baumām var ticēt. Jāatzīmē, ka arī ģenerālis Hvalinskis pats nemil par savu dienesta karjeru runāt, kas vispār liekas diezgan dīvaini. Arī karā viņš, kā liekas, nav bijis. Dzīvot ģenerālis Hvalinskis dzīvo nelielā mājiņā, viens; laulības laimi viņš savā dzīvē nav izbaudījis un tāpēc līdz pat šim laikam skaitās vēl par līgavaini — pat par teicamu līgavaini. Toties viņa saimniecības vadītāja, gadus trīsdesmit piecus veca sieviete melnām acīm, melnām uzacīm, tukla,svaiga un ūsaina, arī darbdienās staigā sastērķelētās kleitās, bet svētdienās viņai ir pat mežģiņu piedurknes. Visjaukāks Vja- česlavs Ilarionovičs tomēr ir lielajos goda mielastos, kas tiek rīkoti par godu gubernatoram vai kādam citam dižvīram; tur viņš jūtas, var sacīt, gluži kā zivs ūdenī. Parasti tādos gadījumos viņš sēž ja nu ne tieši gubernatoram pie labās rokas, tad tomēr ne aplam tālu no tā; mielasta sākumā viņš nododas vairāk savas pašcieņas izjūtām un, krēslā atzvēlies, galvu nepagriezdams, ļauj skatienam no augšas slīdēt pār viesu apaļajiem pauriem un stāvajām apkaklēm; toties uz mielasta beigām kļūst aizvien jautrāks, sāk uz visām pusēm smaidīt (uz gubernatora pusi viņš smaida jau no mielasta sākuma), bet dažu labu reizi uzsauc pat tostu daiļajam dzimumam — šim mūsu planētas, kā viņš mēdz teikt, greznumam. Neizskatās slikti ģenerālis Hvalinskis arī visos citos svinīgajos aktos, eksāmenos, sapulcēs un izstādēs; arī pie garīdzniekiem pēc svētības viņš prot pieiet brīnišķīgi. Svinību izklīšanas laikā vai pie pārceltuvēm Vjačeslava Ilarionoviča ļaudis netrokšņo un nekliedz; gluži otrādi: pašķirdami pūlī ceļu vai izsaukdami karieti, viņi tikai patīkamā rīkles baritonā saka: «Atļaujiet, atļaujiet ģenerālim Ilvalinskim iziet cauri,» — vai: «Ģenerāļa Hvalinska ekipāžu . ..» Tiesa gan, Hvalinska ekipāža ir diezgan vecmodīga, viņa sulaiņu livrejas stipri nodilušas (ka tās ir pelēkas ar sarkaniem atlokiem, to nemaz nevajadzēs vēl pieminēt); arī viņa zirgi ir krietni padzīvojuši un diezgan ilgi savā mūžā nokalpojuši, bet Vjačeslavs Ilarionovičs uz sevišķu greznību jau arī nepretendē, un pasaulei miglu pūst acīs — to viņš uzskata par sava goda necienīgu. Sevišķu runas dāvanu Hvalinskim nav; var būt arī, ka viņam trūkst tikai izdevības savu daiļrunību parādīt, jo ne tikvien strīdu, bet pat nekādu iebildumu vispār viņš necieš un no katras garākas sarunas, īpaši ar jauniem cilvēkiem, arvien rūpīgi izvairās. Tas arī ir visprātīgākais, jo ar tagadējo jauno paaudzi taču tīrais posts: ātri vien var sašķobīties viņu paklausība, un arī pats savu respektu var zaudēt. Augstāku personu priekšā Hvalinskis vairāk tikai klusē, bet ar zemākiem, kurus viņš, kā redzams, nicina, bet kuri tomēr ir gandrīz vienīgie, ar ko viņš pastāvīgi saietas, ar tiem viņš runā strupi un skarbi, allaž lietodams, piemēram, šādus izteicienus: «nu, tās nu jūs gan te runājat tīrās muļ-ķī- bas» vai «es, cie kungs, tomēr esmu. pēdīgi spiests jums norādīt», vai arī «beidzot jums tomēr arī jāsaprot, ar ko jums ir darīšana» utt. Visvairāk no viņa baidās pastmeistari, ascsori un pasta staciju uzraugi. Pie sevis viesos viņš nevienu neaicina un, kā ļaudis melš, dzīvojot īstu sīkstuļa dzīvi. Par spīti visam tam, viņš tomēr ir lielisks muižnieks. «Vecs karavīrs, nesavtīgs cilvēks, vīrs ar stingriem uzskatiem, «vieux grognard»1 ,» tā par viņu atsaucas kaimiņi. Vienīgi guberņas prokurors atļaujas pasmīnēt, ja, viņam klātesot, kāds ierunājas par Hvalinska teicamajām un solīdajām īpašībām, — bet ko visu gan nedara aiz skaudības!…

Bet tagad pāriesim pie otra muižnieka.

Mardarijs Apoloničs Stegunovs ne drusku nav līdzīgs Hvalinskim; diez vai viņš jebkad savā laikā ir kur dienējis, tāpat arī par skaistuli viņš nekad nav godāts. Mardarijs Apoloničs ir zema auguma tukls vecītis, pliku pauri, dubultu zodu, mīkstām rociņām un apaļu vēderiņu. Viņš ir ļoti viesmīlīgs, veikls pļāpātājs; dzīvo, kā mēdz sacīt, savam priekam; kā ziemu, tā vasaru viņš staigā svītrainos, vatētos rītsvārkos. Tikai vienā ziņā viņš Vecs īgņa ir tāds pats kā Hvalinskis: ari viņš ir vecpuisis. Viņam pieder pieci simti dvēseļu. Saimnieko Mardarijs Apoloničs savā muižā diezgan pavirši; lai ietu tomēr kopsoli ar laika garu, viņš pirms desmit gadiem Maskavā pie Butenopa bija nopircis kuļmašīnu, ieslēdzis to šķūnī, — un ar to tad arī pietika. Labi, ja kāda jaukā vasaras dienā viņš liek aizjūgt vieglo droškiņu un aizbrauc uz lauku apskatīt, kā aug labība, un paplūkt rudzpuķītes. Dzīvot Mardarijs Apoloničs dzīvo pavisam vecmodīgi. Arī māja viņam gluži kā senlaikos: priekšnams, kā jau priekšnamam pieklājas, smaržo pēc kvasa, tauku svecēm un ādām; tepat pa labi ir bufete ar dažādām pīpēm un dvieļiem; ēdamistabā pie sienām ģimenes portreti, mušas, liels puķu pods ar ģerāniju un noskaņojušās klavieres; viesistabā trīs dīvāni, trīs galdi, divi spoguļi un aizsmacis pulkstenis ar nomelnējušu emalju un gravētiem bronzas rādītājiem. Kabinetā: galds ar papīriem; zilganas krāsas aizslietņi, aplipināti bildītēm, kas izgrieztas no dažādiem pagājušā gadsimta sacerējumiem; skapji ar smirdošām grāmatām, zirnekļiem un melniem putekļiem; mīksts atzveltnes krēsls; itāliešu logs un cieši aiznaglotas durvis uz dārzu … Vārdu sakot, viss, kā pieklājas. Kalpotāju Mardarijam Apoloničam ļoti daudz, visi apģērbti pēc vecu laiku modes: garos, zilos kaftānos ar augstām apkaklēm, nenoteiktas krāsas biksēs un īsiņās, dzeltenās vestītēs. Viesus tie uzrunā — «tētiņ». Saimniecību viņam vada burmistrs — zemnieks ar bārdu pār visu kažoku; mājā viņam rīkojas vecene ar rūsganu lakatiņu ap galvu, krunkaina un skopa. Kuti Mardarijain Apoloničam stāv trīsdesmit dažāda kalibra zirgu; viņš brauc pašu mājās taisītā, pusotra simta pudu smagā karietē. Viesus viņš uzņem ļoti sirsnīgi un paēdina lieliski, tas ir, pateicoties krievu virtuves apstulbinošajām īpašībām, laupa tiem līdz pai vakaram jebkuru iespeju nodarboties ar ko citu kā vienīgi ar preferansu. Pats viņš turpretī pavisam nenodarbojas — nekad un ne ar ko un pat «Sapņu tulku» vairs nelasa . .. Bet šādu muižnieku jau mums Krievijā vēl papilnam; rodas jautājums, kālab un kāpēc tad es sāku par viņu runāt? … Atbildes vietā atļaujiet man aprakstīt kadu no maniem apciemojumiem pie Mardarija Apoloniča.

Es atbraucu pie viņa vasarā ap septiņiem pēcpusdienā. Pie viņiem tikko bija beidzies vakara dievkalpojums, un garīdznieks, jauns cilvēks, acīm redzami visai bikls, nesen kā atstājis semināru, sēdēja viesistabā pie durvīm, uz pašas krēsla maliņas. Mardarijs Apoloničs saņēma mani, kā parasts, ļoti laipni; viņš bez liekulības priecājas par ikvienu ciemiņu un vispār bija vislabākais cilvēks. Garīdznieks piecēlās un sniedzās pēc savas platmales.

— Pagaidi taču, pagaidi, tētiņ, — Mardarijs Apoloničs apturēja viņu, neizlaizdams manu roku no savējās, — neej projām … Es liku atnest tev degvīnu.

—   Es … nedzeru, — garīdznieks apmulsis nostostījās un'nosarka līdz ausīm.

—   Kas par niekiem! Kā var būt jūsu kārtā un nedzert! — Mardarijs Apoloničs atbildēja. — Miška! Juška! Degvīnu cienīgtēvam!

Juška, garš, sausnējs vecis ap gadu septiņdesmit, ienāca ar glāzīti degvīna uz tumšas, krāsotas, miesas krāsas plankumiem izraibinātas paplātes.

Garīdznieks sāka liegties.

—   Dzer, tētiņ, netiepies, tā nepieklājas, — muižnieks pārmetot piezīmēja.

Nabaga jaunais cilvēks padevās.

—   Nu, tagad tu, tētiņ, vari iet.

Garīdznieks sāka atvadīties paklanīdamies.

—   Ir labi, ir labi, ej vien… Ļoti krietns cilvēks, — Mardarijs Apoloničs turpināja, nolūkodamies tam pakaļ, — es esmu ar viņu ļoti apmierināts; tikai viens kas — vēl jau- niņš. Baznīcā saka svētrunas un nedzer. Bet kā nu jums, mans mīļais, klājas? … Ko jūs? Kā jūs? Iziesim uz balkona — redzat, kāds jauks vakars!

Mēs izgājām uz balkona, apsēdāmies un sākām tērzēt. Mardarijs Apoloničs nejauši palūkojas uz leju un piepeši briesmīgi uztraucās.

—   Kam tās vistas? Kam tās vistas? — viņš iekliedzās. — Kā vistas staigā pa dārzu?… Juška! Juška! Skrej tūlīt, uzzini, kam pieder tās vistas, kas tur pa dārziļ staigā?… Kam tās vistas? Cik reižu es neesmu noliedzis, cik reižu teicis!

Juška aizskrēja.

—   Tavu nekārtību! — vienmēr vēl sirdījās Mardarijs Apoloničs. — Šausmas!

Nelaimīgās vistas — atceros to kā šodien, — divas raibas un trešā balta, ar cekulu, mierīgi turpināja pastaigāties zem ābelēm, paretam izpauzdarnas savas sajūtas, gari ieķērco- ties, kad piepeši Juška bez cepures, ar nūju rokā un vēl trīs citi pilngadīgi muižas kalpotāji visi kopā metās tām virsū. Izcēlās īsts tracis. Vistas ķērca, sita spārnus, lēkāja, kladzināja tā, ka ausis krita ciet; muižas kalpi skraidīja, klupa, krita; kungs no balkona kliedza kā negudrs: «Ķer ciet, ķer ciet! Ķer! Ķer!… Kam tās vistas, kam tās vistas?» Pēdīgi kādam muižas kalpam izdevās saķert cekulainu vistu, ar krūtīm piespiežot to pie zemes, un reizē ar to pāri dārza sētai no ielas puses pārlēca izspūrusi gadus vienpadsmit veca meitene ar žagariņu rokā.

—  A, redz, kam tās vistas! — uzvarā gavilējot, iesaucās muižnieks. — Kučiera Jermilas vistas! Redz, kur viņš savu Natalku atsūtījis tās aizdzīt… Bet Parašu tomēr nav vis sūtījis, — viņš pusbalsī piebilda un zīmīgi no- smīknēja. — Ej, Juška! Met mieru vistām, noķer man Natalku!

Bet, iekāms aizkusušais Juška paguva pieskriet pie pārbijušās meitenes, — kur cēlusies, kur ne, — nama saimniece saķēra viņu aiz rokas un iebelza nabadzītei vairāk reižu pa muguru…

—   E tā, tā, e tā, tā, — uzgavilēja muižnieks, — tā, tā, tā! Tā, tā!… Bet tās vistas, Avdotja, atņem, — viņš skaļā balsī piebilda un tad ar apskaidrotu seju pievērsās atkal man: — Vai redzējāt, mans mīļais, kas tā bija par jakti, ko? Skatieties, pat nosvīdu.

Un Mardarijs Apoloničs izplūda smieklos.

Mēs palikām balkonā. Vakars bija tiešām neparasti skaists.

AAums pasniedza tēju.

—   Sakiet man, Mardarij Apolonič, — es iesāku, — vai tie ir jūsu sādžinieki, kas pārcelti tur laukā pie lielceļa viņpus gravai?

—  Mani… Nu un?

—   Ka jūs tā, Mardarij Apolonič? Tas taču grēks. Istabiņas tur zemniekiem ierādītas tik nelādzīgas, tik šauriņas, visapkārt neviena kociņa; pat dīķīša nav; viena pati aka, un arī tā nekam neder. Vai tiešām jūs nevienas labākas vietas nevarējāt atrast?… Un, kā stāsta, tad jūs pat viņu agrākos kaņepju lauciņus esot atņēmis.

—   Bet ko man ar to robežu ierādīšanu citu bija iesākt? — Mardarijs Apoloničs atbildēja. — Man tā robežu ierādīšana, lūk, še, kur uzgūlusies. (Viņš norādīja uz savu pakausi.) Un nekā laba es no tām robežām neparedzu. Bet, ka es viņiem neatdevu kaņepju dārziņus un dīķi vai ko tur neesmu izracis, — tad tā, mīļais, ir jau man paša zināšana.

I's esmu vienkāršs cilvēks, rīkojos pa veCam. Manuprāt, ja jau kungs, tad kungs, ja zemnieks, tad zemnieks… Lūk, kā.

Uz tik skaidru un pārliecinošu argumentu man, protams, nebija ko atbildēt.

— Un turklāt, — viņš turpināja, — tie visi ir slikti zemnieki, sodam turp aizcelti. It īpaši divas ģimenes; jau mans nelaiķa tētiņš, dievs lai mielo viņa dvēseli, tās neieredzēja, ai, kā neieredzēja. Bet mans uzskats, es jums teikšu: ja tēvs zaglis, tad arī dēls zaglis; sakiet ko sacīdami, bet tā ir… Jā, asinis, asinis — tās ir viens liels noteicējs! Atzīstos jums atklāti: no šīm divām ģimenēm es gan zaldātos bez kārtas esmu devis, gan citādi tās vajājis, bet, kā neiznīkst, tā neiznīkst, ko tur lai dara? Vaislīgi, nolādētie!

Pa to laiku gaiss bija kļuvis pavisam rāms. Tikai paretam uzdvesa pa vēja pūsmai. Pēdējā no tām, pie mājas norimdama, atnesa līdz mūsu dzirdei vienmērīgu un ašu pātagas sitienu skaņas, kas nāca no zirgu staļļa puses. Mardarijs Apoloničs pašreiz bija pacēlis pie lūpām tējas tasīti un jau ieplētis nāsis, jo bez tā, kā zināms, neviens īstens krievu cilvēks nevar iedzert malku tējas, — bet te viņš pēkšņi apstājās, uzklausījās, pamāja ar galvu, iedzēra tēju un, nolikdams tasīti uz galda, ar vislabsirdīgāko smaidu it kā instinktīvi sāka piebalsot sitieniem: «Ciki-čiki-čik! Ciki-čiki-čik! Ciki-čiki-čik!»

Ko tas nozīmē? — es izbrīnījies jautāju.

—       Tur pec manas pavēles sukā kādu palaidni… Vai bufetnieku Vasju pazīstat?

—  Kādu Vasju?

—       Nu, to pašu, kas mūs nupat pie galda apkalpoja. Nu, ar to lielo vaigubārdu.

Visnegantākais sašutums nebūtu spējis pretoties Mardarija Apoloniča skaidrajam un lēnprātīgajam skatienam.

—        Ko jūs, jaunais cilvēk, ko jūs? — viņš, galvu grozīdams ierunājās. — Vai es kāds ļaundaris, vai? Ko jūs uz mani tā skatāties? Ja mīli, tad pārmāci: jūs pats zināt.

Pēc stundas ceturkšņa es jau atvadījos no Mardarija Apoloniča. Braucot caur ciemu, ieraudzīju bufetnieku Vasju. Viņš gāja pa ielu un koda riekstus. Es liku kučierim apturēt zirgus un pasaucu viņu pie sevis.

—        Ko, brālīt, tevi laikam šodien nopēra? — es tam vaicāju.

—  Bet kā jūs to zināt? — Vasja atbildēja.

—  Man tavs kungs stāstīja.

—  Pats kungs?

Par ko tad viņš tevi lika pērt?

—       Bija pelnīts, tētiņ, bija pelnīts. Pie mums par niekiem vis neper; tādas būšanas pie mums nenotiek — ni, ni. Mūsu kungs nav vis tāds; mūsu kungs… Tādu kungu pa visu guberņu neatradīsi.

—        Brauc! — es uzsaucu kučierim. «Lūk, tā vecā Krievija!» es nodomāju, atgriezdamies mājup.

ĻEBEGANA

Viens no galvenajiem medību labumiem, mani laipnie lasītāji, ir tas, ka medīdami jus dabūjat pastāvīgi izbraukāties no vienas vietas uz otru, kas dīkam cilvēkam ir visai patīkami. Tiesa, dažreiz (it īpaši lietainā laikā) nav nekāds liels prieks maldīties pa lauku ceļiem, braukt «uz labu laimi», apstādināt katru pretimnācēju zemnieciņu ar jautājumu: «Ei mīļais! Kur lai mēs te izbraucam uz AAor- dovku?» — Mordovkā savukārt no kāda pa- stulba meitieša (vīrieši visi ir lauku darbos) izprašņāt: vai tālu vēl līdz iebraucamajai vielai lielceļa malā un kā līdz tai aizkulties, — bet pēc verstīm desmit iebraucamās sētas vietā atrasties stipri paputējušā rhuižnieka ciematiņā Hudobubnovā, par lielu pārsteigumu pašā ielas vidū līdz ausīm tumši rūsganos dubļos iegrimušam cūku baram, kuras nepavisam nav gaidījušas, ka tās kāds traucētu. Nav patīkami arī braukt pāri nedroši trīcošiem tiltiņiem, lejup pa stāvām gravām, šķērsot pa brasliem dumbrainus strautus; nav nekas tīkams arī augu diennakti traukties pa lielo ceļu zaļgano juru vai, lai dievs no tā pasargā, iestigt uz vairākām stundām pie kāda svītraina versts staba, kam vienā pusē stāv skaitlis 22, bet otrā pusē 23; nav visai jauki arī veselām nedēļām pārlikt vienīgi no olām, piena un tik loti izdaudzinātās rudzu maizes. . . Tomēr visas šīs neērtības un grūtumus atlīdzina citāda veida prieki un labumi. Bet iesāksim labāk pašu stāstu.

Ņemot vērā visu sacīto, man nemaz vairs nevajadzēs lasītājam atstāstīt, kādā veidā es pirms gadiem pieciem nokļuvu Ļebeģanā tieši uz gada tirgu. Mums, medniekiem, viegli var atgadīties, ka mēs kadā jaukā rītā izbraucam no savas vairāk vai mazāk īstās dzimtmuižas ar labo apņemšanos jau otras dienas vakarā atgriezties mājās, bet pamazām, palēnām, bez mitas šaudot slokas, aizklejot beidzot lidz Pečoras upes svētītajiem krastiem. Turklāt ikviens, kas mīl šauteni un suni, kaislīgi cieni arī šāspasaules viscēlāko dzīvnieku — zirgu. Tātad es ierados Ļebeģanā, apmetos viesnīcā, pārģērbos un devos uz tirgu. (Viesnīcas sulainis, garš un izstīdzējis gadus divdesmit vecs puisis ar saldenu deguna tenoru, bija paguvis jau man izstāstīt, ka viņu viesnīcā apmeties *** pulka remontieris, viņa gaišība kņazs N.; ka sabraukuši arī daudzi citi kungi; ka pa vakariem dziedot čigānu koris un teātrī izrādot panu Tvardovski; ka zirgi turoties cena, — bet savesti, var teikt, gluži kārtīgi rumaki.)

Tirgus laukumā stiepās bezgalīgas ratu rindas, bet aiz ratiem piesieti stāvēja visdažādāko sugu zirgi: rikšotāji, vaislas zirgi, spēcīgi darba zirgi, vezumnieki, pasta zirgi un vienkārši zemnieku zirgi. Daži no tiem, apaļi un gludi, pēc spalvas sagrupēti, apsegti visādu krāsu segām, īsi piesieti pie augstajām ratu redelēm, meta bailīgus skatienus atpakaļ uz viņiem pārāk labi pazīstamajām īpašnieku tirgotāju pātagām; no simt vai divsimt verstu liela tāluma atsūtītie stepju muižnieku zirgi kaut kāda vecīša kučiera un pāris ciet- paurainu zirgu puišu uzraudzībā slaistīja garos kaklus, mīņājās kājām, aiz gara laika grauza ratu drēģes; gaišie, bērie Vjatkas zirgi cieši spiedās klāt cits citam; līdzīgi lauvām diženā nekustībā stāvēja rikšotāji ar platiem dibeniem, viļņotām astēm un spalvainām kājām, gan pelēkdābolaini, gan melni, gan bēri. Pazinēji te apstājās un nolūkojās viņos ar cienību. Ratu rindu izveidotajās ielās drūzmējās visdažādāko kārtu, visdažādākā vecuma un izskata ļaudis: zirgu tirgotāji, ģērbušies zilos kaftānos, augstām cepurēm galva, viltīgām acīm izlūkoja un gaidīja pircējus; čigāni izvalbītām acīm un sprogainiem matiem kā apsviluši šaudījās no viena gala uz otru, skatījās zirgiem zobos, cilāja tiem astes un kājas, kliedza, lamājās, uzstājās par starpniekiem, meta žerbiņas vai luncinājās ap kādu remontieri kroņa cepurē un mētelī ar bebrādas apkakli. Dižens kazaks — jāšus kaulainā zirgā ar brieža kaklu — piesolīja to pārdošanai «ar visu», tas ir, ar segliem un iemauktiem. Zemnieki padusēs izirušos kažociņos kā izmisuši spraucās cauri pūlim; te viņi, veseliem desmitiem saklupdami vienos ratos, «izmēģināja» tajos iejūgtu zirģeli, kaut kur citur, nomalē, kādam izmanīgam čigānam palīdzot, kaulējās līdz pagurumam, simt reižu pēc kārtas sita viens otram saujā, uzmākdamies katrs ar savu cenu, kamēr to strīdus priekšmets — novārdzis, ar sačervelējušu lūku segu apsegts zirģelis blisināja tikai acis, it kā runa nemaz nebūtu par viņu … Un tiešām, vai gan tam nebija vienalga, kas viņu sitis! Muižnieki ar platām pierēm, krāsotām ūsām un svarīga cienīguma izteiksmi sejās, poļu konfederātu cepurēm galvā un tikai uz vienas rokas uzvilktiem vilnas kamzoļiem iecietīgi sarunājās ar resnvēderu tirgotājiem pūkainās cepurēs un zaļos cimdos. Tepat drūzmējās dažādu pulku virsnieki: neparasti garš vācu tautības kirasieris vēsi apvaicājās klibam zirgu tirgotājam, «cik viņš grib saņemt par šiten to zirgu». Gaišmatains, deviņpadsmit gadus vecs huzāriņš lūkojās pēc piemērota blakus zirga savam kārnajam aidiniekam; pasta kučieris rūsganos svārkos, zemu, ar pāva spalvu apvītu platmali galvā, ādas duraiņiein aiz šauras, zaļas jostas meklēja sev vidējo zirgu trijjūgam. Kungu kučieri pina savu zirgu astes, slapināja krēpes un deva saviem kungiem godbijīgus padomus. Tie, kas bija līgumus noslēguši, steigšus devās uz traktieri vai krogu — skatoties pēc sava stāvokļa .». Un visa šī gūzma kustējās, klaigāja, viļņojās, ķīvējās, līga mieru, lamājas un smējās, mīdīdamies līdz ceļgaliem dubļos. Es gribēju nopirkt trīs kaut cik pieklājīgus zirgus savam pajūgam, jo manējie jau bija sākuši pagurt. Divus atradu, bet trešo neizdevās sameklēt. Pēc pusdienām, ko aprakstīt nevēlos (jau Enejs ir zinājis, cik nepatīkami atcerēties pagājušas bēdas), es iegriezos tā sauktajā kafejnīcā, kur ik vakarus salasījās remontieri, zirgu audzētāji un citi atbraucēji. Svina zilganiem tabakas dūmu vāliem piekūpinātajā biljarda istabā bija cilvēku divdesmit. Te bija izlaidīgi, jauni muižnieki ungāru svārkos un pelēkās biksēs, ar garām malu sprogām deniņos un ar pomadi pieziestām ūsi- ņām, — tie cēli un pārgalvīgi lūkojās apkārt; tepat, smagi elsdami, sēdēja citi muižnieki ka- zakīniem mugurā, ārkārtīgi īsiem kakliem un aiztūkušām acīm; nomaļus sēdēja modri tir- gonīši, lūkodami nepalaist garām kādu izdevību; virsnieki brīvi sarunājās savā starpā. Biljardu pašreiz spēlēja kņazs N., gadus divdesmit divus vecs jauneklis ar jautru, mazliet augstprātīgu seju, ģērbies vaļējos svārkos, sarkanā zīda kreklā un platās samta biksēs; viņa pretspēlētājs bija atvaļināts poručiks Viktors Hlopakovs.

Atvaļinātais poručiks Viktors Hlopakovs, mazs, melnīgsnējs un kalsns gadus trīsdesmit vecs cilvēciņš ar melniem matiem, brūnām acīm un strupu, uzrautu degunu, mēdz cītīgi apmeklēt visas vēlēšanu sapulces un gada tirgus. Viņš iet atsperīgi, it kā palēkdamies, braši plāta apaļīgās rokas, cepuri nēsā uz vienas auss un mēdz arvien atlocīt uz augšu savu formas svārku piedurknes ar gaišzilu kalikona padrebi. Hlopakova kungam ir liela māka pie- lipināties bagātiem Peterburgas nerātņiem, viņš ar tiem kopā smēķē, dzer, spēlē kārtis, uzrunā viņus ar «tu». Kāpēc tie ar viņu draudzējas, to atminēt nav viegli. Viņš nav ne gudrs, pat ne atjautīgs; arī par jokdari viņš neder. Taisnību sakot, pret to izturas ar draudzīgu paviršību kā pret lādzīgu, bet tukšu cilvēciņu, draudzējas ar viņu paris nedēļu, bet tad piepeši ar to vairs pat nesasveicinās, un arī viņš vairs nesveicina. Poručika Hlopakova atšķirīgā īpatnība ir tā, ka viņš veselu gadu, dažreiz pat divi gadi no vietas, vienalga, vietā vai nevietā, pastāvīgi daudzina vienu un to pašu izteicienu, pie kam šis izteiciens nepavisam nav atjautīgs, bet par to nez kāpēc visiem nāk smiekli, Pirms gadiem astoņiem tas uz katra soļa atkārtoja: «Visā savā cienībā, paldies uz paldies,» — un viņa toreizējie labvēļi aiz smiekliem vai plīsa un lika vēl un vēl at- kartot «visā savā cienībā»; pēc tam viņš ar likpat spīdošiem panākumiem sāka lietot diezgan sarežģīto izteicienu: «Nē, to nu jūs, kes- kesē, — iznāk, ka iznāk iznākums,» — vēl paris gadu vēlāk bija izdomājis jaunu sakāmo: «Ne vu nervozē pa, cilvēks skaidrā prātā, iešūts auna ādā utt.» Tomēr no šiem, kā redzat, pavisam neasprātīgajiem vārdiņiem viņš ir paēdis, padzēris un apģērbies. (Savu īpašumu viņš jau sen ir notriecis un tagad dzīvo vienīgi uz savu draugu rēķina.) Ievērojiet, ka nekādu citu pievilcīgu īpašību viņam nav; tiesa gan, viņš izsmēķē Zukova tabakas pa simt pīpju dienā, biljardu spēlējot, paceļ labo kaju gaisa augstak par galvu un tēmēdams neganti grūsta saujā kūju, — šīs īpašības tomēr ne visi'labprāt ieredz. Arī iemetējs viņš ir pamatīgs… Bet šajā ziņā Krievijā parādīt ko izcilu ir grūti… Vārdu sakot, viņa panākumi ir un paliek man neatminama mīkla… Vienīgi varbūt tik daudz, ka viņš ir uzmanīgs: nekad nekā neizpļāpā, ne par vienu ļauna vārdiņa nepasaka…

«Nu,» Hlopakovu ieraudzījis, es nodomāju, «diez kāds nu tagad ir viņa sakāmais?»

Kņazs iesita balto.

— Trīsdesmit un neviena, — izsauca diloņ- slims marķieris ar tumšu seju un svina lokiem zem acīm.

Kņazs ar troksni iedzina dzelteno malas acī.

—  Vai tu re! — kaklā pie kliba vienkājas galdiņa atzinīgi ar visu vēderu iekrekšķējās

resns tirgotājs: iekrekšķejās un sabijas. Par laimi, neviens viņu neievēroja. Viņš atelsas un noglaudīja bārdiņu.

—Trīsdesmit seši un mazdrusciņ! — izsauca marķieris deguna balsī.

—       Nu, ko tu saki, brālīt? — kņazs jautāja Hlopakovam.

—       Ko tur teikt? Rrrakallioons kas rrrakal- lioons!

Kņazs vai rēca aiz smiekliem.

—   Kā, kā tu teici? Atkārto!

—        Rrrakallioons! — atvaļinātais poručiks pašapmierināti atkārtoja.

«Tad tas nu tagad ir viņa sakāmais!» es nodomāju.

Kņazs iedzina acī sarkano.

Ai! Tā ne, kņaz, tā ne, — piepeši iešļup- stējās gaišmatains oficierītis ar apsarkušām actiņām, sīku deguntiņu un bērnišķīgi samiegojušos seju. — Jūs nepareizi spēlējat… vajadzēja … ta ne!

Ka tad? — kņazs ievaicājās pār plecu.

—  Vajadzēja… tā… ar tripletu.

—       Vai tiešām? — kņazs noņurdēja caur zobiem.

—        Nu ko, kņaz, šovakar pie čigāniem? — jaunais cilvēks apmulsis steidzīgi ieteicās. — Dziedās Stjoška … Iljuška…

Kņazs viņam neatbildēja.

Rrrakallioons, brālīt, — Hlopakovs noteica, viltīgi piemiedzis kreiso aci.

Kņazs no jauna izplūda smieklos.

Trīsdesmit deviņi un neviena, — marķieris izsauca.

—       Neviena, neviena … Skaties šurp, ka es to dzelteno …

Hlopakovs pastumdīja kūju saujā, notēmēja un aizsita garām.

—  Ek, rrrakallioons! — viņš pikti izsaucās.

Kņazs atkal smējās:

—  Kā, kā, kā?

Bet Hlopakovs nevēlējās savu teicamo vairs atkārtot: japakoķetē taču ari.

—       Jūsu kūja noslīdēja, — marķieris piezīmēja. — Atļaujiet ieberzt ar krītu… Četrdesmit un mazdrusciņ!

—       Jā, kungi, — kņazs sacīja, vērsdamies pie visas sabiedrības, neskatīdamies tomēr ne uz vienu, — ziniet, ka šovakar teātrī jāizsauc Veržembicka.

—       Protams, protams, katrā ziņā, — cits par citu atsaucās vairāki kungi, juzdamies brīnum glaimoti, ka varēja atbildēt kņazam, — Veržembicka …

—        Veržembicka ir lieliska aktrise, daudz labāka par Sopņakovu, — iečinkstējās kakta noplucis cilvēciņš ar brillēm un mazām ūsi- ņām. Nelaimīgais! Slepenībā viņš tik ļoti jūsmoja tieši par Sopņakovu, bet kņazs nepagodināja to pat ne ar skatienu.

—       Su-ain, pīpi! — ierūca sev apkaklē kāds liela auguma kungs ar pareizi veidotu seju un cildenu stāju, — pēc visām pazīmēm spriežot, kāršu blēdis.

Sulainis aizskrēja pēc pīpes un atgriezies paziņoja viņa gaišībai kņazam, ka važonis Baklaga vaicājot pēc viņa.

—  Ahā! Nu, liec tam uzgaidīt un iedod degvīnu.

—  Klausos.

Par Baklagu, kā man pēc tam stāstīja, saucās kāds jauns, skaists un ārkārtīgi izlutināts važonis; kņazs bija viņu iemīlējis, dāvāja tam zirgus, gāja ar viņu braukties, kūlās ar viņu apkārt caurām naktīm… Tagad nu gan jus ša paša kņaza, senākā trakuļa un naudas šķiedēja, vairs pat nepazītu . .. Kāds viņš tagad sasmaržojies, sapogājies, lepns kļuvis, cik ļoti aizņemts savā dienestā, — bet galvenais, cik saprātīgs!

Man tomēr tabakas dūmi sāka par stipru kost acīs. Vēl vienu reizi noklausījies Hlopakova izsaucienā un kņaza smieklos, es aizgāju uz savu istabu, kur uz šaura, astriem popēta, izsēdēta dīvāna mans kalps bija jau uztaisījis man guļvietu.

Otrā rītā devos apskatīt zirgus pa sētām. Vispirms iegriezos pie zirgu tirgotāja Sitņi- kova. Pa vārtiņiem iegāju smiltīm nokaisītā pagalmā. Zirgu staļļa līdz galam vaļā atvērtajās durvīs stāvēja pats saimnieks, jau padzīvojis liela auguma, resns cilvēks zaķādas kažokā ar saceltu, mazliet atlocītu apkakli. Mani ieraudzījis, viņš gausi panācās man pretī. Abām rokām pacēlis cepuri, viņš brī- ti 1,1 u paturēja to virs galvas un dziedošā balsi mani uzrunāja.

—       Ā! Esiet pazemīgi sveicināti. Laikam zirdziņus vēlaties paraudzīt.

—  Jā, atnācu paraudzīties.

—       Kādus īsteni jūs vēlētos, ja drīkstu jautāt?

—   Parādiet, kas jums ir.

—   Ar lielāko prieku.

Mēs iegājām stallī. Vairāki balti, pinkaini šuneļi, astes luncinādami, pieskrēja mums klāt. Vecs, garbārdains āzis ar nepatiku atvilkas pie sienas. Trīs vēl labos, bet nosmulētos kažokos ģērbušies zirgu puiši klusēdami mums palocījās. Pa labi un pa kreisi ar nolūku paaugstinātos steliņģos stāvēja kādi trīsdesmit lieliski uzkopti un nosukāti zirgi. Starp sijām laidelējās un dūdoja baloži.

—        Kādai vajadzībai īsti jūs zirdziņu gribētu izvēlēties: braucamo zirgu vai audzētavai? — Sitņikovs jautāja.

—   Ir braukšanai, ir audzētavai.

—       Saprotam, saprotam, saprotam, - tirgotājs, uzsvērdams katru vārdu, sacīja.

Petja, parādi kungam Sermuli!

Mēs izgājām pagalmā.

—       Varbūt vēlaties, lai jums iznes no istabiņas soliņu? … Nevajag? … Kā, vēlaties.

Pakavi noklaudzēja uz dēļiem, nošmīkstēja pātaga, un Petja, gadus četrdesmit vecs melnīgsnējs un bakurētains tēvainis, izšāvās 110 staļļa kopā ar pelēku, diezgan staltu ērzeli, paļāva tam saslieties pakaļkājās, apskrēja ar viņu reizes divas apkārt pagalmam uu veikli apturēja apskates vieta. Sermulis izstiepās, šņākdams nosprauslājās, pasvieda asti gaisā, pagrieza purnu un iesānis paskatījās uz mums.

«Dresēts lopiņš,» es nodomāju.

—   Ļauj vaļu, ļauj vaļu! — Sitņikovs sacīja un lūkojās manī.

—   Nu, kā pēc jūsu prāta liekas? — viņš beidzot iejautājās.

—   Zirgs nav slikts, tikai uz priekškājām mazliet nedrošs.

—   Kājas ir lieliskas! — Sitņikovs centas mani pārliecināt. — Bet kas par dibenu … Paskatieties, esiet tik laipni!… Lāva kas lāva, kaut izgulies.

—   Vēzīši aplam gari.

—   Kas par gariem — apžēlojieties. Palaid teciņus, Petja, palaid teciņus… Rikšiem, rikšiem… Neļauj auļot!

Petja ar Sermuli atkal apskrēja pagalmu. Mēs bridi klusējām.

—   Nu, ved viņu tagad stalli, — sacīja Sitņikovs, — un izved mums Vanagu!

Vanags, holandiešu sugas ērzelis, melris kā vabole, ar slīpu dibenu un šmaugu vidu, izrādījās mazliet labāks par Sermuli. Viņš piederēja pie tās šķiras zirgiem, par kuriem pazinēji saka: «Tie šķeļ un šķiļ un gūstā ņem,» — tas ir, skrejot svaida priekškājas puslokā uz āru, bet nav nekādi ātrie skrējēji.

Sādi zirgi patīk padzīvojušiem tirgotājiem: viņu gaita atgādina mundra viesmīļa iznesīgo tecēšanu; tie labi noder vienjūgam, izbraukšanai pa pēcpusdienām pavizināties: lepni cilādami kājas, kaklu izliekuši, tie velk tūļīgas droškas, kurās sakrāvies līdz atraugām pārēdies kučieris un resns, savā sēdekli iežmaugts, ar grēmām slims tirgonis ar savu izburbušo sievu gaišzilā zīda mētelī un violetu lakatiņu galvā. Es atsacījos arī no Vanaga. Sitņikovs parādīja man vēl dažus zirgus… Pēdīgi viens no tiem, sirms, dābolains Vojei- kova sugas ērzelis, man iepatikās. Es nevarēju noturēties, aiz patikas nepaplaukšķinājis tam uz skausta. Sitņikovs tūdaļ pieņēma vienaldzīgu izskatu.

—  Vai viņš labs gājējs? — es pajautāju. (Par rikšotāju nemēdz teikt: skrējējs.)

—   Nekas, — mierīgi atteica zirgu tirgotājs.

—  Vai nevarētu paskatīties?

—   Par ko ne — var. Ei, Kuzja, iejūdz Tvērēju droškā!

Kuzja, zirgu iebraucējs, īsts sava amata meistars, pabraucās pāris reižu mums garām pa ielu. Zirgs skrēja labi, riksi nejauca, dibenu nemētāja, kājas lika brīvi, asti turēja atceltu, soļi bija slaidi.

—   Un cik jūs par to prasāt?

Sitņikovs uzblieza gluži nedzirdētu cenu.

Mēs iesākām turpat uz ielas kaulēties, kad piepeši gar stūri ar troksni izdrāzās brīnišķīgi izraudzīts važoņa trijjūgs un spēji apstājās pie Sitņikova majas vārtiem. Švītīgos mednieku ratiņos sēdēja kņazs N., viņam līdzās rēgojās Hlopakovs, bet zirgus vadīja Bok- laga… Un kā viņš vadīja! Caur auskara gredzentiņu, rakaris, būtu izbraucis! Abi malējie bērie maziņi, žirgti, melnām acīm, melnām kājām, degtin deg, drebēt dreb, — uzsvilp tikai — nokūpēs vien! Tumšbrūns vidējais ar iedzeltenām lāsītēm ap nāsīm un paslēpenēm stāv, izliecis kaklu kā gulbis, krūtis uz priekšu, kājas kā bultas un tikai pa- skurina galvu un lepni piemiedz acis… Brīnišķīgi! Kaut pašam caram Ivanam Va- siļjevičam lieldienās pavizināties!

— Jūsu gaišība! Laipni lūdzam! — Sitņikovs iesaucās.

Kņazs izlēca no ratiem. Hlopakovs lēnītēm izrāpās otrā pusē.

—   Sveiks, brālīt. . . Zirgi ir?

—   Kā nu jūsu gaišībai lai nebūtu. Nāciet vien, lūdzu, iekšā! … Petja, ved Pāvu laukā! Un Cēlo lai sagatavo! Bet ar jums, tētiņ, — viņš turpināja, vērsdamies pie manis, — mēs salīgsim vēlāk … Fomka, viņa gaišībai soliņu!

No sevišķas kūts, ko es līdz šim nebiju ievērojis, izveda Pāvu. Varenais, tumšbrūnais zirgs tā ir uzspērās ar visām četrām gaisā. Sitņikovs pat novērsa galvu un aizmiedza acis.

—   0, rrrakallioons! — Hlopakovs izsaucās. — Zemsā![18]

Kņazs iesmējās.

Pāvu tikai ar pūlēm izdevās savaldīt: tas krietni pavazāja žirgti puisi pa pagalmu; pē dīgi to tomēr piespieda pie sienas. Viņš krāca, drebēja un raustījās, bet Sitņikovs to vēl tīši kaitināja, šmīkstinādams pātagu.

—   Kurp tu skaties, ko? Es tev gan! U! zirgu tirgotājs mīlīgā balsī draudēja, pats negribot tīksminādamies par savu zirgu.

—   Cik? — kņazs vaicāja.

—   Jusu gaišībai pieci tūkstoši.

—   Trīs.

—   Ne-evaru, jūsu gaišība, apžēlojieties…

—  Tev saka: trīs, rrrakallioon, — Hlopakovs kliedza.

Es nenogaidīju darījuma beigas un aizgāju. Ielas galā uz kādas pelēkas mājiņas vārtiem ieraudzīju pielipinātu lielu papīra loksni. Paša augšā bija ar tinti uzzīmēts zirgs ar taurei līdzīgu asti un bezgalīgi garu kaklu, bet zem zirga pakaviem bija lasāms veclaicīgā rokrakstā uzraksts:

«Seit tiek pārdoti dažādas spalvas zirgi, kas atvesti uz Ļebe&anas tirgu no Tambovas muižnieka Anastasija Ivaniča Cernobaja pazīstamās stepju zirgaudzētavas. Sie zirgi ar visai labām īpašībām: kārtīgi iebraukti un rāmas dabas. Pircēju kungi tiek liigli prasit pēc paša Anastasija Ivaniča; bet, ja Anastasija Ivaniča nebūtu mājās, tad prasīt pēc kučiera Nazara Kubiškina. Pircēju kungi, laipni lūdzu jūs pagodināt vecīti!»

Es apstājos. Ieiešu, es nodomāju, paskatīšos pazīstamā stepju zirgaudzētāja Cernobaja zirgus.

Gribēju atvērt vārtiņus, bet tie, gluži pret paradumu, izrādījās aizslēgti. Es pieklaudzināju.

Kas tur?. .. Vai pircējs? — atskanēja pīkstoša sievietes balss.

—   Pircējs.

—   Tūlīt, dārgais, tūlīt.

Vārtiņi atdarījās. Parādījās gadus piecdesmit veca sieviete, kailu galvu, gariem zābakiem un vaļēju kažoku.

—        Lūdzu, mījais, nāciet vien iekšā, nāciet, bet es iešu pateikšu Anastasijam Ivaničam … Nazar, ū-ū, Nazar!

—       Ko? — atšļupstēja no staļļa septiņdesmit gadus veca večuka balss.

—   Zirdziņus sagatavo: pircējs atnācis.

Vecenīte ietecēja mājā.

—        Pircējs, pircējs, — norūca viņai pakaļ Nazars. — Es vēl neesmu astes visiem izmazgājis.

«Ak Arkādija!» es nodomāju.

—       Sveicināts, mīļais, laipni lūdzam! man aiz muguras gausi atskanēja sulīga un patīkama balss. Es atskatījos: man priekšā stāvēja garā, zilā mētelī ģērbies vidēja

auguma vecs vīrs baltiem matiem, laipnīgu smaidu un skaistām, gaišzilām acīm.

—  Tev zirdziņu vajag? Esi tik labs, ņem, tētiņ, ņem… Bet vai tu nevēlētos ienākt papriekš pie manis iedzert tejiņu?

Es atsacījos un pateicos.

Nu, kā vēlies. Tu atvaino brālīt, mani: es jau, luk, visu vēl pa vecam. (Cernobaja kungs runāja gausi, nesteigdamies.) Pie manis viss vienkārši, zini . .. Nazar, ei, Nazar! viņš gari novilka, balsi nepaceldams.

Nazars, krunkains večukiņš ar vanaga de- guntiņu un šauru ķīļbārdiņu, parādījās zirgu staļļa durvīs.

—   Kādu zirdziņu, tētiņ, vēlies? — Cernobaja kungs turpināja.

- Ne pārāk dārgu, labi iebrauktu, pajūgam.

—   Ka ne, ir arī tādi, ir… Nazar, Nazar, parādi kungam sirmīti, zini, to, kas pašā malā; un bēri ar lauko pieri; un vēl otru bēri — to no Skaistules, zini?

Nazars aizgāja atpakaļ stalli.

—   Ved viņus tāpat vien ar apaušiem, nosauca tam pakaļ Cernobaja kungs. — Pie manis, mīļais, — viņš turpināja, raudzīdamies gaiši un lēnīgi man acīs, — pie manis nav tā kā pie uzpircējiem, — ka viņi izčibētu! Viņiem tur visādi ingveri tiek grūsti iekšā, sāls, drabiņas,1 dievs ar viņiem pavisam! .. .

1 No drabiņām vai brāgas un sals zirgi ātri uzba- rojas. (Aut. piezīme.)

Bet pie manis, tu redzēsi, viss kā uz delnas, bez viltībām.

Zirgi tika ievesti. Man tie nepatika.

—   Nu, ved viņus ar dieviņu stallī atpakaļ, — Anastasijs Ivaničs sacīja. — Parādi mums citus!

Parādīja citus. Es pēdīgi izvēlējos vienu, tādu lētāku. Mēs iesākām līgt. Cernobaja kungs neuzbudinājās, neiekaisa un runāja tik prātīgi, ar tādu rāmu cienību piesauca dievu par liecinieku, ka es nekādi nevarēju «nepagodināt vecīti» un iedevu viņam rokas naudu.

Nu, tagad, — Anastasijs Ivaničs sacīja, atļauj man pēc senas paražas nodot tev zirdziņu no rokas roka .. . Tu man par viņu tencināsi . . . Viņš tik jauniņš, svaigs kā riekstiņš… nemaitāts… stepju kumeliņš! Jūdz, kādā pajūgā tīk.

Viņš pārmeta krustu, uzklāja uz plaukstas mēteļa stūri, paņēma tajā apaušus un tā nodeva zirgu man.

Turi nu tagad to ar dieva palīgu . . . Bet vai tējiņu joprojām nevēlies?

Nē, sirsnīgi pateicos: man laiks mājup.

—   Kā pats vēlies … Bet vai zirdziņu mans kučierītis lai ved tagad tūliņ tev līdzi?

—   Jā, tūlīt, ja atļaujat.

Labprāt, mīļumiņ, labprāt… Vasilij.ei, Vasilij, ej kungam līdzi, aizved zirdziņu un saņem naudu! Nu, ardievu, mīļiņais, ardie- viņu, staigā vesels!

—   Sveiki, Anastasij Ivanič!

Zirgs tika atvests man mājās. Jau nākamajā dienā atklājās, ka tas slims ar dusuli un ari klibs. Es mēģināju ar to pabraukties; kas to deva! Man zirdziņš kāpjas tikai atpakaļ, bet, tiklīdz uzbrāz ar pātagu, saniķojas, sāk spārdīties, krīt pie zemes. Es bez kavēšanās devos pie Cernobaja kunga.

Prasu:

—   Vai mājās?

—   Mājās.

—        Kā tad jūs tā, — es saku, — jūs taču esat pārdevis man ar dusuli slimu zirgu.

—   Ar dusuli?… Dievs, sargi!

—   Un turklāt vēl klibu un niķīgu.

—        Klibu? Nezinu; tad laikam gan tavs ku- čierītis būs to kaut ka samaitājis… Bet es tev tikpat kā dieva priekšā …

—        Pēc taisnības, Anastasij Ivanič, jums jāņem viņš atpakaļ.

—       To nu nē, tētiņ; neņem par ļaunu, bet, ja reiz no sētas laukā, tad beigas. To tev bija skatīties agrāk.

Sapratu, kas noticis, padevos savam liktenim, nosmējos un aizgāju. Par laimi, šī mācība man neizmaksāja pārāk dārgi.

Pāris dienu vēlāk aizbraucu, bet pēc nedēļas atceļā atkal iegriezos Ļebeģanā. Kafejnīcā atradu gandrīz visas tās pašas personas; arī kņazu N. ieraudzīju tāpat pie biljarda galda. Bet Hlopakova kunga liktenī bija jau atkal paguvusi notikt parastā pārmaiņa. Kņaza labvēlību tagad viņa vietā bija ieguvis gaišmatainais oficierītis. Nabaga atvaļinātais poručiks velti, izmēģinājās manā klātbūtnē vēlreiz laist apgrozībā savu sakāmo vārdiņu, — sak, vai varbūt tomēr vēl nepaliks pa vecam? — bet kņazs ne tikvien kā nepasmaidīja, bet pat saviebās un paraustīja plecus. Hlopakova kungs nokāra galvu, sarāvās maziņš, ievilkās kaktiņā un klusiņām bāza pīpītē tabaku …

TATJANA BORISOVNA UN VIŅAS BRĀĻADĒLS

Sniedziet, laipnais iasilāj, man roku un brauciet man Ildzi! Laiks ir jauks: maija debesu zilgine tik maiga; vītolu jaunās, gludas lapiņas laistās kā nomazgātas; līdzenais ceļš visgarām klāts ar tās sīkās zālītes sārtajiem stiebriņiem, ko tik labprāt plūc aitas; pa labi un pa kreisi lēzeno pakalnu slīpajās nogāzēs rami viļņojas zaļie rudzu lauki; pa tiem kā viegli plankumi slīd nelielu mākulīšu ēnas. Tālumā redzami tumši meži, zalgo dīķi, pavīd dzeltenīgas sādžas; simtiem cīruļu paceļas gaisā, Iri]lina, šaujas, kakliņus izstiepuši, stāvus lejup, satupstas uz velēnām; krauķi, nostājušies uz ceļa, noskatās uz mums, pieplok pie zemes, paļauj mums aizbraukt garām un, pāris reižu palēkušies, smagi aizlido sāņus; aiz gravas kalnā zemnieks ar; ābolains kumeliņš ar strupu astīti un izbužina- tām krēpēm tek ar vēl nedrošām kājiņām paka) mātei; dzirdami tā šikie zviedzieni. Mēs iebraucam bērzu birzi; spēcīga, svaiga smarža tīkami aizrauj elpu. Un, lūk, esam pie olnīcas. Kučieris nokāpj zemē, zirgi nosprauslājas; sānu zirgi paglūn atpakaļ, vidējais pamētā asti un uzslien galvu līdz lokam… Platie vārti čīkstēdami atveras. Kučieris uzrāpjas uz bukas … Brauc!… Mums priekšā parādās sādža. Pabraukuši garām piecām sešām sētām, mēs nogriežamies pa labi, nobraucam liekņā, uzbraucam uz dambja. Aiz neliela dīķa pari ābeļu apaļajām galotnēm un ceriņu krūmiem mēs ieraugām kādreiz sarkani krāsotu delu jumtu ar diviem dūmeņiem; kučieris pagriež zirgus pa kreisi gar žogu un, trim vecveciem aitu suņiem aizsmakušam rīklēm rejot, iebrauc pa plaši atvērtajiem vārtiem, strauji aplaiž slaidu likumu ap plašu pagalmu ar zirgu stalli un šķūni, braši paklanās vecenītei saimniecības pārzinei, kas nupat sāniski iekāpusi pari augstajam slieksnim klētī, un pēdīgi aptur lieveņa priekšā pie tumšas mājiņas ar gaišiem logiem… Mēs esam ciemā pie Tatjanas Borisovnas. Tur jau arī viņa pati atver vēdlodziņu un māj mums ar galvu … Labdien, māmulīt!

Tatjana Borisovna ir gadus piecdesmit veca sieviete ar lielām, pelēkām, izvalbītām acīm, pastrupu degunu, sārtiem vaigiem un dubultzodu. No viņas sojas dvašo prcti laipnība un mīļums. Savā laikā viņa ir bijusi precējusies, bet drīz kļuvusi par atraitni. Tatjana Borisovna ir visai ievērojama sieviete. Viņa dzīvo neizkustēdamās no savas nelielās muižiņas, ar kaimiņiem maz saietas un pie sevis mājas labprāt uzņem tikai jaunākus ļaudis. Viņa dzimusi ļoti trūcīgā muižnieku ģimenē un nav baudījusi nekādu izglītību, tas ir, viņa nerunā franciski; arī Maskavā viņa nav nekad bijusi, — un, par spīti visiem šiem trūkumiem, tās izturēšanās tomēr ir tik vienkārša un skaista, viņa jūt un domā tik brīvi, ir tik maz saindēta ar parastajām sīk- tnuižnieku cienmāšu rakstura kļūmēm, ka tiešām nav iespējams par viņu nepabrlnī- ties … Un patiesi: sieviete dzīvo augu gadu ciemā, nomalē, — un netenko, nepīkst sīkā balstiņā, netaisa reveransus, neuzbudinās, nožņaudzas korsetē, nedreb aiz ziņkārības . . . tīrais brīnums! Ģērbjas viņa parasti pelēkās tafta drēbēs, galvā balta aubīte ar mēļām lentēm; mīl labi paēst, bet bez pārmērībām; augļu ievārīšanu, žāvēšanu un skābēšanu uztic pārzinei. — Ko tad viņa augu dienu sadara? — jūs jautāsiet. — Lasa? — Nē, nelasa; taisnību sakot, viņas dēļ grāmatas var palikt neiespiestas… Ja viņai nav ciemiņu, tad mana Tatjana sēž pie loga un ada zeķi ziemā; vasarā viņa iet dārzā, dēsta un laista puķes, rotaļājas veselām stundām ar kaķēniem, baro baložus … Par saimniecību viņa rūpējas maz. Bet, ja pie tās atbrauc ciemiņš, kāds gados jaunāks kaimiņš, kas tai ir pa prātam, — Tatjana Borisovna uzreiz atdzīvojas; apsēdina viņu, padzirda ar tēju, klausās tā stāstos, smejas, šad tad papliķē to pa vaigu; pati tomēr runā maz: bēdās un nelaimē mierina, dod labu padomu. Cik cilvēku nav izsūdzējuši tai savas mājas sāpīgākos noslēpumus, izraudājusies tās rokās! Dažkārt viņa nosēžas ciemiņam pretī, klusu atbalstās uz elkoņa un nolūkojas tam acīs tik līdzjūtīgi, uzsmaida tik draudzīgi, ka viesim gluži neviļus ienāk prātā doma:

«Cik gan jauka sieviete tu, Tatjana Borisovna, esi! Pag, pastāstīšu tev, kas man uz sirds.» Viņas mazajās, omulīgajās istabiņās cilvēkam ir silti un labi; viņas mājā, ja tā var izteikties, valda pastāvīgi jauks laiks. Brīnišķīga sieviete ir Tatjana Borisovna, tomēr neviens par viņu nebrīnās: tās veselais prāts, gara stingrība un brīvība, tās kvēlā līdzdalība citu nelaimes un priekos, — visi, visi tas cēlie tikumi, šķiet, piedzimuši kopā ar viņu un nav prasījuši ne mazākās piespiešanas, ne mazāko raižu . .. Viņu nevar nemaz citādu iedomāties; tātad nav arī par ko tai pateikties. Sevišķi viņai patīk nolūkoties jauniešu rotaļās un draiskulībās; viņa saņem rokas zem krūtīm, atmet atpakaļ galvu, piemiedz acis, sēž, smaida un piepeši nopūšas un nosaka: «Ak jūs, bērniņi, mani bērniņi!…» Tādās reizēs tā vien gribas pieiet viņai klāt, saņēmi viņas roku un sacīt: klausieties, Tatjana Borisovna, jus pati neapzināties savu vērtību; ar visu savu vienkāršību un neizglītību jus tomēr esat — neikdienišķa būtnei Jau pašā viņas vārdā skan kas tuvs, mīļš, to ir tik tīkami izrunāt, tas izvilina draudzīgu smaidu. Cik reižu man nav gadījies pavaicāt, piemēram, kādam pretimnācējam zemniekam: sak, kur te, brālīt, var aizbraukt, teiksim, uz Gračovku? — «Tad jūs, tētiņ, vispirms brauciet, redz, še, uz Vjazovaju, bet no turienes uz Tatjanu Borisovnu, bet no Tatjanas Borisovnas — tur jau kurš katrs jums parādīs.» Un pie Tatjanas Borisovnas vārda zemnieks kaut kā sevišķi papurina galvu. Kalpotāju viņa netur daudz, tikai samērā ar savu rocību. Māju, veļas mazgātavu, klēti un virtuvi pārzina atslēgu glabātāja Agafja, tas bijusi aukle, pati labsirdīgākā, raudulīgākā un bezzobainākā radlbiņa pasaulē; viņas klausībā ir vēl divas dūšīgas meičas tvirtiem, pelēcīgiem vaigiem kā antonovkas āboli. Kambarsulaiņa, nama un bufetes pārziņa amatus visus kopā izpilda septiņdesmit gadus vecais sulainis Polikarps, milzīgs savādnieks, gra- matu cienītājs, atvaļināts vijolnieks un Vioti dievinātājs, bargs Napoleona jeb, kā viņš saka, Bonapartiņa ienaidnieks un kaislīgs lakstīgalu mīļotājs. Viņš savā istabā pastāvīgi tur piecas sešas lakstīgalas; jau agrā pavasarī viņš augām dienām nosēž pie spros- tiņiem, gaidīdams pirmās ieklikšķināšanās, un sagaidījis aizklāj seju rokām un ņemas vaidēt: «Vai, cik žēli, cik žēli!» — un asaras viņam līst aumaļām. Polikarpam palīgos ir pielikts viņa paša mazdēls, gadus divpadsmit vecs acīgs sproggalvītis Vasja; Polikarps mīl viņu līdz neprātam un rūc uz to no rīta līdz vakaram. Viņš pats rūpējas arī par puisēna izglītību. «Vasja,» viņš tam pavēl, «saki: Bo- napartiņš razbainieks.» — «Bet ko tu, tēt, dosi?» — «Ko došu?… Nekā es tev nedošu … Tu taču … Kas tu esi? — Krievs?» — «Es, vectētiņ, esu amčenietis: es piedzimu Amčenskā'.» — «Ej nu tu, muļķa galva! Kur tad Amčenskā ir?» — «Kā lai es to zinu?»

«Amčenskā ir Krievijā, muļķīt.» — «Un kas par to, ka Krievijā?» — «Ka — kas par to? Bonapartiņu taču viņa gaišībai nelaiķim kņazam Mihailam Ilarionovičam Goļenišče- vam-Kutuzovam-Smoļenskim ar dieva palīgu labpatika no krievu zemes robežām padzīt. Šim gadījumam ir arī tā dziesma sacerēta: Bonaparts, vai dzied, vai svilpo, mājup basam kājām cilpo… Vai nu tu saproti: tavu tēvuzemi atbrīvoja.» — «Bet kas tur man par bēdu?» — «Ak tu glupais glupais puika! Ja nebūtu viņa gaišība kņazs Mihailo Ilariono- vičs Bonaparčuku aizdzinis, tad tagad tevi kaut kāds mesjē ar kūju pa skaustu kaustītu. Pienāktu, edz še, šitā tev klat, uzkliegtu: koman vu portē vu? — un tikai pauks, pauks.» — «Bet es viņam ar dūri pa vēderu.» — «Bet viņš tad tev: bonžūr, bonžūr, vene zisī, — un aiz pinkām, aiz pinkain.»

—  «Bet es tad viņam pa stilbiem, pa stilbiem, pa bumburainajiem stilbiem.» — «Jā, stilbi jau viņiem ir gan butnburaini… Nu, bet kad viņš sietu tev kopā rokas?» — «Bet es neļautos; es pasauktu kučieri Miheju palīgā.»

—   «Kā tu, Vasja, domā: ar Miheju francūzis laikam gan galā netiktu?» — «Kur nu! Mi- hejs ir — ūja — cik stiprs!» — «Nu, un ko tad jūs abi ar viņu?» — «Mēs viņam tad tik pa muguru, tik pa muguru.» — «Bet viņš sāktu saukt pardonu: pardon, pardon, silvup- lej!» — «Bet mēs tad viņam: nebūs tev nekāda silvupleja, francūzis tu tāds! …» — «Tā, tā, Vasja, tu esi dūšīgs puika! … Nu tad tagad uzkliedz: Bonapartiņš razbainieks!»

—  «Bet tu man cukuru dosi?» — «Ek tu, tāds kā! .. .»

Ar citām muižniecēm Tatjana Borisovna maz draudzējas: tās ne labprāt pie viņas ciemojas, un arī viņa neprot pakavēt tām laiku; viešņu valodām čalojot, viņa iesnaužas, uztrūkstas, pūlas atvērt acis un aizmieg no jauna. Tatjana Borisovna vispār sievietes nemīl. Kādam no viņas draugiem, krietnam un godīgam jauneklim, bija māsa, vecmeita, tā ap gadiem trīsdesmit astoņiem ar pusi, citādi ļoti lāga dvēsele, bet nedabiska, pārspīlēta, allaž jūsmīgi pacilāta. Brālis viņai bieži bija stāstījis par savu kaimiņieni. Kādā jaukā rītā nu šī vecmeita, daudz neprātodama, liek apseglot zirgu un aizjāj pie Tatjanas Borisovnas. Savā garajā tērpā, ar cepuri galvā, zaļu plīvuru uz acīm un vaļējiem matiem viņa ieiet priekšnamā, aizspurdz garām izbiedētajam Vasjam, kas notur to par ūdensmeitu, un iedrāžas viesistabā, Tatjanu Borisovnu ta nobiedēdama, ka viņa gribēja gan piecelties, bet kājas neklausīja. «Tatjana Borisovna,» viešņa lūgdamās iesāk, «piedodiet manu pārdrošību, es esmu jusu drauga Alekseja Niko- lajeviča K*** masa; esmu no viņa par jums tik daudz dzirdējusi, ka beidzot apņēmos ar jums iepazīties.» — «Tas man liels pagodinājums,» nopurpināja pārsteigtā saimniece. Viešņa noņēma cepuri, papurināja savas cirtas, apsēdās Tatjanai Borisovnai līdzās, saņēma tās roku … «Un tad, lūk,» tā viņa iesāka domīgā un aizkustinātā balsī, «te nu es viņu redzu, šo labo, gaišo, cēlo, svēto radījumu! Te nu viņa ir, šī vienkāršā un tomēr tik dziļa sieviete! Cik es esmu priecīga! Cik es esmu priecīga! Kā mēs viena otru mīlēsim! Nu beidzot es atveldzēšos . . . Ak, es jau viņu tieši tādu arī biju iedomājusies,» viņa čukstēdama piebilda, cieši un tuvu vērdamās Tatjanai Borisovnai tieši acīs. «Vai nav tiesa, jūs taču neesat uz mani dusmīga, mana labā, mana mīļā?» — «Apžēlojieties, es ļoti priecājos . . . Vai nevēlaties tēju?» Viešņa vēlīgi pasmaidīja. «\Vie\Vahr, \vie unreflektiert!»[19] viņa nočukstēja it kā pati pie sevis. «Atļaujiet, ka es jūs apkampju, mana mīļā!»

Vecā jumprava nosēdēja pie Tatjanas Borisovnas trīs stundas, ne uz brītiņu neapklusdama, cenzdamās savai jaunajai paziņai par varēm ieskaidrot viņas personības vērtību. Nabaga muižniece tūlīt pēc negaidītās viešņas aiziešanas devās uz pirti nopērties, sadzērās liepziedu tēju un likās gultā. Bet otrā dienā vecā meita bija atkal klāt, nosēdēja četras stundas un aizjāja, apsolīdamās turpmāk apmeklēt Tatjanu Borisovnu ik dienas. Viņa, redziet, bija nolēmusi šo, kā viņa teica, bagāto iedabu pilnīgi izkopt un attīstīt un laikam gan būtu to galīgi nobendējusi, ja, pirmkārt, jau pēc nedēļām divām nebūtu savā brāļa draudzenē «pilnīgi» vīlusies un, otrkārt, ja nebūtu pati iemīlējusies jaunā studentā, kurš bija pa ceļam pie viņiem iegriezies un ar kuru viņa tūdaļ pēc tam bija uzsākusi rosīgu un dedzīgu sarakstīšanos; savās garajās vēstulēs viņa, kā jau tas piederas, sūtīja tam savu svētību šķīstai un skaistai dzīvei, solīja viņam ziedot «sevi visu», prasīdama sev vienīgi tiesību saukties par māsu; nodevās arī plašiem dabas aprakstiem, pieminēja Gēti, Šilleru, Betinu un vācu filozofiju, novezdama pēdīgi nabaga jaunekli līdz drūmam izmisumam. Tomēr studenta jaunība ņēma virsroku: kādā jaukā rītā viņš pamodās ar tik negantu niknumu pret savu «māsu un labāko draugu», ka ātrās dusmās tikko nepiekāva savu kambarsulaini un vēl ilgu laiku pēc tam bija gatavs ar zobiem saplosīt katru, kas kaut garām ejot ieminējās vien par visucēlo un nesavtīgo mīlestību .. . Bet Tatjana Borisovna kopš tā laika sāka vēl noteiktāk vairīties no saiešanās ar kaimiņienēm.

Bet, ak vai! Nekas šajā pasaulē nav pastāvīgs. Viss, ko es jums šeit par lādzīgo muižnieci pastāstīju, tagad ir kļuvis — par pagājību; klusums, kas parasti valdīja tās mājā, un miers ir projām uz visiem laikiem. Jo pie viņas jau vairāk nekā gadu dzīvo viņas brāļadēls, mākslinieks no Pēterburgas. Lūk, kā tas notika.

