Kazakovs Mihails

Mēs ar tevi brāl, no kājniekiem

M. Kazakovs

Mēs ar tevi brāl, no kājniekiem

(Armijas pavēlnieka atmiņas)

.

9(S)27 63.3(2)722 Ka 972

VELTĪJU LATVIJAS ATBRĪVOTĀJU — DZĪVO UN MIRUŠO — NEAIZMIRSTAMAJAI PIEMIŅAI

AUTORS

IEVADS

Jauna tikšanās ar armijas ģenerāļa Mihaila Kazakova atmiņām. Jauna tikšanās ar cilvēku, kam bija — tagad jau jāsaka — bija — interesants liktenis. 1977. gadā izdevniecība «Liesma» laida klajā viņa pirmo atmiņu grāmatu «Jebkuri flangi», kas veltīta latviešu sarkanajiem strēlniekiem pilsoņu kara laikā. Būdams šo vēsturisko kauju dalībnieks, Mihails Kazakovs ar lielu cieņu stāsta par saviem ieroču biedriem, izseko viņu kauju ceļu no Ložmetēju kalna un Smoļnija līdz Kahovkai un Perekopam. «Var rasties jautājums: kāpēc es, vologdietis, stāstu tieši par Latvijas dēliem, nevis, teiksim, par Melnās jūras jūrniekiem vai Donas kazakiem,» M. Kazakovs raksta. «Es ņēmu vērā veco, gudro patiesību: jāstāsta citiem tikai par to, ko pats labi zini, ko esi izjutis, ko karsti mīli. Manā dzīvē izgadījās tā, ka es uzreiz iemīlēju mazo latviešu tautu, iemīlēju bargā, bet svētā laikā — kopīgā cīņā pret fašismu — un piec tam centos par to uzzināt pēc iespējas vairāk.

Visus pēckara gadus es apmeklēju Latviju. Iedrošinos ticēt, ka šeit man ir uzticīgi un dārgi draugi. Man patīk latviešu savdabīgā tautas māksla, viņu mazliet kautrīgā viesmīlība, viņu īdzīgā labsirdība un sarežģītais humors. Kara gados es redzēju, kā latviešu sievietes raudāja pie savu bērnu kapiem. Bet ne reizi neredzēju asaras vīriešu acīs. Droši vien tas tāpēc, ka latvieši vienmēr raugās tālēs, no kurām pūš ļauni vēji.. .»[1]

Ļaunie kara vēji... Tie savirpoja mierīgos tīrumus un mežus, ar savu karsto elpu apsvilināja mūsu pilsētas un ciemus, visu nopostot savā ceļā.

Pēc manas visdziļākās pārliecības, cilvēks, kas ir bijis karā un kaut reizi ieskatījies nāvei acīs, nekad — līdz savai pēdējai stundai — no tā neatgriežas. Lai arī ienaidnieka lode vai bumba viņu saudzējusi, lai arī viņš pārnācis mājās sveiks un vesels, bez nevienas skrambiņas, tik un tā savās domās un jūtās viņš vienmēr atrodas tur, ierakumos, komandpunkta, pie iznīcinātājā stūres, pie periskopa, tankā, tajā augstienē, kur krita labākais draugs ...

Arī Mihails Kazakovs «neatgriezās» no kara — ne no pilsoņu kara, ne Lielā Tēvijas kara. Savās domās un jūtās viņš visus šos gadus atradās tur — pie Kahovkas, Brjan-skas, Voroņežas, Stepes frontē, pie Donas, Kurskas, savā 10. gvardes armijā, kas atbrīvoja Latviju no hitleriskās okupācijas.

«Labs biedrs,» par M. Kazakovu raksta Padomju Savienības Maršals I. Bagramjans, «sabiedrisks un dzīvespriecīgs, viņš tai pašā laikā vienmēr palika īsts komunists — principiāls un paškritisks, nebaidījās teikt patiesību acīs tiem, kam pakāpe bija augstāka. Nevainojami godīgs, atklāts, prasīgs, taisnīgs un objektīvs cilvēku novērtējumā. Mihails Iļjičs baudīja priekšnieku un padoto cieņu un autoritāti.»[2]

Par karu uzrakstīts daudz zinātnisku grāmatu, memuāru un daiļliteratūras. Bet, ja salīdzinām tā apjomus, tā telpu — gan laika ziņā, gan ģeogrāfiski —, visdažādāko kauju daudzumu, kurās karavīri veica varoņdarbus, ja salīdzinām šos kara apmērus ar visu, kas par to uzrakstīts, tad kļūst skaidrs: mums jāzina vēl vairāk un jāsaglabā šīs zināšanas pēctečiem.

Šī grāmata tika rakstīta, kad nāca klajā L. Brežņeva atmiņas «Mazā zeme», kuru nozīmi nav iespējams novērtēt par augstu. Tajā ar notikumu dalībnieka un aculiecinieka patiesīgumu stāstīts par vienu no grūtākajiem kara sektoriem un Mazās zemes aizstāvju varonīgās epopejas prizmā faktiski apskatīti visdažādākie grūto kara gadu aspekti. Atmiņām cauri strāvo vēsturiskums un dziļi vispārinājumi. Tajās nesaraujami saistīta vēsture un šodiena.

L. Brežņeva «Mazā zeme» nevarēja neietekmēt arī mūs, kad mēs strādājām pie šīs grāmatas. Šī ietekme jūtama pirmām kārtām mūsu dzīves pamatprincipu un normu uzsvēršanā, kas bija nozīmīgi karā un arī šodien paliek spēkā. Tas ir katra padomju karavīra dziļais internacionālisms, lai arī kādu vietu viņš ieņēma visas tautas cīņā pret fašismu.

Savās iepriekšējās grāmatās M. Kazakovs atcerējās visu savu kauju ceļu — ceļu no sarkanarmieša un politiskā cīnītāja pilsoņu kara laikā līdz armijas komandierim Tēvijas kara gados. Šī grāmata veltīta kaujām Latvijas teritorijā. Manuprāt, tas nav vienkārši aculiecinieka stāstījums, ko pauž cilvēks, kas vadīja gvardes armiju, bet arī savdabīgs piemineklis karavīriem, kas atnesa latviešu tautai Nākotni.

Un ne velti par gramatas nosaukumu krievu valodā k|uva rinda no Bulata Okudžavas dzejoļa, kas tagad pārtapis dziesma. Mihails Kazakovs visu mūžu (izņemot ļoti īsu laiku, kad bija kavalērists) dienēja kājniekos. Ar kājnieku karaspēku bija saistīta viņa frontes un mierīgā ikdiena; arī viņa taktiska un stratēģiskā domāšana, ja tā var izteikties, bija saistīta ar kājnieku karaspēku. Un, beidzot, kājnieki (protams, sadarbībā ar citām ieroču šķirām) bija tas galvenais militārais spēks, kas četrdesmit ceturtajā—četrdesmit piektajā gadā izgāja cauri visai Latvijai — no Zilupes līdz Saldum, atkarojot okupantiem katru mūsu zemes pēdu.

Armijas ģenerāļa M. Kazakova atmiņās ar patiesu sirsnību runāts par cilvēkiem, kas uz saviem pleciem, ar savām sirds asinīm iznesa smago kara nastu. Gandrīz visas 1418 Lielā Tēvijas kara dienas un naktis Mihails Kazakovs atradās pašā kauju mutulī. Viņa kauju ceļu pavadīja daudzi valdības apbalvojumi, ieskaitot augsto Padomju Savienības Varoņa nosaukumu. M. Kazakovs bija Rīgas, Ludzas, Rēzeknes, Madonas un Ogres goda pilsonis.

Latviešu tauta vienmēr atcerēsies tos karavīrus — krievus un ukraiņus, gruzīnus un baltkrievus, uzbekus un azerbaidžāņus, visu mūsu valsts tautību cilvēkus, kas, nežēlodami sviedrus un asinis, atbrīvoja to no fašisma. Šim cildenajam mērķim kalpo arī M. Kazakova grāmata «Mēs ar tevi, brāl, no kājniekiem».

G. Kurpnieks

SHĒMĀS LIETOTIE APZĪMĒJUMI

A — Armija

AK — Armijas korpuss

Aps. D — Apsardzes daļa

Gv. A — Gvardes armija

Gv. SD — Gvardes strēlnieku divīzija

Gv. SK — Gvardes strēlnieku korpuss

KD — Kājnieku divīzija

KP — Kājnieku pulks

NR — Nocietinātais rajons

SD — Strēlnieku divīzija

SP — Strēlnieku pulks

T. Br. — Tanku brigāde

TD — Tanku divīzija

TK — Tanku korpuss

Tr. A — Triecienarmija

1 DAĻA LATVIJAS VIRZIENĀ

(1943. gada 16. aprīlis—1944. gada 16. jūlijs) t. VISSVĒTĀKAIS

Patlaban, kad es rakstu šīs rindas, man blakus uz galda atrodas mūsu partijas XXV kongresa materiāli. Es pārlasīju Leonīda Brežņeva referātu kongresā un atkal atrodos tā iespaidā. Tas ir dokuments ar milzīgu politisku nozīmi. Nevijus gribas lietot epitetu «varens». Varens mūsu partijas — pasaules pārveidotājas — dokuments. Tās skatiens vērsts nākotnē, reālajā nākotnē, kuru ceļ padomju tauta ar savām sirdīm, prātu un rokām. Šajā dokumentā ietverts viss: gan laikmeta gaita, gan pagātnes vērtējums, gan katra cilvēka vieta kopējā ierindā. Man — divu karu dalībniekam — kļuva siltāk ap sirdi, kad Leonīda Brežņeva referātā es izlasīju, cik augsti partija, visa tauta novērtējusi mūsu darbu frontē.

Grāmatā «Jebkuri flangi» es jau apliecināju — esmu laimīgs, ka piederu pie savas paaudzes, un negribētu dzīvot nevienā citā laikā. Domāju, ka tā spriež arī ikviens cits XX gadsimta dēls, kura varonīgie darbi guvuši visas tautas atzinību Padomju Savienības Komunistiskās partijas XXV kongresā.

Manā dzīvē bijis daudz notikumu. Šis tas ir aizmirsies, bet daudz kas joprojām jundī atmiņu. Teiksim, vēls rudens septiņpadsmitajā gadā. Tāpat kā visa Krievija, mana dzimtā Veļikušas sādža (Vologdas pusē) vētraini pārdzīvoja revolūcijas uzvaras gājiena pirmos mēnešus. Padomju vara mūsu un kaimiņu pagastos nodibinājās uzreiz un uz visiem laikiem. Oktobra pirmo gadu notikumi pilnībā aizrāva mani. Kurp, kādu ceļu iet? Uz šo jautājumu es sev atbildēju, zemnieku sapulcēs klausīdamies boļševiku oratorus. Svarīga bija lasītprasme un iedzimtā zinātkāre. Tas viss man palīdzēja noteikt un saprast, kādā virzienā attīstās dzīve, un apzinīgi ieņemt savu pozīciju. 1919. gada augustā pagasta partijas šūniņa uzņēma mani Komunistiskās partijas rindās. Drīzumā es aizbraucu uz fronti.

Esmu lepns, ka armijā nogāju visu ceļu — no kareivja līdz armijas ģenerālim. Man armija nekad nebija vienkārša

abstrakcija, kāda diemžēl dažiem ir dienests un darbs vispār. Armija — tie ir cilvēki. Ļoti dažādi un ļoti konkrēti. Bet ar visām savām atšķirībām šie cilvēki garīgi un fiziski vienmēr ir gatavi ņemt tiem uzticētos ieročus un doties sargāt savu Dzimteni, tās cildenās idejas un ideālus. Armijā saliedēti cilvēki, kas, aizstāvot sociālisma iekarojumus, mūsu Dzimteni, pirmie uzņemas grūto pārbaudījumu, turklāt uzņemas, skaidri apzinādamies, ka jau pirmais briesmu brīdis var kļūt par viņu dzīves pēdējo mirkli.

