Sjarkovs Ivans

Mēs ar Saņku ienaidnieka aizmugurē

Ivans Sjarkovs

Mēs ar Saņku ienaidnieka aizmugurē

Stāsts

1. VECĀ SKOLA

Pie mums nesen sāka celt no ķieģeļiem jaunu skolu. Tai izmeklēja skaistu vietu, augstāko — laukumā aiz kādreizējās baznīcas, kurā tagad iekārtots klubs. Mūsu skolotāja stāsta, ka rudenī mēs jau iešot jaunajā skolā, ceturtajā klasē.

Bet pagaidām mēs mācāmies vecajā un beidzam trešo. Vecā skola ir laika gaitā nomelnējusi koka celtne uz augstiem mūra pamatiem. Kādreiz izturīgās sveķainu baļķu sienas tagad ir sasprēgājušas, vietvietām apsūnojušas. Vienīgi nesen salabotais skārda jumts saulainajās dienās jautri spīdina jaunos cinkotos ielāpiņus.

Pie skolas sastājušās rindā zilpelēkās, savu mūžu nodzīvojušās papeles. Mizu tām mēs jau sen esam nolobījuši laiviņām, un nu spīd tikai to kailie sāni. Visaugstākajā nokaltušajā galotnē apmeties stārķis. Netālu no viņa ligzdas draiski čivina kauslīgie zvirbuļi.

Mans tētis stāstīja, ka senos laikos, vēl pirms revolūcijas, kad viņš pats bijis skolnieks, mūsu skolā atradies

pagastnams. Bet vecmāmiņa pat vel tagad skolu sauc par pagastnamu. Atnāk viņa no kolhoza mājās pusdienās un sāk stāstīt:

—   Šodien pie pagastnama es satiku Agatu, kura apprecējās ar Haļimonu . . .

—   Pie skolas, vecmamm, — es izlaboju.

Bet viņa tikai atmet ar roku.

—   Nelipinies klāt kā sveķis! Iešu es tev skolināt. . .

Un paliek pie sava: pagastnams un pagastnams.

Kas ir pagastnams, es jau labi zinu, — biju dzirdējis no vecākiem cilvēkiem. Tur bija sēdējis pagastvecis un skrīveris. Viņi vilka cilvēkiem ādu pār acīm un dzina kaut kur prom viņu govis. Un vēl pagastnamā sēdējis policijas pristavs. Tāds ar ūsām. Ar zobenu un pletni. Viņš pēris zemniekus ar rīkstēm un sēdinājis tos tuptūzī.

Arestantu telpa vēl saglabājusies arī tagad. Tā atrodas tieši zem skolotāju istabas logiem. Tas ir milzīgs ķieģeļu pagrabs ar smagām ozolkoka durvīm, kurām priekšā vienmēr karājas sarūsējusi atslēga. Starpbrīžos mēs, trešās «b» klases puikas, bieži nokāpjam pa pazoļu nodeldētajiem akmens pakāpieniem līdz šīm durvīm un raustām atslēgu — varbūt atslēgsies. Atslēga paliek ciet kā bijusi. Tad mēs pēc kārtas skatāmies iekšā pa zaļgana pelējuma klāto dēļu spraugu. Aiz durvīm ir tumšs, dur vai acī, no turienes dveš miklums un saskābušu kāpostu smaka. Tomēr ikviens no mums šajā tumsā kaut ko saskata un katrs — kaut ko citu.

—   Ģ-ģ-ģindenis, — noslēpumaini čukstēdams, pavēsta Koļa Burecs, melnīgsnējs puika ar spriganām acīm kā čigānēnam. Viņu saukā par Drosmīgo Zaķi. Un šī iesauka viņam nebija pielipusi tāpat vien. Kādreiz stundā Koļu izsauca priekšā lasīt. Viņš noklepojās un iesāka:

—   Drosmīgais zaķis. Khm… Mežā dzīvoja zaķis, uti viņš no visa bai…

Šajā bridi no griestiem atlobījās apmetuma gabaliņš

uii uzkrita Koļam tieši virsū. Visa klase smējās, bet viņš raudāja. Un — sāka raustīt valodu.

Kopš tās reizes viņu tā vien sauc: Drosmīgais Zaķis un Drosmīgais Zaķis.

Pēc Koļas pie durvīm pieplok Saņka. Viņš skatās ilgi un uzmanīgi, ar rokām aizsegdams gaismu. Elpu aizturējuši, mēs stāvam un gaidām, ko viņš sacīs. Es baiļojos, ka par mani Saņka būs aizmirsis: drīz atskanēs zvans, vajadzēs joņot uz klasi, un es nemaz nepagūšu ieskatīties pa spraugu. Beidzot Saņkam pietiek.

—   Ģindenis šķindenis, — viņš ar izsmieklu sacīja un pašpārliecināti piebilda: — Tur ir ķēdes …

Tagad pienāca mana kārta. Lai cik uzmanīgi es skatījos, tomēr ne ģindeni, ne ķēdes nespēju ieraudzīt. Taču, lai neatpaliktu no citiem, paziņoju:

—   Tā gan …

Un visi aizskrējām uz klasi.

Pēc stundām mēs atkal devāmies skatīties tuptūzi. Šoreiz mums*’paveicās: noslēpumainā pagraba durvis bija atvērtas līdz galam vaļā. Kas tās bija atvēris, mēs nezinājām, tikai redzējām, ka skolas apkopēja tante Marja stiepj pāri ceļam pie akas mucu. Mēs kā kāpostgalvas noripojām pa akmens pakāpieniem. Saņka pirmais nozuda melnajā durvju ailē. Pēc brīža lejā kaut kas ierībējās, un drīz vien atskanēja klusināta Saņkas balss:

—   Ek, velns … salikuši te …

Viņam pa pēdām pagrabā ielīdu es, bet pēc tam arī Koļa Burecs. Izrādījās, ka aiz durvīm vēl ir betona pakāpieni, kurus Saņka tumsā nebija pamanījis. Tagad viņš stāvēja pie apgāztas siles un noraizējies berzēja pieri. Tā viņam vienmēr gadās: vēl nav viens puns pazudis — uzdauza otru. Saņka bez puna vienkārši nav iedomājams.

Nekā briesmīga mēs tuptūzī neatradām: te nebija ķēžu, ar kurām, pēc Saņkas domām, piekala pie sienas brīvības cīnītājus, par ģindeņiem nemaz i nerunājot. Virs galvas nomācoši drēgni ķieģeļu griesti, mūsu balsis skanēja kā

tukšā mucā. Uz grīdas mētājās veca, sasista sile, stāvēja spainis ar lupatām, ar kurām tante Marja mazgā klases. Zem kājām kraukstēja kartupeļu asni, kaktā atradās divas kāpostgalviņas ar visām saknēm, laikam noliktas stādīšanai, un dažas putekļiem klātas pudeles — tajās bijusi vai nu petroleja, vai arī eļļa.

—   Bet tomēr tur bija briesmīgi sēdēt, — es ierunājos, kad mēs izrāpāmies no pagraba.

Saņka neko neatbildēja, tikai pikti nošņācās, it kā inēs būtu vainīgi, ka viņš sev uzdauzījis punu, toties Koja lepnīgi pasmīnēja:

—   Ied-d-domājieties, briesmīgi. Senos laikos mans t-tētis te sēdējis simtiem reižu …

Ir nu gan tas Zaķis lielībnieks. Saki, ko gribi, viņam atbilde gatava:

—   Ied-d-domājieties!

—   Saki labāk — tūkstošiem, — es nenovaldījos.

Kojas melnajās, spriganajās acīs iedegās dusmīgas liesmiņas, bet uzrautais deguns vēl vairāk paslējās gaisā.

—       Tu netici? — viņš man uzbruka un ņēmās pierādīt:

—   Vai buržuju laikos sēdēja? Sēdēja. Vienam p-panam viņš kā iezvēla pa p-purnu, tā viņu iesēdināja. Pēc tam b-baltie viņu gribēja nošaut. Viņš atkal s-sēdēja. Bett-tad aizbēga … Mans tētis bija matrozis, jā gan . .. Zini, kā viņš b-baltos sita? Ar ložmetēju — tra-ta-ta-tā …

Kas taisnība, tas taisnība: Kojas tētis kādreiz bija matrozis. Viņiem mājās arī tagad, aplikta ar rakstainiem dvieļiem, pie sienas karājas fotogrāfija — skaists jauns vīrietis ar melnām ūsām un matrožu cepuri galvā. Uz cepures uzraksts: «Straujais». Mēs ar Saņku, kad pieaugušie nebija mājās, uzkāpām uz galda un paši izlasījām.

Droši vien viņš sitis baltos ari ar ložmetēju, tāpēc ka pār krūtīm viņam krustiski pārliktas ložmetēja lentas.

Koļas tēvs aizgājis bojā pirms gadiem desmit. Naktī viņu nošāvuši ar īsstobreni. Viņš bijis ciema padomes priekšsēdētājs.

—    Bet manu vectēvu buržuju laikos pēra ar rīkstēm, jo viņš negribēja noņemt cepuri buržuju priekšā, — pēkšņi palielījās Saņka un ār tādu lepnumu paskatījās uz mums, it kā nevis vectēvs, bet viņš pats, Saņka, nebūtu noņēmis cepuri. Viņam nolobījies deguns, un tas spīd kā noziests ar taukiem. Viņš pat bija aizmirsis par savu punu.

Tad arī es nenocietos. Tiesa, mans vectēvs ar rīkstēm netika pērts un tētis nebija bijis matrozis, taču arī man atradās, ko teikt.

—   Bet mans tētis, — es sāku savu sakāmo, — kad gāja skolā, reiz klasē aiz durvīm nolika krāsns kruķi. Pops nāca iekšā uz stundu un kā atvēra durvis, tā kruķis viņam — bācl — pa pieri!…

Saņka skaji iesmējās, bet Ko]a pajautāja:

—   Un kas tur sevišķs?

—   Popam tika vēl lielāks puns nekā Saņkam. Bet pops pagrāba tēti aiz auss un kaktā iekšā. Ar ce]iem uz griķiem. »

—   Vai ar rīkstēm nepēra? — Saņka ziņkārīgi vaicāja.

—   Nē, tikai mājās ar virvi.

Un visu ce|u, kamēr nonācām katrs līdz savai mājai, mēs strīdējāmies, aizstāvēdami savu tēvu godu.

2.  HEI, PA CEĻU!…

Mums ar Saņku ir vislabākais sols klasē: tas atrodas pie loga. Te sēdēt ir daudz interesantāk nekā jebkurā citā vietā. Ja kāds aiziet pāli skolas pagalmam, ja pa ceļu aizbrauc kravas mašīna vai pajūgs, ja stārķis nolaižas savā ligzdā — mēs visu redzam. Tāpēc arī skolotājas aizrādījumi birst pār mūsu galvām kā zirņi.

—   Makavej, negrozies!

Tas domāts Saņkam, kurš aizrautīgi vēro bezkāji kalēju — vectēvu Cimohu, kas bija piebraucis ar savu trīsriteņu «lisapēdu» pie ciema veikala.

—   Sircov, vai tev neinteresē, ko mēs stundā darām?

Tas jau domāts man, jo es sekoju, kā skolas apkopējas Marjas rūsganais kaķis klusiņām zogas klāt zvirbulim.

Bet šodien mēs. nemaz nevaram nosēdēt mierā: drīz noskanēs pēdējais zvans, un tad uz visu vasaru kļūsim par brīviem putniem. Rīt jau sākas brīvdienas!

Arī skolotājai ir pacilāts noskaņojums. Viņa ienāca klasē svinīga un priecīga. Gludi nosukātie mati šodien neliekas tik sirmi, sejā it kā izzudušas grumbas. Ģērbusies jaunā, zilā kleitā, pali sīciņa, tieviņa — skolotāja staigā starp soliem un smalkā balstiņā čivina:

—   Mani mīļie zēni un meitenes! Atkal aizritējis viens gads. Mēs visi kopā, iedami uz zinātnes kalngaliem, esam pakāpušies vēl vienu uzkalniņu augstāk. Kaut arī tas nav visai liels, tomēr…

Kā svētkos iemirdzas viņas briļļu stikli, kas nezin kādā veidā vieni paši — bez ietvariem turas uz deguna. Mums ar Saņku tā neizdodas. Daudz reižu mēs gatavojām no tievām vara stieplītēm šādas brilles — un viss velti. Uzkarinātas uz deguna, tās tūdaļ krīt zemē.

—   … tomēr arī brīvdienās neaizmirstiet, ka jūs esat skolēni, — turpina čivināt skolotāja, bet Saņka grūž man ar elkoni sānos un ar acīm norāda uz logu.

Tur, uz ielas, pie transformatora būdas, ko nesen uzcēla līdzās skolai, staigā kolhoza elektromontieris Ivans Busļiks '. I gribēdams viņam piemērotāku uzvārdu neizdomāsi. Kājas tievas un garas kā ilksis. Kur viņš liek vienu soli, tur citam jāliek divi.

Busļiks atgāž galvu tālu atpakaļ un kaut ko pēta gaisā, kur krustojas vadi. Ap vidu viņam ir plata josta ar ķēdi, bet uz pleciem dzelzs kāpšļi, kurus viņš allaž piestiprina pie savām milzīgi garajām kājām, kad iedomājas rāpties stabā.

1 Bycc;i — stārķis (baltkrievu vai.) — Tulk.

Elektrība pie mums vēl ir jaunums, kaut kāds neizprotams brīnums. To ievilka sādžā pirms pusgada, un mēs visi — bērni un pieaugušie — nespējam vien nobrīnīties, kā var pa dzelzs vadiem aizskriet uguns, kā var tā ielīst spuldzītē un degt tur bez petrolejas un tvana. Mana vecmāmiņa plecus vien rausta.

—   Ko gan visu neizdomā . . .

Bet Ivans Busļiks elektrību pazīst kā savus piecus pirkstus. Lūk, kāpēc viņš ir gandrīz vai pats ievērojamākais cilvēks sādžas zēnu acīs. Lūk, kāpēc mēs vienmēr, elpu aizturējuši, sekojam, kad viņš rāpjas stabā vai atver transformatora būdiņas durvis. Kaut mēs varētu tur iekļūt un paskatīties — vismaz ar vienu aci —, kas notiek aiz durvīm, pie kurām pienaglota plāksnīte ar uzrakstu: «Neaizskart. Draud nāve». Bet Busļiks mūs pat tuvumā nelaiž. Vienīgais, ko viņš atļauj darīt, — nest viņam pa pēdām smagos dzelzs kāpšļus.

Citas klases jau atlaistas, bet mūsu skolotāja arvien vēl neparko nespēj no mums šķirties, it kā mēs nedotos vis brīvdienās, bet lidotu uz siltajām zemēm. Tagad viņa iesaka mums vākt herbārijus, kaltēt dažādus ziedus, lapiņas. Tas viss mums būšot vajadzīgs, kad sāksim mācīties ceturtajā klasē.

Bet pie loga stāv Micjka Malahs no trešās «a» jeb, kā mēs viņu saucam, Mongolis un māj mums ar audekla grāmatsomu. Micjka ir briesmīgi priecīgs, ka viņš jau ir uz ielas. Viņa biezās lūpas izplūdušas laimīgā smaidā, bet acu vietā — divas alkatīgi mirdzošas spraudziņas.

Es parādīju Micjkam dūri, bet viņš man — mēli. Tagad būtu īstā reize uzsaukt:

«Malahs Micjka — raibā bikse!»

Taču klasē klaigāt vis nevar.

—  Bet rudenī, kad jūs atnāksiet jau ceturtajā klasē, mums būs jauna skola, — skolotāja stāsta tālāk. — Jauna, plaša, gaiša.

Tajā brīdī Micjkam Mongolim nezin kāpēc pagaisa

interese par mūsu logu. Pāris minūšu viņš stāvēja nekustīgi, ieklausījās, bet pēc tam metās, palēkdamies kā jauns . kumejš, uz ciema padomes pusi.

Tur no laukuma uz ielu nogriežas jauniesaucamo kolonna. Puiši iet visi kā vienā solī un soju takti cītīgi vēzē rokas. Kolonnas priekšgalā kāds karavīrs iet atmuguriski un kaut ko sauc. Bet aiz jauniesaucamajiem, ar basajām kājām saceldami putekļus, joņo puišeļi. Vienīgi mūs ar Saņku trūkst viņu barā. Mēs sēžam klasē, bet mūsu sirdis skrubina melna skaudība.

Beigu beigās skolotāja sacīja:

—   Tagad, bērni, uz redzēšanos! Līdz pirmajam septembrim.

•— Uz redzēšanos! — klase priecīgi atsaucās, un mūsu priekšā jau iela, saule, vējš un trakulīgā zēnu brīvība — skrej, kur vien vēlies: tev pieder visa plašā pasaule.

Jauniesaucamos mēs panācām jau aiz sādžas. Viņi gāja uz Lapsu gravas šautuvi. Karavīrs, tāpat kā iepriekš, iet gan atmuguriski, gan paskrien soļotājiem no sāniem un visu laiku pilnā sparā sauc:

—   Iens-div! Kreiso, kreiso! Lēnāk soli! Šacila, nevelc kāju!

Pirmajā rindā soļo Micjķas brālis Panass. Lai gan ir tveice, viņam mugurā jauna vadmalas žakete, kuras atlokā saspraustas visdažādākās nozīmītes. Tur ir gan Osoaviahima, gan Sarkanā Krusta, gan MOPR1 organizācijas nozīmīte, taču pati ievērojamākā no tām — «Vorošilova strēlnieks», kas piekarināma ar tievām vara ķēdītēm. Ikviens no mums būtu atdevis nezin ko, lai tikai iegūtu kādu no šīm nozīmītēm. Dažkārt, kad Panass ir labā omā, viņš ļauj mums aptaustīt savas regālijas — tad prieki veselai dienai.

Šodien Panass ir lepns un nepieejams. Viņam vienīgajam no visas komandas uzkārta plecā mazkalibra šautene.

1 MOPR — Starptautiskā organizācija palīdzības sniegšanai revolucionāriem.

Vēl augstāk ceļ degunu gaisā mūsu draugs Micjka Mongolis. Ar katru bridi viņš kļūst jo uzpūtīgāks.

—       Jā gan, bet mans brālis šogad aizies Sarkanajā Armijā!

Saņkarņ brāļa nav, tāpēc viņš Mongoļa vārdus palaiž gar ausim. Man ir brālis, taču kas gan viņš par brāli?! Tikai pēc diviem gadiem sāks iet skolā, bet pagaidām pat visus burtus nevar izrunāt. Viņa vārds ir Griška, bet viņš saka — Gližka. Tā ari mēs viņu saucam — Gližka.

Toties man ir tēvocis Nazars, un, lai Micjka pārlieku neceltu degunu gaisā, es viņam atgādinu:

—   Bet mans tēvocis bija Spānijā!

Tad ari Saņka metas man palīgā:

—   Jā, jā! Viņa tēvocis ir lidotājs!

—   Viņam ir ordenis! — es piebilstu.

Micjkam mute ciet. Viņš, neko neatbildējis, aizskrēja apdzīt jauniesaucamos. Vai tur vēl kas sakāms, ja man ir tik slavens tēvocis?

Tēvocis Nazars bija atbraucis pie mums ciemos pirms diviem gadiem. Viņam bija jauns formas tērps ar čīkstošām siksnām. Tētim atveda jaunus virsnieku zābakus, māmiņai — milzīgu rūtainu, siltu lakatu, bet man uzdāvināja savu laiviņcepuri. Tiesa, tā bija paliela un slīdēja uz acīm, bet māte mazliet to iešuva, un iznāca kārtīga manta. Visi mūsu ielas zēni lūdza, lai iedodu šiem uzlaikot.

Un vēl viņš atveda patafonu ar spīdīgu, niķelētu rokturi. Katru dienu to nolikām uz atvērtā loga palodzes un pa ielu aizskanēja dziesma:

Izauga gurķītis —

Četras lapiņas;

Nenāca mī|otais Četrus gadiņus.

Pie mūsu mājas apstājās jaunas sievas, meitenes un, kad dziesma bija galā, lūdza:

—   Ivan, uzliec vēlreiz!

Un es atkal sāku griezt spīdošo rokturi. Mani draugi stāvēja uz paviļas un apskauda: viņi ari gribēja vismaz pieskarties patafonam.

—   Ai, viņš, to griezdams, sabojās, — māte uztraucās.

Bet tēvocis tikai smējās.

—   Lai bojā! Nopirksim jaunu.

Veselu mēnesi es staigāju tēvocim pa pēdām kā piesiets. Ek, tad nu gan es noskatījos kino par tēvoča naudu! Bet konfektes saēdos tik daudz, cik Micjka pat sapņos nav redzējis.

Pie mums bieži nāca ciemos.dažādi radinieki. Viņi cienājās, dziedāja dažādas dziesmas, bet es, klausīdamies abām ausim, tvēru katru vārdu no viņu sarunām. Tēvocis stāstīja nelabprāt un arvien tā kā mīklaini.

—   Tur gāja karsti. .. Pagaidām virsroka ir viņējiem . . .

Tomēr reizi pa reizei pagadījās arī īpaši vārdi: republika, fašisti, Grenāda… Ko tie nozīmē, es lāgā nezināju, taču nopratu — aiz tiem slēpjas kaut kas ārkārtīgi svarīgs.

Bet tētim viņš pateica atklāti:

—   Biju Spānijā . . .

Vārdu sakot, Micjkas brālim līdz manam tēvocim vēl tālu.

—       Iens-div, iens-div! Kreiso, — nerimstas jauniesaucamo komandieris.

Pa lauku mums pretī nāk meitenes un sievietes ar kapļiem. Viņas dodas pusdienot. Tad gan puiši neizturēja un uzsāka dziesmu:

Ja mums ritu draud karš,

Ja mūs rītu jau sauks,

Esam šodien mēs gatavi iet…

Bet meitenes dzied pretī:

Drīz uz armiju brauks projām Mīļais mans, visdārgākais.

Divi gadi nava diena,

Cits vel mīļāk piekļausies.

Meičas dzied daudz skanīgāk, tā ka mūsu priekšdziedātāju gandrīz nevar sadzirdēt. Tad mēs ar Saņku nācām jauniesaucamajiem palīgā:

Visa Padomju valsts

Tad pret naidnieku trauks,

■ Droši aizstāves Dzimteni brīvo . ..

Spēkus netaupījām. Kaut arī neizdevās pārāk saliedēti, toties skaļi.

Kad es ieraudzīju savu vecomāti, tad jau bija par vēlu slēpties.

—       Kur tad nu tu nesies, velnēn? — viņa iesaucās tā, ka noskanēja viss lauks.

—   Šaut, vecmamm! — Es nezaudēju dūšu.

Tad nu gan viņa saka bērt kā pupas: ka māte mājās guļot slima, ka neviena neesot, kas izdzen vistas no prosas laukā un suķēnu pieskata, lai tas nelien svešā sakņu dārzā. Un ka es par to vien prātojot kā skriet apkārt pa pasauli un slinkumu lāpīt. Kad es pārnākšot mājās, tad gan man*tēvs uzskaitīšot.

Sievietēm smejoties un jokojot, viņa vēl kaut ko sauca man nopakaļ, bet es vairs nedzirdēju. Mēs jau bijām tālu gabalā un dziedājām jaunu dziesmu:

Hei, pa ce]u,

Hei, pa ceļu

Projām sarkano pulks iet.

3.  JAUNAJĀ SKOLĀ

Mans tētis ir namdaris, un tāpēc mums priekšnamā uz plaukta glabājas, kā saka vecāmāte, miljons visvisādu dzelžu: kalti, namdara kalti, rupjēveles, gludēveles, līkas un taisnas skrubēveles, lieli un mazi āmuri. Bet cirvji pat trīs, neskaitot smago cirvi. Cirvji tētim ir dažādi: ar vienu viņš skalda malku, ar otru uz būvēm aptēš baļķus, bet trešais ir pats ievērojamākais. To lieto tikai pie smalkiem

darbiem — tas ir ass kā bārdas nazis. Trešo cirvi tētis glabā kā acuraugu, un kopš tās reizes, kad mēs ar Saņku pārcirtām ar to pāris naglu, tas tiek no manis slēpts.

Katru ritu ar kasti, kurā glabājas instrumenti un naglas, tētis iet uz jauno skolu. Tur jau beidz ielikt logu rāmjus un iekārt virās durvis.

Vakarā, kad tētis pārnāk mājās un kamēr māte klāj vakariņas, es leju viņam uz rokām ūdeni. Drukns, plecīgs — viņš smaržo pēc svaigām priežu skaidām. Biezie, sen negrieztie mati un kuplās melnās uzacis ir pieputējušas ar zāģu skaidām. Tētis sprauslo kā ronis, un šļakatas kā lietus šķīst uz visām pusēm. Mazgāšanās laikā, kā parasti, abi apspriežamies.

—   Ek, brāl, tā tikai būs skola, — tētis saka. — Pats ietu mācīties, tak laikam esmu pārāk vecs …

—   Vai tev tur augšā nav baigi? — es pavaicāju.

—   Kā nu ne! — Un viņam acīs uzliesmo viltīgas dzirkstelītes. — Galva tā vien reibst. Šodien es uzlīdu pašā jumta korē, un no turienes var Vecciemu saskatīt. Starp citu, tur redzēju vectēvu Kulagu. Viņš man māja ar roku: sak, lai mazdēls pošas paciemoties, bumbieri ienākušies.

Un tā tas ir vienmēr: tu runā ar viņu nopietni, bet viņam tikai joki prātā. Nez kad tie bumbieri vēl nogatavosies, bet viņš — ienākušiesf Kaut gan nebūtu par ļaunu pārliecināties, var vai nevar no skolas jumta saskatīt Vecciemu.

Šādā nolūkā mēs ar Saņku devāmies uz būvi. Šodien ir tieši svētdiena, un, izņemot sargu, veco Miheju, kurš lāgā nedzird, tur neviena cita nav. Un Mihejs ari paēnā saldi šņākuļo, ierīkojies pie dēļu kaudzes.

Divstāvu skolas ēka mums patiešām šķita milzīgi liela. Saņka aprēķināja, ja ņemtu viņa māju un uz tās uzliktu mūsējo, bet pēc tam arī kūtiņu, tad tomēr tās visas kopā nesniegtos līdz jumta čukuram, vienīgi ja vēl uz kūtiņas uzstieptu augšā arī priekšnamu — tad gan būtu cita runa. Tā spriezdami, mēs rāpāmies uz dakstiņu jumta un

aiz brīnumiem apklusām. No šejienes visa mūsu Padļuliiču sādža redzama kā uz delnas. Kur tikai pamet acis — visapkārt biezi, kupli pūpolvītoli, aiz kuriem gandrīz nemaz nevar saskatīt salmu jumtus, un visapkārt dārzi, dārzi vien. Tajos aug ābeles, bumbieres, jāņogu un ērkšķogu krūmi, necaurlienami avenāju džungļi gar ežmalām, kas atdala vienu sakņu dārzu no otra.

No augšas mums viss ir redzams. Ja palūkojas uz to pusi, kur rītos lec saule, tad priekšā vīd nepārskatāmi pļavu plašumi, kārklu un alkšņu biezokņi, ezeru un upīšu mirdzošie spoguļi. Aiz pļavām kā blīvs mietu žogs zilgo priežu sils. Liekas, no šejienes silu var ar roku aizsniegt, kaut gan līdz tam jāiet kādi seši kilometri.

Ja palūkojas uz to pusi, kur saule riet, tad priekšā kolhoza druva — bez gala, bez malas. Tur līgojas, metot lielu vilni, rudzi, bet līdzās sazēluši kartupeļi. Pa kartupeļu lauku šurpu turpu kustas zirgi, pareizāk sakot, mazi zirdziņi, bet tiem pa pēdām — tikpat mazi cilvēciņi. Tur kolhoznieki vago kartupeļus. Vasarā viņiem svētdiena nav nekāda svētdiena — jāstrādā.

Mūsu Lejas iela ir pati skaistākā. Tā visā garumā apstādīta ar vītoliem. Tas darīts tāpēc, ka bez vītoliem nebūtu nekāda glābiņa. Tētis saka — tie mūs sargājot.

Pa ielas vidu tek strautiņš. Vasarā tur zvirbulim ūdens līdz ceļgaliem, toties pavasari strautiņš pārplūst pa visu ielu. Tas applūdina sakņu un augļu dārzus, traucas, ceļu nemeklēdams, un izskalo krastus. Ja nebūtu vītolu, tad ari mājas aizskalotu līdzi.

No jumta mēs ar Saņku strautiņu neredzam. Tas ir paslēpies biezajos rūgtpieņu un sunīšu puduros. Taču mēs tāpat zinām: tur plunčojas pīles, vārtās cūkas, puikas taisa velēnu dambjus un sit vardes. Strautiņa dēļ mums kājās ir dzērvju zābaki.

Turpat aiz mūsu ielas izpleties Sitņags — liels ezers. Saules staros Sitņags laistās un zaigo kā sudrabs. Krastā

sadrūzmējušās govis, bot turpat netālu no tām šķīst šļakatu gāzmas. Tur peldas puikas.

Tālu, tālu aiz Sitņaga, tur, kur satiekas zeme ar debesīm, ir redzama pilsēta. Precīzāk izsakoties, nevis pati pilsēta, bet tikai elevators. Māte svētdienās nes uz pilsētu pienu, olas, visvisādu sakņu dārza ražu: pirmās bietītes, burkānus, bet no turienes — ciemkukuļus: kriņģeļus ar magonēm, morsa dzērienu resnā, vēderainā pudelē; morsu gan, liekas, es varētu dzert un dzert bez mēra.

Vecciems atrodas tieši pretējā pusē. Kaut arī mēs ar Saņku skatījāmies, ka vai visas acis izskatīdami, taču manu vectēvu Kulagu tā arī neieraudzījām. Tur vītoli saauguši no vienas vietas. Rēgojas vienīgi baznīcas tornītis.

Izsēdējušies uz jumta pēc sirds patikas, mēs devāmies apskatīt skolu no iekšpuses. Te smaržoja pēc svaigas eļļas krāsas, sveķainām skaidiņām, kaļķiem un vēl sazin pēc kā. Gaiteņi bija gari, plati kā iela un skanīgi kā aka.

—   Ellē! — Saņka iekliedzās. Iznāca tā, it kā būtu iekliegušies simt Saņku.

—   Mēs! — arī es nespēju novaldīties.

—   E-ē! — tukšajā skolā vēlās atbalss.

Mēs izskraidījāmies pa gaiteņu ielām, virinājām jaunās durvis, pāris reižu nošļūpām pa kāpņu margām no otrā stāva uz pirmo un apstājāmies kādā klasē. Klase nebija izbalsināta. Turpat mētājās sarenes un stāvēja muca ar krītu. Krīts — apakšā, bet virsū zilgans ūdentiņš.

—   Jāizmaisa, — Saņka sacīja. Pēc tam viņam uzradās vēlēšanās izdarīt labu darbu — mazdrusciņ pabalsināt. Mēs esam tā pasākuši: ko dara Saņka, to arī es, bet, ko daru es, to arī Saņka.

Aizstiept mucu līdz steķiem mums pietrūka spēka, tāpēc mēs uzlikām uz mucas dēli un ķērāmies pie darba. Krīts no sarenēm šķīda mums uz galvas, uz krekla, uz biksēm. Labais darbs vēl tik tikko bija iesākts, bet mūs vairs pašu mātes nepazītu. Saņka no rudmataina bija pārvērties par baltraibu, bet manas jaunās velnādas bik

ses kjuvušas krāsainas kā vecāsmātes svētku jaka. Tobrīd arī nogranda pērkons pār mūsu galvām.

—   Ahā, palaidņi! Kas te nu notiek?

Uz sliekšņa, kur gadījies, kur ne, stāvēja vectēvs Mihejs ar garu nūju rokās. Izskats liecināja, ka joki viņam nav prātā. No dusmām viņa retā kazbārdiņa gandrīz trīcēja.

—   Vai jums nevajag pēriena? — večuks iejautājās.

Lai nu kas, bet pēriens mums nebija vajadzīgs. Es palaidu vaļā dēli, kuru visu laiku biju pieturējis, lai Saņka nenokristu uz grīdas, un metos pa atvērto logu ārā. Saņka vispirms ielēca ar abām kājām mucā, bet no tās kā velna plēsts šāvās man pakaļ.

No skolas mēs pa sakņu dārzu aizmuguri izjoņojām ganībās, bet pēc tam cauri nātrēm un diždadžiem aizlikāmies uz strautiņu. Te mēs apstājāmies un aplūkojam viens otru. Es tad nu vēl nekas, bet uz Saņku bail bija paskatīties: balts no galvas līdz kājām. Vēl vairāk — Saņkam uz pi^es atkal tupēja puns krietnas plūmes lielumā.

Līdz pašam vakaram mēs skalojām strautiņā savas drēbes un žāvējām tās zālē. Mājup ejot, Saņka sacīja:

—   Bet tomēr skola ir lieliska.

Es biju ar viņu vienis prātis: lieliska skola, stalta.

4.  ČAPAJEVIEŠI

Vasara ar tveicīgām, saulainām dienām, negaisa mākoņiem, zvaigžņotām, sutīgām naktīm gulst pār sādžu. Rītos tā bagātīgi izbārsta zālē rasu, ar sparīgām silta, smaržojoša piena strūkliņām šķindina slaucenes. Un tad jau atskan gana balss:

—    Ehe-ē! … Ehe-ē! … Kurp ej! Ek, kaut tu vilkam kristu nagos!

Skanīgi plikšķina garā, smagā pātaga.

Un pēkšņi kaut kur talu, sādžas malā, sāk bieži, bieži klidzināt pa laktiņu āmurs, tam piebalso otrs citā sētā, pēc tam trešajā, ceturtajā un beigu beigās ari mūsējā — zem pašiem logiem.

—   Tik-tik-tik-tik-tik . ..

Uz brītiņu apklust, tad atsāk atkal. Tēvs tur kapiņa izkapti. Vecāmāte ari trin ar ķieģeļa šķembu kapli. Kolhoza laukā vēl nav izravētas bietes. So biešu dēļ nevienam vairs mugura netur.

Vecāmāte man ir dūšīga. Viņai jau gandrīz sešdesmit, bet nemaz nevar pateikt — izskatās kā jauna: veikla, izdarīga. Laikam tāpēc arī ļaudis viņu neuzrunā, kā pieņemts, bet vienkārši tāpat: tante Mocja. Neviens darbs — ne pašu, ne kolhoza laukos — netiek paveikts bez viņas līdzdalības: gan siltumnīcai rāmjus iestiklo un aizķitē, gan dēstus audzē, gan tomātiem izkniebj pazarītes, gan ravē dobes, gan jaunos kociņus kaļķo. Ļaudis brīnās: kur viņai tik daudz spēka rodas?

Vecaimātei ir kumpains deguns, kalsna seja, biezi un melni mati, spriganas acis — reizēm draiskas, reizēm dzedras. Ar tām viņa' redz man caurum cauri — viņa zina, kas man aiz ādas. Vienīgi zobu gan tā pamazāk. Un tomēr neviens ātrāk par viņu ābolu nenotiesās: viņa izvelk no kabatas nazīti — skrip-skrip-skrip! — un mutē. Starp citu, vecāsmātes kabatā atrodams ne tikai nazītis. Tur var atrast gan jaunu naglu, gan jēlmltas ādas siksniņu, gan vara stieplītes tinumiņu — ko tikai vēlies.

Savu «štrumenti» vecāmāte neuztic nevienam. Vienreiz tētis pats uztrina kapli ar smirģeli, bet pēc tam nezināja, kā lai izkuļas no nelaimes — esot samaitājis.

—   Tu te, meit, pieskati. Es aizeju! — paskrāpējusi kapli ar ķieģeļa lausku, vecāmāte pakliedza logā.

Meita — tā ir mana māte. Viņa jau vairākus gadus sirgst. Viņu ārstēja gan mājās, gan ievietoja slimnīcā, tomēr zāles nelīdz. Vecāmāte saka, viņa esot pārpūlējusi sirdi un jaunu jau nevarot ielikt.

Vaidēdama māte mīņājas pie krāsns, rībina pie sliekšņa <ir lūkšām un krāsns kruķi, šķendējas par smagajiem čuguna podiem.

Piekususi viņa piesēžas uz soliņa, un pa vājajiem vaigiem sāk līt asaras.

—   Mamm, kas tev kaiš? — izbijies iejautājos.

—  Guliet, bērni, guliet! — Māte atgūstas. — Tas tikai tāpat vien, ienāca prātā bēdīgas domas.

Taču miegs vairs ne acī. Man ir ļoti žēl mātes, un es pats sev apsolos, ka vienmēr viņu klausīšu un no rītdienas cītīgi ganīšu suķēnu un rotajāšos ar Gližku. Šodien gan man vēl neiznāk. Saņka izsludinājis karaspēka manevrus. Tagad viņš ir inūsu Čapajevs, bet es — viņa Petjka.

Notiesājuši kartupeļu biezeni ar pienu, mēs ar Gližku izskrienam no istabas. Bet laukā saules pieliets pagalms, sādža, plašās debesis! Pagalmā gružos kašājas klukstene ar cālēniem. Parušina ar kājclēm, paklukst, un cālēni tūdaļ steigšus tai klāt. Ieraudzījuši, ka māte nekādu gardumu nav izrušinājusi, viņi vīlušies izklīst uz visām pusēm. Klukstene pati ir apjukusi — kaut kam taču vajadzēja būt! Un tā atkal ņemas kašāties vēl centīgāk.

Sivēns jau izrakņājis vai pusi pagalma — viss šņukurs līdz pašām acīm notašķīts ar zemi. Viņš mūs sagaida ar priecīgu urkšķēšanu kā labus draugus.

—   Ruk-ruk-ruk! — Sivēns it kā apjautājas: kas ir, zēni, ejam uz strautiņu parakņāties pa velēnām?

Taču par mūsu parādīšanos visvairāk priecājas Zuks. Ķēdi žvadzinādams, viņš pie savas būdas gandrīz vai danco. Acīs mēms pārmetums: tad nu gan guļat kā tādi kungi! Bet nest man maizi — to laikam esat piemirsuši.

Saņka uzbrāžas man kā tāds viesulis. Izaug kā no zemes — negants un sparīgs. Izbalējušie sprogainie mati spurojas uz visām pusēm, bet pierē atkal gluži svaigs puns.

—   Tu te sēdi, — viņš man uzbruka, — bet tikām viensētnieki ganībās ieņēmuši mūsu cietoksni…

Viensētnieki — tie ir tādi paši zēni kā mēs, tikai no Viensētas. Bet par Viensētu sauc ielu, kas atrodas viņā pusē strautam. Mums ar viņiem jau sen norisinās nežēlīgs cīniņš. Šitie paši viensētnieki, kurus izrīko Pecjka Smiks, nekaunīgi nosaukuši sevi par sarkanajiem, bet mūs — par baltajiem. Patiesībā viss ir gluži otrādi: sarkanie esam mēs, bet baltie — viņi. Mūsu komandieris ir Čapajevs. Saņka pats to neizdomāja. Viņu par Čapajevu nosauca kinomehaniķis, un tagad visi viņu tā sauc, pat mans tētis. Viņš allaž smejas un saka:

—   Atkal, Čapajev, tev pierē jauns puns? Nekas, nekas, piere būs izturīgāka.

Mums ar Saņku briesmīgi patika filma par Čapajevu. Pāris reižu aizgājām skatīties par naudu, bet vēlāk — kur lai to naudu ņem? Nolēmām piemānīt kinomehāniķi. Kad beidzās pirmais seanss, mēs palīdām kaktā zem sola un tupējām kā peles zem pirtsslotas. Izdevās. Tāpat otro reizi un trešo, bet ceturtajā …

Mums ar Saņku netīk ne atcerēties, kas notika ceturtajā reizē. Kad manu draugu izvilka no sola apakšas, aiz pārbīļa viņš sacīja:

—   Es … es … Ca-ča-pajevs …

—   Es tev gan rādīšu Čapajevu! — Kinomehāniķis saniknojās un izveda viņu no kluba aiz auss, bet gaitenī, kur ļaužu bija, ka biezs, paziņoja:

—   Vai redzat? Viņš esot Čapajevs!

Saņkam pakaļ arī es izlidoju no kluba kā lode. Kopš tās reizes Saņku neviens citādi nesauc: Čapajevs un Čapajevs. Bet kurš gan ies par to apvainoties?

Galvenā «kara» darbība norisinās ganībās. Tās ir kā radītas šādai vajadzībai. Te saauguši dadžu, nātru un zirgskābeņu džungļi, ej kaut vilku medībās. Džungļi dod iespēju mūsu «karaspēkam» slepus pārvietoties, ierīkot slēpņus un iet izlūkgājienos.

Ganībās ir tāda vieta kā Mālbedres. Tur visa mūsu sādža rok mālus dažādām vajadzībām: dažam jāaizziež

kūtī šķirba, dažam jāpielabo skurstenis, dažam jāpārmūrē krāsns. Mālbedrēs rakuši mālus mūsu vecvectēvi, vectēvi, rok arī tēvi. Gandrīz pusi ganību ļaudis pārvietojuši uz savām mājām un sētām — cits ar grozu, cits ar spaini, cits ar ratiem. Tagad tur bedre pie bedres. Un bedres nav nekādas parastās, bet ar dažādām sānejām un alām.

Mālbedrēs mēs uzcēlām cietoksni. Sameklējām piemērotu bedri, sanesām izkaltušus māla kunkuļus, velēnas, ko bija izrakušas cūkas, un tā sienas bija gatavas. Veselas divas dienas virs cietokšņa plīvoja mūsu neuzvaramais karogs. Bet tagad tur iesēdušies viensētnieki: Pecjka Smiks un viņa smikavieši. Tas nozīmē, ka manevri šodien nav paredzami, bet notiks uzbrukums.

—   Spēlējies pie mājām! — es pavēlēju Gližkam. Bet viņš sabožas un arī gatavs mesties cīņā.

—   Nekas, lai skrien līdzi, — Saņka atļāva.

Drīz vien sapulcējās viss mūsu karaspēks. Neskaitot mūs ar Saņku un Gližku, te bija Koļa Burecs, Micjka Malahs un vēl kāds desmits mazāku puišeļu no mūsu ielas.

Kara darbība iesākās ar mūsu uzbrukumu. Viensētnieki sagaidīja mūs ar saskaņotām velēnu zalvēm. Kaza, kas ganījās netālu no cietokšņa, norāvās un, žēlabaini blēdama, aizvilka uz māju pusi virvi ar dzelzs riņķi galā. Projām aizmuka bullēns ar baltu zvaigznīti pierē. Mēs uzbrukām un atkāpāmies. Viensētnieki arī uzbruka un atkāpās. Bija jātnieku triecieni un slēpņi, zilumi un puni, tuvcīņa un pārplēstas bikses, slepeni aplenkumi un dadžu dzelkšņi ceļgalos un plaukstās.

Sēdēdamas ratos, no pļavas ar dziesmu jau pabrauca garām meičas, aizgāja noguruši pļāvēji, atgriezās no ganībām govis, bet kauja pie Mālbedrēm vēl nebija beigusies. Tā draudēja ievilkties līdz naktij. Un tikai Saņkas māmiņa nodibināja mieru zemes virsū. Viņa ieradās kaujas laukā ar rīksti, un mūsu Čapajevs, manevrēdams pa aplinku ceļiem, aizjoza uz mājām. Tad arī pārējais

karaspēks attapās, ka nav vēl ēstas pusdienas, lai gan bija pienācis vakariņu laiks.

Mājās mūs ar Gližku nepavisam nesagaidīja kā uzvarētājus, jo sevišķi mani.

—       Ahā, beidzot ieradies? — tētis bargi noprasīja.

—   Ir nu gan posts! Gāz vai ar mietu pa pieri, nekas nelīdz.

—       Vai manu dieniņ! — apskatījusi mūs no galvas līdz kājām, iesaucās māte.

Vecāmāte, kā parasti, pareģoja, kas no visa tā var iznākt:

—       Šitā karu spēlēšana labu galu neņems. Vai, vai, labu galu neņems!

5.  MĒS PALIEKAM BEZ TĒVIEM

Mēs vēl nebijām paguvuši pierast pie elektrības, kad Ivans Busļiks un vēl kaut kādi vīri atkal sāka rāpties stabos un vilkt jaunus vadus. Kādu dienu viņi apstājās ari mūsu pagalmā. Busjikam kājas kā mūsu brigadiera lauku mērītājs. Pāris reižu viņš pagājās no staba līdz mājai, izmērīja attālumu, bet pēc tam starp logiem pieslēja trepes un ņēmās ar svārpstu urbt sienā caurumu. Vecāmāte rokas vien sasita.

—       Ko tad tu, puis, atkal taisi caurumus sienā? Ziemā tak viss siltums izspruks no istabas laukā.

Bet Busļiks tikai sēž uz trepēm un rāda zobus.

—       Tagad, vecmamm, tev mūzika skanēs no rīta līdz vakaram. Varēsi uzdancot, un tad jau būs silti.

Un patiešām — drīz vien mājās atskanēja mūzika. Saņkam radio ir melns un apaļš kā panna. Bet mums kaktā zem svētbildēm stāv maza sarkana kastīte. Pagrozi tikai pogu, un šitā kastīte tā sāk dragāt «Ļavoņihu», ka skan labāk nekā Ādamam — harmonistam, kuru pazīst visā

sādžā. Bet citreiz ari pasaku pastāsta: «Reiz dzīvoja vecītis ar savu vecenīti…»

Gližka tādu brīnumu nespēj nemaz apjēgt. Arī es pats netieku ne pie kādas skaidrības, kāpēc kastīte runā: vai tur iekšā ir kāda dzelzs mēle, vai?

Sagaidījuši izdevīgu brīdi, kad istabā neviena nav, mēs ar Gližku nolēmām paskatīties, kā ir ierīkots radio. Ar knaiblēm atrāvām aizmugurējo sieniņu un iebāzām iekšā degunus. Tur nebija nekādas mēles — tikai dzelzīši un stieplites. Paurķējām ar naglu — tā pielipa klāt.

—   Magnēts, — es paskaidroju Gližkam.

Mēs pētījām radio, taustījām, kamēr tas samaitājās. Grozi vai negrozi — klusē, grozi vai negrozi — kā ūdeni mutē ieņēmis. Kā pagadās, sastūķējuši visu atpakaļ, staigājām ne dzīvi, ne miruši.

Nākamajā dienā pie mums atkal atnāca Ivans Busļiks. Tētis bija pasaucis. Vispirms Busļiks paskatījās uz radio, pēc tam uz mums ar Gližku un sazvērnieciski piemiedza aci. Viņš mazliet paķibināja stieplites, kastīte iešņācās, pašķaudlja, it kā tai kaut kas būtu iesprūdis kaklā, un cietā, svešādā balsī sacīja: «Mūsu lieta ir taisnīga, ienaidnieks tiks sakauts, mēs uzvarēsim!»

Tētis pielēca kājās.

—   Ko tas nozīmē?

—   Liekas, sācies karš, — Busļiks nedroši atbildēja, pēc tam savāca kopā savas plakanknaibles, skrūvgriežus, visvisādas skrūvītes un, atmetis ar roku pudelei, ko tētis bija uzlicis galdā, izsteidzās no istabas.

Karš. Tētis uzlika galvā cepuri un arī aizcirta durvis.

Es zinu, kas tas ir — karš. Ja ir karš, tad tētim atnes no ciema padomes pavēsti, lai viņš aši pošas uz kaut kādu kara komisariātu. Tad māte sāk raudāt un kārtot ceļasomu. Ari vecāmāte tad staigā pa istabu no kakta uz kaktu un gaužas, sak, kādu tikai sērgu neizgudro, ko uzgrūst cilvēkam. Arī mani tad sagrābj nemiers, taču es turos, pūlos novaldīt raudas. Es esmu vīrietis.

Cik atceros, tētis jau vienu reizi bija gājis karā. Aizgāja vasarā1 , bet atgriezās tikai nākamajā pavasari. Pārnesa ciemkukuli, sarkanarmieša cepuri, siksnu un stilbtiņus. Es dižojos ar cepuri, pie kuras bija piesprausta sarkana zvaigznīte, viņš pats valkāja siksnu, bet stilbtiņus atdeva mātei. No tiem iznāca labas lences somām. Māte nesa uz tirgu pienu, sakņu dārza ražu un arvien slavēja šos stilbtiņus: esot izturīgi, mīksti, negraužoties plecā.

Divas vai trīs dienas vēlāk, pēc tam kad Busļiks bija salabojis radio, tētis atkal saņēma pavēsti. Tagad pie mums bija sanākusi pilna māja ar radiem un kaimiņiem. Pirmais ieradās vectēvs Mikalajs — tēta tēvocis. Viņam ir milzīgas Budjonija ūsas un sirma galva. Izskatās, it kā viņš nupat būtu atbraucis no dzirnavām un vēl nav paguvis izpurināt no matiem miltu putekļus. Vectēvs sasveicinājās, apsēdās uz soliņa un sacīja:

—   Tā nu ir… tādi laiki pienākuši, kauč viņu nelabais!

Pēc tarrfatkliboja mūsu kaimiņš Zahars Maļavka. Pirms

vairākiem gadiem viņam ar baļķi mežā pārlauzta kāja. Kopš tā laika, kad sper soli ar šo kāju, viņš kaut kā smieklīgi palecas. Droši vien tāpēc viņš iesaukts par Lēcēju. Ja pajautās ļaudīm, kur dzīvo Zahars Maļavka, tad dažs labs paraustīs plecus un sāks minēt, kurš gan tas varētu būt. Bet, ja pateiks — Lēcējs, tūdaļ parādīs.

Tēvocis Zahars mundri pārklumburoja pār slieksni, atslēja savu nūju kaktā un, padevis labdienu, vaicāja:

—   Vai, ļautiņi mīļie, kas nu tagad notiks?

Kas tagad notiks, to neviens viņam tā arī nepateica. Visi klusēja. Otrs kaimiņš, vectēvs Mirons, drūms un nerunīgs vīrs, pinkains un varens kā lācis, neatnāca. Viņam pašam sanākuši ciemiņi. Izvada dēlu — Vasili. Mēs ar Saņku bijām priecīgi, ka vectēvs neatnāca. Vēl vakar vectēvs solījās noplēst mums ausis — bijām ielīduši viņa

1 1939. gada septembrī Sarkanā Armija atbrīvoja no Polijas buržuāziski muižnieciskās varas Rietumukrainu un Rietumbaltkrieviju.

dārzā. Un ko var zināt, kā viņš pret mums izturētos, ja būtu atnācis.

Mana tante Marina ieradās kopā ar savu vīru tēvoci Andreju. Pati tante ir maziņa, apaļa kā bumba, toties tēvocis Andrejs — tievs un garš kā kārts. Karā viņš neies. Runā, ka viņam esot sabeigtas iekšas.

—   Paldies dievam, tur tādi nav vajadzīgi, — tante saka un priecājas.

—   Nepriecājies, arī šeit var posts piemeklēt, — viņu apsauc tēvocis Andrejs.

Pats par sevi saprotams, ka arī mēs ar Saņku atradāmies tepat — istabā. Bez mums nekur nevar iztikt, tikpat kā bez sāls.

Ciemiņi sēž, iedzer un uzkož. Parasti tādos gadījumos tētis aizrāda, ka man pie galda nav ko meklēt, bet šodien nebilst ne vārda. Tāpēc mēs ar Saņku sēžam kopā ar visiem — tiesa, dzert gan nedzeram, bet tikai bāžam aiz abiem vaigiem taukos vārītus virtulīšus ar krējumu un klausāmies, ko pārējie runā.

Mans tētis kūpina cigareti, ka dūmi vien griežas, un spriež:

—To jau varēja gaidīt. Pirms pāris nedēļām satiku tirgū paziņu. Viņam iesaukts armijā vecākais dēls. Tad nu viņš sacīja: «Draņķīgā būšana, Kiril. Viņiem izsniegtas šautenes ar patronām un šitās, kā nu sapc, ķiveres. Laikam sāksies…»

Vectēvs Mikalajs domīgi māj ar sirmo galvu.

—   Ja jau ķiveres izsniegtas, tas nozīmē, ka beigas…

—   Ko tu, papu, — es iejaucos sarunā, — nevis ķiveres, bet bruņu cepures.

—   Viens pīpis. — Tētis atmet ar roku. — Ķiveres vai bruņu cepures. Lode jau neglāstīs.

Es gribēju paskaidrot, ka bruņu cepurei gan laikam lode neizšaus cauri, taču pienāca vecāmāte un parāva mani aiz piedurknes. Sak, neesi nu prātvēderis un nelien, kur tevi nelūdz.

—       Es viņus redzēju poļu karā, — tētis turpināja. — Vii,ii jau toreiz skatījās uz mums šķībi.

Tēvocis Andrejs skrupšķina redīsu un piekrītoši māj <ir galvu. Viņa smailais gāmurs kustas pa garo kaklu kā zostēviņam — gan atduras pazodē, gan paslēpjas aiz krekla apkakles. Kad gāmurs nomierinājās, tēvocis ieteicās:

—   Atmosfēra sen jau uzlādēta ar pulveri.

Viņš allaž runā kā zinātnieks, sevišķi pie glāzītes.

—       Kur tad mums acis bija, ļautiņi mīļie? — iejautājās tēvocis Zahars. Balss viņam ir smalka, spiedzīga. Liekas, viņš nevis runā, bet pūš svilpīti.

—   Turpat jau acis bija, — vectēvs atsaucas.

—       Labāk ņemsim un uzdziedāsim, — vīriešu sarunas pārtrauca tante un, negaidīdama piekrišanu, sāka vilkt augstā, griezīgā balsī. Mums ar Saņku gandrīz sāka džinkstēt ausīs.

Ai jūs lauki, lauki.

Ai jūs lauki zaļajicl

Vīri ievilka elpu un slinki sāka dūcināt basā:

Kāpēc vārpas, lauki Graudus nebriedē? …

—       Jāpaņem augstāk, — deva padomu Lēcējs un ņēmās piepalīdzēt tantei:

Kāpēc vārpas, lauki Graudus nebriedē? …

No piepūles kaimiņam uz kakla satūka dzīslas un sasārta seja. Šķita, ka nupat, nupat viņam rīklē pārtrūks kāda stīga un ar to viss beigsies. Taču stīga netrūka, un smalka, dzidra balss pacēlās pāri basiem:

Uzaugusi viena Kuplin kupla ieva-a-a!

—       Ače, tā jādzied, ļautiņi mīļie, — Lēcējs palielījās un atkal turpināja. Dziedādams viņš atmet atpakaļ galvu kā gailis, dzerot ūdeni.

Bet zem ievas, ievas tās Zaldāts ievainots …

Viņam piepalīdzēja tante:

Zaldātam vel līdzās Mīdās kumeļš straujš.

Tad māte, kura visu laiku skubināja ciemiņus, lai tie nogaršotu gan pankūkas, gan auksto gaļu, ne vārda neteikdama, piecēlās no galda un, aizsegusi acis ar lakatu, izgāja priekšnamā. Basi apklusa. Vienīgi kaimiņa augstā balss joprojām negribēja apklust:

Zaldātam uz krūtīm …

Un piepeši balss aprāvās. Pēdējos vārdus Lēcējs nevis nodziedāja, bet nopūzdamies pateica tāpat:

Sarkans karogs klāts …

Iestājās nospiedošs klusums, tikai pie loga sīca muša, sizdamās pret rūti.

—       Ek, velns! — Pēkšņi tēti sagrāba niknums un viņš norībināja ar dūri pa galdu tā, ka bļodiņas un karotes palēcās. Pēc tam jau mierīgāk uzrunāja ciemiņus:

—   Vienu gan es jums palūgšu …

Tētim iedrebējās balss un apakšlūpa sāka ātri, ātri raustīties.

—        Es jūs visus lūdzu: gan tevi, tēvoci Mikalaj, gan tevi, Marina, gan jūs, kaimiņi,'*ja tas notiek… Vārdu sakot, parūpējieties par bāreņiem, ja gadījumā …

Tante Marina tūdaļ sāka šņukstēt un vaimanāt — par mūsu nabaga galviņām, ka mēs paši esot nelaimīgi nabadziņi. Man arī uznāca raudiens, tikai bija kauns no Saņkas. Pēcāk izsmies.

Vectēvs Mikalajs saglaudīja savas Budjonija ūsas, it kā pārbaudīdams, vai tās vēl turpat, un, dobji noklepojies, atbildēja:

—       Ja dievs dos, nekas nenotiks. Pārnāksi mājās. Bet mēs jau viņus nepametīsim vienus.

—   Ko lieku runāt, — tēvocis Andrejs viņu atbalstīja.

Eju līdzās tētim pa ielu un pūlos izskatīties kā varo

nis, lieku platu soli, ne par sprīdi neatpalikdams no pieaugušajiem. Klusi un mierīgi tētis dod padomus māmiņai, laikam baidās, ka var kaut ko piemirst:

—   Sakņu dārzā nopļaujiet auzas un salieciet uz istabaugšas — labāk izkaltīs. Tikai izkuliet, kā pienākas, citādi peles sagrauzīs salmus. Kad govij atskries teļš — teļu neturiet. Nevarēsiet izbarot. -Ja iznāk lieka kapeika — nopērciet ziemai kādu suķēnu. Vectēvam Mironam atdodiet piidu kviešu no izstrādes dienām.

Bet māte tikai iet un nezin kāpēc neklausās, ko viņš stāsta. Viņa domā pavisam ko citu un vai ik brīdi smagi nopūšas.

—   Tēvocis Mikalajs palīdzēs atvest sienu. Jūs tikai padodiet viņam ziņu.

—   Ko tur runāt, — vectēvs aizmugurē piebilda. — Mēs ar Ivanu te kaut kā galā tiksim …

Aiz lepnuma pat pastiepos tā kā garāks: vecaistēvs to bija sacījis par mani.

Sādžas malā mūs panāca pajūgs. Tajā brauca vīri — ari uz karu, visiem mantu maisiņi līdzi.

—   Tālāk mani nevadiet, — tētis sacīja. — Garām atvadām daudz asaru.

Ar tulznaino, smagnējo roku viņš sabužināja man matus.

—   Nu, dēls, tu te visu pieskati. Klausi māmiņu, vecotēvu, vecomāti. Neizmētā manas štrumentes. Varbūt vēl noderēs.

Tētis veikli ielēca ratos un aizbrauca.

Mēs ar Saņku skrējām nopakaļ, kamēr aizelsāmies, bet pēc tam apsēdāmies ceļmalas vērmelēs, un mums ap dūšu sametās rūgti jo rūgti: vai tas no vērmelēm vai no putekļiem, ko sarijāmies, jozdami pakaļ pajūgam, vai no aizvainojuma, ka mūs neņem karā. Tur mēs būtu parādījuši, ko spējam, bet pie reizes ari pavizinātos ar tankiem, sabāztu pilnas kabatas ar patronu čaulītēm, bet varbūt arī iegūtu ložmetēju lentas, ar kādām apkārušies matroži

kinofilmās par revolūciju. Mājās tupēdams, tikai pigu var dabūt.

Atskrēju mājas vakarpusē, kad biju izblandījies krustu šķērsu pa visu sādžu. Izrādās, ka sivēns tikmēr pastrādājis bēdu darbus: ielīdis sakņu dārzā un izrakņājis veselu vagu kartupeļu.

Scik.n.1 <11 šo notikumu vecāmāte mani sagaidīja sevišķi svinīgi.

Ahā, pusbārenis! Ieradies gan? — viņa iejautājās, k.i neticēdama pati savām acīm, un pavicināja man gar degunu izraustītos kartupeļu lakstus.