Pirms gadiem astoņiem pie Tatjanas Borisovnas dzīvoja divpadsmit gadus vecs puisītis, apaļš bārenītis, viņas mirušā brāļa dēlēns Andruša. Andrušam bija lielas, gaišas, valgas acis, maza mutīte, glīts deguns un skaista, augsta piere. Viņš runāja klusā un saldā balstiņā, bija tīrīgs un rātns puika, mīlēja pakalpot un pieglausties viesiem, ar bārabērna jūtīgumu skūpstīja krustmātei roku. Tu neesi vēl lāgā iegājis istabā, — skaties, viņš jau pienes krēslu. Nerātnību tam nebija nekādu: sēdēja bez mazākā troksnīša kaktiņā pie grāmatas tik rāms un godīgs, ka pat pie krēsla atzveltnes neatslējās. Ja ienāca ciemiņš, — mans Andruša pieceļas, pieklājīgi smaida un piesarkst; kad viesis aiziet, — viņš atkal apsēžas, izvelk no kabatas suseklili ar spogulīti un pieglauž matiņus. Jau no pašas bērnības viņam prāts nesās uz zīmēšanu. Tiklīdz pagadījās gabaliņš papīra, viņš tūdaļ palūdza Agafjai dzirklītes, rūpīgi izgrieza no papīra pareizu četrstūri, apvilka gar malām svītriņu un ķērās pie darba: uzzīmēja vai nu aci ar milzīgu redzokli, vai grieķisku degunu, vai māju ar dūmeni un dūmu vītni, vai solam līdzīgu suni «en face», vai kociņu ar diviem balodīšiem un apakšā pavilka parakstu: «Zīmējis Andrejs Belovzorovs tādā un tādā dienā, tajā un tajā gadā Mazo Briku ciemā.» Sevišķi centīgi viņš nopūlējās ik gadus pāris nedēļu pirms Tatjanas Borisovnas vārda dienas; arvien pirmais ieradās viņu apsveikt un pasniedza tīstoklīti, apsietu ar rožainu lentīti. Tatjana Borisovna noskūpstīja krustdēlu uz pieres un risināja tīstoklīti vaļā: tas attinās un ziņkārīgajiem skatieniem kļuva redzams apaļš, spēcīgi izēnots templis ar kolonām, ar altāri vidū, uz altāra degoša sirds un vainags, bet augšā izlocītā lentē uzraksts glītiem burtiem: «Krustmāmiņai un labdarei Tatjanai Borisovnai Bogdanovai par visdziļākās padevības zīmi no viņas krustdēla, kas io cienī un mīl.» Tatjana Borisovna tad viņu atkal noskūpstīja un uzdāvināja rubli. Sevišķi viņam pieķērusies tā tomēr nebija: Andrušas pārliecīgā iztapība tai nepavisam nepatika. Bet Andruša auga arvien lielāks; Tatjana Borisovna sāka raizēties par viņa nākotni. Nejaušs gadījums parādīja viņai izeju no šā grūtā stāvokļa . . .

Proti, reiz, pirms gadiem astoņiem, pie viņas bija atbraucis kāds Benevoļenska kungs, Pēteris Mihailovičs, kolēģiju padomnieks, vairāku ordeņu kavalieris. Benevoļenska kungs kādreiz bija kalpojis šejienes apriņķa piļsētā un cītīgi apmeklējis Tatjanu Bori- sovnu; pēc tam bija pārcēlies uz Pēterburgu, iestājies ministrijā, sasniedzis diezgan augstu stāvokli; kādā no biežajiem braucieniem kroņa darīšanās viņš nu bija atcerējies savu agrāko paziņu un iegriezies pie tās, lai uz pāris dienam atpūstos no dienesta rūpēm «lauku klusuma klēpī». Tatjana Borisovna saņēma viņu ar savu parasto sirsnību, un Benevoļenska kungs . . . Bet, iekāms savu stāstu turpinām, atļaujiet, laipnais lasītāj, iepazīstināt jūs ar šo jauno personu.

Benevoļenska kungs bija apaļīgs, no izskata mikstmiesīgs, pazema auguma cilvēks īsām kājelēm un tuklām rociņām; viņš valkāja ērtu, ārkārtīgi tīru fraku, augstu un platu kaklasaiti, baltu kā sniegs veļu, zelta važiņu uz zīda vestes, gredzenu ar akmeni uz rādītājpirksta un galvā parūku ar gaišām cirtām; runāja pārliecinoši un laipni, staigāja nedzirdami, patīkami smaidīja, patīkami grozīja acis un patīkami gremdēja zodu apkaklē: vis

pār bija patīkams cilvēks. Arī sirdi dievs viņam bija devis ļoti jūtīgu: viņš viegli apraudājās, viegli sajūsminājās; turklāt nesavtīgi un kaislīgi dievināja mākslu; un mums jāsaka, ka šī dievināšana bija patiešām nesavtīga, tāpēc ka tieši mākslā Benevoļenska kungs, atklāti runājot, nesaprata ne nieka. Pat jāpabrīnās, no kurienes un uz kādu noslēpumainu un neizprotamu dzenuļu pamata viņā šī kaislība bija radusies. Citādi viņš bija gluži parasts un pat ikdienišķs cilvēks . . . nu, bet pie mums, Krievijā, jau tādu ļaužu ir diezgan daudz.

Mākslas un mākslinieku dievināšana piešķir šiem ļaudīm neizsakāmu salkanību; būt ar tiem pazīstamam, sarunāties ar viņiem — tīrās mokas; tie ir — ar medu noziestas malkas pagales. Piemēram, viņi nekad nenosauc Rafaelu par Rafaelu, Koredžo par Koredžo; tic saka: «Dievišķīgais Sancio, neaizsniedzamais de Allegris,» — un šos vārdus izrunā katrā ziņa ar uzsvaru vārdu galotnē. Katru primitīvu, patmīlīgu, pārspīlētu atdarinātāju un viduvēju talantu viņi dēvē par ģēniju jeb, paliesāk sakot, par «žēniju»; Itālijas zilās debesis, dien- vidzemju citroni, Brentas krastu smaržīgais gaiss pastāvīgi atrodas tiem uz mēles. «Ak Vaņa, Vaņa,» — vai: «Ak Saša, Saša,» viņi ar izjūtu saka viens otram. «Kā mums gan vajadzētu aizlaisties uz dienvidiem, uz dienvidiem .. . Mēs ar tevi taču esam savā dvēselē grieķi, senie grieķi!» Viņus var novērot izstādēs dažu Krievzemes mākslinieku ražojumu priekša (te jāpiezīmē, ka šie kungi pa lielākai daļai ir milzīgi patrioti). Viņi gan atkāpjas pāris soju nostāk un atgāž galvu, gan pievirzās atkal gleznai klāt; ačteles viņiem pārklājas ar spīdīgu valgmi… «Tu, tu kungs un dievs,» viņi pēdīgi no saviļņojuma aizlauztā balsi saka. «Cik daudz dvēseles, dvēseles cik daudz!… Kā jūtama sirds, sirds! Palūk, cik daudz dvēseles ielicis! Milzumu dvēseles! … Un cik lieliski iecerēta! Kas par māksliniecisku izdomu!» — Bet viņu pašu viesistabās kas par gleznam! Kādi mākslinieki ciemojas pie viņiem vakaros, dzer pie tiem tēju, klausās viņu sarunās! Kādas viņi tiem atnes viņu pašu istabu ainavas ar slotu un saslauku kaudzīti uz vaskotās grīdas priekšplānā, ar dzeltenu patvāri uz galda pie loga un ar pašu mājastēvu rītsvārkā, benīti galvā un spilgtu gaismas atspīdumu uz vaiga! Kādi gan garmataini mūzu lolojumi ar nervozi nievājošu smaidu ap lūpām tos neapmeklē! Kādas zaļganbālas jaunkundzes neķērc pie viņu klavierēm! Jo pie mums, Krievijā, tā tas jau ir ieviesies, ka cilvēks vienai mākslai vien nodoties nevar, — padod šurp viņam visas! Tāpēc nav ari jābrīnās, ka šie mākslas draugi ir arī lieli krievu literatūras, it īpaši dramatiskās literatūras atbalstītāji … «Džakobi Sana zari» šķiet tieši viņiem rakstīti: tūkstoš reižu attēlota neatzītā talanta cīņa ar ļaudīm, ar visu pasauli saviļņo viņus līdz dvēseles dziļumiem …

Jau otra diena pēc Benevoļenska kunga atbraukšanas Tatjana Borisovna pie tējas galda lika, lai brāļadēls parāda ciemiņam savus zīmējumus.

«A, viņš jums zīmē?» ne bez pārsteiguma ievaicājās Benevoļenska kungs un ar sevišķu interesi pievērsās Andrušam.

«Kā tad, zīmē,» Tatjana Borisovna atteica. «Viņam tas tik ļoti patīk! Un, protiet, pats vien, bez skolotājā.» — «Ai, parādiet, parādiet!» Benevoļenska kungs iesaucās. Andruša sarkdams un smaidīdams atnesa viesim savu burtnīcu. Benevoļenska kungs ar lietpratēja skatienu sāka to šķirstīt. «Labi, jaunais cilvēk,» viņš pēdīgi noteica, «labi, ļoti labi,» — un noglaudīja Andrušam galvu. Andruša žigli noskūpstīja viņam roku. «Paskat, kas par talantu! Vēlu laimi, Tatjana Borisovna, vēlu laimi.» — «Bet ko lai dara, Pēter Mihailič, nevaru te atrast neviena skolotāja. Pieņemt no pilsētas — par dārgu; kaimiņos pie Arta- monoviem ir gan daiļkrāsotājs un, kā stāsta, pat ļoti labs; bet kundze tam aizliegusi pasniegt stundas svešiem. Saka, varot tā samaitāt sev gaumi.» — «Hm,» Benevoļenska kungs brītiņu padomāja un palūkojās caur pieri uz Andrušu. «Nu, par to mēs vēl parunāsimies,» viņš pēkšņi piebilda un paberzēja rokas. To pašu dienu viņš palūdza Tatjanai Borisovnai atļauju parunāties ar viņu divatā. Viņi nosiēdzās istabā. Pēc pusstundas pasauca pie sevis Andrušu. Andruša ienāca. Benevo|enska kungs stāvēja pie loga ar mazliet piesarkušu seju un mirdzošām acīm. Tatjana Borisovna sēdēja istabas kaktā un slaucīja asaras. «Nu, Andruša,» viņa beidzot ierunājās, «patencini Pēteri Mihailiču: viņš pieņem tevi savā gādībā un aizvedīs līdzi uz Pēterburgu.» Andruša gluži sastinga aiz pārsteiguma. «Sakiet man atklāti,» Benevoļenska kungs iesāka svinīga labvēļa balsī, «vai jūs, jaunais cilvēk, gribat kļūt par mākslinieku, vai jūtat sevī kvēlojam dievišķīgo mākslas aicinājumu?»

«Jā, es vēlos kļūt par mākslinieku, Pēter Mihailič,» Andruša trīcēdams apliecināja.

«Tad man ir liels prieks. Protams,» Benevoļenska kungs turpināja, «jums būs grūti šķirties no savas cienījamās krustmāmiņas; jums taču jāsajūt visdziļākā pateicība viņai.» — «Es krustmāmiņu dievinu,» Andruša to pārtrauca, un acis viņam sāka ātri ātri mirkšķināties. — «Zināms, zināms, tas ir loti saprotams un dara jums godu; bet padomājiet tikai, kādu viņai prieku ar laiku . . . jūsu panākumi…» — «Nāc, apskauj mani, Andruša,» nomurmināja labā muižniece. Andruša metās viņai ap kaklu. «Nu, un tagad ej pateicies savam labdarim…» Andruša apkampa Benevoļenska kunga vēderu, pastiepās uz pirkstgaliem un sasniedza viņa roku, kuru labdaris, jāatzīst, gan it kā lūkoja atvilkt, bet ne visai . . . Jāatļauj taču bērnam savs prieciņš, nu, un ari pašam tas nav nemaz nepatīkami. Divas dienas vēlāk Benevoļenska kungs aizbrauca un aizveda līdzi ari savu jauno audzēkni.

Pirmajos trijos gados pēc šķiršanās Andruša rakstīja diezgan bieži, dažreiz ielika vēstulēs ari pa zīmējumam. Sad un tad ari Benevoļenska kungs no savas puses pierakstīja pa vārdam, kas pa lielakajai daļai skanēja atzinīgi; vēlāk vēstules sāka pienākt aizvien retāk un retāk, pēdīgi nenāca vairs nemaz. Krustdēls klusēja veselu gadu. Tatjana Borisovna sāka jau uztraukties, kad piepeši saņēma šādu vēstuli:

«Mīļā krustmāmiņ!

Ir pagājušas jau trīs dienas, kopš Pētera Mihailiča, mana labvēļa, vairs nav. Neže- liga trieka atņēma man šo pēdējo atbalstu. Protams, man tagad ir jau divdesmitais gads; septiņu gadu laikā esmu sasniedzis ievērojamus panākumus; es ļoti paļaujos uz savu talantu, kas dos man iespēju dzīvot; es nezaudēju ticību sev, tomēr, ja jums iespējams, atsūtiet man iesākumam 250 rubļu asignācijās. Skūpstu jūsu rociņas un palieku» utt.

Tatjana Borisovna aizsūtīja brāļadēlam 250 rubļu. Pēc diviem mēnešiem tas prasīja atkal; viņa savāca savu pēdējo naudu un aizsūtīja arī šoreiz. Nebija aiztecējušas sešas nedēļas pēc otrreizējā sūtījuma, kad viņš prasīja pa trešam lāgam, it kā krāsu pirkšanai kņazienes Teterešņevas pasūtītam portretam, — Tatjana Borisovna šoreiz atteicās. «Tādā gadījumā,» tā viņš nu rakstīja, «es esmu nolēmis braukt pie jums uz laukiem uzlabot savu veselību.. .» Un tiešām, tā paša gada mijā Andruša atgriezās Mazajos Brikos.

Tatjana Borisovna uzreiz nemaz viņu nepazina. Pēc vēstules spriežot, viņa bija gaidījusi vārgu un slimīgu jaunekli, bet ieraudzīja plecīgu un resnu puisi ar platu un sarkanu seju, sprogainiem, taukainiem matiem. Tieviņais un bāliņais Andruša bija pārvērties par druknu Andreju Ivanoviču Belovzorovu. Un nevis viņa āriene vien bija mainījusies. Agrāko gadu sīkumainās rūpības, kautrības un kartības vietā bija stājusies nevērīga bravūra, nepaciešama nolaidība; viņš staigāja, gazelēdarnies uz vienu un otru pusi, ar sparu metās krēslā, zvēlās uz galda, sēdēja izplēties, žāvājas platu muti līdz ausīm, pret krustmāti un muižas ļaudīm bija rupjš. Es, lūk, esmu mākslinieks, man viss atļauts. Tā ir ziniet! Bieži vien augām dienām krāsām pat nepieskāris. Kad uznāk tā saucamā iedvesma, — viņš laužas un lokās kā paģirās, smagi, neveikli, trokšņaini; vaigi iekvēlojas banālā sarkanumā, acis top blāvas; sāk lielīgi runāt par savu talantu, par saviem panākumiem, par to, kā viņš attīstoties, ejot uz priekšu … īstenībā tomēr izrādījās, ka viņa talanta tik tikko pietiek kaut cik ciešamiem portretiņiem. Vispārējās izglītības viņam trūka pavisam, lasīt viņš nelasīja nekā, jo kāda joda pēc gan māksliniekam jālasa? Daba, brīvība, poēzija, — luk, viņa īstā stihija. Sa- skurini tikai matus, uzsvilpo ka lakstīgala un suļķē Zukova tabaku, — ko vēl vairāk! Gan jauka ir krieviskā bezbēdība, bet ne visiem tā piederas: neapdāvinātie otrās šķiras Poļeža- jevi ir nepanesami. Tā mūsu Andrejs Ivaničs ari palika dzīvot pie savas krustmātes: ka redzams, brīvā maize gluži labi iepatikās. Ciemiņus viņš varēja nogarlaikot līdz nāvei. Reizēm nosēžas pie klavierēm (Tatjanai Borisov- nai bija arī klavieres) un sāk, ar vienu pirkstu taustīdamies, plinkšķināt «Veiklo trijjiigu» vai arī uzsit vienu otru akordu, dauza taustiņus… Citreiz veselam stundām neizturamā balsī gaudo Varlamova romances «Stāv vientulīga priede» vai «Nē, doktor, nenāc, nenāc šurp», bet pašam acis aizplūdušas taukiem, vaigi spīd kā bungas . .. Vai arī pēkšņi rauj pilnā kaklā vajā: «Jel rimstieties, kaislību sāpes…» Tatjanai Borisovnai pārskrēja pat drebuļi.

— Gluži vai jābrīnās, — viņa man reiz ieminējās, — kādas tagad dziesmas tiek sacerētas, — tādas vien it kā negantas; manā laikā sacerēja citādas. Bija jau arī sērīgas dziesmas, tomēr patika klausīties … Piemēram:

Nāc, mīļais draugs, kur puķes zied, Kur velti tevi gaidu;

Nāc, nāc, kur pļavā puķes zied, Caur asarām kur smaidu;

Ak, nāksi reiz, kur puķes zied,

Bei būs par vēlu, draugs, man šķiet.

Tatjana Borisovna viltīgi pasmaidīja.

«Es cie-ie-šu, es cie-iešu,» gaudoja otra istabā brāļadēls.

—  Met jel mieru, Andruša!

—       «Nikst dvēsele šķiršanās sāpēs», — nenogurdināmais dziedātājs turpināja.

Tatjana Borisovna pagrozīja galvu.

— Ak, tīrais posts ar šiem māksliniekiem!…

Kopš tā laika ir pagājis gads. Belovzorovs

vēl arvien dzīvo pie savas krustmātes un visu laiku gatavojas braukt uz Pēterburgu. Uz laukiem viņš ir kļuvis resnāks par resnu. Krustmāte — kas to būtu ticējis — ir pieķērusies viņam ar sirdi un dvēseli, bet apkārtnes jaunavas viņā iemīlas…

Bet daudzi agrākie Tatjanas Borisovnas paziņas pie viņas ciemoties vairs nebrauc.

NĀVE

Man ir kaimiņš, jauns muižnieks un jauns mednieks. Kadā jaukā jūlija rītā es jāšus iegriezos pie viņa un uzaicināju, lai viņš dodas ar mani kopā uz rubeņu medībām. Kaimiņš bija ar mieru. «Tikai,» viņš teica, «jāsim tad pa manu smalcīti uz Zušu; es pie tās pašas reizes gribu apskatīties Capliginu; jūs zināt manu ozolu mežu? Tur tagad cērt kokus.» — «Jāsim.» Viņš lika apseglot zirgu, apvilka zaļus svārciņus ar bronzas pogām, kas bija pagatavotas kuiļa galvas veidā, uzkāra plecos dzīpariem izrakstītu medību somu un sudraba blašķi, uzmeta plecā jauniņu franču šauteni, ne bez labpatikas pagrozījās spoguļa priekšā un pasauca savu suni Esperansi, ko viņam bija uzdāvinājusi māsīca, vecmeita ar brīnišķīgu sirdi, bet bez matiem. Devāmies ceļā.

Mans kaimiņš paņēma līdzi ciema desmitnieku Arhipu — resnu, pazema auguma zemnieku ar četrstūrainu seju un aizvēsturiski platiem vaigu kauliem — un savu nesen pieņemto muižas pārvaldnieku, Baltijas vācieti, gadus deviņpadsmit vecu, kalsnu un tuvredzīgu jaunekli ar gaišiem matiem, slīpiem pleciem un garu kaklu, Gotlibu fon der Koka kungu. Arī mans kaimiņš pats tikai nesen vēl kā bija pārņēmis muižu savā valdīšanā: tā viņam bija kritusi ka mantojums no krustmātes, valsts padomnieces Kardon-Katajevas, neparasti resnas sievietes, kas, pat gulta gulēdama, smagi pūta un stenēja. Mēs iejājām «smal- cītē». «Jūs pagaidiet mani šeit klajumiņā,» Ardalions Mihailičs (mans kaimiņš) sacīja saviem pavadoņiem. Vācietis palocījās, nokāpa no zirga, izvilka no kabatas grāmatu, laikam Johannas Šopenhaueres romānu, un apsēdās zem krūma; Arhips palika tāpat jāšus saulē un stundas laika pat nepakustējās. Mēs paklaiņājām pa krūmiem un neuzgājām neviena perēkļa. Tad Ardalions Mihailičs ieteicās, ka viņš gribot aizjāt ari tālāk mežā. Es pats todien neticēju, ka medības varētu būt veiksmīgas, un tāpēc vilkos viņam nopakaļ. Mēs atgriežamies klajumiņa. Vācietis atzīmēja lappusi, uzcēlās, iebāza grāmatu kabatā un ne bez pūlēm uzrāpās atkal mugurā savai strupastei braķa ķēvei, kas īdēja un spārdījās pie mazakā pieskāriena; Arhips sakustējās, saraustīja abas pavadas reizē un, kājas kūļādams, pēdīgi izkustināja no vietas ari savu apduiiušo un samocīto zirģeli. Jājām tālāk.

Ardaliona Mihailiča mežs bija man pazīstams jau no bērnības. Kopā ar savu franču mājskolotāju m-r Dēsirē Fleury, ļoti labsirdīgu cilvēku (kas tomēr tikko nesapostīja uz mūžu manu veselību, likdams vakaros dzert Leruā zāles), es toreiz bieži vien nostaigaju uz Capliginu. Viss šis mežs sastāvēja no kādiem diviem vai trim simtiem milzīgu ozolu un ošu. To staltie, varenie stumbri kā melni milži krāšņi izcēlās lazdu un sērmūkšļu zeltaini dzidrajā zaļuma; stiepdamies augstāk, tie iezīmējās debess zilgmē, kā zaļu telti iz- plezdami tur savus platos, mezglotos zarus; vanagi švīkstēdami laidelējas zem nekustīgajām galotnēm; raibie dzeņi spēcīgi kapāja biezo mizu; melno strazdu skanīgā melodija pēkšņi atskanēja biezajā lapotnē tūlīt pēc vālodzes modulētā brēciena; apakšā krūmos či- vināja un dziedāja sarkankrūtīši, ķivuļi un čunčiņi; pa celiņiem ņipri tekalēja žubītes; baltais zaķis piesardzīgi aizcilpoja gar mežmalu; sarkanbrūnā vāvere, naigi lēkādama no koka kokā, piepeši apsēdās, pacēlusi asti pāri galvai. Zālē ap augstiem skudru pūļiem skaisti roboto paparžu vieglajā ēnā ziedēja vijolītes un kreimenes, bērzlapes, auga vilnīši, saldūksnes, ozolenes, sarkanās mušmires; laukumiņos kuplo krūmu starpās sārtojās zemenes… Bet kāds pakrēslis šajā mežā! Pat pašā dienvidus tveicē — īsta nakts: klusums, smarža, vēsums… Jā, Čapliginā cs biju piedzīvojis tiešām priecīgus brīžus un tāpēc tagad, jāatzīstas, ne bez skumjām sajūtām iejāju man pārāk labi pazīstamajā mežā. Bargā 40. gada pliksala ziema nebija taupījusi arī manus vecos draugus ozolus un ošus; nokaltuši, kaili, tikai vietumis ar kādu vārgu za- ļumiņu zaros tie bēdīgi pacēlās pari jaunajai audzei, kas gan «to vietā stājās, tomēr to neaizvietoja» . . Daži, ap savu stumbru apakšdaju vēl kādus lapu skupšķus izplaucējuši, kā izmisumā ar pārmetumu slēja augšup savas nedzīvās, aplauzītās galotnes; citiem, lai gan ne vairs tik krašiji kā agrāk, bet vēl puslīdz salapojušiem kokiem cauri lapotnei tomēr dūrās nedzīvi, resni, sausi zari; dažiem jau lobījās nost miza; un pēdīgi daži bija jau nogāzušies un kā miroņi trupēja uz zemes. Kas to gan būtu varējis paredzēt — pakrēšļa, Čapliginā nekur vairs nevarēja atrast pakrēšļa! Ak, es domāju, skatīdamies uz mirstošajiem kokiem, laikam gan nu kauns jums ir un sāpes?… Atcerējos Koļcova dzejoli:

' 1840. gadā, pastāvot negantam salam, līdz pat decembra beigām nebija sniega; visi ziemāji izsala; ši nežēlīgā ziema iznīcināja daudz brīnišķīgu ozolu mežu. Tos ataudzēt ir grūti: zemes auglības spēks acīm redzami iet mazuma. «Aizliegtajos» (ar svētbildēm apietajos) mežos agrāko dižciltīgo koku vielā tagad paši no sevis saaug bērzi un apses. Kaut kā citādi mežus ieaudzēt pie mums vēl neprot. (Aut. piezīme.)

Kur nu palika Lepnā valuda, Spēki diženie. Slava ķēnišķā? Kur nu nozuda Vara zaļoksnā?

Bet kāpēc jūs, Ardalion Mihailič, — es apvaicājos, — kāpēc jūs nenocirtāt šos kokus jau tūlīt otrā gadā? Tagad taču par tiem nedos vairs ne desmito daļu no toreizējās cepas.

Viņš tikai paraustīja plecus.

—   Pavaicājiet to krustmāmiņai; bet tirgotāji jau nāca, naudu spieda rokā, plijās virsū.

Mein Goti! Mein Golt! — uz katra soļa stenēja fon der Koks. — Te ir jāraut! Te ir jāraut!

—   Kas jāraut? — smaidīdams piezīmēja mans kaimiņš.

Tas ir, vajak rautāt, es sacīt gribēj. (Ir zināms, ka vācieši, ielauzīdamies krievu valodā, tomēr nepareizi izrunā dažas skaņas.)

Visvairāk viņu skumdināja zemē guļošie ozoli; un tiešām: dažs dzirnavnieks būtu maksājis par tiem lielu naudu. Turpretī desmitnieks Arhips saglabāja savu nesatricināmo mieru un nenoskuma ne drusciņas; pat gluži otrādi: viņš ar manāmu prieku lika zirgam lēkt pāri guļošajiem stumbriem, uzšaudams tiem ar pātagu.

Mēs pamazām jājām uz cirsmas pusi, kad piepeši tūlīt pēc kāda koka krišanas trokšņa atskanēja kliedziens un skaļas balsis; pēc

pāris mirk|iem mums pretī no biezokņa izskrēja jauns zemnieks, izbijies, bāls un pinkains.

—        Kas ir? Kurp tu skrien? — Ardalions Mihailičs jautāja.

Zemnieks tūlit apstājās.

—  Ai tētiņ Ardalion Mihailič, nelaime!

—   Kas noticis?

—   Maksimam, tētiņ, koks uzgāzās virsū.

—   Kā tā?… Vai uzņēmējam Maksimam?

—       Uzņēmējam, tētiņ. Mēs sākām osi cirst, bet viņš stāv un skatās… Stāvēja, stāvēja, te pēkšņi iet uz aku pēc ūdens: laikam dzert sagribējās. Bet osis uzreiz iebrikšķas un gāžas, un tieši tam virsū. Mēs viņam kliedzam: bēdz, bēdz, bēdz… Viņam vajadzēja sānis mesties, bet viņš ņemas un skrien tikai taisni uz priekšu… Laikam bija pārbijies. Tā viņu oša galotne ari piespieda… Kāpēc osis tik ātri gāzās, to dievs zina … Varbūt serde bija sapuvusi.

—  Nu, un Maksimu nosita?

—  Nosita, tētiņ.

—   Pavisam?

—       Nē, tētiņ, vēl dzīvs, — bet ko nu vairs, kad kājas un rokas salauztas. Es pašreiz skrēju pēc Se|iverstiča, ārsta.

Ardalions Mihailičs pavēlēja desmitniekam doties aulēkšos uz ciemu pēc Seļiverstiča, bet pats straujiem rikšiem jāja uz cirsmu… Es steidzos viņam līdzi.

Mēs atradām nabaga Maksimu guļam zemē. Kads desmits zemnieku stavēja tam apkart.

Mēs nokāpām no zirgiem. Viņš gandrīz pat nevaidēja, tikai reizumis atvēra un ieplēta acis, it kā izbrīna skatīdamies apkart un kodīdams savas sazilējušās lūpas… Zods viņam trīcēja, mati bija pielipuši pie pieres, krūtis nevienādi cēlās un grima: viņš cīnījās ar nāvi. Viegla jaunas liepiņas ēna slīdēja pār viņa seju.

Mēs noliecāmies pie tā. Viņš pazina Arda- lionu Mihailiču.

—  Tētiņ, — viņš ierunājās tikko sadzirdami, — popu… lieciet… atsaukt… dievs… ir mani sodījis… Rokas, kājas, viss salauzts… Šodien… svētdiena… bet es… bet es… raug še, ļaudis… nepalaidu no darba.

Viņš brītiņu klusēja. Elpa viņam žņaudzās ciet.

Un manu naudu… sievai… atdodiet sievai… atrēķinot… raug še, Oņisims zina… kam es… un cik… parādā…

—  Mēs aizsūtījām pēc ārsta, Maksim, — mans kaimiņš ierunājās, — varbūt tu vēl nenomirsi.

Viņš mazliet pavēra acis, ar pūlēm pacēla uzacis un plakstiņus.

—  Nē, es miršu. Re, re… jau klāt… Lūk, tā, lūk… Piedodiet man, zēni, ja es jurns ko esmu…

— Dievs tev piedos, Maksim Andrejiē, — zemnieki visi vienā balsī dobji iedūcās un noņēma cepures,— piedod tu mums.

Piepeši viņš spēcīgi sapurināja galvu, stipri izlieca krūtis un atkal atslīga.

—   Tomēr nevar taču |aut viņam te nomirt, — iesaucas Ardalions Mihailičs, — puiši, dodiet šurp to zirga segu no ratiem, aiznesīsim viņu uz slimnīcu!

Pāris cilvēku skriešus metās pie ratiem.

—   Vakar es … no Jefima … Sičovska … — mirējs šļupstēja, — zirgu nopirku… iedevu rokas naudu… zirgs nu… mans… to arī… sievai…

Ļaudis pieķērās, lai pārliktu to uz segas… viņš viss notrīcēja kā aizšauts putns un izstiepās …

—  Nomira, — zemnieki nomurmināja.

Mēs klusēdami uzkāpām zirgos un aizjājām.

Nelaimīgā Maksima nāve pamodināja manī pārdomas. Apbrīnojami un dīvaini mirst krievu zemnieks! Viņa apziņas stāvokli pirms nāves nevar nosaukt ne par vienaldzību, ne par trulumu; viņš mirst ta, it kā pildītu kādu rituālu: bez uztraukuma un vienkārši.

Pirms dažiem gadiem kāda cita mana kaimiņa zemnieks bija apdedzis rijā. (Viņš būtu turpat arī sadedzis, ja kāds ciemā nejauši iebraucis pilsētnieks nebūtu viņu pusdzīvu izvilcis laukā: apmērcējies ūdens kublā, tas bija pa skrējiena galam izgāzis durvis, kad paspārne bija jau liesmās.) Iegāju apdegušā cilvēka istabā. Istaba tumša, smacīga, dūmaina. Es jautāju: «Kur slimais?» — «Are, mīļais, uz krāsns,» dziedošā balsī man atbild nobēdājusies sieva. Pieeju klāt, zemnieks gu|, apsedzies ar kažociņu, smagi elpo. «Nu, kā tu juties?» Slimnieks uz krāsns sakustejas, gribēja piecelties, bet pats vienās čulgās, pie miršanas. «Guli, guli, guli… Nu, kā klajas? Ka ir?» — «Zināms, slikti,» viņš saka. «Sāp?» Viņš klusē. «Vai tev kaut kā nevajag?» Klusē. «Vai neatsūtīt tev varbūt tēju vai ko?» — «Nevajag.» Es atgāju no viņa nost, apsēdos uz sola. Nosēžu ceturtdaļstundas, nosēžu pusstundu, — istabā kapa klusums. Kaktā aiz galda zem svētbildēm slēpjas gadus piecus veca meitene un grauž maizīti. Māte paretam viņai padraud. Gaitenītī, var dzirdēt, staigā, klaudzina, runā: tur brāļa sieva kapā kāpostus… «Aksiņja, dzirdi!» pēdīgi slimais ierunājas. «Ko?» — «Iedod man kvasu.» Aksiņja padeva kvasu. Es klusītēm apvaicājos: vai viņš baudījis svēto vakarēdienu? «Jā gan.» — «Nu, tātad viss kārtībā; jāgaida tikai nāve, vairāk nekas.» Es neizturēju un izgāju.

Vēl es atceros, ka biju reiz iegriezies Kras- nogorjes ciema slimnīcā pie man pazīstama feldšera, kaislīga mednieka.

Slimnīca bija ierīkota kādreizējā kungu mājā: to bija ierīkojusi pati īpašniece, tas ir, viņa bija likusi piesist virs ieejas durvīm gaišzilu dēli ar uzrakstu baltiem burtiem -«Kras- nogorjes slimnīca» un pati iedevusi Kapito- nam arī glītu albumu, kur pierakstīt slimnieku vārdus. Pirmajā lappusē kāds no labdarīgas muižnieces bļodlaižiem un lišķētajiem bija ierakstījis šādu vārsmu:

«Dans ces be'aux lieux, oū rčgne l'allegresse, «Ce temple fut ouvert par la Beautē; «De vos seigneurs adniirez la tendresse, «Bons habifants de Krasnogorie.»'

Bet kāds cits kungs bija zem tās pierakstījis:

«Et moi j'aime la nature!

Jcan Kobyliatnikoff.»2

' Šinīs skaistajās ārēs, kas līksmībā zied, Celis Dai]ums ir templi šo cēlo; Krasnogorieši krietnje, jel apbrīnojiet Savu kungu laipnību kvēlo!

2«Un arī es mīlu dabu!

žans Kobilatņikovs.»

Feldšeris par savu naudu bija nopircis sešas gultas un sācis ar dieva palīgu dziedināt tautu. Bez viņa slimnīcā bija vēl divi kalpotāji: pusjukušais kokgriezējs Pāvels un ar vienu roku gaudenā sieviņa Meliktrisa, kas veica arī virtuvenes pienākumus. Sie abi gatavoja zāles, kaltēja un mērcēja spirtā dažādus augus; viņi abi pievaldīja arī nemierīgos drudža slimniekus. Pusjukušais kokgriezējs bija pēc skata drūms un vārdos skops cilvēks; naktīs viņš dziedāja dziesmu «par skaisto Venēru» un pie katra garāmbraucēja vērsās ar lūgumu atļaut viņam apprecēties ar nez kādu skuķi Malaņju, kas, blakus minot, bija jau sen mirusi. Gaudenā Meliktrisa, neskatoties uz to, ka viena roka tai bija sažuvusi, viņu dauzīja un dzina ganīt tītarus. Tā nu es reiz sēdēju pie feldšera Kapitona. Mēs pašreiz bijām sākuši sarunāties par mūsu pēdējām medībām, kad piepeši pagalmā iebrauca rati ar va- ren nobarotu zirgu priekšā; šādi zirgi mēdz būt tikai dzirnavniekiem. Ratos sēdēja drukns zemnieks ar jauniem svārkiem un nevienādas krāsas bārdu. «Ā, Vasilijs Dmitričs,» pa logu uzsauca Kapitons, «esiet sveicināts!… Ļu- bovšinas dzirnavnieks,» viņš man pačukstēja. Zemnieks krekšķinādams izrāpās no ratiem, ienāca feldšera istabā, apskatījās pēc svētbildes un pārmeta krustu. «Nu, Vasilij Dmitrič, kas no jauna? … Bet jūs jau, man rādās, neesat vesels: seja jums tāda nelāga.» — «Jā, Kapiton Timofejevič, nav kaut kā tā, kā vajag.» — «Nu, nu, kast jums kaiš?» — «Redziet, Kapiton Timofejevič, lieta tāda: es nesen pilsētā nopirku dzirnakmeņus; nu, pārvedu tos mājās; bet, kā sāku celt no ratiem laukā, laikam biju par stipru pastiepies, vai, iekšās man kas sagriezās, it kā būtu kas no- trūcis, vai… un tā kopš tās dienas nelabi vien ir. Šodien pat pavisam slikti.» — «Hm,» Kapitons norūca un iešņauca tabaku, «tad jau laikam būs bruka. Vai sen tas jums notika?» — «Nu jau desmitā diena.» — «Desmitā?» (Feldšeris ievilka caur zobiem elpu un pagrozīja galvu.) «Atļaujiet, lai es jūs iztaustu.» — «Nu, Vasilij Dmitrič,» viņš beidzot noteica, «žēl man tevis, draugs, bet ar tevi nav lāgā; tu esi nopietni slims; paliec šepat pie manis; bet es no savas puses darišu, ko varēšu. Tomēr galvot ne par ko negalvoju.» — «Vai-tad nu tiešām tik slikti?» dzirnavnieks izbrīnījies nopurpināja. — «Ja, Vasilij Dmitrič, slikti; būtu jūs atnācis pie manis pāris dienu agrāk, tad vēl nekas, būtu kā ar roku atņēmis; bet tagad ir jau izcēlies iekaisums, tā vien skaties, ka var piemesties gangrēna.» — «Vai tas nu var būt, Kapiton Timofejevič?» — «Es runāju nopietni.» — «Bet kā tad tā! (Feldšeris paraustīja plecus.) Un no tāda nieka man jāmirst?» — «To es nesaku … bet tikai palieciet še.» (Zemnieks padomāja, padomāja, paskatījās grīdā, tad pameta skatienu uz mums, pakasīja pakausi, bet pēc tam paņēma cepuri.) «Uz kurieni tad jūs, Vasilij Dmitrič?» — «Uz kurieni? Zināma lieta — uz māju; ja jau tik slikti… Ja jau tā, tad vēl viss jānokārto.» — «Bet tas taču nāks jums par ļaunu, Vasilij Dmitrič, apžēlojieties; man jau tā brīnums, kā jūs vēl atbraucāt? Palieciet te.» — «Nē, brāl Kapiton Timofejevič; ja jau jāmirst, tad jānomirst mājās; ja es te nomirstu, — tad man mājās, tikai dievs to zina, kas viss var notikt.» — «Nevar jau vēl zināt, Vasilij Dmitrič, kas var iznākt… Zināms, stāvoklis bīstams, pat ļoti bīstams, tas tiesa … Bet tieši tādēļ jums arī te jāpaliek.» (Zemnieks papurināja galvu.) — «Nē, Kapiton Timofejevič, nepalikšu vis … Ja varbūt kādas zālītes man parakstiet.» — «Zāles vien nelīdzēs.» — «Es nepalikšu, es jums jau teicu.» — «Nu, kā pats gribi … bet tikai lai vēlāk man nav jādzird pārmetumi!»

Feldšeris izplēsa no albuma lapiņu, uzrakstīja recepti un deva vēl dažus padomus, kas darāms. Paņēmis recepti un iedevis Ka- pitonam pusrubli, zemnieks izgaja no istabas un iesēdās ratos. «Nu, tad ardievu nu, Kapiton Timofejevič, nepieminiet ar ļaunu un bārenīšus neaizmirstiet, ja kā …» — «Ek, paliec, Vasilij!» Zemnieks tikai papurinaja galvu, uzšāva ar grožiem zirgam un izbrauca 110 pagalma. Es izgāju uz ielas un nolūkojos tam pakaļ. Ceļš bija dubļains un grambains; dzirnavnieks brauca uzmanīgi, nesteigdamies, veikli izgrozīdams zirgu starp grambām un sasveicinādamies ar pretimnācējiem … Ce- turtaja diena viņš nomira.

Vispār krievu cilvēki dīvaini mirst. Daudz nomirušo man nak tagad atmiņa. Es atceros tevi, mans senais draugs, augstskolu neno- beigušais student, visujaukākais un cēlākais Avenīr Sorokoumov! Redzu atkal tavu zaļgan- bālo diloņslimnieka seju, tavus plānos, gaiši brūnos matiņus, tavu kautrīgo smaidu, tavas jūsmu pilnās acis, tavus izstīdzējušos locekļus; dzirdu atkal tavu vārgo, laipno balsi. Dzīvoji tu pie lielkrievu muižnieka Gura Krup- jaņikova, mācīji viņa bērniem Fofam un Zjozam krievu valodu, ģeogrāfiju un vēsturi, pacieti paša Gura smagos jokus, mājas pārvaldnieka rupjās laipnības, palaidnīgo puiku banālos nedarbus; ne bez rūgta smaida, bet arī bez kurnēšanas pildīji garlaicības mocītās kundzes untumainās iegribas; toties cik jauka bija tava atpūta, cik laimīgs tu juties pēc vakariņām, kad beidzot brīvs no visiem darbiem un pienākumiem nosēdies pie loga, domīgi aizkūpināji savu pīpi vai ar lielu kāri šķirstīji saburzītu un sasmulētu bieza žurnāla numuru, ko tev 110 pilsētas atvedis pazīstams mērnieks, tads pats grūtdienis bez savas pajumtes ka tu! Cik ļoti tev patika visādi dzejoļi un visādi stāsti, cik viegli tev acīs sakāpa asaras, cik daudz prieka bija tavos smieklos, ar kādu sirsnīgu cilvēku mīlestību, ar kādu cildenu atsaucību uz visu labu un daiļu bija pilna tava bērnišķīgi šķīstā sirds! Nevar teikt, ka tu būtu varējis lepoties ar asu prātu: daba nebija tevi apveltījusi ne ar labu atmiņas spēju, ne ar uzcītību; universitātē tu skaitījies viens no visvājākajiem studentiem; lekcijās tu snaudi, eksāmenos — svinīgi klusēji; bet kam no prieka mirdzēja acis, kam aizrāvās elpa par biedra sekmēm, biedra panākumiem? — Avenīram … Kas akli ticēja savu draugu augstajiem nākotnes uzdevumiem, kas ar lepnumu tos cildināja, kas ar tādu dedzību viņus aizstāvēja? Kas nepazina ne skaudību, ne patmīlību, kas tik pašaizliedzīgi sevi ziedoja, kas ar prieku pakļāvās cilvēkiem, kuri nebija cienīgi viņa kurpju siksnas atraisīt? … Tas biji tu, vienmēr tu, mūsu dārgais Avenīr! Es atceros: ar grūtu sirdi tu šķīries no biedriem, aizbraukdams uz «kondīciju»; tevi mocīja ļaunas nojautas… Un patiesi: laukos tava dzīve bija pārak grūta; tur nebija neviena, ko tu varētu godbijīgi uzklausīt, nebija ko apbrīnot, nebija ko mīlēt… Tiklab vienkāršie stepinieki, kā arī izglītotie muižnieki izturējās pret tevi — kā pret skolotāju: vieni bija rupji, citi — nevērīgi. Turklāt arī tava āriene nebija necik iespaidīga: tu biji kautrīgs, tu stostījies, svīdi, sarki . . . Pat tavu veselību lauku gaiss neuzlaboja: nabags, tu izkusi kā svece! Ir tiesa: tava istabiņa bija dārza pusē; ievas, ābeles, liepas kaisīja uz tava galda, uz tintnīcas, uz grāmatām savus vieglos ziediņus; pie sienas karajās tavam pulkstenim zils zīda spilventiņš, ko tev šķiršanās stundā bija uzdāvinājusi laba, jūtīga vācietīte — guvernante gaišām matu cirtām un debeszilām actiņām; reizēm pie tevis iegriezās kāds no taviem vecajiem Maskavas draugiem, sajūsminādams tevi līdz aizgrābtībai ar citu, bet dažreiz arī pats ar savu dzeju vārsmām, taču vientulība, skolotāja stāvokļa nepaciešamā verdzība, nespēja kļūt brīvam, bezgalīgie rudeņi un ziemas, neatlaidīgā slimība… Nabaga, nabaga Avenīr!

Es apmeklēju Sorokoumovu necik ilgi pirms viņa nāves. Viņš gandrīz nespēja vairs staigāt. Muižturis Gurs Krupjaņikovs no mājas laukā to nedzina, bet algu vairs nemaksāja un bija pieņēmis Zjozam citu skolotāju … (Fofa bija nodots kadetu korpusā.) Avenīrs sēdēja pie loga apdilušā Voltēra krēslā. Laiks ārā bija brīnišķīgs. Gaiša rudens debesu zilgme līksmi pletās pār tumši rūsgano, kailo liepu rindu; šur un tur zaros vēl šūpojas un čaukstēja pēdējās spilgti zeltainās lapas. Sala stindzinātā zeme saulē atlaidās un kusa. Saules sārtie stari slīpi krita uz bālganās zāles; gaisā bija jūtama it kā viegla stirkšķēšana; skaidras un skanīgas dārzā bija dzirdamas strādnieku balsis. Avenlram mugurā bija veci Buhāras rītsvārki; zaļais kaklauts meta it kā nāves atēnu uz viņa briesmīgi izdēdējušās sejas. Viņš bija ļoti priecīgs par manu apmeklējumu; pastiepa man pretī roku, sāka runāt, bet balss aizrāvās klepū. Es paļāvu viņam nomierināties, piesēdos klāt… Ave- nīram uz ceļiem bija burtniciņa ar rūpīgi ierakstītām Koļc.ova dzejām; smaidīdams viņš uzsita tai ar roku. «Lūk, kur īsts dzejnieks,» viņš izšļupstēja, ar pūlēm valdīdams kāsu, un iesāka deklamēt tikko dzirdamā balsī:

Vai tad vanagam Spārni saistīti? Vai (ad ceļi tam Visi aizliegti?

Es viņu apturēju: ārsts bija aizliedzis viņam sarunāties. Es nezināju, kā viņu varētu iepriecināt. Zinātnei Sorokoumovs nekad nebija, kā to mēdz teikt, «sekojis»; bet tomēr viņam arvien bija liela ziņkāre dzirdēt, ko pasaules diženie gari tagad sasnieguši. Dažu labu reizi, notvēris kādu biedru kaut kur kaktiņā, viņš sāk to iztaujāt: klausās, brīnās, tic katram vārdam un pēc tam, klausies, tādā pašā veidā jau pauž to arī tālāk. It īpaši liela interese viņam bija par vācu filozofiju. — Es iesāku izklāstīt viņam Hegeli (ka redzat, sen pagājušu dienu ēnas). Avenīrs piekrizdams locīja galvu, savilka uzacis, smaidīja, čukstēja: «Saprotu, saprotu!… Ai, jauki, jauki!…» Jāatzīstas, šī vientulībā pamesta nabaga mirēja bērnišķīgā ziņkāre aizkustināja mani līdz asarām. Te jāpiezīmē, ka gluži pretēji visiem pārējiem diloņslimniekiem Avenīrs nemaz nemēģināja sevi maldināt par savas slimības gaitu … Un tomēr viņš ne sūdzējās, ne izmisa — ne reizes pat neieminējās par savu stāvokli .. .

Saņēmis spēkus, viņš sāka runāt par Maskavu, par biedriem, par Puškinu, par teātri, par krievu literatūru; atcerējās mūsu kopīgās dzīrltes, mūsu pulciņa dedzīgos strīdiņus; ar nožēlām pieminēja savu triju mirušo draugu vārdus…

— Vai vēl atceries Dašu? — viņš beidzot piebilda. — Bija gan zelta dvēsele! Un kā viņa mani mīlēja!… Kā nu viņai tagad klājas? Gan laikam būs tagad sanīkusi, novārgusi, nabadzīte?

Es neuzdrīkstējos slimniekam atklāt viņa vilšanos, un tiešām, kādēļ gan lai viņam būtu jāzina, ka viņa Daša tagad ir resna kā baļļa, sadraudzējusies ar tirgoņiem — brāļiem

Kondačkoviem, lieto pūderus un krāšļus, pīkst un lamājas.

Bet vai tomēr, es nodomāju, raudzīdamies tā izdēdējušajā sejā, vai tomēr nebūtu iespējams viņu aizvest no šejienes projām? Kas zina, varbūt izdotos viņu vēl izdziedināt… Bet Avenīrs nejāva man pat izsacīt savu priekšlikumu līdz galam.

—   Nē, brāl, paldies, — viņš atteica, — vai tad nav vienalga, kur nomirst? Es taču ziemu vairs nesagaidīšu . .. Kādēj veltīgi traucēt citus cilvēkus? Es esmu pie šīs mājas pieradis. Ir gan tiesa, ka šejienes kungi . ..

—  Nekrietni, vai? — es uztvēru viņa vārdus.

—   Nē, ne jau nekrietni, bet tādi kokaini. Es tomēr nevaru par viņiem sūdzēties. Ir ari kaimiņi: muižniekam Kasatkinam meita — izglītota, laipna, ļoti sirsnīga jaunava … nav lepna …

Sorokoutnovam atkal uznāca klepus.

—  Viss jau būtu labi, — viņš atpūties turpināja, — ja būtu man ļāvuši izpīpēt kādu pī- pīti. .. Bet bez tā jau nu es nenomiršu, pirms nāves vēl savu pīpīti izsmēķēšu! — viņš piebilda, viltīgi pamirkšķinādams aci. — Paldies dievam, ir padzīvots diezgan; ar krietniem cilvēkiem esmu ticies …

—  Tev vajadzētu kaut savējiem aizrakstīt, — es viņu pārtraucu.

—   Ko lai es tiem rakstu? Palīdzēt tikpat viņi man nevar; kad nomiršu, gan dabūs zināt. Ko nu par to runāt… labāk pastāsti, ko redzēji ārzemes?

Es sāku stāstīt. Viņa skatieni tā ir iezldas mani. Pievakarē es aizbraucu, bet dienas desmit vēlāk saņēmu šādu Krupjaņikova kunga vēstuli:

«Ar šo pagodinos jums, cienīts kungs, ziņot, ka jūsu draugs — manā namā dzīvojošais students Avenīrs Sorokoumova kungs nomira priekš trim dienām pulksten divos pēc pusdienas un šodien tika uz mana rēķina apglabāts manas draudzes baznīcas kapos. Viņš lūdza mani aizsūtīt jums še klātpieliktās grāmatas un burtnīcas. Naudas viņam bija palicis 22 rubļi ar pusi, kas kopā ar citām lietām tiks nosūtīti pēc piederības tā radiniekiem. Jūsu draugs mira, būdams pie pilnas apziņas, un, var teikt, arī ar tādu pašu nejūtību, neizrādīdams nekādu žēlumu ari tad, kad visa mūsu ģimene no viņa atvadījās. Mana laulātā draudzene Kleopatra Aleksandrovna sūta jums sveicienus. Jūsu drauga nāve nevarēja nesatricināt viņas nervus; kas uz mani attiecas, tad es, paldies dievam, esmu vesels un palieku Jusu padevīgs kalps.

G. Krupjaņikovs»

Man nāk prātā vēl daudzi tamlīdzīgi piemēri, — bet visus jau nav iespējams izstāstīt. Aprobežošos, pieminēdams vienu.

Man klātesot, mira vecenīte muižniece,

Garīdznieks patlaban bija sācis turēt miršanas aizlūgumu, kad, pēkšņi ievērojis, ka slimniece jau patiesi sāk izdzist, pasteidzās ātrāk pasniegt viņai-krustu. Muižniece īgni atrāvās. «Ko tu tā steidzies, tētiņ,» viņa ar stingstošu mēli noteica, «pagūsi.. .» Tad viņa krustu noskūpstīja, pabāza roku zem spilvena un — izlaida pēdējo dvašas vilcienu. Zem spilvena bija nolikts rublis: viņa bija gribējusi vēl pati samaksāt mācītajam par aizlūgumu . ..

Jā, brīnišķīgi mirst krievu cilvēki!

DZIEDĀTĀJI

Nelielais Kolotovkas ciemiņš, kas senāk piederēja kādai aplam straujai un brašai, tāpēc visā apkārtnē par Spridzeni iesauktai muižniecei (viņas īstais vārds palicis nezināms), bet tagad ir pārgājis kāda Pēterburgas vācieša īpašumā, — atrodas kaila uzkalna nogāzē, ko no augšas līdz lejai pāršķeļ ūdeņu izrauta un izskalota šausmīga grava, kas ir ļaunāka nekā upe, — jo pār upi vismaz var uztaisīt tiltu, — un līdzīgi atvērtam bezdibenim izlokās pa pašu ielas vidu, atdalīdama nabadzīgā ciema abas puses vienu no otras. Nedaudzi panīkuši vītoli bailīgi rāpjas smilšainajos krastos; pašā dibenā, sažuvušā un dzeltenā kā misiņš, guļ milzīgi glizdaina akmens kluči. Skumīga ainava, tur nav vārdam vietas; un tomēr apkārtnes iedzīvotājiem ir labi pazīstams ceļš uz KolotkovU; viņi labprāt un bieži turp atbrauc.

Pašā gravas augšgalā, dažus soļus no tās vietas, kur tā iesākas kā šaura zemes plaisa, stāv neliela, četrstūraina mājele, vientuļa, atšķīrusies no citām. Tai ir salmu jumts ar dūmeni. Viens logs kā modra acs ir pavērsts uz gravas pusi un ziemas vakaros, no iekšpuses apgaismots, spīd, tālu saredzams cauri blāvajai ziemas sala birgai, ne vienam vien ceļa braucējam zemnieciņarn mirdzēdams pretī kā ceļvede zvaigzne. Virs mājiņas durvīm ir piesista gaiši zila izkārtne: Šī mājiņa ir — krodziņš, iesaukts par «Omulīgo». Gan arī šajā krodziņā sīvais netiek pārdots lētāk par noteikto cenu; bet tas tomēr tiek apmeklēts daudz kuplāk nekā visas citas tamlīdzīgas iestādes šajā apkārtnē. Tam par iemeslu ir krodzinieks Nikolajs Ivaničs.

Nikolajs Ivaničs — kādreiz smuidrs, sprogains un sārts jauneklis, bet tagad ārkārtīgi resns, jau iesirms vīrs ar uzburbušu seju, viltīgi laipnām acīm un treknu, krunkām kā dzī- tiņām notiklotu pieri — dzīvo jau vairāk neka divdesmit gadus šeit Kolotovkā. Nikolajs Ivaničs ir veicīgs un apķērīgs cilvēks, tāpat kā vairums pārējo krodzinieku. Neapveltītam ne ar sevišķu laipnību, ne ar runātnību, viņam tomēr ir dāvātas spējas pievilkt un saistīt pie sevis viesus, kuriem šķiet tik omulīgi sēdēt pie viņa galda zem flegmātiskā saimnieka mierīgā un laipnā, kaut gan arī vērīgā ska- liena. Viņam ir daudz veselīga saprata: viņš ļoti labi pazīst ir muižnieku, ir zemnieku, ir pilsētnieku dzīvi un paražas, tā ka grūtās reizēs spētu dot gluži prātīgus padomus; tomēr kā piesardzīgs cilvēks un egoists viņš uzskata par labāku palikt arvien nomaļus; daudz, ja aplinkiem un it kā bez nolūka izmestiem vārdiem uzvadīdams savus viesus — un tad arī tikai viņam tīkamākos viesus — uz pareiza ceļa. Viņam ir laba sajēga par visu, kas krievu cilvēkam var būt svarīgs vai nozīmīgs: par zirgiem un lopiem, par kokiem un ķieģeļiem, par traukiem, audumiem un ādām, par dziesmām un dejām. Kad nav apmeklētāju, viņš parasti sēž kā maiss savas istabas priekšā zemē, sarāvis tievās kājiņas zem sevis un pār- mīdams pa mīlīgam vārdiņam ar visiem garāmgājējiem. Daudz viņš savā mūžā ir pieredzējis; viņš ir pārdzīvojis ne vienu vien desmitu sīko muižnieciņu, kas mēdza iegriezties pie tā pēc «rektificētā»; viņam ir zināms viss, kas notiek simt verstu plašā apkaimē; tomēr viņš nekad neizpļāpāsies par daudz, nekad neliks manīt, ka viņam ir zināms ari tas, par ko nav ne mazākās jausmas pat visacīgākajam policijas ierēdnim. Viņš tikai klusēdams nosmīn un joprojām ņemas ap savām glāzītēm. Kaimiņi to cienī: pat pēc savas dienesta pakāpes visaugstākais muižturis apriņķī, civilais ģenerālis Ščerepetenko, ik reizes, kad brauc gar tā mājiņu, labvēlīgi sveicina. Nikolajs Ivaničs ir arī vīrs ar lielu iespaidu: pazīstamu zirgu zagli viņš ir mācējis piespiest aizvest atpakaļ zirgu, ko šis bija nozadzis kādam viņa paziņam; viņš bija vedis pie prāta arī kaimiņu ciema zemniekus, kad tie bija liegušies pieņemt jaunu pārvaldnieku, utt. Nevajag tomēr iedomāties, it kā viņš to būtu darījis tāpēc, ka mīlētu taisnību vai censtos sava tuvākā labā, — ai nē! — viņš vienkārši lūko jau iepriekš novērst visu to, kas varētu kaut kā traucēt viņa mieru. Nikolajs Ivaničs ir precējies, un tam ir arī bērni. Viņa sieva ir žirgta un acīga sīkpilsone ar smailu degunteli; pēdējā laikā arī viņa ir jau apvē- lusies apaļa un kļuvusi smaga tāpat kā vīrs. Viņš it visur tai pilnīgi uzticas, un arī nauda glabājas pie viņas aiz atslēgas. Trokšņotāji dzērāji no viņas baidās; tie viņai nepatīk: labuma no tiem maz, ir tikai lielais troksnis; drīzāk jau tad viņas prātam tīkas drūmie klusētāji. Bērni Nikolajam Ivaničam vēl mazi; pirmie ir apmiruši, bet atlikušie visi ir atsitusies tēvā un mātē: prieks paskatīties šo veselīgo knauķu gudrajās sejiņās.

Bija nepanesami karsta jūlija diena, kad es, kājas smagi vilkdams, kopa ar savu suni kāpu gar Kolotkovas gravu augšup «Omulīgā» krodziņa virzienā. Saule pie debesīm kvēloja arvien negantāk, sautēdama un cepinādama bez žēlastības; gaiss visapkārt bija piesātināts smacējošiem putekļiem. Krauķi un kraukļi spīdīgām spalvām, knābjus atplētuši, žēli nolūkojās garāmgājējos, it kā līdzjūtību lugda-

mies; vienīgi zvirbuļi neskuma un, spalvas sabozuši, vēl jo niknāk čirkstēja, plēsās, lēkāja pa žogiem, bariem spurdza no putekļainā ceļa gaisā un kā pelēki mākoņi griezās virs zaļajiem kaņepju laukiem. Mani mocīja slāpes. Odens tuvumā nebija: Kolotovkā, tāpat kā daudzos citos stepju ciemos, kur nav ne aku, ne avotu, zemnieki dzer kaut kādu duļķainu ķelsi no dīķa … Bet kas gan šo pretīgo dziru varētu nosaukt par ūdeni? Es gribēju pie Nikolaja paprasīt glāzi alus vai kvasa.

Jāatzīstas, Kolotovkas ainava nevienā gadalaikā nav pievilcīga; tomēr sevišķi skumīgas sajūtas tā rada, kad jūlija žilbinošā saule visu pārplūdina ar savu nepielūdzamo staru svelmi: gan mājiņu rūsganos, pusizjukušos jumtus; gan dziļo gravu un putekļaino aploku, kur bezcerīgi klejo vājas, garkājainas vistas; gan pelēko apses baļķu ēkas stāvu ar tukšiem caurumiem logu vietā — bijušās kungu mājas graustu, kas tagad visgarām aizaudzis nātrēm, nezālēm un vērmelēm; gan zosu pūkām piebārstīto, melno, sakarsēto dīķi ar sakaltušu dūņu vīli gar malām un pus- sagruvušu dambi, pie kura uz smalkos putekļos samīdītās zemes gurdeni smagā pacietībā, zemu noliektām galvām cita pie citas spiežas aitas, aiz karstuma tikko elpodamas un šķaudīdamas, it kā gaidot, kad šī neizturamā tveice beidzot mitēsies. Gurdiem soļiem es patlaban tuvojos Nikolaja Ivaniča mītnei, ar savu parādīšanos, kā jau parasts, saceldams ciema bērnos lielu, līdz trulai acu blisināša- nai sasprindzinātu izbrīnu, bet suņiem aizdodams dusmas, kuras izpaudas tik ērcīgā un aizsmakušā "riešanā, ka likās, tiem visas iekšas apgriezīsies otrādi, un vēlāk viņi paši rīstījās un kāsēja, — kad piepeši uz krodziņa sliekšņa parādījās liela auguma vīrietis ar zilu jostiņu zemu sajoztā pūkainas vilnas drānas mētelī, bez cepures. Pēc izskata viņš varēja būt no muižas ļaudīm; kupls sirmu, izspūrušu matu cekuls nekārtīgi slējās virs viņa kalsnās, sakrunkojušās sejas. Viņš kādu sauca, steidzīgi mādams rokām, kuras acīm redzot kustējās plašāk, neka viņš pats to gribēja. Varēja noskārst, ka viņš paguvis jau krietni iemest.

Nāc nu, nāc taču reiz! — viņš šļupstēja, ar pūlēm raukdams uz augšu uzacis. - Nāc, Mirkšķi, žiglāk, nāc jel! Esi gan tu, brālīt, tūļa, nudien! Tas nav labi, brālīt. Tevi te gaida, bet tu tikai velcies vien . . . Nāc!

Es jau eju, eju, -i- atskanēja drebelīga balss, un gar kādas istabas stūri no labās puses parādījās maziņš, resns un klibs vīriņš. Viņam mugurā bija diezgan tīrs vadmalas kamzolis, uzvilkts tikai uz vienas rokas: augsta, smailu virsu cepure, uzmaukta līdz uzacīm, piešķīra viņa apaļajai, mīkstajai sejai viltīgu un zobgalīgu izteiksmi. Mazās, dzeltenās actiņas šaudīt šaudījās, ap plānajām lūpām rotājās apvaldīts, spriegs smīns, bet deguns, plāns un garš, tiecās nekautrīgi uz

priekšu kā stūre. — Eju, eju, mīļais, — viņš turpināja, klibodams uz krodziņa pusi, — bet kādēļ tu mani sauc? . . . Kas mani gaida?

Kādēļ es tevi saucu? — vīrietis pūkainajā vilnas mētelī atteica ar pārmetumu.

Ek Mirkšķi, kāds tu esi ērms, brālīt: tevi sauc uz krogu, bet tu vēl prasi: kādēļ? Te tevi gaida visi labi ļaudis vien: Turku Jaška, Trakais Kungs un strādnieku līdzējs no Zizdras. Jaška ar strādnieku līdzēju saderēja uz enkurīti alus, kurš kuro uzveiks, kurš no abiem, tā sakot, bus lielāks dziedātājs … saproti?

Jaška dziedās? — par Mirkšķi dēvētais vīriņš strauji atsaucās. — Vai tikai tu mani nemāni, Dulbur?

Es nu tevi mānīšu! — cienīgi atbildēja Dulburs. — Bet tu nemuldi 110 tukša! Saprotams, ja jau ir saderējis, tad dziedās, bizmā- rīte tu tāda, blēdis tāds, ak tu Murkšķīt!

Nu, eima, vientiesīt! — Mirkšķis atteica.

Nu, vismaz nobučo mani, laba dvēsele! — Dulburs šļupstēja, plaši izplezdams rokas.

Paskat, izlutušais Ezops, — Mirkšķis nievīgi atteica, atgrūzdams to ar elkoni, un abi pieliekušies iegāja pa zemajām durvīm.

Šī saruna pamodināja mani dzīvu ziņkāri. Ne vienu reizi vien es biju jau dzirdējis daudzinām Turku Jašku par labāko dziedātāju visā apkaimē, un nu nejauši man bija radusies izdevība noklausīties viņa sacensību ar otru meistaru. Ēs paātrināju soļus un iegāju krogā.

Man šķiet, ka tikai retajam no maniem lasītajiem būs gadījies ieskatīties lauku krogos; bet kur visur mums, medniekiem, negadās iegriezties! To iekārta ir visai vienkārša. Parasti tajos ir tumšs priekšnams un liela istaba, pie kam šī pēdējā pārdalīta divās daļās ar plānu šķērssieniņu, aiz kuras nevienam apmeklētājam nav tiesības ieiet. Šajā šķērssienā virs gara ozola galda ir atstāta plata, vaļēja vieta. Uz šā galda jeb letes pārdod degvīnu. Tieši pretī letei pie sienas uz plauktiem stāv visāda lieluma apzīmogoti stopi. Istabas priekšējā daļā, viesu telpā, atrodas soli, divas iris tukšas mucas, kaktā galds. Lauku krogi pa lielākai daļai ir diezgan tumši, un pie to baļķu sienām nekad neredz tās spilgti krāsainās lubu bildes, bez kurām neiztiek gandrīz neviena zemnieku istaba.

Kad es iegāju krodziņā, tur bija jau sapulcējusies diezgan prāva sabiedrība.

Aiz letes, kā jau tas pieklājas, gandrīz visā tās platumā ieplēties, stāvēja Nikolajs Ivaničs raibā katūna kreklā, ar laisku smaidu uz apaļajiem vaigiem. Viņš pašreiz ar savu mīksto, balto roku lēja divās glāzēs degvīnu abiem ienākušajiem draugiem — Mirkšķini un Dul- buram, bet aiz viņa kaktā pie loga bija saskatāma viņa acīgā sieva. Istabas vidū stāvēja Jaška Turks; tas bija sausnējs, smuidrs gadus divdesmit trīs vecs puisis, ģērbies garā, zilganā nankina kaftānā. Viņš izskatījās pēc nebēdīga fabrikas strādnieka un, kā likās, nevarēja lepoties ar diezcik labu veselību. Viņa iekritušie vaigi, lielās, nemierīgās, pelēkās acis, taisnais deguns ar plānām, kustīgām nāsīm, baltā, slīpā piere ar atpakaļ atmestām gaišām matu cirtām, pabiezās, bet glītās, izteiksmīgās lūpas — visa viņa seja lika noskārst viegli uzbudināmu un kaislu iedabu. Varēja redzēt, ka viņš pašreiz bija lielā uztraukumā: viņš mirkšķināja acis, nevienādi elpoja, rokas drebēja kā drudzī, — viņam paliesi arī bija drudzis, tas pēkšņais nemiera drudzis, kas tik labi pazīstams visiem, kam nākas runāt vai dziedāt publikas priekšā. Viņam līdzās stāvēja cilvēks ap četrdesmit gadiem, plecīgs, platiem vaigu kauliem, zemu pieri, šaurām tatāra acīm, īsu un plakanu degunu, četrstūrainu zodu un melniem, kā sari cietiem, spīdīgiem matiem. Viņa tumšā, svina pelēkās nokrāsas seja, bet it īpaši bālo lūpu izteiksme piešķirtu viņam gandrīz nežēlīgu izskatu, ja tā nebijusi tik domīgi rāma. Viņš gandrīz nekustējās un tikai gausi lūkojās apkārt, it kā atrazdamies zem kāda jūga. Ģērbies viņš bija apnēsātos svārkos ar gludām misiņa pogām; ap resno kaklu bija aptīts vecs melna zīda lakats. Viņu sauca par Trako Kungu. Tieši viņam pretī uz sola zem svētbildēm sēdēja Zizdras strādnieku līdzējs — Jaškas sāncensis; tas bija gadus trīsdesmit vecs, pazema auguma, bakurētains, drukns vīrietis sprogainiem matiem, strupu, uzrautu degunu, žirgtām, brūnām actiņām un pašķidru bārdu. Plaukstas zem sevis pabāzis, viņš jautri skatījās apkārt, bezrūpīgi šūpodams un klaudzinādams švītīgos atloku zābakos apautās kājas. Viņam mugurā bija jauni smalkas, pelekas vadmalas svārki ar plīša apkakli, no kuras spilgti atšķīrās gaišsarkanā, cieši ap kaklu sapogātā krekla apkaklīte. Pretējā kaktā, pa labi no durvīm, pie galda sēdēja zemnieciņš šauros, nodriskātos svārķeļos ar lielu caurumu uz pleca. Blāvi dzeltena saules gaisma plūda iekšā caur divu nelielu lodziņu putekļainajām rūtīm, toiner, ka liekas, nespēdama pārvarēt istabas parasto krēslibu: visi priekšmeti bija vāji apgaismoti, it kā apšļakstīti palsiem gaismas plankumiem. Toties šeit bija vēsums; ara karstums un tveices grūtums nokrita kā slogs no pleciem, tikko es biju pārkāpis pār slieksni.