Pastāv uzskats, ka cilvēks pie visa pierodot. Patiešām — cilvēka pielāgošanās spējas ir apbrīnojamas. Bet nevar pierast pie nāves. Un arī pie bailēm. Taču mēs pieradām pie frontes dzīves ar visām tās briesmām un pastāvīgo risku un darījām visu iespējamo, lai dvēseles līdzsvars, dzīvesprieks, dažkārt kā atmiņas par kaut ko ar miera laiku, mājām saistītu, sildītu mūsu sirdis. Šis «dvēseles līdzsvars», manuprāt, ļoti pareizi un ļoti izteiksmīgi parādīts L. Brežņeva grāmatā «Mazā zeme». Vērība pret šķietami visparastākajiem frontes dzīves sīkumiem (no tiem jau arī faktiski veidojās mūsu frontes dzīve), uzmanība pret atsevišķiem cilvēkiem, lai tas būtu ierindas kareivis, komandieris vai politdarbinieks, piešķir L. Brežņeva atmiņām gan vērienu, gan sirsnību.

L. Brežņeva atmiņām veltītajās konferencēs, kas notika mūsu zemē, vienprātīgi atzīmēja šīs grāmatas sabiedrisko un politisko skanējumu, tās mūsdienīgumu, saistību ar šodienu. Atceroties, kas 18. armijas komandieriem un politdar-biniekiem visā kara laikā bija galvenais, autors citē kādas direktīvas tekstu («zem kuras ir arī mans paraksts» — viņš piebilst). Dokumentā norādīts, ka vajag pastāvīgi rūpēties par kareivju spēkiem un veselību, bez pārtraukumiem apgādāt viņus ar siltu ēdienu un karstu ūdeni un ka vadītāji, kas šai ziņā ir bezdarbīgi, jāsauc pie stingras atbildības.

Vai vēl jāsaka, cik svarīga ir tāda pieeja lietai arī tagad, kad notiek strauja Sibīrijas bagātību apgūšana un cilvēki — ģeologi, urbšanas darbu speciālisti, cauruļu licēji —, kas izvirzīti priekšējās līnijās, strādā tikpat vīrišķīgi un neatlaidīgi, kā strādāja viņu tēvi kauju laukos, un cik svarīga ir gādība par šo cilvēku vajadzībām un ikdienas dzīvi. Būvē Baikāla—Amūras maģistrāli, ceļ desmitiem visdažādāko rūpniecības kompleksu, piecgades triecienceltnes, un visur ir cilvēki. Cilvēki, kam vajadzīga saimniecisko un partijas vadītāju uzmanība.

Bet jautājums par vadības stilu, par priekšnieka attiecībām ar pakļautajiem? Ir tādi ārkārtēji gadījumi, kad partijas vadītājam ir tiesības un pienākums pavēlēt, bet ikdienas darbā, kā atzīmē autors, pavēle jāizslēdz — jātiek galā ar izskaidrošanu un pārliecināšanu. Un tas jādara ar taktu un prātu. «Pat tad, ja cilvēks ir kļūdījies, nevienam nav tiesību viņu aizvainot ar uzkliedzieniem,» raksta L. Brežņevs. «Man ir dziji pretīgs kaut arī ne visai izplatītais, bet vienam otram vēl palikušais paradums pacelt balsi uz cilvēkiem. Ne saimnieciskais vadītājs, ne partijas vadītājs nedrīkst aizmirst, ka viņa pakļautie ir pakļautie tikai darba ziņā, ka tie nekalpo direktoram vai vadītājam, bet gan partijai un valstij.»[3] Un tālāk: «Tā es domāju patlaban, šo principu es ievēroju arī kara gados, tādā garā centos audzināt politda-ļas aparātu, ko man bija lemts vadīt.»[4] Ar dziļas atzinības jūtām mēs lasām šos vārdus un redzam, cik daudz spēka arī šodien PSKP CK ģenerālsekretārs, PSRS Augstākās Padomes Prezidija priekšsēdētājs iegulda visā gan tautai, gan valstij svarīgajā, ko viņš uzskata par partejisko dzīves principu. Šim principam ir sava sākotne. Tā skaidri saredzama piezīmēs, kad to autors, armijas politdaļas priekšnieks, frontes dzīvei grūtos brīžos, dažkārt pirms lēmuma pieņemšanas, pievērsās dižajam mantojumam — Vladimira Iļjiča Ļeņina novēlējumiem.

Arī tagad Leonīds Brežņevs vadās pēc šī ļeņiniskā principa. Kad viņš runā par mieru, mēs saprotam, ka viņa vārdiem cauri aužas sāpes par pagātni, par tiem zaudējumiem, kurus cietusi gandrīz katra padomju ģimene, kas pēc kara nesagaidīja tēvu, vīru, brāli, māsu, un jūtam rūpes par to, lai mēs visi varētu mierīgi un droši strādāt un dzīvot.

«Laimīgs ir politiķis, laimīgs ir valstsvīrs, ja viņš vienmēr var teikt to, ko viņš patiesi domā, darīt to, ko viņš patiesi atzīst par nepieciešamu, tiekties pēc tā, kam viņš patiesi tic. Kad mēs izvirzījām Miera programmu, kad daudzas starptautiskās sanāksmēs nācām klajā ar iniciatīvām, kuru mērķis ir likvidēt kara draudus, es darīju to, tiecos pec ta, teicu to, kam es kā komunists dziļi un līdz galam ticu.

Tas, liekas, arī ir galvenais secinājums, ko esmu izdarījis no lielā kara pieredzes.»[5]

Ar lepnumu par mūsu partiju un tautu lasām šos sirsnīgos vārdus, kas adresēti padomju cilvēkiem, visiem planētas iedzīvotājiem.

Mūsu — Lielā Tēvijas kara veterānu — attieksme pret tiem, kas karoja Mazajā zemē, ir īpaši sirsnīga. Droši vien tas ir tāpēc, ka labi saprotam, ko viņi pārdzīvoja tajās bargajās dienās. Un katru viņu stāstījumu par sevi un saviem biedriem uztveram arī kā daļu no pašu biogrāfijas. Lūk, piemēram, kāds liktenis bijis rīdziniekam, Latvijas Valsts standartu pārvaldes vecākajam inženierim Georgijam Sokologor-skim (par to es uzzināju, kārtējo reizi viesojoties Padomju Latvijas galvaspilsētā). 1943. gada 16. februārī viņš bija starp tiem, kurus izcēla Mazajā zemē. Viņš bija artilērijas koriģētājs un pavadīja šajā krustu šķērsu cauršautajā zemes gabaliņā divarpus^ mēnešus, un izpildīja savu darbu, neraugoties ne uz kādām grūtībām. Divās trīs minūtēs izsauca mūsu tālšāvēju lielgabalu uguni no Lielās zemes, un tas palīdzēja atsist bezgala daudzos hitleriešu uzbrukumus.

Georgijs Sokologorskis ir kautrīgs cilvēks un par sevi stāsta maz. Toties par biedriem ...

Gandrīz tā, vārds vārdā, viņš pastāstīja par jaunu kareivi:

— Viktoram Čaļenko bija tikai 14 gadu, kad viņš ieradās mūsu bataljonā. Mūsu jūras kājnieku 144. atsevišķais bataljons toreiz devās uz fronti. Vitjas māte lūdza mūs,’ lai ņemot viņu līdzi. Viktors bija komjaunietis. Pavēlniecība bija ar mieru ieskaitīt šo pusaudzi bataljona sastāvā. Vēlāk, kad notika kaujas Mazajā zemē, uzbrūkošo karavīru ceļā gadījās ienaidnieka dots. No turienes fašisti tā šāva, ka uzbrukums apstājās. Un tad Viktors paņēma granātas un sāka līst uz priekšu. Viņu neviens nesūtīja, viņš pats uzņēmās šo sev pēdējo kaujas uzdevumu. Viktors ar granātām iznīcināja fašistus, bet pats krita. Viņa karavīra blūzē atrada piezīmju grāmatiņu, kurā mēs izlasījām šādu vēstuli: «Ja kritīšu cīņā par taisnīgu lietu, lūdzu politisko vadītāju Veršiņinu un vecāko leitnantu Kuņicinu aiziet uz manu māju un pastāstīt manai mātei, ka viņas dēls kritis par savas Dzimtenes atbrīvošanu. Lūdzu manu ordeni, komjaunatnes biedra karti un šo piezīmju grāmatiņu nodot māmuļai. Lai glabā un atceras savu dēlu matrozi. Iedodiet viņai matroža cepuri.»

Mēs bieži domājām, no kurienes mūsu cilvēkiem, lūk, tādiem kā Vitja Čaļenko, nākusi šī bezgalīgā varonība.

Par šo tematu, protams, var daudz runāt. Šeit ir daudz dažādu faktoru. Pats galvenais no tiem — Dzimtenes mīlestība. Bet kāds taču ir ieaudzinājis varoņos Dzimtenes mīlestību. Protams, Viktoru Čaļenko lielā mērā ietekmēja viņa māte Taisija Čaļenko (starp citu, vēlāk es viņu apciemoju). Viņu audzināja skola, komjaunatne. Bet tas vēl nav viss. Jaunatnes pasaules uzskata un rakstura veidošanā ļoti nozīmīgas bija to gadu filmas («Čapajevs», «Voločajevkas dienas»), tikšanās ar revolūcijas un pilsoņu kara veterāniem un neapšaubāmi grāmatas. No visa tā veidojas jaunā cilvēka patriotiskā audzināšana.

Un, kad es domāju par Leonīda Brežņeva grāmatas «Mazā zeme» nozīmi, man gribas teikt, ka viņa atmiņu galvenā nozīme ir tieši tā, ka tās palīdz audzināt padomju cilvēkus pašaizliedzīgā uzticībā un mīlestībā pret Dzimteni, izraisa dziļas patriotisma jūtas, lepnumu par savu tautu, par mūsu Bruņotajiem Spēkiem, par mūsu partiju.

Pievienojos Georgija Sokologorska domām. Sis Liela Tēvijas kara veterāns domā pareizi, kā īsts komunists!

Padomju tauta, kas uz saviem pleciem iznesa galvenās grūtības lielajā kaujā ar fašismu, labi zina, kāda ir miera cena. «Karam nevajag būt nekad» — šie Leonīda Brežņeva vārdi, kas ar milzīgu emocionālu spēku izskan «Mazajā zemē», atspoguļo padomju cilvēku viskaismīgākās domas un centienus.

Jā, mūsu tauta ir dziļi miermīlīga. Bet lai neviens nemēģina iztulkot šo miermīlību kā vājuma pazīmi. Padomju tautas radošā darba sardzē stāv mūsu slavenie Bruņotie Spēki — tās lepnums, tās spēks.

2. ZEM GVARDU KAROGA

1944. gada 16. jūlijā pie Petručenku ciemata mūsu 10. gvardes armijas sastāvā ietilpstošās 8. Panfilova divīzijas gvardi ar kaujām iegāja Padomju Latvijas teritorijā. Kopš šī brīža sākās republikas atbrīvošana no fašistu okupācijas.

Tajā dienā un stundā mēs, protams, nezinājām un nevarējām zināt, ka tikai pēc 297 dienām un naktīm sagrautais ienaidnieks pacels baltu karogu un parakstīs bezierunu kapitulācijas aktu, ka beigs pastāvēt Kurzemes grupējums — pēdējais okupantu balsts mūsu Padomju zemē. Toreiz mēs arī nezinājām, ka visas tautas Uzvaras svētkus sagaidīsim pie Saldus un ka starp to un Zilupi stiepsies kara ceļi simtiem kilometru garumā. Sājos ceļos būs gan ikdienišķu uzvaru prieks, gan līs mūsu karavīru asinis, štābu kartēs atzīmēs Ludzu un Rēzekni, Madonu un Ogri, Rīgu un Auci... Tas viss mūs gaidīja priekšā — tur, aiz nelielām augstienēm, aiz artilērijas apšaudes brāzmām, miglainām rītausmām un nebeidzamu lauku ceļu versmainajiem putekļiem.

Toreiz mēs nepienācām pie Latvijas robežas marša gaitā — ar dziesmām un pīppauzēm. Ceļā uz Latviju mums aiz muguras bija grūtas kaujas. Šīs kaujas pelnījušas, lai par tām pastāstītu īpaši, spertu dažus soļus atpakaļ — tad Latvijas zemē notikušo kauju aina iegaismosies reljefāk. Ka no dziesmas nevar izmest vārdus, tā arī kara lietās, armijas dzīvē nevar iztikt bez vakardienas vai aizvakarējo kauju novērtējuma, lai šodien vai rīt nekļūdītos.

Tātad dažus soļus atpakaļ no zīmīgās 1944. gada 16. jūlija dienas ...