—       Kā tu vari tā runāt? — māte mēģināja mani aizstāvēt.

Taču vecāmāte tik lēti vis nerimās.

—       Runāju, kā tas ir: tēvs vēl nav paguvis pār slieksni pārkāpt, bet viņš jau vairs nav valdāms …

Vārdu sakot, vecāmāte redz man caur un cauri, viņa zina, kas man aiz ādas, viņai rādās, ka man jau sākuši augt radziņi. . .

Pēc neilga laika aizgāja karā arī Saņkas tētis, un arī Saņka palika bez tēva.

6.  VARONĪGAIS SIVĒNS

Tēvi aizgāja karā, sādžas sievu vaimanas aprima, aizskanēja dziesmas, un atkal dzīve sāka ritēt savu gaitu. Ļaudis asina sirpjus, pielabo grābekļus — sākas pļauja. Taču sādžinieki bija pārvērtušies, kļuvuši satrauktāki, noraizējušies, acīs — nemiers, sarunās — nemiers. Bet runas klīst visdažādākās. Mēs ar Saņku tās noklausāmies un liekam aiz auss.

—   Runā, ka vācietis ieņēmis Minsku . ..

—   Ek, mūdzis, kā bāžas virsū …

—   Tās visas tikai baumas …

—   Nav dūmu bez uguns.

—   Vai esat dzirdējuši par spiegu? Netālu no Vecciema noķēruši spiegu …

—   Tas jau aizmucis …

—   Es jums saku — nekur nav aizmucis …

Saklausījušies šādas runas, mēs ar Saņku kļuvām ļoti

acīgi. Tiklīdz satiekam uz ielas kādu svešinieku, tūlīt to novērojam, vai tikai nav spiegs. Mums taču briesmīgi gribas pašiem noķert vismaz vienu.

Daži vīri, kurus nepaņēma armijā, ierakstījās zemessargos. Viņiem izsniedza šautenes un patronas. Viņi staigā ar ieroci pa sādžu, bet puikas skrien pa pēdām un sauc:

—   Onkulīt, iedod patronu …

Zemessargus komandē kolhoza brigadieris Maksims Zdors. Viņam ir ne tikai šautene, bet arī revolveris. Nezin no kurienes kolhoza valdes pagalmā atveda lauku" virtuvi. Zemessargi tagad vairs neiet uz mājām ēst. Viņiem ēdienu vāra Koļas Bureca māte. Koļa pats ne vienreiz vien jau nobaudījis zemessargu zupu un nevar slavēdams noslavēt — esot garšīga.

Gandrīz ik dienas sādžai cauri iet karaspēks. No rīta līdz vēlam vakaram mēs dežurējam uz lielceļa, baidīdamies palaist garām kaut vienu kolonnu. Tiklīdz sarkanarmieši apstājas atpūsties, Saņka iznes laukā spaini un kausu un mēs stiepjam no akas ūdeni, dodam nogurušajiem, noputējušajiem, sasvīdušajiem karavīriem padzerties.

Par to mums atļauj pieskarties ložmetējiem, pielaikot bruņu cepuri, bet kāds jautrs, sprogains karavīrs uzdāvināja mums trīs patrončaulītes. Mēs ilgi nevarējām tās sadalīt un gandrīz saplūcāmies.

Bet vienreiz komandieris atļāva mums paskatīties tālskatī. Tas jau bija pavisam lieliski. Kad es pagriezu tālskati pret mūsu jauno skolu, tā atradās man pašā degungalā. Likās — to var aizsniegt ar roku. Turpretim, ja pagriež tālskati otrādi, tad skola neizskatās lielāka par

ķieģeli un atrodas tik. tālu, it kā sādžas pašā galā. Šādu izmaiņu pārbaudījām gan ar Saņkas māju, gan ar transformatora būdiņu, gan ar papelēm — katru reizi notika viens un tas pals. Mes pēc tam veselu nedēļu par to vien runājām kā par šo tālskati.

Bet karavīri nāk un nāk. Tikai tagad citādi nekā iepriekš. Atpūtas vietā ilgi vairs neuzkavējas. Karavīri pārtin autus, sakārto stilbtiņus, un tad jau atskan komanda:

—   Stāties!

Dažs labs pat nepagūst ieliet blašķē ūdeni.

Tagad pajūgi, lauku virtuves, lielgabali un automašīnas ir apspraudītas ar vītolu zariem. Zarus cērt arī no mūsu vītoliem. Nomet no mašīnām novītušos, bet to vietā sasprauž svaigus. Skaidrs, ka nav nekādi joki. Virs sādžas tagad bieži planē «rāmji». Mums ar Saņku tagad uz mēles jauns vārds — maskēšanās.

Bet sievietes joprojām steidzas uz druvu ar sirpjiem. Arī mana vecāmāte dodas pļaut rudzus.

—   Karš paliek karš, — viņa saka, — bet maize paliek maize.

Pēc tam pakrata man gar degunu sarepušu pirkstu un vēl īpaši piebilst:

—   No kara vien paēdis nebūsi.

Kas notiks vēlāk, kā viss būs pēc tam — neviens nekā nezina. Tagad tikai viens ir skaidrs — karš mums nemetīs līkumu apkārt, nepaies mūsu sādžai secen. Un visi tam gatavojas. Katrā mājā vai ik dienas cep maizi, bet dažās — pat divreiz dienā. Arī mana māmiņa cep maizi, sagriež to rikās un pa nakti saliek uz karstā krāsns klona. Bet no rīta viņa ar kruķi izrauš no krāsns sausiņus. Tagad šādu sausiņu gan mums, gan Saņkam ir pa divi maisi. Tie sagatavoti nebaltajai dienai, kas vairs nav aiz kalniem.

Lēcējs iepretim savai mājai zem vītoliem izracis bedri, salicis pāri baļķus un skaidro mums ar Saņku, ka tā ir

blindāža. Ari mana vecāmāte negribēja atpalikt no citiem. Viņa iespieda vienu lāpstu man rokās, otru — Saņkam, jo viņš tieši tobrīd grozījās mūsu pagalmā, un aizveda mūs sakņu dārza galā. Tur viņa nomērīja platumu, garumu, parādīja, uz kuru pusi mest smiltis, un vispār pastāstīja, kas un kā jādara, it kā visu mūžu to vien būtu darījusi kā rakusi blindāžas.

Kad bedre bija izrakta, vecāmāte atstiepa no pagalma visvisādus nederīgus materiālus — kārtis, vecus dēļus — un ņēmās gatavot pārsedzi. Tieši tobrīd pie mums atklunkuroja tēvocis Zahars. Viņš ar kritisku aci nopētīja mūsu nocietinājumu un iesvilpās:

—   Ē, ļautiņi mīļie, jums taču pārklājums nekam neder.

Viņš sāka pierunāt vecomāti noārdīt mūsu cūkkūtiņu

un blindāžu pārsegt ar baļķēniem, citādi, sak, kā trāpīs ar šāviņu vai mīnu, tā turpat mums arī pēdējā stundiņa būs klāt.

—  Varbūt nekādu mīnu nemaz nebūs, — vecāmāte iebilda. — Veltīgi tikai sapostīsim cūkkūtiņu.

Blindāža izdevās traki laba. Vienīgais — vecāmāte neatļauj mums pa to lēkāt, baidās, ka var iegrūt pārsedze. Taču, kad viņas nav tuvumā, mēs tomēr lēkājam — un it nekas nenotiek, vienīgi smiltis birst pa spraugām.

Arvien biežāk pāri sādžai rēkdamas aizlido vācu lidmašīnas. Uz austrumiem tās dodas ar kravu un rūc tā, ka visas debesis trīc, bet atpakaļ — tukšā. Kaut kur Gomeļā būkšķina zenītlielgabali, vispirms debesīs parādās balti mākonīši, bet pēc tam jau cits pēc cita atskan dobji sprādzieni. Vakaros debesis aiz kolhoza valdes pagalma pārklājas ar tumšu sarkanumu.

Kādu nakti es atmodos no briesmīgas dārdoņas. Virs mājas vaid debesis, bet pa istabas sienām lēkā sarkani atspīdumi. Māmiņa un vecāmāte izbijušās skatās logā un pēc kārtas piesauc dievu.

—   Dieviņ manu, dieviņ tētiņ, — māte čukst.

—   Dievs, stāvi klāt, — vecāmāte viņai piebalso.

Man pašam arī sirds salēcās. Kā bulta izšāvos no migas un pieplaku pie loga. Tālumā, pāri Gomeļai, liesmoja ugunsgrēki, pa debesīm satraukti šaudījās spožas starmešu strēles. Tās gan saplūda kopā, gan aiztraucās kur kurā, rupīgi iztaustīdamas debesis. Laikam no pārbīļa es nezin kāpēc izdrāzos pagalmā. Šai brīdī debesīs iekviecās kā milzenīga aizkauta cūka. Neizprotami baiga skaņa urbās ausīs, izskrēja cauri visām miesām. Es vēl nepaguvu apjēgt, kas īsti notiek, kad mani it kā vējš nopūta no lieveņa un aizripināja pa sētu. Džinkstēdamas izbira rūtis, vecāmāte sāka vaimanāt pārvērstā balsī.

Un piepeši viss apklusa. Kviekšana debesīs aprima, starmeši nodzisa, vienīgi ugunsgrēku atblāzma pletās virs pilsētas.

No rīta mēs ar Saņku gājām skatīties, kur bija nokritusi bumba. Tā bija trāpījusi Lēcēja sakņu dārzā, sagāzusi žogu, nocirtuši ābeles un kūtī nositusi govi. Cilvēki iet pie Lēcēja gluži kā ekskursijā: atnāk, apskata bedri, pakrata galvu — ir nu gan posts! Daudzi spriež, ka mūsu kaimiņam vēl paveicies, ka viņam tas tā bijis no likteņa nolemts.

Pati Lēcēj iene stāv pie bedres un stāsta sievām, kā tas viss noticis:

—   Manējais tieši tobrīd gribēja līst laukā no bunkura, bet es šim saku: kāds jods tevi trenc? Un tad kā triecas un kā nobūkšķ, tā manējais atpakaļ ar galvu pa priekšu…

Pēc tam viņa sāka raudāt un vaimanāt, ka viņai bijusi zelta govs, un lai tiem, mūdžiem, karā klātos tieši tāpat kā viņai, kad bez govs jāpaēdina sava varza. Sievietes līdzjūtīgi māj ar galvu, bet vīri stāv nomaļus un kā lielum lielie speciālisti strīdas, kāds ir bijis bumbas kalibrs.

—  Savas simt mārciņas būs, — vectēvs Mikalajs saka un ar roku pārbauda, vai nav pazudušas Budjonija ūsas.

Bet tēvocis Andrejs, kurš vēl joprojām rij savu gāmuru

un nekādi nevar to norīt, ar vectēvu nav vienis prātis. Viņš domā, ka būšot visas divsimt un vēl mazdrusciņ vairāk.

Lēcējam ir pieci bērni. Vecākajam Lēcēja dēlam — Ļoškam — ir astoņi gadi. Kājas viņam tā sasprēgājušas, nu tā sasprēgājušas. Bikses, kas turas uz vienas lences ar milzīgo pogu, vienā laidā šļūk nost, jo kabatas piebāztas ar mīnas šķembām. Pie deguna divas puņķu strīpas spēlē paslēpes. Ļoška tās ierauj degunā, un strīpas pazūd, bet pēc brīža parādās atkal. Mūs ieraudzījis, Ļoška nopriecājās. Par to nav jābrīnās: tagad viņš varēs mums palielīties.

—  Oh, kādu bedri mums izrāva! Tā bija šķembu bumba …

Bet mums ar Saņku nu gan bedre nebija pa prātam. Mēs domājām, ka būs tik liela kā māja, bet tā man tikai līdz vidum.

Arī pagalmā sanākuši ļaudis. Visi ielūkojas kūtī. Paskatījāmies arī mēs. Nosistā govs tur jau karājās pie sijas ar galvu uz leju, un Lēcējs tai dīrāja nost ādu. No rokas rokā gāja neliels asiņains dzelzs gabaliņš, un visi, to apskatīdami, nopūtās un kratīja galvas. Bet kāds no vīriem sacīja:

—  Tāpat ar cilvēku arī. Vai nu viņam daudz vajag?

Lēcēja govs ir pirmais kara upuris, ko mēs ar Saņku

ieraudzījām paši savām acīm. Un mēs pret to izturējāmies ar visu cieņu: pastāvējām, apskatījām, nopūtāmies un aizgājām. Tiesa, būtu stāvējuši vēl, taču Ļoška mūs pasauca.

—   Ejam, es kaut ko parādīšu, — viņš mīklaini apsolīja un ierāva degunā puņķus. Šis «kaut kas» izrādījās caurumiņš cūkkūtiņas sienā. Arī to bija izurbusi šķemba. Tā bija iztriekusies cauri sienai varbūt kādu pēdu no tās vietas, kur guļ sivēns. Pats sivēns sveiks un vesels. Mēs iebāzām degunus aizgaldā. Sivēns pacēla gaisā šņukuru, priecīgi ierukšķējās un turpināja rakņāties pakaišos. It

kā bumbošana viņam bijusi nebijusi, it kā viņš uzšķaudītu gan uz caurumiņu sienā, gan uz šķembu. Varonīgs sivēns — to mēs nopratām uzreiz.

Pietiekami apskatījuši sivēnu, mēs pēc Ļoškas priekšzīmes arī sabāzām kabatās šķembas un aizskrējām uz Saņkas mājām. Tur mūs gaidīja īsta veiksme. Izrādījās, k<i Saņkas māte jau bija paspējusi aiziet līdz pilsētai un atgriezties.

—       Ai, ļautiņi, kas gan tur darās! — viņa stāstīja.

—   Viss sabumbots, sagrauts, visi ķer un grābj, ko var … Kaut šitentie aizrītos!

Saņkas māte nav no Padļubičiem. Viņai resnas, zeltainas bizes, seja apaļa kā saule un vaigos bedrītes. Tēvocis Ivans atvedis viņu no tālienes, no kaut kādiem hoholiem, un ļaudis runāja, ka viņš to uz rokām nēsājis. Taisnību sakot, es pats to netiku redzējis un, kamēr beidzot apjēdzu, ka tā tikai mēdz sacīt, ilgu laiku apbrīnoju tēvoča spēku. Lai paceltu Marfeškas tanti, kā viņu sauca Saņkas tētis, ir vajadzīgs spēciņš.

Tante pārnesusi no pilsētas pilnu māla podu ar sīrupu. Naktī sabombardēta konfekšu fabrika, un tagad šis sīrups pilsētā plūstot pa ceļmalas grāvjiem kā ūdens pēc lietusgāzes.

Mēs ar Saņku sēžam pie trauka, mērcam sīrupā maizi un ēdam. Mazliet ož pēc mazuta, mazliet zobos čirkst smilts, taču tas nav tik briesmīgi. Ēst var.

7.  MĒS POSĀMIES CEĻA

Saņkas māte grib atkāpties. Nevar taču palikt te pie fašistiem. Viņai maišeļos sabērti sausiņi, salikti dažādi drēbju gabali. Katru dienu viņa prāto, ko vēl vajadzētu paņemt līdzi, un maisu krājas arvien vairāk. Mēs ar Saņku pat nevaram iedomāties, kas to visu spēs panest.

Mana māmiņa arī nolēmusi atkāpties.

—   Ūja! — vecāmāte atgaiņājas. — Lai nu skrien tā

ukrainiete, varbūt viņai ir kur iet. Kāpēc es lai eju plašā pasaulē, ja man ir pašai savas mājas? Tajā karā, kad atnāca vācieši, es neatkāpos un ari tagad to nedarīšu. To dieniņu viņi nepiedzīvos, ka es viņiem visu tā atstāšu!

Ari mēs ar Saņku negribam atkāpties. Tagad katru dienu pa radio stāsta, ka jādodas partizānos un jādara viss, lai ienaidniekam zeme degtu zem kājām. Tajās vietās, kur atnākuši fašisti, partizāni jau karo. Kā tas notiek, to mēs apmēram zinām. Pirms kara simtiem reižu bijām redzējuši filmās. «Voločajevas dienas». Partizāni soļo pa mežu ar karogu priekšgalā. Pats pirmais iet komandieris. Uz ceļiem viņi ierīko slēpņus un šauj. Japāņi no viņiem tā muka, ka prieks skatīties.

Ja pienāks brīdis, mēs ar Saņku arī aiziesim partizānos. Par to mēs nevienam nestāstām. Vecāmāte man parādīs tādus partizānus, ka ne apsēsties nevarēs. Gatavošanās notiek dziļā slepenībā.

Saņkas mātei ir šujmašīna. Marfeškas tante ar to šuj skuķiem kreklus un puikām bikses. Arī Saņka prot rīkoties ar šujmašīnu: ievērt diegu, nolikt vietā kuģīti un pat nošūt vīli. To viņam iemācījusi māte. Saņka izaugs un tā varēs nopelnīt sev maizes kumosu.

Kad neviena nav mājās, mēs vienmēr kaut ko šujam. Sevišķi mums patīk šūt maciņus. Maciņu šūšanai mēs izmantojam vaskadrānu, ar kuru pārklāts galds. Mēs nogriežam no vaskadrānas mazus gabaliņus, un pagaidām neviens to nav pamanījis. Tomēr maciņi tāda niekošanās vien ir, ja salīdzina ar to, ko mēs šujam pašlaik. Bet pašlaik mēs šujam sev sarkanarmiešu mantu maisiņus.

Un patiešām, kā lai iet partizānos, ja nav sarkanarmieša maisiņa ar lencēm? Kur tad lai saliek sausiņus, marles saiti un jodu? Bez saites un joda karā nedrīkst spert ne soli. Ja gadījumā ievaino, ar ko tad varēs pārsiet brūces?

Un, kad Saņkas māte aizgāja pie kaimiņiem un aizpļāpājās, mēs ķērāmies pie darba. Es stāvu pie loga un

novēroju, lai mūs kāds nepārsteigtu, bet Saņka uz šujmašīnas cilā audumu gabalus, ko atnesuši kaimiņi šūšanai. Te ir gan katūns, gan sutins, gan parķis. Taču visvairāk mums patīk gabals melnas velnādas: izturīgs, biezs — kā radīts maisiņiem. So velnādu vakar atnesa Malahiene Micjkas Mongoļa māte. Viņa sacīja Marfeškas tantei:

—   Uzšuj manam bandītam bikses.

Pašu «bandītu» topošās bikses ar kabatu bija padarījušas tik vīzdegunīgu, ka viņš mums ar Saņku neskatījās ne virsū. Paklausīgi grozījās, kamēr viņam noņēma mēru. Biezās lūpas laimīgi smaidīja. Micjkam pagaidām tomēr vajadzēs skraidīt ar vecajām biksēm kājās. Karš paliek karš.

Saņka paņēma lielās drēbnieka šķēres, nomērīja un veikli pārgrieza velnādu divās daļās. Pēc tam no katra gabala nošķērēja vēl divas garas strēmeles. Tās noderēs lencēm.

Un darbs sākās ar pilnu jaudu. Es stāvu postenī, bet Saņka šuj un šuj. Saņkam uz deguna, kas ir plats kā pīles knābis, izspiedušās sviedru lāses. Laiku pa laikam diegs trūkst, samudžinās, un Saņka nikni lamājas.

Kamēr māte pārnāca no kaimiņiem, mums jau viss bija padarīts: maisiņi sašūti, piebāzti ar sausiņiem un paslēpti uz bēniņiem salmos. Māte mūs ieraudzīja tikai tad, kad mēs jau rāpāmies lejā pa kāpnēm.

—   Kas jums tur meklējams? — Marfeškas tante apjautājās.

No pārsteiguma Saņka izlaida vienu pakāpienu, nogāzās uz grīdas un atsitās ar pieri pret piestu.

—   Arvien «kas» un «kas»! — viņš pikti atbildēja mātei. — Tāpat vien uzkāpām!

Tante aizdomīgi mūs nopētīja un pašūpoja galvu.

—   Skaties tu man, pagāns, ka nedabū žagarus…

Bet mēs jau esam uz ielas un purinām no matiem spaļus

un zirnekļtīklus. Bez tam Saņka vēl aptausta jauno punu.

8.  JA GADĪJUMĀ IEVAINOTU.

Tagad mums ir nepieciešama marles saite un jods. To var nopirkt vienīgi pie mūsu feldšera Cimafeja Ivanaviča. Un to izdarīt nav nekāds joks. Mūs var ievainot ne vienu reizi vien, tāpēc arī saišu vajag daudz. Tas nozīmē, ka feldšeris vai kāds cits var noprast, kāpēc mums tik daudz vajadzīgs, un tad noslēpums tiks atklāts. Turklāt feldšeris mūs ar Saņku pazīst kā savus piecus pirkstus. Cik reižu mēs bēgām no skolas, kad viņš ieradās gan ar savām šļircēm, gan ar baku potēm, gan ar tabletēm. Bakas un tabletes vēl varēja paciest, bet šļirces gan mums nepatika.

Kurš cits kā es pagājušajā ziemā vizinājās ar dzelzs ragaviņām no kalna un ietriecās žogā. Vajadzēja sašūt virslūpu. Un to izdarīja Cimafejs Ivanavičs.

Pavisam nesen Saņkam uz kakla bija uzmeties augonis ābola lielumā. Ar šo augoni viņš noņēmās veselu mēnesi. Vairākas reizes viņu veda uz medpunktu. Cimafejs Ivanavičs iezieda augoni ar kaut kādām ziedēm. Zieda, zieda, bet pēc tam ņēma un pārgrieza. Saņka nepaguva ne iepīkstēties.

Kad šovasar biju saēdies zaļus ābolus, Cimafejs Ivanavičs, kaut kādā veidā par to uzzinājis, dzinās man pakaļ ar rīcineļļu gandrīz pa visu sādžu. Nekā nebija — nenoķēra!

Un pie tāda, lūk, cilvēka mēs ejam pirkt marles saiti un jodu. Medpunkta gaitenī ož pēc karbola, spirta un vēl pēc kaut kā. Uz maza soliņa sēž sarkanarmietis ar pārsietu roku, bet pa gaiteni, ne uz brīdi neapstādamās, staigā sieviete ar zīdainiti rokās. Mazulis brēc aizgūdamies. Viņš nevēlas ne piena pudeli, ne mānekli.

—   Ak tu manu bēdulīti, ak tu bēdulīti, — māte skaita, žūžinādama zīdainīti.

Mēs ar Saņku pierimām, klusiņām nostājāmies stūrī un sasvīdušajās delnās turam savas kapeikas.

—   Sacīsim, ka nezin kas pārgriezis kaut ko, — iečukstēju Saņkam ausi. Viņš klusēdams pamāja ar galvu.

Lai īsinātu laiku, mēs sākām aplūkot plakātus, kas bija izkārti pie gaiteņa sienām. Uz kāda bija rakstīts «Mazgājiet rokos pirms ēšanas» un virs uzraksta zīmējums: no krāna uz tēvoča saziepētajām rokām ar spēcīgu strūklu gāžas ūdens. Tēvocis smaida pār visu seju — pēc roku mazgāšanas viņu laikam gaida garšīgas pusdienas.

Uz cita plakāta uzzīmēta sieviete, kas, atžiebusi baltus kā cukurs zobus, tur rokās pulveri un zobu suku. Viņai vienalga, ka medpunkta logiem šķind rūtis un dreb zeme. Tagad šauj pavisam netālu — droši vien pie Vecciema, bet varbūt arī tuvāk. Dzirdams, kā sprāgst zenītartilērijas šāviņi.

Sarkanarmietis palaida vispirms sievieti ar bērnu, pēc tam iegāja pats. Kad viņš iznāca no Cimafeja Ivanaviča kabineta ar jaunu, sniegbaltu pārsēju, uz pieņemšanu devās Saņka.

«Muša — lipīgo slimību iznēsātāja. Iznīciniet mušas!» es izlasīju, tad sāku aplūkot milzīgu malārijas odu.

—   Dabūju! — šai brīdī Saņka priecīgā balsī paziņoja un svinīgi pabāza man zem deguna marles saites paciņu un joda pudelīti.

Eju iekšā un baidos — ko tad, ja Cimafejs Ivanavičs vēl atceras par zaļajiem āboliem un iedod man rīcineļļu? Laikam jau vajadzēs izdzert: karš paliek karš.

Taču viss beidzās labi. Cimafejs Ivanavičs sagaidīja mani vēlīgi, it kā priecādamies, ka sen nav redzējis.

—   A, tas esat jūs, jaunais cilvēk?

Plikais pauris spīd kā nolakots. Uz degungala brilles ar vienu kājiņu. Otras vietā — saitīte ar cilpiņu, kas savilkta aiz auss. Sirmā, retā bārdele paslējusies uz priekšu kā ķīlis. Noskatījis mani pāri brillēm no galvas līdz papēžiem, Cimafejs Ivanavičs apvaicājās:

Par ko tad jūs sūdzaties, jaunais cilvēk?

—   Vecāmāte pārgrieza kāju, — es uz vielas izdomāju.

—   Vajadzīga saite un jods.

Man likās, ka Cimafejs Ivanavičs ir izbrīnījies. Viņš aizdomīgi paskatījās uz mani un pārjautāja, it kā nebūtu saklausījis:

—   Vecāmāte?

—   Aha.

—   Pārgriezusi kāju?

—   Aha, kāju, — es apliecināju.

Cimafejs Ivanavičs iepleta rokas.

—   Kā tad visi šodien tā pārgriež kājas?

Laikam arī Saņka viņam teicis to pašu.

Kaut kur tuvumā nogranda. Nodrebēja rūtis, zāļu skapī iešķindējās pudelītes un trauciņi.

—       Jā, jā, — feldšeris domīgi noteica. Tad viņš piecēlās no galda, devās pie skapīša un pasniedza man pudelīti un paciņu.

Viss būtu labi beidzies, ja tagad mēs būtu metuši mieru. Taču mums likās, ka saišu ir par maz, un vakarpusē mēs atkal ieradāmies medpunktā. Cimafejs Ivanavičs jau posās uz mājām: savas brilles viņš bija ielicis makā un uzsvārci novilcis.

Ir nu gan tas Saņka viltnieks! Šoreiz viņš negāja pirmais, bet sūtīja mani, sacīja, ka viņš jau iepriekšējo reizi gājis pirmais.

Tagad feldšeris mani saņēma atturīgi.

—   Kas tad nu vēl? — viņš norūca.

—       Gližka pārgrieza kāju, — es paziņoju, katram gadījumam turēdamies tuvāk pie durvīm.

—   Es taču jums iedevu gan saiti, gan jodu.

—       Vecāmāte visu izlietoja. Nekas nepalika pāri, — es ņēmos mānīties.

—   Ko? — Nezin kāpēc Cimafejs Ivanavičs izbijās.

—   Tik stipri bija sagriezusi?

—       Līdz pašam kaulam! — es izdomāju un ar pirkstiem parādīju, cik plata un dziļa ir brūce uz vecāsmātes kājas.

Feldšeris pārskaitās.

—   Barbari! Tumsoņi! viņš iebrecās, ka noskanēja viss medpunkts. Ta sagandējuši kaju un nekā nesaka!

Feldšeris paķēra čemodāniņu, ar kuru viņš staigāja pa mājām, paķeia nn lnu, lakotu spieķi un traucās uz durvīm.

Es izmetos gaitenī, un abi ar Saņku devām kājām ziņu. Aizskrējuši līdz transformatora būdai, mēs gar stūri vērojam, kas notiks tālāk. Bet tālāk notika tas, no kā mēs ta baidījāmies. Feldšeris ar norūpējušos izskatu iznāca no medpunkta un, atbalstīdamies uz spieķa, sparīgi aizsoļoja uz mūsu mājas pusi. Mugurā kūkums, bārda paslējusies uz priekšu.

—   Aizgāja ārstēt lavu vecomāti, — Saņka iesmējās.

Bet vakarā viņam smiekli nebija ne prātā. Arī man tie

nebija ne prātā. Lielie gribēja zināt, kur palikusi velnāda un kāpēc esmu mānījis feldšeri. Mēs vīrišķīgi izcietām visus pārbaudījumus, kas šajā dienā nāca pār mūsu galvām.

9.   KO GAN CITU NO VĀCIEŠIEM VARĒJA SAGAIDĪT?

Rīta klusumu iztraucēja šāviņu svilpoņa. Tie aiztraucās virs pašiem māju jumtiem, tik tikko neaizķerdami vītolu galotnes, un eksplodēja — viens ganībās, otrs sakņu dārzos.

Vecāmāte paķēra ūdensspaini, nodzēsa plītī malkas apdeguļus, izmetās pagalmā un pavēlēja:

—   Atri uz blindāžu!

Mēs visi metāmies turp. Sēžam vienu stundu, otru, piekto. Bet augšā dārd karš, izvanda zemi kā ar smagiem kapļiem, purina tai laukā dzīvību. Māte vaidēja, atspiedusies pret sienu un sakodusi zobus, — viņai atkal streikoja sirds. Gližka bija ielīdis kaktā uz sausiņu maisa un apklusis, it kā viņa nemaz nebūtu. Vecāmāte visu laiku šķendējās uz sevi, ka nav klausījusi Lēcēju un cūkkūtiņu

pārsedzei nav nojaukusi. Es sēžu pašā malā, gandrīz pi<‘ izejas, kam aizlikta priekšā sile. Man ir baisi un tajā p.iš<i laikā briesmīgi gribas zināt, kas notiek augšā, kā tur klājas mūsējiem, kur ir vācieši. Kauja dārd, grand, — liekas, pa zemi valsta milzīgu dzelzs mucu ar akmeņiem: no vienas puses mūsējie, no otras vācieši. Aiz sādžas muca uzņem ātrumu, fašisti piespiež, un, drebinādama zemi, tā veļas pa ielām, pa mājām, pa vītoliem, pa mūsu sakņu dārzu. Tulit uzripos virsū vecāsmātes blindāžai, salauzīs puspuvušos dēļu galus pār mūsu galvām, iespiedīs mūs zemē. Taču tad mūsējie piespiež no otras puses, un, akmeņus rībinādama pret saviem dzelzs sāniem, muca veļas atpakaļ. Ap sirdi kļūst vieglāk: mūsējie gūst virsroku.

Nenocietos un pa siles apakšu izlīdu laukā. Skatos, līdz zemei pieliekušies, pa kartupeļu vagām skrien divi sarkanarmieši — vienam galvā bruņu cepure, otram piere pārsieta. Bridi pa brīdim viņi iezveļas kartupeļu lakstos un šauj hz Miroņa dārza pusi. Atkāpjas.

Izstāstīju par redzēto savējiem. Māte neteica neko, bet vecaimātei tas nebija pa prātam.

—   Vai tad nu nevarēja karot uz ielas, — viņa nosodoši sacīja. — Viņiem jāizbradā cilvēku iestādīti kartupeļi!

Pēc tam uzklupa man, it kā es viņus būtu ielaidis sakņu dārzā.

—   Sēdi, briesmoni, citādi tu man velnu dabūsi redzēt!

Ap dienas vidu viss noklusa. Vienīgi zālē dzird sienāžus čirkstinām, it kā mazi zāģīši zāģētu sausās smilgas. Tīrajās debesīs', kurās neredz neviena mākonīša, plati izpletusi spārnus, riņķo klija, bet ap to, skaļi klaigādami, šaudās sīkāki putneļi.

Vecāmāte izlīda laukā pirmā.

—  Ak, mūžs, visi kauli stīvi, — viņa novaidējās un devās izlūkot.

Viņai rūpēja drīzāk paskatīties, vai māja vesela, vai kaut kas nav noticis ar govi, vai vistas nav salīdušas

dobēs. Taču līdz mājai vecāmāte netika. Viņa teciņus atsteidzās atpakaļ un sacēla mūs ka pēc trauksmes signāla:

—   Adarka! Aši paņem bērnus un uz istabu! Tanki nāk virsū pa sakņu dārziem. Samīsi

Māte izbīlī iekliedzās, paķēra aiz rokas gluži stīvo Gližku un prom, es likos viņiem pa pēdām.

Tanki vēl tālu, kalnā. Tie ārda žogus, lauž ābeles, saplacina rudzu stirpas — nāk taisni šurp, ceju nemeklējot.

Varbūt apbrauks mājai apkārt, — vecāmāte iedveš mums cerību.

Istabā mani nevar dabūt nost no loga. Tiklīdz māte ar vecomāti aizgriežas, tā es atkal esmu pielipis pie rūts.

—   Ej nost, nešķīsteni!

Aizeju arī. Bet pēc brīža esmu atkal klāt. Briesmīgi gribas paskatīties, kādi tie vācieši ir.

—   Ar ragiem. — Vecāmāte dusmojas.

Ar ragiem vai bez, tomēr šausmas uz viņiem skatīties. Sakņu dārzos izvērsušies ķēdē, mundieri vaļā, pie sāniem rievainas dzelzs bundžas, uz vēdera automāti. Nāk saklaigādamies, smēķē cigaretes.

Nobrakšķēja un izjuka mūsu aizpuvušais žogs. To ar zābaku sagāza kareivis. Sagāza, paskatījās uz visām pusēm, ielūkojās vecāsmātes blindāžā un aizgāja tālāk pa auzu lauku.

No mūsu sakņu dārza viņš iegriezās Miroņa dārzā. Apstājās pie antonovkas, noplūca ābolu un nometa zālē — skābs, piegāja pie cita koka — arī nebija pa prātam. Skatos, no avenēm izlien vēl viens. Divatā viņi tīksminājās ap baltajiem dzidrajiem. Kokā ābolu daudz vairs nebija: vectēvs Mirons tos jau sen nopurināja un izdalīja sarkanarmiešiem. Arī mēs ar Saņku tur šad tad bijām iegriezušies. Tomēr pašā galotnē vēl kāds pārdesmits karājās.

Vācieši mēģināja purināt, bet tas nav tik viegli — ābele ir veca, resna. Fašistiem tas nebija pa prātam. Viens no viņiem, dūšīgs kā kolhoza bullis, iedeva otram savu automātu, veikli uzrāpās augšā un ņēmās kratīt no

visa spēka. Ābele sazvērojās, sāka līgoties, apakšējais viskuplākais zars nokrakšķēja un tā kā negribīgi noliecās pie zemes. Vācietis kūleniski nogāzās zemē, tad pielēca kājās un abi ņēmās skaļi smieties. Pēc brītiņa viņi ābolus jau bija salasījuši un aizgāja.

—       Redz tikai, — es sacīju. — Nevienam neprasīdami iegāja svešā dārzā un sapostīja… Vai tad tā var?

—       Ko gan citu no vāciešiem varēja sagaidīt? — vecāmāte nopurpināja un atkal: — Ej prom no loga, pagān!

Kad Miroņa pagalmā nosprakšķēja automāta kārta un sāka smilkstēt suns, es vairs nebrīnījos. Ko gan citu no vāciešiem varēja sagaidīt?

*

10.  MĒS ĒDĪSIM BIRKAS

Mūsu māja dreb vienā drebēšanā, rūtis logos smalki džinkst. Vāciešu karaspēks iet un iet pa ielu bez pārtraukuma. Tanki žvadz tā, ka ausīs sāk dūkt, struppurnīgās mašīnas buksē mūsu strautiņā, milzīgi vezumzirgi, ar platiem kā lāva krustiem, velk ratus.

—       Ai-ai-ai, — mana vecāmāte brīnās. — Gāžas kā no vaļā parautām slūžām.

Mani viņa nelaiž pat pāri slieksnim, toties pati apstaigājusi visu ciemu. Pārnākusi mājās, viņa zem priekšauta atnesa vācu cirvi: uz vienu pusi tam asmens, bet uz otru — pietiņš ar ķepām, lai no dēļiem var izvilkt naglas. Vecāsmātes atradumu māte negribēja ne redzēt.

—       Met projām, lai istabā no tā ne smakas nebūtu! Ja viņi atradīs, tad zini, kas notiks?

Vecāmāte neapvainojās.

—   Ne velna viņi neatradīs.

Un iznesa cirvi priekšnamā.

Bet es nespēju istabā nosēdēt, izskrēju ārā paskatīties, kas notiek plašajā pasaulē.

Kopā ar zirgiem, mašīnām un virtuvēm vācieši izvieto

jušies pa mājām. Sāka gāgināt zosis, kladzināt vistas, bet pie Saldās Pjoklas, kas dzīvo divas mājas tālāk no mums, iekviecās cūka.

—   Vai manu, mi|ie ļautiņi, kas nu tagad darās! — Pjokla vaimanāja pilnā balsī.

Līdzās vāciešu priekšniekam grozās tulks — vīrs pri] Vātās drēbēs, izbiedēti skatās fašistam mutē, un acis šim vīram kā mūsu Zukam, kad es ēdu maizi, bet viņam nedodu.

—   Tev iedos markas, tantiņ, — viņš apsola Pjoklai:

Cūka ir liela un stipra. Vācieši to apstājuši un tur kā | knaiblēs — cits aiz ausīm, cits aiz kājām, cits aiz astes.

Bet cūka iekviecās, apsviedās — un uz ielu. Divi metās šķērsām priekšā, bet trešais skrien aiz muguras, turas pie astes. Uz pļaviņas viņš paslīdēja, iekāpis govju pankūkā, taču asti nepalaida vaļā, aizšļūca uz vēdera pa zāli. Un tomēr viņi cūku pievārēja. Uzklupa virsū visi barā, sasēja.

Drīz vien vācietis ielūkojās arī mūsu sētā. Jauns, tukls, ar pelēku, labi pašūtu mundieri mugurā. Vecāmāte bija sakņu dārzā, bet māte pagalmā stāvēja uz soliņa un izsistās rūts vietā pielāgoja saplāksni.

—   Siev, olas!

—   Nav olu! — māte atbildēja visai nelaipni, nepārtraukdama sist ar āmuru pa naglu. Tad aiz niknuma viņš gandrīz nobālēja, kliedza, draudēja ar dūrēm. Bet māte, it kā nemaz viņu nedzirdētu, dara savu darāmo, no soliņa nekāpj nost. Nebiju domājis, ka viņa ir tik drošsirdīga. Tas vācieti pavisam izveda no pacietības. Viņš ar zābaku iespēra pa soliņu, un māte nokrita zemē. Vācietis izrāva no maksts durkli un pabāza viņai zem deguna.

—   Dur, mūdzi, dur, — viņa kliedza, bet pati trīc pie visām miesām. Vaigi sarkani, acis kvēlo. Es nesavaldījos un raudādams metos pie viņas. Šajā brīdī arī vecāmāte bija klāt.

Kungs! Kundziņ! — viņa sāka lūgties, un viņas balsī

skanēja tāda pazemība, ka apšķebinājās dūša klausoties.

—   Redzi, kungs, bērniņi. Maziņi vēl. — Un norādīja uz mani un Gližku.

Vai nu viņu aizkustināja vecāsmātes pazemība, vai ari ietekmēja mana un Gližkas klātbūtne, taču vācietis noglabāja nazi, apgāja apkārt zemē guļošajai mātei un nozuda priekšnamā. Dzirdējām, kā nočīkstēja kāpnes, — uzlīda meklēt olas. Pēc tam nošķindēja stikls. Tur atrodas priekšlogi, ko ieliek pa ziemu. Vecāmāte klausās, kas tur bēniņos notiek, un purpina vienā laidā:

—   Plēs visu kopā, plēs vien! Kaut tevi zibens nospertu! Vari meklēt, cik patīk, — pēc manis tur neko citu kā mēri tu vairs nesameklēsi. ■—'

Fašists bija gadījies neatlaidīgs. Bēniņos neko neatradis, ņēmās urķēties istabā pa plauktu. Ieskatījās vienā podā, otrā, nogāza tos uz grīdas un aizgāja. Durvis tā arī palika, vaļā.

Mātei kļuva slikti. Viņa apgūlās gultā. Gližka noslēpās uz krāsnsaugšas, grauž sausiņu un izbiedēti skatās gar dūmvadu. Bet vecāmāte lasa kopā suķes un nevar vien rimties.

—   Kaut tu savus kauliņus nesavāktu, kraupainais suns!

Par to, ka vācietis uzbruka mātei ar nazi un visu mums

plēsa, es vairs nebrīnos. Ko gan citu no viņiem varēja sagaidīt? Vācieši! Visvairāk mani pārsteidza tas, ka vecāmāte sacīja «kungs» un pat «kundziņ». Es biju dzirdējis, ka mūsu sādžā kādreiz bijis kungs. Zināju, ka ārzemēs viņu ari tagad ir kā raibu suņu. Gan grāmatās par to rakstīts, gan skolotāja skolā tika stāstījusi. Un tagad — še tev! — dzīvs kungs!

Man sanāca dusmas uz vecomāti, it kā viņa pie visa būtu vainīga.

—   Kungs! Kungs! Ko tu kungojies vienā gabalā! — es viņai uzbruku.

Vecāmāte mierīgi atlieca muguru un, turēdama svārku stērbelē suķes, ar izbrīnu pajautāja man:

—   Vai tu neesi driģenes saēdies?

—   Bet tu varētu mazāk kungot, — es nevarēju rimties.

Stāvēdama jau uz sliekšņa, viņa man atbildēja:

—   Tu ar savu māti — abi esat muļķi. Ja jums būtu drusciņ prāta, tad velti nestrēbtu karstu putru.

Un aizcirta durvis.

Tomēr vecāsmātes pacietība drīz bija galā. Šoreiz pagalmā ienāca divi. Ne vārda neteikdami, viņi sāka vērt vaļā vārtus. Briesmīgi platu vezumzirgu pāris tik tikko iespraucās starp vārtu stabiem, bet vezums aizķērās aiz žoga. Lejgalā aizpuvušais vārtu stabs nobrakšķēja un sašķiebās.

Vācieši zirgus atpakaļ neatkāpināja, lai iebrauktu pagalmā, kā cilvēkiem klājas, bet skubināja tos uz priekšu. Tad ar brīkšķi sagāzās viss žogs. Vecāmāte cieta klusu. Viņa stāvēja uz lieveņa un tikai pārmetoši māja ar galvu: ja cilvēkiem nav prāta, tad savu prātu viņiem neiedosi.

Vāciešiem pagalmā nepatika. Acīm redzot, viņiem te bija par šauru. Tāpēc viņi sagāza arī to žogu, kas atdalīja pagalmu no sakņu dārza. Vecāmāte aizsteidzās parādīt, ka uz dārzu arī ved vārtiņi, taču viņu atgrūda nost. Pēc tam vācieši tieši dobēs sāka dzīt mietus. Un tas tika darīts gurķu un tomātu dobēs, kur vecāmāte pat vistai neļāva ne kāju spert, bet mani ne tuvumā nelaida, lai nenobradātu lakstus! Kad biju mazāks, mani biedēja ar raganu, kura it kā tupot zālē un tikai gaidot kādu bērnu, lai to nokutinātu. Kad paaugos, tad vienkārši lika man saprast, ka dabūs ciest ausis. Un tagad vezumzirgi! Tiem taču kājas kā stampas!

Vecāmāte atkal pieskrēja pie vāciešiem un ņēmās kungot:

—   Kungs! Kundziņ! Tā nav gūt…

«Edz,» nodomāju, «vecāmāte jau vāciski rauj vaļā …»

Viņa iesaka tiem zirgus piesiet auzu laukā. Lai nomīda, nebūs tik liela nelaime. Bet «kungs» jau atrāvis no sagāztā žoga kārti, atvilcis uz dārzu un pielāgo mietiem.

Domā ierīkot slitu, kur zirgus piesiet. It kā netīšām, viņš pagrieza kārti ap sevi un ar las galu iebelza vecaimātei pa pakausi. Večiņa nogāzās uz ežas, bet vācietis sāka zviegt kā kumeļš. Viņam, velnam, tas sagādā jautrību.

Vecaimātei asaras saskrēja acīs. Viņa nošņaucās priekšauta un iegāja priekšnamā. Ko lai runā ar necilvēkiem?

Sie divi uzturas pie mums jau otro dienu. Sastiepa istabā salmus, no dēļiem uztaisīja apkārt malu, lai salmi neizvazātos pa grīdu, un visu to pārklāja ar pelēku vilnas segu.

—    Viņi sameistarojuši sev šādu gultu, — es skaidroju Gližkam, bet vecāmāte nikni mani pārlaboja:

—   Nevis’gultu, bet midzeni.

Viens no fašistiem ir tik garš, ka vienmēr atsitas ar pieri pret mūsu durvju aplodu. Viņš neapnicis var gulēt savā midzenī un spēlēt mutes harmonikas. No viņa mūzikas mātei galva plīst pušu.

—    Tu viņam pasaki, lai apklust, — māte lūdz vecomāti vārgā balsī.

Vecāmāte viņam jau simtiem reižu ir teikusi: istabā ir slimnieks, bet viņš tikai nosaka:

—   Ja-ja-ja-ja!

Un atkal zāģē:

—   Čīgu-člgu, čīgu-čīgū …

Otrajam acis kā mūsu govij: izvalbītas, sērīgas, kādā īsti krāsā — nevar saprast, tādas kā ūdeņainas. Šis tikai staigā pa sētām un lodā pa perēkļiem. Divas mūsu vistas viņi jau aprija, piedevām vecomāti vēl piespieda tām spalvas noplūkt. Vecāmāte, protams, noplūca, kaut arī visu laiku purpināja:

—   Kaut jums pašiem velni spalvas izplūkātu!

Bet pa to laiku viņu vezumzirgi griež iekšā mūsu auzas pilnām mutēm, it kā būtu nākuši no bada piemeklētām zemēm. Mēs pat nepaguvām tās izkult, kā tēvs bija licis. Zirgi neizturas labāk par saviem saimniekiem: puskūli zobos un nu tikai plēš kā vectēva salmu griezējs,

bet otru puskūli — zem kājām. Ja nāk par velti, tad |.m var.

Šo auzu dēļ man ar vecomati iznāk nepatīkamas sarunas. .

—   Kā ir? Vai saglabāji? — es viņai pārmetu katru reizi, kad vācietis ar izvalbītajām acīm nomet zirgiem pie kājām kārtējo klēpi.

Bet viņa niknojas:

—   Tā nav tava darīšana!

Kā tad nav mana darišana? Vai es neteicu taisnību? Labāk būtu atdevusi tiem sarkanarmiešiem, kuri gribēja nopirkt saviem zirgiem, bet toreiz bija _žēl, ņēmās gausties:

—   Man ar, vecai sievai, govs jābaro. Jūs sapļaujiet kolhozā. Tepatās netālu.

Tagad fašistu zirgi ar gardu muti rij mūsu auzas.

Vecāmāte noraugās uz visu to un tikai nopūšas. Viņa saka, ja šitas spēlmanis ar savu valbacaino vistu plūcēju drīzā laikā neaizvāksies, tad mums būs jāiet ubagot. Ir tā jau vajadzēšot ēst atbiru biras. Auzas zirgi drīz būs nokopuši, dobes izmīņājuši kā klonu, vistu palicis pavisam trīs, pagalmu saārdījuši — it kā vētra būtu brāzusies pāri.

Par atbiru birām vecāmāte allaž atgādina, kad mājā sāk aptrūkties pārtikas. Ēst biras nozīmē to pašu, ko zobus kārt vadzī. Bet, kas tās par birām, es nezinu. Man liekas, par birām vecāmāte sauc birkas, ko ciema veikalā piesien pie dažādām precēm. Mēs iesim uz veikalu un ēdīsim tās nost. Varu iedomāties, kā to darīs vecāmāte ar bezzobaino muti!

11. MUMS JĀPAVĒRO, KAS UN KA

Pirmajās dienās, pēc tam kad vācieši bija ieņēmuši mūsu Padļubičus, austrumu pusē aiz meža vēl dārdināja. Un mēs ar Saņku nezaudējām cerību — ja ne šodien, tad

rīt, tomēr mūsējie atgriezīsies, tin, kad virs sādžas parādījās padomju «vanadziņš», mums kļuva pavisam skaidrs — vācieši drīz vien muks prom. Taču pēkšņi nez no kurienes sāka šaut zenītlielgabali, debesis aizklāja melni dūmu mākoņi. «Vanadziņš» uzlidoja augstāk, pagriezās un nozuda aiz mākoņiem. Ari aiz meža pamazām apklusa.

Vācieši no sādžas aizvācās. Viņi devās tālāk uz austrumiem. Aizbrauca ari mūsu spēlmanis ar savu valbacaino vistu plūcēju. Vecāmāte viņiem pat laimīgu ceļu novēlēja:

—   Brauciet ratā, kaut jūs galu dabūtu . ..

Mēs ar Saņku sēžam uz paviļas un noturam apspriedi. Kad atgriezīsies mūsējie — nav zināms: varbūt pēc nedēļas, bet varbūt pēc mēneša. Mēs atrodamies ienaidnieka aizmugurē. Ko mums darīt — tūliņ doties tajos partizānos vai mazliet pagaidīt, kamēr citi ari ies?

—   Labāk pavērosim, kas un kā. Varbūt atradīsim kādu šauteni vai naganu, — Saņka ierosināja. — Un tad viņi mums velnu redzēs!

Kaut kā tikuši vaļā no Gližkas, mēs izdrāzāmies uz ielas un skrējām uz skolu. Skrienam un vērojam pārmaiņas. Bet interesantu pārmaiņu ir traki daudz. Pie ciema veikala nokritis šāviņš un' izrāvis tādu pašu bedri kā Lēcēja sakņu dārzā. Ar citu šāviņu pie skolas nošķelta visgarākā papele. Stārķa ligzda izsvaidīta pa ceļu, un pats stārķis guļ putekļos beigts.

—   Kas stārķim nodara pāri — tam nekad laimi neredzēt, — Saņka atcerējās. Es arī tam ticu. Bet ko gan var izdarīt savam slepkavam beigts, asiņains putns?

Gadu no gada stārķis lidoja šurp no tālajiem dienvidiem uz skolas papelēm, atnesdams mums, bērniem, siltumu un līksmi. Stārķis atlaidies — tātad drīz būs brīvdienas. Gadu no gada viņš ar savu stārķieni perēja stārķēnus. Mūsu acu priekšā mazuļi auga, mācījās lidot. Mēs skatījāmies, kā viņi, pieņēmušies spēkā, pacēlās augstu,

augstu, līdz pašām debesīm, un riņķoja virs sādžas, izpletuši platos, vieglos spārnus.

Vienreiz stārķis atlaidās no pļavas, turēdams sarkanajā knābī kaut kādu virvi. Stāvēdams ligzdā, viņš to netīšām izmeta. Tā nebija vis virve, bet beigta odze. Tāpēc jau mēs stārķi mīlējām.

Un tagad viņš pats guļ ceļa putekļos nedzīvs, asiņains. Viņš vairs nepacelsies līdz mākoņiem, nemetīs atvadu loku pirms aizlidošanas uz siltajām zemēm. Vācieši viņu nogalinājuši.

Stārķi mēs apglabājām netālu no ceļa, pieminekļa vietā uzlikām uz viņa kapa lielu akmeni.

Domādami par nelaimīgo putnu, bijām pienākuši pie ciema veikala. Durvis atvērtas līdz galam vaļā, logos nav nevienas rūts. Paskatījāmies iekšā un ieraudzījām Micjku Malahu. Viņš apmētāja ar ķieģeļu gabaliem tukšās pudeles, kas atradās kaktā.

—   Mongoli, ko tu dari?

—   Dauzu pudeles, — Micjka atsaucās, un viņa acis paslēpās šaurajās spraudziņās.

—   Kāpēc tā?

—   Lai nepaliktu vāciešiem.

Mēs ar Saņku pavīpsnājām.

—   Vāciešiem nu gan tās vajadzīgas …

—   Un kā vēl vajadzīgas! — Micjka pārliecināti atbildēja, pie saārdītās krāsns izmeklēdams mazāku ķieģeli.

—   Viņi tajās salies benzīnu, bet pēc tam metīs uz mūsu tankiem.

Tā nu gan taisnība! Kā tad mēs to bijām aizmirsuši? Kad karš vēl tikko bija sācies, mēs paši vācām limonādes, petrolejas un alus pudeles — kādas tikai gadījās pa rokai — un nodevām tās pieņemšanas punktā. Runāja, ka šīs pudeles vajadzīgas Sarkanajai Armijai. Katra pudele — sadedzināts fašistu tanks. Bet šeit pudeļu vesels vezums. Labi, ka vācieši tās nebija ieraudzījuši, citādi būtu pievākuši.

Un mēs gājām Micjkam talkā. Lai būtu interesantāk, nostādījām pudeles rindā, it kā tie būtu fašisti, un ar ķieģeli:

—   Uguni!

Trijatā mēs ātri tikām ar pudelēm galā un devāmies tālāk. Skatāmies — kolhoza valdes vairs nav, vienīgi krāsmatas. Holandiešu podiņu krāsns sagrauta, Visās malās mētājas dažādi apsviluši papīri — algu saraksti, kvītis, kolhoznieku darba grāmatiņas.

Micjka atrada apdegušu rakstāmmašīnu. Mēs izvilkām to zālē, izgrozījām gan šā, gan tā — nedarbojas. Ko lai ar to iesāk? Pāris reižu iezvēlām ar akmeni — sadauzījām, saplacinājām, lai tā netiktu ienaidniekam.

Attālāk no ugunsgrēka vietas mētājās metāla kaste, smaga jo smaga, nevar ne pakustināt. Tādās kastēs glabā naudu. Taču tajā nekādas naudas vairs nebija, kaste salauzīta, durtiņas, kā sacīja Micjka, izplēstas ar visu miesu.

—   Tas ir Ņaumikas darbs, — viņš paziņoja, piesitis ar baso kāju pie dzelzs.

—   Ņaumika ir cietumā, — Saņka neticēja. — Varbūt kāds cits.

—   Bija! — Micjka sacīja un nospļāvās caur retajiem zobiem. Tā spļaut prot vienīgi Micjka. Šai mākslā mēs neviens netiekam viņam līdzi.

Pirms kara Kuzma Ņaumika kolhozā nestrādāja, reti dzīvoja mājās. Viņš mēdza sacīt, ka ar šādu specialitāti tikai pilsētā viņam ir vieta. Kāda viņam specialitāte, to sādžā zināja gan liels, gan mazs. Viņš vilcienos zaga čemodānus, tirgū aptīrīja kabatas, ielauzās dzīvokļos. Par to es pats bieži biju dzirdējis no pieaugušajiem.

Dažkārt Kuzma parādījās sādžā ar pārsietu galvu, ar zilumu zem acs, bet vienreiz radinieki atveda viņu tik tikko dzīvu. Toreiz pa ielu klīda baumas, ka Ņaumikam neesot īstais pagadījies. Taču pagāja pāris nedēļu, un atveseļojies viņš atkal nozuda.

Gadījās arī tā, ka Kuzma atgriezās no pilsētas jaunos

hromādas zābakos, dārgā uzvalkā, naudas pilnām kabatām. Tad no viņa mājas, kas atrodas tieši preti jaunajai skolai, no rīta līdz vēlai naktij skanēja dzērāju dziesmas, troksnis un vaimanas. Tur Ņaumika dauzīja Usciņņu — allaž iebiedētu sievieti. Acis viņai ir lielas un apaļas kā pieckapeikas, tāpēc Ņaumikas sievu visi sauc par Pūci.

Ņaumikam ir dēls Koļa. Viņš sāka iet skolā gadu pirms mums ar Saņku, taču otrajā klasē mēs viņu panācām. Koļu pat nosēdināja vienā solā ar mani. Jau pirmajā stundā Ņaumicēns nočiepa manus krāsainos zīmuļus, un starpbrīdī mēs sakāvāmies. Pēc tam skolotāja mūs izsēdināja.

Koļa ir spēcīgs puika, tāds pats kā viņa tēvs un tāds pats rudmatains, un tāds pats zaglis. Tikai viņš neiet uz pilsētu, bet zog sādžā. Gadījies, ka viņš ieiet ciema veikalā ar garu stiepli, kurai viens gals ir uzasināts. Tiklīdz pārdevējs aizgriežas, viņš — tikš! — un bulciņa vai plācenis rokā. Pēc tam ķer nu vēju laukā.

Vasarā, kad cilvēki dzīvo pa āru, Ņaumicēns izlūko, kam māja palikusi bez uzraudzības, izceļ rūti, izsmalsta krāsnī visus podus, izņem no zupas gaļu, nosmeļ krējumu, ja pagadās nauda — arī naudu pievāc. Viņu tvarstīja, plēsa aiz ausīm, pēra ar žagariem un nātrēm, veda pie tēva, kad tas bija mājās. Tomēr nekas nelīdzēja. Kāds koks — tāda atvase, kāds tēvs — tāds dēls.

īsi pirms kara Ņaumika apzaga ciema veikalu un viņu laikam piekto reizi ielika cietumā.

—   Aizvakar viņš atveda no pilsētas veselu vezumu mantu, — Micjka stāstīja. — Skapjus, spoguļus, drēbes — stiepa klēpju klēpjiem.

Mēs nospriedām, ka Ņaumika ir mūdzis, ka tādi kā viņš jāžmiedz nost, un gājām skatīties, kas notiek jaunajā skolā.

Pa ceļam mēs brīdi pastāvējām pie lasītavas mājas, kur jau bija izlikts Hitlera portrets. Virs portreta uzraksts: «Hitlers — atbrīvotājs». Mēs arī bez uzraksta uzminējām,

kas tas tāds ir, jo pirms vāciešu atnākšanas ne vienreiz vien viņu bijām redzējuši uzzīmētu avīzēs. Ari šajā portretā tāda pati slipa matu šķipsna pār pieri, tādas pašas īisiņas, tādas pašas dzeļošas, ļaunas acis. Līdzās portretam pavēle vācu un krievu valodā: kurš slēps komisārus un ebrejus — to nošaus.

Atcerējos, kā vācieši nolauza vectēva Miroņa ābeli, ka brauca pa sakņu dārziem tanki, kā tvarstīja Pjoklas cūku, atcerējos mūsu mājas spēlmani un vistu plūcēju, ari to vācieti, kurš uzbruka mātei ar nazi, un sacīju:

—   īstais atbrīvotājs!

—   Viņš ir mūdzis, — Micjka man piebalsoja un ierosināja: — Ņemsim un izdursim viņam acis ar naglu.

Micjka izņēma no kabatas naglu, uzkāpa uz paviļas, lai varētu aizsniegt Hitleru. Taču šajā mirklī no bijušās ciema padomes iznāca divi vācieši un mēs laidāmies bēgt. Hitleram acis palika veselas.

Skolas dakstiņu jumtā, tieši tajā vietā, kur mēs ar Saņku sēdējām, kad bijām uzkāpuši skatīties Vecciemu, rēgojas milzīgs caurums. Spāru kailās ribas saskrambājušas šķembas. Viena spāre nokārusies gar sienu, vējā šūpojas un čīkst.

Piepeši atvērās skolas durvis, un pa tām pabāzās ārā Ņaumikas rudā, nosvīdusī sēja. Retie, sarkanie mati pielipuši pie mitrās pieres. Viņš stiepj grāmatskapi. Skapi nevar pa durvīm izdabūt, un Ņaumika smagi sēc, krekšķ, lamā savu Ņaumicēnu, kurš, nevarēdams palīdzēt, maisās viņam pa kājām.

—   Panāk šurpu, paturiet durvis! — viņš nikni mums uzbrēca.

Mēs nekustējāmies no vietas, bet Micjka pat atkoda pretī:

—   Pameklē citus muļķus!