Mana ierašanās — es. to varēju noģist citus Nikolaja Ivaniča viesus sākumā mazliet samulsināja; bet, redzot, ka viņš mani apsveic kā pazīstamu cilvēku, tie apmierinājās un nepievērsa vairs man uzmanību. Es paprasīju sev alu un apsēdos kaktā līdzās zemnieciņam ar caurajiem svārkiem.

— Nu, kas ir! — piepeši uzkliedza Dulburs, ar vienu rāvienu izdzēris degvīna glāzi un pavadīdams savu izsaucienu ar to sparīgo roku vēcināšanu, bez kuras, kā redzams, viņš nevarēja pateikt ne vārda. — Ko vēl gaidīt? Ja sākt, tad sākt. Nu, Jaša? . ..

Manis dēļ, sāksim, — vienaldzīgi un ar pašpārliecinātu smaidiņu atteica strādnieku līdzējs, — es esmu gatavs.

—   Es arī gatavs, — stiprā uztraukumā atsaucās Jakovs.

—   Nu, sāciet, bērni, sāciet! — sīki novilka Mirkšķis.

Lai gan visi vienprātīgi bija izteikuši vēlēšanos, neviens tomēr vel nesāka; strādnieku līdzējs pat nepiecēlās no soliņa, — visi it ka vēl ko gaidīja.

—   Sāciet! — drūmi un skarbi noteica Trakais Kungs.

Jakovs nodrebēja. Strādnieku līdzējs piecēlās kājās, sastumdīja zemāk jostu un atkāsējas.

—   Bet kuram jāsāk pirmajam? — viņš tagad mazliet nedrošākā balsī apvaicājās Trakajam Kungam, kurš vēl vienmēr tikpat nekustīgi stāvēja istabas vidū, plaši ieplētis savas resnās kājas un gandrīz līdz elkoņiem sabāzis varenās rokas plato bikšu kabatās.

Tev, tev, — šļupstēja Dulburs, — tev, brālīt.

Trakais Kungs pablenza caur pieri uz viņa pusi. Dulburs uzreiz klusi iesēcās, apjuka, palūkojās kaut kur griestos, paraustīja plecus un apklusa.

Jālozē, — Trakais Kungs gausi un svarīgi noteica, — un enkuriti galdā.

Nikolajs Ivaničs noliecās, krekšķēdams uzcēla no grīdas muciņu un uzlika uz Ieies.

Trakais Kungs paskatījās uz Jakovu un noteica: «Nu!» •

Jakovs pagrābstījās pa kabatu, izvilka grasi un iezīmēja to ar zobu. Strādnieku līdzējs pacēla kaftāna stūri, izvilka jaunu ādas maku, nesteigdamies atraisīja aukliņu, izbēra uz delnas veselu gubu sīknaudas un izmeklēja gluži jaunu grasi. Dulburs pasniedza pretī savu novazāto cepuri ar salauzītu un atirušu nagu; Jakovs iemeta tajā savu un strādnieku līdzējs savu grasi.

—   Tev jāvelk, — Trakais Kungs sacīja, pievērsdamies Mirkšķim.

Mirkšķis pašapmierināts pasmaidīja, paņēma cepuri abās rokās un iesāka to sakratīt.

Istabā uzreiz iestājās pilnīgs klusums: graši vieglītēm tinkšķēja, piesizdamies viens otram. Es vērīgi palūkojos apkārt: visās sejās varēja lasīt sasprindzinātas gaidas; pat Trakais Kungs piemiedza acis; man blakus sēdošais zemnieciņš ar saplīsušajiem svārkiem, pat tas bija ziņkārīgi izstiepis kaklu. Mirkšķis ielaida cepurē roku un izvilka strādnieku līdzēja grasi: visi atelpoja. Jakovs pietvīka, bet strādnieku līdzējs pārlaida roku matiem.

—   Es jau teicu, ka tev, — iekliedzās Dulburs, — vai es neteicu!

—   Nu, tu — «nečērksti»!1 — Trakais Kungs

1 «Čerkst» vanagi, kad tie no kaut l<ā sabīstas. (Aut. piezīme.) strupi piezīmēja. — Sac! — viņš turpināja, pamādams ar galvu uz strādnieku lidzēja pusi.

—  Bet kādu dziesmu man dziedāt? — strādnieku līdzējs iejautājās, sākdams uzbudināties.

—   Kādu gribi, — Mirkšķis atbildēja.

Kāda ienāk prātā, tādu dziedi.

—   Protams, kādu pats gribi, — piebalsoja Nikolajs Ivaničs, lēni sakrustodams rokas uz krūtīm. — Sajā ziņā tev pavēles nav. Dziedi, kādu gribi; tikai labi nodziedi; pēc tam mēs jau spriedīsim pēc sirdsapziņas.

—   Protams, pēc sirdsapziņas, — Dulburs piebilda un aplaizīja tukšās glāzes malu.

—   Ļaujiet, brālīši, mazliet atkāsēties, — sacīja strādnieku līdzējs, taustīdamies ar pirkstiem gar kaftāna apkakli.

—   Nu, nu, bez tielēšanās — sāc! — Trakais Kungs noteica un nolieca galvu.

Strādnieku līdzējs brītiņu padomāja, tad papurināja galvu un panācās uz priekšu. Jakovs nenovērsa no viņa acu.

Bet, iekāms ķerties pie pašas sacīkstes apraksta, man šķiet, ka nebūs lieki pateikt vēl dažus vārdus par katru no mana stāsta dalībniekiem. Dažu dzīve, kad es ar tiem satikos krodziņā «Omulīgais», man bija jau pazīstama; ziņas par pārējiem ievācu vēlāk.

Iesāksim ar Dulburu. Sā cilvēka īstais vārds bija Jevgrafs Ivanovs; bet neviens visā apkārtnē nesauca to citādi kā par Dulburu, un arī viņš pats labprāt godāja sevi šajā palamā — tik labi tā viņam piestāvēja. Un tiešām šis vārds vislabāk saskanēja ar viņa nenozīmīgo, mūžam satraukto, šaudīgo raksturu. Tas bija dzeršanai padevies, neprecējies muižas cilvēks, no kura viņa paša kungi jau sen bija atteikušies un kurš, būdams bez kādas nodarbošanās un nesaņemdams ne graša algas, tomēr prata ik dienas piesūkties uz citu rēķina. Viņam bija milzum daudz paziņu, kas dzirdīja viņu ar degvīnu un tēju, paši īsti nezinādami, kāpēc to dara, jo viņš nepavisam nebija sabiedrībā interesants; pat gluži otrādi: viņš bija visiem tikai par slogu ar savu tukšo pļāpāšanu, nepanesamo uzbāzību, drudžaino kustīgumu un nemitīgo, nedabisko smiešanos. Viņš nemācēja ne dziedāt, ne dejot, savu mūžu nebija pateicis neviena gudra — pat arī ne prātīga vārda: vienmēr viņš tikai «gvelza» un muldēja, kā pagadījās, — īsts Dulburs! Tomēr verstu četrdesmit plašā apkaimē nenotika neviena iedzeršana, kur viesu starpā neiejauktos arī viņa garā, izstīdzējusī figūra; galu galā pie viņa bija pierasts, un viņa klātbūtni pacieta kā nenovēršamu ļaunumu. Tiesa, visi viņu nicināja; bet apvaldīt viņa muļķīgo ālēšanos tomēr prata vienīgi Trakais Kungs.

Mirkšķis it nemaz nebija līdzīgs Dulburam. Arī viņam ļoti labi piederējās viņa palama, kaut gan acu viņš nemirkšķināja nemaz vairāk par citiem; bet ir jau zināma lieta, ka krievu tauta uz palamām liela pratēja. Par spīti visām manām pūlēm izpētīt šā cilvēka pagātni sīkāk, viņa dzīvē tomēr ir palikuši tiklab manis, kā ari daudzu citu nenoskaidroti tumši plankumi jeb, kā gramatnieki mēdz sacīt, dziļā neziņas krēslībā gaistošas vietas. Es izdibināju tikai to, ka viņš bijis kučieris pie vecas bezbērnu kundzes, kopā ar viņas trijjūgu no tās aizbēdzis, veselu gadu slapstījies kaut kur apkārt, bet tad, laikam gan pārliecinājies, cik klaidoņa dzīve pilna visāda posta un nedienu, pats — bet jau klibs — atgriezies mājās, kritis kundzei pie kājām, ar priekšzīmīgu uzvešanos dažu gadu laikā savu noziegumu izpircis, pamazām atkal ieguvis viņas labvēlību, pēdīgi izpelnījies pat pilnīgu uzticību un ticis iecelts par stārastu, bet pēc kundzes nāves nez kādā ceļā izrādījies atlaists brīvībā; tad viņš bija ierakstījies sīkpilsoņos, sācis nomāt no kaimiņiem ķirbjaugu laukus, kļuvis bagāts un tagad dzīvoja vieglu dienu. Viņš ir cilvēks ar labu dzīves māku, daudz pieredzējis, zina, ko dara, nav ļauns, bet nav arī labsirdīgs, drīzāk gan labs aprēķinātājs; daudz pa pasauli malies, viņš pazīst cilvēkus un prot tos izmantot. Viņš ir apdomīgs, bet tajā pašā laikā ari uzņēmīgs kā lapsa; būdams pļāpīgs kā veca sieva, tas tomēr nekad neizpļāpās nekā lieka, drīzāk gan piespiedīs citus izsacīt šo vai to par daudz; par vientiesīti, jāsaka, tomēr viņš nebūt neizliekas, — kā to mēdz darīt daudzi citi viņam līdzīgi gudrinieki; turklāt viņam arī grūti būtu izlikties: es nekad neesmu redzējis vērīgāku un gud- raku acu kā viņa mazās, viltīgās «skatenes». Tās nekad neraugās vientiesīgi — vienmēr tās kaut ko pētī, .kaut ko vēro. Dažreiz Mirkšķis nedēļām ilgi pārdomā kādu šķietami pavisam vienkāršu pasākumu; bet dažā citā gadījumā uz ātru roku pieķeras tik pārdrošam darbam, ka, liekas tur nu gan viņš lauzīs kaklu … bet paskaties, — viņam viss izdevies, viss rit gludi kā pa taukiem. Viņam ir sava laime, un viņš savai laimei tic; tic arī paredzējumiem un zīmēm. Vispār viņš ir ļoti māņticīgs. Ļaudis viņu nemīl, — laikam gan tāpēc, ka arī viņš pats ne par vienu nebēdā; bet viņu cienī. Visa ģimene viņam ir — vienīgais dēlēns, kuru viņš tur dārgu, ka savu acuraugu, un ari puisēns, tāda tēva audzināts, bez šaubām, reiz tiks tālu. «Mazais Mirkšķis atsities tēvā,» tā par viņu paklusam jau tagad saka veči, sēdēdami vasaras vakaros uz istabu pazvi|ām un savā starpā šo to pārrunādami; un visi saprot, ko tas nozīmē, un vairāk tad arī nebilst ne vārda.

Par Turku Jakovu un strādnieku līdzēju nav daudz sakāms. Jakovs — par Turku iesaukts tāpēc, ka viņa māte patiesi ir bijusi gūstā saņemta turciete, — savā dvēselē ir mākslinieks — šā vārda īstā nozīmē, bet pēc nodarbošanās — smēlējs kāda tirgoņa papīrfabrikā. Kas zīmējas uz strādnieku līdzēju, kura liktenis, jāatzīstas, man ir palicis nezināms, tad tas likās esam kustīgs un izvei- cigs sīkpilsonis. Par Trako Kungu turpretī ir vērts pastāstīt mazliet sikak.

Pirmais iespaids, kādu varētu gūt no šā cilvēka, bija savāda, rupja un smagnēja, bet neatvairāma spēka noģiede. Viņš bija neveikli veidots, kā pie mums saka, «rupji tēsts», bet no viņa tā vien dvašoja pretī nesalaužama veselība un — kas bija visai dīvaini — viņa lāča augumam netrūka arī savas īpatnējas grācijas, kas varbūt cēlās no viņa nesatricināmi mierīgās sava spēka apziņas. No pirmā redzējuma bija grūti spriest, pie kādas kārtas ļaudīm šis Herkuls piederēja; viņš neizskatījās ne pēc muižas cilvēka, ne pēc sīkpilsoņa, ne pēc nabadzībā krituša atvaļināta ierēdņa, ne arī pēc izputējuša suņu dresētāja un kaušļa, sīka muižnieka: viņš patiešām bija īpatnis pats par sevi. Neviens nezināja, no kurienes viņš mūsu apriņķī atklīdis; melsa, it kā viņš esot cēlies no viensētniekiem, esot kādreiz kalpojis kaut kur valsts dienestā; bet nekā noteikta tomēr neviens nezināja. Un no kā gan lai to ari dabūtu zināt? — Taču ne no viņa paša, jo nebija mazrunīgāka un drūmāka cilvēka par viņu. Tāpat neviens nemācēja skaidri pateikt arī to, no kā viņš pārtiek; ar amatu nekādu nenodarbojās, viesos ne pie viena nebrauca, gandrīz ne ar vienu tuvāk nesagājās; bet nauda viņam bija arvien, tiesa, ne daudz, bet bija. Viņš izturējās, nevar teikt, ka rimti, — rimta viņā vispār nekā nebija, bet klusi; viņš dzīvoja tā, it kā neviena savā apkārtnē neievērotu, un ne pēc viena nejuta arī vajadzības. Trakajam Kungam (tā viņš bija iesaukts; īstais vārds viņam bija Perev- ļesovs) bija liela ietekme visā novadā; viņu labprāt un tūdaļ paklausīja, lai gan viņam nebija ne mazākās tiesības jebkādam kaut ko pavēlēt un arī viņš pats nemaz netiecās pec to ļaužu paklausības, ar kuriem viņam gadījās sadurties. Viņš teica — un viņam klausīja: spēks vienmēr savu panāk. Degvīnu viņš tikpat kā nedzēra, ar sievietēm nepinās, bet kaislīgi mīlēja dziedāšanu. Šajā cilvēkā bija daudz kas mīklains; likās, ka viņā drūmi slēpās kādi apvaldīti milzu spēki, slēpās kā zinādami, — ja tie reiz saceltos, reiz izlauztos brīvē, tad nenovēršami sagrautu gan paši sevi, gan visu, pie ka pieskartos; un es būtu nežēlīgi maldījies, ja izrādītos, ka šā cilvēka mūžā kādreiz agrāk jau nav nolikusi šāda eksplozija, un ja viņš, pēc dabūtās bargās mācības ar mokām paglābies no bojā ejas, tagad tikai ar dzelžainu stingrību sevi nesavaldītu. Mani sevišķi pārsteidza tas, ka viņā bija cieši sajaukta iedzimta nežēlība ar tādu pašu iedzimtu cildenību; tamlīdzīgu abu šo īpašību savienojumu es neesmu novērojis ne pie viena cita cilvēka.

Es sev aparšu jauna — jauniņa

Mazu aplociņu: Sārtām puķītēm jauna — jauniņa Apsēšu es viņu.

Viņš dziedāja; visi klausijās ar lielāko uzmanību. Ka redzams, viņš noģida, ka te ir darīšana ar ļaudīm, kas dziedāšanu saprot, un tāpēc pūlējās, kā saka, vaiga sviedros. Patiesi, mūsu apvidus ļaudis prot dziesmu māku labi novērtēt, — ne velti Sergijevskas ciems Orlas lielceļa mala tiek daudzināts visā Krievijā par sevišķi jauko un saskanīgo dziedāšanu. Strādnieku līdzējs ilgi dziedāja, nemodinot savos klausītājos sevišķu piekrišanu:

viņam trūka kora atbalsta; beidzot tomēr pie kāda sevišķi veikla locījuma, kas pat Trakajam Kungam lika pasmaidīt, Dulburs vairs nenocietās un'iekliedzās aiz prieka. Visi atdzīvojās. Dulburs ar Mirkšķi saka pusbalsī vilkt līdzi, piebalsot, uzmudināt: «Labi!… Cel augstāk, šķelmi! Vēl augstāk!… Stiep vēl, stiep odze!. . . Piespied, suņa dvēsele, velns lai tevi parauj!… u. tml.» Nikolajs Ivaničs aiz letes atzinīgi šķobīja galvu no vienas puses uz otru. Dulburs pēdīgi sāka dziesmai lidzi sīki rībināt ar kājām grīdu un raustīgi cilāt vienu pleciņu uz augšu un leju, bet Ja- kovarri acis iekvēlojās kā ogles, un viņš viss trīcēja kā apšu lapa, kaut ka nesakarīgi smaidīdams. Tikai Trakā Kunga sejā nepārvērtās ne vaibsts, un viņš nepakustējās no savas vietas; tomēr arī viņa uz strādnieku līdzēju vērstais skatiens bija it kā atmaidzis, kaut gan lūpu izteiksme palika tā pati agrākā nievājošā. Vispārējās tīksmes uzmundrināts, strādnieku līdzējs jau pavisam aizrāvās un laida vaļā tādus treļļus un locījumus, sāka tā lakstīt un klakšķināt ar mēli, tik lokani vāvuļot ar rīkli, ka beidzot, kad viņš, piekusis, bāls un karstiem sviedriem applūdis, atgāzies ar visu ķermeni atpakaļ, izdvesa pēdējo izdziestošo balss vilni, — par atbildi atskanēja kopīgs vienbalsīgas sajūsmas kliedziens. Dulburs metās viņam ap kaklu un sāka žņaugt savās garajās, kaulainajās rokās; Nikolajam Ivaničam taukajā ģīmī iesitās sārtums, un

viņš likās kļuvis it kā jaunāks; Jakovs kā prātu zaudējis sāka saukt: «Malacis, malacis!» Pat mans kaimiņš, zcmnieciņš ar caurajiem svārkiem, neizturēja un, uzcirtis ar dūri pa galdu, iesaucās: «Ače, kur labi, nudie, labi!» — un dūšīgi nospļāvās sāņus.

Nu, brālīt balto, tā tik bija līksme! — kliedza Dulburs, neizlaizdams nogurušo strādnieku līdzēju no apkampieniem. — Izlīksmoji mūs, nav ko runāt! Uzveici, brālīt, uzveici! Apsveicu — enkurītis ir tavs! Kur nu Jaška ar tevi!… Kad es tev saku: ne tuvu … Tici tu man! (Un viņš piespieda strādnieku līdzēju no jauna pie krūtim.)

Laid taču tu viņu vaļā, pamaša … - Mirkšķis īgni uzsauca, — ļauj viņam kaut apsēsties uz soliņa; redzi, ka cilvēks piekusis… Esi gan tu, brālīt, lempis, tīrais lempis! Ko tu līpi klāt kā pirts slotas lapa?

Lai nu sēžas vien, es jau neko; bet es uz viņa veselību iedzeršu, — Dulburs atteica un piegāja pie letes. — Uz tava rēķina brāl, viņš piemetināja, pagriezdamies pret strādnieku līdzēju.

Tas pamāja ar galvu, apsēdās uz sola, izņēma no cepures dvieli un sāka slaucīt seju; bet Dulburs steigšus ar lielu kāri izdzēra glāzi, tad pēc visu īstu žūpu paraduma krek- šķēdams pieņēma skumji grūtsirdīgu izskatu.

— Skaisti tu dziedi, brāl, skaisti, — mīlīgi piezīmēja arī Nikolajs Ivaničs. — Bet nu, Jaša, tagad tava kārta: pielūko, saturies! Redzēsirn, kurš kuro, redzēsim … Bet strādnieku līdzējs dzied labi, nudien labi.

Trakoti labi, — piebilda Nikolaja Ivaniča sieva un uzsmaidīdama paskatījās uz Jakovu.

—       Labi gan, — pusbalsī atkārtoja mans kaimiņš.

—        Ehē, Poleha[21] , stulbeni! — dulburs pēkšņi ieaurojās un, piegājis zemnieciņam ar cauro svārku, ar pirkstu uz to rādīdams, sāka palēkdamies skaļā, drebelīgā balsī smieties.

Poļeha! Poļelia! Ačeku, brēuc gorem, stulbeni! Ko tu te līdi, stulbeni? — viņš kliedza, smieklos aizrīdamies.

Nabaga zemnieks apjuka un grasījās jau piecelties un ātrāk pazust, kad piepeši atskanēja Trakā Kunga vara balss.

—        Kas tas tāds par nejauku lopu te bļaustās? — viņš smagi izrunāja, noņirkstinādams zobus.

Es neko… — Dulburs nomurmināja.

Es jau neko… es tik tāpat vien …

Nu, labi; bet stāvi klusu! — Trakais Kungs noteica. — Jakov, sāc!

Jakovs pieķēra ar roku pie kakla.

Zini, draugs, tā .. . kaut kas tā … ne vi

sai … Hm .. . nudie, es nezinu, ir kaut ka tā …

— Nu, diezgan, diezgan, nedairies! Apkaunies! … Ko tu stosties!… Dziedi tā, kā dievs tev liek.

Un Trakais Kungs nolieca galvu gaidās.

Jakovs vēl brītiņu klusēja, palūkojās apkārt un aizsedza acis ar roku. Visu skatieni pieka- lās viņam; it īpaši strādnieku līdzēja, kam sejā parastajai pašpārliecībai un uzvaras lepnumam cauri tagad vīdēja negribēts, viegls satraukums. Viņš atspiedās ar muguru pie sienas un pabāza atkal abas rokas sev apakšā, bet kājas vairs nešūpoja. Kad Jakovs pēdīgi atklāja seju, tā bija bāla kā mironim; acis tikko mirdzēja caur nolaistajām skropstām. Viņš dziļi nopūtās un tad uzsāka. Pirmā balss skaņa bija vāja un negluda, likās, tā nenāk no viņa krūtīm, bet ir atlidojusi kaut kur no tālienes, kā neviļus ieslīdējusi istabā. Savādu, dīvainu iespaidu atstāja uz mums visiem šī trīcošā, zvaniņam līdzīgā skaņa; mēs paskatījāmies cits citā, bet Nikolaja Ivaniča sieva uzreiz saslējās visā augumā. Šai pirmajai skaņai sekoja otra, jau stingrāka un ilgāka, tomēr vēl jūtami trīcoša kā stīga, kad tā pēc pēkšņa, spēcīga pieskāriena vēl noskan ar pēdējam izdziestošajām drebam; pēc otrās trešā, un, pamazām iesildama un izplezdamās, sāka plūst skumji sērīga dziesma. «Ne viens vienīgs celiņš laukā aizlokās,» viņš dziedāja, un mums visiem kļuva savādi saldi un reizē baigi. Jāatzīstas, ka man reti ir gadījies dzirdēt tādu balsi: tā likās mazliet kā aizlauzta, skanēja kā iesprēgājis zvans, no sākuma bija sadzirdams -pat kaut kas it kā slimīgs; bet tajā bija dziļa, neviltota kaisle un jaunība, un spēks, un sakltne, un kaut kādas aizgrābjoši bezrūpīgas, sāpīgas skumjas. Patiesā, kvēlā krievu dvēsele skanēja un elpoja šajā balsī, saviļņodama sirdi, pieskardamās tieši tās krieviskajām stīgām. Dziesma pieņēmās, pletās plašumā. Jakovu, redzams, bija pārņēmusi iedvesma: viņš vairs nebaidījās par sevi, viņš pilnīgi atdevās savai laimei; viņa balss vairs nedrebēja, — tā vēl viegli trīsēja, bet tikai ar tām tikko jaušamajām iekšējas kaislības trīsām, kas kā bultas iedzeļas klausītāju sirdīs; tā arvien vairāk pieņēmās spēkā, kļuva stingrāka un plašāka. Atceros, es reiz vakarā bēguma laikā uz tālumā bargi un dobji šalcošās jūras lēzenā, smilšainā liedaga redzēju lielu, baltu kaiju: tā sēdēja nekustēdamās, pievērsusi savu, zīdaino krūti rieta blāzmas sārtajam starojumam un tikai paretam lēni paplezdama savus garos spārnus pretī pazīstamajai jūrai, pretī grimstošajai, purpursarkanajai saulei; klausoties Jakovu, es to atcerējos. Viņš dziedaja, pilnīgi aizmirsis ir savu sāncensi, ir mūs visus, tomēr mūsu klusās, kaislās iejūsmas celts un nests, kā peldētāju ceļ un nes viļņi. Viņš dziedāja, un 110 ikvienas viņa balss skaņas dvesa pretī kaut kas tuvs un neaptverami plašs, kā kad mums priekšā atvērtos pazīstamas, bezgalīgā tālē aizgrimstošas stepes plašums. Es jutu, ka man sirds pārplūda un acis ieriesās asaras; piepeši mani pārsteidza klusa, apspiesta šņukstēšana … es paskatījos: krodzinieka sieva raudāja, pieplakusi krūtīm pie loga. Jakovs uzmeta viņai ašu skatienu, un viņa balss plūda vēl jo skanīgāk, vēl jo saldāk. Nikolajs Ivaničs nodūra galvu, Mirkšķis aizgriezās nost; Dulburs, viss saldi atmaidzis, stāvēja, muļķīgi atplētis muti; pelēkais zemnieciņš kaktiņā klusītēm šņukstēja, sūri kaut ko čukstēdams un grozīdams galvu; arī pār Trakā Kunga dzelžaino seju no zemu saraukto uzaču apakšas gausi noritēja smaga asara; strādnieku līdzējs piespieda sažņaugtu dūri pie pieres un nekustējās .. . Nezinu, ar ko būtu beidzies vispārējais sasprindzinājums, ja Jakovs nebūtu dziesmu pēkšņi nobeidzis ar dzidru, neparasti augstu izskaņu, — viņa balss uzreiz it ka notrūka. Neviens neiesaucās, neviens pat nepakustējās; visi it kā gaidīja, vai viņš nedziedās vēl; bet viņš atvēra acis, kā izbrīnījies par mūsu klusēšanu. Viņš pārlaida visiem jautājošu skatienu un ieraudzīja, ka uzvara pieder viņam …

Jaša, — Trakais Kungs izteica, uzlika roku viņam uz pleca un apklusa.

Mēs stāvējām kā apmāti. Strādnieku līdzējs klusi piecēlās un piegāja pie Jakova. «Tu… tava… tu esi uzvarējis,» viņš beidzot ar mokām izteica un izmetās laukā no istabas.

Viņa ašā, apņēmīgā kustība il kā rautin pārrāva sastingumu: piepeši visi iečalojās, kļuva jautri, trokšņaini. Dulburs palēcās uz augšu, sāka kaut ko šļupstēt, vēcinādams rokas ka dzirnavu spārnus; Mirkšķis klibodams piesteberēja pie Jakova un sāka ar to bučoties; Nikolajs Ivaničs piecēlās un svinīgi pavēstīja, ka viņš arī no savas puses pieliekot vēl enkurīti alus; Trakais Kungs smējās tik labsirdīgiem smiekliņiem, kādus es nekad nebūtu sagaidījis atplaiksnāmies viņa sejā; pelēkais zemnieciņš savā kaktiņā, abām piedurknēm slaucīdams acis, vaigus, degunu un bārdu, visu laiku atkārtoja: «Bet labi, ačeku labi, nudie, lai es par kucēnu palieku, cik labi!» — bet Nikolaja Ivanoviča sieva, sasarkusi kā magone, strauji piecēlās un izgāja no istabas. Jakovs līksmojās par savu uzvaru ka bērns; visa viņa seja pārvērtās, sevišķi acis mirdzēt mirdzēja aiz laimes. Viņu pievilka pie letes; viņš pieaicināja ari apraudājušos pelēko zemnieciņu, izsūtīja krodzinieka dēlēnu pēc strādnieku līdzēja, kuru tam tomēr neizdevās atrast, — un iesākās dzīres. «Tu pa- dziedasi mums vēl, tu dziedāsi mums līdz vakaram,» nebeidza atkārtot Dulburs, augsti cilādams garās rokas.

Es vēlreiz paskatījos uz Jakovu un izgāju laukā. Man negribējās ilgāk te palikt — es baidījos sabojāt gūto iespaidu. Bet tveice vēl arvien bija tikpat nepanesama kā pirmīt. Tā likās virmojam gaisa līdz ar zemi ka bieza, smaga versme, pie tumšzilajam debesīm caur smalkajiem, gandrīz melnajiem putekļiem likās griežamies sīkas, gaišas uguntiņas. Valdīja mēms klusums. Sajā nogurdinātās dabas dziļajā klusēšanā bija kaut kāda bezgalīgi skumja nospiestība. Es aizvilkos līdz siena šķūnim un apgūlos tikko nopļautā, bet jau gandrīz sakaltušā sienā. Ilgi nevarēju iemigt, man ausīs vēl ilgi skanēja Jakova neatvairāmā balss… Beidzot tveice un nogurums tomēr uzveica, un es aizmigu kā nāves miegā. Kad es atmodos, visapkārt bija jau tumsa; izsvaidītais un mazliet atvilgušais siens stipri smaržoja; starp pusnoplēstā jumta tievajām kārtiņām vāji mirguļoja bālās zvaigznītes. Es izgāju lauka. Rieta blāzma jau sen bija nodzisusi, un debesmalā tikko jaušami vēl balsināja tās pēdējā palieka, bet nesen pie- tveicētajā gaisā cauri nakts svaigumam tomēr bija vēl jūtams siltums, un krūtis vel arvien alka vēsākas dvesmiņas. Vēja nebija, nebija arī mākoņu; debess jums visgarām bija tīrs un caurspīdīgi tumšs, klusi mirdzinādams neskaitāmās, tikko saredzamas zvaigznes. Ciemā spīdēja uguntiņas; no netālā, spilgti apgaismotā krodziņa skanēja neskaidrs, juceklīgs troksnis, kura vidū, man likās, es sadzirdēju Jakova balsi. Reizēm no turienes veseliem vaļiem pacēlās brāzmaini smiekli. Es piegāju pie loga un pieliecu seju pie rūts. Ieraudzīju neiepriecinošu, kaut gan raibu un dzīvības pilnu ainu: visi bija apdzērušies — visi, sa- kol ar Jakovu. Vaļējam, kailām krūtīm viņš sēdēja uz sola un aizsmakušā balsi dziedāja kādu jautru ielas danču dziesmiņu, laiski tvarstīdams un trinkšķinādams ģitārās stigas. Slapji, sasvīduši mati šķipsnām nokarājās pār viņa šausmīgi nobālušo seju. Krodziņa vidū Dulburs, galīgi «izmiekšķējis» un bez svārkiem, palēkādamies dejoja peleka zemnie- ciņa priekšā; zemnieciņš savukārt ar pūlēm mīdījās un tipināja savām ļodzīgajām kājām, muļķīgi smaidīdams sapinkotajā bārdiņā un paretam pavēcinādams vienu roku, it kā gribētu teikt: «Kad jau, tad jau!…» Nekas nevarēja būt smieklīgāks par viņa seju: lai ka viņš ari rauca uz augšu savas uzacis, smagie plaksti tomēr negribēja vērties vaļā un palika nosliguši pār tikko saredzamajām, apmiglotajām, bet svētlaimīgajām ačtelem. Viņš bija tai mīlīgajā galīgi apskurbuša cilvēka stāvoklī, kad katrs garāmgājējs, paraudzījies viņam sejā, katrā ziņā uzmundrinās: «Tā, tā, brālīt, tā!» Mirkšķis, sarkans kā vēzis, nāsis plati ieplētis, no kaktiņa dzēlīgi sinīknēja; vienīgi Nikolajs Ivaničs, kā jau īstam krodziniekam pieklājas, bija paturējis savu nesatricināmo aukstasinību. Istabā bija salasījies vēl daudz jaunu viesu, bet Trako Kungu es tur vairs nemanīju.

Es novērsos un ātriem soļiem devos lejā no pakalna, uz kura stāv Kolotovka. Sā pakalna piekājē plešas plašs līdzenums; iegrimis vakara miglainajā dūmakā, tas izskatījās vēl plašāks un il kā saplūdis ar satumsušajam debesim. Es pašreiz gāju lieliem soļiem pa ceļu gar gravas malu, kad pēkšņi kaut kur tālu klajumā atskanēja dzidra puisēna baiss. «An- tropka! Antropkā-ā-ā!» viņš kliedza ar neatlaidīgu, asarainu izmisumu, ilgi ilgi vilkdams beidzamo balsienu.

Brīžam viņš uz dažiem mirkļiem apklusa un tad sāka saukt atkal. Viņa balss skanīgi aizplūda nekustīgajā, trauslas snaudas apņemtajā gaisā. Vismaz reižu trīsdesmit viņš izkliedza Antropkas vārdu, kamēr pēkšņi no klajuma paša viņa gala kā no viņpasaules atlidoja tikko, tikko sadzirdama atbilde:

—    Ko-o-o-a?

Puisēna balss tūdaļ ar līksmu negantumu atsaucās:

—   Nāc šurp, ve-elns, sumpu-u-urnis-isl

—   Kā-ā-pē-ēc? — otrs atbildēja pēc laba brīža.

—   Tāpēc, ka tēte grib tevi no-o-opē-ē-ērt, — bez kavēšanās nokliedza pirmā balss.

Otra balss vairs neatsaucās, un puisēns atsāka no jauna saukt pēc Antropkas. Viņa saucieni, aizvien retāki un vājāki, atlidoja līdz manai dzirdei ari vēl tad, kad nakts bija jau galīgi satumsusi un es jau gāju gar sava ciematiņa meža malu, verstis četras no Ko- lotovkas…

—   Antropkā-ā-ā! — vēl arvien likās viļņojam nakts ēnām apņemtajā gaisā.

1830.

PĒTERIS PETROVIČS KARATAJEVS

Reiz, pirms gadiem pieciem, rudeni pa ce- |am no Maskavas uz Tulu man iznāca nosēdēt gandrīz veselu dienu pasta namā, gaidot zirgus. Es atgriezos no medībām un aiz neapdomības biju aizsūtījis savu trijjūgu uz priekšu. Pasta stacijas uzraugs, jau vecīgs, saīdzis vīrs ar gariem matiem, kas nokārās viņam līdz pat degunam, un šauriņām, apmiegotām acīm, uz visām manām sūdzībām un lūgumiem tikai strupi kaut ko atrūca, sirdīgi, it kā pats savu amatu nolādēdams, cirta ciet durvis un, izgājis uz lievenēm, lamāja pasta puišus, kuri ar pudu smagiem lokiem rokās kūtri brida pa dubļiem vai sēdēja uz soliņa, žāvājās un kasījas, nepievērsdami visai daudz uzmanības sava priekšnieka dusmīgajiem uz- kliedzieniem. Es jau reizes tris biju padzēris tēju, tāpat vairākas reizes biju velti mēģinājis iemigt; biju izlasījis visus uzrakstus uz is labas logiem un sienām, — vārdu sakot, gar- laikošanās bija šausmīga. Ar saltu izmisumu, bez cerībām, es pašreiz lūkojos laukā uz sava tarantasa saslietajām ilksīm, kad pēkšņi iešķindējās zvaniņš un nelieli rati ar putās saskrietu trijjūgu priekšā apstājās pie lieve- nēm. Atbraucējs izlēca no ratiem un ar skaļu saucienu: «Žiglāk zirgus!» — ienāca istabā. Kamēr viņš ar parasto, savādo izbrīnu noklausījās uzrauga atbilde, ka zirgu, lūk, neesot, es ar garlaicības mocīta cilvēka ziņkāri paguvu ietvert skatienā no galvas līdz kājām savu jauno biedru. Pēc izskata tam varēja būt gadu trīsdesmit. Bakas bija atstājušas neizdzēšamas pēdas viņa sausajā, nepatīkami dzeltenīgajā misiņa krāsas seja; zilganmelni, gari mati gredzeniem krita uz apkakles, priekšā nokarādamies švītīgām cirtām uz deniņiem; nelielās, aptūkušās ačteles skatījās un ne vairāk; uz virslūpas bozās reti ūsu sari. Ģērbies viņš bija kā palaidnīgs muižnieks — zirgu tirgu apmeklētājs: raibi, diezgan nosmulēti svārki, noplukuši mēļa zīda kaklasaite, veste ar vara pogām un pelēkas bikses ar milzīgi platiem galiem, no kuru apakšas tikko redzami lūkojās laukā netīrītu zābaku purni. Viņš stipri oda pēc tabakas un degvīna; resnajos, sarkanajos, ar garajām piedurknēm gandrīz apsegtajos pirkstos spīdēja sudraba un Tulas misiņa gredzeni. Šādi vīri

Krievijā sastopami ne dučiem, bet simtiem; pazīšanās ar tiem, jāatzīstas, nesagādā ne mazākā prieka; bet, par spīti aizspriedumiem, ar kādiem es uz atbraucēju nolūkojos, man tomēr nebija iespējams neievērot viņa sejas nebēdīgi labsirdīgo un kaislīgo izteiksmi.

—        Redziet, arī viņi te gaida jau ilgāk par stundu, — uzraugs stāstīja, norādīdams uz mani.

—        Ilgāk par stundu!… — nelga vēl zobojās par mani.

—       Nu, viņiem varbūt nav tāda steiga, — atbraucējs atteica.

—       To nu mēs nevaram zinai, — uzraugs drūmi atbildēja.

—       Vai tad tiešām nekādi nevar? Zirgu noteikti nav?

—   Nevar. Nav neviena paša zirga.

—       Nu tad lieciet uzvārīt man patvāri. Ko lai dara, pagaidīsim.

Atbraucējs apsēdās uz sola, nometa uz galda cepuri un pārbrauca ar roku pār matiem.

—   Jūs tēju jau padzērat?

— Padzēru.

—   Bet kompānijas dēļ vēlreiz nevēlaties?

Es piekritu. Resnais, sarkanais patvāris ceturto reizi parādījās galdā. Es sameklēju pudeli ruma. Nebiju kļūdījies, noturēdams savu sarunu biedru par sīkāku muižnieku. Viņu sauca par Peteri Petroviču Karatajevu.

Saruna sāka ritēt. Nebija vēl pagājusi ne

pusstunda pēc Karatajeva ierašanas, kad viņš jau ar visdraudzīgāko vaļsirdību stāstīja man par savu dzīvi.

—  Tagad es dodos uz Maskavu, — viņš sacīja, pabeigdams dzert ceturto glāzi, — ciemā nu man nav vairs ko darīt.

—   Kā tā — nav?

—  Nu tā — tiešām nav. Saimniecība paju- kusi, ari zemniekus, jāatzīstas, esmu izputinājis. Uznāca slikti gadi: neražas, visādas, ziniet, nelaimes… Un turklāt, — viņš piebilda, bēdīgi palūkodamies sāņus, — kas nu es par saimnieku!

—   Kāpēc tad ne?

—   Nu nē, — viņš mani pārtrauca, — vai tad tādi ir saimnieki! Paskatieties, — viņš, piešķiebis galvu uz sāniem un pīpi spēcīgi sūkdams, turpināja. — Jūs, uz mani lūkodamies, varat iedomāties, ka es jau nu nezin ko… Bet es, man jums jāsaka, pat izglītību esmu baudījis tikai tadu vidēju: rocības nebija. Jūs mani atvainojiet, bet es esmu atklāts cilvēks; nu, un galu galā…

Nenobeidzis teikumu, viņš atmeta ar roku. Es sāku viņu pārliecināt, ka viņš maldās, ka es ļoti priecājos par mūsu satikšanos utt., bet pēc tam piezīmēju, ka muižas pārvaldīšanai, šķiet, kāda sevišķi liela izglītība nemaz nav nepieciešama.

Tas tiesa, — viņš atbildēja, — un es jums šajā ziņā piekrītu. Tomēr vajag, lai prāts kaut jel cik uz to nestos. Dažs plēš zemnieku kā lūku, un — nekas! Bet es… Atļaujiet jautat, jūs pats no Pēterburgas vai no Maskavas?

—  Es esmu no Pēterburgas.

Viņš izpūta caur nāsīm garu dūmu strūklu.

—       Bet es braucu uz Maskavu iestāties kāda vietā.

—   Kādā vietā jūs domājat iestāties?

—        Nezinu vēl; bet kā nu tur pagadīsies. Man atklāti jums jāsaka, ka no ierēdņa vietas man bail: tā vien tikai pielūko, ka nāksies atbildēt. Visu laiku esmu nodzīvojis uz laukiem: esmu, ziniet, pieradis… Bet ko lai dara … trūcība spiež! Ak, atkal jau šī trūcība!

Toties jūs dzīvosiet galvaspilsētā.

—       Galvaspilsētā… Es patiesi nezinu, kas tanī galvaspilsētā tik labs. Dzīvosim — redzēsim, var jau būt, ka labi… Tomēr labāks par laukiem jau nu gan nekas nevar būt..

—       Bet vai tad jums tiešām nav vairs iespējams ciemā palikt? — Viņš nopūtās.

Nav iespējams. Tas jau tagad tikpat kā nav vairs nemaz mans.

Kā tā?

—        Nu, tur viens labs cilvēks — kaimiņš gadījās … Vekselis …

Nabaga Pēteris Petrovičs pārvilka ar delnu pār seju, brītiņu padomāja, tad papurināja galvu.

Bet ko nu tur!… Jāatzīstas, — viņš, atkal bridi klusējis, piebilda, — es tomēr nevaru nevienam pārmest — pats esmu vainīgs. Patika dižoties!… Velns lai parauj, mīlu padižoties!…

—  Jūs laikam jautri dzīvojāt uz laukiem? — es viņam jautāju.

—  Man, cienītais kungs, — lūkodamies tieši man acīs, viņš ar uzsvaru atbildēja, — bija divpadsmit varzu dzinējsuņu vien un pie tam tādu suņu, es jums teikšu, kādus tik viegli vis neatradīsiet. (Šo pēdējo vārdu viņš novilka kā dziedot.) Pelēko zaķi noskrien kā nieku, bet uz lielajiem zvēriem — pūķi kas pūķi, tīrie velni! Arī ar kurtiem es varēju palielīties. Tagad tas viss sen garām, nav ko mānīties. Gāju ari uz putniem. Man bija brīnišķīga kuce Kom- tesīte. Kas tai bija par uzmanību, kā tā odin saoda putnus! Dažreiz pieeju pie purva, pasaku: šerš! — ja neies meklēt, tad ej kaut ar duci suņu iekšā — būs velti, nekā neatradīsi; bet, kad uzgājusi apstājas, — mirt gatava, bet nekustēs 110 vietas!… Un arī istabās tik pieklājīga. Dosi viņai maizi ar kreiso roku un pateiksi: žīds ēda, — neņems neparko; bet padosi ar labo un pateiksi: jaunkundze ēda, — tūdaļ paņem un apēd. Man bija arī viņas kucēns, li-ielisks kucēns; gribēju tagad vest līdzi uz Maskavu, bet draugs izlūdza sev kopā ar šauteni: Maskavā, viņš saka, tev nebūs laika, brālīt, tādām lietām nodoties; tur tev, brālīt, būs pavisam kas cits. Es tad arī atdevu viņam kucēnu un tāpat ari šauteni; tā tur viss, ziniet, arī palika.

—       Bet jūs jau, arī Maskavā būdami, varētu medīt.

—       Nē, ko tur vairs! Nemācēju sevi valdīt, tad ari jācieš* tagad. Bet pasakiet labāk, esiet tik laipni, — vai dzīve Maskavā dārga?

—  Nē, ne pārāk.

—        Ne pārāk?… Bet sakiet, lūdzu, — čigāni taču dzīvo Maskavā?

—   Kādi čigāni?

—   Nu tie, kas braukā pa tirgiem!

—  Jā, Maskavā …

—       Lūk, tas ir labi. Es briesmīgi mīlu čigānus, parauj velns, mīlu …

Pētera Petroviča acīs pazibēja braša jautrība. Bet piepeši viņš nemierīgi pagrozījās uz sola, tad iegrima domās, nodūra galvu un sniedza man savu tukšo glāzi.

—   Ielejiet man no jūsu ruma!

—   Bet tēja taču jau izdzerta.

—  Nekas, tāpat bez tējas… Ek, jā!

Karatajevs atspieda galvu rokās, atbalstīja elkoņus uz galda. Es klusēdams lūkojos viņā un jau gaidīju, ka nupat iesāksies tie jūtelīgie izsaucieni un varbūt pat asaras, ar ko tik devīgi mēdz būt ieskurbuši cilvēki; bet, kad viņš pacēla galvu, jāatzīstas, mani pārsteidza viņa sejas dzi|i noskumusi izteiksme.

—   Kas jums?

—       Nekas… Atcerējos bijušās dienas. Tāda anekdote… Būtu jums izstāstījis, bet baidos jūs apgrūtināt…

—  Apžēlojieties!

—  jā, — viņš turpināja nopūzdamies, — notiek tādi gadījumi, nu, piemēram, kā ar mani pašu. Ja vēlaties, es jums pastāstīšu. Tomēr, nez vai…

—  Nu ko jūs, ko jūs, mīļais Pēter Petrovič!

—    Nu manis dēļ. Tad, lūk, kas ar mani, tā sakot, notika. Es dzīvoju savā ciemā… Pēkšņi man iepatikās kāda meitene. Bet kas tā bija par meiteni!… Skaista, gudra un cik laba, cik jauka! Viņu sauca Matrjona. Viņa bija vienkārša, tas ir, jūs saprotat, dzimtļaužu bērns, no kalpiem. Un nevis manējā, bet citu kungu, — tur tā nelaime. Nu, tā es viņā iemīlējos, — redziet, kas par anekdoti, — nu, un šī manī tāpat. Un tad nu Matrjona sāka mani lūgties, lai es izpērkot viņu no dzimtkundzes, un arī es pats biju par to jau šad tad domājis… Bet viņas kundze bija bagāta, šausmīga veca piepe, dzīvoja verstu piecpadsmit no manis. Un tā nu es vienā, kā mēdz sacīt, jaukā dienā liku iejūgt droškā trijjūgu, — ilksīs man toreiz gāja brīnišķīgs rikšotājs, tāds aziāts, ka retums, tāpēc arī sauca viņu par Lampurdosu, — saģērbos tā glītāk un braucu pie Matrjonas dzimtkundzes. Aizbraucu: nams liels, ar piebūvēm, ar parku… Ceļa pagriezienā Matrjona mani jau gaidīja, gribēja ar mani parunāt, bet tikai nobučoja roku un nogāja pie maliņas. Nu, tā es ieeju priekšnamā, prasu: vai mājās?… Bet te tāds garš sulainis man noprasa: kā pavēlēsiet jūs pieteikt? Es saku, pieteic, brālīt, ka, lūk, muižnieks Karatajevs ir atbraucis parunāt par darīšanu. Sulainis aizgāja; es gaidu un domāju: kā tik nu man izdosies? Jādomā, ka cenu, maita, prasīs milzīgu, lai gan bagātniece. Skaties, ka vai visus piecsimt rubļus var noprasīt. Sulainis beidzot atnāk un aicina: lūdzu. Ieeju viņam pakaļ viesistabā. Skatos, sēž atzveltnī sīciņa, sadzeltējusi vecenīte un mirkšķina acis. «Ko vēlaties?» Es nu vispirms, ziniet, ieskatīju par vajadzīgu izsacīt savu prieku par iepazīšanos. «Jūs maldāties, es neesmu te saimniece, bet tās radiniece… Ko jūs vēlējaties?» Es nu viņai tūlīt paskaidroju, ka man jārunā tiešim ar saimnieci. «Marja Iļjiņična šodien nepieņem: viņa nejūtas vesela… Ko jūs vēlaties?» Neko darīt, es sevī nodomāju, ņemšu un izstāstīšu savu vajadzību viņai. Vecene noklausījās manī. «Matrjona? Kāda Matrjona?» — «Matrjona Fjodorovna, Kuļika meita.» — «Fjodora Kuļika meita . . . Bet kā jūs viņu pazīstat?» — «Nejauši gadījās.» — «Bet vai viņai jūsu nodoms zināms?» — «Ja, zināms.» Vecene mirkli apklusa. «Nu, tad es viņai, nelietei, gan parādīšu!» … Es, man jāatzīstas, biju pārsteigts. «Apžēlojieties, bet par ko tad!… Es taču par viņu labprāt atlīdzināšu, lūdzu, nosakiet tikai summu.» Vecā ragana sāka šņākt vien. «Raug, ar ko izdomājuši mani pārsteigt: briesmīgi man jūsu naudas vajag!… Bet es viņai gan, es viņai gan… Gan izsitīšu viņai to trakumu no pakauša.» Sāka kāsēt, vecais šķedērnis, aiz dusmām.

«Ak lai pie mums slikti, vai?… Ak tu nešķīs- tene, dievs, piedod grēku!» Es, jāatzīstas, iekaisu. «Par ko jūs nabaga meičai tā uzbrū- kat? Kādā ziņā viņa, tā sakot, vainīga?» Vecene pārmeta krustu. «Ak kungs un dievs! Vai tad nu man nebūs brīvas vaļas vairs pār saviem kalpiem?» — «Bet viņa taču nepieder jums!» — «Nu, par to gan Marja Iļjiņična zinās, tā, tētiņ, nav jūsu darīšana; bet tai Matrjoškai, tai es gan likšu manīt, kam viņa pieder.» Jāatzīstas, es tikko nemetos nolādētajai vecenei virsū, bet atcerējos Matrjonu, un rokas nolaidās. Mani pārņēma tādas izbailes, ka to nevar nemaz izstāstīt; sāku veceni lūgties, pierunāt: sak, ņemiet, cik jums patīk. «Bet kam viņa jums vajadzīga?» — «Iepatikusies, mārniņ; saprotiet manu stāvokli… Atļaujiet noskūpstīt jūsu rociņu.» Tā arī nobučoju vecajai blēdei roku! «Nu,» ragana no- čamstināja, «es pateikšu Marjai Iļjiņičnai; redzēs, kā nu viņa tad pavēlēs; bet jūs atbrauciet pēc pāris dienām.» Es atgriezos mājas lielā uztraukumā. Sāku noģist, ka esmu nepareizi iesācis, ka nebija vajadzējis ieminēties par savu pieķeršanos meitenei. Bet bija jau par vēlu. Pēc pāris dienām devos atkal pie kundzes. Mani ieveda kabinetā. Milzums puķu, brīnišķīga iekārta; pati sēž kaut kāda ērmīgā atzveltenī, pakausi atgāzusi uz spilvena; arī pagājušās reizes radiniece sēž tepat un vēl viena tāda jaunkundzīte ar baltām uzacīm, zaļā ģērbā, šķību muti, jādomā pašai laika kavētāja. Vecā man caur degunu: «Lūdzu, sēstieties!» Es apsēdos. Sāka nu mani iztaujāt,-cik man gadu, kur es kalpojis, kādi mani turpmākie nodomi, — visu tā vien lielmanīgi, no augšas. Es visu sīki atbildēju. Vecā paņēma no galda lakatiņu, pavēdināja, pavēdināja ar to sev sejā… «Man,» viņa saka, «Katerina Karpovna jau ziņoja par jūsu vēlēšanos; jau stāstīja,» viņa saka, «bet es,» viņa saka, «esmu stingri apņēmusies tureties pie lēmuma savus ļaudis pakalpošanā neatdot. Pirmkārt, tas nav pieklājīgi, un labā mājā tas arī nepiederas; tā nav kārtība. Es jau savus rīkojumus,» viņa saka, «esmu devusi, jums nav vairs sevi ko apgrūtināt,» viņa saka. — «Apžēlojieties, kas nu par apgrūtinājumu! … Jeb varbūt Matrjona Fjodorovna jums pašiem vajadzīga?» — «Nē,» viņa saka, «nepavisam nav vajadzīga.» — «Bet kāpēc tad jūs nepiekāpjaties, lai es viņu atpērku?»

«Tāpēc, ka es to nevēlos; nevēlos, un tas viss. Es,» viņa saka, «esmu jau to visu nokārtojusi: viņa tiek pārvesta uz manu stepju ciemu.» Tas ķēra mani kā pērkona spēriens. Vecā pasacīja pāris vārdu franciski zaļajai jaunkundzei: tā izgāja laukā. «Es,» viņa saka, «esmu noteiktu tikumisku uzskatu sieviete, turklāt arī mana veselība nav necik stipra, nevaru panest nekādu uztraukumu. Jūs esat vēl jauns cilvēks; bet es esmu jau veca sieviete, un man ir tiesības dot jums dažu padomu. Vai nebūtu labāk, ja jus iestātos kādā vietā un apprecētos, sameklētu sev labu līgavu; bagātas līgavas ir retas, bet nabadzīgu, toties teicamu un tikumīgu jaunavu atrast var…» Es, ziniet, blenžu uz šo veceni un nesaprotu itin nekā, ko viņa man tur maļ; dzirdu, ka melš kaut ko par precēšanos, bet man tikai stepju ciems dun ausīs. Prece- ties!… Kāda joda pēc? … . Te stāstītājs pēkšņi apklusa un paskatījās manī.

—   Jūs taču neesat precējies?

—   Nē.

—   Nu, protams. Es tad ilgāk vairs neizturēju. «Bet apžēlojieties, mamuliņ, kādus niekus jūs te tarkšķat? Kas par precībām? Es vienkārši gribu dzirdēt no jums, vai jūs piekrītat, ka es atpērku no jums jūsu skuķi Matrjonu, vai ne?» Vecene sāka elst un vaidēt. «Ak, viņš ir mani uztraucis! Ak, lieciet, lai viņš iet projām! Ak!…» Radiniece pieskrēja viņai klāt, saka uz mani kliegt. Bet veca tikai sten vien: «Ar ko es to esmu pelnījusi?… Tad es laikam neesmu vairs savā majā valdniece? Ak, ak!» Es paķēru cepuri un kā ārprātīgs izskrēju pa durvīm.

—  Var jau būt, — stāstītājs turpināja, — ka jus nosodāt mani par to, ka es tik stipri biju pieķēries zemākas kārtas meičai; es arī nemēģināšu, tā sakot, taisnoties… bet tā nu tas bija iznācis! Ticiet neticiet, ne dienu, ne nakti man nebija vairs miera… Mokas! Kāpēc, es domāju, kāpēc es esmu iedzinis nabaga meiteni nelaimē! Tiklīdz iedomājos, ka viņa ar pakulu paltraku mugurā dzenā zosis, pec kundzes pavēles tiek turēta ciemā par kāju pameslu, ka stārasts, rupjš zemnieks ar degutu saziestiem zābakiem kājās, lama viņu vienā lamāšanā, — auksti sviedri tecēja man no pieres. Pēdīgi es neizcietu, izzināju, uz kādu ciemu viņa aizvesta, sēdos zirgam mugurā un jāju turp. Nonācu galā tikai otrā dienā pie vakara. Kā redzams, tādu uzņēmību nebija no manis tomēr gaidījuši, jo nekādi rīkojumi par mani nebija doti. Devos tieši pie stārasta, it kā būtu tepat no kaimiņiem; ieeju pagalmā, skatos: Matrjona sēž uz lievenēm, vaidziņu delnā atspiedusi. Viņa tikko neiekliedzās, bet es padraudēju ar pirkstu un parādīju projām aiz sētas uz lauka. Iegāju istabā, papļāpāju ar stārastu, samelsu tam pilnu pauri visādu nieku, nogaidīju izdevīgu brīdi un izgāju laukā pie Matrjonas. Nabadzīte, viņa tā ir apkrita man ap kaklu. Nobālējusi, mana dūjiņa, novājējusi. Es, saprotiet, saku viņai: «Nekas, Matrjona, nekas, neraudi,» — bet pašam asaras tā vien plūst… Nu, beidzot man tomēr, ziniet, tika kauns. «Matrjona,» es viņai saku, «ar asarām nekas nav līdzēts, bet paklausies: tagad vajag rīkoties, tā sakot, īsi un aši: tev jābēg man līdz, lūk, kas jādara.» Matrjona gluži vai pamira aiz bailēm . .. «Kā to drīkst! Tad taču es esmu pagalam, viņi mani dzīvu apēdīs!» — «Muļķīte, kas tevi atradīs?» — «Atradīs, visādā ziņā atradis. Pal- (lies jums, Pēter Petrovič, — savu mūžu neaizmirsīšu, cik jūs bijāt mīļš, bet tagad ļaujiet man palikt; ka redzams, tāds jau mans liktenis.» — «Ai Matrjona, Matrjona, bet es domāju, ka tu esi meiča ar raksturu.» Bet viņai patiesi bija raksturs … bija sirds, zelta sirds! «Ko tu te paliksi? Viss viens,» es saku, «ļaunak jau nebūs. Pasaki man: vai tu sla- rasta dūres neesi jau diezgan izbaudījusi, ko?» Matrjona pietvīka, lūpas sāka drebēt. «Bet tad manis dēļ visai manai ģimenei nebūs vairs dzīves.» — «Nu, par tavu ģimeni! . . . Izsūtīs, vai?» — «Izsūtīs; brāli, to jau uz galvošanu izsūtīs.» — «Bet tēvu?» — «Nu, tēvu gan ne; viņš taču mums vienīgais labais drēbnieks.» — «Nu redzi, nu: bei tavs brālis tādēļ vel bojā neaizies.» Ticiet neticiet, ar pūlēm izdevās viņu pierunāt; iedomājās vēl prātot par to, ka jūs, sak, paši vēl dabūsiet tāpēc atbildēt… Nu tā jau, es viņai saku, nav vairs tava darīšana . . . Galu galā es viņu tomēr aizvedu … Ne tajā reizē, bet vēlāk: atbraucu naktī ar pajūgu — un aizvedu.

—   Aizvedāt?

—  Aizvedu … Nu, tā viņa arī iesāka dzīvot pie manis. Mājiņa man bija neliela, kalpotāju maz. Mani ļaudis, saku jums to bez valšķības, mani cienīja; viņi mani nenodotu ne par visas pasaules labumiem. Un tā nu es sāku dzīvot kā dieva ausī. Matrjonuška atpūtās, atkopās; es viņu biju iemīļojis ar visu savu sirdi . . . Bet kas viņa bija par meiču!

No kurienes viņai las radies? Mācēja ir dziedat, ir dejot, ir ģitāru spēlēt… Kaimiņiem es viņu neradīju: ej nu sazini, var vēl izpļāpāt! Bet man toreiz bija viens ilgu gadu paziņa, vissirsnīgākais draugs, Gornostajevs Panteļejs — varbūt pazīstat? Tas viņas dēļ bija gatavs vai dvēseli atdot, nezināja, kā lolot, nudien, rokas viņai kā muižniecei skūpstīja. Turklāt Gornostajevs, man jāsaka, bija pavisam cita vēriena cilvēks nekā es: izglītots, visu Puškinu izlasījis; dažreiz iesāk ar Matrjonu un mani sarunu, — mums tīri vai mēmiem jākļūst. Iemācīja viņu pat rakstīt, savādnieks tāds! Un kā es viņu ģērbu — skaistāk par gubernatoriem; pašuvu kažociņu no aveņkrāsas samta, ar zvērādas apšuvem … Cik jauka viņa šajā kažociņā izskatījās! To kažociņu šuva Maskavas madama pēc jaunās modes, ar iežmaugu. Un cik brīnumains meitietis bija Matrjona! Reizēm nogrimst domas, sēž veselām stundām un lūkojas grīdā, pat skropstas nepakustina; un arī es sēžu un lūkojos viņā un nevaru atrauties vien, it kā nebūtu nekad redzējis… Viņa pasmaida — man sirds vai notirpst, it kā kāds to kutinātu. Vai arī nejauši sāk smieties, jokot, dejot; apskauj mani tik dedzīgi, tik cieši, ka galva noreibst. Man no rīta līdz vakaram tik vien bija prātā, kā lai es varētu sagādāt viņai kādu prieku. Un, ticiet man, tikai tādēļ vien jau viņai visu ko dāvāju, lai varētu paskatīties, kā viņa, mana dūjiņa, aiz prieka nosarks, kā manu dāvanu pielaikos, ka tad jaunaja tērpā pienāks man klāt un mani noskūpstīs. Diezin kādā ce|ā viņas tēvs Kuļiks bija visu uzodis; bija, večuks, atnācis reiz mūs apraudzīt un tad tā apraudājās!… No prieka taču ap- raudajās; bet ko jūs domājat? Mēs Kuļiku apbērām ar veltēm. Viņa tam, labiņā, beigas pati piecrubļu naudas zīmi iznesa ārā, — un viņš tai — bāc! — pie kājām — tik ērmots! Tā mēs nodzīvojām mēneši pieci; bet es būtu ar mieru nodzīvot tā visu mūžu ar viņu. Bet… tāds jau mans nolādētais liktenis!

Pēteris Petrovičs apklusa.

—   Kas tad notika? — es līdzjūtīgi iejautājos.

Viņš atmeta ar roku.

—   Viss sabruka. Es pats viņu iegrūdu postā. Matrjonuškai bezgala patika vizināties kamanās, pati arī vadīja zirgu; uzvelk savu kažociņu, rakstīti Toržokas dūraiņi rokā, un tikai uzkliedz. Parasti mēs vizinājāmies arvien tikai pa vakariem, lai varbūt kādu, ziniet, nesastaptu. Bet kādu dienu bija gadījies tik brīnišķīgs laiks: salts, skaidrs, bez vēja . . . ta mēs abi arī izbraucam. Matrjona turēja grožus. Uzreiz es skatos — kurp tad nu viņa brauc? Vai tiešām uz savas kundzes ciemu, uz Kukujevku? Jā, uz Kukujevku. Es viņai uzsaucu: uz kurieni tu brauc, trakā? Viņa paskatījās uz mani pār plecu un pasmīnēja. Kas ir, padižosimies. — Ek! — man izšāvās caur galvu, — kas būs — būs!… Slaidi palaist garām kungu mājai — nav slikti. Vai slikti ko, — sakiet pats? Un tā mēs braucām. Mans rikšotājs ilksīs peldēt peld, sanu zirgi iet vienos joņos, — jau var redzēt Kukujev- kas baznīcu; te, skat, velkas pa ceļu zaļa kulba, sulainis aiz tās uz pakaļkāpšļa rēgojas… Kundze, kundze brauc! Es jau nobijos, bet Matrjona — uzšauj tik zirgiem ar grožiem un laiž taisni uz kulbu! Kučieris, saprotiet, redz, ka viņam pretī drāžas kaut kāds tads Alhimeress, — lūkoja pagriezties pie malas, bet sagrieza parak strauji un kulbiņu kupenā tā ir iegāza. Stikli laukā — kundze kliedz: ai, ai, ai! ai, ai, ai! Laika kavētāja spiedz: turi, turi! Bet mēs — ka tikai ātrāk projām — aizlaižam ka vējš garām. Auļojam, bet man tā vien stāv prātā: būs slikti; kāpēc es paļāvu viņai braukt uz Kukujevku? IJn ko jūs domājat? Kundze bija pazinusi ir Matrjonu, ir mani, vecā ragana, un ņēma un iesniedza par mani sūdzību: tāda un tāda mana aizbēgusi skuķe uzturas pie muižnieka Karatajeva; pie tās pašas reizes bija arī kukuli, kā pieklājas, aizsūtījusi. Skatos, brauc pie manis apriņķa priekšnieks; bet apriņķa priekšnieks Stepans Sergejičs Kuzovkins bija ar mani pazīstams, laga cilvēks, pēc būtības gan diezgan nelāga cilvēks. Atbrauc pie manis un saka: tā un tā, Pēter Petrovič, — kā tad jūs šitā? … Atbildiba par to smaga, un likumi šajā ziņā pilnīgi skaidri. Es viņam atbildu: nu, par to mēs ar jums, protams, parunāsimies; bet vai jūs pēc brauciena mazliet neuzkodīsiet? No uzkošanas viņš neatteicās, bet man saka: li kurni jāpilda, Peter Petrovič, padomājiet paši. «Zināms, jāpilda,» es saku, «tas nu tā… bet es dzirdēju, ka jums esot tāds melnītis, vai jūs negribētu apmainīt to pret manu Lam- purdosu? Bet tādas skuķes Matrjonas Fjo- dorovnas pie manis nav.» — «Ko nu,» viņš saka, «Pēter Petrovič, skuķe jau nu tepat pie jums vien ir, nedzīvojam jau mēs nekur Šveicē… bet apmainīt melni ar Lampurdosu mēs varam; varbūt varam viņu ari tāpat paņemt …» Sajā reizē tomēr man izdevās tikt kaut kā no viņa vaļā. Bet vecā ragana sāka ārdīties vēl negantāk; desmit tūkstošu, viņa saka, nežēlošu. Redziet, toreiz, uz mani skatoties, viņai pēkšņi bija ienācis prātā saprecināt mani ar savu zaļo laika kavētāju, — to es vēlāk dabūju zināt; tāpēc tad ari bija tā noskaitusies. Ko visu gan tādas vecenes neizdomā … Laikam aiz gara laika… Nu man saka klāties slikti: ir naudas vairs nežēloju, ir Matrjonu noslēpu, — velti! Vajāja mani kā zaķi pa noru. Parados iestigu, veselību zaudēju … Tā es reiz naktī guļu savā gultā un domāju: kungs un dievs, par ko gan man tā jācieš? Bet ko es lai daru, ka nevaru viņu nemīlēt?… Nevaru, lai tur vai kas! — Te pēkšņi Matrjona, žvips, manā istabā. Es tolaik biju nobēdzinājis viņu savā pusmuižiņā, verstis divas no manas mājas. Es sabijos. «Ko? Vai arī tur tevi uzgājuši?» — «Nē,

Pēter Petrovič,» viņa saka. «Bubnovā mani neviens netraucē; bet vai tas ilgi šitā vilksies? Mana sirds, Pēter Petrovič,» viņa saka, «nevar izturēt; man tik žēl jusu, mana draudziņa; mūžam neaizmirsīšu jūsu mīlestību, Pēter Petrovič, bet tagad es atnācu no jums atvadīties.» — «Ko tu, ko tu, ārprātīgā? … Ka — atvadīties? Par ko atvadīties?» — «Nu ta … iešu un pati došos rokā.» — «Bet es tevi, bez- prāte, ieslēgšu bēniņos… Jeb tu gribi mani nobeigt? Gribi man galu padarīt?» Meiča neatbild nekā, tikai lūkojas grīdā. «Jel runā, saki kaut ko!» — «Negribu ilgāk vairs jums nemieru darīt, Pēter Petrovič.» — Ej nu runā ar tadu!.. . «Bet vai tad tu nenojēdz, stulbā mujķe, vai tad tu nesaproti, ār. . . ārprātīgā …»

Un Pēteris Pelrovičs sāka rūgti raudāt.

— Un ko jūs domājat? — viņš turpināja, uzsizdams ar dūri uz galda un pūlēdamies saraukt uzacis, kaut gan asaras vēl arvien ritēja pār viņa sakaisušajiem vaigiem. — Tiesātu nodeva sevi skuķis — aizgāja un nodeva sevi…

Zirgi sajūgti! — stacijas uzraugs svinīgā balsī ziņoja, ienākdams istabā.

Mēs abi piecēlāmies.

Kas tad ar Matrjonu notika? — es jautāju,

Karatajevs atmeta ar roku.

Gadu pēc likšanās ar Karalajevu man gadījās iebraukt Maskavā. Kādu dienu pirms pusdienu laika es iegriezos kafejnīcā aiz Oliot- nija Rjada ielas — īpatnējā Maskavas kafejnīcā. Biljarda istabā caur bieziem dūmu vāliem varēju saredzēt kustamies sasarkušas sejas, ūsas, cekulus, vecmodīgus kamzoļus un visjaunākā piegriezuma mundierus. Izdiluši vecīši vienkāršos svārciņos lasīja krievu avīzes. Kalpotāji ņipri tekāja ar paplātēm, mīkstiem soliem slīdēdami pa zaļajām grīdsegām. Tirgoņi, mocīdamies vaiga sviedros, dzēra tēju. Piepeši no biljarda istabas iznāca mazliet izspūris cilvēks, ne visai stingru gaitu. Viņš sabāza rokas kabatās, nokāra galvu un stingu skatienu paraudzījās apkārt.