Mūsu 10. gvardes armiju sāka formēt 1943. gada pavasarī Smoļenskas apgabalā. 16. aprīlī Rietumu frontes pavēlniecība saņēma Galvenās Virspavēlniecības Mītnes direktīvu, kurā bija noteikts līdz 1. Maijam koncentrēt visas gvardes strēlnieku divīzijas 30. un 16. armijā, tās attiecīgi pārveidojot par 10. un 11. gvardes armiju. Tādas pārkārtošanas mērķis bija sekmīgāk izmantot gvardus ar viņu bagātīgo kauju pieredzi uzbrukuma operācijās, lai pārrautu fašistu aizsardzību galvenā uzbrukuma virzienā, bet aizsardzības kaujas — ka frontes rezervi spēcīgiem prettriecieniem.

Tai pašā laikā 10. gvardes armijas dibināšana uz 30. armijas^ bāzes_ nozīmēja arī tās agrāko kauju nopelnu, tās augstā morāli politiskā līmeņa atzīšanu. Labi zināms, ka gvardes nosaukumu piešķīra tikai vislabākajiem, kaujasspē-jīgākajiem pulkiem, divīzijām, korpusiem, armijām.

30. armiju saformēja grūtajās četrdesmit pirmā gada jūlija dienās, laikā, kad nemitējās asiņainas sadursmes ar vācu armijas pārspēku. Tieši tur, Smoļenskas kaujas ugunīs, 30. armijas karavīri ģenerālmajora V. Homenko vadībā saņēma kaujas kristības. Tieši šeit ienaidnieks izjuta armijas triecienu spēku uzbrukumā un varonīgo izturību aizsardzībā.

Neaizmirstamajā četrdesmit pirmā gada rudenī 30. armija (toreiz tās komandieris bija ģenerālmajors D. Ļeļu-šenko) vīrišķīgi atvairīja hitleriešu uzbrukumu pie Vjazmas, pie Volgas ūdenskrātuves, Kaļiņinas pievārtē. Jāpiebilst, ka

1942. gada vasaras beigās 30. armija piedalījās grūtās uzbrukuma kaujās Rževas—Sičevas operācijā, kurā, kā zināms, no abām pusēm piedalījās lieli tanku spēki.

Pēc Rževas—Sičevas operācijas 30. armijas karavīri atbrīvoja Vjazmu un apmēram 800 citu apdzīvotu vietu. Tas bija 1943. gada martā, bet aprīlī, kā jau teicu, šo armiju pārveidoja par 10. gvardes armiju. Sākās kvalitatīvi jauns posms armijas dzīvē.

Zem armijas gvardu karoga pulcējās Rietumu frontes labākās vienības un daļas — 7. gvardes strēlnieku korpuss (29. gvardes strēlnieku divīzija) un 15. gvardes strēlnieku korpuss (tā sastāvā bija 30. un 85. gvardes strēlnieku divīzija). Bez tam no Kaļiņinas frontes 10. gvardes armijai nodeva 19. gvardes sibīriešu korpusu, kas sastāvēja no 22., 56. un 65. gvardes strēlnieku divīzijām. Jaunveidojamās armijas sastāvā nonāca arī speciālā karaspēka vienības un daļas. Visām armijas vienībām bija krietna kauju pieredze, daudzām — spilgta un varonīga vēsture. Tā, piemēram, 29. gvardes strēlnieku divīziju (agrāk tā bija 32. strēlnieku divīzija) saformēja tūlīt pēc pilsoņu kara (1922. g.) Saratovā. 1938. gada augustā tā piedalījās cīņās pret japāņu agresoriem pie Hasana ezera un tika apbalvota ar Sarkanā Karoga ordeni. Saspringtajās 1941. gada oktobra dienās divīzija cīnījās leģendārajā Borodinas laukā.

Mēs, 10. gvardes armijas veterāni, lepojamies, ka armijas rindās cīnījās Aleksandrs Matrosovs, kurš veica savu nemirstīgo varoņdarbu kaujās pie Černušku sādžas Veļikije Luku tuvumā. 1944. gada aprīlī mūsu armijas sastāvā ieplūda 8. I. Panfilova gvardes strēlnieku divīzija, kas bija iemantojusi slavu pie Maskavas ar visa personālsastāva vīrišķību un panfiloviešu leģendāro varoņdarbu.

1943. gada maija vidū viss 10. gvardes armijas sastāvā iedalītais karaspēks bija koncentrējies tam norādītajos rajonos (okupantu gandrīz pilnīgi izpostītās Vjazmas apkaimē). Bija pienācis kaujas un politisko mācību nemitīgas apguves laiks.

3. KAUJAS KRISTĪBAS

Pirms stāstu par 10. gvardes armijas kauju darbību, gribu pateikt dažus vārdus par kājniekiem vispār. Ar kājniekiem man ir saistīts viss mūžs. Kā zaļš puisis es 1920. gada septembrī sāku dienēt 46. strēlnieku divīzijā. Gāju uzbrukumos pret vrangeliešiem, kopā ar citiem atkāvos no baltkazakiem... Pēc tam mācījos, atkal dienēju kājniekos, atkal mācījos un atkal dienēju. Un, kaut gan tagad man ir ģenerāļa uzpleči, joprojām jūtos un vienmēr jutīšos kā kājnieku kareivis. Tas nebūt nenozīmē, ka es nenovērtēju citas ieroču šķiras, nē. Gan tankisti, gan lidotāji, gan artilēristi, gan jūrnieki vienmēr man bijuši uzticīgi ieroču biedri. Bet ar sirdi un dvēseli es vienmēr esmu pie kājniekiem.

Par kājnieku karaspēku ar cieņu atsaucās visi karavadoņi mūsu vēsturē — Ņevas Aleksandrs, Mihails Kutuzovs, Aleksandrs Suvorovs. Un vai kaujās vispār citādi var būt? Lielā Tēvijas kara gados notika daudz lieliski izplānotu un izpildītu lielu tanku operāciju, brīnišķīgi darbojās mūsu ērgļi, artilērija nekļūdīgi grāva ienaidnieku. Bet šos panākumus nostiprināja kājnieki. Atceroties pagājušo karu, mēs minam Prohorovku, kur notika nepieredzēta tanku kauja, vai arī blīvo artilērijas uguni pirms Berlīnes sturmēšanas. Bet kājnieku bataljoni, kājnieku pulki, divīzijas, armijas — tie bija visās kaujās. Visās bez izņēmuma!

Pēc kara tauta, pateikdamās savai Sarkanajai Armijai par atbrīvošanu no fašistu jūga, Maskavā un Ceņingradā, Volgogradā un Odesā, Brestā un Kijevā, Minskā un Berlīnē uzcēla dižus monumentus varoņiem, kas krita kaujās par mūsu Dzimtenes atbrīvošanu. Sie granīta karavīri stāv arī uz Latvijas zemes, tie uz mūžiem palikuši mūsu sirdīs.

Tāpēc vārdi «mēs ar tevi, brāl, no kājniekiem» man nozīmē ilgajos karadienesta gados uzkrāto vislabāko, vissiltāko jūtu izpausmi. Vispār jāsaka — esmu iemīļojis mūsu armijas karavīrus. Iemīļojis nevis savas militārās profesijas dēļ, bet no visas sirds. Un tāpēc saskarsme ar visu pakāpju un rangu kareivjiem un virsniekiem — laika un iemeslu ziņā dažāda — bija un paliek man vislielākā un vislabākā dzīves skola. Un tagad, kad dzīves novakarē es atceros savu pagātni, tad vispirms atceros nevis personiski sevi, bet savus pulka biedrus — cilvēkus, kam piemita augsta karavīra pienākuma izpratne.

Labi zināms, ka 1943. gadā notika būtisks lūzums kara gaitā. Lūzums mūsu labā. Bet ienaidnieks turpināja sīvi pretoties, viņa karavīri ar saviem zābakiem vēl bradāja lielu teritoriju valsts Eiropas daļā. Četrdesmit trešā gada vasarā frontes līnija atradās kādus 250—500 kilometrus no Maskavas. Pretinieka virspavēlniecība pie Smoļenskas turēja vienu no visspēcīgākajiem sava karaspēka grupējumiem — armiju grupu «Centrs», darīja visu, lai uz sagrāvi Staļin-gradā atbildētu ar spēcīgu prettriecienu no Smoļenskas uz Maskavu, uz visu Centrālo rūpniecības rajonu.

Padomju pavēlniecība savā 1943. gada vasaras un rudens kampaņas plānā līdz ar gatavošanos milzīgajai kaujai pie Kurskas (arī man iznāca piedalīties šajā kaujā) lielu vērību veltīja uzbrukumam Smoļenskas virzienā, kur vajadzēja darboties Kaļiņinas un Rietumu frontes karaspēkam.

Rietumu frontes trieciengrupējuma sastāvā ietilpa arī 10. gvardes armija. Kopā ar 5. un 33. armiju (pirmais ešelons), 68. un 21. armiju (otrais ešelons) tai vajadzēja darboties Roslavļas virzienā.[6]

Pretinieka karaspēkā, kas aizstāvējās 10. gvardes armijas darbības joslā, kopā ar pastiprinājuma daļām, aizmugures un apkalpojošām daļām un iestādēm bija vairāk nekā 50 tūkstošu cilvēku liels personālsastāvs, 740 dažādu kalibru lielgabalu un mīnmetēju, 60 triecienlielgabalu.[7] Hitlerieši bija apbruņoti, kā mēdz teikt, līdz zobiem. Mūsu armijai bija nenozīmīgs dzīvā spēka un tehnikas pārākums pār pretinieku. Tāpēc nolēma koncentrēt spēkus un līdzekļus galvenajā virzienā, lai radītu pietiekami augstu karaspēka un artilērijas blīvumu šajā virzienā un pārrāvuma gaitā kāpinātu triecienu, iesaistot uzbrukumā karaspēka otros ešelonus.

Visiem 10. gvardes armijas kareivjiem un virsniekiem neaizmirstams notikums bija PSRS Augstākās Padomes Prezidija 1943. gada 19. jūnija dekrēts par Padomju Savienības Varoņa nosaukuma piešķiršanu Aleksandram Matroso-vam — 2. bataljona ierindniekam no 91. atsevišķās strēlnieku brigādes, kas bija pārdēvēta par 56. gvardes divīzijas 254. gvardes strēlnieku pulku. Visās armijas daļās un vienībās notika mītiņi, kuros runāja Matrosova pulka biedri un draugi.

Kā notika pretinieka aizsardzības pārraušana ziemeļrietumos no Spasdemenskas un Jeļņas atbrīvošana (1943. gadžt augustā—septembrī), ir labi zināms. Tāpēc tikai atzīmēšu, ka pirmajā uzbrukuma dienā (6. augustā) nevienā uzbrukuma virzienā neizdevās ieņemt pretinieka pirmo tranšeju. Hitlerieši ar pastiprinātu šauteņu, ložmetēju, artilērijas un mīnmetēju uguni atvairīja avangarda bataljonu uzbrukumus. 7. augustā agri no rīta sākās jauns uzbrukums. Neraugoties uz sīvo pretestību, pirmā ešelona daļas ar tanku atbalstu iebruka pretinieka priekšējās līnijas ierakumos, kur izraisījās nikna tuvcīņa. Triecienā tika ieņemti daži hitleriešu atbalsta punkti.

Bet visumā uzbrukums attīstījās lēni. Par kauju spriegumu izteiksmīgi liecina skaitļi: 7. un 8. augustā iznīcināja apmēram 4800 hitleriešu, 25 tankus, to skaitā 5 «tīģerus», divus pašgājējus lielgabalus «Ferdinand». Kā trofejas ieguva 12 lielgabalus, 15 mīnmetējus, 42 ložmetējus, 630 šautenes.1

Veselu nedēļu 10. gvardes armija bija iesaistīta asiņainās kaujās ziemeļrietumos no Spasdemenskas. So kauju rezultātā armija ciešā sadarbībā ar kaimiņiem pa labi un pa kreisi salauza ienaidnieka spēcīgo aizsardzības līniju un nodarīja tam lielus zaudējumus. Bija pārgriezts Jeļņas—Spasdemenskas dzelzceļš, un 33. armijas daļas atbrīvoja šo seno pilsētu.