Ņaumika tikai greizi paskatījās uz mums un izstūma skapi uz lieveņa bez mūsu palīdzības. Šeit viņš to uzcēla uz muguras un stiepa uz savu sētu. Koļa aizsoļoja

līdzi. Kad viņš gaja mums garam, Saņka pamanījos iespert viņam ar basu kāju. Es pateicu Koļam — taču ne pārāk skaļi, lai neizdzirdētu pats Ņaumika, — ka viņš ir ruds kucēns, bet Micjka parādīja Koļam dūri.

—  Viņi kaujas un lamājas, — Koļa pasūdzēja tēvam un, aizskrējis drošā attālumā, meta mums ar ķieģeli. Mēs ar Micjku tikām sveikā, bet Saņkam ķieģelis trāpīja pa kāju. Tagad Saņka nolāpītajam rudajam to nepiedos līdz kapa malai.

Skolā viss bija sagriezts ar kājām gaisā. Jaunie soli, kuros mums neiznāca pasēdēt nevienu stundu, izmesti no klasēm gaitenī. Kāds jau bija paguvis daļu no tiem sacirst un salauzt. Arī šeit, tāpat kā mūsu mājās, vācieši bija sanesuši iekšā salmus. Visās malās mētājās tukšas vācu cigarešu paciņas, avīžu driskās, konservu bundžas — visvisādas mums nepieciešamas mantas.

Es paņēmu sev divas cigarešu paciņas ar skaistām bildītēm, Saņka atrada pavisam jaunu asmentiņu bārdas skūšanai, toties Micjkam palaimējās vairāk par visiem. Salmos viņš izraka kurpju smēra kārbiņu. Kārbiņa bija neparasta. Malā tai piestiprināts spīdīgs pagriežamais. Ja to pagriež, vāciņš pats atveras. Micjka sacīja, ka šajā kārbiņā viņš likšot kaut ko iekšā un nēsāšot kabatā. Mēs briesmīgi apskaudām viņu un nosūkstījāmies, ka vācieši tikai vienu šādu mantiņu aizmirsuši.

Bibliotēkā uz grīdas mētājās grāmatas. Daudzas no tām saplēstas un ar dubļainiem zābakiem sabradātas. Bez vāciešiem te vēl izrīkojies arī Ņaumika. Viņš tās bija izmetis no skapjiem. Ja to visu tagad redzētu mūsu skolotāja, kura bieži rāja mūs pat tad, ja tikai mazdrusciņ atstājām uz lapas malām pirkstu nospiedumus!

No alkatības Saņkam pat iemirdzējās acis.

—   Nesam mājās, — viņš ierosināja.

Aiznest grāmatas nav nemaz tik viegli. Tās sagāztas gandrīz līdz palodzēm. Mēs izvēlējāmies, pēc mūsu ieskatiem, pašas interesantākās: par robežsargu Karacupu,

par Garibaldiju — itāliešu brīvības cīnītāju, par jātnieku bez galvas, par vectēvu Tal.išu, par Timuru un viņa komandu, par Hodžu Nasredinu.

Gandrīz līdz vakaram mēs nesām grāmatas uz mājām — pa aplinku ceļiem, vairīdamies no vāciešiem.

Es pienesu ar grāmatām pilnu muciņu, kas tagad tik un ta stāvēs tukša, jo gurķus un kāpostus nobradāja zirgi. Saņkam uz bēniņiem iznāca vesela grēda. Micjka piekrāva pilnas divas ābolu kastes. Grāmatas mēs nenozagām. Kad atgriezīsies mūsējie, atdosim skolai. Bet pagaidām, ja iznāks laika, palasīsim.

12.    MĒS PASI DZENAMIES NELAIMĒ

Pauliks Zdors, zemessargu komandiera dēls, dzīvo sādžas otrajā malā. Viņš ir pāris gadu vecāks par mums ar Saņku, pirms kara pabeidza piecas klases. Pauliks ir stiprs, plecīgs, skrēja ātrāk par visiem, nira tālāk par visiem. Puikas no viņa ielas barā staigāja viņam pa pēdām.

Bet mēs ar Pauļiku nedraudzējāmies. Pareizāk izsakoties — viņš negribēja ielaisties ar tādiem sīkajām kā mēs. Dažkārt skolā starpbrīžos, ja kāds no mums pagadījās Pauļikam pa rokai, dabūja no viņa knipi pa degunu vai pa pieri — ar to mūsu attiecības arī ierobežojās. Bet pašlaik mēs par Paujiku vien runājam. Mēs pat ejam viņu apciemot. Pauļikam mīna norāvusi kājas. Velns viņu trenca skraidīt pa lauku, viņš pats dzinās nelaimē, bet tādiem nebēdņiem kā mēs, pēc vecāsmātes domām, noraus arī galvas.

—   Tad labāk nemaz nerādies mājās, pusbārenis tāds, — viņa allaž man piedraud.

Mēs soļojam pa ielu un spriežam, ka Pauļikam tagad laikam vajadzēs braukāt ar trīsriteņu «lisapēdu», ka braukā kalēja tēvs, vectēvs Cimohs. Taču kalēja tēvam

vēl nekas, viņam ir dzelzs kājas. Dēls izkala. Šis kājas mūs allaž briesmīgi izbrīnīja. Katru reizi, kad večuks piebrauca pie ciema veikala nopirkt tabaku, mēs ar ziņkāri nopētījām gan viņa «lisapēdu», gan viņa kājas, kas bija līdzīgas krāsns kruķiem. Kad viņš klumburoja pie letes, pēdas eņģēs te saliecās, te iztaisnojās kā īstas. Dažā ziņā tās bija pat labākas par īstajām: vecais kalējs staigāja ar basām kājām arī vislielākajā aukstumā. Dzelzs, kas salā bija kļuvusi auksta, siltumā tikai nosarmoja — un tas arī viss.

Kas gan izkals tādas kājas Pauļikam? Viņa tēvs jau laikam neprot. To būtu varējis izdarīt tas pats kalējs, tēvocis Pjatro, taču viņš droši vien dārgi prasītu, un bez tam kalēja pašlaik nemaz nav mājās, viņš ir karā.

Zdoru pagalmā mūs nelaida. Mēs pastāvējām mazliet pie vārtiem, palūkojāmies pa šķirbu, kā feldšeris Cimafejs Ivanavičs nomazgā no rokām asinis, paklausījāmies, kā istabā vaimanā Pauļika māte, un devāmies projām. Mēs izgājām aiz sādžas kolhoza laukā, kur vēl nesen dārdēja kauja. Runā, ka tur mētājas visādu labu mantu bez jēgas, var pat paņemt lielgabalu, ja vien ir vēlēšanās. Micjka lielījās, ka viņš atradis īstu komandiera kompasu. Ar šo kompasu var līst, kur tikai gribi: biezos baltdadžos vai pļavas kārklos, tik un tā būs zināms, kur atrodas austrumi, kur rietumi, kur ziemeļi un kur dienvidi: bultiņa norādīs. Ju mums ar Saņku būtu tāds kompass partizānos, tad mēs nekādā ziņā neapmaldītos. Ko visu mēs Micjkam par to nesolījām — gan trīs čaulītes, gan ādas siksniņu, pat vēl gluži veselu raķeti, — negrib mainīties, un cauri.

—  Varbūt man pašam tas būs vajadzīgs, — Micjka paliek pie sava.

Un vēl stāsta, ka Koļa Burecs, tas pats, kura tēvs bija matrozis, esot atstiepis mājās šauteni ar visiem piederumiem — durkli un aizslēgu. Tikai Burecs pats nevienam neatzīstas, baidās, ka māte var uzzināt: noplēsīs ausis.

Mēs ejam pa šauru taciņu gar ceļa malu, ar basajām

kājām traucam nost putekļus no platajām ceļmalīšu lapām un stingrajiem, jau nokaltušajiem stiebriem, ejam un sapņojam: ek, kur būtu labi, ja izdotos atrast naganu un varētu piebērt pilnu kabatu ar patronām, vai patrāpītos kāds desmits granātu!

—  Šautenes ari ņemsim, ja atradīsim, — katram gadījumam es izsaku savu piekrišanu.

—   Var atvilkt ari ložmetēju, — Saņka prāto.

Abpus ceļa pārgatavojušies rudzi, līdz pašai zemei noliekušās sausās kā pulveris miežu vārpas. Ja tām pieskaras, tad graudi ar šalti izbirst zemē. Tur, kur līdz vāciešu atnākšanai bija iesākts pļaut, stāv statiņos salikti kūļi un stirpas. Daudzi statiņi ir sagāzti, izsvaidīti. Pie paša ceļa divas pelnu kaudzes. Te bijušas rudzu stirpas. Tās sadega pēc tam, kad atnāca fašisti. Mēs domājām, ka bez partizāniem te nebūs iztikuši. Varbūt sadedzinājuši arī zemessargi, lai rudzi nepaliktu ienaidniekam.

Pa lauku krustām šķērsām braukuši tanki, sarakti ierakumi. Mēs staigājam pa ierakumiem, meklējam naganus. Mēs bijām iedomājušies, ka tie te mētāsies, cik uziet, taču tās bija tikai mūsu iedomas. Milzīgā apaļā ierakumā uzgājām tikai šāviņu čaulas un tukšas kastes. Acīm redzot, te bija stāvējis lielgabals. Ierakuma malā zeme izdegusi, melna no sodrējiem, bet visapkārt bedrei sprādzienu izrakņāts lauks. Bijusi nikna kauja.

Tālāk labībā atradām pretgāzu masku. Apskatījām — vesela. Nolēmām paņemt. Varēs uztaisīt daudz kaķeņu. Pēc tam pagadījās sarkanarmiešu bruņu cepure un maza kājnieku lāpstiņa. Bruņu cepuri mēs pielaikojām. Vispirms Saņka, tad es. Tā bija par lielu, aizsedza acis. Toties lāpstiņa pašā laikā, mums pa spēkam. To paņēmām līdzi.

—   Nāc! Nāc šurp! — pēkšņi iekliedzās Saņka. Es jau domāju, ka viņš nezin ko atradis, taču nekā sevišķa nebija. Paseklas bedrītes dibenā — acīm redzot, tā bija sprādziena izrauta bedre, kas mazliet pielāgota ierakumam,— bija bērtin piebērts ar tukšām izšautām čaulītēm.

Tās mētājās gan atsevišķi, gan kopā ar ložmetēja lenli. Pārmeklējām un apskatījām visas līdz pēdējai — nevienas veselas. Laikam ložmetējnieks aizstāvējies līdz pēdējai patronai. Turpat miežos bija pamests netīrs, asiņains pārsējs un cauršauta blašķe. Vai viņš ir palicis dzīvs vai ne?

Rāpodami pa ierakumiem, mēs bijām notašķījušies ar māliem kā velni. Piedevām vēl Saņka bija iegrūdis roku kaut kur mazutā, bet pēc tam ar melno delnu noslaucīja no pieres sviedrus. Tagad viņš izskatījās kā tēvocis Pjatro, kad tas vakarā atgriežas mājās no kolhoza smēdes. Tomēr tas viss ir nieki, jo mēs vēl neesam atraduši nevienu naganu.

Mēs guļam līdzās ierakumam tīrās smiltiņās un atpūšamies. Runāt negribas. Saņka ar pirkstu urbina zemi, bet es tāpat vien skatos debesīs. Debesīs peld balti, pūkaini mākoņi, cīrulis, knaši ņirbinādams spārniņus, turas gaisā gandrīz uz vienas vietas un dzied, un trallina. Tam ir vienalga, vai druva nopļauta vai ne, vai mēs ar Saņku esam atraduši naganus vai ne, vai ir karš vai ne. Tikai trillero un trillero — tāpat kā vakar, kā aizvakar, kā pirms gada, kā pirms simts gadiem.

Miežos čirkstina sienāži, sakarsušais gaiss virmot virmo. Es skatos debesīs un domāju par savu tēvu. Kur viņš ir, kādā labības laukā aizstāvas pret ienaidniekiem? Domāju par tēvoci Nazaru. Kur viņš patlaban lido ar savu «vanadziņu»?

Un pēkšņi Saņka iegrūž man sānos.

—   Skaties šurp!

Es paskatījos. Pavisam netālu, atspiedies uz lāpstas, stāv mūsu kaimiņš vectēvs Mirons. Mums viņš nepatīk. Viņš ir skops un ļauns cilvēks. Laikam pat gulēdams viņš miegā prāto, kā tikai varētu mums ar Saņku sadot er nātrēm. Ja satiek uz ielas, katru reizi pakrata pirkstu un, lūkodamies no kuplo uzacu apakšas kā gar jumta malu, ar acīm izurbjas mums cauri līdz kaulam. Un tas viss tikai bumbieres dēļ, līdz kurai mēs ar saviem

elkoņiem un ceļgaliem esam ieminuši pāri viņa kartupeļiem krietnu ceļu.

—   Ko viņš te meklē? es drūmi jautāju Saņkam.

—   Meklē? Varbūt grib ko iegūt…

—   Paskatīsimies, labi?

Vectēvs Mirons stāv, stāv ilgi — nepakustēdamies, gluži ka pārakmeņojies. Zem rokām uz lāpstas kāta karājas savalkātā, nosmulētā cepure, un saulē spīd nosvīdušais plikais pauris.

Ja skatās uz vectēvu no apakšas, piespiežot galvu pie smiltīm, viņš liekas milzīgi liels. Aiz viņa muguras kalnā redzama baznīca, taču vecā vīra galva ir lielāka par baznīcas tornīti un par to daudz augstāka. Mēs saprotam — tas ir tāpēc, ka baznīca atrodas tālu, bet večuks tuvu. Beidzot viņš pašūpoja plikpauraino galvu, uzmauca līdz pašām ausīm cepuri, uzmeta plecā lāpstu un devās tieši caur labību tālāk, uz lauku. Bet mēs ar Saņku drāzām uz ceļu: interesanti — ko viņš tur bija darījis?

Mūsu priekšā svaiga zemes kopiņa. Uz kopiņas bruņu cepure ar sarkanu zvaigznīti un šautene bez aizslēga. Mums nav jāizskaidro, kas tas ir. Zem kopiņas guļ karavīrs. Mūsu karavīrs. Mums nezin kāpēc sametās kauns. Ap sirdi kļuva smagi un rūgti.

—       Ehē, tu arī esi attapīgs! — es pārmetu Saņkam.

—  Viņš ma-a-n-tas meklējot!

Saņka nopūtās un sacīja:

—   Nepurināsim vairs vectēva bumbieri…

—   Un Rudajam sadosim, ja līdīs, — es piebalsoju.

—   Sadosim! — Saņka man piekrita.

Tas izskanēja kā zvērests.

Augu dienu mēs rāpojām pa ierakumiem, pa ceļmalas grāvjiem, pa labību, tomēr naganus neatradām. Negadījās ari granātas un ložmetēji. Laikam par vēlu bijām attapušies un to visu jau pievākuši citi.

—       Vajadzēja vēl ilgāk tupēt mājās, — Saņka visu laiku purpināja. It kā es viens būtu bijis pie visa vainīgs,

it kā viņš pats nebūtu izdomājis stiept mājās no skolas grāmatas. Tagad mums būs jāiztiek bez naganiem.

Un pēkšņi mums gadījās veiksme. Pie pašas kolhoza sētas, kad mēs nodurtām galvām gājām mājup, baltdadžos ceļa malā Saņka ieraudzīja zaļu dzelzs kastīti. Atvērām, bet tur iekšā patronas! Savērtas ložmetēja lentē, tās laistījās saulē. Ložu galiņi nokrāsoti dažādās krāsās. Veselas, neaiztiktas kapsulas.

Mums kļuva priecīgāk ap sirdi. Tagad varēja dzīvot. Tas nekas, ja pagaidām nav ne naganu, ne šauteņu, toties katram gadījumam ir munīcija. Atliek tikai aiznest to mājās un noslēpt salmos vai ierakt sakņu dārzā. Tiesa, tas nav tik vienkārši izdarāms — pa ielām staigā vācieši. Nesāksim taču bruņoties viņu degungalā.

Un tad man iešāvās prātā lieliska doma. Es novilku kreklu, aizpogāju pogas un aizsēju piedurknes. Iznāca laba kulīte. Mēs tajā iebāzām mazliet zāles, pēc tam ielikām kastīti ar patronām, bet virsū atkal uzlikām zāli. Lai tagad fašisti, uzmin, ko mēs stiepjam. Viņi domās, ka stiepjam Saņkas kazai barību.

Nesamais nemaz nebija tik viegls. Man vēl tā nekas, bet Saņka, kad pienāk viņa kārta nest, saliecas trijos līkumos. Zāle, kuru salikām ap kastīti, sakratījās, un no krekla izspiedās ass stūris. Un tomēr mēs itin mierīgi pagājām garām ciema veikalam, pie kura grozījās divi vācieši. Vai viņiem Saņkas kaza ienāca prātā vai ne, taču mūs viņi neaiztika.

Nemanītiem mums izdevās pārkļūt ari pāri pagalmam. Tante Marfeška kaut ko šuva un uz mums pat nepaskatījās.

Sakņu dārzā mēs vēlreiz atvērām kastīti un ilgi tīksminājāmies par patronām, pārskaitījām tās, aptaustījām ar rokām, bet pēc tam ierakām kartupeļu laukā un sametām virsū sausos kartupeļu lakstus. Norunājuši patronas pēcāk sadalīt, mēs aizgājām katrs uz savām mājām.

Aiz kolhoza lauka riet saule. Skolas papelēs, ierīkoda

mies naktsguļai, bezrūpīgi čivina zvirbuļi. Bet pakalnā aiz ciema stāv cilvēks, nogurumā atspiedies uz lāpstas, stāv kā pārakmeņojies. Tas ir vectēvs Mirons. Viņš apglabā mūsu karavīrus. Mēs nekad vairs nepurināsim viņa bumbieri.

13.     VECTEVS MIRONS PAĻAUJAS UZ MUMS

Miroņa dārzam vienā pusē atrodas mūsējais dārzs, bet otrajā pusē — Saņkas. Saņkas sakņu dārzā saaudzis necaurejams magoņu biezoknis. Marfeškas tante, ravēdama dobes, allaž magones pažēlo, neizrauj. Pavasarī tās nav redzamas, taču vēlāk, kad ir krietni sazēlušas, nomāc gurķus, tomātus, kartupeļus un kāpostus. Ziedēšanas laikā mūsu ielā nav cita tik skaista sakņu dārza kā Saņkas. Tas kvēlo sarkanās liesmās.

Kad magones nogatavojas, to galviņas vējā čab, un pa lodziņiem, kas atveras zem galviņu cepurītēm, zemē izsējas sīkas, melnas sēkliņas. Laikam jau šo magoņu dēļ Saņkas uzvārds ir Makavejs

Dažu gadu Marfeškas tante novāc gandrīz veselu pudu magoņu. Taču ražas novākšanā mēs allaž dodamies agrāk nekā viņa. Mēs ar Saņku negaidām, kamēr magoņgalviņas izkaltīs un sāks vējā čabēt, bet plūcam, kad tās vēl tikai mazliet sāk dzeltēt. Noripinām galviņu, nolobām tai augšējos zobiņus un izkratām iesarkanās sēklas saujā. Ja pietiek pacietības, ar tām var piebērt pilnu riekšavu. Un tad tās visas vienā paņēmienā — mutē. Nevar iedomāties neko garšīgāku!

Mūsu iebrukumi sakņu dārzā Saņkas mātei visai nepatīk. Aizdzinusi mūs ar vecu slotu, viņa parasti vēl ilgi šķendējas mums aiz muguras, ka mēs esot siseņi, ka ar

1 MaKaBeii — magoņu lauks (baltkrievu vai.) — Tulk.

mums nekādā galā nevarot tikt, ka Saņka yagad dabū šot pigu, nevis plāceni ar magonēm.

Vēlāk, kad mēs atgriežamies pagalmā, viņa sāk mums stāstīt dažādas briesmu lietas. Pēc viņas vārdiem iznāk, ka magones ir pats bīstamākais, kas vien pasaulē var but. Kad tās saēdas lielā daudzumā, tad varot aizmigt un vairs nepamosties. Saņka, kad vēl bijis maziņš, bļāvis dienām un naktīm. Domājuši, ka galu ņemšot, tāpēc iedevuši viņam magoņu novārījumu, lai iemidzinātu. Un cik daudz iedevuši? Vienu pilientiņu. Mēs ar Saņku klausāmies un klusībā vīpsnājam. Lai tikai dod šurp kaut veselu sieku magoņu, un mēs ne vien neaizmigsim — pat neiesnaudīsimies.

Nākamajā dienā pēc sirojuma pa lauku mēs abi ar Saņku nolēmām paskatīties, vai kāds nav nozadzis mūsu munīciju. Gājām pa sakņu dārzu un, pašiem nemanot, sākām ēst magones. Vispirms Saņka noplūca vienu magoņgalviņu, pēc tam arī es. Taču necik ilgi nedabūjām našķoties. Nočīkstēja vārtiņi, un dārzā ienāca Marfeškas tante. Sadzirdēt viņa mūs sadzirdēja gan, taču neieraudzīja vis: mēs iemukām kartupeļos, aiztapām līdz Miroņa žogam un ieslēpāmies nezālēs. Marfeškas tante ilgu laiku aizdomīgi vēroja dārzu, kaut ko klusiņām murmināja, beidzot apsēja priekšautu un sāka lasīt nost gurķu sēkliniekus. Tas nu ir skaidrs — viņa tik drīz projām neies.

Mēs guļam zālē un klusu sačukstamies. Ja ierastos partizāni, mēs pirmie parādītu viņiem, kur dzīvo Ņaumika. Viņš tagad kļuvis ievērojams putns, uzmaucis uz piedurknes lentu un staigā pa sādžu ar vāciešu šauteni. Mugurā viņam jauns, tikko šūdināts uzvalks, kājās hromādas zābaki, rokā gumijas nūjiņa. Plakšķina ar šo nūjiņu pa zābaka stulmu un smejas par cilvēkiem.

—   Nu jums pietiek, izdzīvojāties zili zaļi pie boļševikiem. Tagad ļaujiet arī man padzīvot.

Veciem vīriem, kurus satiek, Ņaumika uzbļauj, lai ņem nost cepuri, bet sievietēm — lai zemu paklanās.

—   Ko, vai pie boļševikiem esat aizmirsuši, kā to dara?

Arī rudmataino Ņaumicēnu tagad nevar ne pazīt: jau-

. nas, veikalā pirktas bikses, zīda krekls. Vasara pilnā spēkā, bet rudajam kurpes kājās — tik kundzisks kļuvis. Tiesa, vienreiz, kad viņš bija mums patrāpījies pie strautiņa, mēs viņu apmētājām ar dubļiem, taču laikam velti bijām to darījuši. Viņš piedraudēja, ka pateikšot tēvam par padomju grāmatām.

Policistu mūsu sādžā ir pavisam pieci. Trīs vietējie, bet divi kaut kādi pieklīdeņi no citurienes. Ņaumikas tuvākais palīgs ir šķībmutis Ahoņka. Mana vecāmāte saka, viņš visu mūžu bijis tāds dieva norāts, bet tagad, edz, izkūlies ļaudīs.

Ar šķībmuti Ahoņku man ir īpaši rēķini. Viņš piekāva manu vecomāti, bija prasījis viņai pašbrūvēto. Pašbrūvētā mums nebija, bet, ja arī būtu, tad ne jau šim šķībmutelim dotu. Vecāmāte viņam tā arī pateica:

—   Vācies projām, nagu maucēj!

Bet viņš kā atvilka dūri un kā iezvēla viņai pa krūtīm! Vecāmāte pat tagad vēl vaid.

—   Ek, ja drīzāk atnāktu partizāni! — mēs ar Saņku nopūšamies, bet viņpus žoga saulē laistās sulīgās, nobriedušās antonovkās. Kad uz tām paskatās, vai siekalas tek. Tikai viena nelaime — Miiona antonovkas mēs nedrīkstam purināt, jo esam nosolījušies. Taču Saņka rod izeju.

—   Kāpēc mums jāpurina? — viņš spriež. — Uzlasīsim tos, kas nokrituši zemē. Tik un tā pūst.

Padomājām un nolēmām, ka tas būs godīgi un vectēvs Mirons nedusmosies.

Miroņa žogā ir viens mums zināms dēlis. Naglu, ar kuru tas piesists pie apakšējās kārts, rūsa gandrīz pavisam bija saēdusi, bet, ko vēl nebija saēdusi, to mēs pavasari pārkniebām ar knaiblēm. Tagad šo dēli viegli var pabīdīt sāņus. Pavelc to ar roku un, lūdzu, lien iekšā.

Un tad Saņka un es esam zem antonovkas, rāpojam pa kartupeļu vagam, meklējam ābolus. Saņka jau azotē

noslēpis kādus piecus, bet es tikai divus. Jūtos aizvainots un negribu atpalikt no viņa.

Un piepeši Saņka čukst:

—   Mirons!

Un patiešām — es ieraudzīju Miroņu, kurš nāca uz mūsu pusi. Rokās viņš turēja bezosu krūzi un vēl kaut ko, kas bija ietīts tīrā lupatā. Bēgt pa mūsu eju bija par vēlu. Ja vectēvs pamanīs, no kauna nezināsim, kur likties.

—   Nāc šurp! — Saņka sacīja un iespruka Miroņa blindāžā. No izbīļa viņš ietriecās ar pieri baļķī, kas balstīja pārsedzi, bet pat neiekunkstējās. Arī es pakal Saņkam ievēlos blindāžā. Aprēķins mums bija vienkāršs: vectēvs pastaigās pa dārzu un pagriezīsies atpakaļ, bet mēs pa tam mierīgi pasēdēsim un tad aizmuksim.

Pēc spožās saules gaismas blindāžā ir tumšs, kaut acī dur. Nezin kāpēc stipri smaržo pēc zālēm. Bet, kāpēc, — to mums nav laika noskaidrot. Šajā brīdī atskanēja kāda aizsmakusi balss:

—   Odētii-i…

Mēs ar Saņku apstulbām, — kas šeit vēl ir bez mums? Traucāmies uz izeju — un atkal par vēlu. Blindāžā kļuva pavisam tumšs — vectēvs Mirons bija aizsedzis gaismu. Saliecies līkumā, lai neatsistos ar galvu pret baļķiem, viņš pagāja mums garām un tumsā noliecās pār cilvēku.

—   Stāt! Stāt! — svešinieks pēkšņi iekliedzās. — Orlov, paskaties pa labi! Pa labi skaties! Pielaid tuvāk. .. Uguni!

Es pat neelpoju vairs, pieplaku pie miklās māla sienas. Taču pēc brīža svešinieks apklusa. Bija tikai dzirdams, kā atsitas pret kausa matu zobi, uz salmiem nočurkst ūdens un vectēvs klusu pie sevis bubina:

—   Ak kungs un dievs, tavs prāts …

Pamazām acis pierada/pie tumsas. Tagad es labi varēju saskatīt vectēvu. Viņš tupēja uz ceļiem līdzās ievainotajam, sakārtoja viņam zem galvas spilvenu, sačubināja zem segas salmus. Ievainotajam mugurā bija karavīra blūze, uz piedurknes — zvaigznīte, galva aptīta ar

baltām lupatām, ari zem atpogātās apkaklītes vīdēja pārsēji ar tumšiem plankumiem. Asinis.

•    Es pamāju Saņkam ar galvu.

—   Kamēr vectēvs mūs neredz, klusiņām lienam laukā! Saņka pielika pie lūpām pirkstu.

—   Klusē! Neieraudzīs.

Taču Mirons mūs jau bija ieraudzījis. No sākuma apjuka, nodrebēja un tik tikko nepalaida vaļā krūzi, bet pēc tam, kad pazina, kas tie par ciemiņiem, pikti sarauca uzacis un bargi norūca:

—   Lieniet nu laukā!

Vectēvs steberē pa priekšu un neatskatās. Mums iespējams aizbēgt tūkstoš reižu. Taču mēs nezin kāpēc to nedarām, bet velkamies viņam pa pēdām kā paklausīgas aitiņas. Vienīgi pirms ieiešanas pagalmā Saņka saminstinājās. Tad vecais virs atvēra vārtiņus un palaida mūs pa priekšu.

Miroņa priekšnamā ir patīkami vēss. Garšīgi smaržo pēc gataviem āboliem un medus. Taču mums tas nav ne prātā. Bet ja nu vectēvs noņem no āķa, rau, tos tur grožus un kārtīgi uzskaita? Tad mēs pratīsimies.

No istabas iznāca Miroņa sieva, vecā Gapa, laipna un runīga sieviete.

—       A, zēni, — viņa i^acīja, it kā sen jau būtu gaidījusi tādus ciemiņus. — Vai jums kāda vajadzība?

No kambara atsaucās Mirons:

—   Es viņus atvedu. Mums ir nopietni jāaprunājas. Viņš atnesa vairākus lielus, sarkanus ābolus, nolika tos

uz galda un arī vēl šķīvi ar medu.

—   Cienājieties … Nekautrējieties, sēdieties klāt. Pieklājības pēc mazliet atrunājāmies, sak, negribam,

esam tikko no galda piecēlušies, turklāt medus mums ne visai garšo.

—   Jūs tomēr nobaudiet. Varbūt iegaršosies. Nobaudījām. Tā nekas. Ēst var. Un pamazām sākām ēst.

Tomēr ne tik kāri, lai vectēvs nedomātu, ka mēs savu

mūžu neesam medu redzējuši. Bet pēc tam tā aizrāvāmies ar šo nodarbošanos, ka aizmirsām visu pasauli. Saņkam pat deguns notriepās. Lai kā mēs centāmies, visu medu nespējām apēst, atgājām no galda. Un tad vectēvs sāka sarunu.

—   Redziet tā, zēni, jūs vairs neesat mazi, un es jūs lūgtu man palīdzēt…

Mēs sēžam un klausāmies abām ausim. Ko gan viņš no mums grib?

—   Un kas ir jādara? — Saņka jautā.

—       Pirmām kārtām, —vectēvs sacīja, pakasījis bārdu,

—  būtu pārlieku labi, ja jūs prastu turēt mēli aiz zobiem. Lai neviena dzīva dvēsele neuzzinātu par to, ko jūs šodien redzējāt blindāžā. Ari mājās nestāstiet.

Mēs pat apvainojāmies: par ko vectēvs mūs uzskata? Lai saka vien, mēs esam klusi kā kaps. Par velnādu vēl tagad neviens nekā nezina.

—   Bet, otrām kārtām, — vectēvs turpināja, — jūs visur skraidāt, visu redzat. Ja pamanīsiet ko aizdomīgu, pasakiet man … Tā sakot, uz kurieni policisti staigā, ko dara…

—   Vakar Ahoņku velns trenca pa sakņu dārziem, — es tūdaļ pavēstīju, — tikai tas nebija mūsu ielā.

—   Redzat nu, mums visiem jātur ausis vaļā … Viņi nedomā jokus dzīt. Vai viņu pavēli lasījāt?

—   Par komisāriem? Lasījām. — Saņka pamāja ar galvu.

Aiz vārtiem vectēvs Mirons vēlreiz mums stingri piekodināja:

—   Tā, tikai pielūkojiet, zēni, lai ne čiku, ne grabu…

Un aizgāja. Vectēvs mums patika. Izrādās, ka viņš nemaz nav tik nelaipns un nekāds sīkstulis arī nav. Medu, re, cik daudz uzlika, ēd tikai. Arī mums ar Saņku ticēja. Zēni, viņš saka, palīdziet. Sarunājās kā ar pieaugušajiem. Tagad mēs neizlaidīsim no acīm ne Ahoņku, ne Ņaumiku un it īpaši Rudo — tas visdrīzāk kaut ko var uzokšķerēt. Allaž ložņā pa dārziem.

Pusdienas es nokavēju. Novākdama traukus no galda, vecāmāte sagaidīja mani ar izsmejošu laipnību.

—   Mūsmājās visi sen jau paēduši, — viņa sacīja, bet tad uzreiz saniknojās. — Kur tu tā vari blandīties apkārt augām dienām?

To nu vis viņai nesacīšu, ka biju pie Miroņa un ka tur esmu redzējis komisāru. Lika drusciņ pagaidīt!

14.    komisĀrs un KOMANDIERI

Vectēvs Mirons tagad visiem kaimiņiem žēlojas, ka viņam piemetusies kaut kāda kaite: muguru nevarot ne atliekt. Ko gan viņš nav darījis: gan sildījies uz krāsnsaugšas, gan pa nakti līdis krāsnī, gan ar terpentīnu ierīvējis — viss velti. Tagad, edz, feldšeris nākot likt bankas.

—   Arī tās banku binkubankas nepalīdz, — vectēvs nopūšas.

Vienīgi mēs ar Saņku zinām, kāpēc Cimafejs Ivanavičs tik bieži piestaigā pie Miroņa. Zinām un ciešam klusu, jo pasaki tikai vienam vai otram, un viss nāks Ņaumikam ausīs.

Tagad mēs esam bieži viesi pie vectēva Miroņa. Atnākam, izstāstām, ko esam dzirdējuši, redzējuši, nogaršojam ābolus, ielūkojamies blindāžā. Arī tur tāpat izstāstām, kas notiek pasaulē. Ievainotais ir jau mazliet atlabis un priecīgs mūs redzēt. Pa to laiku, kamēr viņš te guļ pie vectēva, viņam uzaugusi bieza bārda un ūsas.Vienīgi smailais deguns rēgojas un iekritušās acis spīd.

Viņu sauc par Aleksandru Karpoviču, un Saņka briesmīgi slej degunu gaisā, kad komisārs viņu dažkārt uzrunā par vārdabrāli. Katru reizi viņš mūs sagaida ar vieniem un tiem pašiem vārdiem:

—   Ahā, tie esat jūs, biedri komandieri! Kā klājas, biedri komandieri?

Kā gan var klāties? Visai jautri jau neklājas. Sādžā

atkal bija sabraukuši vācieši. Malahiera paņēma vepri, bet Ņaumika ar Ahoņku bija ieradies pie mana vectēva Mikalaja un pieprasījis uzkodai sālītus gurķus, pēc tam šie izgājuši pagalmā, aizsējuši ar striķi durvis, lai vectēvs nevarētu izkļūt laukā, un pievākuši zosis. Kamēr vectēvs līdis ārā pa logu, tikām viņi jau gabalā.

—   Gan viņi dabūs samaksāt, — aiz sāpēm viebdamies, mūs mierina Aleksandrs Karpovičs, — par visu samaksās …

—   Kā tad, samaksās gan, kad pūcei aste ziedēs, — mēs vēl šaubāmies, bet komisārs paliek pie sava.

—   Atnāks Sarkanā Armija — tad tie samaksās …

—   Kad tā atnāks?

Komisārs ilgi neatbild. Nespēkā viņš piever acis un strauji, saraustīti elpo. Zila dzīsliņa pulsē viņa dzeltenīgajos deniņos. Mēs nodomājām, ka viņš jau ir aizmidzis, taču negaidīti, acis neatvērdams, komisārs ierunājas:

—   Atnāks mūsu armija, atnāks, biedri komandieri.

Atnākt jau atnāks, bet pagaidām visapkārt notiek tādas

lietas, par kurām pat stāstīt negribas. Vakar vācieši dzina cauri mūsu sādžai lielu gūstekņu kolonnu. Sarkanarmieši bija noputējuši melni, apauguši ar bārdu, izsalkuši, drūmi. Trīs karavīri, visu laiku atpalikdami, gāja kolonnas astē. Pareizāk sakot, divi vilka trešo. Tas, apķēries saviem biedriem ap pleciem, karājās kā maiss. Tāpat kā mūsu komisāram, arī viņam pārsieta galva un ap baso kāju mitri, asiņaini auti. Sievietes metās pie viņiem ar maizi un kartupeļiem, taču vācieši noblieza ar automātiem pāri galvām, un visas izklīda katra uz savu pusi, paslēpās pagalmos. Tikai no turienes pāri žogiem sāka mest kolonnā gan maizes gabalus, gan sausiņus. Es, Saņka un Micjka Malahs arī metām.

Tikai viens cilvēks sarkanarmiešiem nekā nedeva. Viņš stāvēja pie ciema veikala, priecīgi uzsmaidīja vāciešiem, bet kolonnai uzbļāva:

—   Nu, kā ir? Vai palīdzēja jums jūsu Staļins?

Tas bija Ņaumika. Ja vien būtu musu speķos, mes ar Saņku viņu noslīcinātu ūdens glāzē.

Un vēl Ņaumika plātījās, ka vācieši saņēmuši gūstā visu mūsu armiju.

—   Tas nav taisnība, — komisārs atsaucās. — Jūs, biedri komandieri, neticiet viņam. Uzklausieties, es jums pastāstīšu, kā mūsējie cīnās. Iedodiet tikai malku ūdens.

Dzesinājis slāpes, Aleksandrs Karpovičs sāka stāstīt, atsaukdams atmiņā nesenās kaujas. Viņu bija palicis nedaudz — viņš pats, bataljona komisārs un pieci karavīri: uzbeks Džamals Hadžijevs, priekšdziedātājs un balamute Kostja Orlovs no Donbasa, baltkrievs Cimohs Kačanoks un divi puiši no Rjazaņas — Petja Kašuckis un Saša Perepjolkins. Vāciešu tanki arī bija pieci. Tankiem sekoja automātisti.

Te Aleksandrs Karpovičs apklusa un aplaizīja izkaltušās, sasprēgājušās lūpas. Vaigos asi iezīmējās muskuļi. Acīm redzot, viņam smagi atcerēties šo kauju.

Vācieša šāviņš nolīdzināja ar zemi ierakumu, kurā atradās Kostja Orlovs un Cimohs Kačanoks. Viņi palika četri: viņš, bataljona komisārs un trīs karavīri. Pavēles par atkāpšanos nebija. Un. neviens par to arī nedomāja. Viņiem bija pudeles ar degošo šķidrumu, ložmetējs un šautenes. Divus tankus aizdedzināja Džamals un vienu — puiši no Rjazaņas. Krita arī daudzi fašistu automātisti. Taču mūsējo vairs palicis tikai trīs: viņš, plecā ievainotais bataljona komisārs, un divi Rjazaņas puiši. Džamalu bija nogalinājusi šāviņa šķemba. Sašam Percpjolkinam norāva roku. Viņš noplūda asinīm.

Vakarā, kad pār zemi nolaidās krēsla, pienāca pavēle atkāpties. Viņi apbedīja savus biedrus kopīgā kapā un devās prom. Bet vācieši tikai šāva un šāva pa augstieni.

Sašu Perepjolkinu viņi atstāja tuvākajā sādžā pie uzticamiem cilvēkiem, bet pēc tam … Pēc tam sākās kauja par mūsu sādžu. Komisāru ievainoja galvā, un viņš

atguva samaņu tikai vectēva Miroņa blindāžā. Bet pulks? Viņu pulks bija atkāpies. Tas atgriezīsies.

•     — Melo jūsu Ņaumika, melo, — Aleksandrs Karpovičs visam stāstījumam it kā pavilka svītru. — Mūsu armija cīnās. Tā atgriezīsies. Tikai nenokariet degunu, biedri komandieri…

Komisārs atspiedās pret spilvenu, uz pieres parādījās sviedru lāsītes. Kamēr viņš atpūšas, atkal stāstām mēs. Pirms pāris dienām bija pārnācis no kara kāds mūsu padlubičiešu tēvocis. Mēs zinām tikai to, ka viņu sauc par Poļikarpu. Mana māte padzirdēja par to un vairs nedeva vecaimātei miera: aizej un aizej pie Poļikarpa, varbūt viņš ko zinās par mūsu tēti, varbūt ir kaut kur sastapis, varbūt kaut ko dzirdējis. Māte pati nevar paiet. Viņa neceļas no gultas.

Vecāmāte gāja ar. Un es viņai līdzi.

Poļikarps gulēja uz krāsns. Viņš bija tā izdēdējis, ka bail skatīties. Vienīgi kauli un acis. Izrādās, viņš nevis pārnācis no kara, bet aizbēdzis no gūsta, no kaut kādas Konotopas nometnes. Gājis trīs nedēļas, bet līdz mājām nav ticis, pakritis kādā sādžā, verstis četrdesmit no šejienes. No turienes viņu atveduši pajūgā. Tagad guļ uz krāsns un pats nespēj nokāpt lejā.

Par manu tēvu Poļikarps nekā nezina.

—   Es Kirilu redzēju tikai pirms nosūtīšanas uz fronti. Viņu pulks aizbrauca ar vienu ešelonu iepriekš, — viņš pastāstīja mums ar vecomāti.

—  Un vai jūs manu tēvu neesat saticis? — pēkšņi es pavaicāju komisāram.

Komisārs pavēra smagos, sazilējušos plakstus un ilgi nolūkojās manī.

—   Kāds viņam uzvārds?

—   Sircovs.

Man uzplaiksnīja cerība.

—  Viņš ir tāds… ar kuplu matu cekulu. — Es parādīju komisāram. — No skata ļoti līdzīgs man.

—   Protams, ka tad, kā tad… Zinu tavu tēvu, — komisārs sacija.

—   Kur viņš ir? — es iedegos ziņkārē.

—   Viņš dien mūsu pulkā. Tavs tēvs ir varonīgs karavīrs. Viņš sašāva vāciešu tanku. Kur pašlaik? Turpat, kur pulks. Aizgāja reizē ar pulku. Tiklīdz sakausim fašistus, viņš atgriezīsies.

—  Bet mans tētis? — Saņka nevarēja nociesties. — Viņa uzvārds ir Makavejs. Ivans vārdā.

Saņkas tēvu, izrādās, komisārs arī labi pazīst. Viņš dien tai pašā pulkā, tikai sašāvis nevis tanku, bet lidmašīnu. Notēmējis un — bāc! — ar šauteni tieši benzīna tvertnē. Lidmašīna tūdaļ aizdegusies. Es pat kļuvu mazliet skaudīgs. Taču padomājis nomierinājos. Sašaut tanku arī nav slikti.

Savu tēvu varoņdarbu iedvesmoti, mēs paziņojām komisāram:

—   Bet ftiēs aiziesim partizānos!

Mums, tā sakot, viss jau sagatavots: maisi ar sausiņiem ir, saites un jods arī, patronu vesela kastīte. Gaidām vienīgi izdevīgu brīdi.

Komisārs bija pirmais cilvēks, kuram gan Saņka, gan es uzdrošinājāmies atklāt noslēpumu. Mēs bijām pārliecināti, ka viņš mūs atbalstīs, bet varbūt palūgs atjauju iet kopā ar mums. Tādu jau var ņemt.

Man likās, it kā komisārs mazliet, mazliet pasmaidīja. Taču, acīm redzot, tas tikai bija licies, jo viņš nopietni apvaicājās:

—   Vai ieroči jums ir?

—   Ieroču mums nav, — es sacīju. — Vienīgi patronas. Stāsta, Koļam Burecam šautene esot, taču viņš to neparko neatdos. Viņš pat neatzīstas, kur to slēpj. Varbūt jums ir kāds lieks nagans?

—   Nē, biedri komandieri, lieka nagana nav. Bet savējo

es neatdošu — nemaz nemēģiniet lūgt. Un jums vēl par agru partizānos. Padzīvojiet, paaudzieties drusciņ.

Viņam viegli runāt — paaudzieties. Kamēr augsim, visus fašistus sakaus. Ko tad mēs darīsim?

15.     KOMISĀRS DODAS UZ AUSTRUMIEM

Šodien no rīta vectēvs Mikalajs man sadeva krietnu vēju. Viņš atnāca pie mums, lai salabotu kūtij jumtu, bet vecāmāte viņam pasūdzēja, sak, Ivans nepavisam vairs neklausa. Un vectēvs tad nu sēž uz sola pie loga, laiku pa laikam noglauž ūsas un lasa man sprediķi.

—   Kā tad nu ir, puika, ko?

Es stāvu iepretim un aplūkoju savas sasprēgājušās kājas. Vienas kājas lielajam pirkstam atsists nags, bet otrs apsiets ar lupatiņu. Vakar, lecot no jumta, patrāpījās uz sasistas pudeles.

—       Ko tu klusē? Varbūt negribi ar mani runāt? — vectēvs cenšas izdibināt.

Vecāmāte izvelk no krāsns čuguna podu un vēl uzkurina, teikdama:

—   Sen jau pēc siksnas prasās …

Un nu tik gāja vaļā! Kad viņš bijis tik liels kā es, viņš esot gan aiz arkla gājis, gan zirgus ganījis, gan sējis, gan pjāvis, gan kūlis un ko visu tikai nav darījis, nevis augām dienām blandījies velns zina kur. Bet tad jau viņš ir tik daudz strādājis, ka pieaugušajiem nemaz nebūs bijis ko darīt. Tie droši vien lāpījuši slinkumu, lobījuši ķirbju sēkliņas.

—       Kāpēc tu smaidi? — vecais vīrs ^apvainojās. — Vai aizmirsi, ko tēvs piesacīja? Aizmirsi?

—   Nē, — es ar pūlēm izdvesu.

—       Nu tad tu man pielūko. Uz taviem pleciem brālis, slimā māte un sirmā vecāmāte. Pietiek niekoties!

Ar to arī beidzās. Vectēvs iznesa no priekšnama kāp

nes un'uzlīda uz jumta, bet mēs ar vecomāti aizgājām uz sakņu dārzu rakt kartupeļus.

Es izceļu ar trlszaru dakšām ceru, bet mezglainie vecāsmātes pirksti rūpīgi izrušina zemi un kartupeli pēc kartupeļa met vecajā lūku grozā. Man kāja uz dakšas, bet acis te uz Miroņa dārzu, te uz ielu vien šķielē. No galvas neiziet domas par komisāru, viņa stāsts par mūsu tēviem. Visu laiku briesmīgi gribas izstāstīt par tēvu arī vecaimātei. Bet tad viņa vēl sāks iztaujāt, kā es to zinu.

Kad jau pārlieku esmu aizdomājies vai aizskatījies un izlaižu ceru vai to par seklu izceļu, vecāmāte atkal man virsū: kā labā mēs strādājam? Paši sev vai sazini kam?

Saraktos kartupeļus viņa ber maisos. Savā — divus grozus, manā — vienu.

—   Ai, manu smagu dienu, — mezdama maisu plecos, vecāmāte ikreiz nopūšas, bet es viņai līdzi:

—   Ai, manu smagu maisu!

Un klumburoju viņai pakaļ uz istabu. Tur mēs izberam kartupeļus zem grīdas un — atkal uz dārzu.

Netālu tikko izraktajās kartupeļu vagās rušinās Gližka: būvē zemē visvisādas alas, rok tranšejas un ierakumus. Viņš ir novārtījies no galvas līdz kājām — tā ka acis nevar redzēt. Protams, viņš drīkst dzīvot uz mana kakla.

Kartupeļi auguši labi. Izcel ceru — prieks skatīties: lieli, tīri. Vecāmāte visu laiku priecājas.

—   Paldies dievam, vismaz varēsim ēst kartupeļu pankūkas.

Man pankūkas nav ne prātā. Nemaz vairs nav spēka, nejūtu ne roku, ne kāju. Pēc vecāsmātes domām, tas ir aiz lielas slinkuma lāpīšanas.

Mēs strādājām līdz vakaram. Jau metās krēsla. Gara ēna no žoga aizstiepās pāri visam sakņu dārzam, vītolos sāka trokšņot putni. Gaiss kļuva drēgns.

Tieši šajā laikā uz mūsu ielas parādījās policisti. Visiem pa priekšu cienīgi so|o Ņaumika. Viņš vairs nav ģērbies civilās drēbēs, bet vācu mundierī, un rokās viņam tā

pali gumijas nūjiņa. Šauteni uzkāris plecā ar laidi uz augšu kā mednieks. Aiz Ņaumikas velkas šķībmutis Ahoņka un vēl kāds nepazīstams no citas sādžas.

Ko viņi te slamstās? Vai mūsu strautiņu ar vardēm nebūtu redzējuši, vai? Varbūt meklē pašbrūvēto?

Kad Ņaumika nāca pāri ielai, bet Ahoņka parādīja ar roku savam drauģelim uz Miroņa māju, mani pārņēma baismīga nojauta. Uzokšķerējuši, suņi -tādi! Iet pēc komisāra.

Nometu zemē maisu un, gandrīz nogāzis no kājām pārbijušos vecomāti, joņoju pa kartupeļiem uz Miroņa dārzu. Ātrāk! Ātrāk! Galvenais — pagūt ātrāk nekā viņi, galvenais — brīdināt vectēvu Miroņu.

Man par laimi, policisti aizkavējās pie strautiņa. Ņaumika viegli pārlēca tam pāri, bet Ahoņka trāpīja dubļos. Tagad viņš mazgā notašķītos zābakus, bet viņa ceļabiedri stāv un zviedz.

Zviedziet vien, es jau esmu uz žoga. Mazliet ieplēsu kreklu, ierāvu dažas skabargas vēderā, bet tas nekas — līdz kāzām sadzīs.

Pagalmā aiz bailēm gluži vai dulnas uz visām pusēm pajuka vistas, runcis paspruka zem lieveņa, un tad jau esmu istabā un tvarstu ar muti gaisu.

—   Po-po-po-licisti…

Laukā izskriet nepaguvu. Uz lieveņa nodimdināja zābaki, nošķindēja aizšautnis, un pār slieksni pārkāpa Ņaumika. Aiz viņa spiedās iekšā svešais policists. Ahoņka bija palicis pagalmā.

—   Labdien, Miron, — Ņaumika sveicināja un aši pārlaida istabai zaglīgu skatienu. Svešais neteica nekā. Sastinga uz sliekšņa un glūnēja caur pieri. Mani briesmīgi pārsteidza viņa seja, it kā velni uz tās būtu zirņus kūluši: bedrīte pie bedrītes.

—   Ko, vai ciemiņus negaidījāt? — Ņaumika apmierināts smīkņā, uzsizdams ar gumijas nūjiņu pa zābaka stulmu.

«Redz,» es nodomāju, «rudais suns. Šis vēl ciemos jā lūdz.»

Vectēvs Mirons, kurš, man ierodoties, naski bija norāpies no krāsns, tagad ir galīgi slims. Ar abām rokām saķēris jostasvietu, steberē pie galda un kunkst.

—   Kādus ciemiņus tagad var gaidīt? Esmu gluži ragā saliekts, kauču palīgā sauc. Jūs gan piesēdiet, piesēdiet …

Ņaumika greizi smīn.

—   Bet mēs dzirdējām, ka jūs te mājvietu dodat, ēdināt, dzirdināt, ceļamaizi gādājat… Kur ir jūsu iemītnieks?

Tobrīd istabā iesteidzās tante Gapa, turēdama rokās pašbrūvētā pudeli. Policistu skatieni pievērsās cienastam, bet vectēvs man slepus ar aci mirkšķina un gvelž:

—   Kas nu tas par iemītnieku? Zaldāts nāca no gūsta, nu ielaidu pārnakšņot. Kas tur sevišķs? Cilvēks vien ir.

—   Mēs paskatīsimies. — Ņaumikas balsī ieskanējās draudi. Viņš pamāja bakurētainajam. — Palūko zem grīdas.

Pats Ņaumika atvēra lādi un ņēmās purināt dvieļus, galdautus, vectēva apakšbikses.

Pa to brīdi es klusiņām, klusītiņām pa durvīm ārā. Jau grasījos no priekšnama mesties pagalmā, bet pagraba priekšā mīņājas Ahoņka. Kur nu vairs! Pamanīs un liks iet atpakaļ. Tad viss pagalam. Istabā neko neatraduši, ka nesāk meklēt dārzā. Bet tur Aleksandrs Karpovičs sēž un nekā nenojauš.

Aši, aši uzlīdu pa kāpnēm uz bēniņiem — tur mājas galā bija lūka uz dārza pusi.

Sādžu bija ietinusi viegla krēsla. Tīrajās, aukstajās debesīs spīdēja augošs pusmēness. Mēs izlīdām no blindāžas un ieklausījāmies: kaut kur sādžas nomalē atņemdamies rej suņi, un ābeļu padzeltējušajās lapās čabinās vējš.

Komisārs uzvilka virsū karavīra blūzei vecu vateni, galvā uz apsējiem uzstūķēja cepuri un kļuva līdzīgs

parastam lauku vīram. Viņš izvilka no bikšu kabatas naganu, ielika azotē un sacīja:

—   Ejam.

Cenzdamies iet tā, lai nečaukstētu, pa biezajiem kartupeļu lakstiem izrāpāmies uz rugaines, tur gar salmu gubiņām aizlavījāmies līdz žogam un nogūlāmies uz ežas avenājos. Atkal ieklausījāmies. No šejienes varēja dzirdēt, kā pie Miroņa noklaudz durvis, dūc vīru balsis.

Es pārlēcu pāri žogam veikli un bez trokšņa. Nebija jau pirmā reize. Taču komisārs nevarēja. Viņš pieķērās pie kārts, pamēģināja un, zobus sakozdams, noslīga zemē. Brūces vēl nebija sadzijušas. Vajadzēja attīt stiepli, ar kuru bija piestiprināts dēlis.

Kad komisārs bija paslēpies mūsu nojumē salmos, devos uz istabu izlūkot, kas tur dzirdams.

Izrādījās, ka šī piesardzība bijusi īsti vietā. Istabā bija viešņa. Lēcējiene. Pēdējā laikā viņa aizvien ierodas pa vakariem. Atnāk, apsēžas uz sola, paņem klēpī savu pašu mazāko dēlēnu — Jurku un tarkšķ vienā gabalā. Guļu uz krāsns, bet viņas ar vecomēti:

—   Ta-ta-ra-ta … Runā, Mihejs esot pārradies . . . Du-dudu-du . . . Redz, kā nu iznāca, kā nu iznāca — vācieši par desmit rubļiem dodot vienu mārku, bet es, muļķe, obligācijas izmetu ārā, varbūt par tām arī kaut ko dos.

Vārdu sakot, spēj tikai kļausities: kurš ko sacījis, kurš ko dzirdējis, kurš ko redzējis, kurš ko apprecējis, kurš nomiris un kuram ko vācieši paņēmuši, cik tirgū maksā sāls šķipsniņa vai šķipsniņa tabakas.

Visvairāk tarkšķ kaimiņiene. Vecāmāte aiz muguras viņu citādi nesauc kā par ciema slotu. Kas viņai uz mēles, to rīt visa sādža jau zina.

Nepaguva vēl aiz manas muguras durvis aizvērties, ka vecāmāte rokas vien sasita.

—   Ak dieviņ tētiņ … Paskatieties tikai uz viņu!

Es no tiesas biju brīnišķīgs: krekls saplēsts, rokas asinīs. Savainoju ar to nolādēto stiepli, bet bikses no augšas

līdz apakšai novārtītas ar zemi un putekļiem, it kā es butu pa arumiem vazats. Bet vai tas tik svarīgi?

Es nemaz neklausījos vecāmātē, bet taisnā ceļā Lēcējienei klāt.

—  Tur tevi, krustmāmiņ, krusttēvs meklē. Krīt vai no kājām nost. Pie jums kāds ir atbraucis.

—   Atbraucis? — Lēcējiene neticēja.

—   Var jau būt, ka atnācis. Nezinu, — es paskaidroju.

Kaimiņiene mazliet papurpināja, sak, atraduši ar cilvēki īsto laiku braukāt, tomēr paķēra savu Jurku un gāja projām, bet vecāmāte, aizvadījusi viņu līdz slieksnim, ņēma priekšā mani. Viņai liekoties, ka man izauguši ragi, bet nav neviena, kas tos aplauztu. Es laikam domājot, ka vecāmāte ies uz bodi un pirks drēbi, lai uzšūtu man jaunu kreklu, it kā es nezinātu, kādi tagad laiki. Un savus pēdējos brunčus viņa arī netaisoties pāršūt, lai man tiktu bikses.

—   Bērniņ manu, klausi vecomāti, — māte lūdz, gulēdama gultā.

Uz plīts blāvi līpinās kvēpeklis. Pa sienu šaudās milzīga vecāsmātes ēna. Brīžiem ēnai ir smieklīgi liels deguns — gandrīz pa visu sienu, brīžiem atkal mazs, toties rokas ir briesmīgi garas un galva kā gurķis. Gližka vēl neguļ.

—   Vecmamm, paskaties! — Viņš rāda uz sienu un smejas.

—   Stāvi vismaz tu klusu, negantniek! — vecāmāte piktojas un liek galdā vakariņas. Gližkas klātbūtnē es nevaru stāstīt par komisāru, kurš tup salmos zem nojumes. Mazs un muļķis. Vēl kādam palielīsies.

Mani izglāba vectēvs Mirons. Viņš atnāca, kad jau bija krietni satumsis, izsauca vecomāti laukā, un tur brīdi viņi par kaut ko sarunājās. Vecāmāte atgriezās istabā izbiedēta un apjukusi, it kā izbrīnījusies paskatījās manī un nezin kāpēc nočukstēja:

—   Ej.

Es sēžu laukā un ieklausos, kas notiek visapkārt. Kaut arī nav visai vēls, sādža kā izmirusi: nekur nevienas uguntiņas, nevienas balss. Vienīgi kāda sieva aizskrien līdz akai, nošķindina spaini un žigli atpakaļ sētā. Parasti šajā laikā visās malās dūca un skanēja liksmība: spēlēja harmonikas, tinkšķēja zvaniņi, meičas skanīgām balsīm piedziedāja visu sādžu par melnacaino draudziņu. Gan te, gan tur uz paviļam sasēdušās, sievietes vērpa savas bezgalgarās sarunas. Bet tagad valda klusums. Visi ieslēgušies istabās, aizseguši logus, noklusuši. Vienīgi suņi ierejas gan šajā pusē, gan tajā.

Pagalmā zem nojumes vectēvs Mirons ilgi runājas ar komisāru. Par ko viņi tur spriež? Varbūt domā doties pie partizāniem — tad lai ņem līdzi arī mani. Saņku, protams, ari. Mēs būsim izlūki. Kur piēaudzis cilvēks netiks cauri, puika vienmēr izlavīsies. Mēs esam viltīgi. Un drosmīgi.

Klusēdamas man debesīs mirkšķina zvaigznes. To tur izbārstīts tik daudz, cik sakņu dārzā kartupeļu. Neviens grozs nebūs pietiekami liels.

Beidzot nočīkstēja vārtiņi, un vectēvs Mirons pabāza galvu.

—   Kā ir, vai viss klusu? '<

—   Klusu, — es atbildēju.

Vectēvam pa pēdām sekoja Aleksandrs Karpovičs.

—   Tad nu paliec sveiks, tēv. Paliec sveiks, Miron Zaharovič. Paldies tev par visu. Ja palikšu dzīvs — neaizmirsīšu.

Viņi paspieda viens otram roku, apskāvās.

—   Viens tu no sādžas laukā neizkļūsi. Iekritīsi, — vectēvs brīdināja komisāru un sacīja man:

—   Pavadi līdz vecpilsētai un parādi ceļu uz Jarilavičiem.

Un pievērsās atkal komisāram:

—   Ja vari, iegriezies pie Gavrilas Masļuka. Otrā māja

no meža. Ar piebūvi. Viņš man ir kūma. Krietns cilvēks. Nu, paliec sveiks …

Un mēs devāmies prom. Lepns par man parādīto uzticību, es soļoju pa priekšu, visu laiku čukstus brīdinādams savu ceļabiedru, ja trāpījās kāda kumpa vai bedre.

Klāt arī ganības. Te man zināms katrs cinītis, katrs baltdadžu puduris, katra gramba. Retām kodeļām sāka celties migla.

Tikuši pāri ganībām, nedzirdamiem soļiem izgājām cauri tumšai, vītoliem apstādītai šķērsieliņai, bet pēc tam, lai apietu Ahoņkas māju, izmetām lielu līkumu pa sakņu dārziem. Tālāk lejā gar grāvi pa kūdras purvu var iet mierīgi.