—  Vai re! — Pēteris Petrovičs!… Kā klājas?

Pēteris Petrovičs tikko nemetās man ap kaklu un, mazliet grīļodamies, ievilka mani mazā, atsevišķā istabiņā.

—   Tā, — viņš sacīja, gādīgi nosēdinādams mani atzveltņa krēslā, — te jums būs labi. Viesmīl, alu! Nē, tas ir, šampanieti! Nu, jāatzīstas, nebiju cerējis, nebiju cerējis .. . Vai sen iebraucāt? Uz ilgu laiku? Lūk, kur dievs, kā saka, vēlējis …

—   jā, vai atceraties …

—   Kā lai neatceros, kā lai neatceros, viņš mani strauji pārtrauca, — zudušie laiki . . . zudušie laiki…

—        Nu, ko jūs tagad darāt, mīļo Pēter Petrovič?

—        Kā redzat, dzīvoju. Seit laba dzīve, cilvēki ļoti sirsnīgi. Seit es beidzot esmu norimis.

Viņš nopūtās un pacēla acis pret griestiem.

—   Strādājat kādā vietā?

Nē-ē, vēl nestrādāju, bet domāju drīz kaut kur iestāties. IJn kas gan ir dienests? . . . Cilvēki, cilvēki, — lūk, galvenais. Un cik lieliskus cilvēkus es te esmu atradis! …

Ienāca zēns ar šampanieša pudeli uz melnas paplātes.

Lūk, kur ari viens no labiem cilvēkiem … Vai nav tiesa, Vasja, tu taču esi labs cilvēks? Uz tavu veselību!

Zēns brītiņu pastāvēja, pieklājīgi papurināja galvu un aizgāja.

—        Jā, te ir sirsnīgi ļaudis, — Pēteris Petrovičs turpināja, — cilvēki ar jutām, ar dvēseli . .. Vai vēlaties, es jūs iepazīstināšu? Ļoti jauki zēni . . . Viņi visi būs par jums ļoti priecīgi. Es pateikšu . .. Tikai viena nelaime: Bobrovs nomira.

—   Kāds Bobrovs?

—        Sergejs Bobrovs. Bija zelta cilvēks: pieņēma mani, tādu nevīžu, stepinieku, savā pajumtē. Arī Gornostajevs Panteļejs nomira. Visi nomiruši, visi!

—       Vai jūs visu laiku Maskavā nodzīvojāt? Uz laukiem neesat braucis?

Uz laukiem?… Manu muižu pārdeva.

—   Pārdeva?

—    Ūtrupē… Zēl, jums būtu vajadzējis nopirkt.

—    No kā tad jūs tagad dzīvosiet, Pēter Petrovič?

—    Dievs dos, badā nenomiršu! Nebūs naudas, būs draugi. Kas gan ir nauda? — Putekļi! Kas zelts? — Trūdi!

Viņš aizvēra acis, pameklēja ar roku kabatā un pastiepa man pretim uz delnas divus piecpadsmitkapeiku gabalus un vienu grive- ņiku.

—    Kas tie ir? Pīšļi un putekļi! (Nauda aizripoja pa grīdu.) Labāk pasakiet man, — vai jūs esat lasījis Poļežajcvu!?

—   Esmu lasījis.

—   Un Močalovu «Hamletā» redzējāt?

—   Nē, neesmu redzējis.

—    Neesat redzējis, neesat redzējis… (Un Karatajeva seju pārklāja bālums, skatieni sāka drudžaini šaudīties; viņš novērsās, lūpas nervozi noraustījās.) Ak, Močalovs, Mo- čalovs! «Beigt dzīvi — aizmigt,» — viņš dobju balsi noskandēja.

Ne vairāk! tikai zināt, ka šis miegs Rūs visu skumju, visu sāpju beigas, Kas tūkstoš veidos jācieš dzīvajiem … Tāds gals ir visu karsto ilgu cienīgs! Beigt dzīvi — nomirt… aizmigt…

Aizmigt, aizmigt! — viņš nomurmināja vairāk reižu.

—   Sakiet man, ludzu, — es gribēju jautāt, bet viņš ar dedzīgu kaismi turpina:

K;ts spētu'paciest laika niknos zaimus, Kad tiesības ir ēna, tirānija zied; Kas ciestu lepnā dzelkšņus, pievīlušos mīlu Vai nelietīgu nerru nievas nopelniem, Ja spēļu dāvināt mums mūža mieru Viens asmeņeirtiens ašs… Ak, piemini Tu manus grēkus savās svētās lūgsnās!

Un viņa galva noliecās uz galda. Viņš sāka žagoties, vārdi aizmetās un sajuka.

—  «Un, lūk, jau pēc mēneša!» — viņš atkal turpināja ar jaunu spēku:

Viens vienīgs īsiņš, ātri tekošs mēness! Vēl nebij <novalkatas viņas kurpes, Ar kurām soļoja tā, as'ras lejot. Aiz mana nelaimīgā tēva pīšļiem. Ai, debess! Zvērs bez valodas, bez prāta, Tas arī skumtu ilgāk …

Viņš pacēla šampanieša glāzi pie lūpām, bet lo neizdzēra un turpināja:

Par Hekubu?

Kas gan viņš Hekubni un Hekuba kas viņam, Ka raud tas viņas dēļ? .. Bet es … es nicināts un bailīgs vergs, — Ps gļēvulis! … Kas manim teiks: tu nelga? Kas nāks un man gan pasacīs: tu melo? Bet es šo pārestību būtu cietis… Jā! Fs varonībā balodis — nav manī žults Un pārestībās nav man sūruma ..

Karatajevs jāva nokrist glāzei un saķēra galvu rokās. Man likās, ka es viņu saprotu.

—      Nu, bet ko tur, — viņš beidzot sacīja, — nevajag vecas lietas kustināt… vai nav tiesa? (Viņš iesmējās.) Uz jūsu veselību!

—       Jus paliksiet Maskavā? — es viņam jautāju.

—   Nomiršu Maskavā!

Karatajev! — atskanēja no blakus istabas. — Karatajev, kur tu paliec? Nāc šurp, mī|ais c-i-i-ē-k!

—       Mani sauc, — viņš sacīja, smagi pieceldamies no krēsla. — Ardievu; un pienāciet pie manis, ja varat, es dzīvoju***.

Bet jau otrā dienā neparedzētu apstākļu dēļ man bija no Maskavas jāaizbrauc, un pēc tam es Pēteri Petroviču Karatajevu neesmu vairs saticis.

1847.

SATIKŠANĀS

Reiz rudenī, ap septembra vidu, es sēdēju bērzu birzi. Jau no paša rīta smidzināja smalks lietutiņš, kas brīžiem mijās ar siltu saules gaismu. Laiks bija mainīgs. Debesis reizēm pilnīgi pārklājās baltiem, irdeniem mākoņiem, te pēkšņi atplaiksnījās uz mirkli, un tad starp izklīstošajiem padebešiem kā skaistas, gudras acs zīlīte parādījās dzidra un mīlīga zilgme. Es sēdēju, raudzījos apkārt un klausījos. Virs galvas klusi šalkoja lapas: pēc šīs šalkoņas vien jau varēja noģist, kāds pašreiz gadalaiks. Tās nebija nedz ziedoņa jautrās un smejošās trīsas, maigā čukstēšana, nedz vasaras mīkstā un gurdenā valoda, nedz arī vēlīnā rudens bailīgie, saltie šļupsti, bet tikko sadzirdama, miegaina čaloņa. Lēns vējiņš tikko žūžoja koku galos. Lietus piernir- kušaja birzī viss pastāvīgi mainījās atkarībā no tā, vai paspīdēja saule vai savilkās mākoņi; brīžiem ta visapkārt iemirdzējās, it kā viss tajā sāktu smaidīt: pareto bērzu tievie stumbri ievizējās maigā balta zīda spīdumā, zemē nobirušās sīkās lapiņas pēkšņi atmirdzēja raibās krāsās un laistījās kā zelts, bet roboto paparžu garie, jau ienākušos vīnogu rudenīgo krasu ieguvušie glītie kāti gaismas pludos ņirbēt ņirbēja acu priekšā, vienā laidā savīdamies un krustodamies; brīžiem atkal visa hirzs piepeši ietinās zilganā ēnā; spilgtās krāsas mirkli nodzisa, bērzi stāvēja bez spīduma, balti kā nule uzsnidzis sniegs, kuram nav vēl pieskārušies ziemas saules salti zalgojošie stari; un klusītēm, it ka pazagšus sāka atkal līņāt un čabināt sīks, smalks lietutiņš. Bērziem lapas bija vēl gandrīz pavisam zaļas, lai gan jau manāmi bālākas; tikai šur tur paretam stāvēja kāds vientuļš, jauns bērziņš, jau gluži sārts vai zeltīts, bet tad bija vērts redzēt, kā tas iekvēlojās saulē, kad tās stari, izlauzušies caur padebešiem, raibi vizēdami, atkal sijājās caur smalko zaru tīklu, ko nupat nomazgājis zibošais lietutiņš. Nedzirdēja neviena putna: tie visi bija noslēpušies un apklusuši; tikai paretam kā tērauda zvaniņš ieskanējās zīlītes smējējiņas balstiņa. Pirms apstāšanās šinī bērzu birzī es ar savu suni biju iznācis cauri šmaugu apšu ataugai. Jāatzīst, es ne visai cienu apsi — šo koku ar bāli violeto stumbru un pelēcīgi zaļo, metālisko lapotni, ko tas slien pēc iespējas augstāk un izpleš gaisā kā trīcošu vēdekli; man nepatīk arī, kā tās apaļās, nespodrās lapas, neveikli piestiprinātas pie garajiem kātiem, aizvien šūpojas. Apse ir skaista tikai kādreiz vasaras vakaros, kad tā, vientuļi paceldamās kāda sīka krūmāja vidū, stāv tieši pretī rietošās saules sārtajiem stariem un tad visa kvēlo un trizuļo, no galotnes līdz pat saknēm aplieta ar vienādu, zeltainu sārtumu, — vai arī dažā dzidrā, vējainā dienā, kad tā skaļi un trauksmaini žvīgo un šalc zilajās debesīs un ikviena lapiņa, trauksmes pilna, grib it kā norauties un aizlidot tālē. Bet vispār šis koks man netīk, un tāpēc, neapstādamies atpūsties apšu ataugā, es atnācu uz bērzu birzi, apmetos zem kāda koka, kuram zari sākās ļoti zemu, tātad varēja pa- sargat mani no lietus, un, papriecājies par apkārtējo ainavu, aizmigu tai dziļajā un mierīgajā miegā, kādu pazīst vienīgi mednieki.

Nezinu pateikt, cik ilgi es biju tā nogulējis, bet, kad atvēru acis, birzs bija pilna saules gaismas un no visām pusēm cauri priecīgi šalkojošai lapotnei spīdēja un dzirkstīja spilgti zilas debesis; mākoņi, spirgtā vēja dzenāti, bija izklīduši, laiks noskaidrojies, un gaisā bija jūtams tas sevišķais, sausais svaigums, kas gandrīz katru reizi pēc aizgājušas lietainas dienas sola rāmu un spodru vakaru un piepilda sirdi ar savādu, modru labsajūtu. Cs pašreiz jau gatavojos piecelties, lai no jauna izmēģinātu savu mednieka laimi, kad piepeši mans skatiens apstājās pie nekustīga stava. Es ieskatījos tajā ciešāk: tā bija jauna zemnieku meiča. Viņa sēdēja divdesmit soļu atstatumā no manis, galvu domīgi noliekusi un salikusi abas rokas uz ceļiem. Vienā no tām viņa vaļīgiem pirkstiem turēja paprāvu lauku puķu pušķi, kas pie katra viņas elpas vilciena lēni paslīdēja pa viņas rūtainajiem brunčiem. Tīrs, balts, pie kakla un piedurkņu galos sapogāts krekls īsām, mīkstām krokām apskāva meitenes augumu; lielas, dzeltenas krelles divās virknēs nokarājās no kakla uz viņas krūtīm. Viņa izskatījās ļoti glīta. Kupli, gaiši, skaistas pelnu krāsas mati, rūpīgi pāršķirti un sasukāti, divos puslokos aizvijās gar abiem deniņiem un bija apsieti ar šauru, gaiši sārtu lentīti, nolaistu gandrīz uz pašas kā ziloņkauls baltās pieres; zemāk viņas seja bija mazliet iedegusi tai zeltainaja sārtumā, kādu no iedeguma gūst tikai maiga āda. Es nevarēju redzēt viņas acis, — viņa tās nepacēla; bet es redzēju viņas smalkās, augsti izliektās uzacis, viņas garās skropstas; tās bija miklas, un uz viena vaiga viņai vizēja nožuvušas asaras pēdas, kas bija noritējusi līdz pat mazliet nobālējušām lūpām. Visa viņas galviņa bija ļoti jauka; pat mazliet paresnais, apaļais deguns neko nekaitēja. Man sevišķi patika viņas sejas izteiksme: tā bija tik vienkārša un lēnīga, tik skumja — un tik pilna bērnišķīga apmulsuma pašai par savām skumjām. Viņa, redzams, kādu gaidīja; birzi kaut kas viegli iebrikšķējās, viņa tūdaļ pacēla galvu un paskatījās: koku dzidrajā ēna man priekšā aši pazibēja viņas acis, lielas, gaišas un biklas kā briežu mātei. Labu mirkli viņa vērīgi klausījās, nenovērsdama plati ieplestās acis no tā virziena, kur bija atskanējis vājais troksnītis; tad nopūtās, lēnītēm pagrieza galvu, noliecās vel zemāk un sāka gausi kārtot puķes. Viņas acu plakstiņi sasarka, lūpas rūgti savilkās, un jauna asara noritēja no biezo skropstu apakšas, apstādamās un gaiši iedzirkstīdamās uz vaiga. Tā pagāja diezgan ilgs laiks, nabaga meiča nekustējās — tikai šad un tad bēdīgi pakustināja rokas un klausījās, visu laiku klausījās… Birzī atkal kļuva dzirdams kāds troksnis, •— viņa satrūkās. Troksnis neapklusa, nāca arvien tuvāk, kļuva stiprāks, un pēdīgi bija dzirdami noteikti, knaši soļi. Viņa sa- slējās taisni un it kā nobijās; viņas vērīgais skatiens ietrīcējās, iedegās gaidās. Biezoknī aši pavīdēja kāda vīrieša augums. Viņa ielūkojās tajā, pēkšņi pietvīka, līksmi un laimīgi pasmaidīja, gribēja it kā piecelties, bet tūdaļ atkal saguma, nobālēja, apmulsa un tikai tad pacēla uz pienācēju savu trīcošo, gandrīz lūdzošo skatienu, kad tas nostājās viņai līdzās.

Es no savas slēptuves ziņkārīgi noskatījos uz šo cilvēku. Jāatzīstas, viņš neatstāja uz mani patīkamu iespaidu. Pēc visam pazīmēm tas bija izlutināts jauna un bagāta kunga kambarsulainis. Viņa apģērbs liecināja par labu gaumi un švītīgu paviršību: mugurā viņam bija īsi, līdz augšai aizpogāti bronzas krasas, droši vien kunga apvalkāti virssvār- ciņi, ap kaklu rožaina kaklasaite ar mēļiem stūrīšiem un galvā melna samta cepure ar zelta treses aploci, uzmaukta līdz pašām uzacīm. Baltās, augstās apkakles mala bez žēlastības spiedās viņam paausīs un griezās vaigos, bet sastērķelētās aproces aizsedza rokas līdz pat sarkanajiem, līkajiem pirkstiem, kurus rotāja sudraba un zelta gredzeni ar tirkīza neaizmirstulēm. Viņa seja, sārta, svaiga un nekaunīga, piederēja pie tām sejām, kas, cik man ir gadījies novērot, gandrīz viemēr rada riebumu vīriešos un, diemžēl, ļoti bieži patīk sievietēm. Bija redzams, ka viņš tīši centās piešķirt saviem rupjajiem sejas pantiem nievājošu un garlaicīgi nevērīgu izteiksmi; viņš pastāvīgi piemiedza savas jau tā šaurās, blāvi pelēkās acis, vaigstījās, nošķiebis lūpu kaktiņus, tīšam žāvājas un ar nevērīgu, lai gan ne visai veiklu izlaidību drīz kārtoja savas iesarkanās, bramanīgi savītās cirtas uz deniņiem, drīz plūkāja dzeltenas, spurainās spalviņas uz biezās virslūpas, — vārdu sakot, māžojās neciešami. Viņš šo māžošanos iesāka tūlīt, tikko bija ieraudzījis savu gaidītāju, jauno zemnieci; kūtrā, ļodzīga gaitā viņš pienāca tai klāt, pastāvēja, paraustīja plecus, sabāza abas rokas virs* svārku kabatās un, pagodinājis nabaga jaunavu lik tikko ar īsu, vienaldzīgu skatienu, nometās zemē.

—   Nu, ko,'— viņš iesāka, joprojām skatīdamies kaut kur sāņus, šūpodams kāju un žāvādamies, — vai tu jau ilgi to?

Meičai trūka spēka viņam tūlīt atbildot.

—-Jau ilgi, Viktor Aleksandrovič, — viņa pēdīgi tikko dzirdami atteica.

—   Ā! (Viņš noņēma cepuri, cēli pārvilka plaukstu pār biezajiem, stīvās cirtās sasukātajiem, gandrīz līdz pat uzacīm saaugušajiem matiem un, ar lielu pašcieņu palūkojies apkārt, rūpīgi atkal apsedza savu dārgo galvu.) Bet es biju gandrīz vai piemirsis. Turklāt, redzi, arī lietus . . . (Viņš atkal nožāvājās.) IJn darīšanu bez gala: nevaru visam izsekot vien, bet šis vēl lamājas. Mēs rīt braucam projām …

—   Rit? — meiča izdvesa un pacēla uz viņu izbaiļu pilnas.acis.

—    Rīt… Nu, nu, nu, lūdzu, nesāc nu tā,— viņš sapīcis to steigšus aprāja, redzēdams, ka viņa nodreb un klusu nokar galvu. — Es tevi lūdzu, Akuļina, bez raudāšanas. Tu zini, ka es nevaru to paciest. (Un viņš sarauca savu strupo degunu.) Citādi es tūlīt iešu projām … Kas par muļķībām — pinkšķēt.

—   Nu, es jau ne, es jau ne, — steigšus atteica Akuļina, ar mokām norīdama asaras. — Un ta jūs rīt braucat? — viņa pēc neilga klusuma piebilda. — Kad nu dievs dos man atkal ar jums redzēties, Viktor Aleksandrovič?

—   Redzēsimies, redzēsimies, gan jau. Ja ne nākamgad, tad vēlāk. Kungs laikam grib iestāties Pēterburgā dienestā, — viņš turpināja, izrunādams vārdus nevērīgi un mazliet caur degunu. — Bet viss var būt, ka aizbraucam arī uz ārzemēm.

—   Jūs mani aizmirsīsiet, Viktor Aleksan- drovič, — skumīgi sacīja Aku|ina.

—   Nē, kālab tā? Es tevi neaizmirsīšu vis: tikai esi prātīga, nemuļķojies, klausi tēvu .. . Bet es tevi neaizmirsīšu, nē-ē. (Viņš mierīgi izstaipījās un atkal nožāvājas.)

—   Neaizmirstiet mani, Viktor Aleksandro- vičl — viņa lūgdamas turpināja. — Es jūs tā mīlēju, šķiet, es jums visu, visu … Jūs sakāt, lai es klausu tēvam, Viktor Aleksan- drovič… Bet kā lai es varu tēvam tagad vairs klausīt.. .

—   Kā tā? (Viņš izteica šos divus vārdus it kā ar vēderu, zvilnēdams uz muguras un salicis rokas zem pakauša.)

—   Nu ko jūs, Viktor Aleksandrovič, — jus jau pats zināt…

Viņa apklusa. Viktors parotaļājās ar savu tērauda pulksteņvažiņu.

—    Tu, Akuļina, esi prātīga meiča, — viņš beidzot sacīja, — tāpēc nerunā muļķības. Es tik tev pašai labu vēlu, vai tu saproti? Protams, ka tu neesi nekāda muļķīte, nekāda īsta zemniece, tā sakot; arī tava māte ir ne vienmēr bijusi vienkārša zemniece. Tomēr tev trūkst izglītības, un tādēļ tev jāklausa, ko tev saka.

— Bail, Viktor Aleksandrovič.

Ei nu, kas par niekiem, draudziņ, atradusi, par ko baiļoties! Kas tev te, viņš piebilda, pievirzījies viņai tuvāk, — puķes?

Puķes, — Akuļina sērīgi atteica, - nākdama pieplūcu. Te, raug še, biškrēsliņi, — viņa turpināja mazliet žirgtāk, — tic veselīgi teļiem. Bet te sunīši — pret skrofuli. Paskaties, kāds šis dīvains ziediņš: tik dīvaina ziediņa es savu mūžu nebiju redzējusi. Un, luk, še neaizmirstulītes, bet te smaržīgās vijolītes. . . Bet šis jums, — viņa piebilda, izņemdama no biškrēsliņu apakšas nelielu pušķīti zilu rudzpuķu, ko bija apsējusi ar zāles stiebriņu, — gribat?

Viktors laiski pastiepa roku, nevērīgi paņēma puķes, paostīja un sāka grozīt pirkstos, ar domīgu uzpūtību skatīdamies gaisā. Akuļina lūkojās viņā .. . Viņas bēdīgajās acīs bija tik daudz maigas pieķeršanās, svētbijī- gas padevības un mīlas! Viņa gan bijās no tā, gan neuzdrošinājās raudāt, gan atvadījās no tā, vēl beidzamo reizi ar tīksmi to uzlūkodama; bet viņš gulēja, atgāzies kā sultāns, ar augstsirdīgu pacietību žēlīgi panesdams viņas dievināšanu. Es, man jāatzīstas, ar riebumu raudzījos viņa sarkanajā sejā, kur cauri liekulīgi nicinošai vienaldzībai vīdēja apmierināta, pārsātināta pašmīlība. Akuļina šajā mirkli bija ļoti jauka: visa viņas dvēsele tik paļāvīgi, tik kaislīgi atveras viņa priekšā, liecās pieglausties viņam, bet viņš … viņš ļāva rudzpuķītēm nokrist zale, izvilka 110 virssvārku sānu kabatas apaļu stikliņu bronzas ietvarā un pūlējās iemiegt to acī: bet, lai kā viņš arī lūkoja to saturēt, raukdams uzaci, šķiebdams vaigu un pat degunu, stikliņš arvien atkal krita laukā viņam uz rokas.

Kas tas ir? — izbrīnījusies pēdīgi ievai cajās Akuļina.

—   Monoklis, — viņš svarīgi atbildēja.

—   Kam tādu vajag?

Lai labāk redzētu.

Parādiet man ar!

Viktors saviebās, bet stikliņu iedeva.

—   Pielūko, ka nesaplēs.

—        Nē, nē, es nesasitīšu. (Viņa bailīgi pielika to pie acs.) Es nekā neredzu, — viņa vientiesīgi sacīja.

Aizver taču aci, aci aizver, — neapmierinātā balsī viņš to pamācīja. (Viņa aizvēra lo aci, pie kuras turēja stikliņu.) — Ne jau to, ne to, glupā! Otru! — Viktors iesaucās un, nenogaidīdams, kamēr viņa savu kļūdu izlabos, atņēma viņai monokli.

Akuļina nosarka, mazliet iesmējās un novērsa seju.

—   Mums tas, kā redzams, neder.

—   Kā gan tu domāji!

Nabaga meiča bridi klusēja un dziļi nopūtās.

—   Ak Viktor Aleksandrovič, cik grūti gan mums bus bēz jums! — viņa piepeši sacīja.

Viktors noslaucīja lorneti svārku stūri un iebāza to atpakaļ kabatā.

—   Jā, jā, — viņš beidzot ierunājās, — sākuma tev būs grūti, tas tiesa. (Viņš labvēlīgi uzsila meitenei uz pleca; viņa lēnītēm noņēma lā roku sev no pleca un bikli to noskūpstīja.) — Nu, jā, jā, tu jau patiesi esi lāga meitene, — viņš turpināja, pašapmierināti pasmaidīdams, — bet ko lai dara? Padomā pati! Mēs ar kungu nevaram te palikt, drīz būs ziema, bet ziemu dzīvot uz laukiem — tu pati zini — tīrā nejedzība. Pavisam kas cits Pēterburgā! Tur, es tev saku, ir tādi brīnumi, kādus tu, mulķīte, pat sapnī nevari iedomāties. Kādas tur mājas un ielas, un kas par sabiedrību, kas par izglītību — gluži brīnumi! . .. (Aku]ina kāri klausījās katrā Viņa vārdā mazliet pavērtām lūpām kā bērns.) Bet, — viņš piebilda, pagrozīdamies zālē, — kādēļ es tev to visu stāstu? Tu jau tik un tā nevari to saprast.

—   Kāpēc ne, Viktor Aleksandrovič? Es sapratu, es visu sapratu.

—   Vai tu re, kāda!

Akuļina nodūra acis.

—   Agrāk jūs ar mani tā nerunājāt, Viktor Aleksandrovič, — viņa teica, acis nepaceldama,

—       Agrāk? … Agrāk! Vai tu ref… Agrāk! … — viņš piezīmēja il kā noskaities.

Viņi abi brītiņu klusēja.

—        Bet nu man laiks iet, — ierunājās Viktors, jau atspiezdamies uz elkoņa.

—       Pagaidiet vēl mazliet, — Akuļina sacīja lūdzējas balsī.

—        Ko vēl gaidīt? … Nu jau es esmu no tevis atvadījies.

Pagaidiet! — Akuļina atkārtoja.

Viktors atkal apgūlās un iesāka paklusām svilpot. Aku]ina nenovērsa no viņa acis. Es varēju saskatīt, ka viņu pārņēma arvien lielāks uztraukums: viņas lūpas raustījās, bālajos vaigos sakāpa viegls sārtums …

—       Viktor Aleksandrovič, — viņa beidzot izdabūja pār lūpām aprautus vārdus, — jums… tas taču ir grēks… grēks, Viktor Aleksandrovič … dievs to redz! …

—        Kas par grēku? — viņš noprasīja, saraucis uzacis, un, galvu mazliet pacēlis, pagrieza seju pret meiču.

—       Grēks, Viktor Aleksandrovič. Kaut labu vārdiņu būtu man pateicis uz šķiršanos; kaul vienu vārdiņu būtu man pateicis, nelaimīgai sērdienītei…

—   Ko ta lai es tev saku?

—        Es nezinu; jūs to labāk zināt, Viktor Aleksandrovič. Jūs braucat projām un kaut jel vārdiņu… Ar ko es to esmu pelnījusi?

Kāda tu gan ērmota! Ko tad es tur varu?

—   Kaut jel vārdiņu …

nu, pasākusi vienu un to pašu, — viņš sirdīgi noteica un piecēlās.

—   Neskaistieties, Viktor Aleksandrovič! viņa steigšus piebilda, ar pūlēm valdīdama asaras.

Es neskaišos, bet tikai tu esi muļķe . . . Ko tu gribi? Precēt tevi taču es nevaru! Nevaru taču! Nu, ko tad tu gribi? Ko? (Viņš pastiepa uz priekšu seju, gaidīdams atbildi, un ieplēta pirkstus.)

—   Es nekā… nekā negribu, — Akuļina atbildēja, balsij raustoties un tikko uzdrošinādamās pastiept pret viņu savas trīcošās rokas, — bet tikai jel vienu vārdiņu uz šķiršanos . . .

Un asaras viņai sāka plūst aumaļām.

—   Nu, tā jau ir: iet vaļā raudāšana, — Viktors saltā balsī noteica un uzbīdīja cepuri no pakauša uz acīm.

- Es nekā, nekā negribu, — viņa turpināja, šņukstēdama un aizklājusi seju abām rokām, — bet kas tikai nu ar mani būs manā ģimenē, kas tikai nu būs? Ko lai es nu iesāku, kas notiks ar mani, grūtdienīti? Atdos nemīlamam mani, bēdulīti… Ak mana nelaimīgā galviņa!

—   Ringā vien, bingā, — pusbalsī nomurmināja Viktors, mīņādamies uz vietas.

—   Un viņš — kaut jel vārdiņu, kaut vienu vienīgu . . . Sak, Akuļina, sak, es …

Pēkšņas, krūtis plosošas raudas neļāva viņai izrunāt līdz galam, — viņa nokrita ar

Seju zālē un izplūda rūgtās rūgtas asarās . . . Visa viņas miesa krampjaini raustījas, pakausis tā vien cilājas … Ilgi aizturētas sāpes izlauzās ar brāzmu. Viktors brītiņu pastāvēja pie viņas, pastāvēja, paraustīja plecus, apgriezās un lieliem so|iem aizgāja projām.

Pagāja daži mirkļi . . . Viņa apklusa, pacēla galvu, pietrūkās kājās, apskatījās apkārt un sasita rokas; gribēja skriet pakaļ, bet kājas saļodzījās — viņa nokrita uz ceļiem … Es neizturēju un steidzos pie viņas; bet, tikko viņa paguva manī ieskatīties, — diezin kur radās spēki, — klusi iekliegdamās, viņa uztrūkās kājās un pazuda aiz kokiem. Zemē palika izkaisītās puķes.

Es brītiņu stāvēju, tad pacēlu rudzpuķu pušķīti un izgāju no birzs klajumā. Saule bija noslīdējusi zemu pie bālgani dzidrajām debesīm, arī tās stari likās izbalējuši un kļuvuši vēsi: tie vairs nemirdzēja, bet izplūda vienmērīgā, gandrīz ūdeņainā plūsmā. Līdz vakaram bija atlicis ne vairāk par pusstundu, bet rieta blāzma vēl tik tikko sāka iedegties. Brāzmains vējš strauji auļoja man pretī pāri dzeltenai, izkaltušai rugainei; steidzīgi sa- celdamās, tam pa priekšu, man garām, pāri ceļam un gar visu birzs malu virpuļoja sīkas, sačervelējušās lapiņas; līdzīgi sienai pret tīrumiem paceltā birzs mala drebēja un mirgoja ar gaišu, bet nespodru mirdzumu; rūsganajā zālē, smilgās un rugājos — visur vizēja un viļņojās neskaitāmi rudens zirnekļu pavedieni. Es apstājos . . . Man sirds kļuva skumīga; novīstošās dabas grūtsirdīgajā, lai gan vēl spirgtajā smaidā likās jau iejaukusies tuvās ziemas baigā nojauta. Augstu pār mani, smagi un spēji spārniem gaisu šķeldams, man pāri pārlidoja piesardzīgais krauklis, pagrieza galvu, paskatījās iesānis uz mani, uzšāvās augšup un, aprauti ieķērkdamies, pazuda aiz meža; liels pulks dūju jautri pacēlās no rijas, sagriezās straujā virpulī un rosīgi izklīda pa lauku, — tā jau rudens pazīme! Kāds braucējs aizbrauca viņpus kailā pakalna, tukšiem ratiem skaļi norībot …

Es atgriezos mājās, bet nabaga Akuļinas tels vēl ilgi neizgaisa man no prāta, un viņas rudzpuķes, sen jau novītušas, es glabāju vēl arvien …

SČIGRU APRIŅĶA HAMLETS

Kādā no saviem braucieniem es saņēmu ielūgumu uz pusdienām pie bagāta muižnieka un mednieka Aleksandra Mihailiča G***. Viņa muiža bija verstis piecas attālu no mazā ciematiņa, kur es tobrīd biju apmeties. Es apvilku fraku — bez tās es neieteicu nevienam izbraukt pat ne uz medībām — un devos pie Aleksandra Mihailiča. Pusdienas bija noliktas pulksten sešos; es atbraucu piecos un atradu priekšā jau lielu skaitu muižnieku gan mundieros, gan civiluzvalkos, gan citādos, mazāk noteiktos apģērbos. Namatēvs mani saņēma ļoti laipni, bet tūdaļ aizsteidzās uz sulaiņu istabu. Viņš šovakar gaidīja kādu svarīgu, augstu personu un juta zināmu uztraukumu pavisam nesaskanīgu ar viņa neatkarīgo stāvokli sabiedrībā un ar viņa bagātību. Aleksandrs Mihailičs nekad nebija bijis precefs vīrs un ne visai ieredzēja sievietes; pie viņa mēdza sanākt tikai vīriešu sabiedrība. Viņš dzīvoja izšķērdīgi, bija paplašinājis un krāšņi iekārtojis tēvatēva celto namu, ik gadus mēdza izrakstīt no Maskavas par tūkstošiem piecpadsmit visādus vīnus un vispār baudīja savas apkārtnes vislielāko cieņu. No dienesta Aleksandrs Mihailičs bija izstājies jau sen un ne pēc kādiem godiem nedzinās. Kāpēc viņam bija ienācis prātā izlūgties augstā viesa apciemojumu un svinīgā mielasta dienu no rīta līdz vakaram pavadīt vienā nebeidzamā uztraukumā? Tas paliek klāts ar neziņas plīvuru, kā to mēdza teikt man pazīstams ierēdnis, kad viņam vaicāja, vai viņš pieņem kukuļus no labprātīgiem devējiem.

Palicis viens bez mājastēva, iesāku klejot pa istabām. Gandrīz visi viesi bija man gluži sveši; cilvēku divdesmit sēdēja jau pie kāršu galdiem. So preferansa cienītāju skaitā bija pāris karavīru ar cilderlām, bet jau mazliet novītušām sejām, vairāki civilisti ar augstām, šaurām apkaklītēm un nokarenām, piekrāso- tām ūsām, kādas mēdz būt tikai ļoti uzņēmīgiem, tomēr lojāliem cilvēkiem (šie lojālie cilvēki cienīgi cilāja kārtis un, galvas nepagriezdami, sāņus pameta pa skatienam uz pienācējiem), un vēl pieci vai seši apriņķa ierēdņi apaļiem vēderiņiem, tuklām un sasvīdušām rociņām un rātni nekustīgām kājiņām (šie kungi runāja maiga tembra balsī, piemīlīgi

smaidīja uz visām pusēm, savas kārtis turēja pie pašas krūtežas un, tas izspēlējot, necirta ska|i uz galda, bet gan, gluži otrādi, apaļīgi, mīksti nolaida tas uz zaļā tūka un iespēletos kāvienus vāca pie sevis ar klusu, visai godbijīgu un pieklājīgu čaukstoņu). Pārējie muižnieki sēdēja uz dīvāniem vai spiedās bariņos pie durvīm un logiem; kāds jau pusmūža, bet visai sievišķīga izskata muižnieks, ierāvies kaktiņā, šad tad nodrebēja, sarka un mulsi grozīja pirkstos uz vēdera pie pulksteņvažiņas piekārto breloku ar monogramu, lai gan neviens nepievērsa viņam nekādu uzmanību. Vairāki kungi ar apaļstūrainām frakām un rūtainām biksēm — Maskavas mūžīga cunft- meistara drēbnieka Firsa Klubiņa šūdinā- jums — visai brīvi un raiti nodevās sarunām, bezrūpīgi grozīdami savus treknos, plikos paurus; gadus divdesmit vecs, gaišmatains, paakls, no galvas līdz kājām melnās drēbēs ģērbies jauneklis acīm redzami jutās visai neveikli, tomēr dzēlīgi smīnēja . ..

Man tomēr sāka jau kļūt garlaicīgi, kad nejauši man piesitās kāds Voiņicins, izglītību nebeidzis jauns students, kas uzturējās Aleksandra Mihailiča majā kā … Grūti pasacīt, kādus īsti uzdevumus viņš te pildīja. Viņš, bija teicams šāvējs un mācēja dreset suņus. Es biju ar to pazīstams jau Maskavā. Viņš piederēja pie tiem jauniešiem, kuri visos eksāmenos mēdza «tēlot sālsstabu», tas ir, neatbildēja uz profesora jautājumiem ne vārda. Šos kungus skaistākas izteiksmes labad sauca arī par «bakenbārdistiem». (Sen pagājušu dienu teiksmas, kā redzat.) Tas mēdza notikt tā: izsauc, piemēram, Voiņicinu, — to pašu Voiņicinu, kas līdz šim mirklim ir nosēdējis nekustīgi un stīvi savā solā, no kājām līdz galvai svīzdams vienos sviedros un gausi, bet truli grozīdams acis gan uz vienu, gan otru pusi. Viņš uzceļas, steidzīgi sapogā savu viemundieri līdz augšai, tad iesānis pievirzās eksaminatoru galdam. «Esiet tik laipns, paņemiet biļeti,» profesors patīkamā balsī viņu uzaicina. Voiņicins pastiepj roku un drebošiem pirkstiem pieskaras biļešu kaudzītei. «Lūdzu neizmeklēties,» drebuligā izrunā viņam piezīmē kāds īgns večuks, citas fakultātes profesors, piepeši paguvis jau ienīst nelaimīgo bakenbārdistu. Voiņicins padodas savam liktenim, paņem biļeti, parāda numuru, aiziet un apsēžas pie loga, līdz iepriekšējais students atbild savu jautājumu. Pie loga Voiņicins nenolaiž acis no savas biļetes, vienīgi varbūt ja tik daudz, lai atkal lēnām pablenztu apkārt, tāpat kā agrāk uz sola, bet nepakustina ne locekļa. Bet, lūk, viņa priekštecis ir jau galā, profesors pasaka tam: «Labi, varat iet,» — vai pat: «Labi, ļoti labi,» — raugoties pēc tā spējām. Nu sauc atkal Voiņicinu, — Voiņicins uzceļas un stingrā soli tuvojas galdam. «Izlasiet savu biļeti,» viņam saka. Voiņicins abām rokām paceļ biļeti sev pie paša deguna, gausi izlasa un gausi nolaiž rokas. «Nu, atbildiet, lūdzu,» laiski saka tas pats profesors, atgāzdams augumu atpakaļ un sakrustodams rokas uz krūtīm. Iestājas kapa klusums. «Nu, ko jus?» — Voiņicins klusē. Otras fakultātes vecītis sāk raustīties. «Tad sakiet taču kaut ko!» Mans Voiņicins klusē kā mironis. Viņa apcirptais pakausis stīvi un nekustīgi rēgojas pretī visu biedru ziņkārīgajiem skatieniem. Svešajam vecītim acis gatavas izlēkt no pieres laukā; tagad viņš Voiņicinu jau galīgi neieredz. «Tas tomēr dīvaini,» piezīmē otrs eksaminators, «ko jūs stāvat ka mēms? Vai jūs varbūt nezināt? Nu tad tā arī pasakiet.» — «Atļaujiet paņemt citu biļeti!» nelaimīgais dobji nosaka. Profesori saskatās. «Nu labi, ņemiet!» galvenais eksaminators atbild, atmezdams ar roku. Voiņicins atkal ņem biļeti, atkal aiziet pie loga, atkal atgriežas un atkal klusē ka nosists. Otras fakultātes vecītis būtu ar mieru viņu dzīvu apēst. Pēdīgi viņu aizraida projām un ieliek nulli. Jums šķiet: vismaz tagad nu viņš laidīsies lapās? Ai ne, kas to deva! Viņš atgriežas atkal savā vietā un nosēž tikpat nekustīgi līdz eksāmena beigām, bet aiziedams izsaucas: «Nu, tā bija gan pirts! Tavu nedienu!» Un taja dienā līdz pašam vakaram viņš klainā pa Maskavu, paretam saķerdams galvu un rūgti ladēdarnies par savu nelāgo likteni! Pie grāmatas viņš, protams, neķeras, un otrā rītā tas pats vien atkārtojas no jauna.

Tad šis pats Voiņicins man arī piesitās klāt.

Mēs izrunājāmies par Maskavu, par medībām.

Via nevēlaties, — viņš piepeši man iečukstēja, — es jiis iepazīstināšu ar šejienes lielāko asprāti?

—   esiet tik laipns!

Voiņicins pieveda mani pie maza auguma cilvēciņa ar kuplu cekulu un ūsām, brūnu fraku un raibu kaklasaiti. Viņa žultainie, kustīgie vaibsti tiešām liecinaja par prātu un naida pilnu īgnumu. Ātri slīdošs, dzēlīgs smīns pastāvīgi šķobīja viņa lūpas, melnas, piemiegtas actiņas izaicinoši raudzījās no nelīdzenu skropstu apakšas. Viņam blakus sta- vēja muižnieks, plats, mīksts, saldens — īsts Cukurs-Medusdēls — un ar vienu aci. Viņš jau iepriekš smējās par katru mazā vīriņa asprātību, kusdams vai laukā aiz patikas. Voiņi- cins iepazīstināja mani ar zobgali, viņu sauca par Pēteri Petroviču Lupihinu. Mēs iepazināmies un apmainījāmies pirmajiem pieklājības vārdiem.

—  Atļaujiet, ka iepazīstinu ar manu labāko draugu, — Lupihins pēkšņi skarbā balsī ieteicās un satvēra saldeno muižnieku aiz rokas.

Nu, nedairieties taču, Kiril Se|ifanič, — viņš piebilda, — jums nekodīs. Lūk, še, — viņš turpināja, kamēr samulsušais Kirils Seļifaničs tik neveikli paklanījās, it kā viņam vēders grasītos nokrist, — lūk, še, rekomendēju: teicamākais muižnieks. Varēja lielīties ar vislabāko veselību līdz savam piecdesmitajam gadam; bet te uzreiz sadomājās dziedināt acis un no tās reizes par vienaci ari palika. Kopš tā laika dziedina savus zemniekus — ar tādām pašām sekmēm. Nu, un viņi arī, protams, ļaujas ar tikpat padevīgu uzticību.

Nu paklausieties tikai, kāds viņš, nomurmināja Kirils Seļifaničs un sāka smieties.

— Turpiniet vien līdz galam, mans draugs, turpiniet, — piebalsoja Lupihins. - Kas zina, var gadīties, ka jūs ievēlē par tiesnesi, pielūkojiet vien! Nu, domāt jau nu jūsu vielā, protams, domās, teiksim, piesēdētājs; bet jāmāk taču kaut vai svešu domu izsacīt vārdos. Nejauši garām braukdams, var uzdrāzties gubernators, — uzprasīs: kāpēc tiesnesis stostās? Nu, iedomāsimies, tam atbildēs: paralīzes gadījums; tad nolaidiet, — gubernators teiks, — viņam asinis. Bet tas jūsu tiesneša stāvoklī, jūs paši atzīsiet, nebūtu pieklājīgi.

Saldenais muižnieks smējās aizraudamies.

Paskaties, viņš smejas, — Lupihins lur- pināja, negantām acīm neraudzīdamies uz Ki rila Seļifanoviča līgojošos vēderu. — Un kālab gan viņam nesmieties? — viņš piebilda, vērsdamies pie manis. — Paēdis, vesels, bērnu nav, zemnieki ieķīlāti nav — viņš pats tos arī ārstē, — sieva ar niķīti. (Kirils Seļi- fanovičs mazliet aizgriezās sāņus, it kā nedzirdētu, un vēl joprojām smējās.) Es jau ari gan smejos, bet man sieva aizbēga ar mērnieku. (Viņš atņirdza zobus.) Vai jūs to nezinājāt? Kā tad, kā tad! Ņēma un aizbēga un man vēl vēstuli atstaja: mīļais Pēler Petrovič, viņa raksta, atvaino mani; kaislas mīlas aizrauta, cs aizeju ar savu sirdsdraugu. Bet mērniekam tik vien arī bija visu priekšrocību, ka viņš negrieza nagus un valkāja ap gurniem apspīlētas bikses. Jus brīnāties? Sak, lūk, kur vaļsirdīgs cilvēks. Dieviņ tētiņ! Mūsbrālis stepinieks jau arvien visu taisnību plāj tikai vaļā. Bet — paiesim labāk tomēr drusku pie maliņas… Ko mēs te pie nakamā tiesneša stāvēsim …

Viņš paņēma mani pie elkoņa, un mēs atvirzījāmies pie loga.

Šejienieši daudzina mani par zobgali, — viņš man sacīja, — neticiet tam! Es esmu vienkārši sarūgtināts cilvēks un lamājos atklāti; tāpēc cs arī uzvedos tik brīvi. L'n patiesi, kāda gan man vajadzība liekuļot? Ko citi par mani domā, par to es nedodu ne sarkana graša, un ne pēc kā es arī necenšos; es esmu ļauns, — bet kas par to? Ļauns cilvēks vismaz var iztikt bez prāta, bet kā tas atspirdzina, to jūs nemaz neticēsiet . . . Nu, pa- raugieties, piemēram, kaut uz mūsu namatēvu! Nu kāda joda pēc viņš tā noskrienas, apžēlojieties? — Visu laiku skatas pulkstenī, smaida, svīst, pieņem svinīgu izskatu, mērdē mūs badā … Augsta persona atbrauks, — tad ta kas neredzēts! Skat, skat, aizskrēja atkal — pat kājas samisījās, skatieties.

Un Lupihins sīka balstiņā iesmējās.

— Viens kas žēl, dāmu nav, — viņš turpināja, smagi nopūzdamies, vecpuišu mielasts. Ja bijušas tās, — tad tikai mūsbrāliru būtu īstā izņemšanās. Skatieties, skatieties, viņš pēkšņi iesaucās, — tur nāk kņazs Ko- zcjskis — raug, tas garais vīrs ar bārdu un dzelteniem cimdiem. Tūliņ var redzēt, ka ir pamalies pa ārzemēm … un ik reizes ierodas tik sebu. Tik glupjš, es jums saku, viens pats kā divi tirgoņa zirgi; bet jums vajadzētu redzēt, cik iecietīgi viņš ar mūsbrāli aprunājas, cik augstsirdīgi smaida, atbildot uz mūsu izsalkušo māmiņu un meitiņu laipnībām! .. . Un arī pats pie reizes pasaka pa asprātībai — kaut gan ir apmeties šeit tikai pagaidām; bet tad ir arī asprātības! Mats matā kā virvi ar trulu nazi zāģē. Mani viņš ciest nevar. . . Iešu pasveicināšu viņu.

Un Lupihins aizskrēja pretī kņazam.

— Bet tur tagad nāk mans personīgais ienaidnieks, — viņš, atgriezies atkal pie manis, rādija, — vai redzat tur to resno dēlieti ar brūno ģīmi un saraino pauri, — raug, to tur, kas, sažmaudzis cepuri rokā, lien gar sienmali, kā vilks uz visām pusēm glūnēdams? Ls viņam pārdevu par četrsimt rubļiem zirgu, kas bija vērts tūkstoti, un nu tam nabaga mēmajam radījumam ir pilnīga tiesība mani nicināt; bet pie tam viņam pašam ir tādā mērā laupīta katra spriešanas spēja, it īpaši rītos pirms tējas vai tūdaļ pēc pusdienām, — pasaki tu viņam labrīt, bet viņš atbild «kooa?». Bet tur, lūk, nāk ģenerālis, — Lupihins turpināja, — protams, civilģencrālis, atvaļināts, izputējis ģenerālis. Viņam ir biešu cukura meita un skrofuloza fabrika … Piedodiet, cs laikam nepareizi pateicu … bet jūs jau saprotat. Ahā, arhitekts arī šeit iekļuvis! Vācietis, bet ar ūsām un savu amatu neprot, — zili brīnumi! … Bet, taisnību sakot, kāpēc gan lai viņam savs amats bulu arī jāprot, ja tikai māk ņemt kukuļus un sabūvēt labi daudz stabu — tas ir, pīlāru mūsu muižniecības pīlāriem.

Lupihins atkal sāka smieties. .. Bet te piepeši visā mājā sacēlās rosīgs uztraukums. Augstā persona bija klāt. Namatēvs teciņus izmetās priekšnamā. Viņam pakaļ izsteidzas vairāki pakalpīgi mājinieki un iztapīgākie viesi… Skaļās sarunas pārvērtās maigā, patīkamā čalošanā, kas atgādināja pavasara bišu sanešanu dzimtajos stropos. Vienīgi nerimstošā lapsene — Lupihins un lieliskais trans — Ko- zeļskis nepazemināja balsis… Un, luk, pēdīgi parādījās arī bišu māte — ienāca augstā persona. Visu sirdis tieklin tiecās viņam pretī, sēdošie ķermeņi piecēlās kājās; pat tas muižnieks, kas bija lēti nopircis Lupihina zirgu, pat tas pierāva zodu pie krūtīm. Augstā persona uzturēja savu cieņu tik labi, ka labāk vairs nav iespējams: it kā klanītos sveicinādams, viņš meta galvu atpakaļ un pasacīja dažus atzinīgus vārdus (kas visi iesakās ar skaņu «ā», ko viņš izrunāja caur degunu, gari stiepdams), pameta tik niknu skatienu, kas bija līdzīgs gandrīz izsalkumam, uz kņaza

Kozelska bārdu, bet izputējušajam civil- ģenerālim ar fabriku un meitu pasniedza krei sās rokas rādītāja pirkstu. Pēc dažiem mirk liem, pa kuru laiku augstā persona bija pa guvusi jau divas reizes pateikt, ka ļoti prie cājoties, ka neesot nokavējusi pusdienas, visa sabiedrība ar izcilākajiem priekšgalā devās uz ēdamistabu.

Vai gan man būs lasītājam vēl jāstāsta, ka augsto personu nosēdināja pirmajā vietā starp civilgenerali un guberņas muižniecības priekšnieku — vīru ar brīvu un cienīgu sejas izteiksmi, kas visā pilnībā saskanēja ar viņa sastērķelēto krūtežu, milzum plašo vesti un apaļo tabakkārbiņu ar franču tabaku; ka mājastēvs gādāja, skrēja, rosījās, cienāja viesus; kā viņš, garām tecēdams, uzsmaidīja augstās personas mugurai un, stāvēdams kaktā kā skolnieks, uz ātru roku iekampa šķīvīti zupas vai gabaliņu vērša gaļas; ka nama pārzinis ienesa pusotras aršīnas garu zivi ar zaļumu pušķīti mutē; ka livrejās ģērbti, barga izskata sulaiņi drūmi mācas virsū katram muižniekam gan ar malagu, gan dreimadeiru un kā gandrīz visi muižnieki, it īpaši vecākie, negribīgi, it ka klausīdami tikai pienākuma apziņai, tukšoja glāzi pēc glāzes; kā pēdīgi saka paukšķēt šampanieša pudeles un tika uz- šaukti tosti: tas viss lasītājam droši vien ir jau pārāk labi zināms. Bet sevišķi ievērojama man likās anekdote, ko, līksmam klusumam Valdot, pastāstīja pati augstā persona. Kāds viesis, man šķiet, izputējušais ģenerālis, kas pazina jaunāko literaturu, ieminējās par sieviešu ietekmi vispār un uz jauniem cilvēkiem sevišķi. «Jā, jā,» augstā persona izsaucās, «tas taisnība; bet jaunos ļaudis jātur stingrā paklausībā, citādi tie 110 katra lindraka zaudē prātu.» (Bērnišķīgs, jautrs smaids pārlidoja par visu viesu sejām; kāda muižnieka skatienā pavīdēja pat pateicība.) «Tālab, ka jaunie ļaudis ir muļķīgi.» (Augstā persona dažreiz mainīja vārdu parasto akcentu, laikam iespaidī- guma labad.) «Kaut vai, piemēru dēļ, mans dēls Ivans,» viņš turpināja, «nejēgam tikko vēl divdesmitais gads, bet viņš pēkšņi saka man tā: «Atļaujiet, tētiņ, man precēties.» Es viņam saku: «Muļķi, ej pakalpo papriekš dienestā…» Nu, protams, izmisums, asaras… bet pie manis … zini ga-an … (Pēdējo vārdu augstā persona izrunāja vairāk ar vēderu nekā ar lūpām; tad brītiņu klusēja un svarīgi paskatījās uz savu kaimiņu, ģenerāli, pie kam sarauca uzacis daudz augstāk, nekā to varēja sagaidīt. Civilģenerālis mīlīgi pašķieba galvu un ārkārtīgi ātri samirkšķināja uz augstās personas pusi pagriezto aci.) «Un kas bija?» augsta persona atkal turpināja. «Tagad viņš pats man raksta, sak, pateicos, tētiņ, ka mani, muļķi, izmācīji… Tātad, lūk, kā jārīkojas.» Visi viesi bija, protams, pilnīgi vienis prātis ar stāstītāju un pat it kā atdzīvojās aiz labpatikas un prieka par cēlo pamācību .. . Pēc pusdienām visa sabiedrība pieceļas no galda un devās uz viesistabu, tagad gan ar krietni skaļāku, tomēr joprojām pieklājīgu un it ka šinī gadījumā pilnīgi pieļautu čalošanu. Visi sasēdās pie kāršu galdiem.

Kaut kā sagaidījis vakaru un uzdevis savam kučierim rīt pulksten piecos jūgt zirgus, es devos pie miera. Bet man bija lemts šai pašā vakarā iepazīties ar vēl vienu vērā liekamu cilvēku.

Tā kā viesu bija sabraucis ļoti daudz, tad neviens negulēja vienatnē. Nelielā, zaļganā un drēgnā istabiņā, kurp mani aizvadīja nama pārzinis, priekšā jau bija otrs viesis, pilnīgi noģērbies. Mani ieraudzījis, viņš žigli ienira gultā zem segas, apsedzās līdz pat degungalam, mazliet pagrozījās mīkstajā pēlī un apklusa, vērīgu aci lūkodamies laukā no savas katūna naktscepures apaļa atloka. Es piegāju pie otras gultas (istabā tikai divas bija), noģērbos un apgūlos mitrajos palagos. Mans kaimiņš savā gultā sagrozījās… Es novēlēju viņam labunakti.

Pagāja pusstunda. Par spīti visām pūlēm, es nekādi nevarēju aizmigt. Garā virknē cita aiz citas vilkās nevajadzīgas un neskaidras domas, vienmulīgi un neatlaidīgi kā ūdens- smeļamās mašīnas spaiņi.

—   Kā liekas, jūs neguļat? — ierunājās mans kaimiņš.

Kā redzat, — es atteicu. — Un jums arī nenāk miegs.

—  Man miegs nekad nenāk.

—   Kā tā?

—       Ta. Es aizmiegu — pats nezinu, kāpēc; guļu, guļu un. — aizmiegu.

—        Kālab tad jūs liekaties gulēt, iekams miegs nav uznācis?

Bet ko tad citu lai dara?

Uz šo sava kaimiņa jautājumu es neatbildēju.

—        Es brīnos, — viņš turpināja pēc brītiņa, — kāpēc te nav blusu? Šķiet, kur gan tām vajadzētu būt, ja ne te?

—       Jūs it kā nožēlojat, ka to te nav, — es piezīmēju.

—        Nē, nenožēloju; bet cs visās lielās mīlu konsekvenci.

«Lūk, kā,» es nodomāju, «kādus vārdus viņš lieto.»

Kaimiņš atkal brītiņu klusēja.

—       Vai gribat ar mani saderēt? — viņš pēkšņi un diezgan skaļi ieteicās.

Par ko?

Mans kaimiņš sāka modināt manī jautru ziņkāri.

—        un… par ko? Nu, lūk, par ko: es esmu pārliecināts, ka jūs turat mani par muļķi.

Apžēlojieties, — es pārsteigts nomurmināju.

—       Par stepinieku, par neuzvedīgu cilvēku . .. Atzīstieties . . .

Man nav gods jūs pazīt, — es iebildu.

Ka jūs varējāt nākt pie secinājuma . . .

—   Kā! Vienkārši jau pēc jūsu balss noskaņas vien: jūs atbildat man tik nevērīgi. .. Bet es nepavisam neesmu tāds, kā jus domājat…

—   Atļaujiet…

—   Nē, jūs atļaujiet! Pirmkārt, es runāju franciski ne sliktāk par jums, bet vāciski pat labāk; otrkārt, es esmu trīs gadus pavadījis ārzemēs: Berlīnē vien nodzīvoju astoņus mēnešus. Es esmu izstudējis Hēgeli, cienītais kungs, Gēti protu no galvas; bez tam es ilgu laiku biju iemīlējies vācu profesora meitā un tepat mājā apprecēju diloņslimu jaunkundzi ar pliku pakausi, bet visai izcilu personu. Tātad, kā redzat, esmu ar jums pār vienu kārti metams, nevis kaut kāds stepinieks, kā jūs domājat. Arī mani māc refleksijas, un nemākslota manī nav itin nekā.

Es pacēlu galvu un vēl ar jo lielāku uzmanību palūkojos ērmotajā savādniekā. Blāvajā naktslampiņas gaismā tikko varēju saskatīt viņa sejas vaibstus.

Tā, tagad jūs lūkojaties uz mani, — viņš turpināja, sakārtodams savu naktscepuri, — un droši vien uzdodat pats sev jautājumu: kāpēc es neesmu viņu šodien ievērojis? Es jums pateikšu, kāpēc jūs mani neievērojāt: tāpēc, ka es nepaceļu balsi, ka es slēpjos aiz citiem, ka es stāvu aizdurvē, ne ar vienu nesarunājos; tāpēc ka nama pārzinis, iedams ar paplāti man garām, jau laikus paceļ elkoni manu krūšu līmenī. . . Bet kāpēc tas viss tā notiek? Aiz diviem iemesliem: pirmkārt, es esmu nabags, bet, otrkārt, cs esmu kļuvis ramS… Sakiet patiesību, — jūs taču mani neievērojāt?

—   Man tiešām nebija tā laime…

—   Nu kā tad, nu kā tad, — viņš mani pārtrauca, — es jau to zināju.

Viņš pacēlās sēdus un sakrustoja rokas uz krūtīm; gara ēna no viņa naktscepures pārliecās no sienas uz griestiem.

—   Bet atzīstieties, — viņš piebilda, pēkšņi paskatīdamies sānis uz mani, — jums, bez šaubām, vajag likties, ka es esmu liels savādnieks jeb, kā to mēdz teikt, oriģināls, vai var būt arī — kas būtu vēl ļaunāk, — varbūt jūs domājat, ka es tikai izliekos par savādnieku?

—   Man vēlreiz jums jāatkārto, ka es jūs nepazīstu …

Viņš vienu mirkli saduga.

—   Kālab es ar jums, man pilnīgi svešu cilvēku, iesāku tik negaidot sarunāties — vienīgi dievs to zina! (Viņš nopūtās.) Taču ne jau dvēseļu radniecības pēc! Kā jūs, tā es, mēs abi esam kārtīgi cilvēki, tas ir, mēs abi esam egoisti: ne jums kāda bēda par mani, ne man par jums, vai nav tiesa? Bet mums abiem nenāk miegs… Kāpēc tad nepatērzēt? Turklāt es pašreiz esmu īstajā omā, bet tas ar mani reti atgadās. Jo es, redzat, esmu visai bikls cilvēks; un bikls nevis uz tā pamata, ka esmu provinciāls, bez dienesta pakāpēm un nabags, bet gan uz tā pamata, ka es esmu bezgala patmīlīgs cilvēks. Bet dažreiz, labvēlīgiem apstākļiem sagadoties, — kurus es gan, man

jāsaka, nevaru ne iepriekš noteikt, ne paredzēt, — mans biklums pavisam izgaist, kā, piemēram, pašreiz. Pašreiz nostādiet mani vaigu vaigā kaut vai ar pašu Dalai-lamu, —es ari no viņa palūgšu tabaciņu iešņaukt. Bet varbūt jus gribat gulēt?

—   Gluži otrādi, — es attraucu, — man ir ļoti patīkami ar jums parunāties.

—   Proti, es sagādaju jums zināmu jautrību, jūs gribējāt teikt… Vēl jo labāk… Un tātad, teikšu jums, mani šeit daudzina par īpatni, tas ir, daudzina tie, kam starp visādām citām muļķībām pagadās arī mans vārds uz mēles: «Mans liktenis nevienu pārāk neskum- dina.» Viņi domā man iedzelt… Ak kungs! Ja viņi zinātu … es jau tieši tādēļ eju bojā, ka manī nav nekā, itin nekā īpatnēja, atskaitot varbūt tikai tādas dīvainības kā, piemēram, mana tagadējā saruna ar jums, bet tādas dīvainības taču nav ne sarkana graša vērtas. Tas ir pats lētākais un pats seklākais oriģinalitātes paveids.

Viņš pagriezās ar seju pret mani un paplatīja rokas pusbalsī piemetināja, — cik man tīra franču izruna. Kas man daļas, ka tev galva liela un plaša, ka tu visu saproti, daudz zini, ka tu seko laika garam, — bet ka tevī nav nekā pašam sava, īpatnēja, atšķirīga! Tādā gadījumā pasaulē ir tikai par vienu parastu, banālu gudrību noliktavu vairāk, — bet kas no tā kādam par prieku? Nē, esi kaut muļķis, bet pats savā veidā! Esi cilvēks ar sava paša smaržu, pašam savs aroms lai tev būtu, lūk, ko vajag! — Un nedomājiet, ka manas prasības šā aroma ziņā ir nezcik lielas.. . Dievs, pasargi! Tādu īpatņu ir bez sava gala; kurp vien pamet skatienu, — visur īpatņi; ikviens dzīvs cilvēks ir īpatnis; tikai es, lūk, io skaitā neesmu iekļuvis!

— Un tomēr, — atkal brītiņu klusējis, viņš turpināja, — kādas es cerības modināju savā jaunībā! Kādās augstās domās es biju pats par sevi, aizbraucot uz ārzemēm un arī vel pirmajā laikā pēc atgriešanās no turienes! Bet ārzemēs — tur es turēju acis vaļā, no maliņas visu noskatīju, kā jau tas mūsējam brālim, kas visu liek sev aiz auss un visu lūko saprast, arī pieklājas; bet beigās, skaties, neesi sapratis ne kripatas!

īpatnis, īpatnis, — viņš, galvu grozīdams, ar rūgtu pārmetumu runāja tālāk, mani dēvē par īpatnēju cilvēku, bet patiesībā izrādās, ka nav virs zemes mazāk īpatnēja cilvēka kā tepat jūsu padevīgais kalps.. . Jādomā, ka es pat jau piedzimis esmu tikai kā

kāda cita cilvēka atdarinājums … nudien! Ari tagad es dzīvoju it kā tikai par atdarinājumu dažādiem manis izstudētiem sacerētajiem, dzīvoju, nopūlēdamies vaiga sviedros. Ir mācījos, ir iemīlējos, beidzot pat apprecējos, il ka ne pēc savas paša gribas, it kā pildīdams li kai kādu — ne īsti pienākumu, ne īsti uzdevumu, — kas to lai pasaka!

Viņš norāva naklscepuri no galvas un iesvieda gultā.

—   Ja vēlaties, es izstāstīšu jums savu dzīvi, — viņš vaicādams sacīja satrauktā balsī, — jeb, labāk sakot, dažus savas dzīves raksturīgus vilcienus?

—   Fsiet tik laipni!

—   Jeb nē, izstāstīšu labāk, kā es apprecējos. Apprecēšanās ir visai svarīgs solis, visas cilvēka būtības pārbaudījuma akmens; tam kā spogulī notēlojas… Nē, tas ir pārāk nodrāzts salīdzinājums… Atļaujiet, es iešņaukšu tabaciņu.

Viņš izņēma no spilvena apakšas tabakas dozi, atvēra to un turpināja atkal runāt, vēcinādams vaļējo dozi gaisā. — Spriediet pats, kādu labumu gan es varēju mantot, teiksim, no Hēgeļa enciklopēdijas? Sakiet, — kas kopējs šai enciklopēdijai un krievu dzīvei? Un kā jūs domājat piemērot to mūsu dzīves veidam? Un ne tikai enciklopēdiju vien, bet ari vāciešu filozofiju vispār. . . teikšu vēl vairāk — visu viņu zinātni?

Viņš salēcās savā gultā un tagad murmināja pusbalsī, nikni sakodis zobus.

- Ak tad tā? Ak šitā? … Bet kāda joda tad tu vilkies uz ārzemēm? Kālab nesēdēji mājās un nestudēji šepat uz vietas savu apkārtējo dzīvi? Tu būtu izpētījis ir tās vajadzības, ir tās nākamību, ir pats par savu, tā sakot, dzīves uzdevumu būtu panācis skaidrību … Bet kur nu, — viņš turpināja, atkal mainīdams balsi, it kā nedroši, it kā taisnodamies, — kur nu tādiem kā man mēģināt pētīt to, ko vēl neviens prātvēders nav iespiedis grāmatā! Es ar prieku būtu gājis pie tās, pie krievu dzīves, mācībā, — bet tikai tā klusē, mana mīļotā. Lūko, tā saka, izprast mani pats; bet ja nu man nav tas pa spēkam? — Dodiet man gatavas atziņas, dodiet secinājumus … Secinājumus? — Še tev būs, tā saka, secinājums: paklausies mūsu maskaviešos — vai tie nav lakstīgalas? Tikai tur jau tā nelaime, ka viņi pogo kā Kurskas lakstīgalas, nevis runā kā cilvēki … Es domāju, domāju — sak, zinātne taču visur viena un arī patiesība viena, — saņēmos un aizbraucu — ar dieva palīgu — uz svešām zemēm, pie pagāniem… Ko lai dara! — Jaunība, iedomība bija sakāpusi galvā. Negribējās, ziniet, pirms laika aptaukoties, lai gan tas, kā saka, esot veselīgi. Bet, kam jau daba nav gaļas devusi, tam arī tauku neuzbarosi!

Bet, — viņš mazliet padomājis piebilda, — es laikam apsolījos jums pastastit, ka es apprecējos. Nu tad klausieties! Pirmkārt, man jums jāpasaka, ka mana sieva nav vairs starp dzīvajiem, otrkārt… bet, otrkārt, es redzu, ka man bus jāizstāsta par savu jau nību, jo citādi jūs nekā nesapratīsiet. . . Jums miegs vēl nenāk?

—   Nē, nenāk.

—   Jauki, tad klausieties… dzi, cik otra istaba Kantagrjuhina kungs necildeni krāci Mani vecāki nebija bagāti, — es saku vecāki, jo, pēc nostāstiem, man, tāpat ka māte, esot bijis arī tēvs! Es viņu neatceros, bet stāsta, ka tas esot bijis diezgan vientiesīgs vīrs ar lielu degunu, mūsainu seju, rūsganiem matiem un tabaku šņaucis tikai ar vienu nāsi. Māmiņas guļamistaba karājās viņa portrets - sarkanā mundierī ar melnu apkakli līdz ausim, ārkārtīgi neglīts. Šim portretam garām savā laikā mani mēdza vest uz pērienu, un šajos gadījumos māmiņa ik reizes rādīja uz viņu un teica: viņš tevi ne la vien būtu sukājis. Varat iedomāties, cik tas bija audzinoši. Man nebija ne brāļu, ne masu; tas ir, viens tāds nīkulītis brāļuks bija slims ar angļu slimību pakausi, bet kaut ka brīnum drīz nomira … Tā liekas, sak, kāda joda dēļ tai angļu slimībai bija vajadzējis atvilkties Kurskas guberņā uz Ščigru apriņķi? Bet ne jau tas ir galvenais. Par manu audzināšanu rūpējās māmiņa ar visu stepju muižnieces dedzīgo centību: viņa nodarbojās ar to no pašas manas ievērojamās piedzimšanas dienas līdz tam laikam, kad man palika sešpadsmit gadu . . . Jus klausāties, ko cs stāstu?

—   Kā tad, turpiniet!