Tajā pašā laikā kauju pieredze pārliecinoši pierādīja 10. gvardes armijas pavēlniecībai, ka dziļi ešelonētas pretinieka aizsardzības pārvarēšanai ārkārtīgi nozīmīga ir ienaidnieka dzīvā spēka un ugunslīdzekļu sagrāve ar artilērijas uguni un aviācijas triecieniem. Tagad tas izklausās kā aksioma. Bet nevajag aizmirst, ka tādas «aksiomas» tolaik tika pierādītas ar visdārgāko no visām iespējamām maksām — asins maksu. Manuprāt, pievēršoties pagātnei, ne vienmēr tā jāvērtē ar tagadnes mērauklu: tā var noplicināt daudzas slavenas mūsu vēstures lappuses, izdzēst daudzu tūkstošu cilvēku piemiņu, kuri ar savu darbu un domu radīja, veidoja šo vēsturi.

Pie 10. gvardes armijas (man tā kļuva par savējo no

1944. gada janvāra) vēstures slavenajām lappusēm es pieskaitu Jeļņas atbrīvošanu 1943. gada 30. augustā. Tā bija pārvērsta par spēcīgu fašistu atbalsta punktu. Lūk, ko es uzzināju par šīm kaujām no dalībnieku stāstījumiem un arhīvu ziņām ...

28. augustā 10. gvardes divīzijas daļas pēc pusstundu ilgas artilērijas sagatavošanas uguns atsāka uzbrukumu.[8]Aviācija bombardēja baterijas, kas atradās fašistu aizsardzības dziļumā. Mūsu artilēristi un lidotāji darbojās visai efektīvi, sagraujot ienaidnieka pozīcijas 3—5 km dziļumā. Tas deva iespēju samērā ātri un ar maziem zaudējumiem pārvarēt aizsardzību.

Jau pēc kara toreizējais 254. gvardes pulka komandieris P. Tarabajevs man pastāstīja, kā viņa kareivji zibenīgā pārskrējienā iebrukuši Istopku sādžā un sīvā kaujā izsituši no tās fašistus. Citi 56. gvardes divīzijas pulki (starp citu, 256. un 258.) darbojās tikpat veiksmīgi. Pirmajā dienā paredzētās robežlīnijas tie ieņēma vienā rāvienā, pateicoties artilērijas sedzošajai ugunij, precīzai sadarbībai ar aviāciju.

Nākamajās dienās — 28., 29. un 30. augustā — armijas daļas arvien dziļāk un dziļāk iespiedās vācu aizsardzībā. Protams, ienaidnieks nāca pretuzbrukumos, meta kaujā svaigus spēkus, bet gvardu spiediens bija tik spēcīgs, ka fašistiem neizdevās noturēties sagatavotajās aizsardzības pozīcijās. Sabruka arī viņu aprēķini, ka Ugras upes purvainie krasti nebūs pārejami. Padomju daļas sagrāva ienaidnieku un tūlīt forsēja upi. Armijas avangarda daļas dienā vidēji atkaroja fašistiem 8—10 km dzimtās zemes. Ņemot vērā ienaidnieka spēcīgo pretestību, tas bija straujš temps.

30. augustā 10. gvardes armijas vienības kopā ar tanku karaspēka ģenerālmajora A. Burdeinija 2. gvardes tanku korpusu pienāca pie Jeļņas.[9] Dienas nogalē, sagaidījušas rezerves un munīciju, 29. gvardes strēlnieku divīzijas daļas (no austrumiem) un gvardes tankisti (no dienvidiem) sāka uzbrukumu ienaidnieka pozīcijām. Sājā uzbrukumā īpaši izcēlās 93. pulka 7. strēlnieku rota (rotas komandieris P. Ma-teko).1 Jejņas austrumu daļu izdevās atbrīvot diezgan ātri. Toties rietumu daļā vajadzēja sturmēt gandrīz katru māju, katru kvartālu... Jau tumsā pie pilsētas nonāca pārējās armijas divīzijas un tūlīt pārgāja uzbrukumā.

Augstākā Virspavēlnieka 1943. gada 31. augusta pavēlē starp karaspēka daļām, kas izcēlušās kaujās par Jeļņu, bija minēti ģenerālmajora A. Burdeinija 2. gvardes Tacinskas tanku korpusa tankisti un ģenerālleitnanta K. Trubņikova 10. gvardes armijas gvardi. Jeļņas goda nosaukumu no 10. gvardes armijas sastāva piešķīra ģenerālmajora A. Stu-čenko Sarkankarogotajai 29. gvardes strēlnieku divīzijai un apakšpulkveža O. Losika 119. atsevišķajam tanku pulkam.

Mūsu Dzimtenes galvaspilsēta Maskava 31. augustā salutēja varonīgajam Rietumu frontes karaspēkam, kas bija guvis uzvaru pie Jeļņas, ar divpadsmit artilērijas zalvēm no simt divdesmit četriem lielgabaliem.

4. NEAIZMIRSTAMIE SMOĻENSKAS CEĻI

Beidzās karš, aizritēja gadi, un mūsu militārie vēsturnieki godam novērtēja Jeļņas operāciju. Viņi, piemēram, atzīmēja, ka, cietusi sakāvi, hitleriešu pavēlniecība septembra pirmajās dienās bija spiesta pārsviest šurp svaigus spēkus, ar savām sapieru daļām un vietējiem iedzīvotājiem, kas šeit bija sadzīti, draudot ar nošaušanu, gribēja izbūvēt jaunas aizsardzības pozīcijas. Tāpēc arī ienaidnieka pretestība šaja iecirknī krasi pieauga un tālākie armijas mēģinājumi tūlīt pārraut aizsardzību neguva panākumus.

Rietumu frontes pavēlniecība deva pavēli 10. gvardes armijas karaspēkam nostiprināties sasniegtajā līnijā un pāriet aktīvā aizsardzībā.

īpaši gribas uzsvērt šādu domu: tie, kas pārdzīvoja Lielo Tēvijas karu (nav svarīgi, frontē vai aizmugurē), četrdesmit trešā gada beigās—četrdesmit ceturtā gada sākumā pēkšņi sajuta «uzvaras dvesmu». Mēs zinājām, ka mūs gaida nežēlīgas kaujas, jauni dārgu, tuvu cilvēku zaudējumi, un tomēr ... Tomēr kļuva vieglāk dzīvot un karot. Aiz muguras palika spožā Staļingradas operācija, no okupantiem bija attīrīti valsts dienvidi, svarīgas uzvaras gūtas Voroņežas frontē. Un tad mēs vēl uzzinājām par panākumiem Smoļen-skas virzienā. īsāk sakot, bija par ko priecāties un ar ko lepoties.

Līdz 1943. gada rudenim es karoju Voroņežas frontē, biju Stepes frontes pavēlnieka Ivana Koņeva palīgs. Piedalījos uzbrukuma izstrādāšanā un norisē Harkovas virzienā. Nācās karot arī Kurskas lokā. Sakarā ar šo operāciju man nāk prātā kāda epizode, kas cieši iespiedusies atmiņā.

Vācu grupējumam «Kampf» izdevās atspiest 7. gvardes armijas labo flangu, un pretinieka kājnieku divīzijas visu laiku uzbruka Koroču virzienā, tā paša grupējuma tanku divīzijas rāvās uz ziemeļiem, uz Prohorovkas pusi, lai savienotos ar SS tanku korpusu.

Sevišķi sasprindzināts stāvoklis veidojās pie Prohorovkas, kur mūsu 5. tanku armija sadūrās ar lielu pretinieka tanku grupējumu.

Es redzēju kaujas pie Prohorovkas. Mūsu tankisti drosmīgi tuvojās ienaidnieka tankiem, pakāpeniski un neatlaidīgi pārņemot kaujas lauku. (Gribu atzīmēt, ka cīņas spars, raksturs un vēriens, kāds piemita tanku kaujai pie Prohorovkas, lieliski parādīts kinoepopejā «Atbrīvošana» — patiesīgajā stāstā par skarbo kara ikdienu.)

Pie Prohorovkas es runājos ar vietējiem iedzīvotajiem. Viņi ar bažām ieklausījās bargajā tanku cīniņā, kas dunēja tikai divu trīs kilometru attālumā. Es pajautāju, kāpēc viņi nav evakuējušies.

— Kā tad mēs būtu gājuši projām, biedri priekšniek, — kāda sieviete man iebilda. — Redziet, tīrumos labība briest. Visiem vajadzīga maize: mums pašiem un jums, karavīriem. Kaujas jau nevilksies ilgi. Mēs taču visu redzam un ticam, ka jūs noteikti pievārēsiet fašistus.

Jā, tajā četrdesmit trešā gada rudenī mēs visi redzējām un jutām, ka drīz arī mums būs svētki. Bet ļoti svarīgi, kā man šķiet, ir uzsvērt, ka šo pakāpenisko pārmaiņu kara gaitā mūsu labā panāca visparastākie mūsu padomju cilvēki, kas uz saviem pleciem iznesa gan četrdesmit pirmā gada smagumu, gan rūgto atkāpšanos līdz Volgai un Kaukāzam.

Tātad, nostiprinājusies ziemeļrietumos no Jeļņas, 10. gvardes armija sāka gatavoties jaunam uzbrukumam. Galveno triecienu Smoļenskas—Oršas virzienā, pēc Rietumu frontes pavēlniecības ieceres, vajadzēja dot 10. gvardes, 21. un 33. armijai.1 Turklāt 10. gvardes armijai divās diennaktīs vajadzēja iespiesties 30 km dziļumā no hitleriešu aizsardzības priekšējās līnijas. Tas nebija viegls uzdevums, ja ņem vērā, ka, pēc ienākušajām izlūkošanas ziņām, armijas darbības joslā pretiniekam atradās trīs pilnvērtīgas kājnieku divīzijas, kurās kopā ar pastiprinājuma daļām bija apmēram 45 tūkstoši cilvēku, vairāk nekā 700 lielgabalu un mīnmetēju, apmēram 50 triecienlielgabalu^10. Paugurainais, gravu izvagotais apvidus bija labvēlīgs ienaidnieka aizsardzībai. Turklāt hitleriešu pirmās pozīcijas priekšējā līnija stiepās pa Ustromas upes rietumu krastu ar pārpurvotu palieni, kas nebija piemērota tanku kustībai.

Tika veikti visi pasākumi, lai ar minimāliem zaudējumiem izpildītu uzdevumu. Sevišķi daudz rūpju bija ģenerālleitnantam Aleksandram Suhomļinam, kurš tikko bija pārņēmis 10. gvardes armijas pavēlniecību. Kopš 1943. gada augusta viņš bija armijas štāba priekšnieks, labi pazina tās komandējošo sastāvu. Komunists kopš 1918. gada, viņš bija piedalījies pilsoņu kara cīņās Tālajos Austrumos. Es viņu pazinu no kopīgajām mācībām M. Frunzes Kara akadēmijā. Tieši pirms kara sākuma A. Suhomļins pabeidza Ģenerālštāba akadēmiju. 44 gadus vecais armijas pavēlnieks bija radošo spēku plaukumā. Enerģisks komandieris, cilvēks ar •stipru gribu, viņš labi orientējās operatīvajos jautājumos, turklāt bija iemantojis liela mēroga kauju pieredzi •— viņš sbija Ziemeļrietumu frontes operatīvās pārvaldes priekšnieka amata, 54. armijas štāba priekšnieks, 8., pēc tam 54. armijas pavēlnieks. Visos šajos posteņos A. Suhomļins parādīja, ka prot iedziļināties, māk un grib strādāt.

Mūsu karaspēka uzbrukums Smoļenskas virzienā sākās 1943. gada 15. septembrī pulksten 8.05 ar spēcīgu artilērijas uguni.[11] Pēc stundas un 55 minūtēm uzbrukumā devās kājnieki, Tiznīcinot ienaidnieka ugunslīdzekļus, kas vēl bija palikuši pēc artilērijas apšaudes. 29. un 85. gvardes divīzijas pirmā eše-Hona pulki tūlīt iebruka fašistu aizsardzības priekšējā līnijā un sagrāba spēcīgu pirmās pozīcijas atbalsta punktu. Uzbrūkošie kareivji ieraudzīja savas artilērijas precīzo trāpījumu rezultātus, sagrautās tranšejas un blindāžas, pretinieka kareivju un virsnieku steidzīgās bēgšanas pēdas. Tas deva viņiem jaunus spēkus kaujā.

Pusotru līdz divas stundas pēc mūsu uzbrukuma sākuma .•arī hitlerieši no aizsardzības dziļumiem pieveda pastiprinājumu un sūtīja to pretuzbrukumos. Šai pretdarbībai nebija .nopietnu panākumu, bet tā palēnināja mūsu daļu virzību uz paredzētajām robežlīnijām.