Aiz vecpilsētas uz takas, kas aizved pāri pļavai līdz pašai upītei, mēs atvadījāmies. Aleksandrs Karpovičs pacēla mani zem padusēm un cieši piekļāva pie krūtīm. Viņa durstīgā bārda apsvilināja manu pieri un vaigus kā ar nātrēm.

—   Nu, Ivan, tu esi varonīgs zēns, — viņš sacīja. — Esi tāds vienmēr un cieši tici — mūsējie uzvarēs! Arī tavs Saņka ir brašs puisis. Uz redzēšanos, biedri komandieri! Mēs vēl tiksimies.

Es ilgi stāvēju un skatījos viņam pakaļ, kamēr viņa garais augums pagaisa nakts tumsā. Laimīgu ceļu, biedri komisār!

16.   dzer, FAŠISTU PURNS!

Saņka briesmīgi nožēloja, ka viņš nav pavadījis komisāru.

—   Vai tu nevarēji pasaukt? — Viņš dusmojās uz mani. Vienīgais, kas mierināja Saņku, bija komisāra vārdi, ka Saņka ir brašs puisis.

Arī Lēcējiene bija ar mani nemierā. Reiz atnāca pie mums uz kartupeļu vagām, kur mēs ar vecomāti

rakņājāmies, patērgāja par kaut kādām vistām un par to, ka viņas suķēns — lai viņš uzpamptu! — rij kā tāds negauša, bet pēc visa tā bruka man virsū:

—   Esi gan tu, puika, muldoņa! Krusttēvs krītot no kājām nost… K<ipēc samuldēji? Vai tev kauna nemaz nav?

Klusuciezdams uzmetu plecos maisu un nesu uz istabu. Nenāk ne prata atzīties. Tā tik vēl trūka!

Ļaudis noraka dārzos kartupeļus, sagrābāja lakstus, sanesa sausā vieta. Ziemā viss noderēs. Mēs ar vecomāti arī tikām ar visu galā. Tagad ir vairāk brīva laika, un es bieži aizskrienu pie Saņkas. Nolīduši skaidienā, mēs kaut ko meistarojam. Šodien rīta pusē, piemēram, sākām gatavot dzelzs iesmus. Atradām gabalu resnas stieples, ietriecām bluķī cirvi un sākām kalt un dauzīt. Tas būs draudīgs ierocis. Ar iesmiem var nemanīti pārdurt fašistu automašīnām riepas.

Mēs neiekritīsim. Mēs esam viltīgi. Saņka uzmanīs, vai kāds nenāk, bet es piezagšos klāt un — tikš! Redzēsim, cik tālu tad viņi aizbrauks ar savām struppurnīgajām mašīnām. Lai iecerēto paveiktu, vajag tikai krietni uzasināt iesmus. Tāpēc mēs rūpīgi kaļam un placinām, strīķējam stiepli gar ķieģeli.

Līdz pusdienām ierocis bija gatavs, taču sādžā, kā par nelaimi, mašīnu nebija, bet, kas brauca garām pa šoseju, tās neapstājās, it kā fašisti būtu nojautuši, kāpēc šie divi puikas stāv ceļa malā, — vienam gaiši mati un nolobījies deguns, bet otrs melnīgsnējs, ar garu kaklu.

Tuvojoties vakaram, kāda kravas mašīna tomēr apstājās iepretim vecajai skolai. No brezenta pārsega apakšas izlēca daži kareivji. Viņi sāka staigāt uz priekšu un atpakaļ, izlocīdami kājas. Arī šoferis aizgāja pie akas pēc ūdens. Nu bija pienācis pats izdevīgākais bridis!

—   Vēro! — es pavēlēju Saņkam, bet pats virzījos tuvāk mašīnai. No sākuma es eju ar tādu izskatu, it kā mašīna mani nemaz neinteresētu. Vienkārši cilvēkam jāiet

garām — un tas viss. Sirds dauzās kā notverts zvirbulis. Rokas kabatās, bet sasvīdušajā plaukstā — iesms.

Kad vēl bija palikuši daži soļi, no brezenta apakšas parādījās vāciešu bruņu cepure.

—   Zurūck!1 — tā ierējās.

Ja vācietis sauc «curik» — tas nebūt neliecina, ka viņš aicina ciemos. Tad vairs neķer mušas, bet joz, kamēr āda vesela. No pārsteiguma es gandrīz vai pietupos, bet tad kā bulta metos pakaļ Saņkam.

Vārdu sakot, mūsu pirmā diversija nebija izdevusies.

—   Ja tas tur nebūtu bijis zem brezenta, — es izdvesu.

—       Nekas. Citu reizi, — Saņka mani mierina, un mēs velkamies pie Micjkas Malaha. īpašas vajadzības mums nebija. Vienkārši sen nebijām redzējušies.

Līdz Malaham tomēr neaizgājām. Šķērsieliņā zem vītoliem stāvēja divi zaļā krāsā nokrāsoti armijas rati. Tiem garām nevar iet — jāpaskatās, ar ko piekrauti, vēl jo vairāk tāpēc, ka ari kareivji nav redzami un zirgi izjūgti.

Piegājām. Paskatījāmies. Ratos kaut kādas garenas dzelzs kastes. Uz kastēm nesaprotami uzraksti.

—   Šāviņi, — Saņka sacīja.

Vācieši bija pagalmā, bet mums neviens netraucēja šīs kastes aptaustīt un pat apostīt. Tās oda it kā pēc krāsas, it kā pēc mazuta — nevar saprast. Un tad Saņka izgudroja jaunu plānu:

—       Izvilksim tapas. Pa ceļam riteņi nokritīs — tad vācieši dabūs rauties!

Tomēr vāciešu ratiem riteņu tapas izvilkt nevar. Tādu tur nepavisam nav, ir tikai skrūves. Ar plikām rokām tās nevar atskrūvēt.

Mēs lienam zem ratiem, iztaustām skrūves — varbūt kāda nebūs pārāk cieši pieskrūvēta. Taču mums nekas neiznāca, tikai notriepāmies ar ratu smēru līdz pašām ausīm.

1 Zurьck! — Atpakaļ! (Vācu vai.) — Tulk.

Mēs bijām izlīduši no ratu apakšas, nostājušies attālāk un pašreiz pārspriedām kārtējās diversijas izgāšanos, •nolādēdami ratu smēru, kad piepeši atskanēja:

—   Komm hier!'

No pagalma bija iznācis kareivis. Vienā rokā viņš turēja spaini, bet ar otru veda aiz pavadas zirgu.

Mēs stāvam un prātojam: bēgt vai iet klāt? Vai viņš bija redzējis, ko mēs darījām, vai ne?

Vezumzirgs noklakšķināja ar pakaviem pa vārtiņu slieksni un iznāca uz ielas. Gatavi jebkurā mirklī ņemt kājas pār pleciem, mēs tomēr piegājām tuvāk.

—        Wasser, Wasser2 ! — Fašists* norādīja uz aku un iegrūda man rokās spaini, bet Saņkam zirga pavadu.

Cik tālu mēs esam nonākuši! Tā vietā, lai cīnītos pret fašistiem, mums jādzirdina viņu zirgi. Čīkst vinda, skanīgi krīt akā vēsā ūdens piles, bet man sanāk dusmas uz Saņku.

—       Tad ta varonis! Šis bullis vēl ne pasaukt nepaguva, kad viņš jau priecīgs pakalpot.

—       Kāpēc tad tu nemuki? — Saņka atkožas. — Tu esi drosmīgs, varēji mukt.

—   Varbūt es gribēju tevi izpestīt no ķezas? …

Fašists pazuda aiz vārtiem. Vezumzirgs sprauslo tā,

ka ūdens šķīst uz visām pusēm, un tik sparīgi mētā galvu, ka pavadu nevar ne noturēt. Saņka pameta acis apkārt un blieza zirgam ar dūri pa purslām.

—   Stāvi, nelaimīgais Hitler!

Zirgs atmeta galvu, pakāpās atpakaļ, tik tikko neizrāvās no rokām un tikai tad nomierinājās, kad, ieraudzījis ūdeni, sniedzās pēc spaiņa. Saņkas priekšzīme iedvesmoja arī mani.

—   Dzer, fašistu purns!

Un dodu ar spaini zirgam pa zobiem.

1 Komm hier! — Nāc šurp! (Vācu vai.) — Tulk.

2 VVasser. — Ūdens. (Vācu vai.) — Tulk.

Zirgs atkal izslēja galvu, tad pierima, paklabināja zobus, it kā būtu piekampis pilnu muti ar akmeņiem, un pa otram lāgam sniedzās pēc ūdens. Bet es viņam vēlreiz.

—   Dzer, fašistu purns!

Tiesa, šoreiz neizdevās visai veiksmīgi — pusspainis ūdens uzšļācās Saņkam uz galvas. Tagad sprauslo abi — fašistu zirgs un mans draugs. Piedevām Saņka vēl mani lamā:

—   Skaties, kur tu lej, velns tāds! Kā bez rokām!

Toties, kad vācietis atveda otru zirgu, pirmais ūdeni

vairs negribēja ne redzēt. Viņš bailīgi novērsās no spaiņa un, kāpdamies atpakaj, vilka aiz pavadas Saņku.

Dzirdinot otru, rīkojāmies gluži tāpat un noziņojām vedējam:

—   Darīts ir, kungs! Vairāk negrib.

—   Gut, gut, — vācietis mūs uzslavēja, un mēs aizskrējām no akas apmierināti. Mēs nu iesim dzirdināt viņu zirgus! Atraduši muļķus!

17.   krusta PAKĀJĒ — LOŽMETĒJS

Es ar Gližku vēl gulšņāju uz krāsns, gaidu brokastis, bet vecāmāte jau izslaukusi govi, šķindina pret solu slauceni un kāš pienu krūzēs. Malka krāsnī slikti iedegas. Tā šņākuļo visvisādās balsīs un neganti sprakšķ. Vecāmāte sodās par malku visbriesmīgākajiem vārdiem un nevar vien nobrīnīties, kāpēc tas tā ir, ka bagātam pilna krāsns malkas un tā visa deg, bet nabagam ir viens pats sprungulis un tas pats tikai dūmo vien. Tajā brīdī nočīkstēja durvis un pie sliekšņa ieklaudzējās zābakoti soļi. Es palūkojos gar dūmvada malu — Ahoņka, bet viņam līdzi vācietis ar lielu seju un bruņu cepuri galvā. Uz bruņu cepures divi burti — SS.

—   Posies, — griezdamies pie vecāsmātes, caur degunu ierunājās Ahoņka.

Vecāmāte raud, mirkst vienās asarās:

—       Uz kurieni tad tā, balodīt manu? Esmu jau veca, un man, rau, krāsns iekurta, nedrīkst tā atstāt…

—       Negaudo, ragana! — Ahoņka uzbrēca un pievērsās man: — Bet ko tu vēl sēdi, kucēn!

Es nolīdu no krāsns un sāku ģērbties, prātodams, ko tas varētu nozīmēt.

—   Un tu ko gulšņavā? — Ahoņka jau aprej māti.

—       Viņa ir slima, pagalam slima, — vecāmāte nezin kāpēc to nesaka vis policistam, bet esesietim, kurš līdzīgi sālsstabam stāv pie sliekšņa.

—        Gut.— Vācietis pamāja ar bruņu cepuri, un Ahoņka atstājās. Viņš paņēma no bļodiņas skābu gurķi un, gaidīdams, kamēr mēs savīkšamies, sāka to skrupšķināt gluži kā zirgs. Acīm redzot, no rīta paguvis kaut kur pietempties, bet uzkost nav dabūjis.

Arā uz ielas jau skan satrauktas sieviešu balsis. Vācieši dzen laukā ļaudis arī no citiem pagalmiem.

—       Schnell! Schnell!1 — Fašists bīda no muguras vectēvu Miroņu.

—   Tu viņus nekaitini, — arī tante Gapa viņu lūdz.

Mums blakus klibo tēvocis Zahars.

—        Tik tālu jau esam, —-viņš pie sevis bubina. — Iesākumā vistas un cūkas, tagad arī mūs pašus. Ko gan citu mēs, tā sacīt, varējām gaidīt, ļautiņi mīļie!

—   Uz kurieni viņi mūs dzen, tēvocīt? — es iejautājos.

—       Uz kurieniešu kalnu, — viņš rūgti iesmējās un sparīgāk lumpatoja uz priekšu. — Ak, ļautiņi mīļie, bijušas man tādas kājas kā tev, es jau sen būtu …

Bet, ko viņš jau sen būtu izdarījis, to nepasacīja. Ielas viņā galā norībēja šāviens. Tā atbalss aizvēlās pa sādžu, satrauca pagalmos suņus un vārnas papelēs pie skolas.

Ievērojis, ka es turos tuvāk žogiem un atskatos uz

1 Schnell! — Ātri! (Vācu vai.) — Tulk.

lielģīmīgo vācieti, kurš velkas pa gabalu no mums, vectēvs Mikalajs paraustīja mani aiz žaketes apkakles.

—        Tu man pielūko, — viņš noburkšķēja sirmajās ūsās, — citādi samaksāsi ar savu ādu.

Bēgt jau par vēlu. Mēs bijām atdzīti pie jaunās skolas. Bet te gandrīz visa sādža kopā: sievietes, večuki, bērni, vīrieši. Ļaužu acīs satraukums: kas gan vāciešiem padomā?

Lielģīmīgais kareivis, kurš bija atdzinis mūsu ielas ļaudis, piegāja klāt virsniekam, kas pie melnas vieglās mašīnas smēķēja cigaretes, un kaut ko tam norēja, pielicis roku pie bruņu cepures.

Virsnieks nevērīgi pamāja ar cimdu uz skolas pusi, un mūs pievienoja pārējiem.

Man galva grozās uz visām pusēm kā eņģēs iekārta. Gribas visu redzēt, visu dzirdēt. Kā caur miglu atskan balsis.

—       Visus taču nešaus nost, — sevi mierina aizsmakusi rupja balss.

—   Kā tad, skatīsies tev zobos, — kāds cits nikni atbild.

—       Varbūt nolasīs kādu papīru un laidīs mājās, — trešais cer.

Un tūlīt tas pats niknais atsaucas:

—   Ja varbūt, tad tikpat labi var arī nebūt…

—       Mamm, kāpēc mēs neejam pie vecmāmiņas? — interesējas kāds trīs gadus vecs puisēns.

—   Iesim, iesim, — māte apsola.

—   Stāsta, arī feldšeri paņēmuši: esot kādu tur slēpis …

—   Kuš tu! Nemuldi. . .

—   Ja turētu mēli aiz zobiem, tad nelaimē neiekultos …

—   Mamm, maizi, — puišelis činkst.

Vēl atdzina ļaudis. No Viensētas ielas. Mani kaut kā aizbīdīja sāņus. Vectēvs Mikalajs ar vecomāti pazuda, toties uzradās Saņka. Viņš iepriecināts apvaicājās:

—   Tu arī esi šeit?

Un, neļāvis man ne muti pavērt, iečukstēja tieši ausi:

—   Saņēmuši ciet zemessargus… Arī feldšeri. Viņš

slēpis ieroci. Sarkanarmieti, kuru viņš ārstējis, arī.. . Spīdzinājuši Maksimu Zdoru.

Darbodamies ar elkoņiem un galvu, lāgiem pieliekdamies, lāgiem sāniski mēs sākām spiesties uz priekšu starp cieši sablīvētajām žaketēm un kažokiem.

—   Rimstieties, haidamaki! — kāda tante nošņācās.

Bet tēvocītis no Viensētas ielas tā iebelza Saņkam pa

pakausi, ka cepure uzkrita uz acīm. Un tomēr mēs aizkļuvām līdz turienei, kur gribējām. Tagad mēs varam visu redzēt.

Virsnieks jau stāv uz skolas lieveņa un joprojām svēpina savas cigaretes. Seja gara kā gurķis. Augstā, segliem līdzīgā formas cepure padara seju vēl garāku.

Aiz virsnieka no vienas kājas uz otru mīņājas kāds tēvocis civilās drēbēs — mugurā pelēks vadmalas mētelis ar ādas apkakli. Kad virsnieks pamet skatienu uz viņa pusi, tēvocis nezin kāpēc iesmejas, rādīdams retus zobus.

—   Vēl smejas, nelietis, — Saņka piezīmē, ar acīm urbdamies retzdbī. Tēva cepure Saņkam noslīdējusi uz pieres, un viņš skatās pa tās apakšmalu.

Un pēkšņi virsnieka nomelnējušie pīpmaņa pirksti izšāva smēķa galu tieši uz mūsu pusi. Izsmēķis nokrita Saņkam pie kājām un sāka kūpēt tieši peļķes vidū, kura pa nakti bija pārklājusies ar plānu ledus kārtu.

Virsnieka runa bija īsa. Kā aizkaitināts zostēviņš viņš kaut ko klaigāja, griezdamies pie pūļa, un viņa spiedzīgā vervelēšana skanēja pāri visam baznīcas laukumam. Pēc tam panācās uz priekšu retzobis.

—       Virsnieka kungs saka, — viņš apsaldētā balsī sēca,

—  ka vācu varas iestādes augstu vērtē un ciena tos, kas uztur mieru un kārtību, kas izpilda …

Te viņš sapinās, norija kā karstu kartupeli kādu nesaprotamu vārdu un ilgi tvarstīja ar muti gaisu. Beidzot viņam izdevās satvert ar retajiem zobiem nākamās frāzes beigas, un atkal pār cilvēku galvām aizlidoja vārdi, smagi kā ķieģeļi:

—   … viņu rīkojumus un pavēles . .

—   … bargi soda tos, kas . ..

Un beigās izmeta vissmagāko akmeni:

—    … tiks nošauti.

Man likās, ka mēs ar Saņku te stāvam vieni paši: visa sādža bija aizturējusi elpu. Bet retzobis izvilka papīra lapu un sāka lasīt uzvārdus. Sirds vai pārstāja pukstēt: varbūt mēs ar Saņku arī esam tur iekļuvuši?

—   Dieviņ žēlīgais, — kāda sieviete nespēja novaldīties.

—   Mamm, maizi, — puišelis šņukstēja.

—   Klusu, bērniņ, klusu. Redz, kur zvirbulītis lēkā . ..

—       Kāpēc tu atstāj mani vienu? — kāda sieviete sāka vaimanāt asinis stindzinošā balsī.

Un piepeši pūlim pārvēlās dūkoņa.

—   Ved .. .

Viņus izveda pa vienam uz skolas lieveņa. Pirmais parādījās Maksims Zdors — komunists, kolhoza brigadieris. Runāja, ka viņš, mūsējiem atkāpjoties, kaut kur esot nozudis, bet nezin kāpēc atgriezies. Kratīšanas laikā pie viņa bija atrasts nagans un gribējuši sagrābt vēl kaut kādus papīrus, taču Maksims paguvis tos iebāzt plītī. Palikuši pāri tikai pelni.

Ieraudzījis Maksimu, es izbijos un atkal vēlējos paslēpties aiz žaketēm un kažokiem, bet mani caurumainie tūbeņi bija kā pie zemes piesaluši. Saņkas plaši ieplestajās acīs sastingušas šausmas. Zemessargu komandierim bija mugurā saplēsts apakškrekls. Viena bikšu stara pārplēsta līdz ceļgalam. Mati uz galvas saķepuši un noslīdējuši pār pieri asiņainās lēkšķēs. Pie neskūtā vaiga piekaltusi plata asins sliede.

Viņš iet ar basajām kājām pa sasalušo zemi, pa peļķu plāno ledu, un lūzuma vietās šļācas gaisā tumšs, auksts ūdens, kas izplūst visapkārt dubļainiem plankumiem.

Taču vairak par visu mani pārsteidza Maksima acis. Tajās baiļu nebija, tikai skumjas un mēms pārmetums.

Daudzi, vairīdamies no viņa skatiena, nodara galvas, it kā būtu par kaut ko vainīgi.

Pēkšņi sādža iešalcās. No pūļa izlauzās sieviete — bez lakata, gariem, izpūrušiem matiem. Viņa atgrūda nost vācieti ar visu automātu un metās Maksimam ap kaklu.

—   Ai, balodīt tu mans vismīļākais! Ai, vanadziņ, mans gaišais .. . Tavi bērniņi mazāki vēl par magonēm . . .

Vācietis apjuka, toties neapjuka Ņaumika. Viņš uzradās, kā no zemes izlīdis, atvēzējās un trieca Zdora sievai ar laidi pa galvu. Pat nosēcās, kā to dara malkas cirtēji.

Sieviete klusu noslīdēja pie kājām. Maksims metās Ņaumikam virsū, taču piesteidzās klāt vēl daži vācieši.

Viņus veda laukā pa vienam. Desmit cilvēku. Deviņi mūsējie un viens sarkanarmieša drēbēs, nepazīstams.

—  Aizsūtiet ziņu uz Zalužu Hadorai Nataļkinai. Nepaguvu aiziet… — -viņš sauca.

Man aiz muguras kāda veca sieviņa iejautājās:

—   Kā gan dievs to pieļauj?

Bet neviens nekā viņai neatbildēja.

Netālu no baznīcas, laukuma malā, stāvēja kapa piemineklis. Tas bija milzīgs granīta bluķis, no vienas puses nopulēts. Uz gludās, spīdošās virsmas iekalts uzraksts: «Dieva kalps Pāvels. 1853—1910». No vecāsmātes stāstiem es zināju, ka dieva kalps Pāvels ir tētiņa Platona tēvs, bet tētiņš Platons — mūsu sādžas pēdējais pops.

Granīts bija iegrimis zemē, tam visapkārt biezi saaugušas vērmeles, bet uz tā slējās smags čuguna krusts. Uz šī krusta akmens pamatnes vācieši novietoja ložmetēju. Viens no viņiem tūdaļ lietišķi ielika patronlenti, bet otrs ar zābakiem piemina pie zemes sausos stublājus, lai tie netraucētu tēmēt.

Zemessargiem, feldšerim un sagūstītajam sarkanarmietim lika nostāties vecas, vērmelēm aizaugušas skābbarības bedres malā. Saltais vējš plivina Maksima saplosītā krekla skrandas. Feldšeris nezin kāpēc noņēmis brilles un pūš

uz stikliem. Mugura saliekta līkumā, smailā, sirmā bārdiņa pastiepta uz priekšu kā ķīlis.

Viņu ir desmit. Deviņi vīrieši un viena sieviete — komjauniete Kacja Barouska — sīciņa, vājiņa. Meitene bezpalīdzīgi skatās apkārt, sarāvusies no aukstuma. Te piepeši viņa izslējās, pagrieza galvu pret ļaudīm un iesaucās:

—   Paliec sveika, māmiņ! Palieciet sveiki, ļaudis . ..

Bruņu cepure noliecās pie ložmetēja, un meitenes skanīgā balss pārtrūka. īsa ložmetēja kārta caururba saspringto klusumu un aizrijās. Ausīs sāka zvanīt, virs papelēm sāka riņķot izbiedētās vārnas.

—   Āāā! — virs pūļa sastinga izmisuma pilns sievietes vaids.

—   Uuh! — simtiem nopūtu izlauzās no sādžas ļaužu krūtīm.

Es atvēru acis. Viņi bija palikuši divi. Maksims Zdors negrib krist. Pūlēdamies noturēt līdzsvaru, viņš paliek soli atpakaļ, tad noliecas uz priekšu un iet it kā pret spēcīgu vētru. Cimafejs Ivanavičs tup uz ceļiem un taustīdamies meklē sarmas klātajā kūlā brilles. Beidzot brilles atrastas. Vecais vīrs atkal uzpūš stikliem …

Atkal ieķērcās vārnas. Atkal sirdī asi iedūrās stiepts, sāpīgs vaids:

—   Aāāl

Vācieši neatjāva nošautos vest mājās. Aizsmakušais tulks paskaidroja, ka viņi te gulēs neapglabāti vairākas dienas, lai visi varētu viņus apskatīt.

Viņi guj sakaltušajos stublājos. Turpat mētājas sarūsējušas konservu bundžas, skārda gabali, sadauzīti stikli, dzeloņstiepļu gali, — agrāk šajā bedrē meta atkritumus. Tikai Maksims palicis ārpusē. Viņš izstiepies visā garumā uz mitrās taciņas — liels, spēcīgs. Kāds apsedzis viņa seju ar tīru lakatiņu. Kad vējš pacēla lakatiņa malu, Maksims paskatījās uz mani ar stiklainu aci. Sajā skatienā nebija ne baiļu, ne izbrīna, ne sāpju.

—        Ai, mans acuraugs, ai, mana drostaliņa! — nometusies ceļos pie Kacjas, sāpēs vaimanāja vecā māmuļa.

Mājup visi gāja klusēdami. Vienīgi Lēcējs, kad jau atsveicinājās, nosodoši papurināja galvu un izmeta mums vienu vienīgu vārdu:

—   Sagaidījām . ..

Uz to vectēvs Mikalajs piezīmēja:

—       Viņiem tagad vienalga, bet mēs vēl dabūsim dziedāt par Lācaru …

Vakarā mājās, gulēt ejot, man ienāca prātā šie vectēva vārdi un es pajautāju vecaimātei:

—   Kāda tad tā dziesma par Lācaru ir?

Vecāmāte, sukādama plānos matus, nopūtās.

—   Dzīvosi — redzēsi…

Tad nolika prom ķemmi un stieptā, vecīgā balsī iedziedājās:

Kā Lācars bija mums.

Un es to pazinu…

Tam garoziņa bij,

Ij to kāds nozaga …

Blāvi lipinās kvēpekļa vārā uguntiņa. Vecāmāte, sēdēdama uz mūrīša malas, ar visu augumu šūpojas savu vārdu ritmā, bet uz sienas smaildegunīga ēna atkārto viņas kustības. Viņa dzied par nabaga Lācaru, par vienīgo maizes garoziņu, ko viņam nozadzis kāds ļauns cilvēks.

—   Vecmamm, nu paskaties! — Gližka smejas.

Gultā vaid slimā māte.

Skurstenī vaid vējš.

18.    PRIEKS PAR PUNU

Ziema iestājās uzreiz. Vakarā, pie miera ejot, laukā bija melna, sasalusi zeme, melni jumti, kaili, sadrūvējušies vītoli, bet, no rīta pieceļoties, — istaba gaišāka nekā citkārt. Naktī bija uzkritis sniegs.

Mēs ar Gližku uzrāvām basajās kājās tūbeņus un bez cepurēm un svārkiem izskrējām ārā. Kāds jaukums visapkārt. Ar baltu autu pārklāti pagalmi, ielas un sakņu dārzi, vītolu zarus sniega smagums noliecis līdzīgi kupliem egļu zariem. Bet gaiss kā zelteris — varētu dzert un neatdzerties. Mēs bezgala priecājāmies par sniegu. Gližka to pat mazliet nogaršoja. Zēl, ka nav salds.

Ziemas sākums mums, puikām, vienmēr ir prieka pilns. Kaut arī karš, taču gribas pavizināties ar ragaviņām no kalna. Un tagad mēs augām dienām salstam laukā, velkam kalnā ragaviņas.

Te var dzirdēt dažādus puiku jaunumus. Tur stāv Micjka Malahs, uzrotījis notaukotā, caurumainā mātes vateņa pārgarās piedurknes, un māj ar galvu mums ar Saņku. Mēs velkam kalnā Gližku, kuram ap galvu vecāsmātes lakats, uzsiets līdz pašām acīm, un kurš sēž ragaviņās kā gubiņa. Vecie, izvalkātie tūbeņi viņam gandrīz vai līdz vidum — kājas nevar saliekt.

—   Iedodiet nobraukt piecas reizes, — Micjka lūdz,

—  tad jums kaut ko pastāstīšu.

—   Tev, Mongoli, nav nekā, ko teikt, — Saņka šaubās un ar roku, sarkanu kā zoss kāja, atstumj no acīm tēva cepuri.

Micjka dievojas ar visbriesmīgākajiem zvērestiem un, nezin kāpēc palūkojies uz visām pusēm, pusčukstus paziņo:

—   Vecciemā bijuši partizāni…

—   Melo! — mēs ar Saņku negribējām ticēt.

—   Lai es uz līdzenas vietas izputētu, — Micjka zvēr.

—  Vakar mana māte gāja uz turieni pie tantes. Un tante viņai pastāstījusi. Atnākuši naktī, saņēmuši stārastu un visus policistus. Viens tikai izmucis. Nu un nošāvuši tos…

—   Ko? Partizānus? — Saņka nesaprata.

Micjka nicinoši uz viņu paskatījās un pat caur zobiem slaidi nospļāvās.

—   Aitasgalva tāds! Nošāva taču policistus …

—   Varbūt atnāks ari pie mums? — es pajautāju Micjkam. Nezin kāpēc ienāca prātā, ka viņš arī to varētu zināt. Micjka brīdi padomāja, ar papēdi paurbināja sniegu un pārliecinoši sacīja:

—   Nē. Mums te līdzās ir pilsēta, bet mežs tālu.

Dažreiz par partizāniem var dzirdēt arī no pieaugušajiem.

Vakaros pie mums bieži sanāk sievietes. Lēcējiene, vecā Gapa, tante Marina. Lai mātei nebūtu tik garlaicīgi. Viņas sasēžas ap mātes gultu un klusām uzsāk savas bezgalīgi garās sarunas.

—    No bietēm iznāk tik glauns ķīselis, tik glauns ķīselis, ka cukurs nemaz nav vajadzīgs. — Lēcējiene labpatikā šmakstina lūpas. — Uz nakti pieliek klāt ieraugu un krāsnī iekšā, bet no rīta …

Patērzē par ķīseli.

Bet tad tante Marina sāk žēloties:

—   Manējais pavisam sajēgu zaudējis, kļuvis tāds kā bērna prātā… Pārstiepa mājās kaut kādu kasti un noslēpa salmos. Veru vaļā, bet tur iekšā — kungs dievs žēlīgais! — šitās pašas .. kā taču tās … nu, kas puikam no ciemata roku atrāva …

—   Granātas, — es no krāsnsaugšas pasaku priekšā, taču viņas man nepievērš uzmanību.

—    Kam tu, es viņam saku, šito postu esi atnesis? Istabā taču bērni. Bet viņš — nebāz, saka, savu degunu, kur nevajag. Zivis spridzināšu …

Tad sarunā iesaistās vecā Gapa.

—   Vai jūs, skuķi, esat dzirdējuši, kas noticis Čistalužos? Mans brālītis aizgāja uz mežu žagaros, nav cilvēkiem ko krāsnī bāzt, bet tur viņam pretim divi ar bisēm. Ko nu, mans brālītis jau noskaitījis tēvreizi… Bet viņi tikai pajautāja, kas ciemā notiek. Taisnība, tabaku atņēmuši … Un pieteikuši, lai pievaldot mēli…

—       Ai-ja-ja-ja-jai, — Lēcējiene nopūšas. Vai viņai žēl tās tabakas vai tāpat vien — nezinu.

Taču pa ciemu klīst arī citas valodas: vācieši ieņēmuši Maskavu. Ņaumika par to žvadzina vai uz katra stūra:

—   Tagad ir viss. Cauri. Maskava nu ir mūsu.

Tikai cilvēki visādi runā. Vieni tic, citi netic. Vectēvs Mirons, kad mēs ar Saņku paziņojām viņam, ko Ņaumika stāsta, diez kāpēc sadusmojās. Paskatījās uz mums no uzacu apakšas kā gar jumta malu, ietrieca cirvi klucī, noslaucīja nosvīdušo pieri un pajautāja:

—        Ko tad jūs, zēni? Esat iestājušies pie Ņaumikas izpalīgos? Suns vaukšķ, bet jūs to nēsājat apkārt pa visu ciemu. Tā nu neiet!

Tēvocis Zahars staigā drūms kā mākonis. Uzbāzāmies viņam ar saviem jautājumiem, bet viņš kā uzbrēc:

—   Kā es to varu zināt? Lasieties nost, puņķutapas!

Un aizkliboja ar spaini rokā pie akas.

Uz šosejas mēs sastapām trīs vāciešus. Viņi iet, klaudzina ar apkaltajiem papēžiem pa akmeņiem, un jautri vervelē. Saņka saņēma dūšu un pa gabalu uzsauca:

—   Kungs, Maskava kaput?

Vācieši apstājās, ar acīm nomērīja mūs no galvas līdz kājām un ierēcās:

—   Ja, ja! Moskau kaputt!

Nākamajā dienā no paša agra rīta iegāžas pie mums istabā viens fašists.

—   Māt, olas! Moskau kaputt!

—        Kur es tev ziemā ņemšu olas? — vecāmāte viņam atbildēja. Kad viņš izgāja no istabas, noburkšķēja:

—   Edz, velni, pasākuši kaputoties …

Pagāja nedēļa vai divas. Un tad vienreiz atskrien pie mums Saņka, priecīgs, sajūsmināts. Nebija vēl paguvis durvis aizvērt, kad jau sāka lielīties:

—   Man vācietis sadeva pa kaklu!

Vecāmāte iesmējās.

—       Tad nu gan tev, manu puisīt, laime gadījusies. Un ka tad tev tas izdevās?

Saņka notīra no kājām sniegu un juceklīgi stāsta:

—       Viņi pie mums dzīvo piekto dienu. Katru dienu es viņiem jautāju: kungs, vai Maskava kaput? Kaput, saka, kaput… Šodien no paša rīta es atkal savu: kungs, vai Maskava… Bet viņš kā bliež man pa kaklu! Tā es ar pieri pret piestu! Redzi! — Un Saņka, norāvis no galvas cepuri, parādīja punu. — Patausti! — viņš sacīja.

Es pataustīju, puns bija liels un ciets.

—       Kāpēc tad viņš tev tā, sasodītais izdzimtenis? — vecāmāte brīnījās.

—   Nu tāpēc, — Saņka daudznozīmīgi atbildēja.

Veselu nedēļu mans draugs visiem lielījās ar savu

punu. Bet tiem, kas neticēja, atļāva! punu pataustīt. Pieaugušie smējās. Lēcējs tagad vairs nebļāva uz mums, bet ilgi iztaujāja, kā tas noticis, bet pēc tam sasita plaukstas.

—       Ak, ļautiņi mīļie, tad nu ir sācies… Bet viņi domāja …

Ar savu punu Saņka palielījās arī vectēvam Mironam. Arī vectēvs smējās, kamēr asaras izsprāga no acīm.

—       Droši vien viņi pie Maskavas dabūjuši pa kaklu, — gana izsmējies, viņš sacīja.

—       Vācietis laikam domāja, ka es par viņu zobojos, — Saņka priecājās par savu veiksmi.

19.    KA MUS RUNCIS IEGĀZA

Reiz Koļa Burecs izlielījās, ka viņam esot divas rokas granātas. Un mēs ar Saņku viņam pielipām kā dadži pie biksēm: vai nu lai atdod, vai pārdod.

—       Kam jums tās vajadz-dz-dz-īgas? — Koļa viltīgi samiedz savas čigāna acis.

—   Zivis spridzināsim, — es izdomāju.

—   Es arī to dar-r-rīšu, — Koļa tiepjas.

—   Mēs tev atdosim kaķeni, — Saņka apsola.

Burecs brīdi padomāja, pakasīja pakausi un atcirta:

—   N-nē. Man paš-š-šam vajaga.

Ir nu gan viltīgs tas Zaķis: tik ilgi ar mums tielējās, kamēr par vienu granātu izkaulēja visu gāzmasku. Vajadzēja atdot, lai gan žēl bija. Bet gāzmasku var pieciest: pagaidām gāzi nelaiž. Un gāzmaska arī nemaz nav vesela. Pāris sloksnīšu mēs no tās jau bijām nogriezuši kaķenēm.

Ari granāta nebija diezin kāda labā. Tiesa, ar rievainu apvalku, ar kātu, taču bez kapseles. Tomēr, saki, ko gribi, granāta paliek granāta. Munīcija.

Mēs uznesām granātu Saņkas mājās uz bēniņiem. Tagad tur paslēpts viss mūsu apbruņojums. Patronas izrakām vēl rudenī un noglabājām salmos.

Saņkas mātei, Marfeškas tantei, nepatīk, ka mēs lodājam pa bēniņiem, jo tad istabā čīkst vecie griesti un pa dēļu spraugām birst lejā spaļi.

—        Klusu! — Saņka čukst, pielikdams pirkstu pie lūpām, un pirmais ķeras pie kāpnēm. Viņš lien pa tām uzmanīgi, lai — ne čiku, ne grabu! Kad aiz pēdējā baļķa pazuda viņa tūbeņi, tad sāku kāpt es: uzkāpju vienu pakāpienu un ieklausos, tad kāpju uz nākamā.

Bēniņos ir patumšs, salmi apsniguši ar smalkām pārsliņām, bet pažobelēs saputinātas veselas kupenas. Un tomēr te nav kā laukā, te lielāks aizvējš. Pie skursteņa pavisam labi — var sasildīt rokās, mazliet pasēdēt un čukstus parunāties bez nevajadzīgiem lieciniekiem.

Saņka bija atstiepis šurp kastīti ar patronām, un mēs vismaz desmito reizi tīksmināmies par tām un tās pārskaitām, vai nav palicis mazāk. Partizānos mēs aiziesim itin drīz. Jāsadabū tikai šautene. Vispirms iegriezīsimies pie mana vectēva Cimohas, pārnakšņosim, atpūtīsimies, šo to izlūkosim un — tālāk. Ja vectēvs jautās, kāpēc esam nākuši, mēs atbildēsim, ka gribējām uzzināt, kā viņš dzīvo.

Pažobelēs svilpo vējš, čabina gar sienām sausu, asu sniegu. Priekšnamā rībinās Marfeškas tante, viņa stīvē

istabā piestu. Noklaudzēja durvis, un drīz vien istaba saka būkšķināt:

—   Tuk-tuk, tuk-tuk …

Šķind pat spainis, kas karājas priekšnama pie sienas. Tas liecina, ka viņa ķērusies pie prosas. Tagad ari mēs varam rīkoties drošāk.

—       Kas ir, pārbaudīsim sausiņu maisus, — Saņka ierosina. Viņš ilgi rakņājas pa salmiem, putekļos šķauda un neparko nevar atrast.

—       Varbūt te nemaz nenoliki? — Es viņam minu uz varžacīm.

—   Te taču! — Saņka piktojas.

Piepeši viņš iebrēcās pārvērstā balsī, izbīlī plati iepleta acis un atsprāga atpakaļ. Arī es no pārsteiguma tik tikko nenovēlos priekšnamā uz grīdas.

—   Kas tur ir?

Bet Saņka dreb pie vigām miesām.

—   Kaut kas dzī-dzī-dzīvs …

Mani sagrāba dusmas.

—        Ir nu gan partizāns! — Un pēc Micjkas Malaha parauga nospļāvos caur zobiem. Taisnība, tas man neizdevās visai veiksmīgi, siekalas pieķērās pie zoda, taču es tās nemanīti noslaucīju ar piedurkni un pats apņēmīgi iegrūdu roku slēptuvē.

Saņka stāv malā, bet es uzmanīgi iztaustu salmus. Roka uzčamdīja siksniņu, es to pavilku, un no salmiem izlēca pele. Pelēka, nobarojusies pele. Tā paskatījās uz mani ar melnām spīdīgām ačtelēm, pārbiedēti iepīkstējās un atkal žigli iešmauca salmos.

Uz mūsu mantu maisiņiem bija žēl skatīties. Caurums pie cauruma. No sausiņiem palikušas pāri vienīgi ar peļu mēsliem sajaukušās drupačas. Papīrs, kurā bija ievīstīta marles saite, izrādās, arī bijis pelēm pa garšai. Bet Saņkas maišelī tās pat pamanījušās ierīkot sev midziņu. Vienīgi joda pudelītes saglabājušās neskartas.

Bet tad pamanījām runci. Tas tupēja aiz skursteņa, no

aukstuma sabozis biezo, pelēko spalvu, un saldi snauda. Runcis bija vecs, slinks un nedzirdīgs kā prauls.

Atriebības plāns radās pats no sevis. Mēs tikai paskatījāmies viens uz otru un sapratāmies bez vārdiem. Tūlīt pat mēs pelēm parādīsim! Tās vēl ilgi pieminēs mūsu partizānu sausiņus!

Saņka traucās aiz skursteņa, bet steigā kājas aizķērās aiz siena nesamajiem kokiem, izcēlās negants troksnis, jo tie piesitās vecajiem, caurajiem čuguna podiem, kurus te bija nolikusi māte, cerēdama kādreiz salabot. Runcis negribīgi izstaipījās un slinki devās prom no Saņkas. Labi, ka es tur stāvēju. Es tad arī sagrābu viņu aiz mīkstā, treknā skausta.

Atstiepts pie peļu ļaundarības vietas, runcis nekā nevēlas saprast, tikai mirkšķina savas nekaunīgās acis un raugās, kā aizlaisties lapās. Mēs gan grūžam purniņu salmos, gan dodam paost tarbu ar peļu migu — šis izliekas neko nesaprotam.

—   A, tu vēl skrāpēsies, liekēdi! — Saņka saniknojās ne pa jokam un krietni iebelza runcim. Arī es pieliku savu roku, un runcis sāka bļaut kā aizkauts.

Mēs bijām tā pārskaitušies uz runci, ka nemaz nepamanījām, pa kuru laiku bija uzkāpusi bēniņos Marfeškas tante. Pacēlām acis — stāv mums līdzās ar slotu rokās. Viņa izrāva runci Saņkam no rokām un ar to pašu runci iekrāva Saņkam pa galvu. Mēs stāvējām kā ūdeni mutē ieņēmuši. Beidzot runcis izrāvās tantei no rokām un kā nelabais šāvās lejā pa kāpnēm priekšnamā. Bet Saņkas māte paķēra tarbu ar peļu migu un atkal — Saņkam pa acīm.

Es domāju, ka man tas paies secen kā ļauns murgs. Nepagāja vis. Viņa mūs abus divus atstiepa uz istabu aiz ausīm.

—   Tad redz, kur ir tā Malahienes velnāda! — beidzot viņa attapās un nometa uz šujmašīnas mūsu armijas mantu maisiņus. Palūk, ko viņi dabūjuši gatavu …

Un mēs veselu stundu stāvam viņai iepretim kā tādi stulbeņi un nevaram ne acu pacelt. Kā no maisa birst pār mūsu galvām visvisādi lamu vārdi un draudi.

Tante Marfeška nekādi nespēj norimties. Parasti viņa i unā tā kā mēs, padļubičieši, bet, kad ir pārskaitusies, tad plēš vaļā savā mēlē.

—       Šitāds maita, nu šitāds bendesmaiss, — viņa saka par Saņku.

Un es ari esmu maita un bendesmaiss …

—       Kaut jūs gaudeni paliktu, kaut jums kašķis piemestos!

Mēs pret to nebūt neiebilstam, lai tikai līdz virvei nenonāktu. Saņka vainīgi šņaukājas. Es pētīju savus tūbeņus. Vienam no tikko izplēstā cauruma rēgojas sarudējušas vates pinkulis. Kaut kā tas jāiebāž atpakaļ, citādi mājās no vecāsmātes dabūšu kārtīgus partizānus …

Bet aiz loga pagalmā Saņkas vecais runcis zogas tuvāk zīlītei. Zīlīte ir ņipra, veikla: žvikt-žvikt! — un ķirsī augšā. Runcis tikai nolaizījās. Tā tev arī vajadzēja, slinkumpūzni!

—       Prom no šejienes — pie trejdeviņiem velniem, nolāpītie! — Marfeškas tante trieca mūs laukā no istabas, un mēs tūliņ prom pāri slieksnim.

20.    manai mĀtei VAIRS NESALST

Pie mums mājās ož pēc zālēm. Mātesmāsa, tante Marina, tagad nāk pie mums katru vakaru. Viņa apsēžas uz soliņa pie mātes gultas un klusiņām raud:

—   Ak, meitēn, ak, manu māsiņ …

Mūs ar Gližku istabā nemaz nedzird: staigājam uz pirkstgaliem, nesmeļamies, netrokšņojam — slaistāmies no viena kakta otrā, nevaram sev atrast vietu.

Tovakar māte mūs paaicināja pie sevis.

—   Pieliecies tuvāk, — viņa mani palūdza un, ar karstu

roku noglaudījusi man galvu, nočukstēja: — Ak jūs mani grūtdienīši…

Liela asara noripoja pār viņas pietūkušo vaigu un palika karājamies pie auss ļipiņas kā krellīte.

—   Esiet mīļi… Pārnāks tēvs … Zēlo brālīti…

Gližka sabozies stāv līdzās. Viņš vēl īsti nesaprot, kas

notiek, tāpēc nedroši iejautājas:

—   Mamm, bet uz kurieni tad tu?

Mēs gulējām uz krāsns, un naktī man likās, ka aiz apkakles aizkritis liels prusaks. Es jutu, kā tas tekalē pa muguru, aiz bailēm uzrāvos sēdus un sāku gramstīt ar roku zem krekla, pūlēdamies aizmest šo mūdzi.

Pa tam es biju atjēdzies un nu sapratu, kas bija noticis. Tante Marina pie gultas vaimanā, bet mātei rokās svecīte. Vecāmāte apjukumā svaidās pa istabu, un pa sienām kā izbiedētas šaudās viņas ēnas: viena no svecītes, bet otra no kvēpenes.

Nolēcu no krāsns un pieskrēju pie gultas. Māte guļ barga, viņas vaska dzeltenajā sejā sastindzis svētsvinīgs miers. Es neticu, es nespēju ticēt. Varbūt viņai kļuvis vieglāk un viņa aizmigusi? Taču šī svecīte … Un šīs vaimanas … No tām auksts noskrien pār muguru …

No rīta man viss liekas kā smags, briesmīgs sapnis. Māte guļ uz sola, uzposta jaunajā jakā un svārkos. Viņai uz pieres līdzīgi pārsējam kaut kāda dzeltena papīra strēmele. Uz tās kaut kas uzzīmēts, kaut kas uzrakstīts. Bet rokās, kas saliktas uz krūtīm, arvien vēl tā pati svecīte. Ar sveču smaržu pilna visa istaba, šo medaino, šķebīgo smaržu es jūtu pat pagalmā.

Kaktā, iebāzusi degunu biezā grāmatā, kaut kādus nesaprotamus vārdus murmina Maura Čmihava, un šīs vecīgās sievietes tuklā seja spīd vien un laistās. Pie mums visi viņu sauc par mūķeni. Mūsu sādžā popa sen vairs nav, tāpēc Maura pelna sev maizi ar mirušo apstāvēšanu.

Uz viņas gaļīgā deguna, uz paša degungala uzliktas vecas, ieplīsušas brilles. Tā vien liekas, ka tās nupat,

nupat nokritīs uz grīdas un saplīsīs pavisam. Un tad viss beigsies. Beigsies šī murminošā dziedāšana, šie nemitīgie «kungs, apžēlojies; kungs, apžēlojies; kungs, apžē-ē-ē-lo-

jies» …

Mauras balss ir kā tvans. No tās man sāp galva, no tās nav glābiņa ne uz krāsns, ne pie durvīm, ne aiz durvīm.

No paša rīta pie mums pilna istaba ar sievietēm. Viņas klusiņām ienāk, pie sliekšņa kaut kā bailīgi un steigšus pārmet krustu un, pastiepjot kaklu, skatās priekšā stāvošajām pāri galvām, bet pēc tam čukstus izsaka savas piezīmes:

—   Nabadzītei mokas beigušās …

—   Bāreņus lai pameta …

—   Redzi tikai, gluži kā dzīva …

—   Vēl jau pavisam jauna. Ne četrdesmit nebija …

—   Ek, tāds jau tas sieviešu mūžs …

—   Lielākais, rau, paveries, i neraud …

—   Tēvā atsities, ciets kā krams …

—       Cik tad tagad mazākajam? Ai-jai-jai, varbūt nemaz neatminēsies māti…

—       Atminēsies. Es savu atceros, kaut arī maziņa paliku …

—   Tagad nu tantēm būs ko turēt…

Un es patiešām neraudu. Gribētu jau, bet asaras nenāk.

Nezin kāpēc man iešāvās-prātā, kā reiz, sen atpakaj, kad vēl negāju skolā, pie mums atbrauca ātrā palīdzība. Māja dega gaišās liesmās. Pār mani noliecās kāds tēvocis baltās drēbēs un kaut ko sacīja. Es dzirdēju tikai to, ka māte sāka vaimanāt. Viņa vaimanāja kā pie mirušā gultas, plēsa sev matus, nokrita uz dīvāna un dauzīja galvu pret sienu. Baltais tēvocis nezināja, kuru glābt — mani vai viņu.

Tad sekoja slimnīcas loga rūtis. Katru rītu es pūtu uz tām elpu, lai nokausētu leduspuķes, un pa atkusušo, kā

poga maziņo caurumiņu lūkojos ārā. Pie loga stāvēja viņa — mana māte — un priecīgi smaidīja.

Kaimiņu meitenīte Va]a, kuru neļāva aizvest uz slimnīcu, nomira, viņu noslāpēja skarlatīna, bet mani tēvs ar ragaviņām pārveda mājās dzīvu.

Tagad māte guļ uz sola.

Man liekas, es nemaz neesmu es, bet kāds cits, svešs. Krāsnī gaiši deg malka, tā ka liesmas pat šaujas skurstenī. Vārās čuguna podi. Baismīgi lieli podi. Parasti tajos vāra cūkām. Bet šodien — boršču un biezputru. Pie krāsns rosās svešas sievas. Kāpēc viņas te rosās?

Pa pagalmu staigā sveši vīri. Lēcējs izvelk no malkas šķūnīša dēli, noliek to nomīdītajā sniegā un pārbrauc tam ar ēveli. Sārtenas, sprogainas skaidas ritinās čokurā un sakrīt sniegā. Asmens noskrapst pret sausu, sveķainu zariņu. Zariņš neļaujas noēvelēties nost.

Citi vīri mīņājas, turot rokās laužņus un lāpstas, smēķē kazaskājas.

—   Nenomira īstajā reizē, — viņi nopūšas, — zeme būs cieta kā akmens.

Vectēvs Mikalajs staigā pa pagalmu, ielūkojas kūtī, zem nojumes. Tad viņš iznes siena klēpi. Kur viņš liks sienu? Govij? Kāpēc govij sienu?

Lēcējam rokās tēva mīļākais cirvis. No tā cirtieniem atlec lielas skaidas. Lēcējiene tās salasa svārku stērbelē: krāsnī nevar dabūt gatavus virtulīšus.

—  Vai nebūs par lielu? — kāds no vīriem iejautājas, pamezdams ar galvu uz zārka pusi.

—   No liela ārā neizkritīs …

Kas neizkritīs? Ak tā, mana māte neizkritīs.

Viņu pārsedza vienīgi ar marli. Marlei var redzēt cauri. Bet laukā ir sals. Sals un putenis, Kāpēc viņi neapsedz māti ar segu? Kāpēc uzauj mātei audekla čības? Bet pašiem kājās tūbeņi, mugurā mēteļi, kažoki…

Krīt baltas pārsliņas, laižas, pieķeras man pie vaigiem un norit lejā kā rasas lāsītes. Bet uz mātes sejas tās ne

kūst, nekūst ari uz lūpām. Paliek, paliek tik ilgi, kamēr vējš nopūš un uzkrīt citas.

Gližka tuntujo man līdzās. Viņš nesūkstās par dziļo sniegu. Viņš nekā man nejautā, bet tikai ar izbrīnu noskatās uz visu, kas notiek apkārt, un klusē. Sākumā Gližka atteicās iet, viņš gribēja braukt ragavās kopā ar māti. Bet vectēvs neatļāva — nosals, saaukstēsies.

… Visi klusuciešot sēž pie galda. Lēcējiene un vecā Gapa sniedz bļodiņas ar karstu boršču. Bet kaktā bikli mirkšķina eļļas lampiņa, iedzirkstas svētbildes zeltījums; dievmātei plāna seja, smails deguns un lielas, skumīgas acis.

Maize sausi atsitās pret galdu, kā sasalis zemes kukurznis pret zārka vāku. Vectēvs Mikalajs, griezdams šķēles, bija netīšām nometis doniņu. Tad pret bļodiņas malām sāka šķindēt karotes …

—   Iebaudiet, bērniņi, kanonu. Iebaudiet, — Čmihaviene mūs skubina. Bet pati jau piestūķējusi pilnu muti. Kanons — tā ir maize, kas iedrupināta ūdenī un sasaldināta ar medu. Kanons smaržo pēc svecītes, ko māte turēja rokās, un tas man nelien mutē. Taču pieklājības pēc vismaz jāiemērc karote.

Gližkam kanons bija pa prātam: salds. Kad visi radinieki un kaimiņi bija to nogaršojuši, Gližka pievilka bļodiņu sev klāt un iztukšoja to līdz dibenam.

—   Bērns vēl. Kas viņam nekait? — vecā Gapa nopūtās un lakata stūrītī izslaucīja acis.

—  Dievs deva, dievs paņēma, — Maura uz to atsaucās, ar baudu grauzdama kauliņu.

—   Iedzeriet vēl pa vienai! — Lēcējiene aicina, ieliedama no apsvīdušas pudeles duļķainu paštaisīto. — Lai viņai vieglas smiltis!

No izdzertā šņabja, no karstā boršča visi kļuvuši slābani, daudziem vairs neklausa mēle. Sievietes sasārtušas. Viņām sameties briesmīgi žēl mūs ar Gližku.

—       Kas viņai tagad nekaiš? — atskan no vienas malas. — Šie gan dabūs izjust…

—       Kamēr vecāmāte dzīva, badā nenomirs, — kāds no otras malas iedrošina.

—   Cik vēl daudz vecaimātei atlicis?

—       Klausiet, bērniņi, vecomāti. Klausiet, — ar asarām acīs lūdz tante Marina. Pēdējo dienu laikā viņa sakritusies, novājējusi, acis sarkanas, saraudātas, un viņas brīnišķīgā, dzidrā balss aizsmakusi: no vaimanām aizkritusi.

—   Jā, ja tēvs būtu, — kāds nopūšas.

—        Ja tēvs nomirst, tad bērniem vēl ir māte, bet, ja māte nomirst, bērni paliek bāreņi! — mūķene noskaldīja, gremodama virtuli.

—       Kas tiesa, tas tiesa, — Lēcējiene pievienojās. — Pārnāks, atvedīs pamāti, vecomāti iztrieks ārā …

Nu vectēvs Mikalajs nenocietās, paglaudīja savas ūsas un norūca:

—       Labi, ja ir rutks, labi arī bez tā. Ko jūs te sākat lāča ādu dalīt? Lai vispirms pārnāk…

Es biju pateicīgs vectēvam. Ko viņi piesienas? Labāk būtu skrubinājuši kaulus un strēbuši boršču.

Svētbildes priekšā bikli mirkšķina eļļas lampiņa. Aiz logiem ir tumsa un baismas. Visi jau sen izklīduši, tikai kaimiņiene un tante Marina piepalīdz vecaimātei novākt galdu. Šķind karotes, bļodiņas, čuguna podi, un es dzirdu, kā Lēcējiene dod padomus:

—   Samazgas tu salej kublā —^ suķēns apēdīs…

—       Kaut tas kājas atstieptu, — izmisumā vecāmāte lamā sivēnu.

Mēs ar Gližku guļam uz krāsns. Brālis bailīgi piespiedies man klāt, grasās raudāt. «2ēlo brālīti,» māte sacīja. Un man pirmajam sanāk raudiens. Lai tikai kāds pamēģina viņam pirkstu piedurt — dabūs pa zobiem.

Zem mums mīlīgi silst mūris, ārpusē gar sienām čabi

nās ass sniegs, un skurstenī gaudo vējš. Laukā auksts, kapos auksts, laikam auksts arī tur, kur tagad ir tēvs. Vai nu viņš ņem pamāti vai neņem, būtu tikai drīzāk atgriezies mājās.

•     21. MANS KAŽOCIŅŠ UN VĀCIJA

Laukā ir ziema, bet man rādās tveicīgā, saulainā Āfrika. Esmu salasījies par to grāmatās, ko pārnesu no skolas. Āfrikā ir tveicīgi un briesmīgi un nekur nav ne lāsītes ūdens. Es laužos pa necaurejamiem džungļiem, brīnumainu koku zari ar karstām lapām sit man pa seju.

—   Ūdeni! Ūdeni! — es kliedzu.

Man aiz muguras nokrakšķ vētras izgāzts koks. Paskatos — tīģeris! Milzīgs tīģeris sagatavojies lēcienam. Man rokās ir šautene un līdzās kastīte ar patronām, ko mēs ar Saņku atradām, taču šautenei nevar pakustināt aizslēgu … Nomērķēju, bet tīģeris čukst:

—   Ak tu kungs dievs, un par ko vēl tāds posts …

Pēc tam metas man virsū un apskauj karstām, maigām

ķepām.

—   Nelien laukā no segas apakšas, — viņš lūdz.

Tīģeris ož pēc kažokādas.

Pēc tam kaut kādā sārtā miglā parādās vecā Gapa. Viņa kustina man gar acīm karstu oglīti, spļaudās uz visām pusēm un čukstus buras, lai kaut kas nāk no manis ārā un prom klajā laukā, prom kaltušā mežā..

Pēc tam aizdegās mūsu māja. Es svaidos pa krāsnsaugšu, gribu izkļūt laukā no liesmām, bet, kur tikai pagriežos, — priekšā siena.

—       Uzlieciet viņam uz pieres mitru dvieli, — tā vietā, lai dzēstu ugunsgrēku, iesaka Gapa. Un viss aprimst.

Bet no rīta man kļuva jokaini: māja vesela, un es

1 Buramvārdi, ar katliem «ārstēja» vecenes pūšļotājas. — Tulk.

atrodos nevis Āfrikas džungļos, bet uz krāsns. Līdzās sēž Gližka un izbiedētām, apaļām acīm skatēs manī. Logiem priekšā pinkaini sniega kažoki. Sīc un sprakšķ krāsnī slapjā malka, pie sliekšņa noklab krāsns kruķis. Pa istabu staigā gailis ar melnu, nosalušu seksti.

—   Vecmamm, ēst, — es palūdzu un pats nepazinu savu balsi: it kā būtu pīkstējis akls kaķēns.

Vecāmāte naski pakāpās uz krāsns mūrīša, un man gandrīz vai sanāca smiekli: deguns nosmērēts ar sodrējiem, no lakata, ko viņa sev sašuvusi no vecas flaneļa segas, izspraukusies uz pieres pašķidra matu šķipsna.

—   Tas jau nozīmē, ka esi izķepurojies, — viņa nopriecājas. — Tā tikai vēl trūka, pusi ziemas nogulējil

Uz rīves sāka skrakšķēt kartupeļi, pret krāsnspriekšu atsitās panna, un tad jau ceļas garaiņi no bļodiņas, kurā karstas kartupeļu pankūkas ar iesārtu apcepumu. Tādam notikumam par godu vecāmāte kaut kur bija dabūjusi pat speķa gabaliņu. Bet es jau laikam simt gadu nebiju ēdis.

Vecāmāte sēž man līdzās uz krāsns malas un skatās man mutē.

—   Ēd, mazdēls, ēd. Redzi, kā Gližka liek iekšā…

Mūsu vecāmāte ir gan tomēr laba, kaut arī citkārt baras, kaut arī viņai bieži liekas, ka mums aug ragi, ka mēs esam īstie velna bērni un stulbeņi… Bet šodien viņa ir mīļa, laba. 2ēl tikai, ka arī grasās mirt. Vecāmāte bieži par to runā, sevišķi tad, ja mēs ar Gližku neklausām.

—       Ja jūs būsiet tik nepaklausīgi, — viņa piedraud,

—   ņemšu un nomiršu. Tad jums būs brīva vaļa, lauziet kaut vai kaklu!