—   Nu labi. Kad man palika sešpadsmit gadu, māmu|a bez kavēšanās ņēma un aiztrieca projām manu franču audzinātāju Ņeži- nas grieķu vācieti Fiļipoviču, aizveda mani uz Maskavu, pierakstīja universitātē, bet pēc tam pati atdeva visspēcīgajam debesu tēvam savu dvēseli, pamezdama mani mana īstenā tēvoča ierēdņa Koltuna-Baburas — ne tikai Sčigru apriņķī vien pazīstamā putniņa gadība. Mans īstenais tēvocis, ierēdnis Koltuns-Babura, aplaupīja mani, kā pienākas, — līdz kreklam… Bet arī tas nav galvenais. Es iestājos universitātē — te man patiesi jāatzīst māmiņās nopelni — diezgan labi sagatavots; bet oriģinalitātes trūkums manī jau toreiz bija manāms. Mana bērnība ne druskas neatšķīrās no milzīgā vairuma citu jauno muižnieku bērnības; es augu tikpat muļķīgi un gļēvi, it ka zem mīkstas dūnu segas, tikpat agri sāku kalt galvā dzejoļus un kvernēt vientulībā it kā aiz iedzimtas sapņotāja tieksmes… Uz ko? — Nu, taču uz visu daiļu… un tā tālāk. Arī universitātē es joprojām gāju to pašu ceļu: tūdaļ iekļuvu kādā pulciņā. Toreiz bija tādi laiki… Bet jūs varbūt nezināt, kas ir tāds pulciņš? Atceros, Sillers kādā vietā saka:

Gefāhrlich ist's den Lcu zu wecken,

Und schrecklich ist des Tigers Zahn,

Doch das sclirecklichstc der Schreckeri — Das ist der Mensch in seineru Wahn.[23]

Varu jums apgalvot, ka patiesība viņš ir gribējis pateikt pavisam ko citu; viņš ir gribējis teikt: das ist ein «pulciņš» in der Stadt Moskau!

— Bet ko gan jūs atrodat pulciņā tik briesmīgu? — es viņam ieprasījos.

Mans kaimiņš paķēra naklscepuri un uzrāva to atkal sev uz deguna.

Ko es tur atrodu briesmīgu? — viņš iekliedzās. — Lūk, ko: pulciņš ir katras savdabīgas attīstības kaps; pulciņš ir sabiedrības, sievietes, visas dzīves nejēdzības atvie- tojurns; pulciņš… o, pagaidiet; es jums pateikšu, kas ir pulciņš! Pulciņš — tā ir slinka un gļēva sadzīve kopā un blakam, kurai liek piešķirta apzinīgas darbības nozīme un izskats; pulciņš atvieto sarunas ar spriedelējumiem, pieradina pie neauglīgas pļāpāšanas, atrauj no svētīga darba vienatnē, piepotē jums literāru niezekli, pēdīgi — atņem svaigumu un dvēseles jauneklīgo tvirtumu. Pulciņš — tas ir banalitate un garlaicība ar brālības un draudzības nosaukumu, tas ir visādu pārpratumu un savtības, un iedomības sajaukums zem vaļsirdības un līdzjūtības maskas; pulciņā, pateicoties ikviena drauģeļa tiesībām katrā laikā un katrā brīdī ielaist savus nemazgātos pirkstus tieši sava biedra dvēselē, nevienam neatliek nevienas tīras, neaizskartas vietiņas viņa iekšeja pasaulē; pulciņā kvēpina vīraku katram daiļrunīgam nelgām, katram patmīlīgam gudriniekam, pirms laika novecojušam vecim; pulciņā uz rokām nēsā neapdāvinātu, bet «apslēptām» domām pilnu dzejdari; pulciņā jauni, septiņpadsmit gadus veci pusaudži gudri un sarežģīti prāto par sievietēm un mīlestību, bet, satiekoties ar sievietēm, klusē vai arī runā ar tam kā ar grāmatu, — un pie tam par ko runā! Pulciņā zeļ valšķīga daiļrunība, pulciņā viens otru uzrauga ne sliklak par policijas ierēdņiem… Ai pulciņš! Tu neesi vis pulciņš: tu esi — burvju aplis, kurā ne viens vien kārtīgs cilvēks ir aizgājis boja!

To nu jūs pārspīlējat, ja atļauts piezīmēt, — es viņu pārtraucu.

Mans kaimiņš klusēdams palūkojās uz mani.

Var jau būt; ej nu sazini, var jau būt. Bet tādiem kā man jau tik vien prieka ir atlicies kā pārspīlēt. Tādā nu veidā tad es nodzīvoju Maskavā četrus gadus. Cs nespēju jums, cienītais kungs, nemaz izsacīt, cik ātri, cik bezgala atri aiztecēja šis laiks; pat skumji un sāpīgi to atcereties. Tikko no rīta uzcelies, tā tūlīt ir sāc laisties ka ar kamaniņām no kalna… Skaties — esi jau leja, jau vakars klāt; miegainais sulainis jau velk tev mugura svārkus, — tu apģērbies, aizvelcies pie kāda drauga, sūc tur savu pīpi li, dzer glāzi pēc glazēs plānu tēju un prāto par vācu filozofiju, par mīlestību, par gara mūžīgo sauli un visām pārējām tikpat talam būšanām. Bet arī šeit man ir gadījies sastapt īpatnējus, savdabīgus cilvēkus: dažs labs, lai cik sevi ir lauzījis, lai cik liecis lokā, bet daba tomēr paturējusi virsroku; vienīgi es, nelaimīgais, veidoju pats sevi kā mīkstu vasku, un mana nožēlojamā daba nav izrādījusi ne mazākās pretestības! Pa to laiku man bija pagājis jau divdesmit pirmais gads. Es pārņēmu sava valdīšanā vecāku atstato mantojumu, pareizāk sakot, to mantojuma daļu, ko manam aizbildnim bija labpaticies man atstāt, izdevu pilnvaru savu dzimtipašumu pārvaldīšanai brīvlaistam muižas cilvēkam Vasilijam Kudrja- šovam un aizbraucu uz ārzemēm, uz Berlīni. Ārzemes pavadīju, kā man bija tā laime jums jau teikt, trīs gadus. L'n kas bija? Arī tur, ārzemēs, es paliku tas pats vien neoriģinālais radījums. Pirmkārt, lieki būtu vēl stāstīt, ka ar īsteno Eiropu, ar Eiropas sadzīvi es neie- pazinos ne drusciņas; vienīgais jaunums tur bija tas, ka tur es klausījos vācu profesorus un lasīju vācu grāmatas turpat viņu rašanas vietā… te nu ari bija visa starpība. Dzīvoju es vientulīgi — gluži ka mūks; saostījos ar vienu otru atvaļinātu krievu poručiku, kurus, tāpat ka mani, tirdīja atziņu slāpes, bet kas, blakus minot, bija tomēr pārāk truli, lai kaut ko aptvertu, un arī runas dāvanas tiem nebija dotas; draudzējos ar stipri pastulbām ģimenēm no Penzas. un citām mūsu auglīgajām guberņām; vazājos pa kafejnīcām, lasīju žurnālus, vakaros gāju teātrī. Ar turieniešiem pazinos maz, valodas ar viņiem man iznāca kaut kā saspīlētas, un neviens no viņiem mani mājās neapmeklēja, atskaitot pāris uzbāzīgu ebreju tautības jaunek|u, kuri arvien ieskreja pie manis aizņemties naudu, jo — der Russe jau uzticas. Dīvaina nejaušība noveda mani beidzot kāda mana profesora ģimenē; un proti, tā: es aizgāju pierakstīties uz viņa kursu, bet viņš pēkšņi ņem un ielūdz mani vakarā pie sevis. Sim profesoram bija divas meitas, gadu divdesmit septiņu vecumā, abas tādas padruknas — dievs ar viņām, — deguni lieliski, mati sacirtoti, acis blāvi zilas, bet rokas sarkanas ar baltiem nagiem. Vienu sauca Līnhenu, otru — Minhenu. Es sāku profesora dzīvokli apmeklēt biežāk. Man jums jāsaka, ka profesors nepavisam nebija muļķa cilvēks, tomēr tāds kā drusku ķerts: no katedras runāja diezgan sakarīgi, bet mājās neskaidri izrunāja «r»un brilles pastāvīgi turēja uz pieres; tomēr bija ļoti augsti mācīts vīrs… Ka nu bija nebija, bet man piepeši šķita, ka esmu Līnhenā iemīlējies, — un tas man tā likās veselus sešus mēnešus. Sarunājos gan es ar viņu, taisnību sakot, maz — vairāk tikai viņā skatījos, — bet lasīju skaļi priekšā visādus aizkustinošus sacerējumus, slepus spiedu viņai rokas, bet vakaros, sēdēdams viņai līdzās, sapņoju, cieši lūkodamies mēnesī vai arī tikai tāpat gaisā. Turklāt viņa tik labi vārīja kafiju!… Liekas — ko gan vēl vairāk? Tikai viens, kas mani mulsināja: pašos, kā mēdz teikt, visaugstākās svētlaimes brīžos man nezin kāpēc iekšā kaut kas smel- dza un skumīgi, salti drebuļi gāja caur pakrūti, Beidzot es neizturēju šo laimi un aizbēgu. Vēl veselus divus gadus pēc tam es nodzīvoju ārzemēs: biju Itālijā, izstāvējos Romā pestītāja apskaidrošanas gleznas priekšā, tāpat Venēras priekšā Florencē; reizēm pēkšņi aizrāvos pārmērīgā sajūsmā, it ka neganta viesuļa sagrābts; pa vakariem rakstīju dzejolīšus, iesāku ari dienasgrāmatu; vārdu sakot, arī te darīju visu to pašu, ko citi. Bet cik viegli es būtu varējis kļūt īpatnējs! Man, piemēram, nav ne mazākās sajēgas par glezniecību un tēlniecību… Man nu būtu vajadzējis to tikai atklāti pateikt… Bet kur nu to! Nem tikai čičeroni, skrej skatīties freskas…

Viņš atkal sakņupa un atkal noņēma nakls- cepuri.

— Pēdīgi atgriezos dzimtenē, — viņš turpināja gurdenā balsī, — iebraucu Maskavā. Maskavā ar mani notika apbrīnojama pārvērtība: ārzemēs es vairāk tikai klusēju, bet te nu uzreiz kļuvu ārkārtīgi runīgs un līdz ar to iedomājos par sevi dievs zina ko. Atradās laipni ļaudis, kuri noturēja mani gandrīz vai par ģēniju; dāmas ar sajūsmu klausījās ina- iios skanīgo vārdu plūdos; es tomēr nemācēju noturēties savas slavas augstumos: kādu jauku ritu bija piedzimusi neglīta bauma par mani (kas to bija palaidis dieva pasaule, to es nezinu: droši vien kada vīriešu kārtas jumprava, — šādu vīriešu kārtas jumpravu Maskavā milzums); bija piedzimusi un nu ņēmās dzīt atvases un stīdziņas gluži kā zemeņu cers. Es sapinos, gribēju izrauties, gribēju saraut lipīgās stīgas, — bet velti… Es aizbraucu projām… Arī te, lūk, es izrādījos gluži aplams cilvēks: man vajadzēja mierīgā garā nogaidīt, kamēr šīs mēlnesības aprimst, gluži tāpat, kā jānogaida, kamēr pariet nātru drudzis, un tie paši laipnie ļaudis būtu no jauna atvēruši man savus apkampienus, tās pašas dāmas no jauna būtu uzsmaidījušas manam runām… Vienīgā nelaime: es neesmu īpatnējs cilvēks. Nejauši manī, redziet, bija pamodusies godprātības apziņa, sametās kauns pļāpāt visādus niekus, pļapat bez mitas — vakar Arbatā, šodien Trubu ielā, rītu vēl kaut kur citur un vienmēr vienu un to pašu … Bet ja to prasa? Paskatieties vien uz īstajiem mutes bajāriem: viņi par to nebeda; gluži otrādi: viņiem tieši tas vajadzīgs; dažs jau divdesmito gadu maļ ar mēli un vienmēr vienā un tai pašā garā… Lūk, ko nozīmē pašpaļāvība un pašmīlība! Jā, arī man bija reiz pašmīlība, un arī tagad vēl tā nav gluži apklususi… Bet tā jau tā nelaime, ka es, teikšu jums vēlreiz, neesmu īpatnējs cilvēks, esmu palicis pusceļā: dabai bija vajadzējis apveltīt mani ar vēl daudz daudz lielāku tiesu pašmīlas vai ari nepiešķirt tās nemaz. Bet pirmajā laikā man tiešām klājās loti grūti; turklāt brauciens uz ārzemēm bija pavisam izsmēlis manus līdzekļus, taču apprecēties ar kādu jaunu, bet miesās jau kā želeja izburbušu tirgoņmeitu man netikās, — un tā atbraucis apmetos savā ciemā. Man šķiet, — atkal iesānis paskatījies uz mani, mans kaimiņš piebilda, — es varu jums ari nestāstīt par savas lauku dzīves pirmajiem iespaidiem, par dabas jaukumiem, par vientulības kluso pievilcību utt.

Varat, varat, — es atteicu.

— Jo vairāk tāpēc, — stāstītājs turpināja, — ka tas viss ir blēņas, vismaz cik tas uz mani attiecas. Es ciemā garlaikojos kā ieslodzīts kucēns, lai gan atceļā uz māju, kad pirmo reizi pavasarī gadījās braukt caur pazīstamu birzi, man galva, jāatzīstas, apreiba un sirds sāka dauzīties kādās neskaidrās, saldās gaidās. Bet šīs neskaidrās gaidas, jūs pats to zināt, — nekad nepiepildās; notiek turpretim kas cits, ko tu pavisam negaidi, piemēram, lopu sērgas, nodevu parādi, ūtru pes un tā joprojām, un tā joprojām. Kaut ka kuldamies cauri no vienas dienas otrā ar burmistra Jakova palīdzību, kurš man bija stājies agrākā pārvaldnieka vietā un vēlāk izrādījās par tādu pašu un pat vēl lielāku blēdi neka pirmais un turklāt gandēja manu dzīvi ar savu zābaku smaku, kas bija saziesti ar degutu, — kādu dienu es' atcerējos, ka netālu man kaimiņos dzīvo pazīstama ģimene, kas sastāvēja no atvaļināta pulkveža atraitnes ar divām meitām. Liku sajūgt drošku un braucu pie kaimiņiem. Sī diena paliks man atmiņā uz visiem laikiem: pēc sešiem mēnešiem es apprecējos ar pulkveža atraitnes jaunāko meitu!

Stāstītājs nolieca galvu un pacēla rokas pret debesīm.

Es tomēr nekādā ziņā, — viņš dedzīgi turpināja, — nevēlētos iedvest jums sliktas domas par nelaiķi. Pasargi, dievs! Tā bija viscēlākā būtne, vislabākā dvēsele, dziļi mīloša un spējīga uz visādu uzupurēšanos, lai gan, starp citu, man jāatzīstas, ja man nebūtu jāpiedzīvo nelaime viņu zaudēt, tad man laikam gan nebūtu ari lemts šodien te ar jums sarunāties, jo vēl līdz šim laikam manu klēti balsta tā sija, pie kuras es ne vienu reizi vien taisījos pakārties!

— Ir tādi bumbieri, — viņš pēc brītiņa atkal atsāka, — kuriem jānoguļ kādu laiku apakš zemes pagrabā, lai iegūtu, kā saka, savu īsto garšu; šķiet, ka arī mana nomirēja piederēja pie tādas dabas radījumiem. Tikai tagad es protu viņu patiesi cienīt. Tikai tagad, piemēram, atmiņas par dažiem pirms kāzām kopā pavadītiem vakariem ne tikvien kā nemodina manī nekādu rūgtumu, bet pat aizkustina gandrīz līdz asarām. Viņas nebija bagātas; viņu māja, veca, bet ērta koka celtne, stāvēja kalnā starp nolaistu dārzu un aizaugušu pagalmu. Kalna pakājē tecēja upe, tikko saskatāma caur koku biezo lapotni. No mājas dārzā veda plaša terase; terases priekšā bija krāšņa, iegarena puķu dobe, pilna rozēm; tai abos galos auga pa akācijai, kuru zarus nelaiķis saimnieks bija savijis vītņu veidā. Mazliet tālāk, nekopta aveņu dārza pašā biezokni, atradās lapene, iekšpusē brīnum dīvaini izkrāsota, bet no ārpuses tik veca un satrunējusi, ka, uz to skatoties vien, jau metās baigi. No terases stikla durvis veda viesistabā, kur ziņkāram vērotājam atvērās šāda ainava: kaktos podiņu krāsnis, pa labi čīkstošas kla- vierītes, apkrautas ar roku rakstītām notīm; tad ar zilgu, bālganiem rakstiem izraibinātu drānu apvilkts dīvāns, apaļš galds, divi plaukti ar porcelāna un dažādu krellīšu nieciņiem no Katrīnas laikiem, pie sienas parastais gaišmatainas jaunavas portrets ar balodīti uz krūtīm un pārgrieztām acīm; uz galda vāze ar svaigām rozēm… Redziet, cik sīki es aprakstu. Šajā viesistabā un uz šīs terases tad nu arī norisinājās visa mana mīlestības traģikomēdija. Pati kaimiņiene bija negants sievišķis ar pastāvīgi dusmās aizķērktu rīkli, ar grūti panesamu un ķildīgu iedabu; viena no meitām — Vera ne ar ko neatšķīrās no parastajām apriņķa jaunkundzēm, otra bija Sofija, — un Sofijā es iemīlējos. Abām māsām bija vēl viena istaba, viņu kopējā guļamistaba, ar divām nevainīgām koka gultiņām, dzeltenīgiem albumiņiem, rezēdām, ar zīmuli diezgan vāji zīmētām draugu un draudzeņu ģīmetnēm (starp tām sevišķi krita acīs kāds kungs ar ļoti enerģisku sejas izteiksmi un vēl enerģiskāku parakstu; savā jaunība tas bija modinājis pārmērīgi lielas cerības, bet nobeidzis — tāpat kā mēs visi — ar neko); ar Gētes un Šillera krūšu tēliem, vācu grāmatām, sakaltušiem vainagiem un citām par piemiņu atstatām lietām. Bet šajā istabā es iegāju tikai reti kad un ne visai labprāt: man tur nezin kas smacēja elpu. Turklāt — cik tas savādi! — Sofija man vislabāk patika, kad es sēdēju ar muguru pret viņu vai arī kad es tikai domāju, pareizāk sakot, sapņoju par viņu, it īpaši vakaros uz terases. Tad es vēroju rieta blāzmu, kokus, zaļās, sīkās lapas, kas jau bija kļuvušas tumšas, tomēr vel spilgti atšķīrās pret rožainajām debesīm; viesistabā pie klavierēm sēdēja Sofija, nemitīgi spēlēdama kādu iemīļotu, kaisli domīgu Bēthovena frāzi; sirdīgā vecene mierīgi krāca uz dīvāna; sārtas gaismas pieplūdušajā ēdamistaba Vera rīkojās pie tējas galda; patvāris ērmoti sīca, it kā par kaut ko priecādamies, jautri knakšķēdami, lūza kliņģerīši, piesizdamās tasītēm, dzidri šķindēja karotītes; augu dienu bez žēlastības čirkstējušais kanārijputniņš bija piepeši apklusis un tikai retumis vēl iečirkstējās, kā ko jautādams; no viegla, caurspīdīga garām slīdoša mākonīša nokrita pa retai lietus lāsei… Bet es sēdēju, sēdēju, klausījos, klausījos, skatījos, sirds man kļuva plaša, un atkal man likās, ka es mīlu. Tā ari viena tāda vakara ietekmē es reiz izlūdzos no vecās sievas viņas meitas roku un pēc pāris mēnešiem es apprecējos. Man likās, ka es viņu mīlēju… Un arī vēl tagad, — šķiet, laiks jau būtu to zināt, — bet nudien, es arī tagad vēl nezinu, vai es Sofiju mīlēju. Tā bija laba, gudra un klusa būtne ar siltu sirdi, tikai, dievs zina, kāpēc — varbūt no ilgas dzīvošanas uz laukiem, varbūt aiz kāda cita iemesla, — bet viņas sirds dibenā (ja vien ir tāds sirds dibens) čūlāja kāda brūce vai, patiesāk sakot, brūcīte, kas nebija nekādi aizdziedināma, un arī nosaukt to vārdā ne viņa pati, ne es nemācējām. Ka tāda brūce bija, to es, protams, noģidu tikai pēc kāzām. Vai gan mazumu es ap to izmocījos — viss velti! Bērnībā man bija ķivulis, kuru kaķis bija reiz dabūjis savos nagos; viņu gan izglāba un izdziedināja, bet mans ķivulis tomēr vairs neatžirga: bozās, nīkuļoja, vairs nedziedāja… Viss beidzās ar to, ka kādu nakti atvērtajā sprostā pie tā bija iezagusies žurka un nokodusi tam knābi, un tad tas pēdīgi bija nolēmis izlaist garu. Nezinu, kādam kaķim nagos bija gadījusies mana sieva, bet arī viņa tāpat bozās un nīka kā mans nelaimīgais ķivulis. Varēja redzēt, ka dažreiz tai pašai gribējās izrauties no sava stinguma, atžirgt svaigā gaisā, saulītē un brīvē; pamēģina — un saraujas kamoliņā. Bet viņa taču mani mīlēja: cik reižu apgalvoja man, ka tai neesot nekā vairāk ko vēlēties, — tfu, velns lai parauj! — bet pašai acis dziestin dziest… Domāju, sak, vai viņai nav bijis kaut kas pagātnē? Ievācu ziņas: nē, nav bijis nekas. Nu, tagad nu spriediet pats: īpatnējs cilvēks būtu paraustījis plecus, varbūt būtu pāris reižu nopūties un turpinājis dzīvot, kā dzīvojis, pa savam prātam; bet es, būdams ncipatnējs radījums, saku lūkoties pēc sijas. Mana sievā tik stipri bija iesakņojušās visas vecu meitu parašas — Bēthovens, nakts pastaigas, rezēdas, sarakstīšanās ar draugiem, albumi utt., — ka ne pie kādas citas dzīves, it īpaši pie mājasmātes dzīves, viņa nekādi nevarēja pierast. Bet ir taču pavisam smieklīgi precētai sievai skumt kaut kādās nenoteiktās, sēri saldās ilgās un pa vakariem dziedāt «Nemodini viņu ausmā».

Tādā nu laimē mēs sadzīvojām trīs gadus; ceturtajā Sofija nomira pirmajās dzemdībās; savādi gan: man jau iepriekš bija it kā nojauta, ka viņa nebūs spējīga dāvāt man dēlu vai meitu un zemei — jaunu iemītnieku. Atceros, kā viņu apglabāja. Tas bija pavasarī. Mūsu draudzes baznīca ir maza un veca, iko- nostass nomelnējis, sienas kailas, ķieģeļu klons bedrains, uz abiem klirosiem pa lielai, senlaicīgai svētbildei. Ienesa šķirstu, nostādīja pašā vidū pret altāra vidējām durvīm, apsedza ar izbalējušu segu, nolika ap to trīs svečturus. Iesākās aizlūgums. Vecs psalmotājs ar īsu bizīti uz muguras, zemu apjozies ar zaļu jostu, skumīgi skaitīja lūgsnas pie pults;

garīdznieks, tāds pats vecītis ar mīlīgu seju un pusaklām actiņām, me|ā priestera tērpā ar dzelteniem rakstiem, pildīja viens gan savu, gan diakona pienākumu. Visā atvērto logu platumā ārā kustējās un šalkoja sēru bērzu jaunās, svaigās lapas. No āra ieplūda zāles smarža; vaska sveču sarkanīgās liesmiņas bā lēja pavasara dienas līksmajā gaismā; zvirbuļu čirkstēšana atbalsojās pa visu baznīcu, un reizēm zem jumola skanīgi iekliedzās ielidojusi bezdelīga. Saules staru zelta putekļos cītīgi noliecās un atliecās nedaudzo zemnieku gaišmatainās galvas, sirsnīgi lūdzoties par aizgājēju; tievā, zilganā strūkliņā tecēja augšup dūmi no kvēpināmā trauka caurumotā vāka. Es lūkojos savas sievas nedzīvajā sejā… Mans dievs! Arī pati nāve nebija viņu atbrīvojusi, nebija izdziedinājusi tās bruci: sejā bija tā pati biklo, mēmo sāpju izteiksme — it kā arī šķirstā viņai būtu neveikli . . . Asinis man sāpīgi iešalkojās. Laba viņa bija, tiešām laba, un arī sev to labāko izdarīja, ka nomira!

Stāstītājam vaigi bija piesarkuši un acis aizmiglojušās.

Pēdīgi atspirdzis, — viņš atkal ierunājās, — no smagās grūtsirdības, kas bija mani pārņēmusi pēc sievas nāves, es nolēmu ķerties, kā saka, pie lietas. Pieņēmu ierēdņa vietu guberņas pilsētā. Bet kroņa iestādes lielajas istabās man arvien sasāpējās galva, ari redze bija kļuvusi vāja; radās arī vēl citādi es vietu atstāju. Gribēju it kā braukt uz Maskavu, bet, pirmkārt, trūka naudas, otrkārt… k-ā es jums jau teicu, biju samierinājies ar apstākļiem. Šī samierināšanās bija manī notikusi it kā pēkšņi un tomēr ne uzreiz. Mans gars bija jau sen padevies, bet galva vēl vienmēr negribēja noliekties. Savu jūtu un domu rāmo noskaņu es sev izskaidroju ar ciema dzīves ietekmi, ar sāpīgajiem pārdzīvojumiem… No otras puses, es jau sen biju ievērojis, ka gandrīz visi mani kaimiņi, tiklab jaunie, kā vecie, kas no sākuma it ka baidījās no manis manas izglītības, manu ārzemju ceļojumu un citu manas audzināšanas priekšrocību dēļ, tagad jau bija paguvuši ne tikvien pilnīgi pie manis pierast, bet bija pat iesākuši izturēties pret mani pa daļai parupji, pa daļai nevērīgi, nenoklausījās vairs līdz galam manos prātojumos un, ar mani runādami, neparādīja vairs agrāko godbijību. Es aizmirsu jums vēl pateikt, ka savas laulības dzīves pirmaja gadā es aiz gara laika izmēģināju roku arī literatūrā un kādu darbiņu, ja nemaldos, stāstiņu, pat aizsūtīju žurnālam; bet pēc kāda laika saņēmu no redaktora visai pieklājīgu vēstuli, kurā, starp citu, bija rakstīts, ka prātu man nevarot noliegt, bet talantu gan un ka rakstniecībā vienīgi talants esot galvenais. Bez visa tā es vēl dabūju zināt, ka kāds garāmbraucējs maskavietis, blakus minot, pavisam lāga jauneklis, viesībās pie gubernatora izteicies par mani kā par gluži no- b.idējušos, lukšu cilvēku. Bet mana zināmā mērā labprātīgā aklība tomēr vēl vienmēr turpinājās: negribējās, ziniet, pašam sevi izpļaukāt; beidzot kādā jaukā rītā man atvērās acis. Tas notika, redziet, tā: pie manis bija iegriezies apriņķa priekšnieks ar nolūku vērst manu uzmanību uz kādu iebrukušu tiltu manās robežās, kura izlabošanai man nebija itin nekādu līdzekļu. Pēc degvīna glāzītes uzkozdams gabaliņu žāvētas stores, šis augstprātīgi labvēlīgais kārtības uzturētājs tēvišķīgi parāja mani par nolaidību, tomēr iedziļinājās ari manā stāvoklī un deva padomu, lai zemnie- ciņi iegāžot tiltā kādus vezumus mēslu, tad aizkūpināja pīpīti un sāka runāt par gaidāmajām vēlēšanām. Pēc guberņas muižniecības priekšnieka goda toreiz tīkoja Orbasanovs, tukšs klaiga un piedevām vel kukuļņēmējs. Turklāt viņš nevarēja dižoties ne ar bagātību, ne ar sevišķu dižciltību. Es nu izsacīju savas domas par viņu, turklāt vēl diezgan nevērīgi; jāatzīstas, es lūkojos uz Orbasanova kungu krietni vien no augšas. Apriņķa priekšnieks pavērās manī, mīlīgi uzplaukšķināja man uz pleca un labsirdīgi noteica: «Ak Vasilij Va- siļjevič, ne jau nu mēs abi spriedīsim par tādiem vīriem, — ko nu mēs?… Zini, circenīti, savu aizkrāsnīti.» — «Bet apžēlojieties,» es īgni atcirtu, «kāda gan starpība starp mani un Orbasanova kungu?» Apriņķa priekšnieks izņēma pīpīti no mutes, izvalbīja acis — un rāva vaļā smieties. «Nu, tad nu gan izsmīdināji,» viņš pēdīgi caur asarām noteica. «Skat, kādu joku palaida! Vai tu re?» — un tā līdz pašai aizbraukšanai viņš nebeidza par mani ņirgāties, šad tad- piegrūzdams ar elkoni man pie sāniem un uzrunādams mani jau ar «tu». Beidzot viņš aizbrauca. Vienīgi ša piliena vel bija trūcis: kauss pārplūda pāri malām. Es pārgāju vairāk reižu pār istabu, apstājos pie spoguļa, ilgi ilgi skatījos savā apkaunotajā sejā, tad lēnītēm izbāzu meli, rūgti pasmējos un papurināju galvu. Plīvurs no manām acīm bija nokritis: es gaiši, gaišāk nekā savu seju spoguli, ieraudzīju, kāds es biju, — tukšs, niecīgs un nevajadzīgs, neoriģināls cilvēks!

Stāstītājs brītiņu klusēja.

Kādā Voltēra traģēdijā, — viņš skumīgi turpināja, — kāds kungs priecājās par to, ka ir nonācis lidz nelaimes galējai robežai. Lai gan manā liktenī nav nekā traģiska, tad tomēr, jāatzīstas, es esmu ko tamlīdzīgu izbaudījis. Esmu iepazinies ar ledaina izmisuma indīgo, līksmību; esmu izjutis, cik saldi ir veselu rīta cēlienu, nesteidzoties un gultā zvilnot, nolādēt to dienu un stundu, kurā esi piedzimis. Es nespēju nomierināties uzreiz. Un patiešām, padomājiet vien tikai: naudas trukums mani saistīja pie ienīstā ciema; ne saimniekošana, ne kalpošana valstij, ne literatūra — nekas man neveicās; ūdeņaini tumīgām un slimīgi jūtelīgām jaunkundzēm, kas, cirtas purinādamas, bez apstājas drudžaini kladzināja vārdu «brīvība», — tām es vairs nebiju nekas

interesants, kopš biju mitējies pļāpāt un jūsmot; galīgi noslēgties vientulībā es nemācēju un nevarēju… Kā jus domājat, ko es nu iesāku? Es iesāku vazāties ciemos pie kaimiņiem. It ka apskurbis savā pašnicināšanas sērgā, es liši pakļāvos visādiem sīkiem-paze- mojumiem. Pie galda, nesot apkārt ēdienus, sāka aiznest tos man garam, saņēma mani vēsi un augstprātīgi, beidzot pavisam vairs neievēroja, neļāva man pat piedalīties kopīgajās sarunās; un pēdīgi arī es pats dažreiz kaut kur no kakta tīšām sāku piebalsot kaut kādam par muļķi muļķīgākam nelgām, kas viņos laikos Maskavā aiz sajūsmas butu skūpstījis man kāju pīšļus, mana mēteļa maliņu… Es pat ne sev pašam neatļāvu domāt, ka pa to laiku atdodos ironijas rūgtajai baudai… Apžēlojieties, kas gan par ironiju var būt vienatnē? Redziet nu, kā es esmu izturējies vairākus gadus no vietas un ka cs izturos vēl šobaltdien…

—  Galu galā tā tomēr ir nejēdzība, blakus istabā iedūcās apmiegojusies Kantagrju- liina kunga balss. — Kādam idiotam tur ir ienācis prātā nakts laikā sarunāties?

Stāstītājs žigli panira zem segas un, bailīgi lūkodamies no turienes laukā, padraudēja man ar pirkstu.

—  Css … css … — viņš čukstēja un, it kā atvainodamies un paklanīdamies Kantag- rjuhina balss virzienā, godbijīgi noteica:

Klausos, klausos, atvainojiet… — Tad atkal čukstēdams turpināja: Viņam ir ļauts izgulēties, viņam pienākas izgulēties; viņam jāuzkrāj .jauni spēki, nu, kaut vai tālab, lai rīt varētu ar tādu pašu baudu atkal saēsties. Mums nav tiesības viņu traucēt. Turklāt, man ta šķiet, es esmu jums jau visu izteicis, ko vēlējos teikt; un jādomā, ka jums ari gribas gulēt. Ar labu nakti.

Stāstītājs drudžainā steigā apgriezās uz otriem sāniem un ierakās ar galvu spilvenos.

— Atļaujiet vismaz zināt, — es ievaicājos, — ar ko man bija gods …

Viņš strauji paslēja galvu. - Nē, dieva dēļ, — viņš mani pārtrauca, nejautājiet pēc mana vārda ne man, ne citiem. Lai es palieku jums nepazīstamais cilvēkbērns, likteņa nomāktais Vasilijs Va- siļjevičs. Turklāt es kā neoriģināls cilvēks neesmu ari īpaša vārda cienīgs… Bet, ja nu tomēr vēlaties katrā ziņā dot man kādu nosaukumu, tad nosauciet mani . .. nu, nosauciet mani par Sčigru apriņķa Hamletu. Sādu Hamletu katrā apriņķī ir papilnam, bet jums varbūt nav gadījies ar citiem sastapties. Un tagad — sveiki.

Viņš atkal ierakās pēļos, bet otrā rītā, kad nāca mani modināt, viņa vairs nebija istabā. Viņš bija aizbraucis līdz ar mazu gaismiņu.

ČERTOPHANOVS UN NEDOPJUŠKINS

Kādreiz karsta vasaras diena es braucu ar ratiem mājup no medībām. Jermolajs, man līdzās sēdēdams, snauda, galvu ļengani rnētādams. Aizmigušie suņi mums pie kājām svaidījās uz augšu un leju kā nedzīvi. Kučieris visu laiku ar pātagu gainīja no zirgiem dundurus. Balti putekļi kā viegls mākonis vēlās aiz ratiem. Mēs iebraucām krūmājā. Ceļš kļuva bedraināks, riteņi sāka mesties zaros. Jermolajs uztrūkās, paraudzījās apkārt. «A!» viņš sacīja. «Te jābūt rubeņiem. Kāpsim laukā!» Mēs apstājāmies un izgājām dze- dziedā. Mans suns uzdūrās uz perēkļa. Es izšāvu un pašreiz sāku pielādēt šauteni, kad pēkšņi man aiz muguras kaut kas sāka skali brīkšķēt un, krūmus ar roku pašķirdams, pie pianis piejāja jātnieks. «A-atļaujiet jautāt,» viņš augstprātīgā balsi iesāka. «Kāda jums, cienīts kungs, tiesība šeit me-edīt?» Svešais bēra vārdus ļoti ātri, aprauti un caur degunu. Es paskatījos viņa sejā: savu mūžu nebiju tai līdzīgas redzējis. Iedomājieties, laipnie lasītāji, maza augumiņa cilvēciņu gaišiem matiem, sarkanu, uzrautu deguntiņu un milzīgi garām, rūsganām ūsām. Smaila persiešu cepure ar aveņkrāsas tūka virsu aizsedza viņa pieri līdz pat uzacīm. Ģērbies viņš bija dzeltenā, nodilušā vasaras svārciņā ar melnām plīša patronkabatiņām uz krūtīm un noplukušām sudraba uzšuvēm gar visām vīlēm. Plecos viņam karājās rags, aiz jostas maksti rēgojās duncis. Kaulains, līku purnu, dūkans zirgs mīdījās zem viņa ka sadedzis; divi izdēdējuši kurti līkām kājām ložņāja tepat zirgam zem vēdera. Seja, skatiens, balss, katra kustība, visa svešinieka būtība dvesa pretī kādu neprātīgu drošsirdību un neizmērojamu, nepieredzētu lepnumu; viņa palsi zilas, stiklainās acis šaudījas un grozījās ka piedzērušam; viņš mētāja galvu atpakaļ, piepūta vaigus, sprauslāja un kratījās ar visu augumu it kā aiz pāri plūstošas pašapziņas, īsts tītaru tēviņš. Viņš atkārtoja savu jautājumu.

—   Es nezināju, ka te aizliegts šaut, — es atbildēju.

—   Šeit, cienīts kungs, — viņš turpināja, — jūs esat uz manas zemes…

—   Lūdzu, es aiziešu.

Bet atļaujiet jautat, — viņš atteica, vai man gods runāt ar muižnieku? Es pateicu savu vārdu.

Tādā gadījumā medījiet vien. Es pats esmu muižnieks un ar prieku gatavs muižniekam pakalpot… Bet mans vārds ir Čerto-phanovs, Pan-telejs!!!

Viņš noliecās, uzkliedza un uzšāva zirgam pa kaklu, zirgs noskurinaja galvu, saslejas uz pakaļkājām, pasitās sāņus un samina kādam sunim kaju. Suns spalgi iekaucās. Certo- phanovs saskaitās, iešņācās, iesita ar duri zirgam pa galvu starp ausīm, zibenīgi ātri nolēca zemē, apskatīja sunim ķepu, paspļau- dīja uz ievainojumu, iespēra tam sānos dunku, lai nesmilkst, pieķērās zirgam pie kumbra un iecēla kāju kāpslī. Zirgs uzslēja purnu gaisā, pacēla asti un sāniski metās krūmos, Certo- phanovs tam līdzi, lekdams uz vienas kajas; beidzot viņš tomēr tika seglos; kā negudrs sagrieza gaisā pīcku, uzputa tauri un aizlek- šoja. Es nebiju vēl atguvies no Certophanova negaidītās parādīšanās, kad piepeši gandrīz pavisam bez trokšņa no krūmiem izjāja resns gadu četrdesmit vecs vīriņš mazā melnītī. Viņš apturēja zirgu, noņēma no galvas zaļu ādas cepuri un smalkā, maiga balsī jautāja man, vai es neesot redzējis jātnieku ar dūkanu zirgu? Es atbildēju, ka redzēju gan.

— Uz kuru pusi viņš aizjāja? — viņš tādā pašā balstiņā turpināja, cepuri neuzlikdams. — Uz turieni? Padevīgi tencinu.

Viņš uzšmaukstināja ar lūpām zirgam, sabukņīja to ar kājām pa sāniem un aizdrip- šķināja rikslšiem — tipi-tipi-tipi — norādītajā virzienā. Es pavadīju svešo acīm, kamēr viņa stūrainā cepure nozuda aiz zariem. Šis jaunais nepazīstamais pēc ārienes ne druskas nebija līdzīgs savam priekštecim. Viņa seja, mīkstā un apaļā ka kamols, bija lasāma kautrība, labsirdība un klusa padevība; trekns un apaļš, zilām dzīsliņām iztīklots deguns nodevīgi liecināja par baudkāri. Uz paura priekšpusē nebija atlicis ne matiņa, pakausis bija apklāts pašķidrām, gaišām matu šķipsniņām; actiņas, kā ar purva grīsli iegrieztas, mīlīgi mirkšķinājās; sarkanās, sulīgās lūpiņas saldi smaidīja. Viņam mugurā bija stipri nonēsāti, bet tīri svārki ar stāvu apkakli un misiņa pogām; vadmalas bikšeles bija augstu uzrotījušās, virs zābaku atlokiem bija redzami viņa treknie ikri.

—   Kas tas bija? — es apvaicājos Jermola- jam.

Tas? Nedopjuskins, Tihons Ivaničs. Piedzīvo pie Certophanova.

—   Vai viņš ir trūcīgs?

Nekāds bagatnieks nav; bet Certopha- novam pašam jau arī nav ne sarkana graša.

—   Kāpēc tad viņš ir pie tā apmeties?

—   Redziet, viņi tādi draugi, ka viens bez otra nevar ne solīša .. . Gluži kā tai parunā: kā adata ar diegu.

Mēs izgājām no krūmiem; piepeši tuvumā ievaukšķējās divi kvekšķi un liels, balts zaķis aizcilpoja projām pa jau diezgan palielajām auzām. Tam pakal no silmalas izšāvās suņi — kvekšķi un kurti, bet suņiem paka] izauļoja arī pats Čertophanovs. Viņš neauroja, nerīdīja un nepucināja suņus: viņš elsāja, viņš aizrijās ar gaisu; no atplestās mutes paretam izlauzās aprautas, nesakarīgas skaņas; izbolītām acīm viņš drāzās uz priekšu, kā ārprātā kapādams ar pātagu nelaimīgo zirgu. Kurti jau sāka «lenkt»… te zaķis pietupās, strauji pasitās atpakaļ un aizšmauca garām Jermolajam uz krūmiem. Kurti tam pakaļ… «Skre- eij, skre-eij!» ar mokām, kā šļupstēdams, gandrīz ģībstot, sēca aizkusušais mednieks. «Mīļais, nelaid!» Jermolajs izšāva . .. Aizšautais zaķis pārmeta kūleni sausajā, līdzenajā zālē, palēcās uz augšu un žēlabaini iepīkstējās satrakotā kurta zobos. Arī kvekšķi tūdaļ metās tam virsū.

Čertophanovs kūleniski nolidoja no zirga, izrāva dunci, pieskrēja izplestām kājām pie suņiem, neganti lādēdamies, izrāva tiem 110 zobiem saplosīto zaķi un, seju greizi sašķiebis, iedūra dunci līdz pat spaiam tam kaklā . . . iedūra un skaļi iesmējās. Mežmalā parādījās Tihons Ivaničs. «Ho-ho-ho-ho-ho-ho-ho-ho!» vēlreiz nosmējās Čertophanovs . . . «Ho-ho-ho- ho,» mierīgi piebalsoja viņa biedrs.

— Taisnību sakot, vasarā zaķus dzīt gan nav labi, — es piezīmēju, norādīdams Certo- phanovam uz izmīdītajām auzām.

—   Mana paša tīrums, — Čertophanovs atbildēja, tikko elpodams. Viņš nogrieza zaķim kājas, ielika to somā pie segliem un sadalīja suņiem ķepiņas.

—   Es palieku tev, mīļais, pēc mednieka likuma vienu lādiņu parāda, — viņš sacīja Jermolajam. — Bet jums, mans kungs, viņš piebilda tai pašā skarbajā, aprautajā balsī, — pateicos.

Viņš uzkāpa zirgā.

—   A-atļaujiet jautāt… piemirsu… vārdu un uzvārdu?

Es atkal sevi nosaucu.

—   Ļoti priecājos ar jums iepazīties. Pie gadījuma — laipni lūdzu pie manis ciemā … Bet kur tas Fomka paliek. Tihon Ivanič? viņš sirdīgi turpinaja. — Bez viņa sadzinām zaķi.

—  Viņam jājot zirgs nosprāga, — Tihons Ivaničs smaidīdams atbildēja.

—   Kā — nosprāga? Orbasans nosprāga? Tfu tu! . . . Kur viņš ir, kur?

—   Tur aiz meža.

Čertophanovs iecirta ar pātagu zirgam pa purnu un aizauļoja pa galvu pa kaklu. Tihons Ivaničs paklanījās pret mani divas reizes - vienu par sevi, otru par savu draugu — un atkal aizdripšķināja riksīšiem krūmos.

Šie divi kungi ļoti iekairināja manu ziņkāri . . . Kas varēja sasaistīt tik ciešām draudzības saitēm divas tik nevienādas būtnes? Es saku ievākt ziņas. Uzzināju, luk, ko.

Čertophanovs Pantelejs jeremejičs tika daudzināts visa apkaimē par bīstamu un trakulīgu cilvēku, pirmās šķiras lielībnieku un ķildu uzsācēju. Ļoti īsu laiciņu viņš bija kalpojis armijā un izstājās no tās kādu «nepatikšanu» pēc ar to dienesta pakāpi, kuru raksturojot ir radies plaši izplatītais uzskats, it kā vista neesot putns[24] . viņš cēlies no kādas vecas un savā laikā bagātas dzimtas; viņa senči bija dzīvojuši plaši kā īsti stepju kungi, tas ir, viņi bija viesmīlīgi uzņēmuši kā lūgtus, tā nelūgtus viesus, barojuši tos kā kaujamus lopiņus, devuši viesu kučieriem pa pūram auzu uz trijjūgu, turējuši muzikantus, dziedātājus, ākstus un suņus, svētku dienās bija dzirdījuši (audis ar degvīnu un brāgu, ziemu bija braukuši savās smagajās karietēs uz Maskavu, bet dažreiz mēnešiem ilgi bija dzīvojuši arī bez graša kabatā un pārtikuši 110 tā, kas pašu mājās. Panteleja Jeremejiča tēvs bija mantojis jau stipri paputinātu īpašumu, pats arī savukārt bija krietni «palīksmojies» un nomirdams atstājis vienīgajam mantiniekam Pantelejam tikai par parādiem ieķīlātu Bezsonovas ciematiņu ar trīsdesmit piecām vīriešu un septiņdesmit sešām sieviešu kārtas dvēselēm un bez tam vēl četrpadsmit un astot- daļu desetīnas nelietojamas zemes Kolobro- dovas tīrelī, par kuras piederību tomēr nekādi

dokumenti nelaiķa papīros netika atrasti. Jāatzīst gan, ka nelaiķis sevi izputināja pavisam dīvainā veidā: «saimniecisks aprēķins» iedzina viņu postā. Pēc viņa izpratnes, muižnieks nedrīkstēja but atkarīgs no tirgotājiem, pilsētniekiem un citiem tamlīdzīgiem, kā viņš mēdza teikt, «laupītājiem»; tādēļ nu viņš bija ierīkojis pašu mājās visādas amatnieku darbnīcas. «Tas iznāk ir pieklājīgi, ir lētāk,» viņš teica, «tīrs saimniecisks aprēķins!» No šās kaitīgās idejas viņš netika vaļā līdz pat mūža galam, un tā viņu ari izpostīja. Toties viņš labi izpriecājās! Ne no vienas savas iegribas neatteicās. Starp citu, viņam bija reiz ienācis prātā uztaisīt paša izgudrotu tik milzīgu ģimenes karieti, ka, par spīti visa ciema kopā sadzīto zirgu un to īpašnieku vienprātīgajiem pūliņiem, ekipāža jau pirmajā nokalnē apvēlās un izjuka. Jeremejs I.ukičs (Panteleja tēvu sauca Jeremeju Lukiču) lika uzcelt šai nokalnē pieminekli un nejutās ne drusciņas neveikli. Tāpat viņam bija ienācis prātā uzcelt baznīcu, protams, bez arhitekta palīdzības. Veselu mežu izkurināja ķieģeļ- ceplī, ielika pamatus — tik milzīgus, ka, ja gribi, būvē kaut guberņas katedrāli; uzmūrēja sienas, sāka vilkt kopā jurnola spriešļus, jurnols sabruka. Viņš ceļ no jauna — jumols atkal sagāžas; viņš cel pa trešam lāgam — jumols sabruka trešo reizi. Jeremejs I.ukičs kļuva domīgs: tā lieta, viņš domā, nav tīra .. . Nolādētās raganas ar saviem pesteļiem būs

iejaukusās… un tūdaļ ari pavēl nopērt visas ciema vecenes. Vecenes gan nopēra, — bet jumolu tomēr neuzcēla. Citā reizē sāka zemnieku istabas pārbūvēt pēc jauna plāna, — ari aiz saimnieciska aprēķina: novietoja pa tris sētām kopā trīsstūri, bet vidū ieraka garu kārti ar izkrāsotu strazdu būrīti un karogu. Ik mīļu dienu viņš izgudroja ko jaunu: vai nu no dadža lapām zupu vārīja, vai zirgiem astes cirpa gājēju cepurēm, vai gatavojās sēt linu vietā nātres un cūkas ar sēnēm barot.. . Nevar tomēr teikt, ka viņa iedažas būtu aprobežojušās vienīgi ar saimniecisko lauku: viņš tāpat rūpējās arī par savu pavalstnieku labklājību. Kādreiz, izlasījis «Maskavas Vēstnesī» Harkovas muižtura Ilrjaka-IIrupjorska rakstiņu par tikumības nozīmi zemnieku dzīvē, viņš tūdaļ otrā dienā izdeva pavēli — visiem zemniekiem bez kavēšanās izmācīties Harkovas muižtura rakstu no galvas. — Zemnieki to izmācījās; kungs jautā: vai viņi sapratuši, kas tur rakstīts? Rakstvedis atbild, sak, kā nu nesapratīsi! Ap to pašu laiku viņš pavēlēja arī visus zemniekus kārtības un saimnieciskā aprēķina labad sanumurēt un katram uz apkakles uzšūt viņa numuru. Sastopot kungu, ikviens nu tūdaļ arī kliedz viņam pretī: tāds un tāds numurs nāk! Bet kungs viņam mīlīgi atbild: ej vien vesels!

Tomēr, par spīti visai šai kārtībai un saimnieciskajam aprēķinam, Jeremejs l.ukičs pamazām bija nonācis ļoti lielās grūtībās: vispirms viņš sāka ieķīlāt savus ciematiņus, bet pēc tam ķērās jau ari pie pārdošanas; pēdējo sentēvu ligzdu — ciemu ar nepabeigto baznīcu pārdeva jau kronis, — par laimi, Jeremejs Lukičs tad nebija vairs starp dzīvajiem: viņš šo triecienu nebūtu pārcietis, bet divi nedē|as pēc viņa nāves. Viņš vēl paguva nomirt savās mājas, savā gultā, savu ļaužu vidū un sava arsta uzraudzībā; bet nabaga Pantelejam palika vienīgi Bezsono- vas ciematiņš.

Ziņu par tēva slimību Pantelejs saņēma, vēl būdams armijā, pašā jau agrāk pieminēto «nepatikšanu» karstumā. Viņš tikko bija iegājis deviņpadsmitajā gadā. Kopš pašas bērnības viņš vēl nekad agrāk nebija šķīries no vecāku majas un savas mātes — ļoti labas, bet arī ļoti neattīstītas sievietes Vasiļisas Vasiļjevnas uzraudzībā bija uzaudzis par īstu luteklīti un kundzēnu. Viņa vienīgā bija rūpējusies par dēla audzināšanu, jo Jerenie- jam Lukičarn, iegrimušajam saimnieciskajos plānos, nebija laika par to domāt. Tiesa, reiz viņš gan bija savu dēlu pašrocīgi nopēris par to, ka tas burtu «r» izrunāja — erre, bet todien Jeremeja Lukiča sirds bija sasāpējusi dziļas, slepenās sērās: viņa labākais suns bija nosities, ietriekdamies ar galvu kokā. Jāsaka gan, ka arī Vasiļisas Vasiļjevnas rupes par Panteleja izglītību aprobežojās ar vienu vienīgu grūtu piepūli: sviedriem vaigā viņa bija sadabujusi tam par mājskolotāju atvaļinātu zaldātu no elzasiešiem, kādu Bīrkopfu, un tad līdz pat savai nāvei trīcējusi un drebējusi viņa priekša: sak, ja nu viņš atsakās, tad es esmu pagalam! Kur tad es dēšos? Kur atradīšu citu skolotāju? To pašu tikai ar pūlēm no kaimiņienes atvīlu! Un Bīrkopfs, ka jau manīgs cilvēks, bija tūdaļ aptvēris sava stāvokļa priekšrocības; piedzērās kā mārks un gulēja no rīta līdz vakaram. Pabeidzis «zinātņu kursu», Pantelejs tad arī bija iestājies karadienestā. Vasiļisa Vasiļjevna gan to vairs nepieredzēja: pusgadu pirms šī svarīgā notikuma viņa nomira aiz izbailēm — viņai sapnī bija parādījies balts cilvēks jāšus lāča mugura ar uzrakstu uz krūtīm: «Antikrists». Jeremejs Lukičs drīz vien sekoja savai otrai pusei.

Tikko saņēmis pirmo ziņu par tēva slimību, Pantelejs pa galvu pa kaklu drāzās uz mājām, tomēr neatrada vairs tēvu starp dzīvajiem. Bet cik liels bija godbijīgā dēla pārsteigums, kad ieraudzīja, ka viņš no bagāta mantinieka gluži negaidot bija pārvērties par nabagu! Tikai retais spej izturēt tik strauju pārmaiņu: Pantelejs izvērtās par mežoni, kļuva cietsirdīgs. No godīga, devīga un labsirdīga, kaut arī aušīgas un karstas dabas cilvēka viņš pārvērtās par augstprātīgu un ķildigu trakuli. Pazīšanos ar kaimiņiem pārtrauca no bagātajiem viņš kaunējās, trūcīgos nicināja un izturējās ar nedzirdētu nekaunību pret visiem, pat pret valsts varas pārstāvjiem: es, lūk, esmu īsts dižas cilts muižnieks. Reiz tikko nenošāva policijas priekšnieku, kad tas bija iegājis pie viņa istabā ar cepuri galvā. Protams, varasvīri no savas puses arī viņu netaupīja un pie gadījuma lika sevi just; tomēr no viņa baidījās, jo viņš bija šausmīgs karst- putra un strīdu gadījumos jau pēc pāris vārdiem lika priekšā kauties ar dūčiem. Mazākajai pretrunai rodoties, Certophanova acis iezalgojās, balss aizrāvās… «A-va-va-va-va- va,» viņš vāvuļoja, «lai put mana galva!…» — gatavs ar pieri sienā drāzties. Turklāt viņš bija īsts goda vīrs, nekādās netīrās lietās neiejaucās. Pie viņa viesos, protams, neviens nebrauca… Par spīti visam, viņš tomēr bija cilvēks ar cēlu, dažā ziņā pat diženu dvēseli: netaisnību un varmācību citos necieta; par saviem zemniekiem stāvēja kā klints. «Ko?» viņš kliedza, niknumā dauzīdams dūrēm pats savu galvu: «Manējos aiztikt, manējos? Lai tad es neesmu Čertophanovs…»

Tihons Ivaničs Nedopjuskins nevarēja lepoties līdzīgi Pantelejam Jeremejičam ar dižciltību. Viņa tēvs bija cēlies no viensētniekiem un tikai pēc četrdesmit gadu ilgas kalpošanas iekļuvis muižnieku kārtā. Vecais Nedopjus- kina kungs bija piederējis pie tiem cilvēkiem, kurus nelaime vajā ar tādu niknumu, neatslābstošu, nepielūdzamu niknumu, kas līdzīgs personīgam ienaidam. No dzimšanas līdz pašai nāvei — veselus sešdesmit gadus viņam, nabagam, bija nācies cimties ar visām tam grūtībām, likstām un nedienām, kādas vien tikai mēdz piemeklēt sīkos ļautiņus; viņš bija kulies kā zivs pa ledu, nepaēdis, neizgulejies; bija locījies un klanījies, bija izmisis un mocījies, bija drebējis un trīcējis par katru kapeiku; bija patiesi «nevainīgs» dabūjis ciest dienesta lietās un beidzot nomiris kaut kur pagrabā vai bēniņos, nenodrošinājis maizi ne sev, ne bērniem. Liktenis viņu bija notrenkā- jis ka medību suns zaķi. Ka cilvēks viņš bija labs un godīgs, arī kukuļus ņēmis — «pēc sava stāvokļa» — no griveņika līdz diviem rubļiem. Nedopjuskinam bijusi arī sieva kalsnēja un slima ar diloni; tāpat arī bērni; par laimi, tie visi drīz apmiruši, izņemot l'i- bonu un meitu Mitrodoru, kas bija kādreiz iesaukta par «švito kupčeni», bet vēlāk pēc daudziem gan skumīgiem, gan smieklīgiem piedzīvojumiem apprecējusies ar pensija izgājušu ierēdni. Vecais Nedopjuskins vel pirms nāves bija paguvis iekārtot Tihonu par ārštata ierēdni kādā kancelejā; Tihons tomēr tūlīt pec tēva nāves bija atstājis šo dienestu. Mūžīgie uztraukumi, nomokošā cīņa ar badu un aukstumu, mātes smagā grūtsirdība, tēva izmisuma pilnās rūpes, mājsaimnieku un veikalnieku rupjie spaidi — visas šīs pastāvīgās, nepārtrauktās bēdas bija attīstījušas Tihona neizsakāmu biklību: jau priekšnieku ieraugot vien, viņš trīcēja un drebēja kā saķerts putniņš. Viņš dienestu atstāja. Vienaldzīgā un varbūt arī zobgalīgā daba mēdz piešķirt cii vēkiem visdažādākās spējas un sliecību, nepavisam nerēķinādamās ne ar to stāvokli sabiedrībā, ne ar to līdzekļiem. Ar viņai īpatnējo rūpību un mīlestību viņa no Tihona, šī nabadzīgā ierēdņa dēla, bija izveidojusi dziļi jūtīgu, laisku, pret iespaidiem vārīgu mīkstčaulīgu radījumu — būtni, kura iekšeji tiecas baudīt dzīvi un bija apveltīta ar ārkārtīgi smalku ožu un gaumi. . . bija to izveidojusi, rūpīgi noslīpējusi un — novēlējusi savam veidojumam uzaugt pie skābu kāpostu un iesma- kušu zivju bļodas. L"n, lūk, šis veidojums bija izaudzis un iesācis, kā mēdz sacīt, «dzīvot». Bija sākusies spēlītē. Liktenis, kas neatlaidīgi bija plosījis veco Nedopjuskinu, nu ķērās pie dēla: laikam bija iekārdināts. Bet ar Tihonu tas rīkojas citādi nekā ar tēvu: tas viņu nemocīja — tas ar viņu rotaļājās. Tas ne reizi nenoveda Tihonu līdz izmisumam, nelika viņam izbaudīt kauna pilnās bada mokas; bet tikai mētāja viņu pa visu Krieviju, no Veļikij- L'stjugas uz Carevo-Kokšaisku, no viena pazemojoša un smieklīga amata otrā: te iecēla viņu par «tnažordomu» pie kādas ķildīgas un žultainas kundzes-labdarītājas, te pagādāja «liekēža» lomu bagāta sīkstuļa-tirgotāja mājā, te atkal ielika par majas kancelejas priekšnieku pie maskaviešu kņaza ar izvalbītām acīm un pēc angļu modes apcirptu pauri, te atkal piešķīra viņam pa pusei mājas pārziņa, pa pusei jokdara godu pie kāda stepju muižnieka, liela suņu mīļotāja un kaušļa .. . Vārdu sakot, liktenis bija licis nabaga Tihonam pa pilienam līdz pašam padibenēm iztukšot kal - potāja dzīves rūgto un indīgo dzērienu. Ne mazumu viņš savā mūžā bija izvergojies visādu bezdarbībā dirnošu kungu trulajiem untumiem, viņu miegainās garlaicības īgnuma un ļaunuma pilnajām iedažām . .. Cik reižu pēc tam, kad viesu bars bija par viņu pēc sirds patikas izņirgājies un izsmējies, atlaists ar vārdiem «ej nu ar dieviņu», viņš vienatnē savā istabiņā, aiz kauna kvēlodams, ar saltām izmisuma asarām acīs bija nozvērējies jau otra dienā aizbēgt slepeni projām, pamēģināt laimi pilsētā, atrast jel pārrakstītāja vietiņu vai arī kaut badā reiz nobeigties uz ielas, — bet, pirmkārt, dievs nebija devis tik daudz spēka, otrkārt, viņš bija par bailīgu un, treškārt, — kā lai sev kādu vietu sameklē, pie ka lai vēršas, ko lai lūdz? «Nedos,» nelaimīgais cilvēciņš čukstēja, skumji grozīdamies savā gultā, «nedos!» Un nākamajā dienā viņš tur- pināja atkal vilkt savu jūgu. Vel jo mokošāks bija viņa stāvoklis arī tāpēc, ka gādīgā daba nebija parūpējusies apbalvot viņu kaut ar mazu drusciņu to spēju un talantu, bez kuriem jokdara amats ir gandrīz neiespējams. Viņš, piemēram, nemācēja ne dejot līdz pagurumam ar apgrieztu lāčādas kažoku mugurā, ne jautri jokot un mīlīgi glaimot, kad ap viņu neganti šmīkstēja suņu pātagām; nostādīts gluži kails lauka divdesmit grādu salā, viņš dažreiz saaukstējās; viņa kuņģis nepanesa ne ar tinti un citādiem mēsliem sajauktu vīnu, ne sadrupinātas mušmires un gailenes ar etiķi. Dievs to zina, kas ar Tihonu būtu beigās noticis, ja viņa pēdējais labdaris, bagātībā iedzīvojies muižu nomnieks, kādreiz jautrā prātā nebūtu iedomājies savā testamentā pierakstīt: «Bet Sjozam (īstā vārdā Tihonam) Nedopjuskinam par to, ka viņš jauki svilpo, atdošu mūžīgā īpašumā bērnubērniem savu godīgi iegūto Bezsejendejevkas ciemu ar visiem laukiem, mežiem un ūdeņiem.» Paris dienu vēlāk, sterletu viru ēdot, labdaris nomira ar trieku. Sacēlās liela kņada; atbrauca tiesa, aprakstīja mantību — visu, kā pienākas. Sabrauca radinieki; testamentu atvēra, nolasīja, lika ataicināt Nedopjuskinu. Nedopjus- kins ieradās. Sapulces vairums labi zināja, kādus pienākumus Tihons Ivaničs pie sava labdara pildījis, viņam pretī atskanēja skaļi izsaucieni, zobgalīgi laimes novēlējumi. «Muižnieks! Skat, skat, kur jaunais muižnieks!» kliedza pārējie mantinieki. «Jā, pavej nu,» piebalsoja vēl kāds pazīstams zobgalis un ņirga. «Te nu tiešām jāsaka … Tas nu patiesi, tā sakot… atradies, var teikt… īstenais, tā sakot, troņmantnieks.» Un visi rāva vaļā smieties. Ncdopjuskins labu brīdi negribēja nemaz ticēt savai laimei. Viņam parādīja testamentu, — viņš nosarka, saka rokām it kā atgaiņāties, samirkšķināja acis, un asaras viņam sāka plūst aumaļām. Sapulces smiekli izvērtās vienā vienīgā skaļā rēkšanā. Bezseļendejevkas ciemā skaitījās pavisam tikai divdesmit divas dvēseles zemnieku, nevienam sevišķi žēl tās nebija, tad kālab gan šādā gadījumā lai nepasmejas? Tikai viens no mantiniekiem, kāds Pēterburgas ierēdnis, stalts vīrietis ar grieķisku degunu un cēlu sejas izteiksmi — Rostislavs Adamičs Štope- lis, nenocietās, sāniski pievirzījās Nedopjus- kinam tuvāk un uzpūtīgi pār plecu paraudzījās viņā. «Jūs, cienīts kungs,» viņš ar nicinošu nevērību sacīja, «cik es varu noprast, esat pie godātā Fjodora Fjodoriča pildījuši, tā sakot, āksta pienākumus?» Pēterburgas kungs izteicās nepanesami skaidrā, raita un pareizā valodā. Satrauktais un apjukušais Nedopjus- kins viņam nepazīstamā kunga vārdus labi nesadzirdēja, bet pārējie visi tūdaļ apklusa; zobgalis iecietīgi pasmaidīja. Stopeļa kungs paberzēja rokas un atkārtoja savu jautājumu. Nedopjuskins izbrīnījies pacēla acis un ieplēta muti. Rostislavs Adamičs dzēlīgi piemiedza acis.

— Apsveicu jūs, godāts kungs, apsveicu, viņš turpināja, — saprotams, ne jau katrs būtu ar mieru ar šādu, tā sakot, darrrbošanos pelnīt sev dienišķo maizīti; bet de gustibus noti est disputandum\ tas ir, katram sava gaume … Vai nav tiesa?

Citiem aiz muguras kāds pieklājīgi iespurdzas aiz pārsteiguma un sajūsmas.

Pasakiet, — visas sabiedrības smaidu uzmundrināts, Stāpeļa kungs turpināja, — kādām no saviem talantiem galvenokārt jūs varat pateikties par savu laimi? Nu, nu, nekautrējieties, sakiet vien: te jau mēs visi, tā sakot, savieši, en famille'. Vai nav tiesa, kungi, mēs šeitan esam visi en famille?

Mantinieks, pie kura Rostislavs Adamičs nejauši bija ar šo jautājumu vērsies, diemžēl, neprata franciski, kāpēc aprobežojās vienīgi ar piekrītošu nokrekšķināšanos. Toties kads cits mantinieks, jauns cilvēks ar dzelteniem lāsumiem uz pieres, steidzīgi uztvēra: «Oui, oui, saprotams.»

Varbūt, — Stopeļa kungs turpināja vēl tālāk, — jūs protat staigat uz rokām, sacēluši kājas, tā sakot, gaisā?

Nedopjuskins skumīgi palūkojās apkārt, sejas visiem ļauni smīnēja, acis bija valgas aiz priekiem.

Jeb varbūt jūs protat dziedāt ka gailis?

Visapkārt atskanēja brāzmains smieklu jonis un tūdaļ atkal norima priecīgās gaidas.

Jeb varbūt jūs uz deguna …

Rimstieties! — pēkšņi Rostislavu Ada- miču pārtrauca dzedra un spēcīga balss. — Ka jums nav kauna spīdzināt nabaga cilvēku!

Visi pagrieza galvas. Durvīs stāvēja Certo- phanovs. Kā nelaiķa muižtura ceturtās pakāpes krustdēls arī viņš bija saņēmis uzaicinājumu uz šo radinieku sapulci. Pie testamenta nolasīšanas viņš visu laiku bija turējies lepna atšķirtībā no pārējiem.

Rimstieties, — viņš atkartoja, lepni paceltu galvu.

Štopelis strauji apgriezās un, ieraudzījis diezgan nabadzīgi ģērbušos, neizskatīgu cilvēku, pavaicaja paklusām savam kaimiņam (piesardzība nekad nav par ļaunu):

—   Kas tas tads?

—  Čertophanovs; nav nekāds lielais putns, — atčukstēja kaimiņš viņam pie auss.

Rostislavs Adamičs diženi izgāza krūtis.

Kas jus te par komandieri? — viņš iz- runaja caur degunu un piemiedza acis. — Atļaujiet pavaicāt, — kas jūs tāds par putnu?

Čertophanovs aizsvilas ka pulveris no dzirksteles. Aiz dusmām viņam aizrāvās elpa.

Dz-dz-dz-dz, — viņš iešvirkstējās kā žņaudzams un uzreiz iedūcās ka pērkons,

kas es esmu? Kas es esmu? Es esmu Pantelejs Čertophanovs, dižciltīgs muižnieks, mans sentēvs ir caram kalpojis, bet kas tu tāds?

Rostislavs Adamičs nobāla un pakāpās soli atpakaļ. Tada atsitiena viņš nebija gaidījis.

Es putns, es, es putns . .. O, o, o! …

Čertophanovs metās uz priekšu; Štopelis spēcīga uzbudinājumā atrāvās atpakaļ, viesi metās pretī saniknotajam muižniekam.

—   Šauties, šauties, tūlīt šauties caur lakatu! — kliedza satracinātais Pantelejs. — Vai ari lūdz no manis un tapat ari no viņa piedošanu …

—   Atvainojieties, atvainojieties, — uztrauktie mantinieki čukstēja ap Stopcli, — viņš jau tāds ir, pustraks — var tiešām nogalināt.

—   Atvainojiet, atvainojiet, es nezināju, — Stopelis stostīdamies izbuldurēja, — es nezināju …

—   Nolūdzies arī viņu! — uzbrēca nesavaldāmais Pantelejs.

—   Atvainojiet arī jūs, — Rostislavs Ada- mičs piebilda, vērsdamies pie Nedopjuskina, kas pats drebēja kā drudzī.

Čertophanovs nomierinājās, piegāja pie Ti- hona Ivaniča, saņēma viņu aiz rokas, izaicinoši palūkojās visapkārt un, neviena cita skatiena nesastapjs, vispārīgam klusumam valdot, svinīgi atstāja istabu kopā ar jauno likumīgi iegūtā Bezseļendejevkas ciema īpašnieku.