Stāstot par šīm kaujām, esmu spiests apgaismot dažus sīkumus nebūt ne tāpēc, ka tie no mana viedokļa ir īpaši ■.nozīmīgi. Gribas vienīgi uzsvērt, ka ikviena uzbrukuma operācija pat pēc visrūpīgākās, vissīkākās sagatavošanās var atšķirties no sava plāna.

Arī nākamās dienas (16. septembra) rīts sākās ar artilērijas sagatavošanas uguni. Bet šoreiz kopā ar kājniekiem gāja tanki, tiesa, tikai armijas kreisajā flangā. Dienas vidū šeit tika sasniegti zināmi taktiski panākumi: hitleriešus atspieda no Ustromas rietumu krasta. Toties labajā flangā uzbrukuma plāns nebija izpildīts: 65. un 22. gvardes divīzijas uzbrukumiem nebija panākumu, kamēr armijas pavēlnieks neraidīja kaujā 56. gvardes divīziju. Darbodamies 85. gvardes divīzijas kreisajā flangā, svaigie spēki izmantoja blīvo artilērijas uguni un ieņēma vairākus pretinieka atbalsta punktus. Vēlāk kaujas dalībnieki man stāstīja, ka šis panākums spārnojis uzbrucēju ķēdes, un trešajā dienā, kad armijas uzbrukuma joslas centrā ievadīja kaujā 208. strēlnieku divīziju, karaspēks pastiprināja uzbrukuma tempu. Pirmajās divās dienās daļas pavirzījās uz priekšu par 4—4,5 km, bet 17. septembrī galvenajos virzienos — 6—7 km.

Divīzijas sekmīgi virzījās uz rietumiem. Nemitīgās kaujās, kurās atklājās mūsu karavīru masu varonība, pagāja gandrīz desmit dienas. Desmit nemitīga uzbrukuma dienas! Tikai frontinieks spēj saprast, ko tas nozīmē. Lauka hospitāļi bija pārpilni ar ievainotajiem, aizmugurei kļuva arvien grūtāk piegādāt uzbrūkošajām daļām visu nepieciešamo, un tad vēl iesākās lietus, kas izšķīdināja jau tā staignos ceļus. Un tomēr līdz 23. septembrim 10. gvardes armija pārgrieza dzelzceļu dienvidos no Smoļenskas, ielauzās ienaidnieka Smoļenskas grupējuma flangā un tādējādi palīdzēja 68. un 5. armijas karaspēkam drīzāk atbrīvot seno krievu pilsētu.

Nākamajā dienā Maskavā dimdēja salūts par godu padomju karavīriem, kas atbrīvojuši Smoļensku un Roslavļu. No 10. gvardes armijas sastāva Smoļenskas nosaukumu^ izpelnījās 56. gvardes strēlnieku divīzija, 153. tanku brigāde, 317. gvardes mīnmetējnieku pulks un 1. komjauniešu inženieru triecienbrigāde.

15 dienas, no 15. septembra līdz 29. septembrim, armijas karaspēks bija iespiedies pretinieka aizsardzībā 135 kilometru dziļumā, tas ir, uzbrukuma vidējais temps diennaktī bija apmēram 9 km. Tika atbrīvoti apmēram 1900 kvadrātkilometri padomju zemes, vairāk nekā 350 apdzīvotas vietas. Karaspēks bija nonācis pie Baltkrievijas robežas. Armijas laikraksts todien rakstīja: «Mēs atnācām pie tevis, dārgā Baltkrievija!»

No 9. oktobra armijas uzbrukuma josla mazliet sašaurinājās. Oktobra vidū armijai bija izdevies pavirzīties dažus kilometrus uz priekšu un tuvoties rajona centram Dubrovnai, 20 kilometrus austrumos no Oršas. Nākamajās dienās armijas avangarda daļas atkal uzbruka, izdzina fašistus no vairākiem atbalsta punktiem. Bet pārraut viņu aizsardzību kaut cik nozīmīgā placdarmā neizdevās.

No 1943. gada 14. novembra līdz 5. decembrim 10. gvardes armija darbojās citā Rietumu frontes iecirknī — ziemeļos no Minskas šosejas, Oršas tuvumā. Bet šīm kaujām bija lielākoties vietēja nozīme. Tajās veidojās pamati nākamajai hitleriešu sagrāvei Minskas virzienā. Ap šo laiku 10. gvardes armija bija pārsviesta uz Veļikije Luku rajonu.

Ja ļoti koncentrēti rezumē Smoļenskas uzbrukuma operāciju, tad vispirms jāuzsver, ka tās gaitā mūsu karaspēks sagrāva armiju grupas «Centrs» galvenos spēkus, likvidēja stratēģisko placdarmu, no kura ienaidnieks apdraudēja Maskavu. Bez tam šīs operācijas gaitā mūsu karaspēks ne tikai saistīja šeit atrodošos fašistu spēkus, bet arī piespieda viņus pārsviest uz šo frontes iecirkni 13 divīzijas no Orlas—Brjan-skas virziena. Tas atviegloja padomju karaspēka uzbrukumu Brjanskas virzienā un Ukrainā.

Kas attiecas uz 10. gvardes armiju, tad visos Smoļen-skas operācijas posmos tā darbojās Rietumu frontes galvenā grupējuma sastāvā un deva jūtamu ieguldījumu tās uzdevumu izpildē. Tā sagrāva pretinieka 56., 268., 342., 252., 330. kājnieku divīziju un 2. tanku divīziju, turklāt 2. tanku, 268. un 330. kājnieku divīzija zaudēja pusi sava sastāva, un vācu pavēlniecība tās pārvērta par kaujas grupām.[12]

Smoļenskas operācija izvērtās par spēcīgi nostiprinātu pretinieka līniju virknes pakāpeniskas pārraušanas formu. Armijas karaspēks atbrīvoja Jeļņu, Krasniju, Ļadus, lielas dzelzceļa stacijas, simtiem apdzīvotu vietu. Armijai trīs reizes vajadzēja pārraut labi sagatavotu ienaidnieka aizsardzību, un visas trīs reizes tā godam izpildīja šo sarežģīto uzdevumu.

5. JAUNAIS VIRZIENS

Kādā saulainā 1943. gada rudens dienā mani izsauca uz Maskavu, uz Ģenerālštābu. Mūsu, Brjanskas frontes, pārvalde toreiz atradās lielā dzelzceļa stacijā Unečā. Atceros, ka 29. septembrī es sniedzu pārskatu frontes pavēlniekam ģenerālpulkvedim Markijanam Popovam (es toreiz biju pavēlnieka vietnieks) un nobeigumā izteicu apsvērumus par Sožas upes forsēšanas iespējām, kuru vajadzēja pārvarēt ceļā uz Gomeļu.

Bet atklājās, ka Brjanskas frontes pārvaldei jau doti jauni uzdevumi: pēc Mītnes pavēles mūs pārsvieda citā virzienā — Gomeļas iecirknī palika tikai Centrālā fronte. Tai nodeva arī daļu mūsu karaspēka. Palika neskaidrs, kurp mūs pārsviež ...

Es izbraucu uz Maskavu, lai saņemtu konkrētus norādījumus.

Ceļš bija garš, un man atlika laiks pārdomāt iespējamos mūsu darbības jaunā virziena variantus. Es prātā pārcilāju 1943. gada vasaras kampaņas rezultātus. Vissvarīgākais panākums, protams, bija fašistu sagrāve Kurskas lokā. Varbūt tieši šeit mums vajadzēs attīstīt tālāko uzbrukumu? Vai sūtīs uz dienvidiem, kur Ziemeļkaukāza frontes karaspēks bija pilnīgi attīrījis no okupantiem Tamaņas pussalu? No otras puses, pēc kreisā krasta Ukrainas atbrīvošanas vajadzēja iekarot placdarmus Dņepras labajā krastā ... Un Rietumu fronte? Vai to var izslēgt? Atbrīvota Smoļenska, Roslavļa, Jeļņa, Dorogobuža, Duhovščina. Frontes karaspēks iegājis Baltkrievijas teritorijā... Kurp gan sūtīs mūs? Vai tur, kur jau gūti panākumi un vajadzīgs tikai tos nostiprināt, vai arī tur, kur jāsāk «no nulles»?

Maskavā mani pieņēma Ģenerālštāba priekšnieka vietnieks ģenerālpulkvedis Aleksejs Antonovs. Sākumā viņš gribēja tuvāk uzzināt par Brjanskas frontes uzbrukumu starp Desnu un Sožu. Pēc tam aizsākās runa par rudens un ziemas kampaņas vispārējo plānu. Taču sīkāk viņš šo plānu neatklāja.

Kas attiecas uz bijušās Brjanskas frontes pārvaldes likteni, tad A. Antonovs teica, ka tā tikšot pārsviesta uz Veļi-kije Luku rajonu. Tur tiek veidota jauna fronte — Baltijas. Sī ziņa man bija negaidīta. Es toreiz nevarēju zināt, ka tieši Ģenerālštāba priekšnieka vietnieka kabinetā ievērpās pirmie neredzamie pavedieni, kas mani vēlāk sasaistīja ar Baltiju vispār un īpaši ar Padomju Latviju.

Kā zināms, komandieru pavēles neapspriež, bet izpilda. Tajā neaizmirstamajā dienā līdztekus vispārējam uzdevumam — jaunās frontes veidošanai — es saņēmu arī dažas pilnīgi konkrētas ziņas. Mūsu rīcībā, piemēram, nodeva 3. triecienarmiju, 6. un 11. gvardes, 11., 22. un 15. gaisa armiju.

Oktobra pirmajās dienās es izbraucu no Maskavas uz Veļikije Luku rajonu. Līdz Toržokai, atceros, braucām pa

Ļeņingradas šoseju, bet tālāk — pa izdangātiem baļķu ceļiem caur Seļižarovu, Peņu, Toropecu, Kuņju. Pirms tam nekad nebiju šeit bijis un nevarēju iedomāties, ka mūsu zemē var būt tik milzīgi purvi. Tai pašā laikā es zināju, ka šīs vietas ir svētas katram krievu cilvēkam. Tieši šeit, dažus desmitus kilometru no biļinās apdziedātā senā Seļižarovas ciema, sākas Volga — krievu cilvēka svētums.

Toreiz, septembrī, es vēl nezināju, ka fašistiem izdevies izlauzties līdz lapenītei, kur sāk pukstēt Volgas sirds — mazs avotiņš izburbuļo no zemes. Viņi izkāruši virs lapenītes savu karogu ar kāškrustu un pasludinājuši: «Volga ir mūsu!» Bet jau nākamajā dienā vietējie partizāni norāvuši karogu. Tad okupanti bezspēcīgās dusmās nodedzinājuši namiņu. It kā būtu tāda uguns, kurā iespējams sadedzināt to, pār ko nav varas nekādām liesmām, — tautas dvēseli un lepnumu, tās godu un cieņu!

Ieradies savā komandpunktā pie Veļikije Lūkiem, es sāku atkal un atkal apsvērt jaunās frontes uzdevumus. Bija skaidrs, ka tuvākajā laikā mums vajadzēs piedalīties vācu fašistiskā karaspēka sagrāvē pie Ļeņingradas, Novgorodas un Pleskavas. Tas prasīja zināmus organizatoriskus pūliņus. Un darba bija, kā saka, pāri galvai.

Bijušās Brjanskas frontes karaspēka pārvietošana jaunā virzienā notika plānveidīgi. Pavisam nosūtīja apmēram 500 ešelonus. Sis skaitlis sniedz tikai aptuvenu priekšstatu par veicamo uzdevumu lielumu. Dzelzceļš nevarēja pilnībā nodrošināt visu mūsu pārvadājumu apjomu, un tāpēc daudzām daļām vajadzēja doties uz koncentrēšanās rajonu saviem spēkiem.

Karaspēks pārvietojās caur Rietumu frontes aizmuguri. Protams, tas sarežģīja sakaru orgānu un visu pakāpju štābu darbu. Piemetināšu, ka karaspēka pārvietošana notika stingrā slepenībā, kas arī ietekmēja ierašanās laiku paredzētajā vietā. Palīdzēja divos kara gados uzkrātā šādas pārgrupēšanās pieredze, tāpēc viss> beidzās veiksmīgi.