Uz krāsns, uz gludas bērza kārtiņas, blakus sīpoliem karājas liels, melns sainis. Tas karājas jau sen, varbūt kopš tiem laikiem, kad mūrēja krāsni. Kas tajā sainī iekšā, vecāmāte labprāt nestāsta. Ja nu vienīgi tad, ja pārāk sāk plīties virsū. Tad viņa atgaiņājas kā no apnicīgas mušas un saka:

—   Liecies mierā, piķi! Tur mans pūrs karājas. Kad stāšos dieva tiesas priekšā, vajadzēs uzposties.

Vecāmāte pati visu mūžu nēsā cita novalkātas drēbes, bet savu pūru neaiztiek pat uz lieliem svētkiem. Personiski es uzskatu, ka tas nav pareizi, un bieži vien dodu padomu:

—   Uzvelc vien, vecomāt. Nopirksim jaunas.

Ja tādu sarunu laikā mājās bija pieaugušie — tēvs, māte vai ciemojās tante Marina —, vecāmāte slepus paskatījās uz viņiem un sacīja mums ar Gližku:

—   Jūs jau gan, mazdēli, nopirksiet… Tā jau no jums sagaidīs. Pēc tam iegrūdīsiet kapā ar lupatām mugurā…

Tādās reizēs tēvs ķērās pie smēķa, bet tantei Marinai pēkšņi ievājadzējās kaut kur steigties.

Reiz vecāmāte pārcilāja savu saini, vai nav saēdušas kodes, un es apskatījos, kas tajā ir. Tur atradās melni satīna brunči, nošūti ar šauru zaļu lentīti, baltas audekla sporta čībiņas ar gumijas zoli, apakškrekls no smalka linaudekla,' zila katūna blūze ar punktiņiem un visskaistākā lieta — dzīparu lakats. Acīm redzot, arī vecaimātei lakats patika visvairāk. Pārcilājusi un izpurinājusi pārējos apģērba gabalus, uzklājusi uz ceļiem lakatu, viņa ilgi un saudzīgi glāstīja to ar savām mezglainajām, kaulainajām rokām. To darot, vecāmāte pielieca galvu te uz vienu pusi, te uz otru. Viņa nevarēja vien nopriecāties.

Bet lakats patiešām bija skaists: no vienas vietas ar lieliem rožu ziediem, kas izkaisīti pa zaļu laukumu. Rožu kātiņi un lapiņas bija tik košas kā pavasara zāle.

Ja vecāmāte slepus aplika lakatu ap galvu, es nenovaldījos:

—   Vecmamm, tu gan esi skaista!

Viņa patiešām kļuva tā kā jaunāka, iedubušie vaigi sasārta, acīs iemirdzējās priecīgas dzirkstītes. Izdzirdusi manu balsi, vecāmāte nezin kāpēc izbijās, aši norāva lakatu no galvas un nelaipni atbildēja:

—   Ja celmu uzpoš, arī tas kļūst skaistāks.

Kopš tās reizes melnais sainis tā arī karājas blakus sīpoliem.

Šodien vecaimātei ir labs noskaņojums. Viņa ātri izkurināja krāsni, aiztaisīja ciet aizšautni, lai velti nesildītu debesis, izslaucīja istabu, sadzina zem krāsns vistas, bet pēc tam diezin kā uz kādiem svētkiem iedeva man ar Gližku pa saujai ķirbju sēklu. Pārējās atkal kaut kur noglabāja. Tās stādīšanai.

Gližka neprot lobīt sēkliņas. Viņš tās ēd ar visu čaumalu. Vecāmāte viņam loba ar vecajiem, samelnējušajiem nagiem: aplauza maliņas, veikli atver baltos sāniņus un noliek sēkliņu uz spilvena.

—   Zosulēns, — viņa saka.

Sēkliņas no tiesas līdzīgas maziem zosulēniem — iezaļganas, garenas un ar knābīti. Gližka ņem zosulēnu no spilvena un — mutē. Labi, ka vecaimātei nav zobu — pati nevienu neapēd.

Priekšnamā kāds nodauzīja zābakus, nočīkstināja durvis, un istabā ievēlās balts salta gaisa mākonītis. Ņaumika sasita kopā cimdus, paberzēja ar tiem koši sarkanās ausis un sacīja:

—   Ir nu gan sals. Svilina….

—   Svilina, — vecāmāte atsaucās, ņipri nošļūkdama no krāsns. — Svilina, bet no deguna pilina.

Pie sliekšņa aiz Ņaumikas mīņājās divi vācieši. Viņi ir saliekušies kūkumā, sazilējuši, vienam no viņiem patiešām no deguna pil. Mazliet paklaudzinājuši ar papēžiem, vācieši piegāja pie krāsns un pastiepa rokas pret aizliklni.

—   Auksts, — vecaimātei sacīja tas, kuram no deguna pilēja, kad viņa pagājās pretī.

Vecāmāte viņiem paskaidroja, kāpēc tas tā ir.

—   Tā jau jums nav Pēterdiena. Pēterdienā nav maizes, ziemas dienā nav siltuma.

—   Nu, pietiek, — Ņaumika viņu rupji pārtrauca. Viņš

staigā pa istabu labos velteņos, garu miecētas ādas ka žoku mugurā, plecā šautene ar laidni uz augšu. Zem viņa smagajiem soļiem čīkst grīdas dēļi.

—       Ienākusi pavēle savākt vācu karaspēka vajadzībām siltu apģērbu. Ja gribat, lai boļševiki neatgriežas, jāpalīdz Vācijai, — viņš paziņoja un izvilka no kabatas nosmulētu skolēnu burtnīcu.

—       Sircovi? — viņš bargi jautāja un, apslapinājis ar siekalām zīmuli, ņēmās kaut ko skribelēt uz papīra sarkaniem, stīviem pirkstiem.

—       Ar ko tad lai es palīdzu tai Vācijai? — vecāmāte brīnījās. — Ja nu vienīgi brunčus varu atdot… Tad vēl svārki ir. — Viņa parādīja policistam lāpītu un pārlāpītu vateni.

Ņaumika saviebās, it kā būtu apēdis kaut ko skābu.

—       Es jau zinu. Visiem viena un tā pati dziesma, bet kažokus un velteņus noglabājuši. Mēs tūdaļ pat apskatīsimies …

—       Aukšts, — sarunā iejaucās vācietis. Viņš parādīja vecaimātei uz aizsalušo logu un paskaidroja:

—   Es ist kalt1 … Br-r-r!

Un parādīja, kā viņam sals kniebj kaulos.

—       Kāpēc tad jūsu Hitlers nedeva jums kažokus? — vecāmāte pajautāja. — Vai tad viņš nezināja, uz kurieni sūta?

Izdzirduši vārdu «Hitlers» vācieši saausījās un jautājoši paskatījās uz Ņaumiku, ko tas sacīs.

Bet Ņaumika paskatījās caur pieri un norūca:

—   Pievaldi mēli, vecā ragana …

Un ķērās pie lietas. Lādē viņš visu sagrieza ar kājām gaisā. Nekādu kažoku tur, protams, nebija. Sajauca mātes gultu, paskatījās zem tās un rāpās pie mums ar Gližku uz krāsns.

—       Tur ir slims bērns. — Vecāmāte metās ceļā. Ņaumika atgrūda viņu malā kā sausu smilgu.

—   Mēs jau jūs pazīstam …

Un novilka man nost kažociņu.

Tas jau nu nebija diez kāds labais kažoks. To man pāršuva no tēva vecā kažoka. Tur bija vairāki ielāpi, bija arī pāris trīs caurumu. Rudmatainais Ņaumika grozīja rokās apģērba gabalu, it kā viņš nepievāktu tāpat vien, bet pirktu tirgū un baidītos pārmaksāt.

—       Schwach1 … — stāvēdams pie krāsns, sacīja viens no vāciešiem. — Sehr schwach.

—       Es jau arī saku, — vecāmāte viņam priecīgi piebalsoja, — šuves tik tikko turas kopā … Un tas vēl bāreņa. Grēks ņemt…

—       Bet mēs par grēkiem nospļaujamies. — Greizi pasmējās Ņaumika un nometa kažociņu uz grīdas.

—       Gūt, — viņš uzmundrināja vāciešus. — Var pašūt cimdus.

Un parādīja uz saviem aitādas cimdiem.

Piepeši vecāmāte izbailēs ievaidējās un metās pie krāsns. Tur Ņaumika raisīja vaļā viņas melno saini.

—       Ko tu dari, maita! — vecā sieva kunkstēja. — Mirstamai stundai glabāju…

No spēcīga grūdiena krūtīs viņa atstreipuļoja līdz istabas vidum un atkal kā vanags ieķērās Ņaumikam kažokā.

—       Neaiztiec, Avdejič! Nedari pāri vecam cilvēkam. Dievs tevi sodīs! Ko man zārkā ģērbs mugurā?…

Šoreiz vecāmāte atlidoja vēl tālāk, apgāza solu. Noklaudzēja pret grīdu krūze un saplīsa gabalos.

Vācieši stāvēja tajā pašā vietā un ar ziņkāri novēroja šo nevienlīdzīgo cīņu. Gližka no bailēm aizslēpās aiz dūmvada, bet es gribēju līst zemē no krāsns, aizstāvēt veco-

māti, bet noslīdēju no krāsns mūrīša un sasitu deniņus pret gultas metāla galu.

Atjēdzos atkal krāsnsaugšā. Atvēru acis — guļu pārklāts ar salmiem, paskatījos uz kārtiņu — saiņa nav, tikai sīpolu virtene. Man līdzās saraudātā vecāsmātes seja.

—       Esi gan tu muļķītis, — viņa man maigi pārmeta.

—  Vai nu tā var? Tev taču jāguļ…

—       Paņēma? — es jautāju, lai gan arī tā viss bija skaidrs.

Vecaimātei acis pieplūda asarām. Viņa skaļi nošņaucās priekšautā un nopūtās.

—       Lai viņus pašus tā paņemtu ciet un nelaistu vairs vaļā!

Man žēl kažociņa, žēl arī vecāsmātes saiņa: lakats bija tik skaists! Tikai, ja tā labi padomā, ir arī par ko priecāties. Vācieši salst, tā viņiem arī vajaga. Viņiem klājas krietni plāni, ja reiz Vācijai ievajadzējās mana kažociņa.

Arī vecāmāte droši vien tagad negrasīsies tik bieži mirt. Pūra nav — jāgādā jauns.

Taču viņa gan laikam domā citādi. Augu dienu staigā pagalam apjukusi. Pie kā tikai ķeras — viss krīt no rokām ārā. Visu laiku tikai nopūšas un vaimanā. Vienīgi uz vakarpusi vecāmāte mazliet nomierinājās. Sakapāja govij salmus, sanesa ūdeni, bet pēc tam apsēdās pie sliekšņa uz sola, salika rokas klēpi un nopūtās:

—       Neko tu šiem nepadarīsi. Kādai vajadzībai es to visu glabāju — lai tādai tiek viņiem …

To viņa sacīja par savu pūru.

22.    vĀcieŠu jociŅi

Kad ziema satiekas ar vasaru — to sauc par sveču dienu. Tā mums sacīja vecāmāte. Šajā dienā vajadzīgs, lai gailis padzertos palāšu ūdeni. Tad būs labi. Tad pirms kaut kādiem tur svētkiem vērsis saēdīsies zāli. Tiesa, vērša mums nav, toties ir govs. Tai arī garšo zāle.

Logi jau ir atkusuši, nometuši pinkaino sniega kažoku, un istabā iespid spoža saule. Tās stari ielūkojas ari spaini ar ūdeni, un pa griestiem skraidelē tramīgi zaķēni.

Gližka kopš paša rīta pieplacis pie rūts. Viņam briesmīgi gribas redzēt, vai gailis padzersies palāšu ūdeni vai ne. Viņam ziema pagalam apnikusi.

Arī man apnikusi ziema. Pēc slimošanas es ilgi vārtījos pa krāsnsaugšu, bet vēlāk, kad biju mazliet atlabis, nevarēju iziet laukā — nebija ko uzvilkt kājās. Kažociņu pievāca Ņaumika Vācijas vajadzībām. Tiesa, Vācija dabūja pigu, nevis kažociņu. To salāpīja, uzšuva virsū drēbi. Tagad tas ir mugurā Rudajam, Ņaumikas izdzimtenim, kad viņš slido. Bet Pūce greznojas ar vecāsmātes lakatu. Stāsta, svētdien bijusi baznīcā: virsū siltais lakats, bet apakšā — dzīparotais.

Es arī tupu Gližkam blakus un ar sajūsmu skatos uz ielu. Tur zvirbuļi priecājas par siltumu, lēkā, jautri čivina: dzīvs! dzīvs! Kaut man tik vien rūpju būtu!

Pagriezusi pret sauli sānus, sildās govs. No labpatikas tā samiedz acis un kaut ko gremo. Atkusušajos mēslos kašņājas mūsu trīs vistas, ko vācieši vēl nav apēduši, un gailis. Viņam droši vien sāp melnā apsalusī sekste, bet viņš izturas kā pāvs, pastaigājas cienīgi kā policists un vienā laidā paceļ balsi uz vistām, visu laiku viņām piesienas. Tikai aiziet padzerties palāšu ūdeni viņam nenāk ne prātā.

Toties padzērās raibīte.

—   Vecmamm, ja vista? — Gližka sauc no loga.

Vecāmāte sēž pagrabā un pārlasa kartupeļus. Dzirdot

brāļa balsi, viņa pabāza laukā zirnekļa tīkliem aplipušo galvu.

—   Ko dara vista?

—   Ja vista padzelas, vai vēlsis zāli ēdīs?

Vecāmāte brīdi padomāja, tad pārliecinātā balsī sacīja:

—   Ēdīs!

Un atkal pazuda zem grīdas. Viņai nav daudz laika ar

mums kult tukšus salmus — jāpārlasa kartupeļi: kuri ēšanai, kuri stādīšanai.

Zem gultas pa grīdas spraugu izspraucies gaismā bāls asns. Tas aug jau sen. Vispirms parādījās zilgans galiņš, spēcīgs un piebriedis, pilns dzīves prieka, ko viņam devusi kartupeļu māmiņa, pilns cerību, ka laidīs zemē saknes, ka viņu aplaistīs silts lietus, ka pār viņu spīdēs saule. Taču asns bija pārsteidzies. Pār viņu nav debesu, bet tikai gultas dēļi ar zirnekļu tīkliem, nelīst lietus, bet pieturas sasmacis, sauss gaiss, nav arī saules. Asns negrib ar to samierināties, tas aug un aug, par spīti liktenim. Taču liktenim ir lielāka vara pār to. Asns izstīdzēja un nobālēja, kļuva vārgs un apvīta — kartupelim pietrūka sulas. Ja ne šodien, tad rīt viņu sameklēs vecāsmātes roka, noraus trauslo stiebru, baltās, mīkstās saknītes. Kartupeli ieliks čuguna podā un izvārīs, bet asnu izmetīs mēslainē…

Pa ziemu mēs ar Gližku arī esam paaugušies, tāpat kā asns. Gližka kļuvis vājš, seja zaļganbāla, pleci smaili, arī lāpstiņas asi izspiedušās. Bet man, pēc vecāsmātes domām, tik tikko dzīvība turas iekšā. Posts un slimība nevienu nepadara skaistāku.

Šodien laukā pavasaris skandina lāstekas jumta malā, saule žilbina acis, un vecāmāte atļāva iziet uz mazu brītiņu pagalmā. Es uzģērbu viņas jaku, izspruku uz ielas un aizskrēju pie Saņkas. Mēs neesam redzējušies kopš pagājušās nedēļas. Tad Saņka bija atnācis mani apciemot un atnesis veselu klēpi jaunumu.

Saņkas mājā jau mēnesi dzīvo trīs vācieši. Vecomāti, māti un pašu Saņku viņi izdzinuši piebūvē, bet istabā iestiepuši kaut kādas kastes ar radiolampām. Pagalmā vācieši uzslējuši garu kārti un tai pašā galā piestiprinājuši stiepli un kaut kādu stīpu. Stieples otru galu ievilkuši istabā.

—   Tas taču ir radio, — es aptvēru.

Tagad vācieši, uzlikuši austiņas, pēc kārtas dežurē pie

?

vislielākās kastes, virs kuras uzstādīta kaut kāda baiga ierīce, kas izskatās pēc rāmja no resnas metāla stieples. Vācietis lēnām groza šo rāmi gan uz vienu pusi, gan otru, bet kaste pīkst, it kā tā būtu piebāzta pilna ar žurkām un pelēm. Šos pīkstienus vācietis tad ari klausās un nez ko ieraksta burtnīcā.

Saņka visu to redzējis pats savām acīm pa durvju spraugu, un viņš domā, ka tas ir tas daikts, ar ko atrod, no kurienes partizāni runā pa radio. Tā saka arī lielākie puikas. Piemēram, Kosciks Busļiks no septītās klases. Vēl vairāk — Saņka man parādīja melnu, laikam pārdegušu radiolampu. Tiesa, viņš apzvērēja, ka lampa ir vesela un viņš to nočiepis fašistiem no paša degungala.

Tagad mēs ar draugu sēžam virtuvē pie mūrīša un pa atvērtām durvīm noskatāmies, kas notiek goda istabā. Patiešām, Saņka neko nav izdomājis. Kaste pīkst, lampiņas mirkšķinās, bet gardegunis vācietis gludi nolaizītiem matiem, bez mundiera, apakškreklu mugurā smēķē cigaretes un groza rāmi.

—  Tas ir Rauls, — čukstus Saņka mani iepazīstināja ar vācieti.

Otrs, briļļains, resns, ar nokareniem, trekniem vaigiem, nosēdies pie galda un ēd pusdienas. Uz galda speķa gabals, kāds desmits olu un klaips vāciešu maizes, kas ietīts caurspīdīgā papīrā.

—   Bet tas ir Pauls, — Saņka stādīja priekšā resno. — Ed kā govs un ir jautrs, maita! Vienmēr dzen jokus.

Ar piebāztu muti Pauls kā runcis murrā pie sevis dziesmiņu un pamirkšķina mums. Patiešām, jautrs cilvēks. Viņš paņem no galda olu, atsit vienu un ielej mutē.

—   Opā!

Turklāt viņš atkal pamirkšķina mums ar mazu, aizpampušu ačeli, atsit otru olu un atkal:

—   Opā!

Man liekas — viņš pat aizmirsa nokost maizi. Vai tad tā ēd olas? Mēs ar Saņku, ja gadās, pie vienas pašas olas

varam notiesāt pa maizes rikai. Varam ēst pat maizi bez olas. Tikai vecāmāte dod ar mēru. Aptuveni aprēķina, nogriež, cik pieēst klāt borščam, un vairāk nemēģini lūgt.

Bet Pauls:

—   Opā!

No krāsns nolēca slinkais Saņkas runcis. Tas izstaipījās, nožāvājās ar platu muti un, saslējis asti kā izsaukuma zīmi, devās pie Paula. Pāris reižu apgājis apkārt galdam, runcis it kā negribīgi ieņaudējās un sāka glausties pie vācieša zābakiem, Pauls neatgrūda runci, bet paskatījās zem galda un pasmaidīja.

—   O! — Viņš nopriecājās. — Krievu kaķis. Guten Tag! Krievu kaķis grib ēst?

Un viņš nometa uz grīdas gabaliņu speķa. Saņka nopūtās. Viņiem ar ēšanu pavisam slikti. Mums vismaz pietiks kartupeļu līdz skābeņu laikam, bet Marfeškas tante jau tagad staigā pie radiniekiem: kāds iedod pusspaini miežu, kāds pudu kartupeju. Viņa tagad nešuj. Vācieši neatļauj. Viņi nevar dzirdēt, ko pīpina austiņās, ja virtuvē klab šujmašīna.

—   Kaut viņu tārpi apēstu, — Saņka sacīja vai nu par vācieti, vai par runci un nopūtās. Mātes nav mājās, un, kad būs pusdienas, vēl nav zināms.

—   Re, parazīts, ēd gan. — Es pamāju uz runča pusi.

—   Briesmīgi gan vajadzīgs viņu smirdīgais speķis! — Saņka lepni atbildēja un pat saviebās.

Bet runcim kā pīlei ūdens: ēd ar pilnu muti un no labpatikas tikai murrā. Pieēdies Pauls atgāžas pret atzveltni, gardi atraugājas, skatās, ko dara runcis, ko mēs, kūpina cigareti un visu laiku smaida. Laikam prātā kaut kas smieklīgs.

Pēdīgi runcis saldi aplaizījās, apošņāja grīdu, vēl mazliet pasēdēja un, sapratis, ka vairāk nekā neizsēdēs, gribēja doties uz krāsni. Taču Pauls tik vienkārši nedomāja viņu palaist. Viņš bija nolēmis izrādīt savu viesmīlību līdz galam.

—   Krievu kaķis labs ēst. Krievu kaķis dot ain cigareti

Un sākas traks jandāliņš. Runcis raujas laukā, žēli ņaud,

bet resnais Pauls smejas pilnā kaklā, bāž tam zobos cigareti un mirkšķina mums ar aci. Sak, skatieties, kas es esmu par jokdari!

Beigu beigās nolaizītais Rauls, kurš ar austiņām sēdēja pie kastes, neizturēja, kaut ko nikni noburkšķēja un parādīja uz aparātu. Acīm redzot, trokšņa dēļ viņš lāgā nesadzirdēja, ko kaste pīkst.

Pauls izgāja virtuvē un atkal bāž runcim cigareti. Tas visādi izlokās, griež projām purnu un negrib smēķēt. Beidzot pamanījās un saskrāpēja vācietim roku.

Pauls mitējās smieties. Viņa acīs uzzibsnīja ļaunas uguntiņas. Taču tikai uz vienu mirkli — uzzibsnīja un nodzisa. Viņa biezās, taukainās lūpas atkal izplūda smaidā. Fašists pamirkšķināja mums ar Saņku un sacīja tā kā pa jokam, tā kā nopietni:

—   Krievu kaķis ist partizan …

Runcis ievēkšķējās, it kā viņam dzīvam dīrātu nost ādu. Tad izrāvās pēdējiem spēkiem, vēlreiz ieskrāpēja vācietim rokā un kā zibens aizšāvās aiz dūmvada: Pauls bija piegrūdis degošu cigareti pie deguna.

—   Partizan kaput! — fašists pēc visa tā mums paziņoja un, apskatīdams savu roku, gāja uz goda istabu. Bet šeit, pie krāsns, palika tikai nepatīkamā apsvilušas runča vilnas smaka.

Man jau vajadzēja atgriezties mājās, taču es briesmīgi gribēju zināt, kas notiks tālāk, kādus trikus vēl taisīs Pauls. Pēc visa spriežot, izdarības ar runci nebija beigušās. Svilpodams kādu dziesmiņu, Pauls piegāja pie kastes un sāka cilāt tievas, daudzkrāsainas stieplītes, aukliņas, izmēģināt ar rokām, vai tās izturīgas. Mēs ar Saņku uztraukti saskatījāmies. Ko viņš domā darīt? Grib runci sasiet, bet varbūt… pakārt?

Tobrīd nolaizītais vācietis noņēma austiņas un pasauca Paulu. Viņš bikstīja ar pirkstu savā rokas pulkstenī un

kaut ko sacīja. Pauls parādīja uz savu pulksteni un runāja pretī. Viņi sāka strīdēties. Kaut kur uzradās trešais vācietis, samiegojies un nikns. Nožāvājies tā, ka mutē kaut kas nokrikstēja, viņš rupji uzbrēca Paulam un Raulam, un tie kā nogrēkojušies puikas vainīgi apklusa, nostiepuši rokas gar sāniem.

■— Kurts, — Saņka man paskaidroja. — Uh, ir nu gan negants, kā vilkusuns!

Viņa izskatā tiešām kaut kas ir no vilkusuņa. īpaši apakšžoklis. Man ienāca prātā, ka tas svērs vismaz kādu puspudu. No sava smaguma tas nokarājas uz leju, un, lai aizvērtu muti, vilkusunim droši vien jāpieliek krietni daudz spēka.

Izlamājies Kurts, vilkusuns, uzģērba mundieri, un abi ar nolaizīto izgāja no istabas. Pa cejam nopētīja mūs ar Saņku, taču nekā neteica.

—   Uz medībām, — Saņka pārliecinoši paziņoja. — Katru dienu staigā pa mājām. Kamēr nesavāks pilnu bruņu cepuri ar olām, tikām neatgriezīsies.

Pie aparatūras palika Pauls viens pats. Taču nebija vēl paguvušas aizvērties durvis, kad viņš arī nometa aus-, tiņas un devās laukā. Te Saņka paraustīja mani aiz piedurknes un ierosināja:

—   Ejam paskatīties.

Saņka te kā saimnieks — knikšķina aparātam kaut kādas podziņas. Knikš — lampiņas nodzisa, knikš — iedegās.

—   Tās tur ir baterijas. Pieliec pirkstu.

Es pieliku — mazliet paraustīja. Pēc tam Saņka paķēra austiņas, paklausījās pats un atjāva arī man. Neko nevar saprast — tikai pīpina.

Pie sienas uz statīva, kas sanaglots no dēļiem, trīs šautenes. Protams, arī tās jāapskata. Galu galā mūsu pienākums ir pazīt ienaidnieka ieročus — tas mums nenāks par ļaunu. Paņēmu pirmo šauteni, kura pagadījās pa rokai, un pagrozīju aizslēgu. Tā mugurpusē izbāzās laukā kaut kāds apaļš daikts. Pagriezu aizslēga kloķi vietā, bet

daikts tā ari palika, nelīda atpakaļ. Nu, tagad ir cauri, tagad mums kaput. Mēģinājām iestumt daiktu ar pirkstiem — neizdevās, nekustas.

—   Jānospiež gailis, — es sacīju Saņkam.

—   Ja nu tur ir patrona? — viņš izbijās.

Ja tur ir patrona — norībēs šāviens. Tad mums varklāties pavisam plāni.

Varbūt mēs kaut kā būtu izkļuvuši no grūtā stāvokļa, varbūt arī mēs kaut kā būtu atstūmuši šo apaļo daiktu, taču tobrīd iečīkstējās lievenis. Mūs kā govs ar mēli aizlaizīja no istabas.

Atveras durvis, bet mēs ar Saņku atkal sēžam uz mūrīša, un mums ir visnevainīgākais izskats.

Ja Pauls būtu paskatījies uz mums, viņš ieraudzītu vislēnprātīgākos cilvēkus, kuriem nav nekādas daļas gar visādām tur šautenēm, kuriem nenāk ne prātā doties pie partizāniem. Taču viņš pat galvu nepagrieza uz mūsu pusi. Zem viņa smagā rumpja žēlabaini iečīkstējās grīda. Pauls pieiet pie statīva, paņem to pašu šauteni, kuru mēs ar Saņku tikko bijām aplūkojuši, tēmē uz mūsu pusi un nesteigdamies nāk pie mūrīša. Viņš uVbjas manī ar šaurām, taukos iegrimušām acīm, bet pa treknajiem vaigiem nikni kustas puni. Es nenovēršu skatienu no viņa ļaunajām acīm un domāju: vai atkal joko vai ne? Stobra melnais caurums nāk arvien tuvāk un tuvāk. Uz gaiļa resns pirksts, pirkstā balts, spīdīgs gredzens. Tūlīt pirksts nodrebēs un šis dzelzs gabals izspļaus uz mani uguni. Mēs ar Saņku esam kā pielipuši pie siltajiem ķieģeļiem, sēžam, neelpojam.

Vācietis pieliek šauteni man pie deguna, stāv un klusē. Klusēju arī es, skatos kā velns uz krupi. Un piepeši:

—   Būkš!

Tas nebija šāviens. Pauls no visa spēka bija spalgi iekliedzies. Es palēcos kā ar verdošu ūdeni apliets, bet Pauls gandrīz rāpo pa zemi.

—   Ha-ha-ha-ha!

Resnais vēders kratījās.

—   Hi-hi-hi-hi!

Seja kļuva sarkana kā biete. Vaigi pieplūda asinīm.

—   Aha-ha-ha-har!

No smiekliem izsprāga asaras.

—   Hi-hi-hi-hi!

Saņka bija teicis taisnību — jautrs, maita, viņam tikai joki prātā. Saņka sēž līdzās bāls kā audekls, bet viņam uz deguna izspiedušās sviedru lāsītes. Acīm redzot, arī es neizskatos pārāk varonīgs, tāpēc vācietis nekādi nevar rimties.

—   Oho-ho-ho-ho!

Kad Pauls mazliet bija nomierinājies, viņš sāka lasīt mums morāli:

—       Krievu knabe 1 niks labs. Krievu knabe ist partizan. Partizan — būkš!

…Eju mājās un domāju par to, ko redzēju un pārdzīvoju Saņkas mājās. Protams, šis Pauls ir mazliet ķerts, kā mēdz sacīt, dabūjis gar stūri ar maisu, bet maisā bijis cirvis. Pat ēst neprot kā cilvēks: ielej mutē veselu olu un aizmirst maizi piekost klāt.

Saņkas runci Pauls tomēr pakāra. Nākamajā dienā viņš paņēma smalku, lokanu stiepli, uztaisīja cilpu un nožņaudza «krievu kaķi» pie ceriņkrūma zara loga priekšā. Visiem trim radistiem bija ļoti jautri.

Runcis, sašķiebis galvu uz sāniem, rādīdams smalkos asos zobus, visu dienu šūpojās aukstajā vējā.

23.    «ko es DARĪŠU AR TAVU CURIKU?»

Reiz pavasarī, kad no laukiem jau bija aizplūdis ūdens, bet no rita pagalmā vēl čirkstēja zem kājām reto peļķīšu plānais ledus, mūsu mājās apmetās divi vācieši vedēji. Viņi iebrauca pagalmā ar pajūgu, izjūdza zirgus un sāka

rīkoties ka saimnieki. Viens no viņiem uzlīda uz bēniņiem, atrada vistu perēkli, un istabā sāka čurkstēt olu kultenis.

Mēs ar Gližku tupam uz krāsns, skatāmies gar dūmvadu un domājam: vai tiešām viņiem būs pa spēkam visu apēst? Bija pa spēkam.

—   Kaut viņi pālsplāgtu, — mans brālis par to sacīja un nopūties likās gulēt.

Taču Gližkas lāsti nelīdzēja. Vācieši nepārsprāga. No rīta viņi vēl nogrieza galvu mūsu raibajai vistai, izcepa to, apēda un tikai pēc tam posās ceļā. Viens nes ārā no istabas savas mantas— šineļus, bruņu cepures, gāzmasku kārbas, bet otrs jūdz zirgus.

Kad pajūgs izbrauca aiz vārtiem, vecāmāte atviegloti nopūtās un aizsūtīja viņiem līdzi savu «kaut jūs sabrauktu …» un, nošķindinājusi spaini, devās uz aku. Mēs ar Gližku norāpāmies no krāsns un sākām šņakarēt pa istabu: varbūt vācieši kaut ko aizmirsuši. Taču daudz neko aizmirsuši nebija — tikai tukšu cigarešu paciņu un saņurcītu vāciešu avīzi. Avīzē bija ievietots Hitlera fotoattēls. Viņš sprauda kareivim pie krūtīm krustu. Paciņu es atdevu Gližkam, bet sev paturēju no tās tikai balto, spīdīgo papīriņu. Avīzi pagrozījām, pagrozījām — nekā nevar saprast — un nometām plītspriekšā.

Drīz vien atsteidzās mājās vecāmāte, apjukusi, noraudājusies un nikna.

—   Kur ir spainis? — es jautāju.

—   Liecies vismaz tu mierā! — viņa piktojas. — Spainis aizbrauca.

—   Uz kurieni aizbrauca? — Gližka interesējās.

—   Varbūt uz Vāciju, varbūt vēl kur citur. — Vecāmāte izpleš rokas un baras pati uz sevi: — Kā nu tā varēja ar mani, vecu muļķi, notikt. Smadzenes izžuvušas.

Lūk, kas bija noticis pie akas. Tikko vecāmāte bija iesmēlusi ūdeni, tā piebraukuši mūsu pārnakšņotāji. Viens no viņiem nolēcis no vezuma un pie vecāsmātes.

—   Gib!1

Izrāvis spaini no rokām un aiznesis zirgam. Ērzelis iztukšojis pilno spaini vienā rāvienā. Vecāmāte iesmēlusi vēlreiz. Bet vācietis atkal.

—   Gib!

Otrs vilcējs ari nodzēries ar baudu un nošņirkstinājis zobus. Pēc tam vācietis uzmetis spaini vezumā un savicinājis grožus. Vecāmāte sākumā apjukusi. Viņa bija pārsteigta par tādu nekaunību un nezināja, ko darīt, bet, kad atguvās, skrēja pakaļ.

—   Kungs, bet spainis?

Vācietis smejas.

—        Spaini, es tev saku, atdod, — vecā sieva nerimstas un pastiepj roku uz vezuma pusi. Vācietis kļūst dusmīgs.

—   Zurьck!

Vecāmāte neatstājas. Viņa nevar saprast, ko šis kungs kliedz. Viņai žēl spaiņa. Tas ir gandrīz pavisam jauns, cinkots, pirms paša kara nopirka ciema veikalā. Tagad tādu dienas laikā ar uguni nesameklēsi, ne par kādu naudu nenopirksi.

—       Atdod, maita, spaini! — viņa neatlaidīgi pieprasa, bet vācietis savu:

—   Zurьck!

Tad arī vecāmāte kļuva ne pa jokam nikna.

—        Ko es darīšu ar tavu curiku? Tu man, grēka pagale, spaini atdod!

Vācietim bija apnicis kliegt, viņš noņēma no kakla automātu.

—        Kaut tu tajā spainī noslīktu, mērgli! — vecāmāte nosauca pakaļ ratiem un devās mājās. Tagad sēž un bēdājas: ļ

—       Muļķe kas muļķe! Vajadzēja vismaz to curiku paņemt, kamēr deva. Tagad nu nav ne spaiņa, ne curika.

Es skaidroju vecaimātei kā prazdams, ko nozīmē tas

pats curiks. Kad vācietis kliedz «curik», tad vairs mušas neķer, bet rauc, kamēr āda vesela. Viņiem prāta pietiks: norībinās tikai — un cauri ar tevi būs. Vecāmāte mazliet apjuka, tomēr atrada sev attaisnojumu.

—   Velns tikai viņus var saprast, kad tie nerunā cilvēciskā mēlē, bet vervelē.

—   Kā tas il, kad velvelē? — Gližka grib izdibināt, un vecāmāte labprāt paskaidro:

—   Skaidrs, kā tas ir, mazdēliņ manu. Sanāk kopā un — ver-ver-ver, kā suņi.

Bet pati veikli ar lūškām izķer čuguna podu no krāsns un noliek to uz galda. Garšīgi smaržo b]odā nokāstais kartupeļu ūdens. Kopš tās dienas, kad aizlaida ciet govi, vecāmāte ūdeni vairs nelej bunduli, bet sagriež tajā sīpolus, un mēs ar karotēm strebjam šo viru kopā ar kartupeļiem. Nav jau nekāds kungu ēdiens, tomēr labāks nekā pliki- kartupeli vien.

Kamēr mēs no poda malām kasījām nost un ēdām smaržīgos, pasāļos piedeguma gabaliņus, vecāmāte izgāja priekšnamā un atgriezās no turienes ar. . . vācu granātu. Kā dzelts es pielēcu no galda.

—   Vecmamm, kas tas ir? Kur tu to ņēmi?

Viņa viltīgi paskatījās uz mani un, būdama pati ar sevi apmierināta, palielījās:

—   Ņēmu un noglabāju, kamēr viņi vistu trenkāja. Spainis tagad ir prom, vismaz lai šis daikts paliek. Būs laba stampiņa!

Nebiju paguvis vēl ne muti atplest, kad granāta jau bija noskalota ūdeni, apslaucīta ar dvieli un pāris reižu iegrūsta čuguna podā ar karstajiem kartupeļiem.

—   Tā taču ir granāta! — es iekliedzos, traukdamies pie galda, lai atņemtu stampiņu.

Vecāmāte ievaimanājās un atlēca vai līdz slieksnim. Viņa izskatījās satriekta, rokas burza notašķīto priekšautu, bet acis ar šausmām skatās uz galda pusi. Tur kūp

kartupeļi un no poda rēgojas laukā granātas koka kāts. Gližka palīdis zem galda un tur mirkšķina izbiedētās acis.

Es izrāvu granātu no poda un izskrēju laukā. Pie pelēkās metāla čaulas bija pielipušas kartupeļu biezputras piciņas. Aiz kūts es noslaucīju granātu salmos, noslēpu to pērno kartupeļu lakstu kaudzē, bet vecaimātei sacīju, ka esmu iemetis strautiņā.

—   Pareizi darīji, — viņa mani uzslavēja. — Tieši tā bija vajadzīgs noglabāt, lai neviens neatrastu. Tavu brīnumu, kas tikai pasaulē nenotiek: skatos — tāda glīta mantiņa, nu, domāju, būs laba, ko kartupeļus stampāt, bet, redz, kas izrādās! … — Vecāmāte arvien vēl nevar nomierināties.

Tajā pašā dienā granātu noglabāju citā vietā. Nu tā atradās uz bēniņiem Saņkas mājā kopā ar patronu kastīti.

Pateicoties vecāsmātes kļūdai, mēs ar Saņku tagad esam apbruņoti ievērojami labāk.

24.     BIKSES AR ĒRGLI

Ar to es domāju savas jaunās bikses. Taču vecajām biksēm būs apvainojoši, ja tās nepieminēšu ar labu vārdu. Tāpēc stāstīšu visu pēc kārtas.

Vecās bikses man nopirka tēvs, kad tās bija pavisam jaunas. Tas notika vēl pirms kara, Pirmā Maija svētku priekšvakarā. Visvairāk man patika kabatas: platas un dziļas. Šajās kabatās varēja ielikt pusvezumu visdažādāko skrūvju, vecu naglu, akmentiņu kaķenei un visvisādas citas vajadzīgas lietas.

Bikses man patika arī tāpēc, ka tās bija neparasti izturīgas. Tēvs prata izvēlēties drēbi. Viņš nepiegrieza īpašu vērību krāsai — lai tikai drēbe nenotraipītos —, toties izmēģināja, vai tā ir stipra. Stingra, netirkšķ — tas nozīmē, ka ir laba. Vienreiz es aizķēros ar biksēm uz žoga un karājos uz tā kādu pusstundu, kamēr vectēvs Mirons

noņēma. Un jūs domājat, ka bikses saplīsa? Nekas ar tām nenotika, tikai vīle atira.

Tiesa, nākamreiz, kad es uzķēros uz naglas, tās tomēr nenoturējās pretim. Taču Saņka pielāgoja caurumam kārtīgu ielāpu, un bikses iznāca labākas nekā jaunas.

Tomēr vecāmāte uzskata, ka pat tad, ja man būtu dzelzs bikses, tās neizturētu. Es laikam domājot, ka viņai ir pilna lāde ar drēbēm, ka viņa tūdaļ izņems man jaunas drēbes un sacīs:

«Še, Ivan, valkā!»

Bet, kur lai tās sadabū, par to man galva nesāpot.

Tikai veltīgi vecāmāte man pārmet: man sāp galva un kā vēl sāp! No vecajām veikalā pirktajām biksēm palikušas vienīgi labas atmiņas. Tām pat ielāps uz ielāpa uzlikts. Tās vairs tik tikko velk dzīvību, un tām spīd cauri kā sietam. Pagaidām vēl tā nekas, uz krāsnsaugšas var valstīties, bet vasarā nevarēs cilvēkiem acīs rādīties. Pašlaik tas ir pats galvenais šķērslis manā ceļā pie partizāniem. Bez biksēm, protams, nepieņems. Un kā lai nesāp galva par to?

Reiz vecāmāte pārnes mājās vāciešu maisu, izklāj to uz galda un aicina mani lejā no krāsns, kur es lasu grāmatu par vectevu Talašu:

—   Paraugies jele, manu puisīt!

Es skatos. Maiss ir jauns, biezs, izturīgs. Mazliet parupjš gan, tas tiesa, bet vācieši taču nevarēja zināt, ka tādam kungam kā es šūs no tā drēbes. Kur sadabūjusi šo maisu, vecāmāte nesaka. Uz visiem maniem jautājumiem viņa tikai vienu:

—   Kur ņēmu, tur arī paņēmu …

Taču beigu beigās neizturēja un paskaidroja daudz

sīkāk:

—   Aizskrēju uz Vāciju un nopirku!

No šī maisa iznāks labu labās bikses. Tikai melnais ērglis ar kāškrustu*man nav pa prātam. Vecaimātei arī tas nepatīk, bet ko tur var izdarīt? Viņa mēģināja to

nomazgāt, pat ar sārmu balināja, bet ērglis — kā bija, tā palika, tupēja, kā tupējis. Bikses ar vācu ērgli es nevalkāšu. Lai vecāmāte nemaz necer.

Vecāmāte aizvainoti sakniebj lūpas un dusmojas:

—   Neesi nekāds lielais činavnieks! Kad visi striķi trūks, novalkāsi…

Un tomēr viņa apsolīja izdarīt tā, lai ērglis pārāk nerēgotos acīs. Gan viņa tam vietu atradīs — vēl jo vairāk tāpēc, ka nemaz nav vajadzīgs, lai tas spīdētu pašā priekšā.

Mana vecāmāte ir taupīgs cilvēks. Viņa piegriež maisu tā, lai neviens gabaliņš veltīgi neietu zudumā. Drēbi tagad nopirkt nevar, bet uzaust nav no kā. Un kas tad man audīs? Kad apprecēšos, lai sieva auž.

Reiz pirms kara es redzēju pie ciema padomes matrozi ar baltu kreklu mugurā, beznaga cepuri ar lentītēm galvā, taču visvairāk mēs, puišeļi, apskaudām viņu, skatīdamies uz milzīgi platajām, melnajām biksēm. Tagad droši vien šis matrozis apskaustu manu bikšu platumu. Pirmajā reizē es pat tajās apmaldījos un iekāpu ar abām kājām vienā starā, pēc tam tomēr kaut kā izmudžinājos laukā.

Bikses sašūtas pamatīgi — ar rupjiem vaskotiem diegiem. Tiesa, dūrieni palieli un nevienādi, bet ko gan es varēju prasīt no vecas sievietes? Viņa taču nav mašīna. Labi, ka vēl tā sadiedza. Tas, ka bikses mazliet par lielu, nav nekāda nelaime. Man ar tām pietiks visu mūžu. Ar šīm biksēm kājās arī precēšos.

Vecāmāte pagrozīja, pagrozīja mani, kritiski aplūkoja savu roku darbu un apmierināta nosprieda:

—   Redzi nu, pavisam cits puika. Pēc cilvēka izskatās. Velc nost, piešūšu pogu.

Nē, patiešām, labas bikses, arī ērglis neduras acīs. Kad apsēžos, tas nemaz vairs nav redzams.

Sākumā puikas apsmēja manu ērgli. Bet Saņka piedevām nokritizēja vecāsmātes darbu: gan josta nav tā piešūta, gan kabata greiza. Saņka ir specs. Taču pama

zām manam jaunajam apģērba gabalam vairs nepievērsa uzmanību. Vienīgi man pielipa jauna iesauka — Matrozis.

Kādā svētdienā es, Saņka un Micjka Malahs sapulcējāmies uz ielas pie mūsu mājas, lai paspēlētu čižikus. Gližka maisās pa kājām, šņaukājas un pukojas:

—   Vienmēl jūs paši vien, paši vien, es alī glibu …

Mana kārta sist, bet Saņkam jāiet uz lauka tvert. Tiklīdz es biju krietni notēmējis iebliezt pa čižiku, kad kāda spēcīga roka sāpīgi satvēra mani aiz auss. Tā bija Ņaumikas roka. Viņš vienmēr uzrodas tur, kur viņu negaida, vienmēr lien tur, kur viņu neviens nesauc. Šodien viņam nav pat šautenes, tikai gumijas nūjiņa līdz. Sarkanā seja no labas ēšanas izblīdusi plata, jo plata. Acis piemiegtas, dzēlīgas un ļaunas.

—   Es vairs tā nedarīšu! — es iepinkšķējos, jo auss gandrīz vai notirkšķēja. Man likās — tā vairs tik tikko turas klāt: nupat, nupat notrūks.

Aiz auss viņš mani arī aizstiepa uz māju.

Vecāmāte pārbijās līdz nāvei. Viņa domā, ka esmu diezin ko pastrādājis. No manis, pusbāreņa, var visu sagaidīt, vienīgi, protams, labu ne.

—   Kas tad tas ir? — Policists draudīgi norāda uz manām jaunajām biksēm.

—   Bikses! — joprojām vēl nekā nesaprazdama, vecāmāte bailīgi atbild.

—s Bi-ikses! — Ņaumika ņirgādamies novelk caur zobiem. — Neizliecies par muļķi! Kur tu ņēmi armijas mantu, es prasu?

Nu vecāmāte visu saprata un sāka dievoties:

—  Lai mani zibens nosper še pat uz līdzenas vietas, Avdejič, no zaldāta izmainīju pret olām.

Ņaumika netic. Viņš palaida vaļā manu ausi un grasās sastādīt protokolu. Viņš labi zina, kādu gaisu mēs elpojam un kas mēs esam par cilvēkiem. Mēs tikai guļam un domājam, kā iedzīvoties vācu armijas īpašumā.

Boļševiku laikā mēs esam pārlieku izlaidušies, bet tagad mums pievilks grožus.

Vecāmāte steidzīgi iziet priekšnamā un atgriežas ar noputējušu pudeli zem priekšauta. Uz galda parādās jēlas olas un maizes dona.

—        Klausies, Avdejič, lai tas pratakals iet pie velna. Tu taču esi pašu cilvēks, padļubičietis, — vecāmāte lūdzas. — Ņem un paprasi, kam gribi, — nudien, iemainīju.

Ņaumika greizi paskatījās uz galdu, nedaudz paminstinājās, pēc tam izdzēra vienu glāzi — nokrekšķējās, izdzēra otru — atkal nokrekšķējās un tad tikai noticēja.

—       Pielūko, vecā ragana, — viņš sacīja jau daudz miermīlīgāk, — citu reizi tā cauri neies! Pratakols — un viss!

Pēc tam pagrieza mani ar muguru pret vecomāti un pajautāja:

—   Bet kas tas tāds ir?

—       Piķis viņu sazin, Avdejič. Skolā neesmu gājusi. Tā kā būtu uzzīmēts kāds putns, vai.

—       Es tev rādīšu — putns! — Policists atkal sāka ārdīties. — Kad uzšaušu pāris reižu — nāksi pie prāta. Tas ir vācu varas simbols!

Vecāmāte vainīgi iepleš rokas.

—   Skaties, lai tā vairs nebūtu!

Un izgāja no istabas.

Tad vecāmāte rāva vaļā:

—       Kaut tev dēlenes piezīstos, briesmekli! Taupīju arājam, bet šis ņēma un izpļumpāja, rudais suns tāds. Nu gan piesējās, sātans: īpašums, īpašums. Aizskrēju uz Vāciju un nopirku.

Pēc tam atkal sāka mani pētīt kā piemērīdama un raustīja plecus.

—          Hm, kāpēc gan tā būtu slikta vieta šitam pašam . zimbelam?

Taču bikses tomēr nokrāsoja. Pati izdomāja krāsu: sajauca sīpolu un alkšņu mizas un vēl kaut ko pielika

klāt. Visu to vārīja ilgu laiku, vārīja par jaunu, šķiebās no nepatīkamās smakas. Pēc tam paņēma manas bikses, iemeta tās podā un sacīja:

—   Lai dievs stāv tām klāt. ..

Bikses nokrāsojās sarkanbrūnas kā mūsu govs un pat ar tādiem pašiem plankumiem. Iesākumā, kad tās uzvilku, pat mūsu 2uks mani nepazina, pāris reižu ierējās, bet pēc tam ilgi ošņāja: nevarēja saprast, vai tas esmu es vai neesmu. Toties tagad var līst, kur gribi, nosmērēt ar māliem vai pelniem — neko nevar redzēt. Ja nu vienīgi iekuļas darvā, tad ir citādi.

25.      VAKARI PIE LECEJA UZ PAVIĻAS

Es vairs neesmu nekāds mazais, nevaru vairs augām dienām lāpīt slinkumu. Kad vecāmāte bija tik liela, viņa jau ganīja^ zosis un cūkas pie kaut kāda tur vecā Vugnača. Par to viņu ēdināja. Man arī nekas nenotiks, ja uzrakšu kādu dobi, ja palīdzēšu izravēt prosu, ja apkaplēšu kartupeļus, ja atnesīšu zāļu nastiņu, ja atstiepšu no purva maisu ar kūdru. To daru nevis Vugnača labā, bet pats savā labā. Sveši jau nenāks to darīt, un uz tēvu arī nav ko cerēt: varbūt viņš jau ir turpat, kur māte. Bet, kamēr vecāmāte ir dzīva, viņa neļaus man izaugt par sliņķi un dulburi. Ja viņa nomirst, tad es varu darīt, kas man tīk, tad varu kaut vai lauzt sev sprandu. Ek, ir . nu gan apnicīgi to klausīties katru dienu!

Toties vakarā esmu brīvs kā putns. Laukā ir silts un sauss. Var skraidīt un bradāt pa strautiņu, cik sirds vēlas. Vienīgais ļaunums — dzērvju zābaki. īpaši tad, ja izkāpj no ūdens un pūš vējš. Āda sasprēgā, un kājas no vienas vietas noklātas sažuvušiem asins pilieniņiem kā magoņsēkliņām. Tad kājām nevar ne pieskarties. Un, ja vecāmāte vakarā ieziež tās ar siltu pienu, briesmīgāku katorgu

nevar izdomāt. Tad gan lēkāsi, gan raudāsi, gan piesauksi visus svētos, lai tie stāv klat.

Tiesa gan, kājas ieziedīs, ja tev būs izkritusi kāda skrūvīte un tu pārvilksies mājās tieši tobrīd, kad slauc govi.

Neesmu tāds muļķis, lai tīšuprāt bāztu galvu cilpā. Man jau arī nemaz nav laika. Arī Saņkam, Micjkam Mongolim un Koļam Burecam — Drosmīgajam Zaķim nav laika. Vakaros mēs visi slamstāmies pie Lēcēja paviļas.

Ap šo laiku tur sapulcējas par mums vecāki puiši, kuri jau dejo ar meitenēm polku, krakovjaku un serbieti. Busļiku Koscja, kurš pirms kara bija septītajā klasē, strinkšķina balalaiku, bet brūtgāni un jaunkundzes uz ceļa smalsta ar basām kājām putekļus. Mēs tikai lodājam dejotājiem pa vidu, sviežam meičām ar maijvabolēm, un par to mēs atliku likām dabūjam no viņām belzienus, bet no brūtgāniem — pa kaklu.

Uz nogludinātajiem baļķiem, kas sakrauti pie žoga, cik es atceros, cienīgi sasēžas tantes un jaunavas. Te visas izrīko pati Lēcējiene. Viņas .balss neapklust ne uz brīdi. Tra-ta-ta-ta, tra-ta-ta-ta — spēj tikai klausīties. Tajā pašā laikā Lēcēj iene pagūst aši kā mašīna šķīt melnās saulespuķu sēkliņas. Viņa nevar iztikt bez sēkliņām, tāpat kā viņas vīrs bez tabakas. Tas jau kļuvis par parunu: «Ak jūs manas dūdiņas, man par katru cenu jātiek pilsētā — sēkliņas beigušās.»

Tā arī visi saka: svarīgas darīšanas, tāpat kā Lēcējienei pilsētā.

Sievietēm valodas ir skumīgas.

—   Ak jūs manas dūdiņas, vai esat dzirdējušas — Ņinka Padroba atsūtījusi no Vācijas vēstuli!

Šopavasar vācieši bija aizdzinuši uz Vāciju kādus divdesmit puišus un meitas. Visā ciemā vaimanāja, kā mironi apraudot. Kurš bija pamanījies dabūt kādu kaiti vai vainu, tas palika, bet pārējos pēc Ņaumikas saraksta aizdzina konvoja pavadībā.

—   Ko tad viņa raksta? — sievietes interesējas. Apklusām ari mēs, puikas. Tomēr gribas zināt, kā tur Vācijā klājas.

—   Viņa jau raksta labi. — Lēcējiene nopūšas. — Bet pieraksta klāt tā, ka māte ar tēvu veselu nedēļu raud vienā raudāšanā. Dzīvoju, tā sakot, ļaunu dienu nepazīdama. Man, sak, ne sapņos nebija rādījies, ka cilvēki tā var dzīvot, bet klāt pieraksta tā: drīz satikšu savu īsto brāli.

Sievas klausās, nopūšas, bet daža laba jau asarās — notrauc ar lakata stūri. Ņinkas brālis bija zemessargs, vāciešu lode noguldīja viņu skābbarības bedrē. Tas nozīmē, ka Ņinka viņu satiks tajā saulē. Un vēl tikai vakar mēs ar puikām ciema valdē apskatījām vāciešu plakātus. Fotouzņēmumā kā uz lieldienām saposta skaistule apaļu seju. Viņa ar mašīnīti griež maizi un priecīgi smaida. Bet apakšā uzrakstīts: «Es strādāju pie frau Svarckopfas. Man ir viegls darbs, labs ēdiens un liela izpeļņa. Brauciet strādāt uz Vāciju.»

—   Bet Scjopka Ladimiravs, — Lēcējiene klāsta, — laikam nomirs, dūdiņas manas.

—   Ko tad viņš tādu iedzēris?

—   Labi ļaudis devuši padomu tabaku nomērcēt. Sak, kamēr ņem uz Vāciju, tikām pavārtīsies, bet pēc tam jau atlabsi.

—   Šo tad vismaz pašu zemītē apglabās.

Mēs ar Saņku neesam mazie, mēs saprotam, ka par tādu dzīvi, kāda attēlota ciema vaklē, cilvēki neraud vienā raudāšanā un tabakas uzlievi nedzer. Savu vācieti uzzīmējuši un domā cilvēkus apvest ap stūri.

Pie pavijas pulcējas viri: pusaudži, sirmgalvji. Te rīkotājs ir pats Lēcējs. Tiklīdz viņš iznāk laukā, mēs skrienam pie paviļas: vīru sarunas ir interesantākas.

Tēvocis zina veselu lēveni pasaku un patiesu notikumu. Uzdzirdēsi gan par muļķa kungu, gan par viltīgo zemnieku, gan par drošsirdīgo zaldātu, gan par vareno spēkavīru, gan par diviem gudrajiem dēliem un trešo muļķīti.

Lēcējam pasaku stāstīšanā ir nags. Uztin kazaskāju krāsns kruķa garumā un sāk:

—   Tālu, tālu, aiz trejdeviņām zemēm, kur ne vilks var aizskriet, ne krauklis aizlidot, reiz dzīvoja …

Un apklust. Izvelk kramu un pret akmentiņu: skrapskrap. Dzirksteles lido, bet deglis neaizdegas. Tad nu mēs sākam dīdīties kā uz karstām oglēm: kas tur reiz dzīvoja, kas tur reiz notika?

Tēvoča pasakas var klausīties neaizklausīdamies: gan jāsmejas, gan baigi sametas. Ja laukā ir tumšs, tā vien skaties, lai tevi kāds briesmonis nenogrābj, mēģini piesēsties tuvāk pieaugušajiem.

Sevišķi mums patīk pasaka par viltīgo zemnieku un muļķa kungu. To mēs esam dzirdējuši vismaz tūkstoš reižu un zinām vārdu pa vārdam. Tikai pirms kara šis kungs bija tāpat vienkāršs kungs, bet tagad ir vācietis. Ari vervelē kā fašists, liekas, nupat, nupat norēksies:

«Siev, olas!»

Bet tēvocis zina vēl daudz ko citu interesantu. Pēdējā laikā viņš gandrīz ik dienas iet uz pilsētu. Sasien kādas desmit buntes sīpolu, sarok jaunos kartupeļus, — kuļķene pār plecu, kūja pie rokas un aizsteberē. Agrāk to visu darīja Lēcējiene, bet tagad pats tēvocis viņai pērk sēkliņas. Kaimiņi smejas:

—   Vai tikai tu, Zahar, nebaidies, ka viņu kāds kungs var aizvest uz Vāciju?

—   Tur ir pavisam cits āķis, tētīt manu, — kaimiņš atrunājas. — Mana vecene nepazīst vācu naudu: markas vai feniņi — viņai nav nekādas saprašanas.

Tabakas dūmi plūst pa tēvoča degunu kā no divstobru bises, saķeras neskūtajās ūsās un līdzīgi mākonim ceļas gaisā.

—   Šodien tirgus laukumā kādu kāra, — viņš saka un ar mazo pirkstiņu nokrata pelnus no sava ļuļķa. Bet meičas pie ceriņkrūma zem logiem žadzina aizgūtnēm.

—   Tiš, jūs! Žagatas!

Notrinkšķeja un partruka Koscjas balalaikas stiga.

—   Kā?

Lēcējs ievelk pilnu krūti gaisa, it kā grasītos dzēst nost lampu.

—       Skaidrs, «kā». Ielenca tirgu, lai cilvēki neizmuktu, piebrauca mašīnu pie telegrāfa, staba, pie kura karājas pulkstenis, un …

—   Tas pats pulkstenis?

—       Tas pats. — Tēvocis pamāj ar galvu un izpūš pa degunu veselu mākoni.

Arī mēs ar Saņku zinām šo pulksteni, lai gan esam bijuši pilsētā tikai divas reizes. Rudenī pirms kara mēs un mūsu tēvi reizē braucām ar kolhoza zirgiem pārdot kartupeļus. Pulkstenis ir apaļš un tik liels, ka simt soļu attālumā var redzēt, cik tas rāda. Šopavasar mēs bijām aiznesuši skābenes. Pulksteņa stikls jau bija sasists, un rādītāji stāvēja uz vietas. Saņka sacīja — nav strāvas.

—       Ko viņš darīja? — Kosciks uztraucas. — Vai nelūdzās?

Lēcējs uzspļāva kazaskājai un ar nodilušo zābaka papēdi iespieda to zemē.

—        Kāda jēga lūgties? Stāvēja kā akmens. Rokas sasietas ar virvi. Kaut kāds krievs, kurš bija kopā ar vāciešiem, klaigāja, sak, tas ir partizāns, boļševiku bandīts un vēl visu ko citu. Vārdu sakot, gribēja iebiedēt.

Es varēju iedomāties, kā tas notika. Partizāns, tāpat kā Maksims Zdors, ir zemessargu komandieris. Plati pleci, vaļā atrauts krekls, kā linu kodeļa uz pieres sakrituši mati. Vārdu sakot, spēcīgs un lepns vīrs. Viņš nekā neteica nopratināšanas laikā, nekā neteica arī pie pulksteņa.

—       Vai dzirdējāt, kāds vakar pilsētā bija sprādziens? — starp citu iejautājās tēvocis Lēcējs.

—   Patiesi?

—       Mums pat rūtis iedžinkstējās, — Micjka iespraucās sarunā.

Uzspridzināja elektrostaciju, — Lēcējs paziņo un atkal ņem un tin ļuļķi.

Es pats dzirdēju šo sprādzienu, tikai nepievērsu uzmanību: tagad sprāgst visās malās. No mūsu sādžas vairāki tādi puikas kā es un Saņka saspridzinājās: cits ar mīnu, cits, šāviņu izjaukdams, cits vēl kaut kā savādak. Tagad tas nav brīnums.