Kopš šās dienas viņi nav vairs šķīrušies. (Bezseļendejevkas ciems ir tikai verstis astoņas no Bezsonovas.) Nedopjuskina bezgalīga pateicība drīz vien izvērtās par visdziļāko godbijību. Gļēvais, maigais un ne visai tīrais Tihons pazemīgi noliecās bezbailīgā un mantkārībai pilnīgi svešā Panteleja priekšā. «Nav vis pa smieklam!» viņš dažreiz pie sevis nodomāja. «Ar pašu gubernatoru sarunājas, taisni viņam acis skatās … nudien, taisni acīs!»

Dažas dienas pēc savas pirmās sastapšanās ar abiem draugiem es aizbraucu uz Bezsono- vas ciematiņu pie Panteleja Jeremejiča. Jau no tālienes varēja saredzēt viņa nelielo mājiņu; tā rēgojās kailā laukā kādu pusversti nost no ciema, kā mēdz teikt, «pašā klajākajā vietā,» kā vanags tīrumā. Visa Certophanova muižiņa sastāvēja no četrām vecām, nevienāda lieluma ēkām: proti, no kungu mājas, zirgu kūts, šķūņa un pirts. Katra ēka stāvēja atsevišķi, pali par sevi; ne sētiņa tām apkārt, ne vārtu neredzēja. Mans kučieris nesapratnē apturēja pie pussagruvušās un aizbirušas akas grodiem. Pie šķūņa vairāki liesi un sapinkājušies kucēni plosīja zirga maitu, laikam gan Orbasanu; viens no tiem paslēja asinīm notašķītu purnu, steidzīgi ierējās, bet tūdaļ atkal grauza tālāk zirga plikās ribas. Turpat blakām stāvēja gadus septiņpadsmit vecs puika ar uztūkušu, dzeltenīgu seju, kazaka apģērbā un basām kājām; viņš svarīgi nolūkojas tā gādībai uzticētajos suņos, pa reizei uzšaudams pārāk rijīgajiem ar pātagu.

Vai kungs mājās? — cs jautāju.

Dievs to zina! — puika atteica. — Pieklauvējiet!

Es izlēcu no droškas un piegāju pie mājas lievenēm.

Ccrtophanova kunga miteklis izskatījās visai bēdīgs: baļķu sienas nomelnējušas, Iznesušās «ar vēderu» uz- āru, dūmenis ap- drupis, pakšķi satrunējuši un sašķobījušies, nelielie, zilganpelēkie lodziņi nīgri raudzījās no izbužinātā jumta zemajām pažobelēm; dažam ubagotājām vecenītēm ir tādas acis. Es pieklauvēju: neviens neatsaucās. Aiz durvīm tomēr bija sadzirdami skarbi runāti vārdi:

— A, be, ce, de; nu jel, nu, lempi, — runāja piesmakusi balss. — A, be, ce, de… tad nē jel! De, e, eff! eff! Nu taču, lempi!

Es pieklauvēju otrreiz.

Tā pati balss atsaucās:

—   Nāc iekšā — kas tur ir?

Es iegāju mazā, tukša priekšnamiņā un pa vaļējām durvīm ieraudzīju pašu Certopha- novu. Netīrā, taukainā Buhāras halātā, plat- biksēs, sarkanu cepurīti galvā viņš sēdēja uz krēsla; ar vienu roku viņš žņaudza ciet jaunam pūdelim purnu, otrā turēja kumosu maizes sunim virs paša deguna.

—   Ā! — viņš cienīgi sacīja, nepakustēdamies no vietas. — Ļoti priecājos, ka apciemojat. Laipni lūdzu, sēdieties. Es pašreiz noņēmos ar Venzoru . . . Tihon Ivanič, — viņš piebilda skaļāk, — ienāc šurp! Viesis atbraucis.

—   Tūlīt, tūlīt, — Tihons Ivaničs atsaucās no blakus istabas. — Maša, padod kaklautu!

Čertophanovs atkal pievērsās Venzoram un uzlika maizes kumosu viņam uz deguna. Es palūkojos apkārt. Istabā bija tikai viens sa- rozījies sabīdāms un izvelkams galds ar trīspadsmit nevienāda garuma kājām un četri krēsli izsēdētiem, cauriem salmu pinuma sēdekļiem; vairāk nekādu mēbeļu nebija; kādreiz sensenis izbalsināto sienu apmetums ar ziliem zvaigžņu plankumiem bija vietām iz- drupis; logu starpā karājas sasists un nespodrs spogulis ļoti platā sarkankoka krāsas ietvara.

Kaktos bija saslieti pīpju kāti un šautenes; 110 griestiem nokarajas resni, melni zirnekļ- tiklu pavedieni.

—    A, be, ce, de, e, — lēnītēm atkārtoja Čertophanovs, tad uzreiz neganti iekliedzās: eff! eff! eff!… Ir gan muļķa kustonis…

Bet nelaimīgais pūdelis tikai drebinājās, neuzdrošinādamies atvērt muti; viņš turpināja tupēt, bailīgi ierāvis asti, un, purnu sašķiebis, gan skumji mirkšķināja, gan piemiedza acis, it kā pie sevis nodomādams: zinu, ka jūs varat ar mani darīt visu, ko gribai!

—    Še, ēd! Ķer! — turpināja nerimtīgais muižnieks.

—   Jūs esat viņu iebiedējis, — es piezīmēju.

—   Nu tad projām viņu!

Viņš iespēra sunim ar kāju. Nabadziņš piecēlās, klusi ļāva nokrist maizes kumosam no deguna un it kā pirkstgalos aizvilkās uz priekšnamu pilns dziļa aizvainojuma. Un kā lai ne: nupat ir atbraucis pirmo reizi svešs cilvēks, bet ar viņu tā apietas.

Otras istabas durvis piesardzīgi iečīkstējās, un ienāca Nedopjuskina kungs, mīlīgi klanī damies un smaidīdams.

es piecēlos un palocījos.

—    Nelieciet traucēties, nelieciet traucēties, — viņš šļupstēja.

Mēs apsēdāmies. Čertophanovs izgāja otrā istaba.

—    Vai sen jau, kamēr jūs ieradāties mūsu pusē, — Nedopjuskins ierunājās maigā balsī, uzmanīgi saujā nokāsējies un pieklājības pēc paturējis pirkstus lūpām priekšā.

—   Jau otrs mēnesis.

-      Ak iā.

Mēs bridi klusējām.

Patīkams laiks pieturas šovasar, — Ne- dopjuskins turpināja, pateicīgi palūkodamies uz mani, it kā laiks būtu no manis atkarīgs. — Labība, var teikt, ir brīnum labi saņēmusies.

Ls piekrizdams palocīju galvu. Mēs atkal brītiņu klusējām.

—    Pantelejs Jeremejičs vakar divus pelēkos zaķus nomedīja, - Nedopjuskins ar manāmu piepūli atkal ierunājās, acīm redzot vēlēdamies padarīt sarunu dzīvāku. — Jāā, divus varenus pelēčus.

Vai Certophanova kungam labi suņi?

-      Brīnišķīgi! — Nedopjuskins līksmi atsaucās. — Var teikt, pirmie visā guberņa. (Viņš pievirzījās man tuvāk.) Ko nu par to! Pantelejs Jeremejičs, ak, kas tas par cilvēku! Ko tikai vēlas, ko tikai iedomā, — skat, viņam jau izdarīts, darbi viņam šķirtin pašķiras. Pantelejs Jeremejičs, es jums teikšu…

Čertophanovs ienāca istabā. Nedopjuskins pasmaidīja, apklusa un meta man ar acīm uz viņu, it kā gribēdams sacīt: gan jūs redzēsiet pats. Mēs sākām sarunu par medībām.

—   Vai nevēlaties, es jums parādīšu savus suņus? — Čertophanovs man ievaicājās un, atbildi nenogaidījis, pasauca Karpu.

Ienāca dūšīgs puisis zaļā nankina kaftānā ar gaiši zilu apkakli un livrejas pogām.

Pasaki Fornkam, strupi noskaldīja Čertophanovs, — lai viņš atved Ammalatu un Saigu, bet lai būtu kārtībā, saproti?

Karps plati pasmīnēja, izgvelza kādu nenoteiktu skaņu un aizgāja. Ieradās Foma, sasukājies, sapogājies, zābakiem kājās, vezdams suņus. Es aiz pieklājības papriecājos par muļķīgajiem dzīvniekiem (visi kurti ir ārkārtīgi muļķīgi). Čertophanovs paspļaudīja Ammala- tam tieši nāsīs, kas tomēr, kā likās, nedarīja sunim ne mazākā prieka. Arī Nedopjuskins paglāstīja Ammalatam muguru. Mēs iesākām atkal tērzēt. Čertophanovs pamazām pavisam atmaiga, beidza uzpūsties un sprauslāt. Viņa sejas izteiksme pārvērtās. Viņš paskatījās uz mani un Nedopjuskinu.

—   Ei! — viņš pēkšņi iesaucās. — Ko viņa tur viena sēž? Mašal Ei, Mašal Nāc šurp!

Blakus istabā kaut kas sakustējās, bet atbildes nebija.

—   Ma-aša, — Čertophanovs laipni atkārtoja, — nāc nu šurp! Nāc vien, nebaidies!

Durvis klusi atvērās, un es ieraudzīju gadus divdesmit vecu sievieti, garu un smuidru, ar patumšu čigānietes seju, dzeltenbrūnām acīm un piķa melnu matpīni; lielie, baltie zobi spīdēt spīdēja aiz sārtajām, sulīgajām lūpām. Viņai mugurā bija balta kleita; zila šalle, sasprausta pie paša kakla ar zelta adatu, sedza līdz pusei viņas slaidās, glītās rokas. Viņa paspēra pāris soļu ar biklas meičas kautrīgo neveiklību, apstājās un nodūra acis.

Lūk, še, rekomendēju, - sacīja PanteIejs Jeremejičs, — mana sieva, ne sieva, bet tomēr, var teikt, sieva.

Maša vieglītēm pietvīka un mulsi pasmaidīja. Es viņai zemu palocījos. Viņa man ļoti patika. Smalkais ērgļa deguns ar paplestām, gandrīz caurspīdīgām nāsīm, augsto uzacu skaisti zīmētie pusloki, bālie, mazliet iekritušie vaigi — katra viņas sejas līnija pauda savdabīgu kaislīgurnu un bezbēdīgu drosmi. Zem pakausī mezglā sagrieztās bizes pa plato kaklu lejup stiepās divas spīdīgu matu spro- dziņas, kas liecināja par viņas izcelšanos un temperamentu.

Viņa piegāja pie loga un apsēdās. Es nevēlējos pavairot viņas mulsumu un iesāku atkal tērzēt ar Certoplianovu. Maša mazliet pagrieza galvu un sāka caur pieri mani vērot, paslepus, mežonīgi, ašiem joņiem. Viņas skatieni ātri zibēja kā čūskas dzelonis. Nedopjuskins apsēdās pie viņas un pačukstēja ko ausī. Viņa atkal pasmaidīja. Smaidot viņa mēdza mazliet saraukt degunu un savilkt virslūpu uz augšu, kas viņas sejai piešķīra pa daļai kaķes, pa daļai lauvas izteiksmi.

«O, tu man, kā redzams, esi īsta «neaiztiec mani»,» es nodomāju, savukārt pazagšus vērodams viņas lokano augumu, iekritušās krūtis, stūrainās kustības.

— Bet kā būs, Maša, — Čertophanovs iejautājās, — vajadzētu viesi ar kaut ko pacienāt, vai ne?

Mums ir ievārījums, viņa atteica.

—    Nu nes šurp ievārījumu un tad jau pie tās pašas reizes arī degvīnu. Un dzirdi, Maša, — viņš nosauca tai pakaļ, — atnes arī ģitāru. '

—    Kāpēc ģitāru? Es nedziedāšu.

—    Kāpēc?

—   Negribu.

—   Nieki; gan iegribēsies, ja …

—   Ja ko? — Maša atjautāja, aši saraukdama uzacis.

Ja tevi palūgs, - ne bez apmulsuma nobeidza Čertophanovs.

—   Ā!

Viņa izgāja no istabas, drīz vien atgriezās ar ievārījumu un degvīnu un atkal apsēdās pie loga. Viņai pierē vēl bija saredzama sīka spīts krunciņa; abas uzacis cēlās un grima kā lapsenes ūsiņas . . . Vai jūs, laipnais lasītāj, esat ievērojis, cik ļauna seja ir lapsenei? Nu, es nodomāju, bez pērkona neiztiks. Saruna neveicās. Nedopjuskins bija pavisam apklusis un saspringti smaidīja; Čertophanovs tusnīja, sarka un bolīja acis; es jau gatavojos aizbraukt … Te piepeši Maša atgrūda vaļā logu, pabaza laukā galvu un sirdīgi uzsauca garām ejošai sievietei: «Aksiņja!» Sieviete satrūkās, gribēja pagriezties, bet paslīdēja kāja, un viņa smagi nozvēlās zemē. Maša atgāzās atpakaļ un sāka skanīgi smieties. Arī Čertophanovs iesmējās. Nedopjuskins vai spiedza aiz sajūsmas. Mēs visi atdzīvojāmies.

Negaisu izraisīja viens vienīgs zibens.. . laiks noskaidrojās.

Pusstundu vēlāk neviens vairs nebūtu mūs pazinis: mēs tērzējām un draiskojāmics ka bērni. Maša bija draiskulīgāka par visiem, - Čertophanovs, man šķita, bija gatavs viņu acīm vai aprīt. Viņas seja bija kļuvusi bāla, nāsis iepletušās, acis gailēja un lai pašā laika kļuva vēl tumšākas. Viņa iekvēlojās, iedegās. Nedopjuskins ar savām īsajām, resnajām ka- jelēm tekalēja viņai pakaļ kā pīļtēviņš pīlei. Pat Venzors priekšnamā izlīda no sola apakšas, pastāvēja uz sliekšņa, paraudzījās uz mums un piepeši sāka lēkāt un riet. Maša izspurdza otrā istabā, atnesa ģitāru, nosvieda no pleciem šalli, ņipri apsēdās, pacēla galvu uti uzsāka kādu čigānu dziesmu. Viņas balss skanēja un trīcēja kā ieplīsis stikla zvaniņš, te uzliesmojot, te nodziestot… Saldi un baigi kļuva ap sirdi. «Ai, dedz, teicin teic!»… Čertophanovs metās dejot. Nedopjuskins sita un dipināja pa grīdu kājas. Maša locījās kā bērza tāss ugunī: viņas slaidie pirksti knaši tekāja pa ģitāras stīgām, melnīgsnējais kakls leni cilājās zem divkāršas dzintara kreļļu virknes. Reizēm viņa pēkšņi apklusa, nevarīgi sašļukdama, it ka tikai negribot vēl taustīdama stīgas, un Čertophanovs apstājās, vēl tikai plecu raustīdams un mīdīdamies uz vietas, bet Nedopjuskins grozīja galvu kā porcelāna ķīnietis; bet tad atkal Maša no jauna kā neprātīga skandināja savu dziesmu, saslēja augumu, izlieca krūtis, un Čertophanovs atkal virpuļoja dejā, te pietupdamies līdz zemei, te palēkdamies līdz griestiem, griezdamies kā vilciņš un šad un tad iekliegdamies: «Aši!!!»

Aši, aši, aši, aši! — strauji vārdus bērdams, piebalsoja Nedopjuskins.

Es aizbraucu no Bezsonovas vēlu vakarā .. . Stāstu par pašu Mašu es laipnajiem lasītājiem izstāstīšu kādu citu reizi.

ČERTOPHANOVA GALS

I

Pāris gadu pēc manas ciemošanās pie Panteleja Jeremcjiča iesākās viņa dzīves likstas — paliesas likstas. Nepatikšanas, kļūmes, pat nelaimes viņam bija algadījušās ari agrāk, bet tad viņš nebija pievērsis tām uzmanību, joprojām dzīvodams par tādu pašu mazu «ķēniņu savā valsti», kads bijis vienmēr. Pali pirmā liksta viņam bija arī vissāpīgākā: viņu atstāja Maša.

Grūti pateikt, kas Mašu spieda aiziet no Čertophanova pajumtes, kur viņa bija tik ļoti pieradusi. Čertophanovs pats līdz mūža galam turējās pie pārliecības, ka par Mašas neuzticības cēloni bijis kāds jauns kaimiņš, atvaļināts ulānu rolmistrs, saukts par Jafu, kurš, pēc Panteleja Jeremejiča vārdiem, tikai ar to vien viņu pārspējis, ka pastāvīgi griezis ūsas, nejedzīgi ziedis matos pomādi un nozīmīgi kremšķinājis;. bet jādomā, ka drīzāk gan vainīgas būs bijušas nemierīgās čigānu asinis, kas ritēja Mašas dzīslās. Lai nu tas bija šā vai tā, bet kadā jaukā vasaras vakarā, iesējusi panniņā dažus apģērba gabalus, Maša aizbēga no Certophanova mājas.

Jau pirms tam viņa dienas trīs bija nosēdējusi kaktiņā, saraukusies čokurā, piespiedusies pie sienas kā pāršauta lapsa, nerunādama ne ar vienu ne vārdiņa — tikai domīgi grozīdama acis, paraustīdama uzacis, mazliet atiezdama zobus un taustīdama rokām apģērbu, it kā tīstīdamās. Šādas «lēkmes» viņai bija gadījušās arī agrāk, bet ilgi tās nekad nebija turpinājušās. Čertophanovs to zināja, un tādēļ ne pats par to uztraucās, ne ari Mašu traucēja. Bet, kad, nākdams no suņu kūts,— kā piķieris ziņoja, bija «atstiepuši kājas» abi pēdējie kvekšķi, — viņš sētā sastapa kalponi, kas trīcošā balsī pastāstīja, ka Marija Akin- fijevna likusi viņu pasveicināt un pateikt, ka novēlot viņam visu labu, bet atpakaļ pie viņa nekad vairs neatgriezīšoties, — tad Čertophanovs apgriezās pāris reižu turpat uz vietas apkārt, ierēcās nelabā balsī un metās beglei pakaļ — katram gadījumam paķerdams līdzi arī pistoli.

Viņš panāca Mašu verstis divas 110 mājām pie bērzu birztalas, uz lielceļa, kas veda uz apriņķa pilsētu. Saule jau bija noslīgusi zemu pie apvāršņa — un pēkšņi viss iekvēlojās purpursarkanā krāsā: koki, zāle un zeme.

Pie Jafa! Pie Jafa! — Čertophanovs, tikko Mašu ieraudzījis, ievaidējās. Pie Jafa! — viņš atkārtoja, skriedams tai klat un klupdams gandrīz uz katra soļa.

Maša apstājās un pagriezās ar seju tam pretī. Viņa stāvēja ar muguru pret gaismu un izskatījās melna, kā no melnkoka izgriezta. Vienīgi acu baltumi vizēja kā sudrabotas mandeles, bet pašas acis — acu zīlītes bija kļuvušas vēl tumšākas.

Viņa nometa savu pauniņu pie malas un sakrustoja rokas.

—   Pie Jafa iesi, neliete! — Čertophanovs atkārtoja un gribēja satvert Mašu aiz pleca; bet, sastapis viņas skatienu, samulsa un palika mīdīdamies uz vietas.

—   Nē, es neeju vis pie Jafa kunga, Pantelej Jeremejič, — viņa atbildēja rāmi un klusi, — bet tikai pie jums dzīvot es ilgāk vairs nevaru.

—   Kā ta — nevari dzīvot? Kāpēc? Vai es tev esmu ko pāri nodarījis?

Maša noliegdama pagrozīja galvu. — Nekādas pārestības man no jums nav bijis, Pantelej Jeremejič, bet tikai sēras mani māc pie jums . .. Paldies par visu, visu, kas bijis, bet palikt es vairs nevaru — nē!

Čertophanovs bija pārsteigts; viņš pat uzsita ar plaukstām sev pa gurniem un palēcās.

—      Ka tad tā? Dzīvoji, dzīvoji, redzēji vic- rngi prieku un mieru — un nu uzreiz: sēras māc! Kas ir, ņemšu un viņu atstāšu! Apsēji lakatu ap galvu — un projām. Vai tev trūka cieņas vai goda kā īstai muižniecei? …

—   Tas nu man gandrīz vienalga, bijis vai nebijis, — Maša viņu pārtrauca.

—   Kā tā: bijis vai nebijis? No čigānu klaidones tiki par kundzi — bet tev: bijis vai nebijis? Kā tas tev — bijis vai nebijis, tu nelietīgais dzimums? Vai tad tam var ticēt? Nē, tie ir meli; te slēpjas neuzticība.

Viņš atkal iešņācās.

—   Nekādas neuzticības man nav bijis uti nav, — Maša atteica savā dziedošajā un skaidrajā balsī, — bet es jums jau teicu: skumjas mani māc.

—   Maša! — Čertophanovs iekliedzās un iesita ar dūri sev pa krūtīm. — Jel rimsties, pietiek; pamocīji mani … 11u diezgan! Dieva dēļ! Apdomā jel, ko Tihons teiks; kaut viņu pažēlo!

—  Tihonam Ivaničam aiznesiet 110 manis labdienas un pasakiet viņam …

Čertophanovs noplātīja rokas.

—  Nē taču, nav tiesa, nekur tu netiksi! Tavam Jafam tevis neredzēt!

—  Jafa kungs… — Maša gribēja ko teikt.

—  Kas viņš par Ja-fa kun-gu, — Čertophanovs mēdījās. — Pēdīgais neģēlis, pēdīgais pļēgurs, — pat purns viņam kā mērkaķim!

Veselu pusstundu Čertophanovs ņēmās ap Mašu. Gan gāja viņai klāt, gan atlēca nostāk, gan atvēzējās sitienam, gan klanījās viņai līdz jostas vietai; raudāja, lamājās… — Nevaru, — Maša atkārtoja vienu un to pašu, man tik grūta sirds . .. sēras mani nomāks. Un pamazām viņas seja kļuva tik vienaldzīga, pat miegaina, ka Čertophanovs ievaicājās, vai tikai viņa neesot apdzirdīta ar velnābola tēju.

—   Grūta sirds, — viņa atkārtoja vai desmito reizi.

—   Bet ja nu es tevi nošaušu? — viņš piepeši iekliedzās un izrāva no kabatas pistoli.

Maša pasmaidīja; viņas seja atdzīvojās.

—   Nu ko? Šaujiet, Pantelej Jeremejič, las jūsu ziņā; bet atpakaļ es neiešu.

—   Nenāksi? — Čertophanovs uzvilka gaili.

—   Neiešu, dārgais. Nemūžam neatgriezīšos. Es savu vārdu turu.

Čertophanovs pēkšņi iespieda pistoli viņai rokā un notupās pats zemē.

—   Tad nošauj tu mani! Bez tevis dzīvot es nevēlos. Ja es tev esmu apnicis — tad man riebjas visa pasaule.

Maša pieliecās, paņēma sainīti, nolika pistoli zālē ar stobru projām no Certophanova un piegāja viņam klāt.

—   Ai draudziņ, ko tu skumdējies? Ka kad tu mūsu čigānietes nepazītu? Tāds mūsu tikums, tāds mūsu likums. Reiz sēras šķīrējas dzen mūsu sirsniņu svešā, tālā maliņā — kā tad vairs lai paliktu? Atceries savu Mašu — otras tādas draudzenes tu vairs neatradīsi, — un ari es tevi, savu vanadziņu, neaizmirsīšu. Be( ar mūsu dzīvi vienam pie otra ir beigas!

Līs, Maša, tevi mīlēju, — Čertophanovs murmināja sev delnās, aizsedzis ar tām seju.

Arī es jus mīlēju, manu draudziņ Pante- lej Jeremejič!

— Es tevi mīlēju, es tevi mīlu bez prāta, bez maņas — un, tiklīdz iedomājos, ka tu uzreiz ne no šā, ne no tā mani atstāsi un saksi klejot pa pasauli, — tad . . . man liekas, ja nebijis es tāds bēdulis tukšinieks, tad gan tu mani neatstātu.

Maša par šiem vārdiem tikai pasmīdēja.

Un pats viņš vēl dēvēja mani par ne- savtnieci! — viņa atvēzēja roku un iesita viņam pa plecu.

Viņš pielēca kājās.

- Nu, kaut vai ceļa naudu no manis paņem — kā tad tā bez graša kabatā? Bet vislabākais, nošauj mani! Es tev nopietni saku: nonāvē mani labāk uzreiz!

Maša atkal papurināja galvu. — Tevi nonāvēt? Bet uz Sibīriju, dārgais, par kādiem darbiem sūta?

Čertophanovs nodrebēja. — Tad tu tikai tādēļ, tikai aiz bailēm no katorgas …

Viņš atkal sabruka zālē.

Maša klusēdama pastāvēja brītiņu pie viņa.

Zēl man tevis, Pantelej Jeremejič, — viņa nopūzdamās teica, — tu esi labs cilvēks . . . bet nekā nevar darīt: ardievu!

Viņa apgriezās un paspēra pāris soļu. Bija iestājusies jau nakts; no visām pusēm plūda virsū tumšas ēnas; Čertophanovs žigli uzlēca kājās un satvēra Mašu no muguras aiz abiem elkoņiem.

—  Tātad tu aizej, čūska? Pie Jafa!

—   Ardievu! — Maša izteiksmīgi un skarbi atkārtoja, izrāvās un gāja tālāk.

Čertophanovs noskatījās viņai pakaļ, tad pieskrēja pie tās vietas, kur zeme gulēja pistole, paķēra to, notēmēja, izšāva . . . Bet, iekāms nolaist gaili, viņš pasita roku uz augšu: lode nosvilpa pāri Mašas galvai. Viņa neapstājās, tikai atskatījās pār plecu uz viņu — un gāja tālāk, gausi gorīdamās, it kā ķircinot viņu.

Viņš aizklāja seju — un metās skriešus atpakaļ…

Viņš nebija paskrējis vēl ne piecdesmit soļu, kad pēkšņi apstājās kā zemē iemiets. Pazīstama, viņam pārāk labi pazīstama balss atlidoja līdz viņa dzirdei. Maša dziedāja. «Ai jaunība košā» — viņa dziedāja, un katra skaņa — skumja un kvēla — plūdin izplūda vakara gaisā. Čertophanovs klausījās. Balss attālinājās arvien tālāk, arvien tālāk; reizēm apdzisa, tad atkal atlidoja kā tikko vēl sadzir dama, bet vēl arvien tvīksmes pilna straumīte.

«Viņa to man par spīti,» Čertophanovs nodomāja; bet tūdaļ arī ievaidējās: «Ai, nē! Ar to viņa atvadās no manis uz mūžu,» un asaras sāka viņam ritēt aumaļām.

Otrā dienā viņš ieradās Jafa kunga dzīvokli. Kā īsts lielās pasaules cilvēks Jafs necienīja lauku vientulību un tāde| bija apmeties uz dzīvi apriņķa pilsētā — kā viņš teica: «tuvāk jaunkundzēm». Čertophanovs neatrada viņu mājās: kambarsulainis ziņoja, ka viņš esot vakar vakarā aizbraucis uz Maskavu.

—  Tā jau es domāju! — satrakots iebrēcās Čertophanovs. — Viņiem tas ir bijis norunāts; viņa ir aizbēgusi tam līdzi … — bet pag!

Nebēdādams par kambarsulaiņa pretošanos, viņš ielauzās jaunā rotmistra kabinetā. Tur virs dīvāna pie sienas karājās eļļas krāsām gleznots saimnieka portrets — virsnieks ulāna mundierī. «A, te tu man esi, bezastainais mērkaķi!» Čertophanovs ieaurojās, uzlēca uz dīvāna un ar dūres zvēlienu pa sastiepto audeklu izsita tajā lielu caurumu.

—   Pasaki savam slaista kungam, — viņš uzsauca kambarsulainim, — ka, nesastapis šeit viņa paša riebīgo purnu, muižnieks Čertophanovs sakropļojis Uz audekla uztriepto; un, ja viņš vēlas gandarījumu, tad viņš gan zinās, kur atrast muižnieku Čertophanovu! Vai arī es pats atradīšu viņu! No jūras dibena dabūšu rokā šo nekrietno mērkaķi!

To pateicis, Čertophanovs nolēca no dīvāna un svinīgā gaitā aizgāja projām.

Rotmistrs Jafs tomēr nekādu gandarījumu neprasīja — viņi pat nekur nesastapās, — uti arī Čertophanovs nedomāja meklēt savu ienaidnieku, tā ka galā nekādas sadursmes starp viņiem neiznāca. Ari pati Maša drīz pēc tam nozuda bez vēsts. Čertophanovs gandrīz iesāka žūpot; tomēr vēl laikā «atģidās». Bet te viņam uzbruka jauna liksta.

II

Un proti: nomira viņa sirdsdraugs Tihons Ivanovičs Nedopjuskins. Jau pāris gadu pirms nāves viņa veselība bija sākusi šķobīties; viņu mocīja aizdusa, viņš pastāvīgi miga ciet un atmodies nevarēja viegli atjēgties; apriņķa ārsts apgalvoja, ka viņam uznākot tādas mazas «lēkmītes». Tās trīs dienas pirms Mašas aiziešanas, taisni tās trīs dienas, kur Mašu bija «sēras mākušas», — Nedopjuskins nogulēja Bezseļendejevkā savā gultā, jo bija stipri saaukstējies. Toties jo negaidītāk viņu pārsteidza Mašas rīcība: tā satrieca viņu gandrīz vēl smagāk nekā pašu Čertophanovu. Būdams pēc dabas lēnīgs un kautrs, viņš bez sāpīga apmulsuma un dziļas līdzjūtības draugam vairāk nekā tomēr neizrādīja … bet iekšā viņam viss it kā sagruva un saplaka. «Viņa ir aiznesusi manu dvēseli,» viņš sevī čukstēja, sēdēdams uz iemīļotā vaska drānas dīvāniņa un griezdams īkšķus vienu ap otru. Pat tad, kad Čertophanovs bija jau atspirdzis, Nedopjuskins tomēr neatlaba, — viņš joprojām juta, ka «iekšā viss tukšs». «Lūk, te,» viņš mēdza sūdzēties, rādīdams uz pakrūti. Tā viņš novār- guļoja līdz ziemai. Ar pirmajām salnām viņa aizdusa kļuva vieglāka; toties viņu piemeklēja ne vairs lēkmīte, bet jau īsta trieka. Viņš gan tūdaļ vēl nezaudēja samaņu: joprojām pazina Certophanovu un uz drauga izmisušajām vaimanām, sak: «Kā tu, Tiša, bez manas atļaujas gribi mani atstāt, tāpat kā Maša?» — pat vēl atbildēja ar stingstošu mēli: «Bet es, Pa . . . a … lej Je… e… ejič, vie… ēr e… u rie … cīgs jūs pa . . . lau . . . sit.» Tas tomēr netraucēja viņu nomirt tai pašā dienā, nesagaidot vairs apriņķa ārsta, kuram, ieraugot viņa nule atdzisušās miesas, atlika tikai ar skumju apziņu par katras dzīvas dvašas iznīcību zemes virsū paprasīt sev «degviniņu ar žāvētu sto- riti». Savu muižiņu Tihons Ivanovičs novēlēja, kā jau tas bija sagaidāms, savam vis- cienītajam labdarim un augstsirdīgājain aizstāvim «Pantelejam Jeremejičam Certophano- vam»; nekāda liela labuma tā visucienītajam labdarim tomēr neatnesa, jo drīz vien tika pārdota publiskā vairāksolīšanā — galvenokārt tāpēc, ka vajadzēja segt izdevumus par pieminekli — statuju, ko Čertophanovs (Kā redzat, viņā bija pamodusies tēva daba!) nolēma uzcelt uz sava drauga kapa. So statuju, kurai vajadzēja attēlot lūdzošos eņģeli, viņš izrakstīja no Maskavas; bet viņam ieteiktais komisionārs, ņemdams vērā to,ka provincē skulptūras pazinēji atgadās visai reti, eņģeļa vietā atsūtīja Certophanovam dievieti Floru, kas ilgus gadus bija rotājusi kādu no nolaistajiem

Katrīnas laikmeta Maskavas nomales parkiem, — jo sevišķi vēl tāpēc, ka šo statuju,— tiesa, gan ļoti glītu, rokoko stilā, ar tuklām rociņām, uzbužinātām matu cirtām, rožu vītni pār kailajām krūtīm un vijīgi izliektu stāvu,— komisionārs bija ieguvis pilnīgi par velti. Tā arī šobaltdien vēl šī mitoloģiskā dieve stāv pie Tihona Ivanoviča kapa, graciozi pacēlusi kājiņu, un ar īstu Pompaduras smaidiņu nolūkodamās uz viņai apkārt klaiņojošiem teļiem un jēriem — šiem mūsu lauku kapsētu cītīgajiem apmeklētājiem.

III

Zaudējis savu uzticamo draugu, Čertophanovs sāka atkal dzert un šoreiz jau daudz nopietnāk. Viņa saimniecība slīdēja aizvien vairāk uz leju. Arī par medībām nebija vairs ko domāt, jo beidzamā nauda bija izsīkusi, beidzamie muižas ļaudis aizbēguļojuši kur nu kurais. Panteleju Jeremejiču tagad bija apņēmusi pilnīga vientulība: nebija pat kam vārdiņu pateikt, kur nu vēl sirdi izkratīt! Vienīgi viņa lepnums nemazinājās. Pat gluži otrādi: jo ļaunāk tapa viņa apstākļi, jo uzpūtīgāks, augstprātīgāks un nepieejamāks viņš kļuva. Pēdīgi viņš izvērtās par galīgu mežoni. Tikai viens apmierinājums, viens prieks vēl bija viņam atlicis: tas bija viņa brīnišķīgais Do- nas sugas pelēksirmais jājamzirgs; viņš to bija nokristījis par Malek Adelu, un tas bija tiešām lielisks dzīvnieks.

Pie šā zirga viņš bija ticis šādā ceļā.

Reiz, jādams caur kaimiņu ciemu, Čertophanovs izdzirda pie kroga lielu kņadu un skaļas zemnieku pūļa klaigas. Šā pūļa vidū vienmēr vienā un iai pašā vietā cēlās un krita spēcīgas rokas.

—   Kas tur notiek? — viņš savā parastajā pavēlnieciskajā balsī apjautājās vecai sievietei, kas stāvēja pie savas mājeles durvīm.

Atspiedusies kā snauzdama pie durvju stenderes, sieviete skatījās uz kroga pusi. Balt- galvītis puišelis katūna krekliņā, ar cipreses koka krustiņu uz plikām krūtiņām sēdēja, kājiņas izplētis, dūrītes savīstījis, viņai starp vīzēm; tepat klāt cālēns knābāja sakaltušu melnas maizes garoziņu.

—   Dievs viņu zina, tētiņ, — vecīte atbildēja un pieliekusies uzlika savu krunkaino, samel- nējušo roku puisēnam uz galvas, — saka; mūsējie tur žīdu sitot.

—   Zīdu sit? Kādu žīdu?

—   Debess to zina, tētiņ. Atkūlies te pie mums viens tāds žīds, — kāds vējš viņu atpūtis, kas to lai zina? Vasja, ej nu, mīlulīt, pie māmiņas; tiš, tiš, pagāns!

Vecīte aizbaidīja cālēnu, bet Vasja ieķērās viņai brunčos.

Un tur nu, kundzin, viņu sit.

Kā tā — sit? Par ko?

Nezinu, teliņ. Laikam būs pelnījis. Un

kā iai nesit? Viņš taču, tētiņ, Kristu krusta piesita!

Čertophanovs uzkliedza, uzlaida zirgam ar pātagu pa kaklu un metās tieši pūlim virsū, iedrāzās tajā — un sāka ar to pašu pātagu mizot zemniekus, galva vai acs, pa labi un pa kreisi, aprautiem vārdiem piemetinādams:

—   Pat… varība! Pat… va … riba! Likums var sodīt, bet ne pri … vātas … per.. . so … nas! Likums! Likums! Li… ikums!!!

Nepagāja ne divas minūtes, kad pūlis jau bija izšķīdis uz visām pusēm, bet kroga durvju priekšā zemē palika guļot neliels, vājš, melnīgsnējs radījums nankina svārkos, saņurcīts un sadauzīts… Seja bāla, acis aizvērtas, mute atplesta … Kas tas bija? Vai ģībonis aiz šausmām jeb vai jau pati nāve?

—   Kādēļ jus žīdu nositāt? — Čertophanovs uzkliedza pērkona balsī, bargi draudēdams ar pātagu.

Pūlis par atbildi paklusu iedūcās. Dažs zemnieks taustīja sev plecu, dažs sānus, dažs degunu.

Liels šis te kauties! — kāds kurnēja citiem aiz muguras.

—   Jā — ar pātagu! Tā jau katrs var! — atsaucās vēl kāds.

—   Kāpēc jūs žīdu nositāt? F.s jums prasu, aziāti nolādētie! —> Čertophanovs uzkliedza otrreiz.

Bet te pēkšņi zemē guļošais radījums ņipri 31' 483

uzlēca kājās un, aizskrējis aiz Čertophanova, drudžaini pieķērās viņa seglu malai.

Pūlī visi kā viens sāka skali smieties.

—  Sīksts! — atskanēja atkal citiem aiz muguras. — Kā kaķis!

—  Jūse augste labiedzimtībe, neatdodiet, glābiet! — šļupstēja nelaimīgais žīds, ar visu krūti pieplakdams Čertophanova kājai. — Ci- tāde vini mani nositīs pagalam, pagalam nositis, jūse augste labiedzimtībe!

—  Par ko viņi tevi tā? — Čertophanovs noprasīja.

—   Nudie — dievvārds, es tā nezine! Viņiem te lopiņi sāke apsprāgt ar sērgēm … un nu vini domā uz manem … bet es tak . . .

—   Nu, to mēs izmeklēsim vēlāki — Čertophanovs viņu pārtrauca. — Bet tagad turies pie segliem un nāc līdzi. — Bet jūs, — viņš, pagriezies pret pūli, piezīmēja, — jūs mani pazīstat? Fs esmu muižnieks Pantelejs Čertophanovs un dzīvoju Bezsonovas ciemā, — nu, tātad jūs varat sūdzēties par mani, ja kādam tīk, — un pie tās pašas reizes par žīdu arī.

—   Kādēļ sūdzēties, — zemu palocīdamies, atteica cienīga izskata zemnieks ar sirmu bārdu, īstens senlaiku patriarhs. (Jāsaka gan, ka žīdu viņš bija zvetējis ne sliktāk par citiem.) — Mēs, tētiņ Pantelej Jeremejič, tavu žēlastību pazīstam ļoti labi; lai tev liels paldies par tavu žēlīgo prātu, ka mūs pamācīji!

Ko tur nu sūdzēsies! — piebalsoja arī cili. — Bet tas nekriškāns no mums savu tiesu gan dabūs! Viņš mums nekur neizbēgs! Gan mēs viņu tikpat kā zaķi tīrumā…

Čertophanovs sašķobīja ūsas, nosprauslājas — un jaja solīšiem uz savu ciemu; viņam līdzi tecēja žīds, kuru viņš bija paglābis no mocītājiem, — tāpat kā savā laikā bija pa- glabis Tihonu Nedopjuskinu.

IV

Pēc dažām dienām Certophanova kazaciņš, vienīgais viņam atlikušais kalpotājs, paziņoja, ka ieradies kāds jātnieks un vēloties ar viņu runāt. Čertophanovs iznāca uz lievenēm un ieraudzīja savu pazīstamo žīdiņu sēžam skaista Donas zirga mugurā; zirgs stāvēja nekustīgi un stalti pašā pagalma vidū. Zīds sēdēja kailu galvu, cepuri turēdams padusē; kājās viņš neturēja pašos kāpšļos, bet bija iebāzis kāpšļu siksnās; viņa saplēsto svārku garās strēbeles nokarājās abās puses segliem. Ieraudzījis Certophanovu, viņš nošmaukstināja lūpas, savēcināja elkoņus un sašūpoja kājas. Bet Čertophanovs ne tikai neatbildēja uz viņa sveicienu, bet saskaitās, gluži kā sviltin aizsvilās: žīda plukata drīkstēja sēdēt tik skaistā zirgā .. . tīrā nekaunība!

— Ei tu, etiopa ģīmi, — viņš uzkliedza, — tūlīt kā būtu zemē, ja negribi, lai tevi rautin norauj dubļos!

Zīds bez kavēšanās paklausīja, novēlas kā maiss no segliem un, pieturēdams ar vienu roku pavadu, smaidot un klanoties virzījās tuvāk Čertophanovam.

—   Ko tu gribi? — augstprātīgi jautāja Pantelejs Jeremejičs.

—   Jūse labiedzimtībe, lūdzu, paskatēt, kāds sitas zirdziņš? — žīds atteica, vēl vienmēr klanīdamies.

—   Nu … jā … kārtīgs zirgs. Kur tu to ņēmi? Laikam esi nozadzis?

—   Ui, kā tas var būt, jūse labiedzimtībe? Es ese godīgs zīds, es to nenozage, es tikai vine sameklēju priekš jums, juse labiedzimtībe! Oi, kā cs pūlējes, kā es pūlējes! Bet par to ir arī zirdziņš? Gar visu Donu otra tāde neatradīs. — Paskatēt, jūse labiedzimtībe, kas tas ir par zirge! Es jūs lūdze, paskat no šene! Tpru… Tpru… pagriezes, parād sānes! — Nojemsēm nost segles. — Nu, kāds ir? Jūse labiedzimtībe?

—   Kārtīgs zirgs, — Čertophanovs atkārtoja ar licku|otu vienaldzību, bet pašam sirds dauzīt dauzījās krūtīs. Pārāk kaisls kārumnieks viņš bija uz «zirgu gaļu» un šai ziņā labs lietpratējs.

—   Bet jūs, jūse labiedzimtībe, paglaudet vinu! Paglaudet pa kakliņu, hi-hi-hi! Lūk, še, šitā!

Čertophanovs it kā negribīgi uzlika roku zirgam uz kakla, uzplikšķināja pāris reižu, pēc tam pārlaida pirkstus pār muguru no kumbra līdz zināmajai vietai pret īkstīm un ar zināmo mednieka paņēmienu viegli šo vietiņu pa spieda. — Zirgs tūdaļ izlieca muguru, paskatījās ar savu melno, augstprātīgo aci uz Cer- tophanovu, nosēcās un pacilāja priekškājas.

žīds ieķiķinājās un sasita vieglītēm plaukstas. — Uzminēja saimnieku, jūse labiedzim- tībe, saimnieku!

—       Nu, nemuldi, — Čertophanovs viņu īgni pārtrauca. — Šo zirgu no tevis nopirkt… man nav ar ko, bet dāvanu es vēl nekad ne tikai no žīda, pat no paša dieva neesmu pieņēmis!

—        Oi, kā es lai drīkstētu jūse labiedzimtībei ko dāvināt, apžēlojieties! — žīds izsaucās. — Jūs viņu nopirket, jūse labiedzimtībe … bet to naudiņu — es pagaidīse.

Čertophanovs kļuva domīgs.

—       Cik tu gribi? — viņš pēdīgi izgrūda caur zobiem.

Zīds paraustīja plecus.

Tikpat, cik es pats samaksaje. Dive simte rubles.

Zirgs bija vērts divreiz — bet varbūt ari trīsreiz tik daudz.

Čertophanovs pagriezās nost un nemierīgi nožāvājās.

—       Bet kad . . . naudu? — viņš jautāja, ar piespiešanos saraucis uzacis un uz žīdu neskatīdamies.

—  Tad, kad jūse labiedzimtībe gribēs.

Čertophanovs atgāza galvu, bet acis no zemes vēl nepacēla.

—  Tā nav atbilde. Runa skaidru valodu, Eroda cilts! Vai es tev par parādnieku lai palieku, ko?

—   Nu, saeīsem tā, — žīds pasteidzās atbildēt, — pēc sešiem mēnešiem . . . vai eset ar mieru?

Čertophanovs nekā neatbildēja.

žīds pūlējās ieskatīties viņam acīs. — Eset ar mieru? Pavēlēset vest kūtē?

—   Segli man nav vajadzīgi, — aprauti noteica Čertophanovs. — Seglus ņem projām, — dzirdi?

Kā tad, kā tad, es jemše, — žīds priecīgi šļupstēja, steigšus uzceldams seglus sev uz pleca.

—   Bet naudu, — Čertophanovs turpināja, — pēc sešiem mēnešiem. Un nevis divi simti, bet divi simti piecdesmit. Klusē! Es tev saku, divi simti piecdesmit! Tos es esmu tev parādā!

Čertophanovam vēl vienmēr nebija dūša'pacelt acis. Viņa lepnums vēl nekad nebija tik stipri cietis. «Skaidra lieta, ka dāvana,» viņam šaudījās pa galvu, «to viņš, sātans, par pateicību ir man atvedis!» — Viņš būtu labprāt žīdu ir apkampis, ir piekāvis . . .

—   Jūse labiedzimtībe, — žīds atkal ierunājas, kļuvis drošāks un zobus atiezis, — vaja- dzēte pa krieviskai paražai — no rokas rokā …

—   Ko vēl negribēsi? — Ebrejs … bet krieviskas paražas! — Ei, vai tur ir kāds? Ņem zirgu, ieved kūtī! Un auzas viņam ieber! Es tūlīt aiziešu arī pats, paskatīšos. Un ievēro: vārds viņam ir Aļalek Adels!

Čertophanovs bija jau uzkāpis uz lievenēm, bet tad strauji apgriezās uz papēžiem apkārt un, pieskrējis pie žīda, cieši saspieda tam roku. Tas noliecās un jau izstiepa lūpas, bet Čertophanovs atlēca atpakaļ un, pusbalsī noteicis: «Nevienam nestāsti!» — pazuda durvīs.

V

Ar šo dienu sākot, par galveno pienākumu, rūpi un prieku Certophanova dzīvē kļuva Ma- lek Adels. Viņš to iemīļoja tik ļoti, kā nebija mīlējis pat Mašu, pieķērās tam stiprāk kā Nedopjuskinam. Bet tas tad bija ari zirgs! Uguns, kas uguns, tīrais pulveris, — bet iznesība un cēlums — kā bajāram! — Nenogurdināms, izturīgs, — liec, kur gribi, bez niķiem; un izmitināt viņu — vieglāk par vieglu; ja nav nekā cita,-kailu zemi grauž. Soļiem jājot — nes kā uz rokām, rikšos — kā šūpulī šūpo; bet palaid viņu aulēkšiem — vējš līdzi netiek! Nekad viņš nepārskrienas, tāpēc ka ar plašu elpu. Kājas — tērauda; ka viņš kādreiz pakluplu — nemūžam! Pārlēkt pār grāvi, pār žogu — tas viņam nieks! Bet kur gudrs! Tikai pasauc vien, tūlīt skrej klāt, kaklu izslējis; pavēlēsi stāvēt uz vietas un pats aiziesi — viņš pat nepakustēsies; bet, tikko tu nāc atpakaļ, tas iezviedzas, sak: «Tepat es esmu.» — Un ne 110 kā nebaidās; aklā tumsā, katrā putenī ceļu atradīs; bet svešam neparko rokā nedosieS: zobiem samals! Suns lai viņam klāt nelien: tūlīt ar priekškāju pa pieri — knauks! — un beigts ir. Un cik viņš pašapzinīgs: ar pātadziņu drīkst labi ja izskata pēc pavicināt, bet dievs pasargi viņu aiztikt! — Bet ko tur daudz runāt — zelts, ne zirgs!

Kad Čertophanovs sāka kādreiz stāstīt par savu Malek Adelu, — tīri brīnums, 110 kurienes viņam vārdi radās! Bet kā viņš to loloja un lutināja! — Spalva tam laistījās kā sudrabs — un nevis kā vecs, bet kā jauns sudrabs, ar tādu patumšu spīdumu; pārvelc ar plaukstu — samts! Segli, pasedziņa, iemaukti — viss pielaikots, kārtīgs, spodrs — ņem tikai zīmuli un zīmē! Čertophanovs — ko domājat — pats savām rokām ir cekulu savija pīnītē savam mīlulim, ir krēpes un asti alū mazgāja un pat nagus šad un tad pats ar nagu ziedi iezieda …

Reizēm viņš uzsēstas Malek Adelam mugurā un aizlaiž — ne pie kaimiņiem ciemā, ar tiem viņš nesagājās tāpat pa vecam, — bet pa viņu laukiem, gar viņu mājām… Sak, papriecājieties pa gabalu, jūs nelgas! Vai arī, padzirdējis, ka viens vai otrs bagāts muiž- turis apkārtnē rīko medības, — viņš tūdaļ dodas turp — un drasē tālumā pie apvāršņa, likdams visiem skatītājiem apbrīnot sava zirga skaistumu un žiglumu, nepielaizdams neviena sev tuvumā. Reiz kāds mednieks bija mēģinājis pat dzīties viņam paka) ar visu savu svītu; redzēdams, ka Čertophanovs nav panākams, viņš, pilnos au|os lēkšodams, bija saucis tam, cik skaļi spēdams: «Ei, tu! Klausies! Se, ņem, cik vien tu gribi par savu zirgu! Tūkstoša nežēlošu! Sievu atdošu, bērnus! Ņem visu, pēdējo!»

Čertophanovs pēkšņi aptur Malek Adelu. Mednieks pieauļo viņam klāt. — Mīļais! — viņš kliedz. — Saki, — ko tu vēlies? Dārgais, žēlīgais!

— Ja tu esi ķēniņš, — Čertophanovs bija viņam lēni un svinīgi atbildējis (bet viņš savu mūžu nebija pat ne dzirdējis par Šekspīru), — tad atdod man visu savu valstību par manu zirgu — arī to neņemšu! - Pateica, iesmējās, saslēja Malek Adelu stāvus gaisā, apgrieza kā spoli uz pakaļkājām apkārt un — marš, marš! — novizēja vien pāri rugātei. Bet mednieks (teic, tas esot bijis kāds kņazs, viens no visbagātākajiem) cirtis cepuri zemē — un pats ar seju cepurē! Veselu pusstundu tā nogulējis.

Un kā gan lai Čertophanovs arī nebūtu savu zirgu tik dārgu turējis? Vai, pateicoties tam, viņš nebija no jauna ieguvis sev nenoliedzamu pārākumu, savu pēdējo pārākumu pār visiem saviem kaimiņiem?

Bet laiks ritēja: samaksas diena tuvojās — un Čertophanovam ne tikai divi simti piecdesmit, bet pat piecdesmit rubļu nebija. Ko nu bija darīt, kā līdzēties? «Kā būs, būs,» viņš pēdīgi nolēma, «ja žīds neapžēlosies, negribēs ilgāk gaidīt, — atdošu viņam māju un zemi, bet pats — zirgam mugurā un uz labu laimi došos, kurp pagadās! Badā nomiršu — bet Malek Adelu neatdošu!» Viņa uztraukums auga augumā, viņš kļuva pat domīgs; bet te pats liktenis — pirmo un pēdējo reizi — apžēlojās par viņu, viņam uzsmaidīja: kāda tālīna radiniece, kuru Čertophanovs pat vārda pēc nepazina, savā testamentā bija novēlējusi viņam, pēc viņa ieskata, milzīgu summu — veselus divus tūkstošus rubļu! Un arī saņēma viņš šo naudu tieši īstaja laika: dienu pirms žīda ierašanās. Čertophanovs gandrīz vai prātu zaudēja aiz prieka, bet par degvīnu šoreiz pat neiedomāja: kopš tās dienas, kad pie viņa bija atvests Malek Adels, viņš vairs ne pilītes mutē neņēma. Viņš aizskrēja uz kūti un noskūpstīja savu draugu abās pusēs purnam virs nāsīm — tur, kur zirgiem āda tik maiga. — Tagad nu mēs vairs nešķirsimies! — viņš izsaucās, paplaukšķinādams Malek Adelam zem izsukātajām krēpēm pa kaklu. Atgriezies savā istabā, viņš noskaitīja un ielika aploksnē divsimt piecdesmit rubļu. Pēc tam atlaidās uz muguras un, pīpīti kū- plnādams, kādu laiku sapņoja par lo, kā viņš rīkosies ar pārējo naudu, un proti, kādus viņš tagad iegādāsies sev suņus: īstus kostromnie- kus un katrā ziņā sarkanbrūnus! Papļāpājās pat ar Perfišku, kuram apsolīja jaunu kaza- kīnu ar dzeltenām apšuvēm gar visām vīlēm, — un aizgāja gulēt vislabākajā garastāvoklī.

Viņam rādījās nelāga sapnis: viņš ir it kā izjājis uz medībām, bet ne ar Malek Adelu, bet ar kaut kādu ērmīgu dzīvnieku, kaut ko līdzīgu kamielim; viņam pretī skrej lapsa, balta balta kā sniegs … Viņš grib pacelt pā- tagu, grib uzrīdīt tai suņus, — bet pātagas vietā viņam rokā lūku pirts vīšķis, un lapsa skraidelē viņam priekšā un ķircina viņu ar izkārtu mēli. Viņš lec nost no sava kamieļa, bet aizmetas kāja, viņš gāžas, gāžas … un iegāžas taisni rokās žandarmam, kas aicina pie ģenerālgubernatora, un viņš redz, ka tas ir Jafs …

Čertophanovs pamodās. Istabā bija tumšs, nule tikai bija nodziedājuši otrie gaiļi …

Kaut kur tālumā nozviedzās zirgs.

Čertophanovs pacēla galvu… Vēlreiz bija dzirdams sīks sīks zviedziens.

«Malek Adels zviedz!» viņam iešāvās prātā … «Tas ir viņa zviedziens! Bet kāpēc ias tik tālu? Manu dieniņ!… Tas nevar būt…»

Certophanovam pārskrēja auksti šermuļi; vienā mirklī viņš izlēca no gultas, tumsā taustīdamies, sameklēja zābakus, drēbes, apģērbās, paķēra no pagalvja apakšas atslēgu un izskrēja pagalmā.

VII

Zirgu stallis stāvēja pagalma otrā galā: viena siena tam bija pavērsta pret lauku. Čertophanovam uzreiz neizdevās atrast atslēgas caurumu — un arī atslēgu tūdaļ neizdevās pagriezt… rokas trīcēja. Brītiņu viņš stāvēja nekustēdamies, aizturētu elpu: aiz durvīm nedzirdēja ne skaņas. «Malekiņ! Malek!» viņš pusbalsī pasauca, — nāves klusums! Čertophanovs neviļus parāva atslēgu: durvis iečīkstējās un atvērās… Tātad nebija aizslēgtas. Viņš pārkāpa pār slieksni, pasauca atkal savu zirgu — šoreiz pilnā vārdā: Malek Adel! Bet viņa uzticamais biedrs neatsaucās, tikai pele nočaukstēja salmos. Tad Čertophanovs metās tajā no trim steliņģiem, kur stāvēja Malek Adels. Lai gan apkārt bija tāda tumsa, ka neredzēja ne acī durams, viņš uzreiz ieskrēja pareizajā… Tukšs! Čertophanovam noreiba galva: paurī sāka dunēt kā zvans. Viņš gribēja kaut ko teikt, — bet balss tikai šņāca; grābstīdamies rokām augstāk, zemāk, uz vienu pusi, uz otru, pavisam aizelsies, kājām grīļojoties, viņš iestreipuļoja no pirmā steliņģa otrā . . . tad trešajā, kas bija gandrīz līdz augšai piedzīts ar sienu, uzgrūdās vienai sienai, tad otrai, krita, apvēlās kūleniski pāri galvai, piecēlās un pēkšņi kā ārprātā izmetās pa pusatvērtajām durvīm pagalmā . ..

— Nozaguši! Perfiška! Perfiška! Nozaguši! — viņš ierēcās pilnā kaklā.

Kazaciņš Perfiška kā kamols vienā krekliņā izvēlās no ūka, kurā gulēja.

Kā piedzēruši viņi abi — kungs un viņa vienīgais kalps — sagrūdās pagalma vidū, kā aizsvilušies viņi grozījās viens otram priekšā. Ne kungs spēja skaidri izsacīt, kas noticis, ne kalps spēja saprast, ko no viņa grib. «Nelaime! Nelaime!» Čertophanovs šļupstēja. — «Nelaime! Nelaime!» viņam pakaļ atkārtoja kazaciņš. — «Lukturi! Padod, iededz lukturi! Uguni! Uguni!» pēdīgi izlauzās no Certophanova sažņaugtajām krūtīm. Perfiška aizdrāzās uz istabu.

Bet iedegt lukturi, tikt pie uguns nebija nemaz viegli: sērkociņi toreiz Krievijā bija liels retums, virtuvē jau sen bija izplēnējušas pēdējās ogles, — kramu un šķiltavas ne tik drīz izdevās sagrābstīt, un tie lāgā nedarbojās. Zobus griezdams, Čertophanovs izrāva tos pārbiedētajam Perfiškam no rokām un sāka šķilt pats: dzirkstis bira ar gubu, vēl kuplāk bira lāsti, pat vaidi, — bet poss vai nu nemaz neaizdegās, vai arī nodzisa, par spīti četru centīgu vaigu un lūpu kopīgiem pūliņiem! Pēdīgi — pēc minūtēm piecām, ne ātrāk - iedegās tauku sveces galiņš saplīsuša vējluktura dibenā, un Certoph anovs, Perfiškas pavvdīts, ieskrēja kūtī, pacēla lukturi pāri galvai, apskatījās apkārt…

Viss tukšs!

Viņš izšāvās pagalmā, apskrēja visus kaklus — zirga nebija nekur! Zedeņu sēta ap Pantelcja Jeremejiča muižu jau sen bija satrunējusi, daudzās vietās jau nošķiebušies gandrīz līdz zemei… Zirgu staļļa galā veselu aršīnu plats posms bija pavisam sagāzies. Perfiška norādīja Certophanovam uz šo vietu.

— Skatieties, kungs: šodien te vēl tā nebija. Raug še, mieti vēl turas zemē: to robu kāds būs izlauzis.

Čertophanovs pieskrēja ar lukturi, pavilka to gar zemi . . .

Pakavi, pakavi, pakavu pēdas, pavisam svaigas pēdas! — viņš ātri nomurmināja. — Te tie viņu ir pārveduši, le, te, te!

Ar vienu lēcienu viņš bija sētai pāri un, skaļi kliegdams: «Malek Adel! Malek Adel!»— devās skriešus taisni projām pa lauku.

Perfiška palika pie sētas neziņā stāvot. Vējluktura gaismas nelielais aplis drīz vien izzuda viņa skatienam, noslīkdams bezmēness un bezzvaigžņu nakts biezajā tumsā.

Aizvien vājāk un vājāk atskanēja Certo- phanova izmisuma pilnie saucieni.. .

Ausa jau rīts, kad viņš atgriezās mājās. Viņš neizskatījās vairs pēc cilvēka: apģērbs vienos dubļos, seja mežonīga un briesmīga, acis drūmas un trulu skatienu. Aizsmakušu balsi čukstēdams, viņš aizdzina projām Per- fišku un iesledzās savā istabā. Aiz noguruma viņš tikko turējās kājās, — tomēr nelikās gultā, bet apsēdās uz krēsla pie durvīm un saķēra galvu rokās.

—   Nozagts! … Nozagts!

Bet kā gan zaglis izmanījies nakts laikā no aizslēgtas kūts izzagt Malek Adelu? Malek Adelu, kas pat dienu neviena sveša sev ne tuvumā nelaida? Turklāt aizvest viņu bez trokšņa, bez rībiena? Un kā izskaidrot, ka neviens suns neierējās? Tiesa, divi vien tikai bija, un arī tie paši jauniņi kucēni, kas aiz bada un aukstuma mēdza iekārpīties zemē, - bet tomēr!

«Ko es tagad bez Malek Adela iesākšu?» Čertophanovs domāja. «Pēdējais prieks nu ir man atņemts — atliek tikai nomirt. Jeb vai iegādāties jaunu zirgu, jo nauda, par laimi, pašreiz turas? Bet kur vēl otru tādu zirgu lai atrod?»

—  Pantelej Jeremejič! Pantelej Jeremejič! — aiz durvīm atskanēja bailīga balss.

Čertophanovs uzlēca kājas.

—   Kas tur ir? — viņš iebrēcās, pats savu balsi nepazīdams.

—   līs, jūsu kazaciņš Perfiška.

—   Ko tu gribi? Vai ir atradies? Atskrējis mājās?

—   Nē nav, Pantelej Jeremejič; bet tas žīds, kas vinu pārdeva …

—   Nu?

—   Ir atbraucis.

Ho-ho-ho-ho-ho! — Čertophanovs iegaudojās un atrāva vaļā durvis. — Stiep viņu šurp, stiep šurp!

Ieraugot pēkšņi parādāmies sava «labdara» izpūrušo, mežonīgo augumu, Perfiškam aiz muguras stāvošais žīds lūkoja šauties projām, bet Čertophanovs divos lēcienos bija klāt un kā tīģeris ieķērās tam kaklā.

—   Ahā! pēc naudas atnāci, — viņš gārdza, it kā ne viņš žņaugtu otru, bet otrs žņaugtu vinu, — naktī nozagi, bet dienā nāc pēc naudas? Ko? Ko?

Apsažēlojetēs, jū … se labie . .. dzim- tībe, — žīds ievaidējās.

—   Saki, — kur mans zirgs? Kur tu viņu liki? Kam pārdevi? Saki, saki, saki!

žīds vairs nevarēja ne vaidēt; seja kļuva zila; pat izbaiļu izteiksme tajā nozuda. Rokas slābi nokārās lejup, viss augums, Čertopha- nova rokas neganti purināts, līgojās uz priekšu un atpakaļ kā niedre.

—   Naudu es tev samaksāšu, es tev samaksāšu visu līdz pēdējai kapeikai, — Čertophanovs bļāva, — bet tikai es tevi nožņaugšu kā pēdīgo cāli, ja lu man tūlīt nepateiksi . . .

Bet jūs, kungs, esat viņu jau nožņauguši, — pazemīgi piebilda kazaciņš Perfiška,

Čertophanovs tikai tagad atjēdzās.

Viņš palaida žīdu vaļā; tas kā kūlis nogāzās uz grīdas, Čertophanovs steigšus to uzcēla, nosēdināja uz sola, ielēja viņam mutē glāzi degvīna, — viņš atžilba. Atdabūjis žīdu pie samaņas, Čertophanovs sāka ar viņu sarunāties.

Izrādījās, ka žīdam par Malek Adela nozagšanu nebija ne jausmas. Un kālab gan lai viņš būtu zadzis zirgu, ko pats bija «augsti cienījamam Pantelejam Jeremejičam» pagādājis?

čertophanovs ieveda viņu zirgu stallī.

Viņi nu divatā apskatīja steliņģus, siles, durvju atslēgu, izvandīja sienu un salmus, pēc tam izgāja pagalmā: čertophanovs parādīja žīdam pakavu pēdas pie žoga — un piepeši uzsita sev pa gurniem.

—        Pag! — viņš iesaucās. — Kur tu pirki šo zirgu?

—       Maloarhangeļskes aprinkē Verhosenskcs tirgū, — žīds atteica.

—   No kā?

—   No kazaka.

—       Pag! Vai tas kazaks bija jauns vai vecs?

—   Vidējēs gades, pusmūze cilvēks.

Bet kāds viņš bija? Kāds izskatījās? Laikam gan slīpēts blēdis?

Laikam gan blēdes, jūse labiedzimtībe.

—      Nu, un ko viņš, tas blēdis, tev teica, — vai tas zirgs jau sen viņam piederējis?

—  Man šjķiet, vins teice, ka sen.

—        Nu, tad neviens cits to nav arī nozadzis kā vienīgi viņš! Padomā vien pats, nāc nostājies te … kā tevi sauc?

Žīds satrūcies paskatījās savām melnajām ačelēm Cerlophanovā.

—  Kā mani sauc?

—   Nūjā: kā tu esi iesaukts?

—  Mošels Leiba.

—        Nu, padomā vien pats, Leiba, mans draugs, — tu esi gudrs cilvēks, — vai kādam citam gan Malek Adels būtu devies rokā kā vienīgi savam vecajam saimniekam? Viņš taču ir to gan apseglojis, gan iemāvis, gan segu tam noņēmis, — lūk, kur guļ, sienā nomesta!… Rīkojies gluži kā savās mājās! Katru citu, izņemot saimnieku, Malek Adels būtu pakaviem saminis! Būtu tādu troksni sacēlis, ka viss ciems saskrietu kopā! Vai tu man piekriti?

—        Piekrītu jau gan, piekrītu, jūse labiedzimtībe …

—   Tagad vispirms jādabū rokā tas kazaks!

—        Bet kā lai vine dabū rokā, jūse labiedzimtībe? Es vinu tik viene reizīte redzēje, — un kur vins ir tagad? Un kā vinu sauc? Oi, vei, vei! — žīds piebilda, skumīgi purinādams peizakus.

—   Leiba! — pēkšņi iebrēcās Čertophanovs.

Leiba, paskaties manī! Ls taču esmu prātu

zaudējis, cs pats sevi vairs neatjēdzu!… Es padarīšu sev galu, ja tu man nepalīdzēsi!

—  Bet kā lai es vare…

— Tu brauksi man līdzi — sāksim dzīt zaglim pēdas!

—   Bet uz kurene mēs brauksim?

—   Pa tirgu tirgiem, pa lieliem ceļiem, pa maziem ceļiem, pa zirgu zagļu ūķiem, pa pil sētām, pa ciemiem, pa sētām — visur, visur! Bet par naudu tu nebēdā: es, brālīt, saņēmu mantojumu! Beidzamo kapeiku palaidīšu, — bet savu draugu rokā dabūšu! Viņš mums ne- izmuks, šis kazaks, šis mūsu slepkava! Kurp viņš — turp arī mēs! Viņš zem zemes — mēs zem zemes! Viņš ellē pie velna — mēs pie paša sātana!

— Nu kādēļ pie sātane, — žīds izmeta, - var arī bez vine.

—   Leiba, — Čertophanovs iesaucās, — Lei- ba, kaut gan tu esi žīds un tev ir nešķīsta ticība, — bet dvēsele tev ir labāka kā dažam kristīgam! Apžēlojies par mani! Vienam man nav ko braukt, viens es nekā neizdarīšu. Es esmu trakulis — bet tev ir galva, zelta galva! Tāda jau jūsu cilts, — bez kādām zinātnēm pilna visādu gudrību! Tu varbūt šaubies, no kurienes, sak, viņam varēja rasties nauda? Nāc ieiesim istabā — es tev arī naudu visu parādīšu. Ncm to, tik krustu no kakla man noņem — tik atdod man Malek Adelu, atdod, atdod!

Čertophanovs drebēja kā drudzi; sviedri auma|ām plūda tam par seju un jukām ar asarām tecēja ūsās. Viņš spieda Leibam rokas, lūdzās, tikko neskūpstīja viņu… Viņš bija kā prātu zaudējis. Zīds velti mēģināja runāt pretī, pūlēdamies iestāstīt, ka viņam nekādi nav iespējams aizbraukt, ka viņam darīšanas… Kur nu! Čertophanovs negribēja ne dzirdēt. Nekā nevarēja darīt: Leiba, nabags, padevās.

Otrā dienā Čertophanovs kopā ar Leibu aizbrauca zemnieku ratos no Bezsonovas. Zīds izskatījās krietni apmulsis, turējās ar vienu roku pie ratu malas un kratījās, uz augšu palēkdamies, ar visu savu izdēdējušo augumu uz cietā sēdekļa; otru roku viņš turēja cieši piespiestu azotei, kur viņam glabājās avīžu papīrā ietīts asignāciju žūksnis; Čertophanovs sēdēja kā elka tēls, tikai acis grozīdams kā spoles un dziļi elpodams; aiz jostas viņam rēgojās dūcis.