Līdz ar vispārējo virzienu uz Pleskavu, Novgorodu un Ļeņingradu jaunajai frontei bija arī konkrētāks virziens — Idrica, Ludza, Gulbene, Valga. (Kā redzēsim, vēlāk tas mazliet mainījās.) Mūsu rīcībā nonāca ap 40 strēlnieku divīziju. To lielāko daļu mēs labi pazinām no Brjanskas frontes laikiem: septiņas divīzijas ietilpa ģenerālleitnanta I. Cistjakova 6. gvardes armijas sastāvā, deviņas — ģenerālpulkveža I. Bagramjana 11. gvardes armijā un sešas — ģenerālleitnanta P. Kuročkina 20. armijā. Frontes sastavā nonāca arī ģenerālmajora V. Butkova atsevišķais tanku kor-puss un pārrāvumu artilērijas korpuss, kuru komandēja ģenerālleitnants M. Barsukovs.

Mītnes 1943. gada 8. oktobra direktīva mums izvirzīja operatīvo uzdevumu un palīdzēja orientēties kaimiņu rīcībā. Ļoti lakoniskā veidā tā izskatījās šādi: Ļeņingradas, Volho-vas, Ziemeļrietumu un mūsu frontes uzbrukuma vispārējais operatīvi stratēģiskais mērķis bija vācu armiju grupas «Nord» sagrāve. Baltijas frontes (tā mūs dēvēja no 1943. gada 1. oktobra) tuvākais uzdevums — iziet līnijā Novo-rževa—Opočka—Sebeža, nākamais — ieņemt Pleskavu, Valgu un Valmieru. Mūsu kaimiņam kreisajā pusē — Kaļiņinas frontei — vajadzēja atbrīvot Vitebsku, Polocku, Daugavpili un Rīgu, uzbrūkot gar abiem Daugavas krastiem. Sadarbībā ar viņiem mums vajadzēja iznīcināt pretinieka 16. armijas labā flanga vienības.

Godīgi sakot, tik lielas operācijas īstenošanai mums nepietika aviācijas, tanku un citu mobilo karaspēka daļu. Taču mēs arī sapratām, ka mūsu uzbrukums ar visu savu nozīmīgumu nevar izšķirt kara iznākumu. Galvenos triecienus ienaidniekam deva Baltkrievijā un Ukrainā — to atbrīvošana nozīmēja īsāko ceļu uz Berlīni, uz Uzvaru.

Nu, bet pretinieks? Kādi spēki bija tā rīcībā? Neņemos spriest par visu fronti, kas stiepās, teiksim, no Oršas līdz Ļeņingradai, bet Baltijas frontes joslā mums pretī stāvēja labi organizēta aizsardzība. Lokņas—Neveļas rajonā, piemēram, darbojās astoņas līdz desmit divīzijas. Tiesa, tās izturējās pasīvi un pēdējos mēnešos neuzsāka nekādu uzbrukuma darbību. Aizsardzībai vācieši prasmīgi izmantoja apvidu. Viņi vienmēr ieņēma valdošās augstienes un ceļu mezglus, izbūvējot attīstītu inženierbūvju sistēmu. Atstarpes bija grūti pārejamas — zemi, purvaini un mežaini iecirkņi. Tādos iecirkņos pat neizlika apsardzību, toties tie bija labi piešaudīti ar mīnmetēju un artilērijas uguni.

Un vēl viens faktors bija labvēlīgs pretiniekam — tā aizmugure bāzējās uz sazaroto Igaunijas un Latvijas ceļu tīklu. Jebkurā laikā un jebkurā virzienā okupanti varēja manevrēt ar saviem spēkiem, nodrošinot materiālo līdzekļu pie-vešanu bez pārtraukumiem. Toties mūsu aizmugurē bija lielākoties grambaini lauku ceļi, kā arī ceļi, kas būvēti no cieši blakus saguldītiem baļķiem.

Augstāk minētajā Mītnes 8. oktobra direktīvā bija nepārprotami sacīts: «Baltijas frontes karaspēkam, negaidot visu spēku galīgo koncentrēšanos, ne vēlāk par 15. oktobri pāriet uzbrukumā.»1

Frontes pavēlnieks ar štābu un ieroču šķiru komandieriem ieradās jaunajā rajonā 11. oktobrī. Oktobra vidū pie Veļikije Lūkiem jau atradās 22. un 3. triecienarmija, Toro-pecas un Se|ižarovas rajonā — 20. armija, turpat ieradās trīs 6. gvardes armijas divīzijas.

Neapšaubāmi no visa šī karaspēka enerģiskais, ar stipru gribu apveltītais frontes pavēlnieks M. Popovs varēja izveidot trieciengrupējumu un sākt uzbrukumu ja ne precīzi noteiktajā termiņā, tad noteikti 8—10 dienas vēlāk.

Bet iznāca ne gluži tā, kā mēs plānojām.

īsumā pastāstīšu par operāciju, kura vēlāk ieguva Neveļas nosaukumu. Arēji šķiet, ka kaujas pie Neveļas nebūt nav saistītas ar turpmākajiem notikumiem. Taču tas ir tikai ārēji. Neveļas operācija uz visiem laikiem saistīja manu dzīvi ar 10. gvardes armijas likteni.

Ko mēs zinājām par Neveļu, uzsākdami kaujas? Droši vien tikai to, ka šī pilsēta atrodas netālu no Veļikije Lūkiem un to dibinājis Ivans Bargais Maskavas valsts aizsardzībai no rietumiem. Lielā Tēvijas kara vēsturē Neveļa iegājusi sakarā ar sarežģītu un grūtu operāciju, kas notika 1943. gada beigās.

Kopš rudens šķietami nekas nevēstīja par ilgstošām kaujām Neveļas rajonā. Dažas divīzijas, pārvarēdamas vāju okupantu grupu pretošanos, virzījās uz priekšu 20—30 km diennaktī. Pateicoties tam, mums izdevās iedzīt dziļu ķīli pretinieka izvietojumā. Hitleriešu pavēlniecība, protams, saprata, ka šis taktiskais drauds var izvērsties par stratēģiskām briesmām tās karaspēkam pie Ļeņingradas, Pleskavas un Novgorodas.

Lai nostiprinātu vispārējo stāvokli ziemeļrietumos un Baltijā, armiju grupas «Nord» pavēlniecība bija spiesta pārsviest uz Neveļu arvien jaunu un jaunu pastiprinājumu. Oktobrī, novembrī un decembrī šurp steidzīgi pārsvieda astoņas kājnieku divīzijas no citiem Baltijas virzieniem.[13]

Tā gluži negaidīti nelielā Neveļas pilsētiņa un apkārtējie rajoni kļuva par arēnu pirmajai lielajai kaujai Baltijas virziena.

Gan toreiz — 1943.—1944. gada ziemā, gan pēc karas man ne vienu reizi vien vajadzēja atbildēt uz jautājumu: kāpēc mūsu karaspēkam neizdevās attīstīt uzbrukuma sākumā gūtos panākumus? Un arī es pats sev ne reizi vien esmu to jautājis.

Var pateikt vienkārši: mēs nenovērtējām pretinieka spēkus. Bet tāda atbilde — visumā pareiza — neko neizskaidro. Tāpēc kaut vai īsumā, taču katrā ziņā jāpakavējas pie Neveļas operācijas rezultātiem.

Pirmām kārtām atzīmēšu: mēs nevarējām ne iedomāties, ka okupanti, reaģējot uz mūsu uzbrukumu, paspēs tik ātri nogādāt kauju rajonā ievērojamu pastiprinājumu. Acīmredzot šeit vēl turpināja darboties precīzā rezervju pārslēgšanas sistēma, ko hitleriešu virspavēlniecība bija noslīpējusi kara sākumā, taču citos padomju-vācu frontes iecirkņos ap šo laiku tā bieži vien kliboja. Bez tam — un tas laikam bija galvenais —, uzbrukumu sākot, mūsu rīcībā nebija pilnīgu ziņu par grupējuma «Nord» kaujas īpašībām. Es uzsveru — īpašībām, nevis vācu karaspēka skaitlisko daudzumu. (Piezīmēšu, ka tikai pēc gada — četrdesmit ceturtā gada rudenī — kaujās Kurzemes pussalā mēs atkal sadūrāmies ar grupas «Nord» galvenajiem spēkiem un tuvāk iepazinām tās īpašības.) Bet, kā vēlāk atklājās, mūsu pretinieki bija «vācu armijas zieds», tā savus kareivjus dēvēja fašistu virsnieki. Un tie nebija tukši vārdi. Visas grupējuma «Nord» divīzijas sastāvēja no patiešām ziedoša vecuma kareivjiem — 25—35 gadus veci, labi apmācīti, pieredzējuši karotāji, iepriekšējās kaujās nenogurdināti. Vēlāk Hitlers, rēķinādamies ar šī karaspēka grupējuma īpašībām, pastāvīgi apgalvoja saviem tuvākajiem līdzstrādniekiem, ka «Kurzemes katlā» iestrēgušās divīzijas teju, teju izraušoties no ielenkuma un izglābšot trešo reihu.

Un, beidzot, jāņem vērā viens tīri operatīva rakstura apstāklis. Pārrāvušās pretinieka aizsardzību, divas mūsu armijas darbojās izliekumā uz rietumiem no Neveļas. Ar galvenajiem spēkiem tās savienoja tikai 12—13 km plats koridors, kuru cauršaudīja artilērija un mīnmetēji. Ap 15 divīziju lielā karaspēka apgāde, kā arī ievainoto un bojātās tehnikas evakuācija notika zem apšaudes. Mēs mēģinājām paplašināt šo placdarmu ar daļu no 6. gvardes armijas vienībām, bet neguvām panākumus. Vēl jo vairāk — pretinieks nikni uzbruka mūsu koridoram un, neraugoties uz sīvo pretestību, sašaurināja to vel par trim četriem kilometriem. 3. un 4. triecienarmijas materiālā apgāde un kaujas darbības vadība tika ļoti apgrūtināta. Tā vietā, lai turpinātu uzbrukumu, tās bija spiestas aizstāvēties. Bet arī tas bija ārkārtīgi grūti. Vajadzēja izmantot papildspēkus, to skaitā veselu tanku brigādi. Tikai pēc tam stāvoklis stabilizējās.

J. Staļins bija ievērojis pretinieka aktīvo aizsardzību Neveļas rajonā. Savā speciālajā 12. novembra direktīvā viņš-mums uzlika par pienākumu apturēt uzbrukumu un stabili noturēties ieņemtajās pozīcijās. Vienlaicīgi no frontes sastāva tika atskaitītas divas strēlnieku divīzijas, tanku korpuss un atsevišķā tanku brigāde. No mums atsauca arī daudzus lieliskus ģenerāļus, piemēram, ģenerālpulkvedi I. Bag-ramjanu, kurš tika iecelts par 1. Baltijas frontes karaspēka pavēlnieku, un ģenerālleitnantu K. Gaļicki, kurš no Bag-ramjana pieņēma 11. gvardes armiju.

Tas viss, dabiski, mazināja 2. Baltijas frontes iespējas-Tikai jaunā, 1944. gada sākumā tā atkal sāka kāpināt spēkus.

Ap šo laiku Augstākā Virspavēlnieka Mītne bija izstrādājusi jaunu lielu uzbrukuma operāciju, kuras galamērķis bija vācu fašistiskā karaspēka sagrāve pie Ļeņingradas-2. Baltijas frontei vajadzēja veicināt šī uzdevuma izpildi,, piesaistot sev pretinieka spēkus.

Šajā nolūkā mūsu rīcībā nodeva 10. gvardes armiju.

Par tās pirmajām kaujām 2. Baltijas frontes sastāvā būs runa nākamajā noda|ā.

6. NO PĀRGĀJIENA UZBRUKUMĀ

Divas rindiņas no Augstākās Virspavēlniecības Mītnes 1943. gada 8. decembra direktīvas: «Pārgājienā koncentrēties Veļikije Luku rajonā un pāriet 2. Baltijas frontes sastāvā.»1

Tikai divas rindiņas, bet kāds krass pavērsiens veselas armijas dzīvē! Ar tām sākās jauns posms 10. gvardes armijas vēsturē. Kopš šīs dienas un līdz kara beigām tai bija lemts karot tikai vienā — Baltijas — virzienā un uz mūžiem ieiet Latvijas PSR vēsturē. Pēc kara Latvijas darbatauta nosauca Padomju Armiju par atbrīvotāju armiju, un 10. gvardes armija daudzām Latvijas pilsētām un apdzīvotām vietām, tūkstošiem cilvēku kļuva nevis par vienkāršu simbolu, bet par Padomju Bruņoto Spēku atbrīvošanas misijas iemiesojumu.