—   Varbūt pati uzsprāga? — kāds no brūtgāniem šaubās.

—  Muļķis! — muzikants Kosciks viņu pārtrauc. — To izdarīja Brūnais, tas ir viņa darbs.

—   Brūnais vai kāds cits, — tēvocis prāto, sizdams ar vīles gabalu pa kramu, — bet lieta darīta. Atbrauca vairāki vīri vāciešu formās, un viņu galvenais saka: «Gūten tāg, mēs esam komisija.» Kā sacīt jāsaka, pieņemsim jūsu darbu. Nu, visu apskatīja, kā pienākas, «Gut,» saka, «var iedarbināt.» Bet paši sasēdās — un aufīderzēn. Un tad pati galvenā mašīna trahbah — un palieciet veseli. Vācieši, tētiņ manu, sāka skraidīt: vasis das?

—  Vasis'das — skābais kvass, — es izmetu pie reizes, un visi iesmējās, bet Lēcējs uztvēra:

—   Skābais kvass viņiem sanāca pēc tam, kad pēc stundas atbrauca īstā komisija.

—   Skaidrs kā diena — tas ir Brūnais!'— Kosciks atkal pārliecināti atkārtoja.

Par kādu Brūno jau sen klīst visneticamākās baumas. Runā, ka pirms kara viņš bijis vācu valodas skolotājs, bet tagad, pārģērbies virsnieka formā, staigā pa pilsētu, ēd pusdienas vācu ēdnīcās, iegriežas štābos — visu izlūko un paziņo mūsējiem. Vienreiz iekrāvis mašīnās visu, kas bijis vāciešu hospitāli, un aizvedis uz mežu pie partizāniem. Runā, esot vēl uzspridzinājis veselu restorānu ar vāciešiem.

Un tad sanākusi kopā vāciešu priekšniecība un sacījusi:

—   Vienreiz jāizbeidz tā ķimperēšanās ar Brūno!

Šī priekšniecība izgudroja viltīgu plānu, kā notvert

Brūno, bet viņš sēž kopā ar vāciešiem un visu to uzliela: «Gūt, gūt!» Tāds, lūk, ir šis Brūnais!

Mēs ar Saņku staipām kaklu un tveram katru vārdu.

—   Vai jūs esat dzirdējuši, kādi mūsējiem ir ieroči?

Mums galvas tūlīt uz. runātāja pusi — Kosciks Busļiks

stāsta:

—       Kaujas laukā izbrauc tanks. Bruņas tādas, ka neviens šāviņš neko nepadarīs. Un piepeši tam atveras īpašas durtiņas, bet pa tām izbrauc laukā kādas desmit tanketes…

«Re,» es domāju, «cik mūsējie labi izdarījuši! Vācieši domā, ka ir tikai viens tanks, un mierīgi sēž, neceļ rie ausu, bet, kad attopas, — par vēlu. Ko tur sacīt, veikli nostrādāts. Lai nu tagad vāciešu purni palēkā!»

Pieaugušie tēvoči neticīgi smīn — pasakas. Vienīgi Lēcējs izpūš divas dūmu strūkliņas un māj ar galvu.

—   Var jau būt…

Tikai tas vēl nav viss. Mūsējiem ir tāds lielgabals — atved veselu vezumu ar šāviņiem, bet lielgabals vienā rāvienā — bah-bah! — tos vāciešiem uz galvas. Šāviņi uzsprāgst, bet no tiem izlido citi šāviņi, bet no tiem — vēl citi. Tiesa gan, nedaudz mazāki.

—   Blēņas.

—       Kādas tur blēņas? — Lēcējs atbalsta Kosciku. — Sauc par «Katjušām».

—   Kā tu to visu zini? — vīri brīnās.

—   No cilvēkiem dzirdēju, tētīt manu, tirgus laukumā …

Mums ar Saņku arī tā vien niez mēle pastāstīt, ko mēs

esam dzirdējuši no cilvēkiem. Runā, ka mūsējiem vāciešu lodes nekā nevar izdarīt. Fašisti zvetē ar ložmetējiem, bet mūsējiem tas kā pīlei ūdens. Lodes no viņiem atlec kā zirņi.

—       Viņiem uz krūtīm ir bruņu vairogi, — Saņka pabeidz stāstījumu.

Tiesa, Lēcējs nekā neteica, lai mūs atbalstītu, taču mēs tik un tā ticam arī šīm valodām. Ticam un ticēsim, jo

tas nemaz nevar būt, ka mūsējiem nekā tamlīdzīga nebūtu. Un priecīgi kļūst ap sirdi. Lai fašistu purni iegaumē. Viņi vēl palēkās.

Uz zemi krīt zvaigznes, ievelkot tumšajās debesīs ugunīgus lokus. Zāli pārklāj rasa. Vecāmāte sen jau izslaukusi govi — var droši iet uz mājām. Kājas vairs neziedīs ar tikko slaukto pienu.

Zem krāsns tumsā čirkstina circenis, bet es guļu un domāju par elektrostaciju, par Brūno, par lielgabalu, kas veseliem vezumiem izšauj šāviņus. Ir nu gan izdomājuši!

Un man liekas, esmu neredzamais cilvēks, kuru pirms kara ne vienu reizi vien redzēju kino, un atrodos Berlīnē. Berlīne ir gandrīz tāda pati kā mūsu sādža, tikai nedaudz lielāka, pa ielu tek strautiņš, virs galvas šalko vītoli. Es ieeju Hitlera istabā, bet viņš sēž uz krāsns.

«Gūten tāg, fašist!»

Hitlers grozās uz vienu pusi, uz otru — neviena nav.

«Negrozies kā runcis pa maisu! Tev tūlīt būs kaput!»

Hitlers: ~

«Piedod, Ivan, es vairs tā nedarīšu. Tā kā es te stāvu!»

Ko tur ar viņu daudz runāt! Kā noblīkšķināju ar granātu, ko vecāmāte gribēja izlietot par kartupeļu stampu, tā visapkārt viss salīgojās un ietinkšķējās logu rūtis.

Vācieši pārbijās, skraidelē, kliedz pa visu Vāciju:

«Vasis das?»

Grib mani notvert, bet nevar: es esmu neredzams.

Un tad Vācijā iebrauc milzīgs tanks ar īpašām durtiņām. Tas rūc tā, ka zeme dreb.

Uz tanka tornīša sēž mans tēvs.

«Vai manu cirvi neesi ņēmis?» viņš jautā.

«Neesmu ņēmis!» es saucu un rāpjos pie tēva uz tornīša. Skatos, las ir nevis tētis, bet vecāmāte.

—       Mosties taču, briesmoni tāds! — Viņa mani purina aiz pleca.

Istabā gaišs, it kā degtu elektrība. Aiz logiem virs pilsētas tumšajās debesīs’ pakārti milzīgi lukturi. No vienas

puses uz otru izbijušās šaudās starmešu mēles. Dārd zeme un debesis. Mūsējie atkal bombardē staciju, un mēs skrie• nam uz vecāsmātes blindāžu.

26.   mes ar saŅku ESAM SENJORI

Tēvocis' Lēcējs allaž runā, ka mūsu sādžai veicies. Tā atrodas šosejas malā pilsētas tuvumā, visapkārt pļavas un lauki, līdz mežam tālu, un tāpēc to apciemojusi gandrīz visa Eiropa. Saģērbta karavīru mundieros, šī pati Eiropa nakšņojusi mūsu istabās, smējusies par mūsu ierašām, labprāt ēdusi mūsu vistas, šāvusi suņus un cilvēkus, zagusi spaiņus, lauzījusi žogus. Eiropiešu zirgi kāri gremojuši mūsu sienu. Neskaitot vāciešus, mēs bijām jau redzējuši slovakus un ungārus. Tagad mums būs ari itālieši.

Viņi ieradās svētdien pašā dienas vidū. Nepievērsdami uzmanību apnicīgajam smalkajam lietum, kas smidzināja kopš paša rīta, es, Saņka un citi zēni aizskrējām paskatīties, kas tie tādi ir. Tēvocis Lēcējs sacīja, it kā itālieši ēdot vardes. T5 nav liela nelaime. Mums tādas mantas nav žēl — lai ēd. Mūsu strautiņā to pietiks visai Itālijai!

Taču itālieši vardēm neklupa virsū. Viņi ierindā aizsoļoja pa ielu, pagāja garām strautiņam un devās uz baznīcu. Droši vien vardes ķers pēcāk, kad izvietosies pa mājām.

Nekā sevišķa no šiem itāliešiem nav. Mundieri gandrīz tādā pašā krāsā kā vāciešiem. Mums tikai bija jābrlnās par zvaigznītēm — baltām piecstaru zvaigznītēm pie laiviņcepurēm un mundieriem. Tas mūs pat apmulsināja: zvaigznītes — un pret mūsējiem? Izrādās, ka pasaule nemaz nav tik vienkārša. Ne jau visiem ienaidniekiem ir krusti.

Mums patika viņu karabīnes. Mums tieši pašā laikā: daudz īsākas un vieglākas par vācu šautenēm. Bet viņu granātas — kā lieldienu olas, izkrāsotas dažādās krāsās:

puse — zila, puse — sarkana. Vienā galā podziņa, ko noraut. Vārdu sakot, granātas nebija peļamas.

Visi kareivji neliela’ auguma, toties virsnieks, kurš soļo kolonnas priekšgalā, tā kā ugunsdzēsēju tornis. Kaklu izstiepis kā zostēviņš, cilā spožos zābakos ieautās tievās kājas. Mats matā kā tas rikšotājs, kas bija kolhozā pirms kara.

—   Šķeists! — Saņka par viņu sacīja, un visi puikas bija vienis prātis — trāpīgāku iesauku nevar izdomāt.

Itālieši izvietojās pa mājām apkārt jaunajai skolai. Pašā skolā vairs nav iespējams dzīvot. Tai nav nevienu durvju, neviena loga, izlauzīta dēļu grīda, izzāģētas pasijas un sijas, uz kurām turējās griesti.

Skolas pagalmā apmetās vienīgi lauka virtuve. Pavārs salēja katlos ūdeni, sabēra makaronus, ar lielu nazi veikli atvēra konservu kārbas. Pa ciemu aizplūda gaļas smarža. Laikam jau tēvocis Lēcējs par vardēm būs izdomājis.

Šķeists apmetās mana tēvoča Mikalaja istabā. Viņam patika, ka vectēva māja atrodas netālu no šosejas un nevajadzēs notašķīt dubļos spīdīgos zābakus.

Raitnieks, veikls, plecīgs kareivis, nepārtraukti stiepj no ratiem istabā čemodānus, saiņus un lādes. Mēs ar Saņku grozāmies priekšnamā, cerēdami ieraudzīt kaut ko interesantu.

Beigu beigās vezums ir izkrauts, uz dīvāna ierīkota guļvieta. Šķeists izkāra pie sienām savu mantību: tālskati, čikstošu siksnu ar pistoli, un kareivis sāka gatavot pusdienas.

Pie Šķeista atnāca ciemos divi virsnieki, tikai tie nebija tik gari: vienam melna bārda kā slota, bet otrs vēl pavisam jauns. Viņi sēž pie galda, dzer kaut kādu brūnganu šņabi. Vectēvs saka — konjaks.

—   Droši vien zirgu dzēriens1 , — Saņka aptvēra. — Ir taču zirgu skābenes.

Itālieši vicina rokas, kaut ko buldurē, bet, ko, — nevar saprast. Tikai divus vārdus mēs ar Saņku saprotam: senjors un duče. Senjors viņu valodā ir kungs, bet duče — tas ir viņu Hitlers.

Priekšnamā uz galda kareivis vēra vaļā konservu kārbas un nepārtraukti atkorķēja jaunas pudeles. Tad viņš paņēma kaut kādu nelielu toverīti, pabakstīja tajā ar nazi — sviests. Itālietis ar mēli nolaizīja nazi — saviebās. Pamet vectēvam ar pirkstu: nāc pagaršot.

—       Varbūt saindēts? — vectēvs šaubās vairāk nekā itālietis, pat nospļaujas un ar delnu noslauka muti.

—       Niks gūt! — viņš nezin kāpēc sacīja vāciski, bet pēc tam jau mūsu valodā turpināja: — Vienu vārdu sakot, it kā ādu norāva no mēles.

Tad kareivis pabakstīja citā toverī. Vectēvs atkal palaizīja, ilgi mēģināja noteikt garšu un tad sacīja:

—   Ēst var.

Itālietis priecīgi pamāja ar galvu, atdeva vectēvam sabojāto sviestu un ņēmās kaut ko runāt un plātīties ar rokam.

—       Aprakšu jau, aprakšu, nebaidies. — Vectēvs saprata, ko itālietis gribēja teikt, un, iedams mums garām uz pagalmu, norūca: — Paši baidās saindēties, bet mēs jau varam. Mēs jau neesam cilvēki…

Šķeista ciemiņi bija iztempuši savu zirdzisko šņabi un aizgāja katrs uz savām mājām. Šķeistam sametās garlaicīgi. Pamanījis mūs ar Saņku pie sliekšņa, viņš pamāja ar pirkstu, lai pieejam tuvāk.

—   Senjors Antonio. — Šķeists ar roku norādīja uz sevi.

Mēs pamājām ar galvu: saprotams — Antons. Un tad

Šķeists pielika pirkstu Saņkam pie deguna.

—   Saņka, — mans draugs izgrūda caur zobiem.

—       Senjors Saņka, — Šķeists viņu izlaboja un skaļi iesmējās.

Kad Šķeista pirksts bija notēmēts uz manu pusi, es pats aši noziņoju:

—   Senjors Ivans!

Šķeistam tas tā iepatikās, ka no smiešanās viņš kļuva gandrīz vai zils. Man likās, itālietis nupat, nupat vairs nevarēs atdabūt elpu. Kā paskatās uz Saņkas basajām, sasprēgājušajām kājām, tā gāžas vai nost no soliņa.

—   Senjors Saņka!

Pēc tam norāda uz manām brūnajām biksēm no vāciešu maisa un, saķēris vēderu, smejas.

—   Senjors Ivans.

Tad mums uznāca dusmas: ņirgājas, mūdzis. Acīm redzot, niknums deva manam draugam drosmi, un viņš atcirta:

—   Senjors Šķeists.

Tagad jau mēs vai smokam no smiekliem. Tiesa, pilnā kaklā nesmejamies, bet spurdzam, tā ka siekalas šķīst uz visām pusēm.

—       No-o, — virsnieks tā nebija ar mieru, — senjors Antonio.

Vēl lielās. Varēja pasacīt tikai — Antons, bet nē — Antonio. Man uznāca vēl lielāki smiekli, jo ienāca prātā padumjais Antons Gļinajeds, kuram puikas bieži vien skrien pakaļ un kaitina:

Antons — Haritons Sita sievu iemauktiem.

Sieva brēca,

Antons lēca.

Parasti tādās reizēs Antons apstājas, pieliek pie pieres pirkstus, it kā tie būtu ragi, un, baurodams kā vērsis, baida.

Tad Šķeists, vēlēdamies mums pielabināties, izdarīja kļūdu. Viņš paņēma dakšiņu un uzdūra kaut kāda.cepeša gabalu, ko viņa ciemiņi nebija apēduši. Saņka ar pieri atgrūda durvis, es izlidoju viņam pakaļ kā korķis. Iesim jau nu mēs ēst! Ja mēs būtu redzējuši, ko viņi sabāzuši savās bundžās, bet tā var gadīties, ka saķēruši krupjus kaut kur Itālijas purvos. Aiz mums atskan skaļi smiekli.

Izsprukām priekšnamā, atskatījāmies — pakal nedzenas. Mierīgi izgājām lauka. Te uz pavi|as kareivis spodrina virsnieka zābakus. To viņš dara tik veikli kā cirka mākslinieks. Suka reižu reizēm izraujas itālietim no rokām, gaisā apmet kūleni un pati ielec viņam rokā. Mēs ar Saņku pat mutes iepletām.

Kareivi sauca par Pedro.

—   Pedro, Pedro. — Viņš norādīja uz sevi ar spīdīgo zābaku, kas bija uzmaukts uz rokas, pēc tam uzspļāva tam un atkal ņēmās berzt ar suku.

—   Pjatro, tā sakot, — Saņka man pārtulkoja kareivja vārdus, kaut arī sapratu tāpat bez viņa palīdzības. Mēs arī nosaucām savus vārdus: senjors Saņka un senjors Ivans.

Raitnieks bija runīgs un jautrs puisis* Notīrījis zābakus, viņš izņēma no kabatas spē|u kārtis un parādīja mums triku: dūzis bija un izbija. Pēc tam novilka no pirksta gredzentiņu, paberzēja to gar biksēm, ielika mutē un mūsu acu priekšā norija. Lai kā mēs skatījāmies viņam mutē, gredzentiņa tur nebija. Gredzentiņš atradās Saņkam ausī. No brīnumiem mēs gluži vai apstulbām. Vārdu sakot, Pedro mums patika. Viņš ir pašu cilvēks. Iespējams, ka viņš ir tas pats Pepo, par kuru mēs bijām lasījuši kādā grāmatā. Protams, tikai pieaudzis.

Tāpēc arī mēs sadūšojāmies ielaisties sarunā par politiku. Mums kārojās uzzināt, kādās domās ir itālieši par visu to, kas notiek pasaulē. Tas norisinājās šādi.

—   Duče gūt? — Saņka jautāja.

No pārsteiguma Pedro pacēla uzacis, nezin kāpēc piepina klāt kaut kādu madonnu, bet pēc tam pielika pie pieres pirkstus kā padumjais Antons un jocīgi ieblējās:

—   Be-ē!

—   Duče ir auns, — Saņka pārtulkoja.

Uz atvadām Pedro mums iedeva katram pa sausai kā kauls galetei un ienesa istabā zābakus.

Bet priekšnamā mūs vēl uzcienāja Mikalajiene. Viņa iedeva mums pa riciņai maizes ar sviestu. No tā paša tovera, kuru vectēvs it kā bija apracis. Sviests kā jau sviests, ādu no mēles nerauj nost. Vectēvs sēž uz sola, viltīgi smīn un tausta savas baltās ūsas, vai tās nav pazudušas. Viņš tikai bija nobiedējis itālieti.

Ja itālieši ir tādi kā Pedro, tad vispār viņi nav slikti cilvēki. Atgriezdamies mājās, tā prāto divi senjori: senjors Saņka un senjors Ivans.

27.    ka saŅka DABŪJA SUTU

Itāliešiem briesmīgi patīk padomju sudraba pusrubļi. Par vienu tādu pusrubli viņi var atdot karavīra vadmalas frenci vai bikses, puszābakus vai pāri jaunas veļas. Krustmāte Lēcējiene, piemēram, iemainīja vēl pavisam jaunu armijas segu.

Itālieši arī mums uzbāzās ar dažādām mantām: vienreiz kareivis atnesa zābakus, bet citreiz — palagu pāri. Mana vecāmāte ļoti nožēlo, ka viņai nav neviena pusrubļa. Raugi vien, būtu gan apāvusi mūs, gan mazdrusciņ apšuvusi.

Kādam priekšniekam iepatikās pie mūķenes Čmihavienes svētbildes. Pareizāk sakot, ne jau visas, bet tikai dievmāte.

—   Viņš man tā turējās klāt kā aklais pie žoga, — Čmihaviene žēlojās, atnākusi pie mums aizņemties sietu.

—  Saka, tu man atdod madonnu, bet es tev došu veseri. Kāda nelabā pēc man vajadzīgs tavs veseris? Un tas taču ir grēks, manu meitiņ, dievu pārdot. Tad nu es parādīju viņam ceļu pie Cimohas Kalēja. Varbūt viņam vajadzīgs veseris.

—   Viņš tev deva zirgu, — es paskaidroju mūķenei, jo mēs ar Saņku itāliešu valodu saprotam tikpat labi kā savu. .

—   Ak tu manu dieviņ! — Čmihaviene nezin kāpēc izbijās un, aizmirsusi par sietu, skiiesus izskrēja no istabas.

—   Grēks viņai dievu pārdot. — Vecāmāte šaubīdamās pašūpoja galvu. — Tikai ar muti tā brauc.

Vecāmāte Čmihavienei netic. Visu mūžu mūķene skandinājusi, ka kolhozi ir sātana izdomājums, bet pēc tam, kad atnāca vācieši, no siltumnīcām pārstiepa mājās veselu grēdu mietiņu, pie kuriem sieti tomāti. Neskatījās vis, ka tie nāk no sātana.

Dienu vēlāk pēc sarunas par madonnu Čmihavienes pagalmā staigāja liels, kraupains, smirdoši ieziests «veseris». Grieza iekšā zāli kā pļaujmašīna. Mūķene bija izmisumā: tas jau drīz vien matus no galvas noēdīs.

Kādam itālietim iepatikās pie vecās Gapas vista. Tiesa, «veseri» viņš par to nepiesolīja, bet, kamēr tante bija sakņu dārzā, nogrieza vistai galvu, sagrāba padusē un aizmuka. No tā mēs arī izdarījām secinājumu, ka itālieši ir labāki par vāciešiem. Viņi neņem tik nekaunīgi.

Viņiem iepatikās arī mūsu ezers: plats un dziļš. Cik dziļš tas ir, nav nemaz iespējams pasacīt, jo vēl nekad viens nav aizsniedzis dibenu pašā vidū. Veci ļaudis stāsta, ka senos laikos ezera un purva vietā, kas aizaudzis ar niedrēm un kalmēm, slējies augsts kalns, bet kalna galā — baznīca. Kādu reizi, 'kad baznīcā sanācis milzīgi daudz ļaužu, dievs nezin kāpēc sadusmojies, un baznīca ar cilvēkiem iegrimusi zemē. Kopš tā laika vasaras vakaros, pirms saules rieta, ja labi ieklausās, it kā varot sadzirdēt, kā dzelmē dziedot lugsnu. Mēs ar Saņku bijām klausījušies ne vienu reizi vien. Dziedāšanu patiešām var dzirdēt, tikai tā nezin kāpēc izklausās pēc varžu kurkstēšanas.

Itālieši ilgi mīņājās ezera krastā, meklēdami sausu vietu, bet pēc tam norībēja sprādziens, un virs spoguļgludā līmeņa pacēlās ūdensstabs. Nobūkšķēja otru reizi, pār ūdeni aizvēlās atbalss un apklusa niedrēs. Bet trešo reizi tikai noplunkšķēja, it kā būtu iemests akmens.

Kareivji iemeta kādas desmit granātas. Trīs neizsprāga. Mēs ar Saņku kārtīgi ievērojām, kurā vietā tās iekrita.

Karavīri izlasīja lielākās zivis un aizgāja, bet mūsu guvumam palika visvisādas sīkaļas. Baskājainie puikas, nometuši bikses, trokšņodami un priecīgi smiedamies, metās duļķainajā, jau krietni aukstajā ūdenī.

Mēs ar Saņku nedzenamies pēc zivīm. Zivis apēdīs, un cauri būs, bet granāta — cita lieta.

Tomēr mēs nebijām vienīgie gudrinieki. Granātas meklē arī citi puikas. Sevišķi cenšas Micjka Malahs. Nekur nevar viņam tikt priekšā.

—   Ahā! — Micjka sauc. — Te tā ir — man zem pēdas!

Bet pēc brīža jau izlien no ūdens svinīgs un priecīgs.

Mati pilni ar dūņām, no galvas plūst duļķainas straumītes, bet rokā spilgtās krāsās izkrāsotā «ola». Tikai bez podziņas, aiz kuras parauj.

Micjkas panākumi mūs aizkaitināja: veicas gan tam Mongolim.

Mēs bijām pagalam pārsaluši. Saņku krata drebuļi, arī man uzmetusies zosāda, taču kāpt krastā ar tukšām rokām neviens negrib. Aiz skaudības un izmisuma es ienirstu uz ilgu laiku. Dibenā ūdens kā akā, rokās un kājās metas krampji, taču līst laukā nedrīkst: es taustu un taustu aļģes, jaucu dūņas ar ūdeni. Viss veltīgi.

Tūlīt pēc manis iznira Saņka. Patiesību sakot, viņš nemaz jēdzīgi neiznira, bet kaut kā izlīda no ūdens, it kā paslēpes spēlējot. Vispirms parādījās vesels lēvenis ūdenszāļu, bet pēc tam tikai viena acs, otru aizsedza zāle. Kā ūdensgars.

—   Sa-arijos ūdeni, — spļaudīdamies Saņka sacīja un noņēma no galvas ūdensaugu cepuri. Rokā viņam granāta.

Trešo neatrada neviens. Droši vien tā paripojusi kaut kur zem krūma vai kāds iemīņājis dūņās.

Priecīgi atgriežamies mājup. Ja skaita to granātu, ko

iemainījām no Drosmīgā Zaķa pret gāzmasku, un vecāsmātes stampiņu, un itāliešu «olu», tad mums jau ir Iris.

—   Tikai šī var nesprāgt, — Saņka bēdājas, taustīdams kabatu, kurā ieslēpis atradumu. — Droši vien ūdenī samirkusi.

—   Zini ko, ielikšu mājās uz krāsns klona, lai izžūst, — es ierosināju.

—   Vai tu domā, ka mums krāsns nav? — Saņka atstūma manu roku un reizē piebilda, ka nevajag ķerstīties pēc cita granātām. Vajadzēja pašam meklēt, ja gribēji žāvēt. Mani sagrāba dusmas. Kā tad tā? Kopā meklējām munīciju, kopā gatavojāmies iet partizanos, bet pēkšņi itāliešu granāta — man nepieder! Ja reiz tada ir runa, tad es pirmais ieraudzīju gāzmasku, ar kuru mēs samaksājām Zaķim; ja tā rēķina, tad vācu stampiņa ir nebojāta, bet šī ne jau visai — bez podziņas… Vārds pa vārdam, un es nosaucu Saņku par skopuli, bet viņš mani par vārnu. Paķildojāmies un aizgājām katrs uz savu pusi.

Bet nākamās dienas rītā, kad dusmas bija mazliet pārgājušas un mēs ar Micjku iegājām Saņkas pagalmā, Marfeškas tante sagaidīja mūs kā senilgotus ciemiņus.

—   Ā, esat atnākuši, velna bērni, kaut jūs izputētu, kaut jūs caur zemi izkristu. Priecājieties!

Stāvam. Priecājamies. Logos nav nevienas rūts, ar stikla lauskām nokaisīta taciņa pagalmā. Istabā, kā mēdz sacīt, pats velns kaklu nolauztu: saārdīta krāsns, pa grīdu mētājas ar ūdeni aplietas pusapdegušas pagales, pie sliekšņa pārplīsis, uz pusēm sasprēgājis čuguna pods un izbiruši notīrīti kartupeļi. Smird pēc svilušām lupatām un slapjiem pelniem.

Saņka sēž kaktā uz sola, acis saraudātas, zem vienas briesmīgi liels zilums, deguns pārsists, satūcis un laistās kā spogulis. Paiet Saņka nevar: kāja sāp.

—   Vai arī jums nav galvas uz pleciem? — Marfeškas tante jautā man un Micjkam. — Vai jūs arī bāžat krāsnī bumbas?

Mēs klusējam un tikai šņaukājamies.

—   Labi vēl, ka tā iznaca. Mani it kā būtu kāds brīdinājis, it kā man būtu kads iebikstījis sānos — ej pēc ūdens! Bet šitas velns, — un viņa kārtīgi saplūkāja Saņku aiz salmu krāsas krēpēm, — gulēja uz krāsns. Nenorāva tev galvu, nelabais . ..

Saņkas māte nezina, kur likties. Viņa grasās saukt Saņkas tēvoci Haritonu. Viņš var salabot krāsni un pie viena kārtīgi «sadot sutu» pašam Saņkam.

—   Viņš sados sutu, — ar jaunu spēku iekvēlojas viņas dusmas, — sados sutu un vēl uzmetīs garu, kaut tevi jupis.

Un, pārkāpusi pār slieksni, atkal sūrojas:

—   Kad gāju uz aku — skurstenis bija, kad nācu atpakaļ — skurstenis pagalam. Ak, kaut tu …

Kad runa ir jau par sutu, mums ar Micjku te vairs nav ko darīt. Mēs paskatījāmies caurumā griestos, pa kuru skurstenis izgāja uz jumtu, — spīd debess, izteicām Saņkam līdzjūtību un aizskrējām: atnāks Haritons, tad mēs dabūsim nobaudīt to pašu.

Starp mums «mājot, Saņka nemaz nav vainīgs, ka itāliešu granāta izdarījusi tādu postu. Viņš bija ielicis «olu» krāsnī uz siltā klona, līdz rītam. Karsts tur nebija, tikai viegli silts. Viņš bija cerējis uzcelties agrāk nekā māte, paņemt izžuvušo granātu un aiznest uz slēptuvi, taču aizgulējās. Māte salika krāsnī malku, sagrūda čuguna podus, aizdedzināja sausās skaidas un aizgāja pēc ūdens. Kamēr viņa pie akas tērgāja ar kaimiņieni, kaut kas nobūkšķēja. Piegāja pie mājas — skursteņa vairs nav.

Bet Saņka sākumā vispār neko nespēja saprast. Neizprotams spēks sagrāba viņu, ar blīkšķi nogāza uz grīdas un iezvēla ar ķieģeli pa seju. Visapkārt dūmi, malkas pagales. Pie durvīm stāv līdz nāvei pārbiedētā māte un vaimanā, kā līķi apstāvēdama. Vienīgi Saņka nedzird viņas šķendēšanos, galvā viņam dūc, it kā viņš būtu ausi pielicis pie telegrāfa staba.

Pēc pāris nedēļām Saņka izgāja uz ielas un ari tad vēl kliboja.

—  Kā bija, vai tēvocis tev sadeva sutu? — Micjka apvaicājās.

—   Gribēja, — kautrīgi atzinās mans draugs.'

Man viņš pastāstīja vairāk. Haritons tomēr viņu plēsis aiz ausīm, sevišķi pēc tam, kad, mūrēdams jaunu krāsni, atradis salmos mūsu slēptuvi: pagalam mūsu patronas, pagalam mūsu stampiņa. Tagad esam pilnīgi atbruņoti.

28.     ES ATKĀRTOJU SUSAŅINA VAROŅDARBU

Skurstenī gaudo otrā kara ziema. Naktī no sala plaisā sienu baļķi. Putenis ietinis zemi baltiem pārsējiem, aizbēris mūsu strautiņu, sakalis ezeru, aizputinājis ceļus, sabēris sniega kupenas augstāk par žogiem. Zvirbuļi salīduši zem jumtiem. Es, Gližka un Saņka — savās mājās uz krāsnīm. Mūs tur pat piesietus nenoturētu, ja būtu ko aut kājās. Ar lupatām visai tālu nevar aizskriet, ja nu vienīgi paskatīties, vai nav iekļuvis cilpā sarkankrūtītis.

Uz krāsns nav nekādas dzīvības. Retu reizi nočīkst durvis un kopā ar sala mākoni istabā ielūkojas jaunas ziņas. Gan mūķene Čmihaviene atnāk aizņemties oglītes, lai varētu iekurt krāsni, gan vectēvs Mirons iegriežas apjautāties, kā mēs te dzīvojam.

Cmihavienei jaunu ziņu vesela kaudze.

—  Ak tu kungs! — Mūķene pārgriež acis. — Vajadzēja taču tā notikt! Visapkārt viss sagrauts, bet baznīciņā stāvēja svēto tēli un pat ne smilšu graudiņš nenobira, lampiņa dega, kā degusi. Dievs nepieļāva.

Vectēvam Mironam citi jaunumi.

—   Vakar visa Šķirotava saārdīta lupatu lēveros. Ja tu būtu redzējusi, Matrona, kā sagriezušās čuguna sliedes, gandrīz mezglos sametušās. Tas tikai ir spēks. Bet vilciens ar bilizīnu tā dega, ka skatīties bail. Mūsējie, skaidri

redzams, sasparojušies, atspērušies . . . Dievs dos, varbūt i sagaidīsim …

Un zem pinkainajam Uzacīm iedzirkstas acis, skatiens atmaigst. Tad viņš brīdi klusē un nopūšas.

—   Kur gan pašlaik mans Vasilis? Gapa redz viņu sliktos sapņos.

Par manu tēvu arī nekas nav dzirdams.

Mūsējie tagad atlaižas katru nakti. Izmet virs pilsētas svecītes — un sniegs gandrīz vai žilbina acis. Tumsā nobūkšķ zenītlielgabalu šāviņu sprādzieni, dobji vaid zeme.

Fašisti nodomājuši mūsējos apvest ap stūri. Ezera krastā aiz sādžas viņi salikuši finiera lidmašīnas, no dzelzs mucām uztaisījuši siles un bombardēšanas laikā dedzina tajās mazutu. Tas ir tāpēc, lai mūsējie nodomātu, ka tur ir lidlauks, un mestu bumbas. Tā jau nu mūsējos paķers uz muļķa. Viņi negrib ne paskatīties uz šo «lidlauku».

Toties nometa vienu bumbu uz pilskalnu. Tur atradās vāciešu starmetis. Starmetis nespīdēja kādas trīs dienas, bet pēc tam pavisam pārcēlās uz citu vietu.

Kad laukā vairs nebija tāds sals, mēs aizskrējām apskatīt bedri. Tā tikai bija bedre! Ne tuvu nelīdzinājās tai, kas bija Lēcēja sakņu dārzā no vācu bumbas. Sajā nu gan no tiesas ieies vesela niāja.

—   Pamatīga lodīte! — lepodamies par padomju bumbu, sacīja Saņka. Bet Micjka šajā ziņā ir īsts lietpratējs.

—       Fugasbumba, — viņš deva savu izskaidrojumu.

—  Šķembu bumba tādu bedri neizraus . ..

Negaidot Micjkam atnāca veiksme. Aiz dārziem purvā viņš atrada pavisam jaunu raķeti — no tām, ko šauj no lidmašīnām. Caurule milzīga, krietni dabūs pasvīst, kamēr uzvels plecos. Zīda izpletni Micjka paņēma sev, bet mums, kā jau labiem draugiem, atļāva piebērt pilnas kabatas ar to, kas deg.

Taču tas ne tikai deg, bet arī šauj. Ja paņem gabaliņu zirņa lielumā, noliek uz cirvja pieta un ar āmuru kā

gāž — tikpat kā no šautenes. Tagad daudzos pagalmos, kur ir tādi paši šāvēji kā mēs, to vien dzird:

«Bah! Babah!»

Vienreiz mūsu vecāmāte mums ar Saņku par tādiem jokiem gandrīz vai ausis norāva. Viņa baidās, ka var izsvilināt acis. Un ko tu viņai teiksi? Ja kara lietās viņa saprastu vismaz tik daudz, cik melns aiz naga, tad nebūtu apvainojoši uzklausīt.

Bet šodien mums ir brīvas rokas. Viņa aizgājusi pie vectēva Mikalaja, paņēmusi līdzi miežu kuli. Vecajam vīram ir pašam savas dzirnavas, kas uztaisītas no resna priežu kluča un čuguna lauskām. Agrāk malu es, bet tagad vecāmāte man neatļauj: griezdams dzirnakmeņus, pusi miltu pa saujiņai vien saberu mutē.

Nepaguva aiz vecāsmātes muguras noklaudzēt vārtiņi, kad istabā jau sākās šaudīšanās. Mēs iebāzām cirvi grīdas šķirbā un tik zveļam ar āmuru pa pietu. Tā ka rūtis vien šķind. Lai Gližka mūs nenosūdzētu vecaimātei, mēs arī viņam atļāvām pāris reižu uzbliezt, bet pēc tam apsolījām, ka ļausim vēl, un likām skatīties pa logu — vai kāds nenāk.

Un, tiklīdz mēs reizi vai divas bijām uzzvēluši, Gližka izbailēs nolēca no sola.

—   Vācietis!

Saņka paņem savu «lādiņu» un kabatā iekšā, bet es pat cirvi nepaguvu noslēpt, tā jau nu tik vienkārši to var izvilkt no šķirbas, ja tas iedzīts līdz pašam pietam.

Tas bija garš, izkāmējis virsnieks ar degunu kā knābi. Viņš pārkāpa pār slieksni un aizdomīgi ošņā gaisu, uzmanīgi nopētīdams mani, Saņku un Gližku.

Pēc tam no galda nolidoja tukšais māla sālstrauks un koka karote. Vācietis noslaucīja tos uz grīdas ar melnu ādas cimdu un izklāja karti. Viņš ilgi un rūpīgi kaut ko pēta tajā, mērī gan ar spīdīgu cirkuli, gan ar lineālu, bet mēs kā zemē iemieti stāvam pie krāsns, gatavi kuru katru mirkli nozust aiz dūmvada.

—        Komm hiei! — Vācietis mums pamāj ar melnu pirkstu, un mēs nedroši pieejam pie galda un ari blenžam kartē. Ne velna tajā nevar saprast: krustām šķērsām savilktas visvisādas svītras, piedevām vēl vāciski uzrakstīts.

—   Padljubicši? — fašists jautā.

Mēs klusējam.

—   Veccēms? — Viņš biksta ar cimdu kartē.

Viņš prasa par Vecciemu. Atradis, kam prasīt! Tā jau nu mēs viņam teiksim. Saņka uzmanīgi pēta karti un rauc pieri, ar visu savu izskatu rādīdams, ka pat sapņos neko tādu nav dzirdējis. Es arī paraustu plecus.

Taču vācietis bija gadījies ietiepīgs, brauc ar pirkstu pa karti un kaļ savu sakāmo kā dzenis:

—   Padljubicši? Veccēms?

Saņka klausījās, klausījās, tad apņēmīgi atcirta:

—   Niksfarštein!1

Knābainais nomērīja mūs no galvas līdz papēžiem> Saņka — maza auguma, apaļīgs, īsts sīkaļa, kaut arī īsts rakaris, bet es esmu tievs un garš kā stiba.

—       Komm! — Viņš man pamāja ar roku, dodamies uz durvīm.

Večai nebija nekādu raižu, ņēma un nopirka sev suķi. Tā arī man ar šo vācieti — tā tik vēl trūka, lai es viņam rādītu ceļu. Kaut kā jātiek vaļā.

—       Kungs, vecmammas nav mājās, — es sāku činkstēt.

—  Pārnāks mājās, bārsies.

Uh, ir nu gan neganta tā mana vecāmāte! Viņa ne tikai bārsies, viņa var arī sadot pa ribām, un es pliķēju sev ar roku pa biksēm, rādu, kā viņa mani kaustīs. Virsnieks māj ar galvu, it kā visu saprastu, un tad kā uzbrēc. Vajadzēja iet līdzi.

Sausais sniegs gurkst zem kājām kā kartupeļu milti. Vējš velk cauri manai jakai līdz kaulam, bet es velkos

vācietim pa pedam un lādu visu pasauli. Kads velns viņu uzsūtīja man uz kaklal

Ceļu krustojumā, pie vecās skolas, izpūzdama zilpelēkus dūmus, stāv melna vieglā mašīna. Laikam mani tūlīt tur sēdinās iekšā un vedīs prom. Pavizināties ar fordiņu, protams, nav slikti — nekad mūžā man nav bijusi izdevība pat pasēdēt uz mīkstajiem ādas sēdekļiem —, taču tā jau būtu nodevība: braukt līdz vāciešiem un rādīt viņiem ceļu. Es zinu divus ceļus uz Vecciemu: viens — ar likumu, plats un iebraukts, otrs — pa lauku un pļavām, taisni pāri. Pa otro arī vedīšu — tur tieši būs sniegs līdz ausīm, lai pamuļļājas uz vietas. Vislabāk būtu nevest nemaz, bet ņemt kājas pār pleciem.

Man par laimi, vācietis tūdaļ nesēdināja mani mašīnā. Viņš apstājas kādu divdesmit soļu attālumā no tās tieši vējā un kādu gaida, skatīdamies uz sādžas viņu galu. Skaidrs. Vēl kādam jāatbrauc. Kamēr vēl laiks, kaut kas jāizdomā. Sacīt viņam, ka man iesāpējies vēders, — bet viņam paf manu vēderu maza bēda. Ja nu vienīgi izlikties, ka gribu dzert, varbūt kaut kas izdodas. Ieskriešu pirmajā pagalmā, bet tur — sakņu dārzos iekšā, un palieciet veseli, fašistu purni!

Virsnieks dauza papēžus, pūlēdamies sasildīt kājas, berzē ar cimdiem balti nosalušās ausis un nepievērš uzmanību manai čīkstēšanai.

—   Kungs, dze-ert!

Es riju siekalas, cenšos pieņemt tādu izskatu, ka slāpes mani pavisam nomocījušas. Bet viņš, kurlais maita, nekustina ne ausis, nosalis lēkā — un cauri.

Plēšu vaļā vāciski:

—   Kungs, vaser, vecāmamma zupu pārsālījusi!

Vācietis aizdomīgi paskatījās uz manu pusi un ar melno

cimdu norādīja uz debesīm, no kurām krita pūkains sniegs.

—   Es ist kalt!

—   Nav svarīgi, man nav auksts. — Māju viņam ar piedurkni un atkal dīcu. — Dze-ert, dze-ert.

Beigu beigās viņš neizturēja, iebāza kabatā roku un izņēma no tās kaut ko ietītu spīdīgā papīriņā. Attina vajā — brūna plāksnīte, kas sadalīta rūtiņās. Nolauza divas, paskatījās uz mani, nolēma laikam, ka nespēšu noēst, un pārlauza uz pusēm. Vienu iemeta sev mutē, otru pasniedza man. Uzpērk, mūdzis! Es negribēju ņemt — briesmīgi jau nu man vajadzīga fašistu cienāšana, bet pēc tam sāku ar viltību — paņēmu. Lai domā, ka man nekas nav pretī, ka varu arī ceļu paradīt, bet dzert gribas tāpat, pēc sālīta ēdiena.

—   Gut? — vācietis pajautāja.

—   Gūt. — Es pamāju ar galvu, kaut gan lāgā nemaz nebiju sagaršojis, vai rūgta vai salda ir tā viņu «čikalāde».

Viņš atkal sāka lēkāt pa sniegu, bet es atkal sāku vilkt savu meldiju: dze-ert.

Vācietim sanāca dusmas.

—   Komm! — viņš uzbrēca un tā parāva mani aiz pleca, ka es gandrīz izaru ar degunu sniegu.

Es esmu viltīgs, bet viņš vēl viltīgāks. Pats veda mani padzerties uz tuvāko mājū: Izbiedētie saimnieki apklusuši, vācietis no manis neatkāpjas ne par soli, bet es pie spaiņa no vara kausa par varēm žļukstinu ūdeni. Negribu, bet dzeru, lai nerastos aizdomas.

Jā, tagad ir vakars. Tagad, puis, vairs nekur nespruksi un, vai pārnāksi mājās, — arī nav zināms. Aizvedīs diezin kur, kā vienu puiku jau aizveda vlasovieši, vai arī, ko var zināt, vēl nošaus. No tādām domām sametas nelaba dūša, un es pavisam nokāru degunu.

Kad lielceļa līkumā parādījās mašīnas, mans vācietis kļuva nemierīgs. Viņš kaut ko uzsauca šoferim, sakārtoja uz šineļa siksnu un sāka nervozi gan vilkt rokā, gan vilkt nost cimdus. Cigareti, kas visu laiku bija kūpējusi

zem viņa lika deguna, viņš izspļava sniegā un sabradāja.

No priekšējās — vieglās mašīnas, kurai sekoja ar brezentu pārsegtas kravas mašīnas, izlīda priekšnieks, kam bija vismaz ģenerāļa dienesta pakāpe. Uz pleciem pīti sudraba uzpleči, pogcaurumā sarkana lentīte.

Vācietis ar degunu kā knābi zibens ātrumā aizsteidzās pretim ģenerālim un, pielicis roku pie cepures, izstiepās tik taisns kā telegrāfa stabs. Ģenerālis — maziņš, izkaltis kā skaida, toties dusmīgs un ķildīgs. Viņš nezin kāpēc kliedz uz līkdeguni, bet tas nedroši un paklausīgi bubina vienu un to pašu:

—   Jawohl… Jawohl1 …

Virsniekam patlaban nav laika par mani domāt, bet ģenerālis pat neskatās uz mani.

Es atkāpos līdz žogam. Ja apturēs, teikšu, ka gribu nostāties aizvējā. Paskatos atpakaļ — neviens neaiztur. Virsnieks pagriezies ar muguru pret mani un rāda priekšniecībai karti. Es iešmaucu pa vārtiņiem, pagalmā pārlēcu pār žogu, gar ieputinātajiem jāņogu krūmiem aizskrēju līdz strautiņam, kā bumba novēlos no piekalnītes, skriedams paķēru no galvas nokritušo cepuri un laidos prom, kur acis rāda.

Mājās negāju. Atkal var ienākt tas pats fašists. Tad var plāni klāties. Es devos pie Saņkas.

Mans draugs jau bija mājās.

—   Kas noticis? — viņš jautāja, nolēkdams no krāsns.

—   Aizbēgu, — es izdvesu.

Saņka augstu novērtēja manu rīcību. Viņš sacīja, ka es esmu atkārtojis Susaņina varoņdarbu.

Kas tas Susaņins gan ir? Par tādu es neko nebiju dzirdējis. Par Gastello stāstīja pa radio vēl pirms vāciešu

1 Jawohl. — Jā, jā. (Vācu vai.) — Tulk. 11—281

atnākšanas, par ložmetējnieku Zukovu ari bijām dzirdējuši, pat dziesmiņu par viņu sacerēja:

Ložmetējnieks Zukovs Lika fričiera trūkties.

Bet par Susaņinu tā kā nekas nebūtu dzirdēts.

—       Ek, tu! — Saņka pārmetoši pašūpoja galvu un izvilka aiz skursteņa aizbāztu grāmatiņu, kuru bija atnesis no skolas bibliotēkas, ko Ņaumika bija izsvaidījis. Tā bija skolas vēstures mācību grāmata.

Izrādās, ka patiešām reiz dzīvojis tāds Susaņins, varbūt pirms gadiem divsimt vai visiem trīssimt. Toreiz Maskavai uzbruka poļi. Viņi apmaldījās un gribēja piespiest kādu zemnieku, lai tas parāda viņiem ceļu. Zemnieks ieveda viņus biezā mežā, tieši purvā. Svešzemnieki sakapāja viņu ar zobeniem, taču paši tā arī neatrada atpakaļceļu. So zemnieku sauca par Ivanu Susaņinu.

īsti varoņi ir kautrīgi. Viņi nemīl skaļu slavu.

—       Vai tad mani sakapāja? — es atrunājos. — Arī mežā viņus neievedu. Un tā taču nav pirmā reize, kad aizbēgu, vai ne?

Sajā brīdī es nospļāvos caur zobiem. Gribējās, lai izdotos tāpat kā Micjkam Mongolim, taču siekalas palika uz zoda. Vajadzēja noslaucīt ar piedurkni.

29.    paliena IZVIETOJUSIES VIENĪBA

Urā — vācieši rok ierakumus! Un, protams, tas netiek darīts tikai tāpat vien. Mūsējie nāk. Pirmais šo jauno ziņu istabā ienesa Ņaumika. Kādu rītu viņš ienāca mūsu pagalmā un sāka rībināt ar savu gumijas nūjiņu pa rūti.

—   Ei, jūs! Vienu cilvēku ierakumu rakšanai!

Vecāmāte nošķindināja krāsnspriekšā pannu un izskrēja

uz lieveņa.

—   Kas nu es par racēju, Avdejič?

—       Lai iet puika! — Ņaumika noburkšķēja un devās uz citu sētu. — Dos ēst! — viņš beigās piesolīja.

Es jau ari nebušu viņiem racējs: izlikos slims un nogāju.

Drīzā laikā pec šis dienas, kā teica mana vecāmāte, pasaule sagriezās kājām gaisā. Vācieši — uz turieni, itālieši — no turienes, zem nebeidzamajām mašīnu, pajūgu un lielgabalu kolonnām šoseja gandrīz vai dreb. Sādžā tagad visi zina, ka tuvojas fronte.

Vācieši gatavojas aizsardzībai, gatavojas kaujām arī mana vecāmāte. Vispirmām kārtām mēs divatā izlabojām mūsu blindāžu: nostiprinājām segumu ar jauniem sprunguļiem, sienas izklājām ar salmu kūļiem — nebūs tik mitrs un auksts.

Ļaudis sāka rakt bedres un slēpt tajās labību. Tas nemaz nebija par lieku: ja kvieši, tad kvieši, ja mieži, tad mieži — vācieši ņem visu, kas pagadās pa rokai, un izbaro zirgiem. Arī mēs arvecomāti paslēpām savus krājumus: divus maisus ierakām priekšnamā zem grīdas, vienu pabāzām zem krāsns. Nu, domājām, tagad tos ne pats velns nesameklēs.

Ieradās vlasovieši. Vecāmāte necieš viņus vēl briesmīgāk par vāciešiem. Un, kaut arī es viņai simtiem reižu skaidroju, ka vlasovieši ir tie paši baltgvardi, viņa nevar saprast, kā var savējie cīnīties pret savējiem. Tas, ka vlasovieši ir «savējie», — lielākā nelaime. Vācietis tik labi nepārzin mūsu slēptuves, tā neizprot mūsu viltību "kā savs cilvēks, krievs. Viņi pārstaigāja pagalmu ar garu, asu pīķi, izrakņāja zemi, ieskatījās priekšnamā, un tad jau viņu zirgi pilnām mutēm ēd mūsu kviešus.

Kad vlasovieši aizbrauca, vecāmāte raudādama uzslaucīja pie siles labības paliekas, savāca labību līdz pēdējam graudiņam, kopē ar zemi.

—   Kā nu tā var ņirgāties par maizi? — Viņa nespēj vien nomierināties.

Tiesa, vlasovieši visu neizputināja.

—  Vai tad man rokas nokaltušas? — vecāmāte šķendējās.

—   Sitas briesmeklis iedod spaini zirgam, bet, kamēr viņš pa kūti, es otru spaini muca iekšā.

Patiešām, mucā izrādījās gandrīz pilns maiss ar labību. Tagad mēs arī to pabāzām zem krāsns.

Bet govi jau nu gan zem krāsns nevar paslēpt. Miroņa govi vācieši jau nokāva, atstāja vectēvam tikai ādu, nagus un iekšas. Gan jau ķersies ari pie mūsējās. Tad gan dabūsim trūkties. Viņa viena pati mūs visu kara laiku baroja.

—   Bet tu taču sacīji, ka tu mūs balo, — Gližka sacīja vecaimātei.

—   Mēs abas kopā, — viņa veiksmīgi izgrozījās.

Veselu vakaru mēs ar vecomāti noturējām apspriedi un

izlēmām, ka man jādzen mūsu Rude uz Palienu un jāgana, kamēr šo siseņu paliks mazāk.

Paliena — tā ir tāda vieta aiz sādžas: ne pļava, ne mežs. Zemākajās vietās vasarā aug grīslis un cits pie cita kārklu krūmi un alkšņi, bet sausākajās vietās — bērziņi, pagadās arī jauni, kupli ozoliņi un līkas, zarainas priedes. Tur var paslēpt ne vienu govi vien. Nomaļa vietiņa.

Tā kādā rītā, vēl pirms saules lēkta, Rude un es izgājām no pagalma. Man uz muguras paskaņu kule ar ēdamo, aiz jostas cirvis, jo vajadzēs taču taisīt kādu naktsmītni.

Palienā gandrīz visi sādžas puikas, visi ar govīm. Viņi te nedzīvo pirmo dienu. Saslējuši teltis, kurina ugunskurus, cep kartupeļus. Te jau ir gan Micjka, gan Koļa Burecs. Nav redzams vienīgi Saņka, jo viņiem nav govs, bet kaza. Taču pusdienlaika ieradās arī Saņka ar kazu.

Mēs te esam cilvēku divdesmit, bet līdz Saņkas atnākšanai nevienam nebija ienācis prātā organizēties karaspēka vienībā. Bet Saņka tūdaļ novērtēja situāciju un ierosināja:

—   Izveidosim partizānu vienību. Es būšu komandieris.

—   Edz tikai! Tikko ieradies un jau komandieris! —

Micjka viņam pārmeta. Micjka arī grib būt komandieris, vēl jo vairāk tāpēc, ka viņš pirmais bija apmeties Palienē. Tad nu sacēlās troksnis un kņada, iedegās karsti strīdi. Es balsoju par Saņku, bet Koļa Burecs par Micjku. Galu galā izlēma tā, lai nevienam nenodarītu pāri. Saņku, ņemot vērā viņa senseno čapajevieša slavu, iecēla par komandieri, bet Micjku par štāba priekšnieku. Micjka mazliet paspurojās pretī un piekrita.

Tagad sākās partizānu dzīve. Visapkārt Palienai izlikti posteņi un slēpņi ar pavēli stingri novērot pretinieku. Augu dienu uz «štābu», kas izvietojies Micjkas teltī, no posteņiem pienāk ziņojumi: visapkārt, tā sakot, mierīgi, ienaidniekam nav nekādu aizdomu, ka Palienas krūmos izvietojusies mūsu vienība. Micjka īsti nezina, ar ko jānodarbojas štāba priekšniekam, un bieži iejaucas komandiera rīkojumos. Viņi ilgu laiku strīdas savā starpā par varu — iedomīgs kā jauns gailēns, Saņka tomēr mierīgāks, toties tiepīgs un uzstājīgs ir Micjka.

Iesākumā viss līdzinājās mūsu parastajām spēlēm ganībās, bet pēc tam iesākās pilnā nopietnībā. Kāds bija atstiepis līdz no mājām šauteni un kādas desmit patronas. Koļa Burecs atnesa trīs granātas. Vairāk par visiem izcēlās pats štāba priekšnieks. Kādreiz viņš bija noslēpis ganībās rokas ložmetēju un divus diskus ar patronām. Pēc ilgas meklēšanas ložmetēju atvilka uz Palienu. Tas bija sarūsējis. Micjka nevarēja atvērt aizslēgu un no dusmām blieza ar mana kaujas cirvja pietu pa rokturi. Atskanēja šāviens, kas sacēla vienībā apjukumu. Priekšā stāvēja komandieris. Lode izurbās cauri komandiera biksēm un izara pļavu tieši pie kādas govs purna. Govs izbiedēta atlēca nost no melnās izrautās vietas, bet pēc tam atgriezās un ar izbrīnu apostīja svaigo zemi.

—   Tagad, kad vācietis nāks pēc govīm, spersim virsū, — Micjka apņēmīgi paziņoja un paslēpa ložmetēju zālē. Neviens par to nešaubījās: skaidrs, ka spersim virsū.

No dienesta brīvie puikas aizgāja uz pāris kilometru

attālo lauku, saraka kartupeļus, un tad jau karaspēks, ugunskuru svelmē sasārtis, ar sodrējiem un oglēm noziedies, ripina laukā no karstajiem pelniem — cits ar stibu, cits ar skaidu — ceptos kartupeļus un ar baudu pūš uz tiem, Ek, ir nu gan garšīgi tādi kartupeļi, kas izcepti pašu rokām mežā, svaigā, rūgtenām smaržām piesātinātā gaisā. Kartupeļus ēd kopā ar to, kas kuram ir: cits ar speķi, cits ar sāli, bet cits vienkārši tāpat — bez nekā. Mēs ar Saņku mērcējam sālī, kas ietīta baltā, tīrā lupatiņā, bet Micjkam sāls ir kurpju smēra bundžiņā. Štāba priekšnieks guļ uz sāniem, nesteigdamies un cienīgi pārlauž uz pusēm miltaino, karsto kartupeli, rūpīgi uzber sāli un iestumj mutē.

Paēdis vakariņas, viņš aizver savu bundžiņu un ieliek to kā tabakdozi kabatā. Štāba priekšnieks nekad nešķiras no sava ceļojumu sālstrauka. Viņš nevar bez tā iztikt, tāpat kā smēķētājs bez tabakmaka.

Pār Palienu plešas septembra nakts, krūmājos klaiņo vējš, te pierimdams, it kā ieklausīdamies, te ar skubu mezdamies skriet kā neprātīgs, biedējot mūsu sargus. Debesīs mirgo tālas, saltas zvaigznes, smagi nopūšas govis, ieslēpies būdās, uz siena guļ Saņkas karaspēks. Neguļ vienīgi sargi. Viņi iekūruši mazu ugunskuriņu un spiežas tuvāk gaismai un siltumam: tur, tumsā, it kā staigātu kāds, it kā slepeni zagtos klāt, it kā būtu kāds paslēpies aiz krūma.

Bet no rīta mūsu komandieris un mūsu štāba priekšnieks vēlreiz visiem parādīja, ka tā nav nekāda spēle un joku nebūs. Pecjka Čižovs jeb vienkārši Čižiks, vājš un slimīgs divpadsmit gadu vecs zēns, bija pazaudējis modrību un aizmidzis postenī. Tiesa, nekas briesmīgs nebija noticis, ja neskaita, ka sargam pusjakas sadega pa to laiku, kamēr viņš gulēja pie ugunskura, taču Saņka pieprasa bargu sodu.

—   Vai tu zini, kāpēc aizgāja bojā Čapajevs? — komandieris stingri nopratina.

Čižiks stāv, «partizānu» ielenkts, ja arī viņš gribētu ņemt kājas par pleciem, tad tomēr nevarētu. Tāpēc viņš ar baso kāju kutina sausu zariņu un ar nesadegušo piedurkni noslauka degunu.

—   Čapajevs aizgāja bojā, — Saņka trako, — tādu ķēpaušu dēļ kā tu. Viņi arī bija gulējuši, atrazdamies postenī. Viņus pašus nodūra baltie un visus čapajeviešus ielenca. Tu esi nodevējs un puņķutapa. Tādus vajag nošaut.

Sadzirdējis par nošaušanu, Čižiks sasmailēja ausis.

—   Pareizi! — štāba priekšnieks atbalstīja komandieri.

—  Bet es pateikšu vectēvam! — Čižiks piedraudēja priekšniecībai. Nu Micjka nevarēja novaldīties un iegāza neveiksmīgajam sargam pāris reižu pa kaklu. Ar to ari tiesa un izrēķināšanās bija beigusies.

Kamēr tiesāja Čižiku, tikām bija dezertējusi komandiera kaza. Mēs izložņājām visus krūmus un bedres, tomēr nekur to nevarējām atrast. Nospriedām, ka tā ir aizbēgusi mājās. Saņka uzticēja vienību Micjkam, bet pats, asaras birdinādams, lamādamies devās uz sādžu. Es gāju viņam līdzi. Jāuzzina, kā tur klājas vecaimātei ar Gližku, un siltāk jāsaģērbjas. Naktis ir dzestras.

30.    saŅka ATBRUŅO IENAIDNIEKU

Pāri pjavai uz tīmekļiem lido atvasara. Zālē nozied pēdējās puķes. Saule dedzina kā jūlijā. Bet Saņka no visa tā neko negrib redzēt, visu ceļu viņš lamā savu blēdīgo kazu.

Purvā pie pašas sādžas, biezos kārklu brikšņos, mēs uzskrējām virsū nepazīstamam cilvēkam. Viņš iznāca no krūmiem mums pretim tik negaidīti, ka bēgt jau bija par vēlu. Pirmais, kas mums krita acīs — ar asiņainu lupatu pārsieta roka. Aplūkojām daudz rūpīgāk — kādus astoņpadsmit gadus vecs puisis, noskrandis, pārguris, netīrs un novājējis.

—   Vai jūs esat no šī ciema? — viņš pajautāja.

—   No šī, — Saņka piesardzīgi atbildēja.

—   Vācieši ir?

Mēs ar Saņku pārmijām skatienus: kāpēc gan viņš jautā par vāciešiem? Kas tad viņš tāds ir?