—  Nu tu man, blēdi, zirgu laupītāj, piesargies! — viņš murmināja, uzbraucot uz lielceļa.

Māju uzraudzīt viņš uzdeva kazaciņam Per- fiškam un kurlai, kuslai vecenītei virtuvenei, kuru viņš turēja pie sevis aiz žēlsirdības.

—   Es atgriezīšos vai nu Malek Adela mugurā, — viņš atvadīdamies tiem nokliedza, — vai arī pavisam vairs neatgriezīšos!

Tev vajadzētu nu ar mani apprecēties, vai, — pajokojās Perfiška, piebikstīdams virtuvenei ar elkoni pie sāniem. Tik un tā kungu vairs atpakaļ nesagaidīsim, un citādi te aiz gara laika var nobeigties!

IX

Bija pagājis gads… vesels gads, — no Panteleja Jeremejiča nebija ne vēsts. Virtu- venc bija nomirusi; pat Perfiška jau gatavojās pamest māju un doties uz pilsētu, kurp viņu vilināja brālēns, kas strādāja tur par bārddziņa palīgu, — kad piepeši paklīda baumas, ka kungs atgriežoties mājās! Draudzes diakons bija saņēmis paša Panteleja Jeremejiča vēstuli, kurā tas ziņoja par savu nodomu atgriezties Bezsonovā uri lūdza paziņot to viņa kalpotājiem — lai tie pienācīgi sagatavotos viņa saņemšanai. Sos vārdus Perfiška iztulkoja tā, ka vismaz putekļi būtu kaut cik jānoslauka; diakona ziņai viņš tomēr ne visai ticēja; bet šoreiz tomēr dabūja pārliecināties, ka diakonam bijusi taisnība: pēc pāris dienām Pantelejs Jeremejičs pats savā personā ieradās pagalmā jāšus Malek Adela mugurā.

Perfiška metās kungam pretī un, kāpsli pieturēdams, gribēja palīdzēt nokāpt no zirga; bet tas nolēca pats, aplaida apkārt uzvarētāja skatienu un skaļi uzsauca: «Es sacīju, ka Malek Adelu atradīšu, — un es atradu to, par spīti visiem skauģiem un pašam liktenim!» Perfiška nobučoja viņam roku, bet Čer- tophanovs nepievērsa uzmanību šai kalpa centībai. Vezdams Malek Adelu pavadā, viņš devās lieliem soļiem uz zirgu šalli. Perfiška palūkojās kungā vērīgāk — un nobijās: «Ai, kā viņš novājējis un cik vecs kļuvis viena gada laikā — un cik seja viņam kļuvusi barga un nopietna!…» Šķiet, tagad nu Pantelejam Je- remejičam vajadzētu tiešām priecāties, sak, tomēr es savu esmu panācis! Un viņš jau priecājās arī, tas tiesa … bet Perfiška tomēr sabijās, pat šaušalas viņu pārņēma. Čertophanovs novietoja zirgu viņa agrākajā steliņģī, viegli uzsita ar plaukstu taru pa kaklu un noteica: «Nu, tagad tu esi atkal mājās! Bet tad nu pielūko!…» Tai pašā dienā viņš sarunāja ari uzticamu sargu — kādu no klaušām brīvu ba- buļnieku, — pats apmetās atkal savās istabiņās un uzsāka dzīvot pa vecam …

Un tomēr ne gluži pa vecam… bet par to būs runa vēlāk.

Otrā dienā pēc savas atgriešanās Pantelejs Jeremejičs atsauca pie sevis Perfišku un, tā kā cita sarunu biedra nebija, sāka stāstīt viņam, — protams, nezaudēdams turklāt pašcieņu un runādams dobjā basā, — kā viņam izdevies Malek Adelu atrast. Pa stāstījuma laiku viņš sēdēja, pagriezies ar seju pret logu, kūpinādams garkālainu pīpi, bet Perfiška stāvēja uz durvju sliekšņa, salicis rokas aiz muguras, godbijīgi lūkodamies kunga pakausi, un padevīgi klausījās stāstu par to, kā PanteIejs Jerernečijs pēc ilgas ilgas braukāšanas un veltīgas meklēšanas pēdīgi nokļuvis Romnas tirgū, — jau viens pats, bez žīda Lcibas, kas aiz rakstura vājuma neizturējis un no viņa aizmucis; kā piektajā dienā, jau gatavodamies Romnu atstāt, viņš vēl pēdējo reizi apstaigājis ratu rindas — un piepeši starp trim citiem zirgiem ieraudzījis pie siena ķīpas piesietu Malek Adelu! Kā viņš to tūdaļ pazinis — un kā Malek Adels pazinis arī viņu, sācis zviegt un raustīties un ar pakaviem zemi kārpīt. — Un viņš nebija vis pie kazaka, — galvu nepagriezdams Čertophanovs tai pašā basa balsī turpināja, — bet pie čigāna; es, protams, tūdaļ pieķēros pie sava zirga un gribēju atņemt to ar varu; bet bestija čigāns sāka bļaut pa visu laukumu kā kaujams, dievodamies, ka šis zirgu esot pircis no otra čigāna, — lieciniekus solījās piesaukt… Es nospļāvos — un samaksāju viņam naudu: rauj viņu velns! Man galvenais, ka tikai savu zirgu esmu atdabūjis un dvēselei mieru atkal atguvis… Bet, piemēram, Karačevas apriņķī, noticēdams žīdam Leibam, es pieķēros vienam kazakam — noturēju to par savu apzadzēju, visu ģīmi tam sapluinīju; bet beigās izrādījās, ka šis nebija vis kazaks, bet mācītāja dēls, — labi noplēsa no manis par negodu — simt divdesmit piecus rubļus. Nu, blēņas par naudu, bet galvenais: Malek Adels ir atkal mājās! Es tagad esmu laimīgs — un varēšu dzīvot ar mierīgu sirdi. Jlet tev, Porfirij, turpmākam viena instrukcija: tiklīdz lu pamani, - lai dievs nedod, kaut kur apkārtnē kazaku, tad tai pašā mirkli bez vārda runas skrej un nes man šauteni, es jau gan tad zināšu kas darāms!

Tāda bija Panteleja Jeremejiča valoda; tā runāja viņa mute; bet sirds viņam nemaz tik mierīga nebija, kā viņš to apgalvoja.

Ak vai! Dvēseles dzijumos viņš nebija gluži pārliecināts, vai viņa pārvestais zirgs tiešām ir Malek Adels!

X

Pantelejam Jeremejičam nu iesakās grūtas dienas. Tieši sirdsmieru viņš baudīja vismazāk. Taisnība, gadījās arī pa laimīgai dienai, kad visas viņā pamodušās šaubas šķila tikai nieki: šīs nejēdzīgās domas viņš gainīja projām kā uzmācīgu mušu un pat smējās pats par sevi; bel bija arī nelāga dienas: uzmācīgās domas atkal no jauna sāka paklusam krimst un skrāpēt viņa sirdi kā pele pagrīdē, un viņš slepenībā izcieta grūtas mokas, i'ikai tai dienā, kad viņš atrada Malek Adelu, Čertophanovs bija izjutis vienīgi neaptumšotu prieku. Bet jau otrā rītā, kad viņš iebraucamās vietas zemajā nojumē bija sācis apseglot savu atradeni, kura tuvumā bija pavadījis visu nakti, — jau tad viņam pirmo reizi bija it kā iedūries kaut kas sirdī… Viņš gan bija tikai nebēdigi papurinajis galvu, — bet |aunā sēkla krūtis bija tomēr iekritusi. Pa ceļu uz mājām (tas vilkās kādu nedēļu) šīs šaubas viņu bija tirdījušas gan tikai retu reizi un maz; bet tās pastiprinājās, tikko viņš bija atgriezies savā Bezsonovā, tikko bija ieradies tai pašā vietā, kur savā laikā bija dzīvojis viņa agrākais, viņa neapšaubāmais Malek Adels… Pa ceļu viņš bija jājis vairāk tikai soliem, izvaļīgi, skatīdamies apkārt, slīkdams īso pīpīti un ne par ko nedomādams, tikai vienu otru reizi pie sevis nopriecādamies: «Ja Certophanovi ko grib, — tad viņi arī to panāk! Ko tu tiem padarīsi!» — pie tam laimīgi pasmaidīdams; bet līdz ar atgriešanos mājās sakās pavisam kas cits. Visu to viņš, protams, paturēja slepenībā: jau patmīlība vien nebūtu viņam Jāvusi parādīt kādam citam savu iekšējo satraukumu. Viņš būtu «pārplēsis vidū pušu» ikvienu, kas uzdrīkstētos kaut aplinkus ieminēties, ka jaunais Malek Adels diezin vai tik ir tas pats vecais; viņš mierīgi pieņēma apsveikumus «ar laimīgām atradībām» no tām nedaudzajam personām, ar kurām viņam gadījās satikties. Tomēr viņš šos apsveikumus nemeklēja, — viņš pat vēl noteiktāk nekā agrāk lūkoja izvairīties no katras tikšanās ar cilvēkiem, — bet tā nebija laba zīme! Viņš gandrīz bez mitēšanās, ja tā var izteikties, Malek Adelu eksaminēja: aizjāja ar viņu kaut kur attālāk laukā un tur pārbaudīja viņa īpašības; vai arī paslepšus gāja uz stalli, aizvēra aiz sevis durvis un, nostājies zirgam taisni pretim, lūkojās tam acis un čukstus jautāja: «Vai tu tas esi? Vai esi? Vai esi?…» Vai arī klusēdams vērīgi un cieši skatījās viņā veselām stundām no vietas, gan priecīgi murminādams: «Jā! Tas ir viņš! Protams, viņš!» — gan atkal šaubīdamies un mulsdarns.

Certophanovu ne tik daudz mulsināja Malek Adela fiziskās atšķirības no tā otrā… turklāt to jau necik arī nebija: tam aste un krēpes likās bijušas plānākas, ausis tā kā smailākas, vēzīši īsāki, acis gaišākas, — bet tas viss jau varēja tā likties; galvenokārt Certophanovu mulsināja, tā sakot, tikumiskās nevienādības. Tam bija citādi paradumi, visa izturēšanās citāda. Piemēram: tas Malek Adels, Certo- phanovam ienākot kūtī, tūdaļ atskatījās un klusi iezviedzās; šis tikai turpināja grauzt savu siena klēpi, nelikdamies par saimnieku ne zinis, vai arī, galvu nokāris, snauda. Saimniekam no segliem nokāpjot, neraustījās ūn nekustējās ne viens, ne otrs; bet tas, tiklīdz viņu pasauca, tūdaļ bija nācis uz saucienu, — šis turpretī palika stāvot kā stabs. Tas auļoja tikpat ātri kā šis, bet lekt t a s bija lēcis tālāk un augstāk; soļos šis gāja brīvāk, bet rikšos vairāk kratīja — un reizēm ari «klikšķināja» pakavus, tas ir, piesita ar pakaļkāju priekškājai, — tam, pirmajam, tāds kauns — dievs, pasargi! — nekad neatgadījās. S i s, kā Čertophanovam likās, pastāvīgi kustināja ausis — tik muļķīgi! — bet tas to nedarīja nekad: pašķieba iikai vienu ausi atpakaļ Un tā ari turēja — vēroja saimnieku! Tas parasti, tiklīdz manīja aiz sevis netīrību, — tūlīt ar pakaļējo kāju — barigs! — pret aizgalda sienu; bet š i m vienalga — piekrauj viņam mēslus, ja gribi, līdz vēderam. Tas, ja viņu, piemēram, nostādīja pret vēju, tūlīt uzelpoja ar pilnu krūti un noskurinājās, bet šis tikai sprauslā vien. T a m nepatika samirkt lietū, — šim tas nekas… Rupjāks, tiešām rupjāks! Nav viņam tādas piemīlības, kā bija t a m, ari pavadai neklausa tik jutīgi kā tas, — ko tur daudz runāt! Tas bija mīļš zirgs — bet šis…

Lūk, kādas domas reizēm mocīja Certopha- novu, rūgti atbalsodamās viņam sirdī. Toties atkal dažu citu reizi — viņš, teiksim, palaiž savu zirgu pilnos auļos pa tikko uzartu tīrumu vai liek nolēkšot ūdeņu izskalotas gravas dibenā un izlēkšot pa pašu stāvumu atkal laukā — jājējam sirds pamirst aiz prieka, no krūtīm izlaužas līksmi kliedzieni, — un tad viņš zina, noteikti zina, ka viņam zem segliem ir tas pats īstais, neapšaubāmais Malek Adels, jo kurš cits zirgs vēl spētu veikt to, ko spēj šis!

Tomēr arī te neiztika bez savām nelaimēm un kļūmēm. Ilgā Malek Adela meklēšana Čertophanovam bija izmaksājusi daudz naudas; par Kostromas suņiem viņš vairs pat nedomāja un jādelēja pa apkārtni viens pats tāpat kā agrāk, tin te kādu rītu Čertophanovs verstis piecas no Bezsonovas uzdūrās atkal tā paša kņaza medniekiem, kuru acu priekšā viņš bija tik braši padižojies pirms pusotra gada. Un raugi, vajadzēja atkal notikt tādam pašam gadījumam kā todien: arī šoreiz piekalnē gar ežu izcilpoja zaķis, suņi tam pakaļ! — Cui zaķi, cui! Visa medību varza aulēkšos tiem līdzi … Arī Čertophanovs aulekšo, tikai ne ar citiem kopā, bet pāris simtu soļu no tiem — gluži tāpat kā toreiz. Te dziļa, ūdens izgrauzta grava, piekalni iešķībi šķeldama, stiepdamās arvien augstāk un augstāk un pamazām sašaurināda- mās, aizkrustoja Čertophanovam ceļu. Tanī vietā, kur tam vajadzēja lēkt pāri un kur pirms pusotra gada viņš tiešām bija arī pār- lēcis, — grava bija vēl soļus astoņus plata un divas asis dziļa. Jau iepriekš izbaudīdams uzvaras — tik brīnišķīgi atkārtojušās uzvaras prieku, Čertophanovs skaļi iededinājās, savicināja pātagu, — mednieki, paši aulēk- šodami, nenolaida acu no brašā jātnieka, lūk, grava jau pie paša deguna — nu tikai ar joni tai pāri tāpat kā toreiz! …

Bet Malek Adels pēkšņi sacirtās, pasviedās pa kreisi un aizlēkšoja gar kraujas malu, lai cik neganti Čertophanovs raustīja tam galvu uz sāniem, uz gravas pusi . ..

Tātad nobijās, nepaļāvās uz sevi!

Aiz kauna un dusmām kvēlodams, gandrīz vai raudādams, Čertophanovs atlaida pavadu

Un trieca zirgu taisni uz priekšu, kalnā, projām no medniekiem, lai tikai nedzirdētu, kā ņirgājas par viņu, lai tikai ātrāk pazustu no viņu nolādētajām acīm!

Malek Adels atlēkšoja mājās sakapātiem sāniem, vienās putās, un Čertophanovs tūdaļ ieslēdzās savā istabā.

— Nē, tas nav viņš, tas nav mans draugs! Tas sev kaklu lauztu, bet mani neapkaunotu!

XI

Certophanovu galīgi, kā saka, «sabeidza» vēl kāds atgadījums. Viņš jāja ar Malek Adelu gar mācītāja muižiņu turpat netālu no baznīcas, kuras draudzē skaitījās arī Bezsonovas ciematiņš. Samaucis papahu uz acīm, uz priekšu sakņupis, abas rokas nolaidis uz seglu loka, viņš lēnītēm vilkās uz priekšu; viņš bija uztraukts un drūms. Te piepeši viņu kāds uzrunāja.

Viņš apturēja zirgu, pacēla galvu un ieraudzīja savu korespondentu, diakonu. Ar brūnganu platmali virs rūsganiem, bizītē sapītiem matiem, dzelteniem, zemu lejpus jostas vietas ar zilganu saitīti sajoztiem nankina svārkiem mugurā, altāra kalps bija iznācis apraudzīt savu «siena kaudzīti» un ieraudzījis Panteleju Jeremejiču, bija turējis par pienākumu viņu pasveicināt — un pie tās pašas reizes arī palūgt kaut ko. Kā zināms, bez tamlīdzīga blakus nolūka garīdznieki pasaulīgos ļaudis nemēdz uzrunāt.

Bet Čertopbanovam nemaz nenesās prāts uz valodām ar diakonu: viņš tikai pavirši atbildēja uz viņa sveicienu, noņurdēja kaut ko caur zobiem un jau pavēcināja pātagu . . .

—   Bet kas jums par varen skaistu zirgu! — diakons pasteidzās uzlielīt. — Patiesi gods, kam gods pienākas. Tik tiešām: jūs esat brīnišķīgas gudrības vīrs, tieši jāsaka: lauva! — Diakona tēvs bija ieslavēts par savu daiļrunību — par lieliem sirdēstiem mācītāja cienīgtēvam, kuram runas dāvanas nebija dotas, un pat degvīns tam nespēja atraisīt mēli. — Vienu dzīvu dvašu, — diakons turpināja, — ļaunā pasaule tenko, pazaudējuši, bet ne mazumu nenoskumdināts, turpretī jo vairāk vēl paļaudamies uz dieva žēlastību, jūs esat sev iemantojis citu, ne drusciņas ne sliktāku, bet pat vēl labāku . . . tālabad …

—   Ko tu pļāpā? — Čertophanovs viņu drūmi pārtrauca. — Kas par citu? Tas ir tas pats — Malek Adels… Es viņu atradu. Samelš diezin ko . . .

—  Ai-ai-jai-jā! — diakons, gari novilkdams, pirkstiem bārdu šķirstīdams un Certophanovu gaišām alkatīgām acīm uzlūkodams, atteica. — Kā tad tā, kungs? Jūsu zirgu, ja dievs palīdz, ka labi atceros, nozaga pagājušajā gadā nedēļas divas pēc Pokrova dienas, bet tagad mums jau novembris iet uz beigām.

—- Nu, un kas par to?

Diakons vēl vienmēr braucīja ar pirkstiem bārdu. — Tātad kopš tā laika ir aiztecējis jau vairāk par gadu, bet jūsu zirgs kā toreiz bijis sirms un ābolains, tāds pats ir arī vēl tagad; pat it kā vēl tumšāks kļuvis. Kā tas var būt? Sirmie zirgi taču vienā gadā top labu tiesu baltāki.

Čertophanovs nodrebēja… it kā viņam kāds ar iesmu būtu iedūris sirdī. Tiešām: sirmiem zirgiem taču spalva maina krāsu! Kā viņam šī vienkāršā doma nebija līdz šim ienākusi prātā?

— Ak tu nolādētais! Atkāpies! .— viņš pēkšņi ierēcās, nozibsnīja ārprātīgām acīm un mirkli vēlāk bija jau nozudis izbrīnītā diakona skatienam.

Nu! Tagad visam beigas!

Jā, tagad nu tiešām bija visam beigas: viss sašķīda, pēdējā kārts bija sista! Viss ar vienu rāvienu bija sagruvis no viena paša teiciena «kļūst baltāki!».

Sirmi zirgi kļūst baltāki.

Lēkšo, lēkšo, nolādētais! No šiem vārdiem neaizlēkšosi.

Čertophanovs atauļoja mājās un atkal ieslēdzās savā istabā.

XII

Ka šis nožēlojamais kraķis nav Malek Adels, ka ar Malek Adelu viņam nav ne mazākās līdzības, ka jebkurš cilvēks, kam daudzmaz jēga, tūdaļ uz vietas būtu to redzējis un ka viņš, Pantelejs Čertophanovs, ir vismuļķīgākā kārtā pievīlies, — ne! Ka viņš pats tīši un ar nolūku ir sevi krāpis, kaisījis sev smiltis acīs — par visu to tagad vairs nebija ne mazāko šaubu! Čertophanovs soļoja pa istabu uz priekšu un atpakaļ, pie sienām vienmēr vienādi uz papēžiem apgriezdamies, kā zvērs sprostā. Viņa patmīlība cieta briesmīgi; un nevis patmīlības sāpes vien viņu mocīja: viņu plosīja izmisums, niknums žņaudza ciet elpu,' iedegās sveloša kāre atriebties. Bet pret ko? Kam atriebties? Zīdam, Jafam, Mašai, diakonam, zaglim kazakam, saviem kaimiņiem, visai pasaulei vai galu galā pašam sev? Viņam juka prāti. Viņa pēdējā, pēdējā kārts bija sista! (Sis salīdzinājums tam iepatikās.) Tagad nu viņš bija atkal visniecīgākais, visnicinātākais starp ļaudīm, pasaules apsmiekls, pēdīgais nelga, muļķis, par kuru varēja pazoboties — pat diakons!!. .. Varēja gluži-labi iedomāties, kā šis pretīgais vīkšķis tagad visiem stāstīs šo joku par sirmo zirgu un muļķa kungu . .. Nolādēts!! . . . Velti Čertophanovs pūlējās apremdināt savu izplūdušo žulti; velti viņš lūkoja sev iestāstīt, ka šis. . . šis zirgs, ja ari nav Malek Adels, tad tomēr … ir krietns zirgs un var tam nokalpot vēl ilgus gadus; tādas domas viņš tūdaļ ar sašutumu gainīja 110 sevis projām, it kā tās saturētu jaunu apvainojumu tam Malek Adelam, kura priekšā viņš jau ari bez tam jutās lielā mērā vainīgs . . .

Un kā lai ne! So kraķi, šo ādeni viņš kā stulbs, kā akls bija pielīdzinājis viņam īstajam Malek Adelam! Bet, kas attiecas uz ilgo kalpošanu, kādu viņš no šā kraķa varētu cerēt. . . nu, vai gan viņš no tiesas ies vēl kādreiz parādīt tam tādu godu un sēsties mugurā? Neparko! Nemūžam!! … Atdot viņu tatāram, atdot suņiem par barību — nekā vairāk viņš nav vērts… Ja! Tas būtu tas labākais!

Čertophanovs stundas divas vai vairāk staigāja pa savu istabu.

— Perfiška! — viņš pēkšņi nokomandēja. — Skrej tūlīt uz krogu, atnes pusspaini degvīna! Dzirdēji! Pusspaini. Un ātrāk! Ka lai degvīns bez kavēšanās būtu man galdā.

Degvīnu bez kavēšanās nogādāja uz Pan- teleja Jeremejiča galda, un viņš sāka dzert!

XIII

Kas tobrīd būtu Certophanovu redzējis, kam būtu gadījies kā aculieciniekam noraudzīties, ar kādu drūmu sarūgtinājumu viņš tukšoja glāzi pēc glāzes, — tam droši vien gluži neviļus k]ūtu baigi. Uznāca nakts; tauku svecīte vāji spīdēja uz galda. Čertophanovs vairs nestaigāja no viena kakta otrā: viņš sēdēja ar sakarsušu seju un aizmiglotām acīm, gan blenzdams grīdā, gan stingi lūkodamies tumšajā logā; pa reizi piecēlās, ielēja degvīnu, izdzēra to, atkal apsēdās un atkal stingi lūkojās vienā punktā bez kustības, — tikai elpa kļuva arvien ašāka un seja sasarka aizvien vairāk. Likās, viņā sāk briest kāda apņemšanās, no kuras viņš pats mulsa, bet ar kuru pamazām aizvien vairāk sarada; viena un tā pati doma neatlaidīgi mācās viņam virsū, arvien tuvāk un tuvāk, viena un tā pati aina tēlojās viņa acu priekšā arvien skaidrāk un skaidrāk, bet sirdī smagā reibuma dvingas iespaidā negantās dusmas pēdīgi pārvērtās tīri zvēriskā trakumā, uz lūpām šad tad parādījās ļauns smīns.

— Bet nu ir laiks — jāiet! — viņš savādā, lietišķā balsī, gandrīz kā aiz gara laika runādams, noteica. — Pietiks dīkā kvernēt!

Viņš izdzēra vēl glāzi degvīna, paņēma pāri gultai no sienas pistoli — to pašu pistoli, ar ko bija šāvis uz Mašu, pielādēja to, ielika «katram gadījumam» kabatā vēl dažus pisto- nus un devās uz zirgu stalli.

Kad viņš vēra vaļā staļļa durvis, sargs skriešus metās pie viņa, bet viņš tam uzkliedza: «Tas esmu es! Vai tu neredzi? Vā- ķies!» Sargs atkāpās mazliet pie malas. «Ej gulēt!» Čertophanovs atkal viņam uzkliedza. «Nav te tev ko sargāt! Skat, kur lielu mantu atradis, ko domājiet!» Viņš iegāja kūtī. Malek Adels . . . viltus Malek Adels gulēja uz pakaišiem. Čertophanovs iespēra tam ar kāju. «Celies augšā, vārna!» viņš izdvesa. Tad atraisīja no siles pavadu, noņēma un nometa zemē segu — un, rupji steliņģī apgriezis paklausīgo zirgu, izveda to sētā, bet no sētas lālāk pa lauku, par lielu izbrīnu sargam, kas nekādi nevarēja saprast, kurp kungs dodas nakts laikā, vezdams pie pavadas neiemautu zirgu? Kungam ko jautāt viņš, protams, baidījās un tikai noraudzījās pakaļ, kamēr tas nozuda ceļa līkumā, aiziedams uz tuvējā meža pusi.

XIV

Čertophanovs gaja lieliem soļiem, neapstādamies un neatskatīdamies; Malek Adels — sauksim to šajā vārdā līdz beigām — paklausīgi soļoja viņam pa pēdām. Nakts bija diezgan gaiša; Čertophanovs varēja saskatīt robaino meža svītru, kas kā blīvs plankums melnēja viņam pretī. Iznākot nakts dzestrumā, viņš, bez šaubām, būtu pilnīgi noreibis no izdzertā degvīna, ja … ja kāds cits vēl stiprāks reibums nebūtu sagrābis visu viņa būtni. Galva bija kļuvusi smaga, asinis spēcīgi sitās deniņos un kaklā, dunēja ausīs; bet viņa soļi bija stingri, jo viņš zināja, kurp jāiet.

Viņš bija apņēmies Malek Adelu nonāvēt; visu augu dienu viņš par to vien bija domājis… Tagad viņš bija izšķīries.

Nevar teikt, ka viņš uz šo darbu būtu gājis ar mierīgu prātu; tomēr viņš gāja ar cietu un negrozāmu apņēmību, kā iet cilvēks, kas paklausa savai pienākuma apziņai. Viņam šī «lieta» likās pavisam «vienkārša»: iznīcinot viltus Malek Adelu, viņš uzreiz būs nolīdzinājis visus rēķinus: būs ir nosodījis sevi pašu par savu muļķību, ir attaisnojis sevi sava īstenā drauga priekša, ir visai pasaulei pieradījis (Čertophanovam ļoti rūpēja «visa pasaule»), ka ar viņu nevar jokot .. . Bet — pats galvenais: līdz ar šo viltnieku viņš būs iznīcinājis ari pats sevi, jo kāda gan jēga butu viņam pēc tam vēl dzīvot? Kā tas viss kopā ietilpa viņa smadzenēs un kāpēc tas viņam rādījās tik vienkārši — to izskaidrot nebūtu viegli, kaut gan ne gluži neiespējami: pasaules aizvainots, vientuļš, bez nevienas tuvas dvēseles, bez sarkana graša naudas, turklāt vēl ar degvīna sakarsētam asinīm viņš bija tuvu vājprātam, un nav taču nekādu šaubu arī par to, ka pat vislielākajās vājprātīga cilvēka neprātībās, vismaz pēc viņa paša domām, ir tomēr sava zināma loģika un pat zināma tiesību apziņa. Čertophanovs par savam tiesībām bija pilnīgi pārliecināts: bez rnazakās stomīšanās viņš steidzas izpildīt vainīgajam piespriesto sodu, kaut gan labi neapzinādamies, kam īsti viņš piešķīra vainīga vārdu .. . Taisnību sakot, viņš daudz nedomāja par to, ko gatavojās darīt. «Jādara reiz gals, jādara gals,» šos vārdus viņš atkārtoja pats sev truli un bargi, «jādara gals! …»

Bez vainas vainīgais tecēja padevīgiem rik- sīšiem viņam aiz muguras… Bet Čertophanova sirdī nebija žēlastības.

Gar mežu, kurp viņš atveda savu zirgu, stiepās neliela grava, līdz pusei aizaugusi sīkiem ozoliņiem. Čertophanovs nokāpa tajā .. . Malek Adels paklupa un tikko neuzkrita viņam virsū.

— Nospiest, vai, tu mani gribi, nolādētais! — iekliedzās Čertophanovs un it kā aizsargādamies izrāva no kabatas pistoli. Ta nebija vairs nežēlība, ko viņš sajuta, bet savāds bezjūtības stingums, kāds, ka stasla, pārņemot cilvēku pirms nozieguma pastrādāšanas. Čertophanovs nobijās pats no savas balss — tik mežonīgi tā noskanēja zem tumšo zaru nojumes, mitruma un trūdu smakas piesātinātajā meža gravā! Turklāt vel it kā par atbildi viņa izsaucienam kāds liels putns ar troksni nožvīgoja koka galotnē viņam virs galvas . . . Čertophanovs nodrebēja. Bija tā, it ka viņš būtu pamodinājis liecinieku savam darbam — un kur vēl? Sajā vientuļajā vietā, kur nebūtu vajadzējis sastapt nevienas dzīvas būtnes…

Vācies, sātan, uz visām četrām debess pusēm! — viņš nošņāca caur zobiem, palaizdams vaļā Malek Adela pavadu, un atvēzējies iesita ar pistoles spalu viņam pa plecu. Malek Adels tūdaļ pagriezās atpakaļ, izrāpās no gravas… un aizskrēja. Viņa pakavu troksnis nebija sadzirdams ilgi: sacelies vējš sajauca un izklīdināja visas skaņas.

Čertophanovs arī izkāpa lēnām no gravas, iznāca mežmalā un gausiem soļiem vilkās pa ceļu uz mājām. Viņš bija stipri nemierā ar sevi; grūtums, ko viņš bija sajutis galvā un sirdi, tagad izlija pa visiem locekļiem; viņš soļoja sapīcis, drūms, neapmierināts, izsalcis — it kā kāds būtu viņu apvainojis, atņēmis viņam medījumu, barību …

No sava nodoma piepildīšanas iztraucēts pašslepkava pazīst tamlīdzīgas sajūtas.

Piepeši kāds piegrūdās viņam pie muguras starp kamiešiem. Viņš atskatījās… Ceļa vidū stāvēja Malek Adels. Viņš bija sekojis savam saimniekam, bija pieskāries tam ar purnu … bija ziņojis, ka viņš tepat ir…

— Ā! — Čertophanovs iekliedzās. — Tu pats, tu pats atnāci pēc savas nāves! Tad še tev!

Acumirkli viņš izrāva pistoli, uzvilka gaili, pielika strobu Malek Adelam pie pieres un izšāva …

Nabaga lopiņš pasitās sāņus, saslējās pakaļkājās, atlēca soju desmit nost un tad smagi nogāzās un sāka krākt, raustīdamies un valstīdamies pa zemi…

Čertophanovs aizspieda abām rokām sev ausis un metās bēgt. Ceļi viņam ļodzījās. Reibums, niknums, trulā, iedomīgā pašpārliecība — viss uzreiz bija izkūpējis. Palika tikai kauna un neģēlības sajūta — un apziņa, ka tagad nu viņš arī pats ar sevi ir galā.

Nedēļas sešas vēlāk kazaciņš Perfiška uzskatīja par savu pienākumu apstādināt gar Bezsonovas ciemu braucošo policijas pristavu.

—  Ko tu gribi? — kārtības uzturētājs jautāja.

—   Lūdzu jūsu labdzimtību ienākt mūsu mājā, — kazaciņš, zemu palocīdamies, atbildēja. — Pantelejs Jeremejičs laikam taisās mirt; par to es arī baidos.

—   Kā? Mirt? — pristavs pārjautāja.

—   Tieši tā. No sākuma katru dienu dzēra degvīnu, bet tagad guļ gultā un ir jau pārāk vārgs kļuvis. Man tā liekas, ka arī saprast kungs vairs nekā nesaprot. Pavisam bez valodas.

Pristavs izkāpa no ratiem. — Nu, un ko tu? Vismaz taču pēc mācītāja būsi aizgājis? Vai kungs pie svētā vakariņa ir pieņemts?

—   Nē-ē.

Pristavs sarauca pieri. — Kā tad tu šitā, brālīt? Vai tā drīkst, ko? Vai tu nezini, ka par to draud … liela atbildība — ko?

—   Es jau viņam ir aizvakar, ir vakar vaicāju, — kazaciņš sabijies atteica, — sak, Pan- telej Jeremejič, vai nepavēlēsiet aizskriet pēc mācītāja? — Turi muti, viņš saka, muļķi. Nejaucies, kur nav tava darīšana. — Bet, kad es šodien atkal ierunājos, — tikai paskatījās manī — un ūsas pašķobīja.

—   Un viņš daurlz degvina izdzēra? — pris- tavs jautāja.

—   Dikten daudz! Bet esicl nu tik žēlīgi, jūsu labdzimtība, ienāciet pie viņa istabā!

—   Nu ved! — pristavs norūca un gāja līdzi Perfiškam.

Viņu sagaidīja savāda aina.

Drēgnā un tumšā mājas dibenistabā uba- dzīgā, ar zirga segu apklātā gultā, salocītu pinkainu apmetni spilvena vietā, gulēja Čertophanovs, ne vairs bāls, bet dzeltenīgi za]š, kādi mēdz būt miroņi, iekritušām acīm zem spīdīgiem plakstiņiem un smailu, bet vēl joprojām pasarkanu degunu virs izspūrušajām ūsām. Viņš gulēja, ģērbies savā mūžīgajā arhalukā, ar patronam uz krūtīm un zilām čerkesu platbiksēm kājās. Papaha ar aveņkrāsas dibenu aizsedza viņa pieri līdz pat uzacīm. Vienā rokā Čertophanovs turēja mednieka jājampātagu, otrā — Mašas pēdējo dāvanu: rakstiem izšūdinātu tabakas maku. Blakus gultai uz galda stāvēja tukšs stops, bet gultas galvgalī pie sienas bija ar kniepadatām piesprausti divi akvareļa zīmējumi: uz viena, cik to varēja noprast, bija resns cilvēks ar ģitāru — laikam gan Nedopjuskins; otra bija tēlots auļojošs jātnieks… Zirgs izskatījās pēc tiem teiksmainajiem dzīvniekiem, kādus bērni zīmē uz sienam un sētam; bet zirga rūpīgi iztušēta, abolainā spalva un patronu tvertņu rindas uz jātnieka krūtīm neatstāja ne mazāko šaubu, ka šinī zīmējumā attēlots pats Pantelejs Jeremejičs Malek Adela mugurā.

Pristavs skatījās izbrīnījies un nezināja, ko iesākt. Istabā valdīja kapa klusums. «Bet viņš taču ir jau nomiris,» viņš nodomāja un, pacēlis balsi, skaļāk sacīja:

- Pantelej Jeremejič! Dzirdiet, Pantelej Jeremejič!

Tad notika kas neparasts. Certophanova acis gausi atdarījās, izdzisušās acu zīlītes pagriezās papriekšu no labās puses uz kreiso, tad no kreisās uz labo, apstājās pie apmeklētāja, ieraudzīja to . . . Blāvajos acu baltumos kaut kas iedzirkstījās, pavīdēja kaut kas līdzīgs skatienam, — zilganās lūpas pamazam atjipa viena no otras un atskanēja aizsmakusi balss — jau tiešām ka no kapa:

—   Mirst senas cilts muižnieks Pantelejs Čertophanovs; kas var viņam to aizliegt? Viņš nav nevienam paradā, ne no viena nekā neprasa … Ļaudis, atstājiet viņu! Ejiet!

Roka ar pātagu mēģināja pacelties . . . Velti! Lūpas atkal salipa kopa, acis aizdarījas - un Čertophanovs atkal gulēja savā cietajā gultā kā bluķis, salicis pēdas cieši kopā.

—   Kad nomirst, tad padod ziņu, — no istabas iziedams, pristavs pačukstēja Perfiš- kam, — un pēc mācītāja, es tā domāju, var arī vēl tagad aiziet. Kārtība jāievēro, jāsniedz viņam pēdējais svaidījums.

Perfiška tai pašā dienā aizgāja pēc mācītāja; bet jau nākamajā rītā viņam bija jāziņo pristavam: Pantelejs Jeremejičs nomiris tai pašā naktī.

Kad viņu glabāja, viņa šķirstam paka] gāja divi cilvēki: kazaciņš Perfiška un Mošels Leiba. Vēsts par Čertophanova nāvi nezkādā ceļā bija nonākusi arī līdz žīdam, — un viņš nebija kavējies parādīt pēdējo godu savarn labdarim.

DZĪVAIS MIRONIS

Ciešanu un sāpju zeme — Mana dzimtā krievu zeme!

F. Tjutlevs

Franču paruna saka: «Sauss zvejnieks un slapjš mednieks izskatās bēdīgi.» Tā kā es nekad neesmu aizrāvies ar zveju, tad nevaru spriest, ko zvejnieks sajūt saulainā laikā un cik lielā mērā prieks par lietus laikā iegūto bagāto zveju atsver nepatīkamo sajūtu, kāda ceļas no izmirkšanas. Bet medniekam lietus ir tīrā nelaime. Tieši tāda nelaime uzbruka mums ar Jermolaju kādā no mūsu braucieniem uz rubeņu medībām Belovas apriņķī. Lietus nemitējās kopš pašas rītausmas. Ko tikai mēs nedarījām, lai paglābtos: gan sedzām galvu ar saviem gumijotiem apmetnī- šiem, gan zem kokiem stājāmies, lai mazāk pilētu virsū … Ūdensdrošie apmetņi, nerunājot nemaz par to, ka tik stipri traucēja šaušanu, visnekaunīgākā veidā laida cauri ūdeni; bet zem kokiem sākumā tiešām lietus virsū it kā nepilēja, toties vēlāk lapotnē sa- krajies slapjums pēkšņi izrāvās cauri, un tad no katra zariņa gāzās mums virsū kā no jumta notekas; saltas straumītes spiedās aiz apkakles, tecēja gar muguru lejup . . . Bet tā jau ir pēdīgā nejēdzībai — kā par to izteicās Jermolajs.

—   Nē, Pēter Petrovič, — viņš beidzot izsaucās, — tā nu gan nevar!.. . Šodien medīt nav iespējams. Suņiem oža pazūd, šautenes nesprāgst .. . Tpu! Posta reize!

—   Ko tad lai dara? — es jautāju.

Lūk, ko. Brauksim uz Aleksejevku. Jūs varbūt vēl nezināt — ir tāds mazs ciematiņš, — pieder jūsu māmiņai; verstis astoņas no šejienes. Tur pārgulēsim nakti, bet rītā …

—   Brauksim šurp atpakaļ?

—   Nē, šurp vairs ne … Aiz Aleksejevkas man ir zināmas tādas vietas .. . Daudz vairāk rubeņu nekā te!

Es nemēģināju savu ce)a biedru izprašņāt, kālab viņš nav rriani vedis taisnā ceļā uz «tām vietām», un mēs tai pašā dienā atbraucam manas māmiņas ciematiņā, par kuru, jāatzīstas, līdz tai dienai man nebija ne jausmas, ka tāds maz pastāv. Izrādījās, ka pie šā ciematiņa bija arī neliela kungu māja — visai veca, bet neapdzīvota un tāpēc tīra; es tajā pavadīju diezgan mierīgu nakti.

Otrā rītā es uzmodos ļoti agri. Saule bija tikko uzlēkusi; pie debesīm nebija ne mākonīša; apkārtne zaigoja divkāršā mirdzumā: jaunās rīta saules un vakarējā lietus mirdzumā.

Kamēr man jūdza zirgus, es izgāju paklejot pa nelielu, kādreizēju augļu, bet tagad pilnīgi aizlaistu dārzu, kas no visām pusēm iekļāva kungu mājiņu ar savu smaržu pilno, sulīgo biezokni. Ai, cik labi bija atrasties brīvā gaisā zem dzidrām debesīm, kur šūpojas cīruļi, no kurienes kā sudraba pērļu virknes birst lejup viņu skanīgo balsu trilleri! Viņi droši vien uz saviem spārniem līdzi bija paņēmuši rīt.i rasas pilienus, un viņu dziesmas likās rasas piebārstītas. Es pat cepuri noņēmu no galvas un elpoju līksmi — ar pilnu krūti. .. Nelielas gravas nogāzē, pie pašas sētiņas, bija redzama bišu drava; turp veda šaura taciņa, ka glodenīte aizlocīdamās pa nezāļu un nātru biezokni, kuram pāri stiepās nez no kurienes ieviesušos tumšzaļu kaņepju smailās galotnes.

Es sāku iet pa šo taciņu un aizgāju līdz dravai. Tai blakus atradās no klūgām sapīts šķūnītis, tā dēvētā bišu mājiņa, kur ziemu novieto bišu stropus. Es palūkojos pa pusatvērtajām durvīm, iekšā viss tumšs, kluss, sauss, smaržo pēc piparmētrām un melisas. Kaktā uztaisīta lāviņa, uz tās ar segu apklāts kāds mazs stāviņš … Es jau grasījos iet projām . . .

Kundziņ, dzi, kundziņ! Pēter Petrovič! — es izdzirdu vārgu, gausu un aizsmakušu balsi ka purva grīšļa čaukstoņu.

Es apstājos.

—   Pēter Petrovič! Lūdzami, panāclel šurp! — balss atkārtoja. Tā nāca no kakta, no lāviņas. '

Es piegāju tuvāk — un vai sastingu aiz brīnumiem. Kaktā gulēja dzīva cilvēka būtne — bet kā viņa izskatījās!

Galva pilnīgi izžuvusi, nodzeltējusi, viscaur vienādā, it kā bronzas krāsā, — īsteni kā senlaiku svētbilde; deguns plāns kā naža asmens; lūpas gandrīz nav saredzamas, — balti vizmo tikai zobi un acis, un no lakatiņa apakšas ■ii/, pieres spraucas plānas dzeltenu matu šķipsniņas. Zem zoda gar segas malu, lēni kusftinot kā stiebriņus tievus pirkstus, taustījās d,ivas sīkas rociņas tādā pašā bronzas krāsā. jF-s ielūkojos ciešāk: seja ne tikvien kā nebija nelīta, bet bija pat daiļa, tikai drausmīga, neparasta. Vēl jo drausmīgāka viņa man likās tā<tē], ka pēc viņas izteiksmes, pēc metālisko vaigu kustēšanās es redzēju,- ka •viņa pūlējās smaidīt… pūlējās, bet nespēja.

—  Jūs mani vairs nepazīstat, kungs? — tā pati balss atkal čukstēja; šķita, ka skaņas it kā izgaisa uz tikko kustošām lūpām.

—     Kā gan lai mani arī pazītu! Es esmu ; Lukerja … Atcerieties, tā pati, kas pie jūsu  māmiņas Spasķas ciemā rotaļas vadīja. Vai jūs atceraties, e s vēl biju dziesmu sācēja?

— Lukerja! es iesaucos. — Vai tiešām tu? Vai tas iespējams?

—  »es Jā, kungs, es pati … Es . .. Lukerja.

Nezināju, ko sacīt, un ka apstulbis raudzījos šajā tumšajā, nekustīgajā sejā, kas lūkojās uz mani gaišām, nedzīvām acīm. Vai tas bija iespējams? Šī mūmija esot Lukerja, pirmā skaistule visā mūsu muižā! — Staltā, pilnīgā sārtvaidze, nebedīgā smējēja, dejotāja, dziedātāja! Lukerja, gudriniece Lukerja, ap kuru lakstojās visi mūsu jaunie puiši, pēc kuras arī es pats slepenībā skumu — toreiz, būdams sešpadsmit gadu vecs puika!

—   Apžēlojies, Lukerja, — es pēdīgi sacīju, — kas ar tevi noticis?

—   Gadījās, tāda nelaime! Bet jūs, kungs, nenoniciniet mani, nedairieties manis manas nelaimes pēc, — apsēdieties, luk, šite uz baļ- ļiņas, — tā ir tuvāk, citādi jūs nevarēsiet mani sadzirdēt… Redziet nu, kas es par brangu gaviļotāju esmu kļuvusi!… Ai, cik es esmu priecīga, ka dabūju jūs redzēt! Kā jūs nokļuvāt Aleksejevkā?

Lukerja runāja ļoti klusi un vārgi, bet bez apstājas.

—   Mednieks Jermolajs mani šurp atveda. Bet pastāsti nu man …

—   Pastāstīt jums par savu nelaimi? Nu labi, kungs. Tas nolika ar mani jau seti, pirms gadiem sešiem vai septiņiem. es toreiz biju tikko saderināta ar Vasiliju Poļa- kovu — vai atminaties, viņš bija tāds stalts, sprogains puisis, vēl pie jūsu māmiņas par bufetnieku kalpoja? Bet nē, jūs toreiz vairs nemaz uz laukiem nedzīvojāt: bijāt aizbraucis uz Maskavu, uz skolām. Mēs ar Vasiliju bijām stipri iemīļojuši viens otru, viņš vien man prātā stāvēja, — un tas bija pavasarī. Un tā nu reiz naktī.. . nebija vairs tālu līdz gaismai . . . miegs man nenāk un nenāk: lakstīgala dārzā pogo tik brīnišķīgi, tik saldi! .. . Es nevarēju nociesties, uzcēlos un izgāju ārā uz lievenēm paklausīties. Lakstīgala tā loka, tā loka un velk, un trikšķina . . . Un uzreiz man tā izliekas, kā kad mani kāds sauktu ar Vasjas balsi: — Lūša!… Es pagriezos paskatīties, bet — laikam ar to neizgulēto miegu — biju paspērusi kāju balkona malai pāri un — plaukš! — zemē. Un likās, ka nebiju nemaz tik stipri sasitusies, tāpēc ka pati drīz vien piecēlos un pali aizgāju atpakaļ uz istabu. Tikai iekšās man bija kaut kas it kā pārtrūcis . . . Atļaujiet, kungs, atelpot… mazu brītiņu . ..

Lukerja apklusa, un es ar izbrīnu lūkojos viņā. Man bija brīnums it īpaši par to, ka viņa visu to stāstīja gandriz jautri, bez nopūtām un bez vaidēšanas, ne druskas nesūdzēdamās un netīkodama, lai viņu žēlotu.

— Un tā kopš tā paša atgadījuma, — Lukerja turpināja, — es sāku kalst un dēdēt; kļuvu melna, staigāt bija grūti, bet pēc tam, — skat, kājas jau nemaz vairs neklausa, nevaru ne stāvēt, ne sēdēt: gulēt vien tīkas. Negribas ne dzert, ne ēst; kļūst aizvien sliktāk un sliktāk. Jūsu māmiņa no savas labas sirds arī ārstiem mani rādīja, aizsūtīja uz slimnīcu. Bet viegluma no tā nekāda netika. Un neviens dakteris nevarēja pat pateikt, kas tā man par slimību. Ko tikai visu ar mani neizdarijās: ar karstu dzelzi muguru dedzināja, kapātos ledos sēdināja, — nelīdz nekas. Beidzot sastingu pavisam … Un tad kungi nosprieda, ka ilgāk mani dziedināt butu velti, bet kungu mājā turēt kroplus nav ērti, — nu tad mani šurp ari atveda, tāpēc ka te man dzīvo radinieki. Un tā es te nu dzīvoju, kā redzat.

Lukerja atkal apklusa un atkal mēģināja pasmaidīt.

—  Bet tavs stāvoklis taču ir šaušalīgs! —es iesaucos… un, nezinādams, ko vēl sacīt, ievaicājos: — Bet ko Poļakovs, Vasilijs? Jāatzīstas, šis jautājums bija loti muļķīgs.

Lukerja mazliet novērsa acis.

—   Ko Poļakovs? Paserojas, pasērojās un apprecēja citu, kādu meiteni no Gļinnajas. Vai jūs Gļinnajas ciemu zināt? No šejienes nav tālu. Viņu sauc Agrafena. Viņš gan mani bezgala mīlēja, bet jauns cilvēks — nevar jau palikt neprecējies. Un kada gan es viņam varēju būt vairs draudzene? Bet sievu viņš sev atrada labu un tikušu, — arī bērniņi viņiem ir. Viņš te kaimiņos kantorī strādā: jūsu māmiņa izdeva Poļakovam pasi un viņam, paldies dievam, iet ļoti labi.

Tātad tu tikai guli un guli? — es atkal iejautājos.

Lūk, še, tā ir guļu, kungs, — jau septīto gadiņu. Vasarā guļu te šķūnītī, bet, kad sāk salt, tad mani pārnes pirts priekšiņā. Tad guļu tur.

—  Kas tad tevi pierauga? Kas tevi apkopj'?

—   Ir jau te tādi labi cilvēki arī, kas mani nepamet. Un vai nu man kādas lielas kopšanas vajag? Est, jāsaka, neēdu tikpat kā nekā, bet ūdens — raug, še, krūzītē, — vienmēr man tepat pa rokai nolikts, skaidrs, tīrs avota ūdentiņš. Pēc krūzītes pasniegties es varu pati: ar vienu roku es varu vēl šo to darīt. Nu, un te ir kāda meitene, bārenīte; šad un tad atskrien apraudzīt, — lai viņai paldies. Nupat vēl bija te … Vai jūs viņu nesatikāt? Tāda glītiņa, balta. Viņa arvien atnes man puķes. Man ļoti patīk puķes. Dārza puķu mums nav, — bija, bet iznīka. Bet arī lauku puķītes ir jaukas: smaržo vēl labāk par dārza puķēm. Kā tās pašas kreimenītes… ko gan vēl tīkamāku!

—   Un tev vienai nav garlaicīgi, nav baigi, mana nabaga Lukerja?

—   Bet ko lai dara? Negribu melot, — sākumā bija gan grūti; bet vēlāk pieradu, nocietēju — un nekas; dažam labam ir vēl sliktāk.

—   Kā tā?

—   Dažam nav pat ne kur piemesties! Dažs ir akls vai kurls! Bet es, paldies dievam, redzu labi un visu varu dzirdēt. Visu. Kurmis rokas zem zemes — arī to es dzirdu. Un visādas smaržas es varu sajust, pat to visvājāko! Vai uzzied griķi laukā vai dārzā liepa — tas man nav nemaz jāstāsta: es pati pirmā to pamanu. Kad tikai vējiņš no tās puses uzpūš. Nē, kam kaitināt dievu, — daudziem ir vēl sliktāk. Teiksim kaut vai to vienu: dažs labs vesels cilvēks gaužām viegli var nodarīt grēku; bet no manis grēks pats aizgājis. Viendien Alekseja tēvs, mūsu mācītājs, atnāca pie manis ar svēto vakarēdienu, un tā viņš man saka: tevi jau, viņš saka, pie grēksūdzes nemaz nav ko pieņemt: vai nu tu savā stāvokli vari ko nogrēkot? — Bet es viņam atbildēju: bet ja domās nogrēkojas, tētiņ? — Nu, viņš saka un pats smejas, tas nav nekāds lielais grēks.

—   Bet es jau laikam arī domās daudz negrēkoju, — Lukerja runāja tālāk, — tāpēc, ka es sevi esmu tā pieradinājusi, ka nav brīv domāt un vēl jo vairāk — nevajag nodoties atmiņām. Tā ātrāk aiztek laiks.

Jāatzīstas, cs pabrīnījos.

—   Tu, Lukerja, taču vienmēr esi viena, tikai viena: kā tad tu vari atvairīt, lai domas tev nespiežas galvā? Vai tu visu laiku guli aizmigusi?

—   Ai nē, kungs! Reizēm es nepavisam nevaru aizmigt. Lai gan lielu sāpju man nav, bet tur iekšā man pastāvīgi smeldz un tāpat arī kaulos — nejauj izgulēties, kā nākas. Nē… bet es tikai tāpat vien guļu un guļu savu guļamo — un nedomāju nekā: jūtu, ka esmu dzīva, ka elpoju, — un tik no manis tad arī ir. Lūkojos, klausos. Dravā hiles san un dūc; uz jumta nolaižas balodītis un padūdo; ca|u māte dažreiz ienāk ar cālēniem drupati- i,ias paknābāt; pa reizei ielido ari kāds zvirbulis vai taurenītis, — un rrian ir prieks! Aizpērnā vasarā bezdelīgas tur tajā stūrī pat sev perēklīti novija un bērniņus izpereja. Cik tas bija brīnišķīgi! — Atlaižas viena, pieplok ligzdiņai, pabaro bērnus — un projām! Skaties, tas vietā klāt jau otra. Dažreiz iekšā neielaižas, bet aizlido gar atvērtām durvīm garām, bet bērniņi — nu tikai čiepstēt un knābīšus plātīt … Es viņus arī otra pavasarī gaidīju, bet kāds šejienes mednieks, ta stasta, esot tos ar šauteni nošāvis. Redz, kur sev lielu mantu atradis! Bezdelīga tikko labas vaboles lielumā . . . Kadi gan jūs, mednieku kungi, esat ļauni ļaudis!

Es bezdelīgu nešauju, — es pasteidzos iebilst.

Vai atkal vienu citu reizi, — Lukerja atsāka, — tad nu gan bija smiekli! Ticiet neticiet — zaķis ieskrēja! Vai nu suņi, vai, bija dzinušies pakaļ, tikai viņš taisni pa durvīm iekšā kā kamols!… Atsēdās tepat pavisam tuvu — un ilgi ilgi tā sēdēja, degunu grozīdams un ūsas šķobīdams, kā īsts oficieris! Arī uz mani skatījās. Droši vien noprata, ka no manis nav jābīstas. Pēdīgi pieceļas, piecil- poja pie durvīm, apstājās uz sliekšņa, palūkojas apkārt — un tik ir redzēt! Tik jocīgi!

Lukerja paraudzījās manī… sak, vai nav tiesa — jocīgi! Viņai par prieku, es pasmējos. Viņa pakošļaja izkaltušās lūpas.

—   Ziemu — tad nu gan sliktāk, — tāpēc ka tumsa. Svecīti dedzināt žēl . . . un kalab? Kaut gan cs protu lasīt un arvien karoju palasīties, bet ko lai lasu? Grāmatu te nekādu nav; bet, ja arī bijušas, kā lai es noturu gra- rnatu rokā? Alekseja tēvs atnesa man laika kavēšanai kalendāru; bet, redzēdams, ka no tā nekāda labuma nav, atkal paņēma un aiznesa. Bet, lai nu arī tumsa, tomēr uz ko paklausīties man ir: circenis iecirpstas, pelīte kaut kur paskrubinās. Raug, te tad nu ir labi neka nedomāt!

Vai arī es skaitu lūgšanas, — Lukerja mazliet atpūtusies turpināja. -— Tikai daudz es viņu neprotu, to lūgsnu. Un ko es dievam uzmākšos? Ko lai es no viņa varu lūgt? Viņš pats labāk par mani zina, kā man vajag. Viņš ir uzlicis man krustu — tātad viņš mani mīl. Tā mums ir vēlēts to saprast. Noskaitu tēvreizi, lūgsnu dievmātei. Akatistu visiem skumstošiem, — un gulu atkal bez nevienas domiņas. Un — nekas!

Pagāja minūte, varbūt divas. Es nepārtraucu klusumu un nekustējos uz b-iļļiņas dibena, kur sēdēju. Manā priekšā guļošās nelaimīgās, dzīvās būtnes it kā pārakmeņotā, nežēlīgā nekustība pielipa ari man: arī es biju it kā sastindzis.

— Paklausies, Lukerja, — es beidzot iesāku, paklausies, ko tev teikšu. Vai gribi,

es likšu tevi ievietot slimnīcā, labā slimnīcā, pilsētā? Kas var zināt, var but, ka tevi vēl izdziedinās? Un vismaz tu tur nebūsi vairs viena …

Lukerja tikko manāmi pakustināja uzacis.

Ai nē, kungs, — viņa čukstēdama bažīgi atteica, — nevediet mani uz slimnīcu, neaiztieciet mani. Tur man būs tikai vēl grūtākas mokas jāpanes. Kur nu mani vairs izdziedinās!… Tā jau viņureiz te bija atbraucis viens dakteris; iegribēja mani apskatīt. Es viņu lūdzos: nekustiniet mani, dieva deļ. Kas tev to deva! Sāka mani grozīt, rokas, kājas lauzīt un staipīt: es to daru, viņš saka, zinātnes dēj; tālabad, redzi, es esmu dienesta cilvēks, mācīts vīrs! Un tu, viņš saka, nelūko man pretoties, tāpēc ka man par maniem darbiem ir ordenis kaklā un es jūsu pašu — muļķu labā vien jau nopūlos. Izmocīja, izmocīja mani, nosauca manu slimību tādā ērmotā vārdā — un tā arī aizbrauca. Bet man pēc tam veselu nedēļu visi kauliņi smeldza. Jūs sakāt, ka es esmu viena pati, vienmēr tikai viena pati. Nē, ne vienmēr. Pie manis atnāk. Es esmu mierīga, rāma — nekam nekaitu. Vai nu zemnieku skuķi atnāk, patērzē, vai kāda svētceļniece iegriežas, pastāsta par Jeruzalemi, par Kijevu, par svētajām pilsētām. Un man arī nav nemaz bailes palikt vienai. Pat vēl labāk, nudien! … Nē, nekustiniet vis mani, kungs, nevediet uz slimnīcu … Paldies jums, jūs esat labs, tikai neaiztieciet mani, dārgais!

—   Nu, kā vēlies, Lukerja, kā vēlies. Es jau tik tev labu gribēju . ..

—   Zinu, kungs, ka gribējāt labu. Jā, mīļo kundziņ, kurš gan spēj otram palīdzēt? Kurš var ieskatīties otra dvēselē? Lai palīdz ikviens pats sev! Ticiet neticiet — bet es reizēm guļu šitā viena pati… un man ir tā, kā kad visā pasaulē nebūtu vairāk neviena cilvēka. Tikai es viena vienīgā esmu dzīva! Un tad ir tā, it kā mani kas apskaidrotu … Un tad es sāku prātot — pavisam brīnišķīgi!

—   Par ko tad tu prāto, Lukerja?

—  To arī, kungs, nekādi nevaru pateikt: ka lai vārdos to izskaidro? Un pēcāk jau tas tāpat aizmirstas arī. Tas uznāk kā mākonītis, nolīst, kļūst tik labi un viegli; bet, kas tas bija, — nevar saprast! Man tikai liekas tā: bijuši ap mani cilvēki, tad nekā tāda nebūtu, un es tad cita nekā nesajustu kā tikai savu nelaimi.

Lukerja ar grūtībām nopūtās: ari krūtis viņai negribēja klausīt — tāpat kā pārējie locekļi.

—   Kad es tā paskatos uz jums, kungs, — viņa no jauna atsāka, — tad redzu, ka jums laikam manis stipri žēl. Bet es jau neesmu nemaz tik stipri žēlojama. Tā, piemēram, es jums vēl ko pateikšu: es pa reizei arī tagad vēl… Jūs taču atceraties, kāda es savā laikā biju jautrīte? Velna skuķis! … Un vai zināt

ko? Es arī tagad vēl dziedu vecās dziesmas.

—   Dziesmas? .. . Tu?

Ja, dziesmas. Senās dziesmas: rotaļu dziesmas, zīlēšanas dziesmas, saulgriežu dziesmas — visvisādas! Es jau to daudz zināju un neesmu aizmirsusi. Vien tikai dejas dziesmas vairs nedziedu — tās manā tagadējā stāvoklī nepiedien.

Bet kā tad tu tas dziedi … pie sevis, klusēdama?

Klusēdama arī un ar balsi arī. Skaļi gan nevaru, bet saprast tomēr var. Es jums nupat stāstīju — pie manis nāk meitenīte. Viņa ir barenīte, tātad jo apķērīga. Es tad nu mācu savas dziesmas viņai. Četras viņa ir jau iemācījusies. Jūs neticat? Pag, es jums tūlīt…

Lukerja atvilka elpu . . . Doma par to, ka šī pa pusei mirusi būtne gatavojas dziedāt, negribot piepildīja mani ar šaušalām. Bet, iekāru es paguvu izteikt kādu vārdu, — man ausīs ietrīcējās lena, tikko dzirdama, bet tīra un pareiza skaņa … tai sekoja otra, trešā . . . «Pļavās plašajās,» Lukerja dziedāja. Viņai dziedot, nekas nepārvērtās viņas pārakmeņotās sejas izteiksmē, pat acis lūkojas tāpat nekustīgi. Bet šī vārgā, piepūlētā, kā dūmu strūkliņa līgojošā bēdu balstiņa skanēja skanēja tik aizkustinoši, viņai tik ļoti gribējās izliet tajā visu savu dvēseli … Es nejutu vairs drausmu, tikai neizsakāms žēlums sažņaudza sirdi.

—  Ai, nevaru! — viņa piepeši sacīja.

— Trūkst spēcina . . . Man tik liels prieks, ka jus atnācāt.

Viņa aizvēra acis.

Es uzliku roku uz viņas sīkajiem, saltajiem pirkstiņiem . . . Viņa palūkojās mani, un viņas tumšie acu plakstiņi ar zeltītam acu skropstām ka seno laiku statujām atkal aizvērās. Pec īsa mirkļa tie pustumsā ievizējās… Tos bija saslapinājusi asara.

Es sēdēju vēl arvien tāpat nekustēdamies.

Ek, kāda es esmu! — Lukerja pēkšņi ieteicās ar jaunu, negaidītu spēku un, acis plati atvērusi, pūlējās, skropstas mirkšķinot, nokratīt no tām asaru. — Vai tas nav kauns? Ko cs te ta? Man sen nebija nekas tāds atgadījies . . . Kopš pašas tas dienas, kad Po- ļakovu Vasja bija pie manis atnācis pērnajā pavasarī. Kamēr viņš sēdēja pie manis un runājās, — tikām vēl nekas; bet, kad viņš aiz- gāja, — tad gan cs vienatnē krietni izraudājos! Kur bija radušās asaras, kur ne! … Bet mums, meitiešiem, jau asaras naudu nemaksā. Kungs, — viņa piebilda, — jums, kazi, ir mutautiņš… Nebīstieties, ka es tāda, noslaukiet man acis!

Es pasteidzos izpildīt viņas vēlēšanos — un atstāju savu mutautiņu viņai. Sākumā viņa atteicās to pieņemt . . . sak, kam nu man tādas dāvanas? Mutautiņš bija ļoti vienkāršs, bet tīrs un balts. Pēcāk viņa tomēr satvēra to savos nevarīgajos pirkstos un vairs neizlaida. Pieradis pie tumsas, kada mēs abi atradāmies, es tagad varēju skaidri saredzēt viņas sejas pantus, varēju saskatīt pat vieglo sārtumu, kas bija iesities viņas bronzas vaigos; varēju noģist šajā sejā, — vismaz man ta likās, — viņas bijušā daiļuma pēdas.

— Jūs, kungs, man jautājāt, — Lukerja atkal ierunājās, — vai es aizmiegot arī? Pa īstam gulēt es tiešām guļu diezgan reti; bet, kad aizmiegu, ikreiz redzu sapņus — jaukus sapņus! Sapnī es nekad neesmu slima, bet vienmēr jauna un vesela … Bet tikai viena nelaime: kad pamostos, sak, nupat labi izstaipīšos, bet nekā — visi locekļi kā sakalti. Reiz man bija tāds brīnišķīgs sapnis! Gribat, es jums pastāstīšu? Nu, klausieties. Es redzu, it kā es stāvētu laukā, visapkārt rudzi, tādi gari, nobrieduši, gluži kā apzeltīti! Un man līdzi skrien sarkanbrūns suņuks, briesmīgi negants — un visu laiku tīko man iekost. Un it kā man rokā ir sirpis un nevis parastais sirpis, bet pats mēness, tāds, kāds viņš ir, kad pēc sirpja izskatās. Un man nu ar šo mēnesi ir tas rudzu lauks jānopļauj — viss līdz galam. Bet es esmu dienas karstumā nogurusi, mēness žilbina acis, un man uznāk slinkums; bet visapkārt zied rudzpuķītes, tādas lielas vien! Un visas ir pagriezušas galviņas uz mani. Un es domāju: saplūkšu tās rudzpuķītes; Vasja teicās atnākt — tad nu novīšu papriekš sev vainadziņu — gan jau rudzus nopļaušu. Sāku plūkt puķes, bet tās man turpat pirkstos irst un irst laukā, dari, ko gribi! Un es nekādi nevaru savu vainadziņu novīt. Un tad uzreiz es dzirdu — kāds nāk pie manis tik tuvu, tik tuvu un sauc: — Lūša! Lūša!… — Vai! — es domāju, nu ir slikti — nepaguvu! Nu, viss viens: uzlikšos sev galvā rudzpuķu vainaga vietā šo mēnesi. IJzlikos sev mēnesi galvā kā vainagu un uzreiz pati sāku mirdzēt, lauks no manis pielijās ar zelta gaismu. Skatos — pa pašiem vārpu galiem kāds tik ātri slīd uz mani, tikai tas nav Vasja, — bet pats Kristus! Kā es pazinu, ka tas ir Kristus, — pati nezinu, uz svētbildēm viņš nav tāds, — bet tomēr tas bija viņš! Bez bārdas, slaiks, jauns, baltā tērpā, tikai josta zelta, un sniedz man pretī rociņu. «Nebaiļojies,» viņš saka, «mana izgreznotā līgava, nāc man līdzi; tu man debesīs dziesmu rotaļas vadīsi un paradīzes melodijas spēlēsi.» Es plaktin pieplaku pie viņa rokas! Bet te mans šunelis tūlīt klāt un iekožas man kājās … Bet tai pašā mirklī mēs pacēlāmies gaisā! Viņš pa priekšu … Spārni viņam izplētās pāri visām debesīm, slaidi kā kaijai, un es viņam pakaļ! Un sunim bija no manis jāatstājas. Un tad tikai es sapratu, ka tas šunelis ir mana slimība un ka debesu valstībā viņam vieta nebūs.

Lukerja uz brītiņu apklusa.

— Un citā reizē es redzēju tādu sapni, — viņa atsāka no jauna, — bet var arī būt, ka tā man bija tāda parādība, — cs tur netieku gudra. Man rādījās, ka es guļu šai pašā šķūnītī un pie manis atnāk mani vecāki tētiņš ar māmiņu — un zemu man paklanās, bet sacīt nesaka paši ne vārda. Un es viņiem jautāju: par ko jūs, tētiņ un marniņ, man klanāties? Un viņi man saka: par to, ka tu šai pasaulē ciet tik daudz moku; ar to tu esi ne sev vien atņēmusi dvēseles grūtumu, bet arī no mums novēlusi lielu smagumu. Un mums viņa pasaulē ir tagad daudz labak. Ar saviem grēkiem tu esi jau tikusi galā; tagad tu izcīni uzvaru pār mūsu grēkiem. To pateikuši, mani vecāki atkal man zemu palocījās — un nebija vairs redzami, palika redz.amas tikai kailas sienas vien. Pec tam es ilgi biju lielā neziņā, kas tas man ir bijis. Arī cienīgtēvam, grēkus sūdzot, izstāstīju. Tikai viņš domā tā, ka parādība gan tā nebūšot bijusi, jo parādības notiekot vienīgi garīgas kārtas ļaudīm.