Citātā, ko minēju, vārds «pārgājienā» nozīmēja 210 km sniegotu, aizputinātu ceļu, pa kuriem soļoja 43 250 cilvēku, brauca 1700 automašīnu un 6500 zirgu pajūgu. Artilēriju un armijas aizmugures daļas nosūtīja uz Veļikije Lūkiem pa dzelzceļu. 25. decembrī karaspēks koncentrējās rajonā, kas atradās dienvidaustrumos no Ņeščerdas ezera. Pēdējie dzelzceļa sastāvi ar kaujas tehniku un kravu šeit pienāca 31. decembrī.

Jāatzīmē, ka iepriekšējās kaujās Rietumu frontē armija bija cietusi nopietnus gan dzīvā spēka, gan tehnikas zaudējumus. Papildinājums tajā ieplūda nelielām «devām» tikai pārgājiena laikā un jaunajā dislokācijas rajonā. Bet no pieredzes bija zināms, ka, lai radītu (kaut vai ātrumā) spēcīgas kaujas apakšvienības līdz bataljoniem ieskaitot, lai atjaunotu tajās partijas un komjaunatnes organizācijas un veiktu citus organizatoriskus pasākumus, vajadzīgs ne mazāk par divām trim nedēļām.

Armijas pavēlnieks ģenerālleitnants A. Suhomļins izvirzīja Frontes kara padomei jautājumu par to, ka jāpaātrina viņa karaspēka papildināšana (it īpaši 15. gvardes korpusā, kas to nebija saņēmis nemaz), un lūdza dot laiku tā kaujasspēju atjaunošanai. Bet 1944. gada 14. janvārī Ļeņingradas fronte pārgāja uzbrukumā, un 2. Baltijas frontei, pēc Mītnes norādījuma, savukārt vajadzēja piesaistīt 16. vācu armiju ar aktīvu uzbrukumu, tāpēc nebija izslēgts, ka daļu tās spēku var pārsviest Ļeņingradas virzienā. Šādā sarežģītā situācijā frontes pavēlniecībai neatlika laika rūpīgāk sagatavot operāciju, un 10. gvardes armijas pavēlnieka lūgumu noraidīja.

Vēl jo vairāk — 2. Baltijas frontes pavēlnieks armijas ģenerālis M. Popovs pieņēma lēmumu — galveno triecienu pretiniekam dot tieši ar 10. gvardes armijas spēkiem. Pēc viņa domām, tāds «uzbrukums maršā» ar veselas armijas spēkiem piešķirtu operācijai pārsteiguma elementu un dez-orientētu pretinieku, saistītu viņa rīcību. Patiesību sakot, pavēlnieka iecere man patika. Ja ņemam vērā, ka 22. armijas karaspēkam vajadzēja aktīvi atbalstīt 10. gvardes armijas darbību, tad labvēlīgos apstākļos mēs varējām sasniegt operatīvus panākumus.

Diemžēl šī operācija nepavisam neizdevās tā, kā mēs gaidījām. 10. gvardes armijai vajadzēja doties uzbrukumā Idri-cas virzienā, bet kaimiņiem, 3. triecienarmijai, — uz Pus-tošku.[14] 10. gvardes armijas pārrāvuma vietā aizsargājās pretinieka 132. kājnieku divīzijas 437. kājnieku pulks, 282. un 313. atsevišķais soda bataljons, kurus atbalstīja septiņas artilērijas baterijas.[15] Kā redzam, hitleriešu spēki pret uzbrūkošajiem bija samērā nelieli. Taču, kā zināms, karo nevis ar skaitu, bet ar prasmi. Es jau atzīmēju, ka grupējumam «Nord» piemita augstas kaujasspējas. Turklāt Idricas virzienā to pastiprināja, no vienas puses, aizsardzības izdevīgie ģeogrāfiskie apstākļi, no otras — aizsardzības dalībnieku kvalitatīvais sastāvs. Divi atsevišķie soda bataljoni skaitliskā sastāva un ugunslīdzekļu daudzuma ziņā pārspēja divus pilnvērtīgus kājnieku pulkus. Labi zināms, ka hitlerieši savos soda bataljonos sadzina īstus rīkļurāvējus, kuriem, kā saka, nebija ko zaudēt.

No mūsu puses (es runāju tikai par 10. gvardes armijas darbību) bija plānots uzbrukt ar 7. gvardes korpusu pirmajā ešelonā, bet otrajā — ar 19. un 15. gvardes korpusu. Tāda kārtība, pēc mūsu domām, deva iespēju sekmīgāk cīnīties ar pretinieka rezervēm tā aizsardzības dzijumā.

12. janvārī 7. gvardes korpusa karaspēks, spēcīgas gvardes mīnmetēju («katjušu») un artilērijas sagatavošanas uguns atbalstīts, devās uzbrukumā. Jau pulksten 9 pārrāvuma iecirknī izdevās ieņemt vairākus pretinieka atbalsta punktus. Taču dienas otrajā pusē hitlerieši ievadīja kaujā rezerves un ar artilērijas un mīnmetēju uguns atbalstītiem pretuzbrukumiem apturēja korpusa vienību virzību. Turklāt sāka stipri snigt, un tas kavēja uzbrukumu no gaisa.

Naktī uz 14. janvāri otrais ešelons (19. un 15. gvardes korpuss) nomainīja 7. gvardes korpusa vienības un no rīta turpināja uzbrukumu.

Tolaik par armijas laikraksta «Bojevoje znamja» kores» pondentu strādāja Mihails Bubennovs, kurš vēlāk kjuva pazīstams rakstnieks. Vienu no šī uzbrukuma epizodēm viņš apraksta šādi:

«Meža ceļa malā kādreiz atradās neliela sādžiņa. Tai priekšā upīte, gar tās krastiem — reta mežiņa segtas augstienes. Vācieši šeit izveidojuši stipras pretestības mezglu, kas labi apgādāts ar kara tehniku. 14. janvāra priekšvakarā šai līnijai tuvojās 98. gvardes strēlnieku pulks majora Ivana Fadeikina vadībā. Izpētījis pretinieka aizsardzību, pulka komandieris ātri atskārta tās sistēmu. Upītes austrumu krastā augstienes izvietotas šaha galdiņā kārtībā. Tas ļāvis vāciešiem ierīkot savus ugunspunktus pretējās nogāzēs, bet tā, lai katra augstiene varētu aizsargāt pieeju kaimiņiem ar uguni no flanga. Starp šiem pauguriem vienam — visaugstākā* jam — piederēja galvenā loma vācu aizsardzībā. Bez ložmetējiem tā pretējā nogāzē stāvēja baterija. Un majors Fadei-kins pieņēma drosmīgu lēmumu — neizkliedēt spēkus, bet uzbrukt tieši šai augstienei — visas līnijas uguns sirdij. Pa nakti pulka apakšnodaļas sagatavojās kaujai. Pievilka artilēriju. Majors I. Fadeikins nodibināja personisku kontaktu ar artilērijas pulka komandieri apakšpulkvedi N. Gumenniju, pa* ziņoja precīzus datus par ienaidnieka ugunslīdzekļu izvietojumu augstieņu un sādžiņas rajonā. Lielgabalus izvirzīja tieši kājnieku kaujas ierindas vidū. Kad izklīda rīta migla, artilērija atklāja viesuļuguni...

Pēc tam sākās vecāko leitnantu Seļivanova un Bojarkina rotu uzbrukums. Virs ķēdes pacēlās komunista ierindnieka M. Babiča spēcīgais stāvs. Un daudzi izdzirdēja viņa piesmakušo, bet stingro balsi: «Gvardi, aiz manis!» Redzēdami, ka trieciens tiek dots visbīstamākajā vietā, hitlerieši meta kaujā visus savus spēkus. Divas reizes karavīri bija spiesti mesties guļus atklātā laukā. Bet viņi neatlaidīgi virzījās uz priekšu, nicinādami nāvi.

Un kareivji cīnījās pašaizliedzīgi. Vecākais leitnants Bojarkins bija ievainots, bet joprojām atradās savas rotas priekšgalā. Seržanta komunista Kulagina nodaļa šajā kaujā bija vadībā. Citā flangā prasmīgi un bezbailīgi darbojās ložmetējnieki ierindnieki Jevdokims Zujevs un Stepans Solom-jatins. Iznīcinājuši divus ugunspunktus, viņi nodrošināja visas rotas virzību uz priekšu. Pēcpusdienā augstiene bija ieņemta.»1

Jo tālāk mūsu kājnieki virzījās uz priekšu, jo vairāk pieauga ienaidnieka pretestība. Fašistu pavēlniecība labi saprata, ka mūsu pārrāvums rietumu un vēl jo vairāk ziemeļrietumu virzienā reāli apdraud šajā rajonā koncentrēto spēku aizmuguri. Tāpēc uz šejieni steidzīgi pārsvieda 263. kājnieku divīziju un ne mazāk kā 20 artilērijas un mīnmetēju baterijas. Neraugoties uz to, 10. gvardes armija (precīzāk sakot, divi tās korpusi, jo 7. gvardes korpuss darbojās dienvidrietumu virzienā un apvidus reljefs to bija nošķīris no pa-matspēkiem) gan lēnām, tomēr uzbruka.

16. janvārī dienas nogalē uzbrukumu Ulricas virzienā ar frontes pavēlnieka pavēli pārtrauca, jo tam nebija perspektīvas. Karaspēks nostiprinājās ieņemtajās līnijās.

Sešās uzbrukuma diennaktīs armija gan bija piesaistījusi •divas pretinieka divīzijas, bet pavirzījusies uz priekšu tikai par 8—10 km. Sīs relatīvās neveiksmes cēloņi bez tiem, kurus jau pieminēju, bija arī gluži «vietēja» rakstura apstākļi. Atšķirībā no citiem frontes spēkiem 10. gvardes armija devās uzbrukumā nepazīstamā apvidū, nepārzinot situāciju, pretinieka aizsardzības sistēmas un īpatnības. Tā, piemēram, to .apstākli, ka pretiniekam šeit nebija vienlaidu aizsardzības līnijas, varēja izmantot uzbrukumiem no flangiem, bet ar vienu noteikumu: iepriekš vajadzēja iznīcināt fašistu uguns-līdzekļus. Bet mūsu karaspēks lauzās cauri aizsardzībai kā vienlaidu līnijai.

Tikai 2. Baltijas frontes ietvaros vien šis uzbrukums ne* .apšaubāmi bija neveiksmīgs. Bet starpfrontu mērogā tam bija pozitīva nozīme. Mums taču izdevās piesaistīt ienaidnieka spēkus, kas bija pārsviesti mūsu virzienā 1943. gada novembrī un decembrī. Tas atņēma hitleriešu pavēlniecībai iespēju no šejienes manevrēt ar rezervēm, lai palīdzētu Ļe-ņingradas un Volhovas frontēm, kur sākas slavena Novgo-rodas—Lugas uzbrukuma operācija.

7. KĻCISTU PAR 10. GVARDES ARMIJAS PAVĒLNIEKU

Drīz pēc uzbrukuma darbības beigšanās man lika priekšā uzņemties 10. gvardes armijas komandēšanu.

Jāpiebilst, ka man jau bija armijas pavēlnieka pieredze. Gadu pirms aprakstītajiem notikumiem — 1943. gada janvārī — man uzdeva komandēt 69. armiju, kuru tolaik formēja Voroņežas frontē. Kopā ar to es pārdzīvoju Harkovas atbrīvošanas prieku (februārī), mokošo atkāpšanos pie Bogo-duhovas un Belgorodas (martā). Un tāda pieredze neaizmirstas ...

Un nu 1944. gada janvārī es atkal sāku komandēt armiju. Bija ko padomāt. No vienas puses, frontes pavēlnieka vietnieka postenis, protams, ir vērienīgāks. Kā nekā es piedalījos gandrīz visu frontes operāciju izstrādāšanā, un manas domas šeit nebūt nepalika starp pēdējām. Un vispār pavēlnieka vietniekam vienmēr pietiek darba. Bet, atklāti sakot, ne jau patstāvīga darba. Kad sākās operācija, es faktiski pārvērtos par atsevišķu pavēlnieka rīkojumu izpildītāju.