—       Nezinām. Mēs ganām Palienā govis, — es paskaidroju nepazīstamajam.

—   Vai maize jums neatradīsies?

Puisis pārlaida mums izsalkušu skatienu un, laikam sapratis, ka šāds jautājums ir lieks, nopūtās un apsēdās uz

ciņa.

Nedaudz iejutušies, mēs kļuvām drošāki, un Saņka pajautāja:

—   Bet kas tu tāds esi?

—       Nekas, — puisis atbildēja. -— Atnesiet labāk maizi. Un paskatieties, vai sādžā ir vācieši.

—   Tu varbūt esi partizāns? — Saņka cenšas izdibināt.

—   Varbūt. — Puisis paraustīja plecus un pavēlēja:

—   Kas ir, ātrāk!

—   Vai mūs paņemsi līdzi? — mans draugs kaulējās. Puisis vērtējoši noskatīja mūs no galvas līdz papēžiem

un atcirta:

—   Bez ieročiem neņemam. — Bet pēc tam pabaidīja:

—   Kas būs?!

Mēs aizjozām ko nagi nes izpildīt viņa uzdevumu. Beidzot taču mēs bijām satikuši īstu partizānu! Tagad nedrīkst palaist garām izdevību un jālūdz, lai mūs uzņem vienībā, jāizdara kaut kas tāds, lai parādītu, ka mēs esam kaujinieciski noskaņoti varonīgi zēni. Tad mūs pieņems bez garām runām, nemaz neskatīsies, ka vēl nav trīspadsmit gadu.

Sādžā vācieši ir gandrīz katrā sētā. Vienīgi mūsu māju apgājuši. Toties Saņkas mājā apmeties virsnieks. Marfeškas tanti izdzinuši priekšnamā, bet priekšnamā pa naktīm ir auksts, un viņa nakšņo pie kaimiņiem.

Mēs apskraidījām visas ielas, bāzām degunu visos

pagalmos, šķērsielās. Saņka saskaitīja desmit kravas mašīnas, bet es divpadsmit un divas vieglās. Saņka aizskrēja arī uz lauka virtuvi, kur karavīri saņēma pusdienas. Tiesa, tur viņu pamanīja pavārs un tūdaļ iejūdza — lika stiept no akas ūdeni. Zēnam tas nebija pa prātam. Viņš atnesa divus spaiņus un, tiklīdz vācietis novērsās, laida ļekas vaļā.

Viņš pārnāca mājās pusdienlaikā. Kaza rāmi stāvēja kūtiņā un ēda zāli. Priekšnamā neviena nebija. Toties, kad Saņka pabāza degunu goda istabā, no turienes uzbrēca:

—   Zuriick!

Acīm redzot, šis virsnieks ir svarīga persona, ja pagalmā pie logiem visu laiku mīņājās sargs, bet goda istabā ne tikai Saņka un viņa māte nedrīkst ieiet, bet arī paši vācieši to dara ar bailēm.

Kas notiek aiz aizvērtajām durvīm, neviens nevar redzēt. Neviens, izņemot Saņku. Dēļu starpsiena kādreiz bija nolīmēta ar krāsainiem papīriem un vecām avīzēm. Taču līme, kas bija gatavota no klīstera, bija briesmīgi iepatikusies pelēm. Tagad siena nav nodriskāta sliktāk par Saņkas biksēm.

Kādā dēlī tieši iepretim krāsnij kādreiz bija mazs, sveķains zariņš. Saņka reiz agrāk bija izsitis zariņā caurumu, sabēris tajā sērkociņu sēru, aizbāzis ciet ar naglu un uzdevis, kā pienākas, ar cirvja pietu. Viņš bija gribējis, lai notiktu šāviens. Taču šāviens neatskanēja. Zariņš reizē ar naglu bija ielidojis goda istabā, un iznāca labs, gluds un apaļš caurumiņš. Pa to var redzēt visu, ko vien vēlas.

Sākumā aiz starpsienas nekas interesants nenotika. Briesmīgi resns virsnieks ar sarkanu, platu kumbru, kas virs apkakles bija saspiedies kā harmonikas, pēta karti. Otrs — izkaltis kā maiksts, nosējies ar siksnu, stāv līdzās un izliekas, ka arī viņam interesē karte. No sākuma viņi miermīlīgi vervelēja savā starpā, pēc tam resnajam ne

bija kaut kas pa prātam, un viņš sāka bļaut, šļakstinādams siekalas. Jo tālāk, jo vairāk viņš iekarsa. Beigu beigās viņš uzcirta ar dūri pa galdu, un izkaltušais vācietis izsprāga pa durvīm sarkans kā novārīts vēzis.

«Ir nu gan negants,» Saņka nodomāja. Viņam jau bija notirpušas kājas un smeldza mugura. Sēdēt, saliecoties līkumā, ir pārāk neērti.

Pa grīdu aizrībēja karavīra zābaki — vācietis aiznesa baltu, emaljētu bļodu un dvieli. Priekšnieks, novilcis mundieri, arī izgāja pagalmā — mazgāties.

Uz galda līdzās biezai ādas somai mirdzina melno, vēso tēraudu pistole. Saņkam salēcās sirds. Te nu, lūk, ir ierocis.

«Ņemt, ņemt, ņemt,» deniņos sāka dauzīties asinis.

«Bet ja nu notver?» Saņka vienu mirkli šaubījās. Taču bez ieroča partizānos neņem.

Tas notika vienas minūtes laikā. Saņka aši pārlēca pāri prosas maisam, uz pirkstgaliem piesteidzās pie durvīm un satvēra rokturi. Gar skursteņa malu nolēca runcis, ko māte bija atnesusi radista Paula pakārtā kaķa vietā. Nolēca ar tādu troksni, it kā tas būtu apkalts zirgs. Saņka pat satrūkās.

Nekad neviens nebija dzirdējis, ka šajā mājā čīkstētu durvis. Bet tagad, kad klusiņām jāielavās, tās nočīkstēja vecajās, neieziestajās virās. Auksts pārskrēja pār kauliem.

Trīs ātri soļi, un pistole rokā. Kur likt? Ar pistoli vāciešu acu priekšā prom nevar tikt. Ierocis nostiepa kabatu tā, ka bikses vajadzēja pieturēt ar rokām. Kā vajāts zvērs Saņka paskatījās uz durvīm un logiem. Pagalmā rēgojās bruņu cepure un durklis. Logs uz ielu puspavērts. Aiz logiem dēļu .žogs, ābele un biezi, gari kartupeļu laksti.

S-švīk! — nošalca laksti, un pistole pazuda zem padzeltējušajām lapām.

Saņka paskatījās uz durvīm.

Š-švīk! — Pistolei pakaļ aizlidoja ari virsnieka lauka soma.

Priekšnamā Saņka paslēpas aiz piestas un sarāvās. Sirds dauzās kā notverts zvirbulis. Viņš pat nosvīda. Pat neelpoja. Bet vācietis pagalmā sprauslā kā ronis.

«Ir nu gan tīrībnieks atradies!» Saņka nikni nodomāja.

Spīdīgi hromādas zābaki norībēja divu soļu attālumā no Saņkas. Fašists ar resno kaklu pēc atsvaidzināšanās bija labā noskaņā. Iedams viņš slaucīja savus gludos, sārtos vaigus un dungoja jautru dziesmiņu.

Tiklīdz noklaudzēja durvis, Saņka izlēca no slēptuves aiz piestas, taču uz sliekšņa saskrējās ar kareivi un izsita viņam no rokām emaljēto bļodu. Vācietis izlamājās un iebelza mūsu komandierim ar apkaltu zābaku. Tas kā lode nolidoja no lieveņa un izstiepās garšļaukus pie pašām kājām sargam, kas tā sāka zviegt, it kā viņu kutinātu pie padusēm. Savukārt viņš sadeva Saņkam piedevas un nokliedza pakaļ:

—   Russ, russ!

Mūsu pagalmā Saņka gandrīz nevarēja atdabūt elpu.

—       Iesim, kad būs krietni satumsis, — viņš man sacīja.

—   Jāpaņem pistole un soma.

Pats par sevi saprotams, ka ne mans draugs, ne es nevienam neieminējāmies par to, kās mūs gaida purva kārklos un uz kurieni mēs pošamies. Tādos gadījumos labāk turēt mēli aiz zobiem.

31.    slĒpnis

Aiz klajuma lēnām dzisa sarkanās debesis. Mākoņi pārklājušies kā ar pelēkiem, karstiem pelniem, mutuļo smagiem, asinssarkaniem vāliem. Pa baltdadžiem sāka vilkt auksts miklums, zāle kļuva valga, un pēc pusstundas Saņka bija tā nosalis, ka trīc katra cīpsliņa un zobs uz

zoba neturas. Tomēr doties pēc pistoles un somas vel par agru: pagalmā skan vāciešu sarunas, pie lauka vu tuves šķind spaiņi, bet kaut kur sādžas malā aizņemda mies gaudo suns. Suns gaudo uz nelaimi: būs ugunsgrēks vai kāds nomirs.

Gar mākoņa malu palūkojās dilstošs mēness un it kā iekārās zarā skolas papelei, apgaismodams dārzus un jumtus ar saltu, blāvu gaismu. Melnas, garas koku ēnas šķērsoja ceļu. Sādžā valda klusums.

Kļuva vēl aukstāks, kad no strautiņa sāka plūst migla. Plānām skupsniņām tā vispirms noklāja zemākās vietas, bet pēc tam ietīstīja nātres, noklāja sakņu dārzu, tikai žoga stabi lūkojās laukā no baltās segas apakšas, it kā spēlēdami paslēpes.

Saņka atmeta ar roku, apskatījās visapkārt un gāja. Viņš gāja uzmanīgi, nedzirdami kā rēgs. Priekšā kāds nekustīgi stāv un ieklausās nakts klusumā. Stāv un ieklausās arī Saņka. Tfu tu, nolāpīts, tas taču ir ceriņkrūms, kuru viņš pats savām rokām šopavasar iestādīja uz ežas pie paša žoga.

Mēness brīdi pakarājās kokā, tad atkal paslēpās aiz mākoņa. Tagad tumšs kā akā. Lai tiktu tālāk, acij jāpierod pie tumsas.

—   Halt! — kaut kur lauka virtuves pusē atskanēja kā šautenes šāviens. Tas ir tālu, var īpaši neuztraukties, jo vairāk tāpēc, ka brīdi vēlāk viss palika klusu. Droši vien paši vācieši blandās vai arī mainās sardze.

Pa ežu starp kartupeļiem un bietēm, starp kukurūzas stiebriem neērti un grūti rāpot. Ātri uz priekšu nevar tikt, jo ķirbjiem, kurus sēj sēkliņu dēļ, staipekņi sapinušies kā virves, aizķeras gan rokas, gan kājas, velkas līdzi, čab. Kartupeļi arī saauguši krustām šķērsām, sagāzušies, it kā pa tiem visu vasaru būtu valstījušies velni. Piedevām māte, ravēdama dobes, sametusi uz ežas usnes. Vasarā tās izkaltušas, un dzeloņi duras plaukstās, elkoņos un ceļgalos. Cik reižu viņa nebija likusi Saņkam, lai

izmet visus šos atkritumus aiz žoga! Taču viņš nebija paklausījis, noslinkojis, tagad nu pašam jo sliktāk.

Nevar saprast, kā bija aizķērusies kāja aiz kukurūzas stiebra — tas ne tikai iečabējās, bet nograbināja sausās lapas tā, kā grab skārda jumts, kad uz tā uzmet ķieģeli. Tad vieglais nakts vējš, apmaldījies miglā, arī iek)uva dobēs un sāka plūkāt sausās lapas. Šķita, ka skrien kāds šurpu. Tad Saņka pavisam pieplaka pie mitrās zemes. Tomēr drīz vien vējš izk|uva pļavā un nozuda melnajā naktī.

Klāt jau kazas kūtiņa. Gar stūri redzams, kā pagalmā mīņājas sargs. Viņam pie jostas šķind kaut kāds dzelzītis. Daži smagi soļi uz vienu pusi — klusums, daži uz otru — klusums. Vācietis ieklausās. Liekas, viss ir mierīgi. Acīm redzot, viņiem nebija ievajadzējies pistoles un somas un viņi nebija pamanījuši, ka tās ir pazudušas.

Saņka uzmanīgi, nedzirdamiem soļiem aizlavījās gar mājas sienu un iegūlās aiz pakša nātrēs. Nātres sāpīgi apsvilināja vaigu un rokas, taču viņš tam nepievērsa uzmanību. Kaut velns lai parauj, atkal gar mākoņa malu izlīda mēness! Tas atspīdēja rūtīs, apgaismoja žogu un virs žoga vācieša bruņu cepuri. Bruņu cepure nekustas, — izskatās, ka tā ir uzlikta uz mieta. Nekustas arī Saņka, kaut gan viņam nav ērti gulēt, sānos spiežas kāds zars.

Kad nedrīkst, tad jo sevišķi gribas nošķaudīties un nošķaudīties tā, lai pa ciemu aizskanētu atbalss. Līzdams pa sakņu dārzu, Saņka bija savācis pilnu degunu ar putekļiem, un patlaban tur tā kniešas, ka nav glābiņa. Viņš aizspieda degunu ar pirkstiem, sakoda zobus, ar plaukstu aizspieda muti un šķaudīja, šķaudīja klusu, apslāpēti, vienīgi ausīs kaut kas noskrimšķēja.

Bruņu cepure nekā nedzirdēja. Kamēr Saņka savaldīja savu degunu, tā bija nozudusi pagalmā, aiz vārtu stabiem, kuros kādreiz bija virinājušies vārti. Tagad var virzīties tālāk.

Viņš lien uzmanīgi, veikli un nedzirdami kā zalktis. Viņš dzird, kā pukst paša sirds, pukst skaļi un satraukti.

Tad jūu klāt arī īstais logs. Te, zem loga, jābūt somai un pistolei. Saņkas rokas aptausta mitro zemi un nekā neatrod.

Ē, velns, atkal velkas sargs. Tagad viņš apstājas pie paša žoga. Var pat dzirdēt, kā vācietis nopūšas. Droši vien atcerējās savu tālo Vāciju. Bet varbūt vienkārši apnicis stāvēt pie logiem, kad priekšniecība saldi guļ zem siltas segas.

Kad pirksti pieskārās gludajai, nakts dzestrumā mazliet miklajai somai, Saņka nomierinājās. Viss ir tepat. Arī pistole. Tagad tikai bez trokšņa aizkļūt prom no loga apakšas, bet pēc tam pa sakņu dārziem, pa klusiem nostūriem uz purvu, krūmos. Ej nu tad ķert vēju laukā.

Briesmīgs sitiens trāpīja tieši pa galvu. Ausīs sāka zvanīt zvani, spoži uzliesmoja un nodzisa zvaigznes, un Saņka iekrita melnā bezdibenī. Viņš nedzirdēja, kā, viņu ielenkuši; sarunājās vācieši:

—   Partisan! Partisan!

32.    es aizeju partizĀnos

Es gaidu Saņku aiz pilskalna, kā bijām norunājuši, pie greizās siena kaudzes. Gaidu stundu, otru, līdz vēlai naktij, bet viņa joprojām nav. Vairākas reizes grasījos doties viņam pretim, taču bailes ceļā paiet garām, bailes uzkulties tumsā virsū patruļai.

Nodziedāja pirmie, pēc tam arī otrie gaiļi, bet no Saņkas nav ne ziņas, ne miņas. Dūša metas nelāga, sirdī zogas satraukums. Kas tur noticis? Varbūt viņš ir nošauts? Vienu brīdi pat pazibēja doma par nodevību. Pats aizgāja, bet mani pameta.

Kaut kur sādžas malā norībēja šāviens. Trasējošā lode novilka ugunīgu pavedienu no zemes līdz debesīm un

izgaisti starp zvaigznēm. Pagalmos sāka riet suņi. Varbūt Saņka tur iekritis?

, No rīta pa sakņu dārziem aizgāju līdz mājai. Mani sagaidīja vecāmāte ar asarām un lamām.

—   Lai velns tevi parautu ar visu tavu palīdzēšanu, — viņa šķendējās. — Atpestī manu galvu no nelaimes. Viens jau savu dabūja, aizpartizāņojās, arī tu aizpartizāņosies…

Vecāmāte negrib ne dzirdēt, ka es vēl iešu ganīt govi. Viņa pati pārdzīs Rudi mājās, bet man nejaus ne degunu pabāzt laukā no istabas. Ko tad viņa varēs pateikt manam tēvam, ja mani arī saņems ciet? Piedod, Kiril, nenosargāju. Kā tad viņa varēs cilvēkiem paskatīties acīs?

Izrādās, ka vācieši saņēmuši Saņku ciet.

Es aizcirtu durvis ciet, uzsaucu, ka tūdaļ atgriezīšos, un izskrēju uz ielas. Priekšnamā atkal sākās vaimanas. Vecāmāte nevar mani panākt un domā aizkustināt ar asarām.

Tuvoties Saņkas mājai ir bīstami. Uz mani aizdomīgi blenž sargs. Puikas uz ielas neredz, nav neviena, kam pajautāt, kur patlaban ir mūsu Čapajevs. Pieaugušie neviens nekā jēdzīga nezina. Runā, ka viņu ieslēguši skolas pagrabā, bijušajā pagasta mājas tuptūzī. Taču tur nevar piekļūt, jo līdzās pie lauka virtuves visu laiku drūzmējas vācieši.

Plāns radās galvā pats no sevis, un, manuprāt, tas nebija slikts plāns. Jāpaņem maize un jāskrien ātrāk uz kārkliem pie partizāna, varbūt viņš mūs vēl tur gaida. Tālāk reizē ar partizānu mēs dodamies uz vienību. Nakti vienība uzbrūk vāciešiem, kas apmetušies mūsu sādžā, un izglābj Saņku. Galvenais — nezaudēt laiku.

Vecāsmātes istabā nav. Gližka sacīja, ka viņa aizgājusi pie vectēva Mikalaja.

—  Viņa teiča, — Gližka pavēstīja, — ka vectēvs Mikalajs tev palādīs. Viņa teiča, ka viņš sitīs …

Nebija grūti uzminēt, kas vecaimātei aiz ādas. Ja at

nāks vectēvs, tad šodien nevarēs aizbēgt, nelaidīs. Nogriezu riecienu maizes, ieliku to azotē un jau uz sliekšņa piekodināju mazajam:

—   Tu pielūko, Rigor. Klausi vecomāti. Ja nevarēs sabērt visus kartupeļus zem grīdas, ierociet stirpā.

Gližka skatās uz mani un savelk lūpu.

—   Uz kūlieni tu?

—   Tu neraudi. Es tikai aiziešu uz vienu vietu un atgriezīšos. Pasaki vecmammai, lai pārdzen govi mājās …

Atvadām sabužināju nepaklausīgo brāļa cekulu, kā, dodamies karā, to darīja mans tēvs, un aizgāju uz sakņu dārzu pusi. Kas notiek sirdī, grūti pat izstāstīt: gan žēl pamest vecu cilvēku ar mazu bērnu, gan nedrīkstu te palikt. Saņka ir briesmās.

Līdz tai vietai, kur mēs vakar sastapām partizānu, es aizkļuvu bez starpgadījumiem. Drīz atradu gan to krūmu, gan cini, taču paša partizāna nav. Saucu, svilpju — neatsaucas. Apgāju apkārt cerībā, ka viņš varbūt ir aizmidzis, — nevienas dzīvas dvēseles. Vienīgi uz sausāka pauguriņa zem kupla vilkukārkla krūma atradu klēpi sagulēta siena un tam līdzās mazu smēķa galiņu no vecas, sadzeltējušas avīzes. Aizgājis. Nesagaidīja. Pievīla.

No izmisuma sāku raudāt.

Tās bija rūgtas apvainojuma asaras. Svešu cilvēku klātbūtnē es tās norītu, censtos neizrādīties par mīkstčauli. Noriju, kad nomira māte, kad pirmo reizi piekāva Ņaumika. Pēc tam mazliet notrulinājos, dvēsele nocietinājās, pārakmeņojās sirds. Kad apvaino sveši cilvēki, tad nav tik sāpīgi. Bet tagad savējais nenoticēja. Pameta tādā brīdī, kad jo sevišķi nepieciešama viņa palīdzība, kad mēs atrodamies nelaimē.

Iespējams, ka vēl var viņu panākt. Viņš droši vien aizgāja uz meža pusi, tikai nedrīkst zaudēt ne minūti. Man šķita, ka es pat viņu ieraudzīju. Kāds cilvēks parādījās uz tālā uzkalniņa un nozuda ieplakā aiz siena kaudzēm.

Ar mīkstām, zaļām sūnām un grīsli klātie ciņi šūpojas zem kājām, iegrimst rāvainajās duļķēs. No iztraucētā kūdrainā dziļuma tiem visapkārt paceļas sīcoši burbulīši. Purvs ir kādu kilometru plats. Kādreiz pirms kara tā biezajos mežonīgajos grīšļos mājoja milzīgs daudzums visvisādu putniņu. Ne vienreiz vien pavasaros mēs nācām uz šejieni lasīt meža pīļu olas. Tā ka arī tagad soļot pa līgano, no virspuses ar zāļu segu aizaugušo dūksti man nav nekas jauns. Dažkārt, tiesa, kājas noslīd no cērpas un līdz ceļgaliem iestieg dubļos. Tur, apakšā, zeme ir cieta kā klons un auksta kā ledus.

Ar dievu uz pusēm izkļuvu sausākā vietā, mazliet noskalojos ar zāli aizaugušā bedrē, kļuva jautrāk ap dūšu. Pa ceļam radās jauns plāns: ja nepanākšu to puisi, pats došos uz mežu. Ir tikai viens šķērslis — upe. Bet gan jau kaut kā pārkļūšu pāri. Sameklēšu baļķi un pārpeldēšu.

Kā izveidosies apstākļi mežā, pagaidām grūti iedomāties. Taču zēna sirds ir cerību pārpilna. Protams, satikšu partizānus. Un tad jau iztēle veido man acu priekšā bargus un priecīgus vistuvākās nākotnes notikumus. Mēs ejam nedzirdami kā ēnas. Es — visiem priekšā, rādu ceļu, aiz manis — vienības komandieris, aiz komandiera — pārgalvīgi puiši ar automātiem, šautenēm un granātām. Laukā nakts, mierīgi guļ Ņaumika, Ahoņka un visa viņu banda, guļ resnkaklainais Saņkas fašists, tikai sargi staigā gar logiem. Viņiem ne prātā nenāk, kas viņus sagaida pēc dažām minūtēm.

Tad ar rokas mājienu es dodu signālu. Partizāni pēc komandiera pavēles izklīst pa ielu, skrien gar žogiem. Un pēkšņi — tra-ta-ta-ta. Sauj mūsu ložmetējs. Es guļu līdzās ložmetējniekam un padodu patronlentas.

Ci-u, ci-u, — spindz lodes. Ložmetējs apklust.

«Tēvocīt, kas jums notika, jūs esat pagalam?» Es pieskrienu klāt.

«Nē,» partizānu ložmetējnieks atbild man ar dziesmas vārdiem, «miris neesmu es, tikai ievainots smagi…»

Bet vācieši arvien tuvāk un tuvāk. Viņi domā, ka jau guvuši pārsvaru, jautri vervelē, taču viņi nezina, ka esmu pie ložmetēja.

«Tra-ta-ta-ta. Kā ir? Vai nepatīk, rāpuļi tādi?»

Un tad es joņoju lieliskā kaujas zirgā. No kurienes uzradies zirgs, pagaidām vēl nav zināms. Un tas jau ari nav tik svarīgi. Liesmo policistu mājas, bet pārējās uguns neskar. Ļaudis līksmi sagaida atbrīvotājus.

«Vai tu redzi?» viņi brīnās. «Tas taču ir Sircovu Ivans.»

«Kāds Sircovs?»

«Nu taču Kirila lielākais puika!»

«Še tev nu bija, ne prātā nevarēja ienākt. Vēl vakar ganīja govi, bet šodien, paskat tikai, — komandieris. Vai tikai viņš nebūs viņiem pats galvenais?»

«Viņš atriebjas par Saņku.»

Un piepeši ienaidnieka lode iztriecas cauri manai vīrišķīgajai sirdij. Pār mani noliekušies partizāni un mūsu pašu sādžas ļaudis. Esmu pagalam, taču labi varu dzirdēt, ko viņi runā.

«Bija drosmīgs cilvēks, vācieši dabūja just viņa nagu…»

Tiesa, es pavisam neesmu pagalam un drīz vien attopos.

Ar tādām patīkamām domām vieglāk sokas ceļā. Tālu aiz muguras -•palikusi dzimtā sādža. Tā aizslēpusies aiz kuplo vītolu lapotnes, un vienīgi skola stāv kalnā kā uz delnas, nolūkodamās man pakaļ ar tukšajām logu ailēm.

Līdz mežam atlikusi trešdaļa ceļa. Pa gabalu mežs izskatījās pēc zilganiem, robainiem zedeņiem, bet tagad var saskatīt vara sarkanos varenos priežu stumbrus. Sevišķi tos, kas slejas uz paša smilšainā krasta.

Tur, aiz upes, jau ir cita zeme, tur, biezajā silā, mīt manas cerības. Es gribu ieraudzīt cilvēkus, kuriem nesu man izdarītās pārestības, tomēr, lai cik vērīgi skatos, pagaidām neviens nav redzams. Nestaigā starp priedēm partizāni, neskatās viņu izlūks uz mani ar binokli.

Vecupes krastā, pa kuru vijas jau zālēm aizaugušais

lauku ceļš uz Vecajiem Rudņiem, es uzlocīju bikses un devos meklēt braslu. Ūdens jau auksts, zem kājām stieg lipīgie māli. Ja paspersi soli sāņš, var iestigt līdz jostasvietai. Taču pārcelšanās norisinājās veiksmīgi. Samirka tikai viena bikšu stara. Izkāpu pretējā krastā ar sevi apmierināts. Viens ūdens šķērslis mazāk. Palicis vēl viens, toties pats lielākais.

—  Halt! — Vācisks uzkliedziens trāpīja man kā ar pātagu pa muguru.

Viņi bija divi. Viņi stāvēja uz tā paša ceļa, kur es nupat biju uzlocījis bikses. Uz krūtīm automāti, ar rokām pietur velosipēdus. Panākt viņi mani nepanāks, kamēr pārkļūs pāri upei, no manis vairs nebūs ne miņas. Taču panāks lode, jo vairāk tāpēc, ka man vēl jāuzskrien stāvajā krastā. Upīte lodei nav šķērslis.

Un es domāju: «Ko viņi bērnam padarīs? Teikšu, ka gāju griezt klūgas. Jāpin grozs.»

33.   bĒgŠana nakti

Vācieši nemaz nesāka taujāt, kāpēc es blandos pa pļavu. Viņi lika man iet pa ceļu, bet paši uzkāpa divriteņos un, tik tikko kustinādami pedāļus, brauca nopakaļ. Man vajadzēja skriet rikšiem. Viens no viņiem visu laiku brauc man virsū ar priekšējo riteni, mērķēdams uz kailajiem papēžiem, un komandē:

—   Schiiell, schnell!

Kas vēl tur par šnellu, ja tā jau trūkst elpas. Skriedams lejā no uzkalniņa, es neveikli iekāpu dziļā, ar zāli aizaugušā riteņa grambā un izstiepos visā garumā uz ceļa. Tas sasmīdināja fašistus.

Pāris kilometru no Vecajiem Rudņiem pie stāva, smilšaina kalna mani apturēja. Gribējās nokrist zemē un’kaut mazliet atvilkt elpu, taču man lika kāpt kalnā. Pa pēdām rāpjas vācieši, stiepdami līdzi savus velosipēdus.

Kalna nogāzē milzīgi daudz cilvēku raka ierakumus.

Te visus izrīko kāds pusmūža kareivis brūnganā mundierī. Šautene pār plecu, rokās spīdīgs metāla metra mērs. Viņš kritiski aplūko manu izstīdzējušo augumu un pieved pie lāpstu kaudzes.

—        Lapsta. Lapsta. Arbeiten! Verslehen sie?1 — viņš man skaidro un ved pie milzīgas bedres. Bet tie divi apsēdušies zālē un man vairs nepievērš uzmanību.

«Auns tu esi, auns, nevis partizāns,» es sevi lamāju. «Šitik vienkārši iekrist!»

Bedrē mēs esam četri. Pašā dibenā sirms, kaulains tēvocītis un resna, rudmataina meiča. Viņi ņem mālus ar lielajām lāpstām un met tos uz izcilni, kas līdzīgs krāsns mūrītim, pa kuru rāpjas krāsnsaugšā.

No «mūrīša malas» ar lielo lāpstu met laukā puisis, kas ir kādus trīs gadus par mani vecāks. Mēs tūdaļ iepazināmies: viņa vārds ir Maksims.

—       Tevi saķēra šitas totālais? — viņš pamāj uz vācieti brūnganajā mundierī, kurš visu laiku dirn virs mums un lamā meiteni, jo tā nelīdzeni norok sienu.

—   Kas tie totālie tādi ir? — es painteresējos.

—   Fiu-fit! Nezina! — Maksims brīnījās. ^

Te sarunā iejaucās tēvocītis. Viņš noslaucīja ar delnu pieri, atspiedās uz lāpstas un paskaidroja:

—        Pietrūkst, teiksim, cilvēkam kartupeļu. Bet bads nav rads. Un tad viņš, teiksim, sāk ēst tos, ko atstājis sēklai. 'Tā arī tagad: kā ar slotu izslauka savu Vāciju.

—       Kāds tam sakars ar kartupeļiem? — neapmierināts ar tēvoča izskaidrojumu, atsaucas Maksims. — Ķer ciet vecus un mazus, jo viņiem jau aptrūkst karotāju.

—       Arbeiten, arbeiten! — Vācietis pārtrauca šo diskusiju un pats apsēdās svaigajās smiltīs tieši virs mums.

—       Mums, teiksim, nav jāskrien kā uz ugunsgrēku, — ar izsmieklu atbildēja «totālajam» tēvocītis, taču sarosījās.

1 Arbeiten! Verslehen sie? — Strādāt! Vai sapratāt? (Vācu vai.) — Tulk.

Vakarā mūs aizdzina uz Vecajiem Rudņiem. Pa ceļam mums pretim atbrauca divas kravas mašīnas, piekrautas ar baļķiem. Baļķi nav jauni, no lietus un vēja samelnējuši, pie tiem pielipušas saspiestas sūnas.

Tēvocītis steberē man līdzās un nopūšas.

—  Ņem un nojauc mājas, ierok zemē. Kā redzams, gatavojas pārlaist ziemu.

Mūs apstādināja ciema malā pie šķūņa. Vietējiem pavēlēja rīt atkal iziet darbā un atlaida uz mājām. Bet tādus kā es, kas bija saķerti uz dažādiem ceļiem, sadzina šķūnī. Mani mēģinājumi pierādīt, ka es arī esmu no Vecajiem Rudņiem, beidzās neveiksmīgi: dabūju no viena velosipēdista belzienu. Samācījušies, velni, spārdīties kā zirgi.

Šķūnī mēs esam cilvēku divdesmit: sievas, meitenes, runīgais tēvocītis un vairāki zēni. Pa dienu smagā darbā pārguruši, cilvēki klusuciezdami nokrita, kur katrs bija stāvējis. Vienīgi tēvocītis, paklādams zem sāniem salmus, nopūtās:

—   Edz, es teikšu, iekļuvu kā murdā — ne uz priekšu, ne atpakaļ. Trešo dienu jau strādāju tiem velna pagalēm.

Taču neviens neatbalstīja sarunu, un tēvocītis aizvainots apklusa. Katrs domā savu domu. Arī man ir savas domas. Aizkavēties šajos ierakumos man nav jēgas. Kaut kādā veidā vajadzētu bēgt, bet kā tu aizbēgsi, ja lielās durvis aizsietas ar stiepli un viens no tiem velosipēdistiem netālu čīkstina mutes harmonikas.

«Ek, auns tu esi un vairāk nekas!»

Kaut ko pa miegam murmina rudmatainā meitene, man līdzās svelpj caur degunu Maksims, palicis pagalvī salmu kūlīti, vienīgi man nenāk miegs, un es nevaru gulēt. Maizes riku, ko paķēru līdzi no mājām, es apēdu vēl pļavā; uz balandu viru, ko vācieši izdala ierakumos, novēlojos, pārāk vēlu mani atdzina, un tagad man briesmīgi gribas ēst.

Bieza krēsla ietina zemi. Šķūnī jau pavisam nekas nav redzams. Uzmanīgi, lai kādam neuzkāptu, es traušos uz

attālāko kaktu, mēģinu pa baļķu šķirbām saskatīt, kas notiek ārpusē. Nekā nevar redzēt.

Piepeši uzgrūdos kaut kam asam, Aptaustu ar roku — dzelzs tapa, pa kājām mētājas ecēšas. Gāju apkārt — aizķērās kāja, un es novēlos uz plika māla klona.

—   Klusāk, tu aitasgalva! — tumsā kāds nikni nošņācās man pie pašas auss, pēc tam paaicināja tuvāk:

—   Nāc šurpu. Tikai uzmanīgi, te ir kaut kādi sprunguli …

Izrādās, ka arī Maksims neguļ, ložņā pa šķūni.

—   Varētu izrakties, tak pārāk liela padarīšana, — viņš čukst. — Labāk izplēšam jumtu. Pagājušajā naktī es mēģināju— vienam ir neparocīgi. Un galvenais — jārīkojas klusiņām. Te ir kāda sieva. Traki baidās no nāves. Izdzirdēs un sacels tādu brēku.

Maksims nolieca muguru, atspiedās ar rokām pret sienu un pavēlēja:

—   Kāp! …

Stāvēt uz Maksima pleciem ir briesmīgi neērti. Visu laiku tie ļogās kā cinis zem kājām muklainā purvā. Tāpēc varu plēst salmus tikai ar vienu roku — ar otru jāturas pie jumta latas. Jumts taisīts ar saimnieka roku, nosegts, tā sacīt, kā ar lineālu, stipri sasaistīts. Pavilku vienreiz, pavilku otrreiz — sāka birt smalkumi, pieputēja acis. Piedevām vēl Maksims sagrīļojās, zem kājām pazuda atbalsts, rokā nokrakšķēja satrunējusī lata, un es ar troksni nogāzos uz klona. Tumsā atsitos ar pakausi pret kaut ko cietu tā, ka iekunkstējos vien.

.— Ak tu dieviņ tētīt! — sieva sāka vaimanāt. — Mūs taču nogalēs un sadedzinās šito puiku dēļ…

Salmos sakustējās vēl daži cilvēki.

—   Ir nu gan puņķutapas! — apsaldētā balsī nosēcās kāds no vīriem.

—   Russe! Russe\ — aiz lielajām durvīm draudīgi atskanēja vācieša balss.

Ap pusnakti, kad, liekas, visi bija aizmiguši, mēs atkal ķērāmies pie jumta. Šoreiz atstiepām ecēšas un uzmanīgi, lai nesaceltu troksni, atslējām tās ar tapām pret sienu. Atkal sāka birt uz galvas smalkumi.

—   Tu pameklē saiti! — Maksims dod padomu, pieturēdams mani no apakšas. Tagad es rīkojos ar abām rokām un darbs veicas labāk. Tiklīdz bija izvilkta pirmā sauja salmu, nākamā jau padevās vieglāk. Paraustu vēlreiz un sastingstu. Klausāmies, vai vācietis ir tālu. Tālu — vēlreiz. Tuvu — gaidām, kamēr apies ap stūri.

Šā tā izdevās izplēst nelielu caurumu. Nogaidījis, kamēr sargs aiziet līdz vārtiņiem, es ieķēros jumta latā un pievilkos cik varēdams uz rokām, spirinos ar kājām pa gaisu, gribu aizsniegt sienu, lai atspertos. Labi, ka no apakšas atbalstīja Maksims.

Nakts iedvesa man sejā pirmo salnu. Jumtu bija noklājusi sarma. Domāt nav laika. No apakšas piepalīdz Maksims.

—   Lec…

Un es, aizturējis elpu, lēcu nezināmajā un briesmīgajā tumsā. Vai nu izdosies, vai arī esmu pazudis.

Uzslējies kājās, es sāku skriet gar sakņu dārziem, pēc tam pārlīdu pāri vieniem zedeņiem, pāri otriem, pārplēsu rokas uz dzeloņstieples. Suņi sacēla briesmīgu jampadraci. Vispirms ierējās viens tuvākajā pagalmā, tam atsaucās blakus ielā, un sākās sasaukšanās visdažādākajās balsīs. Kājas pašas iznesa mani laukā no sādžas. Kā kūlis novēlos no kalna un metos tālāk, ceļu nemeklēdams, krūmos iekšā, pa purvu, pa ciņiem, pa griezīgo grīsli.

Aiz muguras norībēja šāviens, pēc tam vēl viens. Nakts klusumā tie skaļi aizvēlās pār pļavu līdz pašam mežam un no turienes atgriezās atpakaļ.

—   Uz Maksimu, — es uzminēju un vēl vairāk paātrināju soļus. Zļakst zem kājām ūdens, arvien dziļāk un dziļāk iegrimst ciņi, bet tālāk jau pavisam nevar tikt cauri. Vajadzēja skriet pa apkārtceļu.

34.   saŅka vaino ZVIRBUĻUS

Saņku izveda no pagalma vēl naktī, iemeta mašīnā un kaut kur aizveda. Uz kurieni, viņš nezināja. Domāja, ka uz nošaušanu.

Tagad jau otro diennakti Saņka tup tumšā pagrabā. No skolas pagraba tas atšķiras tikai ar to, ka pie pašiem griestiem te ir mazs lodziņš. Aiz netīrās rūts vētrā lokās tieva, vēl za]a smildziņa, un laiku pa laikam paiet garām gan uz vienu pusi, gan otru kareivja zābaki.

Šeit nav tik briesmīgi kā skolas pagrabā, tā neuzmācas drūmas domas. Te ir daudz ļaužu, un tas nomierina.

Līdzās Saņkam uz cementa grīdas, atspiedies ar muguru pret ķieģeļu sienu, sēž tēvocis ar vienu roku, līdz pašām acīm noaudzis ar melniem sariem. Viņš ir nokāris galvu uz krūtīm un, liekas, guļ. Otrā pusē, palicis rokas zem pakauša, augšpēdus guļ vēl pavisam jauns puisis. Bet tālāk — cepures, naģenes, lakati, cauri zābaki, vecas, ar auklām sasietas galošas un pat vīzes. Vīzes pieder večukam ar platu bārdu kā maizes lize. Tā aizsedz viņam krūtis gandrīz līdz jostasvietai. Viņš visu laiku lūkojas uz savu cauro vīzi un milzīgi lieliem, mezglainiem pirkstiem mēģina iebāzt atpakaļ caurumā dubļaino autu.

Netālu no viņa — divas meitenes. Viņas piekļāvušās viena pie otras un izbiedēti notrīs, tiklīdz aiz durvīm kaut kas noklaudz. Viena no viņām gandrīz pieaugusi, bet otra — pavisam vēl bērniņš. Sejiņa maziņa, no vienas vietas nosēta ar vasarraibumiem kā zvirbuļa oliņa.

Tā tikai izskatās, ka vienrocis guļ. Kad Saņka iekārtojās līdzās, viņš atvēra acis, vērīgi paskatījās uz savu jauno kaimiņu un pajautāja kā vecam paziņam:

—   Par ko tad tevi?

Pajautāja tā, it kā Saņka nemaz nebūtu cilvēks, it kā viņš nevarētu kaitēt vāciešiem. Nav nekādas patikas stāstīt. Saņka tikai nopūtās un aizgriezās.

—       Ja negribi — nesaki. — Kaimiņš nemaz neapvainojās un atkal aizvēra acis.

Gaiss pagrabā ir smacīgs un mitrs, ož pēc autiem, slapjām drēbēm un sviedriem. No tā visa reibst galva. Kā pa sapņiem atskan soļi aiz netīrā lodziņa, noskrapst atslēga durvīs, nočīkst sarūsējušās eņģes tā, ka auksts pārskrien pār muguru.

—   Kandracenka, iznāc!

Kaktā piecēlās tēvocis noeļļotās, nospeķotās vasaras drēbēs un sāka kāpt pāri galvām, pāri kājām, pāri sainīšiem. Nokaucās eņģes, un durvis aprija neveiklo, sakumpušo Kandracenkas stāvu.

Saņka gul un neguļ. Te viņam rādās, ka viņš gu] Palienā pie savas telts, te acu priekšā iznirst fašista resnais skausts, sakrokots kā harmonikas virs apkakles.

«Viņi bija atraduši kartupeļos pistoli,» Saņkam iešāvās prātā atminējums, «un uzmanīja, kad es nākšu pakaļ…»

Nez no kurienes pie griestiem atkal nočerkst tā pati balss:

—   Ivan Ļebjada, iznāc …

Šoreiz piecēlās Saņkas kaimiņš vienrocis. Viņš nesteigdamies cienīgi notrausa pie padilušajām armijas biksēm pieķērušos salmiņus un gāja. Uz sliekšņa pagriezās un teica:

—   Palieciet sveiki katram gadīj umam …

Viņam paguva atbildēt vienīgi večuks ar plato bārdu:

—   Paliec sveiks, dēliņ …

Un durvis aprija Ļebjadu.

Saņkam sametās baisi. Ko viņš darīs, kad pasauks arī viņu? Ko darīs ar viņu? Mazākā meitene sāka šņukstēt.

—   Nataša, man ir bail, — viņa čukstēja.

Otrs Saņkas kaimiņš, zēns ar strupu degunu, kurš līdz šim klusēdams bija košļājis salmiņu, ar nosodījumu paskatījās uz meitenēm un, uzrunādams Saņku, sacīja:

—   Bimbā vienā bimbāšanā. Skuķi paliek skuķi. Asaras

pašas birst. Mani nesaņēma ciet par tādiem sīkumiem un tad arī…

Viņi sāka sarunāties. Zēnu sauca par Mikolu. Viņš ir no Tīrajām Lāmām. Viņš aizturēts ar padomju skrejlapiņām. '

—       Ganīju mežā govis, — strupdegunis čukst, — gāju uz mājām paņemt maizi, bet pa ceļam salasīju skrejlapiņas. Tās tur lidmašīnas izmeta veseliem saiņiem.

—   Un ko raksta?

—       Raksta, ka tuvu, ka pie Kurskas saliekuši vāciešus ragā. Nūjā, es jau visu neatceros. Vārdu sakot, mani ar šīm lapiņām arī nogrāba. Saka — partizāns. Bet es viņiem: nē, kungs, paņēmu papīru, ko smēķus uztīt…

Kopā ar šo zēnu mierīgāks prāts. Katrā viņa vārdā, kustībā, visā viņa rīcībā ir pārliecība un ticība, ka būs labi, ka viss beigsies laimīgi.

—       Es jau nu aizbēgšu, — Mikola nemaz nešaubās.

—  Paldies dievam, nav pirmā reize.

—   Kā tu to izdarīsi? — Saņka paslējās uz elkoņiem.

—   Tad jau redzēs …

Saraustīti izstāstīja par sevi arī Saņka, kā viņš nozadzis ieroci un somu, kā viņu notvēruši, kā situši un tirdījuši — kādam nolūkam ņēmis.

—   Atbildēju, ka gribēju šaut zvirbuļus …

Mikola ilgi klausījās klusēdams, visu laiku košļāja savu salmiņu, bet pēc tam piebilda:

—       Esi nu gan tu stulbenis. Vajadzēja tūlīt paņemt — un ārā priekšnamā.

Te negaidīti iesaistījās sarunā večuks. Viņš nemanīts bija pārsēdies Ļebjadas vietā.

—       Ehē. — Vectēvs purināja bārdu. — Tava padarīšana, puis, pavisam nelāga. Tu tikai vairs nevienu citu nejauc iekšā. Ja reiz esi sācis vainot zvirbuļus, tad pie tā arī paliec …

Tad noklaudzēja smagais durvju aizšautnis, nokaucās

eņģes, un uz cementa grīdas kā maiss novēlās noasiņojušais Ļebjada.

—   Aleksandr Makavej, iznāc …

Sākumā Saņka nemaz neaptvēra, ka tas ir domāts viņam. Viņš pat paskatījās apkārt, kurš te vēl ir'ar tādu pašu uzvārdu kā viņš. Taču neviens nepakustējās.

■— Makavej!

Un Saņka gāja, pārkāpa pāri asins peļķei, kas bija izplūdusi ap vienroci, un ar tādām kā svešām, kokainām kājām kāpa augšup pa akmens pakāpieniem.

Tad jau viņa priekšā sēž gludi noskūts un sasmaržojies virsnieks pusmūža gados. Acis laipnas, līdzjūtīgas, nevis tādas kā tam ar resno skaustu. Viņš ar maigu pārmetumu šūpo galvu, gribēdams sacīt: puika, puika, kā man tevis žēl. Kaut arī slikti, tomēr virsnieks runā krievu valodā.

—   Kā tevi sauc, puisēn?

—   Saņka.

—    Saņka ist Aleksandrs? Laps puika. Man pašam mājās ir tēls, tāc pac kā tu. Sauc Peters, tas ir, — Pecja, Pecja.

Pastāstījis par savu dēlu, vācietis apklusa, smagi nopūtās un aizsmēķēja cigareti. Sabozies Saņka pēta uz viņa mundiera uzšūto ērgli.

«Viltīgs,» viņš domā par virsnieku. «Pai, pai un — škic!»

Virsnieks izpūš tievas dūmu strūkliņas un stāsta, ka viņš briesmīgi mīlot «krievu puisēn», kā viņš tos žēlojot. Viņiem, nabadziņiem, karš pārtraucis mācības, daudzi no viņiem esot bāreņi, jo tēvi ar varu aizdzīti karā. Saņka — prātīgs zēns, un viņš, protams, izstāstīs, kas samācījis viņam nozagt pistoli un somu. Par to viņam iedos daudz ļoti garšīgu konfekšu un pavizinās ar mašīnu.

Saņkam atausa atmiņā, kā viņu veda uz šejieni, kā pret viņu bija pavērsts automāta stobrs. Ir jau pavizinājuši — pietiek.

Viņam uzdāvinās visīstāko pistoli, ja viņš tik ļoti vēlas.

—       Tu gribēt tādu pistoli? — vācietis pajautāja un nolika uz galda ieroci. — Pistole būs tavs …

Cilvēki, kas mācot «krievu puisēn» zagt vāciešu somas ar kartēm un pistoles, esot ļoti slikti cilvēki. Viņi paši baidoties to darīt un sūtot «nabags puisēn» nāvē. Taču Saņkam neko nedarīšot. Sodīšot tikai to, kurš viņu samācījis. Vācieši, kas viņu situši tur, zem loga kartupeļos, arī tikšot briesmīgi sodīti, tāpēc ka «nav laps apvainot nabags puisēn».

—   Tu būsi teikt, kāpēc ņemt pistoli?

Saņka klusēdams pamāja ar galvu, ka ir ar mieru runāt.

—   Kāpēc?

—   Ko zvirbuļus šaut, — Saņka atzinās.

—   Un somu?

—       Tāpat vien. Gribēju tajā šo to ielikt. Tā bija skaista soma.

Nē, virsnieks neko nevar «palīcēt», ja Saņka izturēsies tik neapdomīgi. Viņu sitīs, viņu var nošaut. Viņi vēlas sodīt vienīgi tos sliktos cilvēkus, kas māca zagt. Zagt nav labi un ir kauns tā darīt.

—   Ko zvirbuļus šaut, — Saņka paliek pie sava.

Spēcīgs sitiens pa seju notriec viņu uz grīdas. Gar acīm

sāka joņot zilas, sarkanas un dzeltenas dzirksteles, sāka griezties griesti, lampa un virsnieks kopā ar galdu.

—   Zvirbuļus? — vācietis jautā.

—   Zvirbuļus, — Saņka šņukst.

Viņu sita spēcīgs kareivis, sita ar smagām, spalvainām dūrēm, sita ar siksnu, spēra ar zābakiem. Pēc tam kad viņš zaudēja samaņu, no spaiņa aplēja ar ūdeni. Slapju, asiņainu Saņku pacēla zem padusēm un atkal nosēdināja uz sola pie galda.

Saņka baidījās no asinīm. Viņš nevarēja skatīties, kā puikas sit ar akmeņiem vardes, viņš bēga projām no mājām, kad tēvs kāva cūku. Bet tagad nezin kāpēc vienaldzīgi paskatījās uz saviem asiņainajiem pirkstiem un no

kāra galvu. No galvas pāri pierei tecēja silta straumīte, plūzdama acīs. Saņka apslaucīja asinis ar piedurkni un paskatījās uz virsnieku kā caur krāsainu stikliņu. Virsnieks ir sarkans, kareivis ir sarkans, spuldze virs galvas arī sarkana.

Viņš laikam bija zaudējis dzirdi.

Galvā dun tā kā zvani. It kā kaut kur aiz sienas kliegtu virsnieks. Ko viņš kliedz — nevar sadzirdēt, taču tas tāpat ir zināms. Viņš grib zināt, kāpēc Saņka paņēmis pistoli.

—   Ko zvirbuļus šaut.

Viņu atstiepa uz pagrabu tik tikko dzīvu, tāpat kā Ļebjadu, arī iegrūda pa durvīm.

—   Ko zvirbuļus šaut, — Saņka sacīja večukam ar plato bārdu, kurš paņēma viņu rokās, un zaudēja samaņu.

35.     es iesoĻoju MARIŅINĀ

Visu nakti es drebinājos krastmalas krūmos. No rīta, ieraudzījis trīs sievietes ar kurvjiem, izlīdu no krūma un metos pakaļ. Aprēķins bija vienkāršs — sievietes, acīm redzot, iet uz miestiņu, kas atrodas viņā krastā. Kad pārcēlājs vedīs viņas pāri ar laivu, arī es ierāpšos laivā.

Tā arī notika. Pārbraukušas pāri upei, sievietes sāka atvadīties, bet es ielēcu tieši ūdenī un aizskrēju, jo nevarēju samaksāt.

—   Vai tad tas nebija tavējais, Hriscin? — brīnījās pārcēlājs, tēvocis ar raudulīgu izskatu, un sāka man aiz muguras šķendēties. Tagad jau nu man no viņa briesmīgi bail. Lai pamēģina panākt. Tagad man ne no paša velna nav bail. Aizkļuvis līdz smilšainam mašīnu un pajūgu izdangātam ceļam, es devos uz meža pusi. Lai atkal neuzskrietu virsū vāciešiem, turos tuvāk priežu audzei.

Skopā saule mazliet sasildījusi ceļa smiltis, tikai ēnā zem krūmiem vēl balo sarma. Degunu kutina sēņu smarža,

kā pankūkas saplakušas vecas sviesta bekas. Pacēlu vienu, otru — tārpu saēstas.

Piepeši man ceļu aizšķērsoja nogāzts telegrāfa stabs. Staba celms manā augumā. Tas saslējis smailas šķēpeles. Kāds nezināms spēks pārplēsis baļķi divās daļās. Pieeju pie otra staba, tas ari slīpi. Arī sašķaidīts tāpat kā pirmais. Uz ceļa mētājas saraustīti un samudžināti vadi. Ari trešais un ceturtais. Ko tad tas nozīmē? Vējš taču tos nav nolauzis. Sirds līksmi salēcās — partizāni. Par to liecināja arī tilts pār nelielu upīti ar necaurejamiem purvainiem krastiem, pareizāk izsakoties, tas, kas bija palicis pāri no tilta. Bet no tā bija palikuši vienīgi melni apdeguļi, kas rēgojās laukā no rāvainā kūdras ūdens.

Mariņinas sādžā, kas pieplakusi priežu sila malai, es iesoļoju kareivīgā, pacilātā noskaņojumā, kā iesoļo atbrīvotāji galvaspilsētā. Tas nebiju vienkārši es, bet priekšējā vienība. .. Tiesa, man nebija karoga, un neviens man neiznesa sālsmaizi. Vēders spēlēja maršu. Cūka ar diviem raibiem sivēniem, nespēdama iedomāties, kas nāk, bija nogūlusies uz ceļa. Vienam sivēnam es iebelzu ar pliko kāju, tas iekviecās un pamuka malā. Sieviete, kas smēla no akas ūdeni, ziņkārīgi pārlaida man skatienu, taču nekā neteica.

Biju nodomājis iziet ca'uri sādžai bez apstāšanās, gri•bējās drīzāk nokļūt mežā — tur ir partizāni. Tomēr pie ciema valdes vajadzēja apstāties. Pirms kara te droši vien bijusi kolhoza valde. Ciema valdē nav neviena loga, durvis, izceltas no virām, mētājas pie lieveņa. Vējš dzenā pa ceļu papīra lapas ar vāciešu ērgļiem un zīmogiem. Uz bluķiem, kas sagāzti valdei iepretī, sēž vietējais iedzīvotājs un cītīgi urbina degunu. Viņam ir kādi seši gadi, tāpat kā Gližkam.

—   Kas te visu tā izvandījis? — es viņam jautāju.

Vietējais iedzīvotājs skatās uz mani pelēkām, ziņkārīgām acīm, noslauka ar piedurkni degunu un tikai tusnī vien.

—   Varbūt tu nezini?

Tas zēnu aizskāra.

•— Kā tad es nezinu, — viņš aizvainoti atbildēja. — Partizāni. Viņi pa nakti šāva.

«Ja reiz tā,» es domāju, «no šīs sādžas es neiešu projām. Viņi ir tepat kaut kur tuvumā. Pagaidīšu. Atgriezīsies.»

Vietējo iedzīvotāju māte pasauca ēst grūbu zupu, bet es paliku uz bluķiem. Sēžu, sildos saulītē, skatos uz mežu, kas viņpus pļaviņas slejas kā siena, un riju siekalas — no tuvākās mājas skursteņa atplūst svaigas maizes smarža.

Visu dienu esmu cilvēkiem kā dadzis acīs. Kurš iet garām, noskatās — svešs zēns. Ko viņš te dara?

Tuvojas jau vakars, bet partizānu joprojām nav. Pār zemi nolaižas salta krēsla, pļavu un mežu ietin pelēcīga dūmaka. Kaut kur sādžas malā bailīgi ieskanējās harmonikas un tūdaļ apklusa. Pie akas iznāca kāda sieviete iesmelt ūdeni, un vecā vinda čīkst, it kā žēlodamās par savu nevarību. Blakus pagalmā zemnieks dusmojas uz zirgu:

—   Kur lien, vilku barība!

Zirgs uzkāpis uz nezin kādām kārtiņām un dimdina ar pakaviem tā, ka skan visa iela.

Sādža pošas gulēt. Bet partizānu joprojām nav. Jāiet viņiem pretim.

Vecais priežu sils sagaidīja mani ar nemierīgu galotņu šalkoņu. Šaubīdamies brīdi pastāvēju klajumā un nedroši devos pa stigu dziļumā. No ceļa es nekāpju nost, var apmaldīties.

Skaļi brikšķ zem kājām sausie zariņi, no pārsteiguma katru reizi notrīcu un pēc tam ilgi ieklausos. Naksnīgais mežs ir pilns noslēpumainām skaņām. Knakšķ vecs sausoknis. Kaut kas iepīkstējās krūmos, iečabējās sausajos zaros, un man skudriņas pārskrēja pār muguru.

Es vērīgi ielūkojos tumsā, gribēdams ieraudzīt partizānu ugunskuru, ausis tver katru skaņu, katru švīkstienu,

vēlas izdzirdēt bargo uzsaucienu: «Stāt! Kas nāk?» Tomēr nav redzamas ugunis, nav dzirdama partizānu sarga balss. Nepārtraukti šalc virs galvas priedes, jaunajā bērzu audzē apmaldījies bezrūpīgais vējš, un piepeši… Nē, man tikai izlikās. Bija skaidri sadzirdams, kā nokrakšķēja. Kaut kur līdzās. Paliku stāvam kā stabs. Minūte, otra. Klau, atkal. Tikai tagad otrā pusē. Man sametās baisi. Kāds staigā man apkārt, seko katram manam solim. Kas tas tāds ir? Varbūt cilvēks, bet varbūt vilks.

Es atgriezos atpakaļ un aiz Mariņinas sakņu dārziem ierakos siena kaudzē. Un sapņos redzu Saņku. Viņš it kā būtu atnācis pie mums ciemos. Viņam galvā budjonovieša cepure un mugurā sarkanarmieša šinelis. Pie sāniem pistole, kas nozagta vācietim. Par godu šim notikumam vecāmāte cep apalīšus. Nevis tos tumšos un smagos kā māli no sarīvētiem kartupeļiem, kam piejaukti klāt ar rokas dzirnām malti nesijāti kviešu milti, ko vecāmāte nezin kāpēc sauc par «laponiņiem», bet īstus, gatavotus no kviešu miltiem, ar lielisku ieraugu. Viņa met apalīšus sietā, bet mēs ar Saņku tos slepus ķeram un ēdam. Tiklīdz katrs pa vienam esam notiesājuši, skat tikai — apalīšus cep nevis vecāmāte, bet Ņaumika.

—  Halt! — viņš kliedz uz Saņku, bet pēc tam nometas četrrāpus un sāka riet kā suns:

—   Vau, vau, vau!

No šīs riešanas es arī pamodos. Man tieši acīs spīd saule, bet sādžā patiešām suņi rej bez jēgas.

36.    SVĒTIE PAR MANI BRĪNĀS

Mana pirmā doma bija lēkt kājās un skriet viņiem pretim. Kaut kā pat negribas ticēt, ka man tomēr laimējies. Labi, ka es nekur neaizgāju no šīs sādžas, bet paliku te nakšņot. Apbruņoti cilvēki staigā pa ielu uz vienu pusi, uz otru, pāri zedeņiem var redzēt viņu galvas un

šauteņu stobrus. Vienīgais, kas mani mazliet mulsina, kāpēc viņi ieradušies nevis nakti, bet no rīta. Kā es biju iedomājies, tad partizāniem jādarbojas naktī. Kaut gan — kāpēc naktī? Viņi uzrodas tad, kad ienaidnieks viņus negaida.

Pie siena kaudzes aug kaut kādas nezāles. Izkaltušie stiebri vējā šūpojas gar acīm un aizsedz ielu. Lai attīrītu redzes lauku, es izlīdu no alas un kā applaucēts iespruku atpaka].

Viņi stāvēja, atspiedušies pret zedeņiem, kādu piecpadsmit soju attālumā no manis tur, kur beidzas sakņu dārzi. Viens ar tālskati pēta mežu, bet otrs skatās uz manu kaudzi un jau noņēmis no pleca automātu. Vācieši! Tūdaļ viņš uzbliezīs pa šo vietu, es te noplūdīšu asinīm un aiziešu bojā, nepagūdams nekā padarīt.

Es izlēcu no savas alas un sāku plēst sienu. Domas drudžaini šaudās pa galvu. Galvenais — neuztraukties. Ja es netTēgšu, viņi uz mani nešaus. Jāiet tieši pie viņiem, man uz pieres nav rakstīts, ka es meklēju partizānus. Kas notiks pēc tam? Ko lai viņiem atbildu, ja uzprasīs, kāpēc esmu slēpies siena kaudzē? Teikšu, ka sargāju sienu. Māte lika apsargāt, jo naktī kāds bija izplūkājis kaudzi. Ja pajautās, kur ir tava māte? Tad vedīšu istabā. Lūk, tajā mājā, kas stāv iepretim dārzā. No skursteņa virs mājas vijas zilgi dūmi. Saimniece kurina krāsni, gatavo brokastis. Viņa apliecinās, ka esmu viņas dēls.