— Bet reiz man bija atkal šitāds sapnis, I.ukerja turpināja. — Es sēžu ta ka lielceļa malā zem vītola, man roka ir balta kūjiņa, uz muguras somiņa, galvā lakatiņš — gluži kā svētcelniecei! Un man it kā jāiet kaut kur tālu tālu uz svētajām vietām. Un man garam cits pēc cita iet un iet cilvēki — visi svētceļnieki; viņi iet lēnām, kā negribēdami, un visi tikai uz vienu pusi; sejas viņiem skumīgas, un visi izskatās līdzīgi cits citam. Un es redzu: tiem pa vidu šaudās un vijas sieviete, veselu galvas tiesu lielāka par citiem, un drebes tai tādas savādas, it ka svešas, ne krieviskas. Arī seja tai tāda savāda, kārna, barga. Un visi citi no viņas vairas; bet viņa pēkšņi pagriežas — un nāk tieši pie manis. Apstājas un skatās manī; bet acis kā vanagam — dzeltenas, lielas, gaišas gaišas. Es viņai prasu: «Kas tu esi?» Bet viņa man atbild: «Es esmu tava nāve.» Man nu vajadzētu sabīties, bet ne prātā — es kļuvu pat jo priecīga, pārmetu krustu! Un tad tā sieviete, mana nāve, man saka: «Man žēl tevis, Lukerja, — bet tevi līdzi ņemt es nevaru. — Ardievu!» Ak kungs! Cik man tad kļuva skumīgi! .. . «Ņem mani,» es saku, «ņem mani līdzi, dārgumiņ, mīlulīt manu!» — Bet tad mana nāve pagriezās pret mani un sāka runāt un mani rāt… Un es sapratu, ka tā nosaka manu miršanas stundu, bet tik neskaidri un nesaprotami… Pēc Pēterdienas, sak . . . Un tā es pamodos . . . Redziet, kādi brīnišķīgi sapņi man rādās.

Lukerja pacēla acis uz augšu . . . nogrima domās.

—   Ar mani ir viena nelaime: gadās, ka paiet vesela nedēļa un es ne reizes neaizmiegti. Pērngad kāda kundze bija atbraukusi, ieraudzīja mani un iedeva man pudelīti ar miega zālēm; lika dzert pa desmit pilieniem. Tās stipri līdzēja, un es varēju aizmigt; bet nu jau pudelīte sen izdzerta . . . Vai jūs nezināt, kas tās bija par zālēm un kā tās dabūt?

Atbraukusi kundze acīm redzot bija iedevusi Lukerjai opiju. Es apsolījos atsūtīt viņai tādu pašu pudelīti un atkal nevarēju skaļi nepabrīnīties par viņas pacietību.

—      Ak kundziņ! — viņa atteica. — Ko nu jūs runājat! Kas nu tā par lielu pacietību? Lūk, Sīmanim Stabinickam gan ir bijusi liela pacietība: trīsdesmit gadu uz staba nostāvējis! Bet otrs svētais licis sevi līdz krūtīm zemē ierakt, un skudras viņam seju grauzušas. . . Un tad kāds svētu rakstu zinātājs man pastāstīja vēl tādu stāstu: esot bijusi viena zeme, un to zemi iekarojuši agārieši un mocījuši un nāvējuši visus turienes |audis; un, lai kā arī šie ļaudis pūlējušies, tomēr nekādi nav varējuši sevi izpestīt. Un tad tur no iedzīvotājiem atradusies viena svēta jaunava; viņa paņēmusies lielu šķēpu, aplikusies divi pudi smagas bruņas, devusies pret agā- riešiem kaujā — un aizdzinusi tos visus pāri jūrai. Bet, tikko tos aizdzinusi, tā pati saka viņiem: tagad jūs mani sadedziniet, tāpēc ka es esmu devusi tādu solījumu, ka man par savu lautu jāmirst uguns nāvē. Un agārieši ņēmuši un viņu sadedzinājuši, bet tauta kopš tā laika atbrīvojusies uz mūžu mūžiem! Lūk, tas ir varones darbs! Bet ko nu es!

Es klusībā pabrīnījos, līdz kurienei un kādā atveidā atklīduši leģenda par Zannu d'Arku, un pēc brītiņa pajautāju Lukerjai, cik viņai gadu.

— Divdesmit astoņi … vai varbūt deviņi … Trīsdesmit vēl nebūs. Bet ko nu man gadus skaitīt! Es labāk jums, raug, ko vēl pastāstīšu …

Lukerja piepeši kaut kā dobji ieklepojās, iesēcās …

—   Tu pārāk daudz runā, — es ieminējos,

—  tas var tev nākt par ļaunu.

—   Tiesa gan, — viņa tikko dzirdami atčukstēja, — tagad mūsu valodiņām beigas; bet lai nu ir, kā ir! Kad jūs būsiet aizbraucis, izklusēšos atliku likām. Tagad vismaz sirdi izkratīju …

Es sāku no viņas atvadīties, atkārtoju solījumu atsūtīt zāles un lūdzu viņu labi padomāt un pasacīt man, vai viņai kaut kā nevajag.

—   Nekā man nevajag; ar visu es, paldies dievam, esmu apmierināta, — viņa izdvesa ar vislielāko piepūli, tomēr aizkustināta.

—  Lai dievs dod jums veselību! Bet vienu ko, kungs: jums vajadzētu pierunāt savu māmiņu — šejienes zemnieki ir gaužām nabagi — kaut viņa atlaistu tiem jel drusciņ mazāku renti! Tīrumiņu viņiem pārāk maz, citas zemītes arī trūkst… Viņi lūgtu par jums dievu … Bet man nekā nevajag, - - ar visu esmu apmierināta.

Devu vārdu, ka viņas lūgumu izpildīšu, un gāju jau uz durvīm . .. viņa mani vēlreiz pasauca sev klāt.

—  Atcerieties, kungs, — viņa man sacīja, un viņas acīs un lūpās kaut kas pavīdēja,

—   kas man bija par bizi? Vai atceraties līdz pašiem ceļgaliem! Es ilgi negribēju . . . Tādi mati! . .. Bet kur nu es tos lai būtu varējusi izsukāt? Tāda ka tagad! Tā es tos arī nogriezu … Jā… Nu, neņemiet ļaunā, kungs! Vairāk nevaru . ..

Tai pašā dienā pirms izbraukšanas uz medībām man bija saruna par Lukerju ar ciemata desmitnieku. No viņa dabūju zināt, ka te viņa iesaukta par «dzīvo mironi» un ka, taisnību sakot, ar viņu nekādu grūtību neesot; nedzirdot no viņas ne sūdzēšanos, ne kurnēšanu. «Pati nekad neprasa, gluži otrādi — par visu ir pateicīga. Lēnas dabas cilvēks kas lēnas dabas cilvēks, tā sakot, dieva piemeklēta,» tā desmitnieks nobeidza, «laikam par grēkiem; bet mēs par to nespriežam. Bet, ka mēs viņu, piemēram, par ko vainotu, — nē, mēs viņu nevainojam. Lai jau!»

Pēc dažām nedēļām es saņēmu ziņu, ka Lukerja mirusi. Nāve tomēr bija atnākusi pēc viņas… taisni «pēc Peterdienas». Stāstīja, ka savā miršanas dienā viņa dzirdējusi zvanu skaņas, lai gan no Aleksejevkas līdz baznīcai skaita vairāk par piecām verstīm un turklāt todien bijusi darbdiena. Bet pati Lukerja jau arī teikusi, ka skaņas nenākot no baznīcas, bet no «augšienes». — Jādomā, ka viņa nebija uzdrošinājusies sacīt: no debesīm.

RĪB!

- Man jums kas jāziņo, — sacīja Jermolajs, ienākdams manā istabā, kur es, nule pusdienas paēdis, biju atstiepies sava saliekamajā gultiņā atpūsties pēc diezgan izdevīgām, bet nogurdinošām rubeņu medībām, tas bija ap desmito jūliju, un dienas bija šausmīgi karstas, — … man jums kas jāziņo: mums ir izgājušas visas skrotis.

Es uzlēcu no gultiņas.

— Skrotis izgājušās! Ka ta? Mēs taču paņēmām no ciema līdzi tepat vai trīsdesmit mārciņu! Veselu maisu!

- Tas tiesa; kule bija prāva: būtu pieticis divām nedēļām. Bet vilks viņu zina! Vai caurums, vai, ir gadījies, — tikai tā tas nu ir, ka skrošu nav … atlicies šāvieniem desmit.

Ko tad mēs tagad iesāksim? Pašas labākās medību vietas vēl priekšā — uz rītdienu mums apsolīti seši perēkļi…

—        Nu, aizsūtiet mani uz Tulu! — No šejienes nav tālu: tikai četrdesmit piecas verstis. Viens divi aizšaušos un atvedīšu, ja pavēlēsiet, veselu pudu skrošu.

—   Kad ta tu domā braukt?

—       Manis dēļ kaut tūlīt. Ko tur kavēties? Tikai, raug, kas: zirgi būs jāīrē.

—   Zirgi jāīrē? Kam tad mums savējie?

—       Ar mūsējiem nevar braukt. — Vidējais ir sācis stipri klibot, tīrā nelaime.

—   No kura laika tad tā?

—        Nupat viendien kučieris bija aizvedis viņu apkaustīt. Nu un tad ir arī apkaustījis.— Laikam kalējs nav gadījies lāgā. — Tagad kājas ne uz zemes nelaiž. — Priekškāja. Lec uz trijām kā suns.

—   Nu ko? Vismaz pakavs ir atkal noplēsts?

—       Nē, nav; bet katrā ziņā tas ir jāplēš nost. Jādomā, ka nagla ietriekta pašā miesā.

Es liku pasaukt kučieri. Izrādījās, ka Jermolajam taisnība: zirgs tiešām nelaida kāju pie zemes. Es pavēlēju tūlīt noplēst pakavu un ielikt kāju mitros mālos.

—       Nu, vai pavēlēsiet sameklēt zirgus Tūļas braucienam? — Jermolajs atkal uzplijās.

—       Vai tad te tādā nomaļā kaktā var zirgus dabūt? — es iesaucos, negribot sapīcis.

Sādža, kur mēs bijām apmetušies, atradās ļoti vientulīgā nostūrī; tās iedzīvotāji likās galīgi plikadīdas; mums tikai ar lielām grūtībām bija izdevies sameklēt sev vienu — ja arī ne visai tīru, — tomēr kaut cik ērtāku istabu.

—   Var, — ar savu parasto mieru atbildēja Jermolajs. — Ko jūs par šo sādžu sakāt, tas gan ir taisnība; bet šai pašā sādžā senāk dzīvoja kāds zemnieks, liels gudrinieks. Bagāts! Deviņus zirgus turēja. Pats viņš tagad ir miris, bet saimnieko viņa vecākais dēls. Muļ- ķāks gan par muļķi, nu, bet tomēr tēva mantu izputināt vēl nav paguvis. No viņa mēs zirgus dabūsim. Ja vēlaties, es viņu atvedīšu. Viņa brāļi, kā dzird, esot īsti manīgi puikas … Bet viņš tomēr ir tiem galva.

—   Kāpēc tā?

—   Nu tāpēc, ka viņš ir vecākais! Jaunākajiem — jāklausa! — Te Jermolajs īsti rupjiem vārdiem izlamājās par jaunākiem brāļiem vispār. — Es viņu atvedīšu. Viņš ir vientiesīgs cilvēks. Lai ar kuru, bet ar viņu jau gan salīgsim.

Kamēr Jermolajs aizstaigāja pēc «vientiesīgā cilvēka», tikām man ienāca prātā: vai neaizbraukt man pašam uz Tulu? Pirmkārt, piedzīvojumu mācīts, uz Jermolaju es ne visai paļāvos: reiz es viņu aizsūtīju uz pilsētu pēc iepirkumiem, viņš apsolīja izpildīt visus manus uzdevumus vienas dienas laikā, — bet pazuda uz veselu nedēļu, nodzēra visu naudu — un atgriezās mājās kājām, — bet uz pilsētu aizbrauca ar drošku. Otrkārt —-

Tulā dzīvoja man pazīstams zirgu tirgotājs; es varēju pie viņa nopirkt citu zirgu kliba ilkšu zirga vietā.

— Izlemts! — es pie sevis noteicu. — Aizbraukšu pats; izgulēties varu ari ceļā, jo ta- rantass nekrata.

—   Atvedu! — Jermolajs iesaucas, pēc stundas ceturkšņa iesteigdamies istaba. Viņam pakaļ ienāca branga auguma zemnieks baltu kreklu mugurā, zilām biksēm un vīzēm kājās, palsam uzacīm, vājām acīm, sarkanu ķlļbārdiņu, garu, uzpampušu degunu un vaļēju muti. Viņš tiešām izskatījās pēc «vientieša».

—   Te viņš būs, — sacīja Jermolajs, — viņam zirgi ir — un viņš ar mieru.

—   Tātad es — tā teikt… — zemnieks ierunājās mazliet aizsmakušā balsī, raustīdams valodu, purinādams paplānos matus ūn grābstīdamies pirkstiem gar cepuri, ko turēja rokās. — Es tatad . . .

—   Ka tevi sauc? — es prasīju.

Zemnieks nodūra galvu un it ka sastomījās.

— Ka mani saucot?

—  Ja, kā tev vārdā?

Nu, vārda man būs — Filofejs.

—   Nu redzi, Filofej, brālīt, tev, es ta dzirdēju, esot zirgi. — Atved šurp trīs, iejūgsim tos manā tarantasā — man tas pavisam viegliņš — un aizved tu rnani uz Tulu. — Tagad naktī spīd mēness, ir gaišs un vēsāka braukšana. Kāds jums te ccļš?

—   Ceļš? Ceļš — nekas. — Līdz lielceļam būs — verstu divdesmit — pavisam. Tikai viena vietiņa . . . nav lāga; citādi nekas.

—   Kas tā par nelāga vietu?

—   Nu jabrauc upītei pāri . . . pa braslu.

- Vai tad jūs pats brauksiet uz Tulu?

Jermolajs ievaicājās.

—   Jā, pats.

—   Nūū! — mans uzticamais kalps norūca un papurināja galvu. — N-n-ū! — viņš vēl atkārtoja, nospļāvās un izgāja laukā.

Kā redzams, brauciens uz Tulu to vairs nevilināja; tas bija kļuvis viņam tukšs un neinteresants.

—   Vai tu ceļu labi zini? — es vērsos pie Filofeja.

—   Kā nu mēs lai ceļa nezinām! — Tikai es, tā teikt — nevaru . . . par to, ka … kā lai šitā — uzreiz .. .

Izrādijās, ka Jermolajs, sarunādams Filo- feju, bija tam pateicis tikai, lai tas nebēdājot, jo viņam, muļķim, tikšot samaksāts… un vairāk nekā! Filofejs, lai nu gan — pēc Jer- molaja vārdiem — muļķis, tomēr neapmierinājās ar šo pasolījumu vien. Viņš noprasīja no manis piecdesmit rubļu asignācijas — kas bija pārāk augsta maksa; es piedāvāju tam desmit rubļu — pārāk zemu maksu. Sākām kaulēties. Filofejs no sākuma tielējās, bet tad saka piekāpties, lai gan ļoti stīvi. Uz brītiņu ienāca ari Jermolajs un sāka mani pārliecināt, ka «šis muļķis» (raug, kur iemīļojis vārdiņu! — paklusām noņurdēja Filofejs) — «šis muļķis» jau neprotot nemaz naudu skaitīt, — un turpat atgādināja man, ka pirms divdesmit gadiem ļoti dzīvas satiksmes vietā — divu lielceļu krustcelēs manas māmiņas ierīkotā iebraucamā vieta tāpēc vien galīgi izputējusi, ka tur par saimniekotāju ieliktais vecais muižas kalps patiešām nemācējis naudu aprēķi- nāt, bet vērtējis to pēc gabalu skaita, tas ir, izdevis, piemēram, sudraba kvartu pret sešiem vara pieckapeiku gabaliem, pie kam gan dūšīgi lamājies.

— ek tu, Filofejs, nu īsts Filofejs! — Jermolajs pēdīgi izsaucās un aiziedams sirdīgi aizcirta durvis.

Filofejs nekā neatbildēja, it kā apzinādamies, ka saukties par Filofeju — tiešām nav īsti pieklājīgi un ka šāda vārda dēļ var cilvēku pat sarāt, — lai gan patiesībā īstais vainīgais ir pops, kuru nav pratuši pirms kristībām kā nākas pielabināt.

Beidzot mēs tomēr ar viņu salīgām par divdesmit rubļiem. — Viņš aizgāja pēc zirgiem un pēc stundas atgriezās ar veseliem pieciem, lai varētu ņemt pēc izvēles. Zirgi izrādījās diezgan labi, lai gan astes un krēpes tiem bija savēlušās un vēderi — lieli un uzpūsti kā bungas. — Filofejam līdzi bija atnakuši divi viņa brāļi, kas nepavisam nebija līdzīgi viņam. Maziņi, melnām acīm, smailiem deguri- tipiem — viņi tiešām atstāja «manīgu» zēnu iespaidu; runāja daudz un ātri — kā Jermolajs teica — «buldurēja», bet vecāko tomēr klausīja.

Viņi izvilka tarantasu no nojumes un tad vēl stundas pusotras ņēmās ap to un ap zirgiem: te atlaida virvju atsējas slābāk, te atkal sagrieza tās stingri kā stīgas! Abiem brāļiem gribējās ilksīs likt katrā ziņā «salno», jo «tas māk labi turēt no kalna», — bet Filofejs nosprieda: pinkaino! — Tā pinkaino arī ielika ilksīs.

Tarantasu piekrāva ar sienu, zem sēdekļa pabāza klibā zirga sakas — lai tās varētu piemērot Tulā nopirktam jaunajam zirgam … Filofejs, paguvis aizskriet uz mājām, atgriezās 110 turienes garā, baltā tēva balahonā, augstu cepuri galvā, ar degutu saziestiem zābakiem un svinīgi uzrāpās bukā. — Es iesēdos tarantasā un paskatījos pulkstenī: ceturksnis uz vienpadsmitiem. — Jermolajs no manis pat neatvadījās, viņš sāka pērt savu suni Kalpiņu; Filofejs saraustīja grožus, sīkā sīkā balstiņā uzkliedza: «Hei jūs, luteklīši!» Brā]i prieskrēja no abām pusēm, uzšāva piejuga zirgiem pa pavēderi — un ta- rantass sāka kustēties. Kad izbraucām pa vārtiem, pinkainais mēģināja pašauties uz savas sētas pusi, — bet Filofejs ar pāris pātagas cirtieniem padarīja viņu prātīgu, — un mēs izauļojām no ciema un čakli ripojām tālāk pa diezgan līdzenu ceļu starp bieziem lazdu puduriem.

Nakts bija klusa, skaista — braukšanai kā radīta. Vējiņš te iešalcās krūmos un pašūpoja zarus, te atkal pavisam apklusa; pie debesīm šur tur bij redzami nekustīgi, sudraboti mākonīši; mēness stāvēja augstu debesīs un gaiši apgaismoja apkārtni. — Es atstiepos sienā guļus un laidos jau snaudā . . . Bet te atcerējos par «nelāgo vietu» un atvēru acis.

Klau, Filofej? Vai līdz braslam vēl tālu?

Līdz braslam? Verstis astoņas būs.

—   Astoņas verstis, — es nodomāju. — Ātrāk par stundu mēs līdz turienei neaizbrauksim. Nosnausties pa to laiku var. — Filofej, vai tu ceļu labi zini? — es atkal apvaicājos.

—   Kā nu to lai nezinātu . . . Sito ceļu? Nebraucam jau pirmo reizi . . .

Viņš vēl kaut ko teica, bet es vairs nedzirdēju … Es biju aizmidzis.

Mani uzmodināja nevis paša iepriekšējais nodoms taisni pēc stundas atmosties, kā tas bieži notiek, — bet savāda, klusa šļakstēšana un skalošanās man pie pašām ausīm. — Es pacēlu galvu.

Kas par brīnumu! — Es guļu tarantasā tāpat ka agrak, bet ap tarantasu — pusaršī- nas, ne vairāk, no augšējās malas gluds ūdens līmenis mēness vizmā mirgo un laistās sīkiem, dzidriem vilnīšiem. Es palūkojos uz priekšu: uz bukas, galvu nokāris, kupri uzmetis, sēž kā elka dievs Filofejs, bet vēl tālāk, aiz viņa — virs čalojošā ūdens — loka likums un zirgu galvas un muguras. Un tas viss tik nekustīgs, tik kluss — kā apburtā pasaku valstī, kā teiksmainā sapnī… Kas par ērmiem? Palūkojos pa ratu kulbas apakšu atpakaļ. . . Mēs jau stāvam pašā upes vidū … 110 mums līdz krastam ir soju trīsdesmit.

—   Filofej! — es iekliedzos.

—   Ko-a? — viņš atsaucās.

—       Kā «ko»? — Apžēlojies! Kur tad mēs esam?

—   Upē.

—       Es redzu, ka upē. Bet šitā jau mēs tūlīt noslīksim. — Vai tā lu brauc pāri upei braslā? Ko? — Bet tu jau guli, Filofej! Atbildi taču!

—       Esmu mazlietiņ nepatrāpījis, — mans dižais vedējs gausi atbildēja, — esmu laikam netīši nošķiebies drusciņ sāņus; bet tagad vajagas pagaidīt.

—        Kā tā: vajagās pagaidīt. Ko tad mēs gaidīsim?

—       Nu, kamēr, raug, pinkainais apskatās; uz kuru pusi viņš tad pašķiebsies, — uz to tad arī jabrauc.

Es paceļos uz siena sēdus. Ilkšu zirga galva virs ūdens nekustējās. mēness gais

ma varēja tikai redzēt, ka viņam viena auss tikko manāmi kustējās uz priekšu un atpakaļ.

—   Bet tavs pinkainais jau arī guļ!

—       Nē, — Filofejs atbildēja, — viņš tagad osta ūdeni.

Un atkal viss apklusa; tikai ūdens tapat kā iepriekš klusu čaloja. — Ari es sastingu.

Mēness mirdza un nakts, un upe, un mēs tajā …

—   Kas tur čaukst? — es jautāju Filofejam.

—   Tur? — Pīlēni niedrēs … bet varbūt arī čūskas.

Piepeši ilkšu zirgs sapurināja galvu, saslēja ausis, nosprauslājās, sakustējās. — Nū- nū-nū-nū-ū! — Filofejs ieaurojās pilnā kaklā, uzšāvās stāvus un savicināja pātagu. Taran- lass rāvās uz priekšu un devās tālāk, upes straumei šķērsām pari — palēkādamies un līgodamies … Sākumā man likās, ka mēs grimstam aizvien dziļāk, tomēr pēc diviem trim grūdieniem ūdens līmenis uzreiz it kā sāka kristies . . . Tas noplaka zemāk un zemāk, tarantass aizvien vairāk iznira no tā laukā, — tagad jau parādījās riteņi un zirgu astes — un, lūk, lielas ūdens šļakatas kā mēness palsajā gaismā dzirkstošas dimanta nē, ne dimanta — bet zaļgana safīra šaltis spēcīgi šķiezdami, zirgi jautri un sadraudzīgi izvilka mūs smilšainajā krastā un devās pa ceļu, nevienādā rakstā cilādami slapjās, spīdīgās kājas.

—   Ko nu tagad Filofejs sacīs? — man ienāca prātā; droši vien viņš teiks: redziet, ka man bija taisnība! — vai kaut ko citu tamlīdzīgu? — Bet viņš neteica nekā. Tāpēc ari es neturēju par vajadzīgu pārmest viņam neapdomību un, atlaidies sienā, lūkoju atkal iemigt.

Bet iemigt man neizdevās. Ne tāpēc, ka es nebūtu pēc medībām noguris — un ne tāpēc, ka pārdzīvotais uztraukums būtu aizdzinis manu miegu, — bet gan tāpēc, ka mums izgadījās braukt pa pārāk skaistu apkārtni. Tās bija plašas, klajas zālainas upes līču pļavas ar neskaitāmām peļķēm, ezeriņiem, strautiņiem, vītolu un kārklu aizaugušiem līčiem — īsti krievisks, krievu ļaudīm iemīlets plašums, — līdzīgs tiem klajumiem, pa kuriem mūsu seno teiksmu varoņi jājuši, medīdami baltos gulbjus un pelēkās pīlītes. Kā dzeltena lente aizvijās iebrauktais ceļš, zirgi rikšoja viegli, — un cs nevarēju aizvērt acu, — es priecājos! Viss tas tik maigi un cēli peldēja mums garām mēness mīlīgajā vizmā. Filofejs — arī tas bija aizkustināts.

— Šīs pļavas sauc pie mums par Svētā Jurģa pļavām, — viņš man stāstīja. — Bet aiz tām sāksies Lielo Kņazu pļavas; tādu pļavu vairak nav visā Krievijā… Varen skaisti! … — Vidus zirgs nosprauslājās un noskurinājās… — Dieviņš ar tevi!… — Filofejs pusbalsī cienīgi noteica. — Varen skaisti! — viņš atkārtoja un nopūtās, bet pēc tam gari nokrekšķinājās. — Drīz, eče, sāksies siena pļaušana, un cik tad te siena saņems — ai, ai! — Un pa upes līčiem zivju ar tāpat pulka. — Šitādi plauži! - viņš dziedoši piebilda. — Vārdu sakot, nevar ne acu atraut!

Piepeši viņš pacēla gaisā roku.

—        Ek, vej! — paskat! Tur uz ezera … vai gārnis, vai, stāv? Vai tas par tiesu ir naktī ķer zivis? Ak tU! Tas jau zars, nevis gārnis. Tad ta trāpīju! Mēnesnīca apmāna acis.

Tā mēs braucām un braucām… Te nu pļavas beidzās, parādījās birztalas, aparti tīrumi; kaut kur sāņus, ciemā, pamirdzēja divas trīs uguntiņas — līdz lielceļam atlika vairs tikai verstis piecas. — Es aizmigu.

Es atkal pamodos pret paša gribu. Šoreiz mani pamodināja Filofejs.

—   Kungs . . . ei, kungs!

Es pacēlos sēdus. — Tarantass stāvēja līdzenā vietā, pašā lielceļa vidū. Pagriezies ar seju uz manu pusi, Filofejs plati ieplestām acīm (es pat pabrīnījos; nebiju iedomājies, ka tās viņam tik lielas) — Filofejs nozīmīgi un noslēpumaini čukstēja:

—   Rīb! . . . Rīb!

—   Ko tu saki?

—       Es saku: rīb! — Pieliecieties šurp un paklausieties! Dzirdat?

Es izbāzu galvu no tarantasa kulbas, aizturēju elpu — un tiešām sadzirdēju kaut kur tālu tālu mums aiz muguras vāju tarkšķošu troksni, it kā ratu rīboņu.

—  Vai dzirdat? — Filofejs atkārtoja.

—       Nūjā, — es atteicu. — Brauc kāda ekipāža.

—       Bet vai jūs nedzirdat. . . klau! Dzi, dzi.. . zvārguļi… un svilpo ar… Vai dzirdat? Noņemiet cepuri… varēs labāk dzirdēt.

Es cepuri nenoņēmu, bet ieklausījos ciešāk. — Nūjā . . . varbūt. — Bet kas par to?

Filofejs pagrieza seju pret zirgiem.

—    Rati drāžas .. . tukšā, kaltiem riteņiem, — viņš noteica un sakārtoja rokās grožus. — Tie, kungs, ir nelabi ļaudis, kas tur brauc; te, Tulas tuvumā, jau allaž žākstās . . . stipri vien.

—    Kas par niekiem! Kādēļ tu domā, ka tie ir katrā ziņā nelabi ļaudis?

—    Patiesi saku. — Ar zvārguļiem … un tukšos ratos . . . Kas gan cits?

—   Bet — vai līdz Tulai vēl tālu?

—    Būs verstu piecpadsmit; un ciemu te apkaimē nekādu nav.

—   Nu tad salaid ātrāk, nav ko kavēties.

Filofejs savicināja pātagu, un tarantass atkal ripoja tālāk.

Lai gan es Filofejam neticēju, tomēr aizmigt vairs nevarēju. Ja nu tomēr? … Mani sagrāba nepatīkama sajūta. Es norīkojos ta- rantasā sēdus — līdz šim cs biju gulējis un sāku raudzīties apkārt. Kamēr es gulēju, bija uzplūduši viegla migla — ne gluži uz zemes, bet pie debesīm; tā balsnīja augstu gaisā, un mēness bālais plankums vīdēja tai cauri kā dūmos. Viss bija kļuvis blāvāks, nespodrāks, kaut gan lejā skaidrāk saskatāms.

Visapkārt — lēzens, drūms apvidus: lauki, visur lauki, paretam kādi krūmiņi, liekniņas — un atkal lauki, lielāko tiesu papuves, apaugušas ar retu nezāli. Viss tukšs … pamiris! Kaut jel paipala kur iebrēkusies!

Mēs nobraucām kādu pusstundu. — Filofejs pastāvīgi vicināja pātagu un, zirgus skubinādams, šmaukstināja lūpas; bet ne viņš, ne es nerunājām ne vārda. Mēs uzbraucām kādā paugurā … Filofejs apturēja trijjūgu — un tūlīt ieteicās:

— Rīb … Rī-īb, kungs!

Es atkal izliecos laukā no tarantasa; bet gluži labi es būtu varējis ari paliki kulbā, tik noteikti — kaut arī iztālēm — tagad līdz manai dzirdei atlidoja ratu riteņu rīboņa, cilvēku uzsvilpieni, zvārguļu tinkšķēšana un pat zirgu pakavu klaboņa. Man likās, ka es sadzirdu pat dziedāšanu un smieklus. Tiesa, arī vējš pūta no tās puses; bet nebija nekādu šaubu, ka nezināmie braucēji ir piebraukuši par veselu versti, — bet yarbūt arī par divām — mums tuvāk.

Mēs ar Filofeju saskatījāmies, — viņš uzmauca tikai cepuri no pakauša uz pieres un, noliecies pār grožiem, tūdaļ sāka pātagot zirgus. Tie sāka auļot; bet ilgi tā lēkšot nespēja un sāka atkal tecēt rikšiem. — Filofejs turpināja tos pātagot. Jaizbēg vien taču bija!

Es nebūtu varējis pats sev izskaidrot, kālab man, kas sākumā nepavisam nebiju ar Filofeju vienis prātis, tagad piepeši radās

pilnīga pārliecība, ka mums pakaļ brauc tiešām nelabi ļaudis… Nekā jauna es gan nedzirdēju: tie paši zvārguļi, tā pati nepie- krautu ratu rīboņa, tie paši uzsvilpieni, tā pati neskaidrā balsu čala … Bet tagad es vairs nešaubījos. — Filofejs nevarēja kļūdīties!

Pagāja atkal minūtes divdesmit… šo pēdējo divdesmit minūšu beigās cauri mūsu pašu ekipāžas klaboņai un rīboņai mums ausīs skanēja jau cita klaboņa un cita rīboņa …

—  Apturi, Filofej, — es sacīju, — vienalga — beigas tā vai tā!

Filofejs uzsauca zirgiem bailīgu «tprū!». Zirgi acumirklī apstājās, it kā priecādamies par iespēju atpūsties.

Vai manu dieniņ! Zvārguļi tieši rēc jau tepat aiz muguras, rati rīb dārdēdami, ļaudis svelpj, klaigā un dzied, zirgi sprauslā un pakaviem kapā zemi…

Mēs esam panākti!

—   Slikti, — Filofejs pusbalsī gari novilka un, nedroši uzšmaukstinādams, sāka atkal dzīt zirgus. Bet šai pašā mirklī kaut kas it kā patrūka vaļā, gāzās, vēlās, nošalca, — un milzīgi, plati rati ar trim kārniem rumakiem priekšā kā viesulis straujā lokā aizdrāzās mums garām, aizlēkšoja priekšā un tūlīt sāka braukt soļiem, aizsprostodami mums ceļu.

—  Vecvecais laupītāju paņēmiens, — pačukstēja man Filofejs.

Jāatzīstas, man notirpa sirds … Es sāku cik spēdams cieši ielūkoties aizmiglotās mēness gaismas-krēslā. Mums priekšā aizbraukušajos ratos bija pussēdus, pusguļus sametušies kādi seši cilvēki kreklos, vaļējos svārkos; divi bija bez cepurēm; lielas, zābakos apautas kājas kūļājās, no'kāršušās pār ratu malām, rokas it kā tīši slaistījās pa gaisu … augumi kratījās … Skaidra lieta: apdzēru- šies ļaudis. Daži pilnā kaklā dziedāja — ne dziesmu, bet tā — kas pagadījās; viens ļoti spalgi un skarbi svilpoja, otrs lamājās; uz bukas sēdēja milzīgs tēviņš puskažokā, vadīdams zirgus. — Viņi brauca soļiem, it kā nepievērsdami mums uzmanību.

Ko darīt? Mēs arī braucām soļos tiem pakaļ . . . Rijām uz to spiesti.

Tā mēs vilkāmies kādu ceturtdaļversti. — Ta bija mokpilna gaidīšana. Glābties, aizstāvēties … kur nu! Viņi — seši; bet man kaut jel nūja būtu bijusi! Griezt ilksis atpakaļ? Bet viņi tūdaļ panāktu. Es atcerējos Zukovska dzejoli (to, kur viņš runā par feldmaršala Kamenska nogalināšanu): Krīt riebīgs slepkavnieka cirvis …

Bet, ja ne ar cirvi, — tad aizžņaugs rikli ar netīru auklu … un — grāvī.. . krāc nu tur un rausties kā zaķis cilpā . ..

Ai, nejauki!

Bet viņi joprojām brauc soļiem un nepievērš mums uzmanību.

— Filofej! — es pačukstēju. Pamēģini, pagriez vairāk pa labi, taisies it kā braukt garām.

Filofejs pamēģināja — grieza pa labi . .. Bet arī tie tūlīt pagrieza pa labi . . . Garām aizbraukt nebija iespējams.

Filofejs pamēģināja vēlreiz: pagrieza pa kreisi… Bet tie atkal nelaida mūs garām… Saka pat smieties. Tātad nelaiž.

Tā ir: laupītāji, Filofejs man pačukstēja pār plecu.

Bet ko tad viņi vēl gaida? es tapat klusām jautāju.

Raug, tur priekšā — liekņā — tur pāri upītei ir tiltiņš .. . Viņi mūs tur! . . . Viņi vienmēr mīl tā . . . pie tiltiem. Mūsu lieta, kungs, skaidra! viņš nopūzdamies piebilda, diezin vai dzīvus atstās; tāpēc, ka viņiem galvenais — noglabāt pēdas. Viena man žēl, kungs, pagalam mans Irijjūdziņš, ir brāļiem nepaliks.

Es būtu atkal pabrīnījies, ka Filoīejs tādā brīdī varēja vēl nobēdāties par saviem zirgiem, — bet, atzīstos, man tobrīd pašam pietika savu bēdu . . . Vai tiešām nogalinās? — es domās arvien no jauna atkārtoju. — Par ko? Es taču lafcprāt atdošu viņiem visu, kas man ir.

Bet tiltiņš nāca aizvien tuvāk, kļuva arvien skaidrāk un skaidrāk redzams.

Piepeši atskanēja spalgi kliedzieni, trijjūgs mums priekšā it kā saslējās gaisā, aizdrāzās uz priekšu un, pieauļojis pie tiltiņa, pēkšņi apstājās kā sastindzis cejam mazliet vienā malā. — Man sirds tā ir pagura.

—   Nu, brālīt Filofej, — cs teicu, — mēs abi nu braucam pretī nāvei. Piedod man, ka es esmu tevi nelaimē ievedis!

—   Vai nu tā tava vaina, kungs? No sava likteņa neviens neizbēgs! Nu, pinkainīt, manu mīļo zirdziņ, — Filofejs vērsās pie ilkšu zirga, — sukā nu, brāl, uz priekšu! Pakalpo beidzamo reizi! — Viss viens… Dieviņ, nāc par palīgu!

un viņš palaida trijjūgu rikšiem.

Mēs tuvojāmies tiltiņam — un nekustīgajiem, draudu pilnajiem ratiem… Tajos kā tīšuprāt tagad viss bija klusu. Tā apklust līdaka, vanags, ikviens plēsīgs zvērs, kad tas uzglūn laupījumam. — Lūk, nu mēs esam jau līdzās ratiem . .. Piepeši milzis ar puskažociņu — žviks! — no tiem zemē — un taisni uz mums!

Viņš ne vārda neteica Filofejam, bet Filofejs jau pats tūlīt pievilka grožus… Taran- tass apstājās.

Milzenis uzlika abas rokas uz durtiņām, pastiepa uz priekšu savu pinkaino galvu — un, zobus atņirdzis, klusā, vienmu|ā balsī ar fabrikas strādnieka izrunu sacīja šādus vārdus:

—   Godātais kungs, mēs braucam no godīgām dzīrītēm, no kāzām; savējo līgavaini, tā teikt, salaulājām; ir nolikām gulēt, ir aizmidzinājām; mūsējie visi ir dedzīgi zēni — pie kausa nav lēni, — sadzērāmies kā lūki, bet paģiru nav ar ko lāpīt; — vai jūsu žēlastība nebūtu tik laipns no labas sirds atvēlēt mums kādam malciņam — nu tā, lai iznāktu katram pa kočiņai? — Mēs iedzertu uz jūsu veselību, godam pieminētu jūsu cienību, — nu, bet, ja jūs mums savu laipnību neparādīsiet, tad — lūdzam neņemt ļaunā!

«Kas tas ir?» man domas šaudījās. «Izsmiekls? Ņirgāšanās?»

Milzenis vēl vienmēr stāvēja, galvu noliecis. Sai pašā brīdī mēness izpeldēja no miglas un apgaismoja viņa seju. Tā smīknēja — ir ar acīm, ir ar lūpām. Bet nekādu draudu tajā nevarēja saskatīt… Tikai tā visa likās pilna spraigas vērības un piesardzības … un zobi spīdēja — lieli, balti…

—   Es labprāt… ar prieku … ņemiet… — es steigšus atbildēju un, izvilcis no kabatas maciņu, izņēmu no tā divus rubļus, — tanī laikā Krievijā apgrozībā vēl bija arī sudraba nauda. — Te būs, ja ar to pietiek.

—   Daudzkārt pateicamies! — kā zaldāts nobļāva milzenis, un viņa resnie pirksti vienā mirklī izkampa man naudu — ne visu maku, bet tos divus rubļus. — Daudzkārt pateicamies! — Viņš noskurināja matus un aizskrēja pie saviem ratiem.

—   Puikas! — viņš uzkliedza. — Svešais kungs dāvā mums divus rubļus! — Tie visi uzreiz aurot ieaurojās . . . Milzenis uzvēlās uz bukas…

— Brauciet laimīgi!

Un lik mums ir bija viņus redzēt! Zirgi aizšāvās uz priekšu, rati dārdēdami aizripoja pret kalnu, - lūk, vēlreiz viņi pavīdēja pret tumšo svītru, kas šķīra zemi no debesīm, aizgrima aiz tās un pazuda.

IJn drīz vien ne rīboņas, ne klaigu, ne zvārguļu nevarēja vairs dzirdēt.

Iestājās kapsētas klusums.

Mēs ar Filofeju atģidamies ne tik drīz.

Ak tu šķelmis tāds! — viņš pēdīgi ierunājās un, cepuri noņēmis, sāka mest krustus. — Nu taisni šķelmis, — viņš vēl piebilda un pagriezās pret mani, priekā starodams. — Bet lāga cilvēks, kā liekas, bija — nudien. — Nu- nu-nū, luteklīši! Kustieties! — Jūs nu paliksiet vesels! Visi paliksim veseli! Tas taču viņš pats vien bija, kas neļāva mums pabraukt garām, jo viņš grožoja zirgus! Skat, kas par šķelmi! — Nū-nu-nu-nūū! — ar dieva palīgu!

Es klusēju, bet ap sirdi man kļuva tik viegli! — Paliksim veseli! — es pie sevis atkārtoju un atlaidos sienā guļus. — Lēti tikām cauri!

Man tika pat drusku kauns, kāpēc man bija vajadzējis atcerēties Zukovska dzejoli.

Piepeši man ienāca prātā kāda doma:

—   Filofej?

—   Ko-a?

—   Vai tu esi precējies?

—   Precējies.

—   Ari bērni ir?

—   Ir ari bērni.

—       Kā tad tu tā par viņiem neiedomāji? Par zirgiem nobēdājies — bet par sievu, par bērniem?

—        Ko par šiem bēdāties? Viņi jau blēžu rokās nebūtu krituši. - Bet prātā es viņus visu laiku turēju, — un ari tagad turu… edz še, kāl — Filofejs brīdi klusēja. — Varbūt… ka viņu dēj dievs ari mani un tevi pažēloja.

—  Bet ja tie nu nebija laupītāji?

—       Kas to var zināt? Vai nu otram dvēselē ielīdīsi? Otra dvēsele — protama lieta — ir tumša nakts. Bet ar dievu vienmēr labāk. Nē . .. savu ģimeni es vienmēr .. Nu-nu-nūū, luteklīši, ar dieva palīgu!

Bija jau gandrīz gaišs, kad mēs tuvojāmies Tulai. Es pusmiegā snaudu…

—        Kungs, — Filofejs piepeši mani pasauca, — paskatieties: raug, kur viņi apstājušies pie kroga … Tie ir viņu rati.

Es pacēlu galvu… Patiešām viņi: viņu rati, viņu zirgi. Dzertuves durvīs piepeši parādījās mums pazīstamais milzis puskažociņā.

—        Kungs, viņš uzsauca, cepuri vicinādams, — jūsu naudiņu triecam nost! — Nu, kučier, kā bija, — viņš piebilda, pamādams ar galvu uz Filofeja pusi, — laikam nobijies gan, ko?

—   Varen jautrs cilvēks, — Filofejs noteica, bet tikai kad bija aizbraucis asu divdesmit nost no kroga.

Pēdīgi mēs iebraucām Tulā; es nopirku skrotis un pie tās pašas reizes arī tēju un vīnu, — un pat zirgu no augļotāja paņēmu. Ap pusdienas laiku mēs devāmies atpakaļ. Braucot gar to vietu, kur mēs pirmoreiz izdzirdām sev aiz muguras ratu rībēšanu, Filofejs, — viņš, Tulā labi iedzēries, izrādījās par ļoti valodīgu cilvēku, sāka pat pasakas man stāstīt, — braucot gar to vietu, Filofejs nejauši iesmējās.

—   Bet vai atceries, kungs, kā es visu laiku jums skandināju: rīb … rīb … klau, — rīb!

Turklāt viņš vairāk reižu atvēzējās ar abām rokām… Šis vārds jau viņam izlikās pārāk pievilcīgs.

Tai pašā vakarā mēs iebraucām viņa sādžā.

Es pastāstīju mūsu piedzīvojumu Jermola- jam. Tā kā viņš bija skaidrā prātā, tad neizrādīja nekādu līdzjūtību, — tikai nokrekšķē- jās, — vai tas nozīmēja atzinību vai pārmetumu — to, man šķiet, arī viņš pats nezināja. Bet divas dienas vēlāk viņš ar lielu gandarījumu pastāstīja man, ka tai pašā naktī, kad mēs ar Filofeju braucām uz Tulu, — un arī uz tā paša ceļa, — ticis aplaupīts un nosists kāds tirgotājs. Sākumā es šai ziņai neticēju; bet pēc tam bija tomēr jātic: tās pareizību man apstiprināja policijas pristavs, kas steidzās uz šā notikuma izmeklēšanu. Vai tikai šīs nebija tās «kāzas», no kurām brauca mūsu brašie puiši, un vai šis nebija tas «līgavainis», ko viņi pēc milzeņa šķelmja vārdiem «nolikuši gulēt»? Es paliku Filofeja sādžā vēl piecas dienas. Cik reižu to sastapu, vienmēr es viņam uzsaucu: «Nu ko? Vai rīb?»

— Bija gan jautrs cilvēks, — viņš katru reizi man atbildēja un pats nosmējās.

MEŽS UN STEPE

Un atkal sirds tam kluso lauku tvīkst,

Kur māju jumti dārza ēnā slīkst,

Kur liepas milzīgas slej zaru kroni plašo

Un maigas kreimenītes saldi pretī dvašo;

Kur sudrabvītoli gar ūdeņiem,

Šķiet, runājas ar saviem atspulgiem;

Kur lekno druvu vidū ozols spītē vētrām

Un smaržo gaiss pēc kaņepēm un mētrām …

Tik turp, tik turp sirds tālos laukos sauc,

Kur melnā zeme gul kā samtains auts,

Kur rudzu druvas, ciktāl sniedzas skati,

Vēl vieglus viļņus, vēsmas vēdināti,

Kur straumēm strāvo lejup staru zelts

Caur viegliem mākoņiem no debess telts.

Tur labi būt…

(No sadedzinātas poēmas.)

Lasītājam manas piezīmes būs varbūt jau apnikušas; pasteigšos viņu apmierināt ar solījumu, ka aprobežošos ar jau iespiestajiem tēlojumiem; uz atvadām es tomēr nevaru nepateikt lasītājam vēl dažus vārdus par medībām.

Medības ar suni un šauteni ir skaistas jau pašas par sevi, fiir sich, kā to senāk mēdza sacīt; bet iedomāsimies, ka jūs neesat dzimis mednieks; tomēr jūs mīlat dabu un brīvību — un tātad jums nav iespējams mūs neapskaust … Nu, klausieties!

Vai jūs, piemēram, zināt, kāda bauda ir izbraukt pavasara rītā pirms gaismas? Jus izejat ārā uz lievenēm … Pie tumšpelēkajām debesīm šur tur vēl mirgu|o zvaigznes; retumis uzvēdī viegls, mitrs vējiņš; dzirdami neskaidri un lēni, aizturēti nakts troksnīši; ēnām pieplūdušie koki klusi šalko. Ratiem tiek uzklāta sega, kājgalī ieceļ kasti ar patvāri. Abi malējie zirgi drusciņ drebinās, sprauslā un lepni mīņājas no vienas kājas uz otru. Pāris tikko pamodušos baltu zosu kūtri un klusi aizčāpo pāri ceļam. Aiz žoga dārzā mierīgi krāc naktssargs; katra skaņa it kā kavējas sastingušajā gaisā, kavējas un nezūd. Un nu jūs esat jau ratos. Zirgi reizē sakustas, rati sāk skaļi rībēt… Jūs braucat; aizbraucat gar baznīcu, tad pa labi lejā no kalna, pāri dīķa dambim … Ūdens dīķī nule sāk garot. Jums ir mazliet vēsi, jūs aizklājat seju ar mēteļa apkakli; jums uznāk snaudiens. Zirgu kājas skanīgi šļakstina pa peļķēm; kučieris svilpo… Jūs esat nobraucis verstis četras. Debess pamalē sāk sārtoties; bērzos pamostas un neveikli lido no koka uz koku kovārņi; zvirbuļi čivina ap tumšajām labības stirpām. Gaiss kļūst dzidrāks, var labāk redzēt ceļu, debess kļūst gaišāka, parādās baiti mākonīši, zaļi lauki. Istabās lipinās sarkanas skalu uguntiņas, aiz vārtiem dzirdamas miegainas balsis. Bet rīta blāzma pa to laiku iedegas jau košāk un košāk, pār debesīm jau izstiepjas svītras, gravās kūp migla, cīruļi sāka skaļi trallināt, uzpūš rītausmas vējš — un lēni izpeld purpursarkana saule. Gaisma šaltīm gāžas pār zemi, sirds krūtīs traucas kā rīta putns. Kāds svaigums, kāda līksme un jaukums! Var redzēt tālu visapkārt. Raug, kur aiz birztalas ciems; aiz tā tālāk otrs ar baltu baznīcu; lūk, kalnā bērzu birzīte, aiz tās purvājs, uz kuru jūs braucat… Čaklāk, rutnaki, čaklāk! Raženiem rikšiem uz priekšu! . .. Vēl ir atlikušas verstis trīs, ne vairāk. Saule ātri ceļas augstāk; debess skaidra … Diena būs brīnišķīga. Mums pretī no ciema nāk ganāmpulks. Mēs uzbraucam kalnā … Kāds lielisks skats! Upe aizlokās verstu desmit tālumā, blāvi zilgrnoda.ma caur miglājiem; aiz upes ūdeņiem zaļas pļavas; aiz pļavām lēzeni pakalni; tālumā pāri purvam klaigādamas lido ķīvītes; caur dzidro, valgana mirdzuma pielijušo gaisu ir tik skaidri saredzamas tāles … nevis tā kā vasarā. Cik brīvi elpo krūts, cik spirgti kustas jūsu locekļi, kā atspirgst viss cilvēks pavasara svaigajā elpā!…

Bet vasaras rīts jūlijā! Kas bez mednieka vēl ir izbaudījis, cik tīkami rītausmā klejot pa krūmājiem? No rasas baltajā zālē jūsu gājiena pēdas kā zaļa svītra stiepjas jums pakaļ. Jus pašķirat rasolu krumu un jums seja iesitas viņā sakrājusies silla nakts smarža; viss gaiss ir vērmeļu svaiga rūgtuma, griķu un āboliņa salduma pilns. Tālumā ka siena stāv ozolu mežs un spīd un sarkst rīta saulē; vēl valda vēsums, taču ir jūtama jau dienas tveices tuvošanās. Galva gurdeni reibst no smaržu pārpilnības. Krūmājiem nav gala … Tikai vietumis kaut kur tālumā dzeltē briestošu rudzu lauks, šaurām sloksnēm sārtojas griķi. Te iečīkstas rati, soļiem atbrauc zemnieks, zirgu novieto jau pie laika pakrēslī… Jus parmijat labrītu ar viņu, aizejat tālāk — un aiz jums jau dzirdama izkapts brucināšanas skaudrā skaņa. Saule kāpj augstāk un augstāk. Zāle ātri nožūst. Ir jau pavisam karsts. Paiet viena stunda, otra… Debess gar apvārsni kļūst tumša. Karstais, nekustīgais gaiss apdvešs jus ar durošu svelmi. «Kur te, brālīt, var nodzerties?» jūs apvaicājaties pļāvējam. — «Āre, tur gravā ir avots.» Spraukdamies cauri bieziem lazdu ceriem un tos cieši apvijušiem staipekņiem, jūs nokāpjat gravas dibenā. Patiesi: zem pašas kraujas paslēpies avots; zemzaris ozols alkatīgi pleš pāri ūdenim savus ķepainos zarus; lieli, sudraboti burbuļi šūpodamies ceļas augšup no smalkām samta šūniņām apaugušā dibena. Jūs nometaties zemē, jūs atdzeraties, bet jums ir slinkums pakustēties. Jūs guļat ēnā, ieelpojat smaržīgo mitrumu; ir labi un tīkami, bcl iepretī krūmi kaisi un il kā dzeltē saulē. Bet kas tas? Pēkšņa vēja brāzma alskrej uu aizlaižas gar^m; gaiss visapkārt iedrebas: vai tas nebija pērkons? Jūs izkāpjat no gravas… Kas tā par svina jostu gar debcs- malu? Vai dienas karstums tur sabiezē? Vai mākonis nāk virsū?… Bet, lūk, tikko jaušami pazib zibens … Ehē, tas ir pērkona negaiss! Bet visapkārt vēl spoži spīd saule: vel var pamedīt. Bet mākonis aug augumā: tā priekšējā mala izstiepjas kā piedurkne, pārkaras debess jumam. Zāle, krūmi, viss piepeši ir aptumsis… Jāpasteidzas! Lūk, kur, liekas, redzams siena šķūnis… Ātrāk! Jūs aizskrienat, ieejat iekšā … Kas par 1 ielu l i ņ n! Kas par zibšņiem! Caur salmu jumtu smaržīgajā sienā šur tur sāk pilēt ūdens… Bet te atkal jau rotājas saule. Negaiss ir pāri; jūs izejat laukā. Ak dievs, cik līksmi viss mirdz un laistās, cik gaiss ir tīrs un svaigs, kā apkārtne smaržo pēc zemenēm un sēnēm!

Bet tad atnāk vakars. Rieta blāzma kvēlo kā ugunsgrēks, apņemdama pusi debess juma. Saule riet. Gaiss ap jums kaut ka sevišķi dzidrs, it kā no stikla; tālumā gulstas maiga, pēc izskata silta migliņa; līdz ar rasu sārta atblāzma nolaižas uz noriņām, pār kurām nesen vēl lija kausēta zelta straumes; no kokiem, no krūmiem, no aug- stājām siena kaudzēm aizstiepjas garas ēnas… Saule ir norietējusi; rietumu liesmainajā jūrā iedegas un trīc pirmā zvaigzne … Blāzma sāk bālēt; debess kļūst zilāka. Atsevišķās ēnas pazūd, gaiss piesātinās ar miglu. Laiks doties mājup, uz sādžu, uz istabu, kurā jūs pārnakšņosiet. Uzmetis šauteni plecos, jūs ejat ātriem soļiem, kaut gan esat noguris… Bet pa to laiku jau uznākusi nakts; tālāk par divdesmit soļiem nevar redzēt; suņi tikko blāv tumsā. Te aiz tumšajiem krūmiem debesmala kļūst gaišāka .. . Kas tas? Ugunsgrēks? … Nē, tur uzlec mēness. Bet, raug, lejā pa labi jau iemirdzas uguntiņas… Un te jau klāt arī jūsu istaba. Pa lodziņu jūs redzat iekšā ar baltu galdautu apklātu galdu ar degošu sveci un vakariņām.

Vai arī kādreiz tu liec aizjūgi vieglo drošku un aizbrauc līdz mežam meža irbju medībās. Cik tīkami ir braukt pa šauro lauku celiņu starp divām slaidi noaugušām rudzu sienām! Vārpas viegli skar seju, rudzpuķes aizķeras aiz kājām, paipalas klaigā visapkārt, zirgs tek kūtrus riksīšus. Klāt mežs. Pakrēslis un klusums. Slaikas apses šalko augstu pār galvu; berzu garie, nokarenie zari tikko kustas; varens ozols kā spēcīgs karavīrs stāv līdzās skaistai liepai. Jūs braucat pa zaļu, ēnām izrakstītu meža ceļu; lielas, dzeltenas mušas nekustīgi karājas zeltaina mirdzuma pilnajā gaisā un pēkšņi aizlaižas projām; knišļi šūpojas un griežas veseliem stabiem, pakrēslī rādīdamies gaiši, saulē tumši; putni mierīgi skandina savas melodijas. Sarkankrūtīša zelta balstiņa vītero pilna nevainīga, čalojoša prieka, tā tik labi saderas ar kreimeņu smaržu. Tālāk, tālāk, dziļāk mežā . .. Mežs kļūst arvien vairāk aizaudzis . . . Dvēseli apņem neizprotams klusums; arī apkārt viss slīgst klusumā un snaudā. Bet te atskrej vējpūta, un koku galotnes iešalcas kā plūstoši viļņi. Caur pērno, rūsgano lapu segu šur un tur izspraukusies gara zāle; sēnes stāv pa vienai zem savām cepurītēm. Un piepeši iz- cilpo baltais zaķis; suns, skaļi riedams, aizmetas tam pakaļ . . .

Un cik šis pats mežs ir jauks vēlā rudenī, kad atlaižas slokas! Pašā biezoknī tās nemēdz mājot: tās jāmeklē vairāk gar sila malām. Nav ne vēja, un nav ne saules, ne gaismas, ne ēnas, ne kustības, ne trokšņa; mīkstajā gaisā ir jaušama rudens smarža, līdzīga vīna smaržai. Viegla migliņa gul pāri dzelteniem laukiem. Caur kailajiem, tumšbrūnajiem koku zariem rāmi balsnī nekustīgā debess; šur un tur liepu zaros vēl karājas pēdējās zeltītās lapas. Alitrā zeme atsperīgi līgojas zem kājām; garas, sausas smildziņas stāv nepakustēdamās; gari zirnekļu pavedieni spīd izbalējušajā zālē. Mierīgi elpo krūts, bet

dvēselē ieviešas savāds nemiers. Tu ej gar mežmalu, vērodams suni, bet atmiņa nāk mīļi tēli, mīļas sejas, mirušas un dzīvas; negaidīti atmostas no jauna sen jau aizmiguši iespaidi; fantāzija lido un spārno kā putns, un viss tik gaiši risinās un stādās acu priekšā. Sirds te spēji sadrebas un sitas, strauji rau dāmās uz priekšu, te atkal neatvairāmi atgrimst atmiņās. Visa dzīve atveras kā grāmata, viegli un ātri. Cilvēks nu valda pār savu pagātni, pār visām jutām un spējām, pār dvēseli. Un visapkārt nekas viņu netraucē — nav ne saules, ne vēja, ne trokšņa . ..

Bet kur tad rudens skaidrās, mazliet vēsās, no rītiem salnas pārņemtās dienas, kad bērzs kā pasaku koks, vienā zeltā, gleznaini iezīmējas pret gaišzilajām debesīm; kad zemu slīdošā saule vairs nesilda, bet zalgo vēl spožāk nekā vasarā un nelielā apšu atauga, saules staru caurstrāvota, mirdz, it kā priecādamās par savu kailumu, bet spirgts vējiņš čaukstina un mētā nobirušās, sačervelējušās lapas; kad pa upes dzelmeni priecīgi veļas zili viļņi, lēnām šūpojas izklaidu peldošas zosis un pīles! Tālumā klabina aiz vītoliem noslēpušās dzirnavas, un pāri tām aši lidinās baložu bari, skaisti ņirbēdami spožajā rudens gaismā …

Jaukas ir arī vasaras miglainās dienas, lai gan mednieki tās sevišķi necieni. Tāda diena nav iespējams šaut: putns, tikko izspurdzis jums turpat pie kajāin, tūdaļ arī pazūd aiz bālganā, nekustīgā miglas auta. Bet cik klusi, cik neizsakāmi klusi ir visapkārt! Viss ir nomodā, bel viss klusē. Jūs ejat gar koku — tas pat neietrīcas: tas lolojas dienas maigumā. Priekšā caur vieglo, visā ārē vienmērīgi izplūdušo miglu pavīd gara, tumša svītra. Jūs noturat to par tuvējo mežu; jūs ejat tuvāk — un mežs pārvēršas garām vībotnēm apaugušā ežā. Jums pāri, jums apkārt — visur migla … Bel dzi! Uzpūš viegls vējiņš — cauri irstošajai, kā kūpoši garaiņi izklīstošajai miglai neskaidri parādās gabaliņš zilganas debess, piepeši izšaujas zeltaini dzeltens stars, izplūst plašā straumē, iemirdzas laukos, atduras birzī, — un jau atkal no jauna visapkārt pārklājas miglas plīvurs. Ilgi turpinās šī cīņa; toties neizsakāmi krāšņa un spodra kļūst diena, kad gaisma pēdīgi svin uzvaru un beidzamie sasilušie miglas vāli gan aizveļas un noplok kā palagi zemē, gan uzvijas gaisā un izirst debesu maigi zaigojošā zilgmē…

Bet citreiz jūs sapošaties un izbraucat uz tālajiem laukiem, uz stepi. Verstis desmit jūs esat kulies pa lauku celiņiem — pēdīgi nokļūstat uz lielceļa. Jūs traucaties garām bezgalīgām vezumu rindām, garām icbrauklu- vērn ar nojumēs sīcošiem patvāriem, garām plaši atvērtiem vārtiem un akām, no viena ciema uz otru pa nepārredzamiem klajumiem, gar zaļiem kaņepju laukiem… Jūs braucat ilgi ilgi … Žagatas pulkiem lido no vītola uz vītolu; zemnieces gariem grābekļiem rokās aiziet pa lauku; nodriskātu nankina kaftānu mugurā, ar somu plecos gurdeniem soļiem aizvelkas ceļavīrs; smaga muižnieku kariete ar sešiem lieliem, straujiem zirgiem priekšā peld jums pretī. Karietes lodziņā redzams izspraucies spilvena stūris, bet aizmugurē, aiz auklas pieturēdamies, sāniski uz maisiņa sēž līdz acīm dubļu notašķīts sulainis garā mētelī. Lūk, apriņķa pilsētiņa ar greizām koka mājelēm, bezgalīgām žogu rindām, neapdzīvotām tirgoņu mūra ēkām un vecu tiltu pāri dziļai gravai … Tālāk, tālāk .. . Iesākas stepe. Tu palūkojies no uzkalniņa — cik plašs skats! Apaļīgi, lēzeni, no lejas līdz augšai aparti un apsēti pakalni aizstiepjas cits aiz cita kā viļņi: tiem pa starpām aizlokās krūmiem aizaugušas gravas; kā ovālas salas šur tur izkaisītas nelielas birztalas; no ciema uz ciemu aiztek šauri lauku celiņi; šur tur balsnī baznīcas; kārklu krūmājā paspīd upīte, — to četrās vietās aizprosto dzirnavu dambji; tālu tīrumā rindā cita aiz citas stāv stepju sīgas; neliela dīķa malā nosēdusies veca kungu māja ar saimniecības ēkām, augļu dārzu un piedarbu. Bet jūs braucat tālāk, tālāk. Pakalni kļūst arvien zemāki, arvien lēzenāki, koku vairs neredz gandrīz nevienu. Pēdīgi tā ir klāt — neaptveramā, nepārredzamā stepe!…

Bet cik tīkami ir arī ziemas dienā pa augstām sniega kupenām dzīties pakaļ zaķim, ieelpot auksto, dzeļošo gaisu, negribot aizmiegt acis no mīkstā sniega žilbinošā mirdzuma, priecāties par zaļganajām debesīm, kas jumjas pāri sarkanīgam mežam!… Un cik burvīgas ir pirmās agrā pavasara dienas, kad gāle visapkārt zaigo un lūst, bet cauri kūstošā sniega smagajiem garaiņiem saules slīpo staru atkausētajās piekalnēs ir jaušama sasilušas zemes smarža, gaisos cerību pilni trallina cīruļi un no gravas gravā, līksmi šalkdami un krākdami, mutuļodami brāžas pavasara ūdeņi…

Tomēr ir laiks, ka beidzu. Jā, — kad nu es esmu te ieminējies par pavasari, tad . . . pavasarī ir viegli šķirties, — pavasarī pat laimīgos kaut kas vilina tāle.. . Palieciet sveiks, lasītāj; lai jums arvien labi klājas.

SATURS

Hors un Kaļiničs…………………………………….. 5

Jermolajs un dzirnavniece………………………… 25

Aveņu ūdens………………………………………… 43

Apriņķa ārsts ……………………………………… 58

Mans kaimiņš Radilovs……………………………. 73

Viensētnieks Ovsjaņikovs…………………………. 86

Ļgova …… … 116

Tērces pļava……………………………………….. 134

Kasjans no Skaistās Mečas … .166

Burmistrs ………………………………………… If'r>

Kantoris ……………………………………. 218

Birjuks…………………………………………….. 246

Divi muižnieki…………………………………….. 259

ļebegana…………………………………………. 273

Tatjana Borisovna un viņas brāļadēls . 293

Nāve ……………………………………………………….. . 313

Dziedātāji …………………………………………. 332

Pēteris Petrovičs Karatajevs……………………… 362

Satikšanās ………………………………………… 386

Sčigru apriņķa Hamlets………………………….. 401

Čertophanovs un Ņedopjuskins . 441

Čertophanova gals……………………………….. 471

Dzīvais mironis ,…………………………………. 525

rib . . . '…………………………………………. 547

Mežs un stepe…………………………….. • ■ 570

И. С. Тургенев ЗАПИСКИ ОХОТНИКА

Государственное издательство художественной литературы

Москва 1954

Латвийское государственное издательство

Художник В. Ковалев

На латышском языке

Turgoņevs I v a n s Sergeja d. MEDNIEKA PIEZĪMES

Redaktore H. Zirnite. Māksi, redaktors A. Jtger.v. Tehn. redaktore D. Pastare. Korektore B. Grūbe. Nodota salikšanai 1960. g. 28. martā. Parakstīta iespiešanai 1960. g. 15. Jūlijā. Papīra formāts 70X92'/3! . 18,45 fiz. iespiedi. 21,57 nzsk. iespiedi. 20,05 Izdevn. I. Metiens 15 000 eks. Maksā 6 rb|. No 1961. g.

I. I maksā 60 kap. Latvijas Valsts izdevniecība Rīgā. Padomju btilv. 24. Izdevn. Nr. I3125/DI902. Iespiesta Latvijas PSR Kultūras ministrijas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 2. tipogrāfijā Rīgā, Dzirnavu Ielā 57. Pašūt. Nr 1205. K1

paskaidrojumi

1 Kungs! Kungs!

1 Plakandibena laiviņa, sasista no veciem liellaivas dē|iem. (Aut. piezīme.)

1 Matīs dārgais, tas jāņem vērā.

1 Tas lāču ir lieliski!

1 Vai tas nav aizkustinoši?

1 Tā ir medajas kreisa puse.

1 Kad vēl nepazina sūk|us, tad tintes nosusināšanai rakstus apkaisīja ar smiltīm 110 īpaša trauciņa.

1 Vienkāršā tauta Mcenskas pilsētu sauc par Arn- čensku un tas iedzīvotājus par amčeniešiem. Amčenieši ir veikli zēni: ne velti mūsu pusē pretiniekam novēl: «Kaut tev amčenietis uzkultos uz kakla!» (Aut. piezīme.)

1 Par gaumi nestrīdas.

1 Savā ģimenē.

[2] bitjuki — zirgu suga, kas ieviesusies voroņežas guberņā, pazīstamās «Hrenovas» (grāfienes Orlovas Zirgu audzētava) apkārtnē. (Aut. piez.)

[3] cetji-miņējas — garīga satura grāmata, kur atrodami pēc mēneša dienām sakārtoti svēto dzīves ap-* raksti un svētkiem piemēroti raksti.

[4] tas ir labs,

[5] lielās armijas.

[6] kungi.

[7] maiga māle.

[8] se dus teofīls Indriķis, vikonts de BlanžI.

[18] j' aime — tas man tīk.

[19] cik paliesa, cik nemākslota!

[20] lirisks tenors.

[21] par polehiern sauc d itin vidu po|esjes (garas mežu joslas) |audis. Sie meži sākas uz Bolhovas un Zizdras apriņķa robežām. Po|ehiem ir daudz īpatnēja ka sadzīvē, la paražās un valodā. Par stulbeņiem tos zobo tāpēc, ka viņi ir aizdomu pilni un stūrgalvīgi. (Aut. piezīme.)

[22] mana glāze nav liela, bet es dzeru no savas glāzes.

27 — 1205

[23] draud baigi lauvas acu liesmas, ir tīģers briesmīgs niknumā, — Bet visubriesmīgākās briesmas Ir cilvēks savā neprātā.

[24] paruna: «vista nav putns, praporščiks nav oficieris»

[25] vai jūs runājat franciski, mans kungs?

Content

Turģeņevs Ivans Mednieka piezīmes

HORS UN KAĻINIČS

JERMOLAJS UN DZIRNAVNIECE

AVEŅU ŪDENS

APRIŅĶA ĀRSTS

MANS KAIMIŅŠ RADILOVS

VIENSĒTNIEKS OVSJAŅIKOVS

ĻGOVĀ

TĒRCES PĻAVA

KASJANS NO SKAISTĀS MEČAS

BURMISTRS

KANTORIS

BIRJUKS

DIVI MUIŽNIEKI

ĻEBEGANA

TATJANA BORISOVNA UN VIŅAS BRĀĻADĒLS

NĀVE

DZIEDĀTĀJI

PĒTERIS PETROVIČS KARATAJEVS

SATIKŠANĀS

SČIGRU APRIŅĶA HAMLETS

ČERTOPHANOVS UN NEDOPJUŠKINS

ČERTOPHANOVA GALS

DZĪVAIS MIRONIS

RĪB!

MEŽS UN STEPE

SATURS

paskaidrojumi