Ja esi nolēmis kļūt par saimnieku, tad jāizturas k.i saimniekam. Nesteigdamies sagrābāju rokām sienu līdz pēdējam stiebriņam, bet vācieši klusēdami novēro manu rīkošanos. Beigu beigās es saņemu visu klēpi un nesu uz sētu.

Manā priekšā caurums, pa kuru lien dārzā. Es pakustināju salauzto kārtiņu un pašūpoju galvu: ai-ja-jai, viss jūk un brūk, vajadzēs pie gadījuma salabot. No skursteņa kāpj dūmi. Saimniece, acīm redzot, cepa pankūkas vai

vārīja kviešu biezputru. Ko tad, ja te dzīvo policists vai ciema vecākais?. Tāda prāva māja un baļķu kūts.

Bet vācieši jau komhērina, māj ar pirkstu. A, te ir kungi, bet es nemaz neredzēju, domāju, ka neviena nav. Ar visu sienu eju viņiem klāt.

—   Kungs, nesu govij sienu …

—   Gut, gul, — viņi mani uzslavēja un, viens otru pārtraukdami, sāka lāpatot: — Lāpsta, lāpsta. Verstehen sie?

—   Kas par lāpstu? — es brīnījos. — Nevis lāpstai, bet lopiem nesu sienu. — Un noīdējos kā vērsēns: — Mū-ū!

Izliekos par teļu un it kā nesaprotu, ko viņiem no manis vajag. Galu galā viens no viņiem neizturēja, izkaisīja manu sienu uz ceļa un pa šķērsielu veda uz sādžu. Otrs palika novērot ar tālskati mežu. Tomēr bail gan, ka partizāni viņiem neuzber karstas ogles.

Man kļuva vieglāk ap sirdi. Neuzminēja, kas es esmu. Bet, ja dzen uz ierakumiem, tad to vēl paskatīsimies, cik daudz es viņiem izrakšu.

Ielas galā zem bērziem stāv divi pajūgi. Gar tiem staigā meitenes, sievietes, pusaudži. Visi ar lāpstām. Plātīdamies rokām, kaut ko komandē vācietis ar bruņu cepuri galvā. Mans konvojnieks ir laisks kā vilcējzirgs, līdz bērziem viņš negrib iet, un viņš, salicis pie mutes delnas, nobrēcās pa visu sādžu:

—   Peter! Peter!

Pie pajūgiem atsaucās Peters. Viņi pārmija dažus vārdus, uti es saņēmu grūdienu mugurā: skrej, tā sakot, pats, vēl te jāpiņķerējas ar tevi. Būs jau labi tāpat, kā mēdz sacīt mans vectēvs Mikalajs. Peters met ar roku — ātrāk. Man jau nedeg. Peters novērsās. Es vilkos kā pusdzīvs, kājai aiz kājas ķeroties. Paskatījos atpakaļ — vācietis, kurš bija mani atvedis šurp, arī neskatās uz manu pusi.

«Atraduši muļķi,» es nodomāju, vienā mirklī aizlēcu aiz stūra un jozu prom, ko nagi nes. Tagad būtu labi iesprukt kādā sētā vai sakņu dārzā, nogaidīt, kamēr

burzma būs pāri, bet pēc tam būšu uzmanīgāks. Ir jau iemācījuši. Diezgan.

Man ceļā pagadījās baznīca. Durvis gan veras ciet, gan vaļā. Aiz tām slēpjas večiņas melnos, līdz pašām acīm uzvilktos lakatos, garos, svētdienīgos brunčos, kam pāri uzsieti balti, izšūti priekšauti. Bet kas tad man neļauj ieskriet brīdi palūgt dievu? '

—   Ak kungs! — Divas vecas dievlūdzējas atkāpās atpakaļ un pat pārmeta krustu, es viņas gandrīz notriecu no kājām. Man nav vaļas par viņām domāt, varbūt man jau dzenas pakaļ. Es parāvu rokturi un, sacēlis troksni, kā velns iedrāzos templī.

Uz luktas jaunas sievas un divi večuki baltām bārdām dzied lūgsnas. Smaržo pēc vaska un vēl pēc kaut kā šķebīgi salda. Uz troksni pagriezās atpakaļ kāda sieviete un ar bargu skatienu nomērīja mani no galvas līdz kājām. Laikam gribēja uzminēt, kā dēls es esmu — Hriscinas, Malaņjas vai Parasjas. Izbrīnījās, ka tādu nepazīst, un bez skaņas sāka kustināt lūpas — čukstēja lūgsnu.

Arī man jāskaita lūgšana, citādi, ko var zināt, vēl padzīs. Un pēc bargās krustmātes parauga arī es ņemos cītīgi kustināt lūpas. Es čukstu, kas tikai nāk prātā: gan piedraudu vāciešiem, gan lūdzos partizānus, lai drīzāk atnāk no meža, gan murminu pat dziesmu. Un laikam jau mazliet pārcentos, jo sāka uz mani atskatīties arvien biežāk. Lai kaut drusciņ uzlabotu situāciju, es pārmetu krustu, taču laikam uz nepareizo pusi un ar nepareizo roku. No luktas viens no večukiem raida uz manu pusi zibeņus. No sienām uz mani ar izbrīnu skatās svēto svinīgās sejas: kas tas tāds par dievlūdzēju uzradies?

Nenogaidījis dievkalpojuma beigas, es izgāju uz ielas. Vāciešu sādžā vairs nebija, un pēc pāris stundām es jau tālu no Mariņinas cepu karstos pelnos kartupeļus.

Veselu nedēļu es klīdu pa meža ceļiem, nakšņoju siena kaudzēs gan pie vienas sādžas, gan citas, reizes desmit nogaidīju1 ceļmalas krūmos, kad pa lielceļu rēkdamas

brauca vāciešu mašīnas, bet partizānus nevarēju atrast. Vienreiz, izdzirdīs šaudīšanos, es metos cauri krūmiem uz to pusi, kur dārdēja kauja, bet iestigu purvā. Vajadzēja griezties atpakaļ. Kad, apmetis līkumu staignajai vietai, izkļuvu uz ceļa, tur jau viss bija beidzies. Grāvī ar riteņiem gaisā gulēja melna vieglā mašīna, bet soļus desmit no tās beidza degt bruņutransportieris. Tērauda vēderā tam sprakšķēja patronas. Ielīdis biezā egļu audzē, es ilgi raudāju aiz dusmām, nolādēdams savu nelaimīgo likteni.

Otrajā nedēļā tik tikko dzīvs es pārvilkos mājās. Vecāmāte ilgi raudāja, viņa bija domājusi, ka es jau kaut kur atdusos dzestrajās smiltīs, bet pēc tam uzlika sildīt ūdeni cūkēdiena čuguna katlā, lai kaut mazliet nomazgātu no manis ceļa dubļus.

37.   «nostĀjies AIZ MUGURAS — VĒJŠ TIK STIPRI NEPŪTĪS»

No otrās pratināšanas Ivans Ļebjada neatgriezās. Ar viņu ir slikti — bija aizturēts stacijā ar tolu. Neatgriezās ari vectēvs Ahrems, kā visi te sauca večuku ar kuplo bārdu. Viņu bija nodevis-sādžas vecākais: Ahrems pa naktīm vedis partizāniem uz mežu ēdamo. Bet pēc tam izsauca arī Saņkas jauno draugu Mikolu.

—  Neraizējies, Saņka, — viņš atvadoties sacīja. — Izgrozīšos. Es viņiem tādas pasaciņas sastāstīšu, ka galva noreibs…

Acīm redzot, pasaciņas nebija līdzējušas — neatnāca atpakaļ arī viņš.

Bet Saņku veda vēl divas reizes un abas reizes sita. Tagad vairs nesolīja konfektes un neuzbāzās ar dāvanām. Taču nekā jauna neizsita. No slāpēm uztūkušu mēli viņš murmināja vienu un to pašu:

—   Zvirbuļus šaut.. .

Pēc otrās nopratināšanas viņu vilkšus aizvilka uz citu

telpu. Nekā vairs nebija bail. Agrāk viņš baidījās no nāves, sevišķi, kad izsauca pirmo reizi. Tagad arī ar to bija samierinājies. Ja Saņkam pajautātu, kas viņam sāp, viņš laikam nevarētu atbildēt. Sāpēja viss — rokas, kājas, mugura, kur nebija nevienas veselas vietas. Kaut tas viss drīzāk beigtos!

Taču, mazliet atspirdzis, viņš sāka domāt citādāk. Viņam vairs nederēja «kaut drīzāk». Gribējās dzīvot. Tāpat kā daudzi zēni, arī viņš sapņoja kļūt par karavīru, kaut gan vēl nezināja, kas viņam labāk patiktos — būt par robežsargu, tāpat kā Karacupa, par lidotāju vai par jūrnieku. Bet kas notiks tagad? Atnāks mūsējie, bet viņa — Saņkas vairs nebūs. Tālāk domas pagaisa un gribējās raudāt.

—   Nomierinies, mazdēliņ, nomierinies, muļķīt, — vectēvs Ahrems glaudīja viņa galvu. Tumsā Saņka nebija pamanījis, ka večuks ir te. Seit, izrādās, bija arī Mikola. Tagad viņu nevar ne pazīt. .. Zem acs milzīgs zilums — izplūdušas "asinis. Arī Ļebjada guļ uz vēdera, palicis zem galvas savu vienīgo roku. Ir arī daudz nepazīstamu cilvēku.

Saņka grib vectēvam pajautāt, kāpēc viņi pārvietoti, bet grūti pakustināt mēli. Viņš arī tāpat pēc cilvēku drūmajām sejām nojauš, ka noliks kas ļauns, briesmīgs.

Bija jau tumšs, kad aiz durvīm ierēcās mašīna, nograbēja atslēga. Vectēvs Ahrems saņēma Saņku aiz rokas un sacīja:

—   Tu nebaidies, mazdēliņ, nebaidies! Viņi tevi palaidīs vaļā.

Bet Saņka nemaz nebaidās. Viņš iet ar svešādām, notirpušām kājām kā baismīgos murgos, kad ir jābēg no neredzēta briesmekļa: gribas skriet, bet nevar paskriet, gribas kliegt, bet nevar pakliegt.

Laukā no durvīm līdz mašīnai abās pusēs stāv esesieši. Pie smagās mašīnas kravas kastes, kas pārsegta ar brezentu, miegainā, nogurušā balsī virsnieks skaita:

—       … Drei, vier, fьnf, sechs . .. einundzwanzig, zweiundzwanzig . . .'

’ Otrs līdzās pakšķina cigareti. Sarkanā uguntiņa apspīd viņa smailo degunu, melno, spožo cepures nagu.

Saņka alkatīgi ievilka svaigā gaisa malku, paskatījās tumšajās debesīs. Tur rāmi mirgo zvaigznes. Viņām vienalga, kas notiek uz zemes.

Kad pienāca Saņkaskārta rāpties mašīnā, vectēvs Ahrems sacīja virsniekam:

—       Oficiera kungs, tas taču ir bērns. Kāpēc viņš jums vajadzīgs? Lai dzīvo. Aiz muļķības to izdarīja. Atsvabiniet.

Virsnieks kaut ko novarkšķēja. Pie Saņkas pielēca spēcīgs esesietis un iemeta viņu kravas kastē.

—       Vierundzwanzig2 , — virsnieks pieskaitīja. Pēc Saņkas ierāpās vecaistēvs, apsēdās līdzās un mierināja:

—   Nekas. Viņi vēl aizrīsies ar asinīm …

Kā ārprātīgs iedziedājās gailis, it kā viņam būtu rādījies nelāgs sapnis. Iesprauslojās mašīna un sāka ripot.

Saņka nebija domājis, ka tā viss beigsies, viņš nebija cerējis, ka tik veltīgi aizies bojā, kad pirmajās kara dienās posās ceļā, kad vāca patronas un granātas, lai nebūtu jāaiziet partizānos ar tukšām rokām.

—        Kā klājas, biedri komandieri? — Viņam ienāca prātā ievainotais komisārs, kurš bija gulējis Miroņa blindāžā.

—   Viņi par visu samaksās. Atnāks Sarkanā Armija — un samaksās . ..

2ēl mātes. Viņa bēdāsies . . . Māte allaž bēdājas, kad Saņka iekuļas nelaimē, bet nelaime allaž staigā Saņkam pa pēdām. Gan kolhoza vētījamā mašīnā iebāza pirkstu, gan uzklupa difterija, gan rati pārbrauca pār kāju, gan

1 … Drei, Her, lьni, sechs . .. einundzwanzig, zweiundzwanzig … — … Trīs, četri, pieci, seši.. divdesmit viens, divdesmit divi… (Vācu vai.) — Tulk.

2 Vierundzwanzig. — Divdesmit četri. (Vicu vai.) — Tulk.

itāliešu granāta tik tikko nenogalināja. Saņka atlabst, izveseļojas, bet māte tikmēr dabū izraudāties.

Mātes, mātes, cik asaru izraudājušas jūsu acis, cik naktis neesat gulējušas, kad jūs, pārliekušās pār dēliem, aizgaiņājat nelaimi! Vienīgi jūsu nedziestošās sirdis — vārās un vīrišķīgās, dedzīgās un bargās, pārpilnās mīlas un naida — spēj pārciest tos uztraukumus, ko liktenis jums nolēmis. Agri izbāl jūsu acis, pārklājas grumbām mīļās sejas, taču par to jūs neprasāt nekādas balvas: vienīgi — dzīvojiet, bērni, nemirstiet, lai ļauna slimība jums paiet secen, lai jūs neskar nelaime un posts! Dzīvojiet!

Bet tikmēr mašīna rēc un rēc. To mētā pa izvandītā, slidenā ceļa grambām, un Saņka sitas ar galvu pret koka līsti. Pie izejas klusēdami sēž divi automātisti. Pārējie brauc ar otru mašīnu nopakaļ. Tās aptumšotie, pusaklie starmeši rūpīgi pārlūko ceļu, izrauj no tumsas retā priedulāja kuplos zarus, ieskatās kravas kastē, kur sēž notiesātie. Kravas kastē visi klusē. Zobus sakodis, klusē arī Saņka.

Aiz priedulāja mašīna piebremzēja un sāka ar riteņiem pārskaitīt vecā tiltiņa baļķus: viens, divi, trīs, četri…

—  Grāvis, — tumsā kāds sacīja, laikam Ļebjada, un visi saprata: jau tuvu.

Kad izsēdināja no mašīnas, vectēvs Ahrems vēlreiz palūdza:

—   Atsvabiniet bērnu, slepkavas!

Un dabūja ar laidi pa muguru.

Viņus nostādīja rindā. Aiz muguras prettanku grāvis, priekšā mašīnu spožie starmeši. Spilgtā gaisma žilbina acis līdz asarām. Vācieši ir tur, aiz gaismas, tumsā. Saņka viņus neredz. Vienīgi dzirdams, kā žvadz ieroči.

Nakts ir mikla, salta, un Saņkam trīc visa miesa. Vectēvs Ahrems piespieda ar vienu roku viņu sev klāt, ar otru glauda galvu.

—       Nostājies aiz muguras, aiz muguras, — viņš čukst,

—  vējš tik stipri nepūtīs.

Saņka neko nesaprot. Kāds te sakars ar vēju? It kā nebūtu viss vienalga?

Kad noklakšķēja automātu aizslēgi, vectēvs piestājās ciešāk Ļebjadam un uz kādu mirkli aizsedza Saņkas skatienam starmešus.

Pēc tam viss sajuka mudžeklī. Uguns apsvilināja plecu, gar acīm sāka virpuļot zvaigznes, un Saņka iekrita melnā bezdibeni. Kāds uzkrita viņam virsū un piespieda pie zemes. Viņš vairs neredzēja, kā, kāpdami pāri cilvēkiem, fašisti ar kabatas lukturīšiem apgaismoja un ar pistolēm šāva uz tiem, kas viņiem šķita vēl dzīvi.

Saņka nāca pie samaņas no aukstuma. Pacēla ar svina smagumu pielijušos plakstus un ievaidējās. Nevarēja pakustināt ne roku, ne kāju. Zobus sakodis, viņš mēģināja pacelt galvu un nevarēja. Galva kā spainis. Pakustināja roku, un dedzinoša sāpe izskrēja cauri visam ķermenim līdz papēžiem. Gar acīm sāka griezties sarkani un zili riņķi.

Kā varēdams Saņka izķepurojās no vecā Ahrema apakšas. Izķepurojās un apsēdās. Pakustināja savu plecu un nočirkstināja zobus. Līdzās gulēja Ļebjada un strupdegunis Mikola. t

Vectēvs Ahrems sastindzis tādā pozā, it kā mēģinātu piecelties. Vienu kāju pavilcis sev apakšā, ar rokām atspiedies smiltīs, bet ausi pielicis pie zemes, it kā klausīdamies, vai tai vēl pukst sirds vai ne. Vējš maigi pāršķir viņa kuplās bārdas šķipsnas.

Saņēmis spēkus, Saņka skrēja. Skrēja, ceļu nemeklēdams. Viņš skrēja, pēc tam gāja, pēc tam rāpoja pa krūmiem, pa nenovāktu kartupeļu lauku. Basās kājas kļuva nejutīgas no sarmas, kas klāja zemi. Saņka noņēma no galvas savu sadriskāto cepuri, iebāza tajā kāju pēdas.

Viņš bija zaudējis laika izjūtu: te diena, te atkal nakts, te saltajās debesīs klaigā meža zosis, te rēc bumbvedēji.

Gulēdams uz muguras kartupeļos, Saņka ar skatienu

tos pavada. Tie ir mūsu bumbvedēji. Tiem uz spārniem ir sarkanas zvaigznes.

Un atkal tumsa aizsedz acis — neko nevar ne redzēt, ne dzirdēt.

Vēlu vakarā Saņka aizrāpoja līdz kādai sādžai. Aizkļuvis pie malējās mājas, kas bija veca un līdz pašiem logiem iegrimusi zemē, viņš ar vārgu roku sāka grābstīties gar durvīm.

38.   «kaut ari VĀCIETIS, TOMĒR CILVĒKS»

Zēniem, kas Palienā ganīja govis, vācieši sarīkoja pēkšņu uzbrukumu. Daudzi aizbēga, daudzi pameta lopus, bet kādus piecus, tajā skaitā arī Micjku Mongoli, sādžas ļaudis atveda uz mājām pajūgā. Tiesa, Micjka nebija ziedojis dzīvību veltīgi, viņš tomēr bija izšāvis no sava sarūsējušā ložmetēja, un viens fašists bija nolicis karoti. Tikai Malahienei tas nespēj remdēt sāpes. Apbedījusi dēlu, viņa visiem sūdzas, ka viņas puika nezin kāpēc nenākot pusdienās. Runā, ka viņai kaut kas esot uznācis.

Mana vecāmāte solās piesiet mani ķēdē kopā ar Zuku, lai es neaizbēgtu no mājām.

—  Pielūko, manu zēn, uz rudeni mušas sāpīgi kož, — viņa mani brīdina katru dienu.

To viņa saka par vāciešiem. Vecāmāte ir līdzīga klukstētājai vistai, izpletusi pār mums savas sastrādātās rokas kā spārnus, deguns kļuvis vēl smailāks — kā knābis, lūpas dziļi ieplakušas, acis — tramīgas. Nupat, nupat paskatīsies debesīs un atskanēs satraukts:

«Kluk-kluk-kluk!»

Slēpieties, sak, man apakšā, vanags riņķo!

Un piepeši — aizdzīšana! Kareivji izstaigāja visas ielas, izmeta ļaudis no mājām un kolonnā konvoja pavadībā veda kaut kur uz rietumiem. Pa ceļam daži aizbēga, piemetās pie radiem un pazīstamiem, kas dzīvoja citās

sādžās, bet daži pa naktīm slepeni atgriezās mājās. Kas attiecas uz mums, tad mēs nemaz neizkustējāmies — palikām uz vietas.

—   Uz kurieni mūs tā trenks, ja ziema nāk virsū? — Vecāmāte bija sašutusi, kad uzzināja par izdzīšanu. — Vai tad es esmu galīgi dulla palikusi, lai pa galvu pa kaklu pamestu māju un ietu plašā pasaulē? Nekur neiesim!

Mēs aši pārstiepām saiņus ar mantām uz vecāsmātes blindāžu, ielīdām tur paši un klusi tupējām. Vecāmāte apsēdās pie izejas, lai mēs ar Gližku nebāztu laukā degunu. Ienaidnieka novērošanu viņa izdara pati un pārraida mums īsus ziņojumus:

—  Mīņājas pagalmā … Aizlaidās, kaut tos pats nelabais parautu!

Nu jau veselu mēnesi šāviņi, neganti kaukdami, ārda sakņu dārzu sasalušo zemi. Naktīs gan vienā, gan otrā ielā liesmo mājas. Dienā, gandrīz aizķerdamas skursteņus, joņo pār jumtiem mūsu triecienlidmašīnas.

No sākuma metās baisi, bet vēlāk kaut kā pieradām. Pat vecāmāte pierada pie kara apstākļiem un pārstāja piesaukt dievu, kad nogranda sprādziens. Viņa iemācījās noteikt pēc skaņas, kur sprādzis: tālu vai tuvu. Nogrand tā, ka aiz apkakles sabirst smiltis no vecāsmātes pārsedzes, bet viņa mūs mierina:

—   Lēcēju sakņu dārzā. Šķembu bumba.

Zeme dreb vienā drebēšanā, bet vecāmāte atkal:

—   Edz tik .. bumbu nometa.

Iesākumā ņēmos strīdēties — es taču vairāk zinu —, tikai viņa strīdā neielaižas.

—   Liela muiža, lai ari būtu mīna.

Atmet ar roku, sak, liecies mierā.

Kad apšaude uz brīdi pierimst, mēs ar Gližku ielavāmies istabā un sākam saimniekot: podā nomazgājam kartupeļus, krāsnī iekurinām uguni. Logos nav nevienas rūts, vējš lodā pa māju, kauc šāviņi, aiztraucas triecienlidmašīnas, bet mums vārās kartupeļi. Pats galvenais — aiznest

tos līdz blindāžai. Tas ne vienmēr izdodas. Vienreiz kaimiņu dārzā kādus simts metrus no mums nokrita divi šāviņi. No izbīļa Gližka iegāzās ar degunu arumos, un pa zemi aizripoja karstais čuguna pods, kartupeļi izbira.

—   Ek tu, karotājs! — es brālim pārmetu. — Tu tikai to vien proti kā uz ceļiem krist!

—   Tu gan esi kalotājs! — Gližka apvainojās, cītīgi uzlasīdams kartupeļus. — Pats alī lāpo …

Tomēr pēc šī atgadījuma kļuva drošāks. Ja arī krita, tad podu piesargāja.

Tikai, neraugoties uz mūsu abu vīrišķību, mēs ne katru reizi atgriezāmies blindāžā ar ēdamo. Divreiz kartupeļus mums atņēma vācieši. Viens vienkārši izbēra šineļa stērbelē un aizskrēja pa sakņu dārziem, bet otrs izrāva kartupeļus ar visu podu, un piedevām vēl dabūjām katrs pa belzienam.

Drīz vien vecāmāte pavisam aizliedza līst no blindāžas ārā. Tas notika pēc vectēva Miroņa bojā ejas. Viņš ar veco Gapu sēdēja istabā un ēda brokastis. Piepeši ieskrēja vācietis, izveda vectēvu pagalmā un pavēlēja gulties. Vecais Mirons apgūlās.

—   Tā ne. — Fašists viņam parādīja ar roku. — Gulsties uz vēdera.

Vectēvs apgūlās uz vēdera. Vācietis iešāva ar pistoli pakausī un aizgāja.

Izskrēja vecā Gapa dārzā, sāka vaimanāt tā, ka skanēja visa iela, nolādēdama gan šos necilvēkus, gan Hitleru, gan visu Vāciju. Viņa vairs nebaidījās no nāves, lai šaujot arī viņu nost. Bet vācietis nemaz nepaskatījās atpakaļ, lēnām devās pāri sakņu dārziem uz pilskalnu, kur bija viņu tranšejas.

Naktī kauja dārdēja sevišķi nežēlīgi. Šāva pavisam tuvu. Ar automātiem. Droši vien mūsējie ielauzās sādžā. Uzliesmoja raķetes, pārliedamas apkārtni ar aukstu, zilganu gaismu, dega mājas. Ir jau pienācis rīts, bet ārpus blindāžas notiek kaut kas nesaprotams. Šaušana gan

pienāk tuvāk, gan attālinās, gan pieklust, gan iedegas ar jaunu sparu.

Es nevaru nosēdēt. Vecāmāte visu laiku baras un rausta mani aiz nospeķotās jakas piedurknes. Bet vai nu tā var savaldīties un nepabāzt degunu laukā?

Viņš vēl bija diezgan tālu, taču es tūdaļ nopratu, ka tas ir mūsu karavīrs.

—   Vecmamm, mūsējie! — es priecīgi saucu, paliecis galvu atpakaļ uz blindāžu.

—   Sēdi, pagāns! — Vecāmāte rausta mani aiz kājas. Karavīrs pārlēca pāri žogam un nokrita arumā. Sirds pamira — vai tiešām nogalināja? Taču pēc mirkļa no turienes ierējās automāts. Karavīrs šauj gan uz vienu, gan otru pusi. Viņu ielenc.

Tur kāds vācietis kā zaļa ķirzaka lien pa kartupeļiem.

-TPaskaties, paskaties uz šo pusi, — es lūdzu karavīru. Viņš it kā sadzirdēja. Paskatījās un izšāva īsu kārtu. Ķirzaka nomierinājās.

Karavīrs arumos pielec kājās un, mezdamies gan uz vienu pusi, gan otru, skrien uz ielu. Grib ieskriet pagalmā. Pie pašiem vārtiņiem sagrīļojas un, aptverdams vārtu stabiņu, sagumst pie zemes.

Vācieši sadūšojās. Viņi ir vairāki. Visi piecēlās kājās un pieliekušies sāka pārskriet pie Miroņa sētas. Tad atkal sagūla. Karavīrs šauj no mazās dēļu kūtiņas.

Vācieši ar raķeti aizdedzināja jumtu. Es traušu no vaigiem netīras asaras. Ļaunas, alkatīgas liesmas ar zvērīgu prieku pārņēma salmus, iesprakšķējās, iegaudojās, nolaizīdamas samelnējušos vītola zarus. Taču arī tagad karavīrs neļauj vāciešiem pacelt galvu. Gan garas, gan īsas automāta kārtas pieplacina vāciešus pie zemes. Tikai tad, kad ar īsu brīkšķi iegāzās jumts, saceldams augstu dzirksteļu stabu, automāts apklusa.

Klusēdams ielīdu blindāžā. Viss cauri. Aizgāja bojā.

—   Vai mūsējie atnāca? — Gližka man jautā. •

Nošņaucu degunu un pamāju ar galvu.

—r Vai paleizi? — viņš priecājas.

Viņu apklusināja vecāmāte.

—   Pareizi vai nepareizi. Pastāvi klusu! Vācieši staigā apkārt. — Viņa kā zilēt nozilēja. Iegrabējās gāzmasku metāla kārbas. Aizvien tuvāk un tuvāk. Apstājās pie mūsu alas. Redzami tikai divi pāri kareivju zābaku.

Viens no fašistiem pieliecās, un mēs saskatījāmies. Tas bija sarkans, sen neskūts purns, ar miglainām, blāvām acīm. Viņš pamāja ar roku — lien laukā!

Otrs melnīgsnējs, vājš. Viņa karavīra mundierī varētu ielikt divus tādus kaklus kā viņam. Viņš paspīdināja mūsu blindāžā ar kabatas lukturīti un, neatradis nekā aizdomīga, atkāpās malā.

Purns nopētīja mani no galvas līdz kājām: lielā, noplīsusī cepure lien man uz acīm, nokarājas garās piedurknes, kājās tūbeņi — jau trešo ziemu valkāju. Seja man kā kurinātājam, tikai acis spīd. Katru dienu neiznāk mazgāties. Tas viss deva ieganstu vācietim piebilst, ka es esmu «rusische Schweine» — krievu cūka. Pēc tam viņš ātri un draudīgi sāka kaut ko vervelēt. Es sapratu tikai dažus vārdus.

—   … Zwei russisch Soldaten …’

—   Nesaprotu. — Es paraustīju plecus.

Purns kļuva vai traks. Viņš tā sāka kliegt, ka man iedžinkstējās ausis. Uz kliedzienu izlīda no blindāžas vecāmāte un ņēmās kungot:

—   Kungs, kundziņ, viņš ir bārenis, viņš nav vainīgs, viņš te sēdēja … — Un sāka raudāt.

Purns tikai pašķielēja uz veco sievu un piebāza man pie deguna pistoli.

—   Pistol verstehest?2 i

—   Pistol ferštēn, — es apliecināju ar galvas mājienu.

1 Zwei russisch Soldaten… — Divi krievu karavīri… (Vācu vai.) — Tulk.

2 Pistol verstehest? — Pistoli pazīsti? (Vācu vai.) — Tulk.

Es nopratu arī pārējo. Viņi meklē divus mūsu karavīrus. Droši vien izlūkus.

Vācietis man norādīja ar pistoli uz žoga pusi, un es gāju. Tas notika kā pa miglu. Vai viņš grib mani nošaut, vai?

—       … Ein … zwei… drei… — purns skaitīja manus soļus, bet man acu priekšā vecie, satrunējušie žoga dēļi. Tie nāk arvien tuvāk un tuvāk. Uz viena ir zaļi ķērpji, otrs pāršķēlies visā garumā un tik tikko turas pie sarūsējušas naglas. Pie žoga bieza, mīksta zāle. Te bija gara zāle, tikai vecāmāte ar sirpi nopļāva.., Ko viņa tur vaimanā? Kaut tikai nesāpētu. Kaut tikai uzreiz. Ja galvā, tad labi…

—   Halt!1

Stāvu. Gaidu. Ko viņš tur dara? Vai tēmē? Šāviena vietā atkal saka:

—   Komm hier!

Un viss sākas no gala.

—   Zwei russische Soldaten?

—   Niks ferštēn …

—   Pistol verstehest?

—   Ferštēn …

Un atkal.

—   Vor werz!2 '*

Un atkal:

—   Ein, zwei, drei…

Bet vecāmāte joprojām vaimanā un lauza rokas.

—        Šaujiet mani, vecu muļķi, — viņa lūdz. — Es izdomāju tepat palikt. Šaujiet mani! Savu mūžu esmu nodzīvojusi, man tāpat jāmirst. Par ko tad viņu?

Vai viņiem vajadzīgs iemesls? Viņi tā grib, un cauri!

Purns atkal sauc mani pie sevis. Kas viņam lēcies, vai viņš tā domā mani bezgalīgi dīdīt?

1 Halt! — Stāt! (Vācu vai.) — Tulk.

2 Voiwerz! — Uz priekšu! (Vācu vai.) — Tulk.

Beigu beigās tas otrais neizturēja. Viņš kaut ko ātri un dedzīgi ņēmās stāstīt savam pāriniekam. Purns negrib viņā klausīties, bet grābj mani aiz pleciem un atkal grūž uz žoga pusi. No viņu strīda es sapratu tikai dažus vārdus.

—   … ver-ver-ver… kleine …’ ver-ver … Knabe …

—   ver-ver-ver … ailes … ver-ver … Schweine … Iiunde.. .2

Taču labāk nekā no vārdiem es sapratu pēc viņu acīm, pēc sejām, pēc roku vicināšanas: viņi strīdas — nošaut mani vai ne. Purnu, redzams, nevar pārkliegt. Viņš paliek pie sava. Tātad man — vakars. Nē, otrs sagrābj viņu aiz rokas ar pistoli.

Un atkal pavēl:

—   Komm!

Šoreiz mani saņem aiz apkakles vājais. No stipra spēriena ar celi pa muguras apakšdaļu es kā bezdelīga ielidoju vecāsmātes blindāžā. Laikam tāpēc, ka lidojumā biju ietriecies ar pieri baļķī, man galva plīst vai pušu kā vecs māla pods. Laikam tāpēc, ka ilgu laiku biju stāvējis aukstumā, mani krata drudzis. Jūs domājat, ka es esmu izbijies? Nē, varu arī pasmaidīt. Tikai smaids izdodas tāds greizs.

Man pa pēdām blindāžā ielien arī vecāmāte.

—   Kaut arī vācietis, tomēr cilvēks, — viņa saka par melnīgsnējo. — Tas otrs būtu nošāvis.

39.    stĀjos BRĪVPRĀTĪGAJOS

Mūsējie ieradās nemanot. No rīta es izlīdu paskatīties, kas notiek pasaulē, un izbrīnījos: visapkārt dziļš, smags, dūmos tīts klusums. Vietvietām krāsmatās vēl gruzdēja pagales, gaiss bija rūgtens no pelnu smakas, no zilganās,

1 Kleine… — Mazs … (Vācu vai.) — Tulk.

1 Ailes … Schweine … Hunde… — Visi… cūkas … suņi. — Tulk.

kodīgās dūmakas. Baltajā sniega klātajā zemē melnas šāviņu izrautas bedru brūces. Bija nodegusi Miroņa māja, nodegušas arī daudzas citas, vairākas mājas vācieši bija nojaukuši, lai būvētu blindāžas. Iela bija kā izrobota: viena sēta vesela, no piecām — vairs tikai skursteņi. Bet mūsu mājoklis saglabājies. Trūkst tikai priekšnama pakaļējās sienas — neierasti redzēt no sakņu dārza istabas durvis, kas apsistas ar salmu pīteņiem.

Pa sakņu dārziem tekalē cilvēki, nāk mājās no bēgļu gaitām. Ieradušies Malahi, vēl kādi — tālāk. Cits priecājas, cits vaimanā atkarībā no tā, kas palicis pāri no sētas.

—       Vāciešu nav, aizdzīti! — es saucu, pabāzis galvu atpakaļ blindāžā, un teciņiem skrienu uz šoseju. Tur dārdina karaspēks. Jāpaskatās taču. Man pakaļ tuntuļo Gližka, raudādams lūdz pagaidīt. Tad nu ar uzkūlies man uz kakla! Bez viņa nekur nevar iztikt, tāpat kā bez sāls.

Sanāca vēl citi zēni. Stāvam un skatāmies, apmaināmies iespaidiem.

—       Oho-o! Tā tik ir mašīna! Tur neskaties — rau, tur zem brezenta!

—   Varbūt tā ir tā «katjuša»?

—   Kā tad tu domāji? Protams, ir.

—   Granātas, skaties, kādas granātas! Rievainas …

—   Tāpēc, lai būtu parocīgāk mest…

—   Tu jau nu zini! Tāpēc, lai būtu vairāk šķembu …

Taču visvairāk mūs pārsteidza zēns, kam mugurā labs

kažociņš, galvā cepure ar zvaigznīti un pat… karabīne rokā. — Vai tad tādus arī ņem?

—   Viņš ir brīvprātīgais.

Zēns brauca smagās mašīnas kravas kastē un lepni skatījās uz mums, kā piederas skatīties cilvēkam, kuram ļaudis pateicas par savu atbrīvošanu.

Es eju mājās, bet visu laiku acu priekšā šis zēns, un man kļūst rūgli ap sirdi: vai tad es esmu sliktāks par viņu?

Dienu vēlāk mūsu mājā iekārtojās štābs. Pagalmā vadu

viens mudžeklis, pie sliekšņa uz soliņa, kur kādreiz bija atradies toveris, sēž karavīrs un visu laiku kliedz telefona klausulē:

—   Rezēda! Rezēda! Kurli esat, vai?

Bridi klusē, tad atkal:

—   Margrietiņa! Allo, Margrietiņa!

Bet pagalmā ar tēva jauno cirvi rokā staigā Sjargejičs, ūsains pusmūža tēvocis ar šineli mugurā, kas sajozts zem klambura. Viņš meklē kādu dēli, lai sanaglotu vismaz pagaidu galdu. Mūsējo, kamēr mēs tupējām vecāsmātes blindāžā, kāds salauzis. Ka vecīgo karavīru sauc par Sjargejiču, es izdzirdēju no vecāsmātes. Viņa tēlo lielu saimnieci, skraida viņam līdzi un visur jaucas iekšā.

—       Šito dēli, Sjargejič, neaiztiec, ņem labāk tur to. Ar šito griestus noklāsim, salauza, rāpuļi tādi.

Es dusmojos uz vecomāti: visur viņa bāž savu smailo degunu. Te ļaudis karo, bet viņai dēļu žēl. Sadūšojusies. Vāciešus tā neizrīkoja vis.

—       Garš jau nu esi izaudzis, bet prāta ne kripatas, — uz to man atbildēja vecāmāte. — Tie bija vācieši, bet tagad — savējie.

Paskat tikai, Sjargejičs viņai klausa. Viņš apsolās pats salabot griestus: tik vien ir kā neliela bikšu drebēšana.

—       Vai tas ir tavs saimnieks, Matrona Jausejevna? — viņš interesējas, pamādams uz manu pusi.

—       Tak jau! — Vecāmāte atmet ar roku. Un kā to izdara! Nav vērts, tā sakot, piegriezt vērību. — Bez tēva nebūs nekādas jēgas, kaklu nolauzīs. Tagad jau tēvs nebūs ilgi jāgaida?

—       Tēvs pārnāks. — Sjargejičs iedveš cerību un tēš dēli. Skaidiņas lec līdzenas, vienādas.

—   Kaut dievs dotu, — vecāmāte nopūšas.

Piesējusies cilvēkam un neļauj man ne vārda pateikt.

Aizvainots es atkal eju uz istabu, slaistos tur no viena kakta otrā, maisos štābistiem pa kājām. Tie iet man apkārt, lūdz netraucēt.

Gližka tup uz krāsns un grauž melnu karavīru sausiņu tā, ka dzirksteles lec no zobiem. Bet es nevaru nostāvēt mierā, mazliet apsildījos un atkal maisos pa kājām. Noskatos, kuram vislabāk pajautāt par brīvprātīgajiem: ņem vai neņem?

Kapteinis ar tumšu seju un kumpu degunu, tīstīdamies šinelī, sēž pie papīriem un dzer kaut kādas dzeltenas tabletes. Viņam ir malārija.

Sjargejičs viņu lūdz:

—   Liecieties uz sola un apsedzieties ar manu kažoku.

Kapteinis noraidoši purina galvu un jau kuro reizi jautā telefonistam:

—   Kuzmin, pirmais klusē?

—   Klusē, — Kuzmins vainīgi atbild.

Kapteinis man patīk: vīrišķīgs, platiem pleciem, kārtīgs. Viņš uzspļauj malārijai. Mūsējiem malārija nav roekāda slimība. Vienīgi viņš ir pārlieku bargs. Ar savu jautājumu viņam neuzbāžos.

Arī telefonistam nav laika pievērst man uzmanību.

—   Rezēda, Rezēdal — viņš kliedz bez atelpas.

Pa istabu staigā jauns leitnants. Šinelis viņam tikko kā šūts, švītīgie zābaki kā harmonikas un jaunā cepure uzstumta uz vienas auss. Leitnants ir jautrs un runīgs.

—       Kā garšo sausiņi, dēls? — viņš pajautāja Gližkam. bet pēc tam sāka dziedāt dziesmu:

Tumša ir nakts,

Tikai vējš drātis iešalcas liegs…

Ja nu pieietu pie viņa un pavaicātu?

—       Kas? — Leitnants uzreiz nesaprata. — Brīvprātīgie? Kādi brīvprātīgie?

Bet pēc tam, kad saprata, smaidīdams parādīja man savus zobus.

—       Tas droši vien bija pulka dēls. Tādi mēdz būt, — viņš paskaidroja, kad es izstāstīju par zēnu ar karabīni, un negaidīti nopietni iejautājās:

—   Vai tu pie skuķiem uz dejām neej?

—   Nē. — Es nosarku.

—       Tas nav nekas, — leitnants mani mierināja. — Paaugsies, iesi…

Un atkal savu:

Tumša ir nakts,

Tikai drātis vējš iešalcas liegs …

Vēl izsmej! Pašam laikam skuķi vien prātā, tāpēc arī par citiem tā domā. Komisārs gan neizsmēja. Tas tikai bija cilvēks — visu saprata … Bet šitas …

Tumša ir nakts, tikai…

—       Kas jūs esat: sakaru priekšnieks vai operdziedātājs? Velns lai jūs parauj! — Kapteinis pēkšņi sadusmojas. — Jums jau allaž tikai vējš drātīs!

Leitnants vainīgi apklust. Tā viņam arī vajadzēja, šitam meitu medniekam. Tūlīt kapteinis viņam sados! Katram gadījumam es dodos laukā. Kur strīdas — labāk nemaisīties pa kājām.

Pagalmā Sjargejičs izracis bedrīti, novietojis uz ķieģeļiem lielu kastroli un vāra štābam pusdienas. Viņam gan varētu pajautāt. Taču te jau vecāmāte izkrata sirdi.

—       Visu paņēma pa tīro, visu kā ar slotu izslaucīja. Kādi kartupeļi bija, kādas drēbes! Palikām ar to, kas mugurā. '*

Sjargejičs viebjas no dūmiem, maisa ar karoti biezputru.

—   Tie taču vācieši, Matrona Jausejevna, ko tu gribi?

—       Mūsējie jau arī labiņie, — vecāmāte nepiekrīt, — tie paši lasavieši. Labprāt visu aplasa …

—   Vlasovieši, — es iemetu starpā.

—       Atšujies, — vecāmāte dzen mani projām, — ļauj parunāties ar cilvēku. Es jau arī saku. Visu māju izbakstīja ar iesmiem, visu līdz pēdējam graudiņam izlaupīja…

—       Ek, Matrona Jausejevna, — Sjargejičs nopūtās, — pusi Krievijas izlaupīja, ne tikai…

—   No kā tad Krievija sastāv? — vecāmāte jautā un tūdaļ pati atbild: — No mums taču, no tādiem pašiem bāreņiem kā mēs tā sastāv …

Viņa gribēja vēl ko sacīt, taču tobrīd uz lieveņa izskrēja sakarnieks.

—   Satinam makšķeres, Sjargejič! — viņš uzsauca un sāka atāķēt savus vadus.

Tā man arī neiznāca pajautāt vecajam karavīram par brīvprātīgajiem. Taču es pats arī neesmu nekāds nieka pulveris: brīvprātīgie tāpēc tā arī saucas, ka paši iet no brīva prāta. Un man jau tas no citiem nav jāaizņemas. Nogaidījis izdevīgu brīdi, kamēr pie štāba mašīnas neviena nebija, es ielēcu kravas kastes būdā, paslēpos zem sola un apsedzos ar kaut ko — vai nu ar brezentu, vai maisu. Ja lūgsies — neņems, bet, ja aizvedīs tālu, — prom nedzīs. Teikšu, ka nezinu ceļu uz mājām. Tā arī palikšu. Viņi būs spiesti dot man visu: gan drēbes, gan karabīni. Tad es izrēķināšos gan par Saņku, gan par Micjku, gan par visiem saviem belzieniem, gan par «rusiš švain».

Zem brezenta trūkst gaisa. Briesmīgi neērti gulēt zem sola septiņos līkumos. Pie paša deguna mīņājas Sjargejiča zābaki. Viņš visu laiku neapmierināti burkšķ:

—   Velna dzīve! Trešo dienu neļauj izvārīt biezputru …

—   Vaino vāciešus, Sjargejič, ka tie tik ātri mūk. — Tā ir leitnanta balss. Nupat viņš atkal uzsāk:

Tumša ir nakts,

Tikai vējš drātīs iešalcas liegs …

Zvaigznes mirguļo blāvi…

Kravas kaste zem manis nodrebēja, sašūpojas grambās, un mašīna sāka braukt. Labi, ka esmu tik viltīgs. Ja būtu sācis lūgties — neņemtu. Bet tagad — kārtībā! Galvenais — aizbraukt tālu no mājas.

Un piepeši es iebrēcos aiz šausmīgām sāpēm. Kāds man uzkāpa uz pirkstiem. Kā biju izbāzis roku no soliņa apakšas, pats nespēj u saprast.

—        Kas tad te paslēpies? — Sjargejičs brīnās un novelk man nost maskēšanās līdzekli. Pirmais, ko es ieraudzīju, bija jautrais leitnants, kas sēdēja man iepretim pie sienā piestiprināta galdiņa. Vispirms acis viņam kļuva apaļas, bet pēc tam iemirdzējās zobi, un tad jau viņš smējās neskanīgiem smiekliem, cik jaudas. Sarkanarmieši paskatījās zem soliņa un arī smējās.

—   Lien laukā! — Sjargejičs man bargi pavēlēja.

Neko nevarēja darīt, bija jālien laukā.

—       Nu, ko tu pateiksi? — vecais karavīrs jautāja bez jebkāda izsmiekla. — Kāpēc tu te ielīdi?

Es stāvu, šņaukājos un klusēju. Man galvā tikai viena doma: izsēdinās vai ne? Ko lai viņiem tādu pasaku, lai neizsēdinātu?

—       Varbūt viņš ir spiegs? — ne īsti nopietni, ne īsti jokodams ieminas Kuzmins, kurš visu laiku istabā bija izsaucis «Rezēdu».

Leitnants vai bez elpas. Viņa seja kļuvusi sarkana kā pārgatavojusies ķiršoga.

—       Kas tas par spiegu? — caur smiekliem leitnants mani aizstāv. — Viņš ir brīvprātīgais …

Kāds pieklaudzināja pie kabīnes sienas. Mašīna apstājās. Un tad es vairs nevarēju novaldīties.

—       Viņi nogalināja Saņku! Viņi… Es braukšu jums līdzi.

Un noslaucīju nodevīgo asaru.

Leitnants mitējās smieties. Pār viņa seju it kā mākonis pārskrēja — tā satumsa. Pirmo reizi viņš ierunājās nopietni:

—       Par agru vēl tev, Vaņuha. Mēs paši liksim galā. Arī par tavu draugu piedzīsim parādu.

Un atkal pazibināja baltos zobus.

—   Ja nu tu vēl pie skuķiem būtu gājis …

Noklakšķēja kabīnes durtiņas.

—       Kas tad nu atkal? — atskanēja kapteiņa neapmierinātā balss.

—       Brīvprātīgais te iesedies, biedri kapteini! — sakaru priekšnieks ziņo. — Jāizsēdina.

Sjargejičs iebāza man rokās sakaltušu maizes klaipu, konservu bundžu un palīdzēja iztikt laukā.

—       Skrej, brāl, pie vecāsmātes, palīdzi viņai. Uz skolu arī drīz jāiet…

Pagalmā ugunskurs jau izdzisis. Istabā Gližka ar vecomāti notiesā štāba atstāto kviešu biezputru.

—       Mūsmājās jau guļ, bet pie jums vēl nedod vakariņas. — Vecāmāte allaž tā mani sagaida, kad es nokavēju pusdienas.

Es nebildu ne vārda. Iedomājies tikai! Cilvēku nomāc vēl daudz lielāka nelaime. Klusēdams līdu uz krāsns.

40.    tĒva VĒSTULE

Kartupeļi pa ziemu palika laukā. Nebija kas tos novāc: ļaudis aizdzina bēgļos, bet mēs sēdējām vecāsmātes blindāžā. Tos, ko paguvām sarakt sakņu dārzos, apēdām, bet tagad ejam uz lauku ar laužņiem, dauzām zemi, veļam nost smagos kukuržņus, rokam sasalušos. Uz lauka cilvēku, ka biezs, un vecāmāte baidās, ka mums nepietiks, tāpēc ņem līdzi ne tikai mani, bet arī Gližku. Tiesa, lielas palīdzības no viņa nav — kļūst zils, saliecas ragā.

Vecaimātei sasalušie kartupeļi vairāk pa garšai nekā no pagraba, kas atstāti sēklai, apsēžas mizot — slavē:

—   Re, mizojas kā vārīti!

Mazgā — atkal slavē:

—       Re tikai, arī balti pagadās, it kā nemaz nebūtu sasaluši.

Arī ar rīvi nav jārīvē, jo paši sašķīst, ja izkaltē — gluži kā kartupeļu milti, tikai smaržo kā jēli. Arī apalīši jeb kā saka vecāmāte, «laponīši» no tiem iznāk labi. Un, ja arī mazliet garšo pēc puvuma, tad tāpēc nav jāsarauc deguns.

—   Edz, kadi kungi! Varētu domāt, ka citu neko nebūtu ēduši kā tikai cepumus!

Pa sādžu klīst valodas: gan tas atsūtījis vēstuli, gan šitas. Ļaudis runā, ka kalējs Pjatro arī pats pārnācis. Tiesa, bez rokas, taču paldies par to pašu — tomēr vīrieša cilvēks, tomēr mājās saimnieks. Nav jau sievišķis. Sievišķim it visās lietās jālūdz palīgs talkā: vai malka jāatved, vai dārzs jāapar. Ja vīrietis mājās, tomēr savs palīgs allaž būs, kaut arī tas bez rokas.

Tā spriež visa mūsu māja. Bet mājā tagad mitinās četras nodegušo ģimenes. Kamēr izraks zemnīcas. Tomēr, citam pie cita piespiežoties, ir mājīgāk. Es, Gližka un vecāmāte, kā saimnieki, guļam uz krāsns, pārējie — rindu rindām uz grīdas.

—   Vai mūsējais bērnus aizmirsis vai arī domā, ka es simt gadu dzīvošu? — Vecāmāte nopūšas, kad atkal ierunājas par tām pašām vēstulēm.

—   Gan atradīsies, — vecā Gapa viņu mierina, bet mūsu vecāmāte netic.

—   Kā tad, atradīsies! Varbūt jau zem zemes. Viņš ir tāds pats muļķa puika kā šitas: bez viņa līdzdalības nekas nenotiek — viņš visur bāž savu galvu, kauč vai cilpā!

Muļķa puika — tas esmu'es. Tikai runa nav par mani, bet par tēvu. Mani aizvaino, ka vecāmāte tā par viņu domā. Komisārs pats teica — tanku aizdedzinājis. Bet vecāmāte komisāra vārdus negrib ne dzirdēt: apmuļķoja, sak, viņš mūs, bet mēs klausāmies vaļējām mutēm!

Kādu svētdienu atnāca pie mums vectēvs Mikalajs. Nokratīja sniegu no cepures, pie sliekšņa nodauzīja kājas un kā svētku reizē noglaudīja ūsas — vispirms vienu ūsu, pēc tam otru. Bet zem ūsām — smaids.

—   Vai tu, Mikalaj, kliņģeri esi dabūjis? — vecāmāte brīnās, bet pati liek podu uz krāsnspriekšas.

—   Jums vēstule, — vectēvs pavēsta, — no tēva. Gāju garām ciema padomei — paņēmu.

Un uzrunā mani:

—   Kāp lejā no krāsns, grāmatniek, lasīsim!

Viņš izvilka no savas bezgalīgi dziļās kabatas nelielu, notraipītu trīsstūrīti, cauršūtu ar zaļiem karavīru diegiem.

Kas to lai zina, kā cilvēki dabū zināt par jaunumiem. Nepaguvu ne diegus atārdīt, kad jau klāt tante Marina.

—   Vēstuli, runā, Kirils atsūtījis?

Atlocīju vēstuli, atkal durvis — plīkš, plākš! Uz sliekšņa mūķene Čmihaviene.

—   Kirils atsūtījis vēstuli?

Nu jau es sēžu uzmanības centrā. Man visapkārt kur nu kurais iekārtojušies kaimiņi un radi.

—        «Sveicināti, radi un tuvinieki,» — es lasu, — «sveicināti, kaimiņi… Rakstu un nezinu, vai ir kāds, kas vēstuli saņems, vai ir palicis kāds dzīvs.»

Te pirmā ieraudājās tante Marina. Viņa atcerējās manu māti.

—   Ai, nabadzīte, nesagaidīja, dus vēsajās smiltiņās!

—       Gana tev raudāt, gana, — viņu mierina, bet tante raud vēl gaužāk.

—   Nevaru, es nevaru …

Šito mūķeni gan, ja varētu, es iztriektu no mājas. Stāv un ķērc:

—   Pārnāks, apņems pamāti…

Raud vecā Gapa. Viņai sava bēda. Joprojām raud par vectēvu Miroņu. Un arī no dēla Vasiļa nav vēstis.

—       Lasi vien tālāk, — vectēvs Mikalajs nevar nociesties.

—        «Ja neviena no ģimenes nav, atsaucieties jūs, dārgie kaimiņi. Esmu dzīvs un vesels, ko arī jums novēlu, kaut arī daudz esmu pārcietis: gan izkļuvu no aplenkuma, gan divreiz par mata tiesu nenonācu gūstā, gan pie Maskavas tanks mani tik tikko nesabrauca.»

Te es uzvaroši paskatījos uz vecomāti: ko, vai komisārs muļķojās? Tiesa, nezin kāpēc es nepadomāju par to,

ka toreiz, kad komisārs gulēja ievainots, vācieši vēl atradās tālu no Maskavas. Kaut gan iespējams, ka tas ir cits gadījums. Par visu nevar uzrakstīt. Protams, tēvs to saspridzināja, citādi patiešām tas būtu sabraucis.

—   Lasi, lasi, — vectēvs mani skubina.

—        «Taču pagaidām laikam Vācijā vēl nav izlieta man domātā lode. Kā tur mūsu māja, vai vesela? Varbūt tās pelni jau izkaisījušies pa visiem vējiem?»

—        Domā, ka tas tiešām tā ir. Tikai sienas palikušas, — vecāmāte atsaucās. Viņu pārtrauca Čmihaviene:

—   Nedusmo dievu, Matrona …

—        «Pašlaik atkal esmu hospitālī. Šī laikam būs pēdējā reize. Savu tiesu esmu izkarojis. Kad brūce sadzīs, acīm redzot, atlaidīs mājās.»

—       Tad nu paldies dievam. Tagad nu es varu mirt, — vecāmāte nopriecājās.

Bet vectēvam tas nepatika.

—        Paldies dievam, paldies dievam, — viņš mēdīja vecomāti, — bet kurā vietā ievainots? Varbūt bez rokas vai bez kājas palicis …

—   Nav rakstīts, — es atbildēju.

—   Lasi uzmanīgāk! —vectēvs neticēja.

—   Kaut tikai galva vesela! — vecāmāte nepadevās.

—        «Katrā ziņā uzrakstiet, kā jums tur klājas. Kā dēli…»

—   Ragi aug, — vecāmāte iemetināja.

—   «… kā tu dzīvo, Adarka …»

Tagad arī es nošņaukājos, kaklā kaut kas iekņudējās, pat balss izmainījās.

Tante atkal mirka asarās.

—   «… Kā tēvocis Mikalajs un tante Matrona …»

—   Paldies, uzraksti, ka turamies, — vectēvs lika.

—        «Visus sirsnīgi sveicinu. Un, ja ir kāds dzīvs, tad pasakiet, ka man gadījās sastapt Ivanu Makaveju.»

—   Ehē, tas taču Saņkas tēvs! os attapos.

—       «Pagājušajā pavasari kopā gulējām hospitālī. Tiesa, viņš izrakstījās ātrāk un aizbrauca uz savu daļu.

Tad nu palieku sveicinādams

K. Sircovs.»

—   Viss?

—   Viss. — Es nopūtos.

—       Vai manu Vasili viņš nav saticis? — iejautājās vecā Gapa, it kā nebūtu dzirdējusi, kas rakstīts vēstulē.

—   Par to viņš neraksta.

—       Tu, bērniņ, kad rakstīsi atbildi, par to pajautā, — palūdza Mironiete.

Ilgi rakstu tēvam atbildi, līdz pašam vakaram. Man saka priekšā no visām pusēm, no kā pasveicināt, par kuru vēl pajautāt bez Miroņa dēla Vasiļa, — par vīru, par brāli, par kūmu.

Par Saņku es arī pastāstīju. Nesen no Jarilavičiem ļaudis padeva ziņu, ka Saņka esot tur un lai braucot viņam paka). Toreiz viņu savu durvju priekšā pievākusi kāda veca sieviete un ilgi ārstējusi ar dziedējošām zālēm.

Kad uzkrita kārtīgs sniegs, Marfeškas tante paņēma ragaviņas un vilkšus pārvilka dēlu mājās. Patlaban mans draugs staigā pa istabu. Parādīja man savu muguru: vienās rētās, bet uz kreisās lāpstiņas vēl tagad uzmeties liels augonis, tas čūlo vienā gabalā.

—       Kaut viņi izputētu — labu gan piemiņu viņi tev atstājuši! — Saņkas māte nosaka.

Bet vai tikai vienīgi viņam? Visiem cilvēkiem un uz ilgiem laikiem.

SATURS

1.   Vecā skola……………………………………………………….

2.   Hei, pa ceļu!……………………………………………………..

3.   Jaunajā skolā……………………………………………………

4.   Capajevieši………………………………………………………

5.   Mēs paliekam bez tēviem……………………………………..

6.   Varonīgais sivēns……………………………………………….

7.   Mēs pošamies ceļā……………………………………………..

8.   Ja gadījumā ievainotu………………………………………….

9.   Ko gan citu no vāciešiem varēja sagaidīt? .

10.   Mēs ēdīsim birkas……………………………………………..

11.   Mums jāpavēro, kas un kā…………………………………….

12.   Mēs paši dzenamies nelaimē………………………………….

13.   Vectēvs Mirons paļaujas uz mums ….

14.   Komisārs un komandieri………………………………………

15.   Komisārs dodas uz austrumiem………………………………

16.   Dzer, fašistu purns!…………………………………………….

17.   Krusta pakājē — ložmetējs……………………………………

18.   Prieks par punu…………………………………………………

19.   Kā mūs runcis iegāza………………………………………….

20.    Manai mātei vairs nesalst……………………………………..

21.   Mans kažociņš un Vācija………………………………………

22.   Vāciešu jociņi…………………………………………………..

23.    «Ko es darīšu ar tavu curiku?»……………………………….

24.    Bikses ar ērgli…………………………………………………..

25.    Vakari pie Lēcēja uz paviļas………………………………….

26.    Mēs ar Saņku esam senj ori…………………………………..

27.   Kā Saņka dabūja sutu………………………………………….

28.   Es atkārtoju Susaņina varoņdarbu . . . .

29.    Palienē izvietojusies vienība………………………………….

30.   Saņka atbruņo ienaidnieku…………………………………….

31.    Slēpnis ………………………………………………………….

32.    Es aizeju partizānos……………………………………………

33.   Bēgšana naktī……………………………………………………

34.    Saņka vaino zvirbuļus………………………………………………….

35.    Es iesoļoju Mariņinā…………………………………………………..

36.    Svētie par mani brīnās…………………………………………………

37.    «Nostājies aiz muguras — vējš tik stipri nepūtīs»

38.    «Kaut arī vācietis, tomēr cilvēks»……………………………………

39.    Stājos brīvprātīgajos……………………………………………………

40.    Tēva vēstule……………………………………………………………..

Ivans Klreja d. Sjarkovs MĒS AR SAŅKU IENAIDNIEKA AIZMUGURE

Redaktore E. Marjutlna. Māksi, redaktors H. Purvitjš. Tehn. redaktore .

V. Vasiljeva. Korektore I. Dimdina.

Nodota salikSanal 1973. g. 8. maijā. Parakstīta iespiešanai 1973. g. 1. oktobri. Tipogrāfijas papīrs Nr. 2, formāts 84X108/32. 7 iiz. iespiedi.; 11,70 uzsk. Iespiedi.; 11,23 Izdevn. 1. Metiens 15 000 cks. Maksā -16 kap. Izdevniecība «Liesma* Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 25902,'B-178. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas Grāmatu tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139. Pasūt. Nr. 281.

Content

Sjarkovs Ivans Mēs ar Saņku ienaidnieka aizmugurē