Armijas pavēlnieka postenis neapšaubāmi ir patstāvīgāks. Protams, ar obligātu nosacījumu, ka cilvēks, kas tajā atrodas, prot patstāvīgi gan domāt, gan rīkoties. No šī viedokja jaunais piedāvājums man bija ne vien interesants, bet arī glaimojošs. Jo vairāk tāpēc, ka armija, kuru man uzticēja, bija nopelniem bagāta — gvardes armija.

Bet to vajadzēja pieņemt pēc samērā neveiksmīgas operācijas. Tas mani satrauca, raisīja nopietnas pārdomas. Armija taču nav tikai liels cilvēku sakopojums, tā ir dzīvs organisms, kurā viss ir savstarpēji saistīts. Viena lieta ir — pieņemt armiju pēc, teiksim, kaut arī ilgstošiem, bet veiksmīgiem uzbrukumiem, kad katrā kareivī, katrā jebkuras pakāpes virsniekā dzirkstī uzvaras prieks. Un pavisam citādi, kad visa armija piesūkusies ar rūgtumu par neizpildītu uzdevumu. Toreiz es domāju arī par to, ka armijas vadīšana atkarīga ne tikai no pavēlnieka teorētiskās sagatavotības līmeņa, praktiskās pieredzes un organizatoriskajām spējām, bet arī viņa morālās autoritātes. Vai man izdosies ātri iekarot autoritāti starp cilvēkiem, kas tikko ieradušies no citas frontes un ne gluži veiksmīgi izpildījuši doto uzdevumu?

Uzņemdamies armijas komandēšanu, es pateicos frontes pavēlniekam M. Popovam par man parādīto uzticību un izteicu divus lūgumus: tuvākajā laikā neizdarīt armijā nekādus vadošā sastāva pārkārtojumus un par štāba priekšnieku iecelt ģenerālmajoru Nikolaju Sideļņikovu, kuru labi pazinu no darba frontes pārvaldē. Jāatzīmē, ka N. Sideļņikovs ātri, stabili un uz ilgu laiku iekļāvās armijas dzīvē un kauju darbības ritmā. Viņš parādīja, ka ir domājošs cilvēks, kas neapjūk pat viskritiskākajās situācijās. Mēs izstaigājām garus frontes ceļus un, kā saka, kopā apēdām ne vienu vien pudu sāls.

Tagad, atskatīdamies pagātnē, ar pārliecību varu sacīt, ka arī vienību štābu priekšnieki bija labi sagatavoti savu uzdevumu izpildei. Ar īpašu organizētību un precizitāti izcēlās 7. un 19. gvardes strēlnieku korpusu štābi (štābu priekšnieki pulkveži V. Vozņenko un V. Tabacnijs). Armijas štābs bija guvis plašu pieredzi, veicis veiksmīgas operācijas gan pie Maskavas, gan Jeļņas, gan Smoļenskas virzienā.

Pieņēmis armiju no tās bijušā pavēlnieka ģenerālleitnanta A. Suhomļina (viņu atsauca Mītnes rīcībā), es pirmajās dienas nodarbojos ar daudziem organizatoriskiem jautājumiem. Armijas sastāvs mainījās. No mums, piemēram, atsauca 171., 207. un 312. strēlnieku divīziju. To vietā mēs saņēmām 7. gvardes divīziju (no frontes rezerves) un 119. divīziju no 22. armijas. Tādējādi armijas sastāvā ietilpa tikai gvardes divīzijas un tas kļuva viendabīgāks. Vienlaicīgi mums pienāca papildinājums — marša rotas. Arī par tām vajadzēja parūpēties: pieņemt, mērķtiecīgi sadalīt pa divīzijām un pulkiem. Daudz laika prasīja munīcijas pievešana.

Es sapratu, ka pārtraukums starp kaujām nebūs ilgs, un centos to racionālāk izmantot.

Un patiešām — pēc 20. janvāra sākās gatavošanās jaunai operācijai. Kopš tā laika būtībā sākās mans darbs 10. gvardes armijas pavēlnieka postenī, ar kuru man bija lemts nostaigāt kopā līdz kara beigām. Es joprojām lepojos ar dienestu šajā armijā.

25. janvārī kopā ar citiem 2. Baltijas frontes armiju pavēlniekiem es piedalījos apspriedē pie pavēlnieka armijas ģenerāļa M. Popova. Mūs iepazīstināja ar jaunās operācijas ieceri. Atgādināšu, ka tajā laikā Ļeņingradas un Volhovas frontes karaspēks Ļeņingradas—Novgorodas uzbrukuma operācijas gaitā sagrāva vācu 18. armijas flangu grupējumus un radīja tai ielenkuma draudus plašā rajonā austrumos no Lugas augšteces un vidusteces. Cenšoties novērst katastrofu, vācu fašistiskā pavēlniecība sāka steidzīgi pārsviest uz Lugas rajonu daļas no citiem frontes iecirkņiem. Šādos apstākļos arī mums bija ļoti svarīgi kļūt aktīvākiem. 2. Baltijas frontei vajadzēja sagraut pretinieka Novosokoļņiku grupējumu, lai pretinieka pavēlniecība nevarētu raidīt nevienu divīziju no 16. armijas sastāva palīgā savam zieme|u kaimiņam — 18. armijai.

Mūsu 10. gvardes armijai, pēc pavēlniecības plāna, jaunajā operācijā vajadzēja veikt galveno uzdevumu, un tāpēc to pastiprināja ar diviem no divām divīzijām sastāvošiem strēlnieku korpusiem, 29. un 78. tanku brigādi un trim atsevišķajiem tanku pulkiem, 2. artilērijas korpusu, 6. gvardes iznīcinātāju prettanku artilērijas brigādi, vienu brigādi un četriem atsevišķajiem gvardes mīnmetēju pulkiem.

Tādējādi armijā tagad pavisam bija 14 strēlnieku divīzijas, 6 speciālās vienības, neskaitot atsevišķās daļas. Vairums vienību nebija pilnībā nokomplektētas.

Izmantošu gadījumu, lai mazliet tuvāk pastāstītu par dažām divīzijām. Jo vairāk tāpēc, ka turpmāk man vajadzēs ne vienreiz vien runāt par to veikumu kaujās.

Kā jau iepriekš sacīts, mūsu armiju papildināja 7. un 119. gvardes divīzija, kas kļuva par 7. korpusa pamatu. Kopš šī brīža visu trīs korpusu sastāvs kļuva stabils. Tas nodrošināja labāku organizētību, kā korpusu un divīziju štābu, tā arī paša karaspēka ciešāku sadarbību kaujas laukā.

7. gvardes divīziju (bijušo 64. strēlnieku) saformēja jau 1925. gadā no trim pulkiem, kas bija piedalījušies pilsoņu karā. Tolaik, kad to ieskaitīja mūsu armijas sastāvā, divīzijai bija slavas vīta biogrāfija: tā varonīgi cīnījās rietumu virziena četrdesmit pirmā gada vasarā un rudenī, par ko arī bija izpelnījusies gvardes nosaukumu. Divīzija bija lieliski parādījusi sevi uzbrukumā pie Maskavas, piedalījusies Krju-kovas sturmēšanā, tāpat grūtajās kaujās pie Staraja Rūsas. Jāatzīmē, ka šī divīzija no 1944. gada janvāra mūsu armijas sastāvā nogāja visu savu kauju ceļu, kuru četrdesmit piektā gada maijā vainagoja Uzvara. Un visu šo laiku tās komandieris bija ģenerālmajors M. Moskaļiks. Es vienmēr ļoti augsti vērtēju šo nīgro, bet ļoti sirsnīgo un, galvenais, pieredzējušo un enerģisko cilvēku. Viņš bija izgājis sūru dzīves skolu un visu savu mūžu veltījis armijai. Pilsoņu kara gados izpelnījies Sarkanā Karoga ordeni — tolaik retu apbalvojumu.

Kas attiecas uz 119. gvardes strēlnieku divīziju, to toreiz komandēja ģenerālmajors P. Safarenko, kuru nepaspēju tik tuvu iepazīt, jo 1944. gada maijā viņu iecēla jaunā postenī. Bet Safarenko atstāja labu iespaidu, kaut arī dažkārt bija nevajadzīgi straujš. Divīzija bija izveidota 1943. gada 28. septembrī no divām gvardes jūras strēlnieku brigādēm, kas bija cīnījušās pie Maskavas un Staļingradas. Mēs zinājām jūras kājnieku — «melno velnu», kā tos dēvēja vācieši, — lieliskās kaujasspējas, izturību un drosmi visizšķirošākajos kauju brīžos. Un, kaut gan divīziju pastāvīgi papildināja ar jaunu sastāvu, jūras kājnieku labākās tradīcijas tajā ne tikai neizzuda, bet gan — gluži pretēji — nostiprinājās. Arī 119. divīzija nogāja līdz galam visu savu kaujas ce|u mūsu armijā.

Un tā 25. janvāra vakarā frontes štābā mēs saņēmām pavēlnieka norādījumus. 10. gvardes armijai izvirzīja tuvāko uzdevumu — pārraut pretinieka aizsardzību un atspiest okupantus par 35—40 km. Sadarbībā ar 22. armiju, kas uzbruka no Nasvas rajona uz dienvidrietumiem, mums vajadzēja ielenkt pretinieka Novosokoļņiku grupējumu.[16]

Sākās sasprindzināta gatavošanās kaujai. Karaspēka pārgrupēšanai un visiem citiem darbiem mums atlika tikai piecas sešas diennaktis. Paspēt visu tik īsā laikā nebija vienkārši — vairumam vienību vajadzēja veikt 50—70 km garus nakts pārgājienus.

Bija zināms, ka mūsu armijas joslā aizsargājas pretinieka 83. un 69. kājnieku divīzija un daļa 23. kājnieku divīzijas spēku, kā arī atsevišķais soda un atsevišķais sapieru bataljons. Ienaidniekam rezervē bija apmēram divi kājnieku pulki. Kopumā okupantiem bija apmēram 33 tūkstošu cilvēku liels personālsastāvs, vairāk nekā 600 lielgabalu un mīnmetēju un kādi 30 triecienlielgabali.[17]

Atceros, ar kādu sasprindzinājumu toreiz strādāja armijas štāba operatīvā nodaļa. Tai vajadzēja vākt un apkopot ziņas par pretinieku, būt pilnīgā skaidrībā par sava karaspēka stāvokli un pienākošajām pastiprinājuma daļām, fiksēt apvidus stāvokli (iestājās atkusnis, un zemākās vietas pārklāja ūdens). Vārdu sakot, šeit vienmēr pukstēja sarežģītās armijas dzīves pulss. Nodaļā, kuru kopš janvāra sākuma vadīja pulkvedis A. Maļinovskis (viņš šajā postenī atradās līdz kara beigām), strādāja pieredzējuši operatori: apakšpulkvedis P. Altuhovs, majori I. Ahlamčenko, T. Kazakovs un citi.

Rajonu, kur armija koncentrējās uzbrukumam, sedza 379. strēlnieku divīzija, kas uz laiku bija pakļauta tieši man. Tās skaitliskais sastāvs ne tuvu neatbilda paredzētajam, bet aizsargāties tai vajadzēja ļoti plašā frontē. Tāpēc es pavēlēju drošības labad šīs divīzijas aizmugurē izvērst pa vienam diviem bataljoniem no katras pirmā ešelona vienības.

Līdz uzbrukuma sākumam mums bija izdevies pamatīgi izpētīt pretinieku, tā aizsardzības raksturu un ugunssistēmu pārrāvuma iecirknī. īsumā tikai atzīmēšu, ka pirmās joslas dzijums bija apmēram 4—6 km. Otrā josla stiepās ziemeļos no Novosokoļņiku—Majevas dzelzceja. Abas joslas veidoja labi organizētu spēcīgu atbalsta punktu sistēmu, kuras pamatā bija apdzīvotas vietas un valdošās augstienes. Uz vienu frontes kilometru ienaidniekam bija pa 15—20 ložmetējiem un 12—15 lielgabaliem, tas ir, samērā nedaudz. Toties augstienes, no kurām varēja labi pārskatīt (tātad arī apšaudīt) apkārtējo apvidu, mums viesa bažas. Tāpēc nolēmām tās labi «apstrādāt» ar artilēriju.

īsumā runājot, bija pamats domāt, ka mums ir absolūts pārākums pār ienaidnieku kā ugunslīdzekju, tā arī triecien-spēka ziņā. Tikai pirmajā ešelonā vien mums darbojās sešas divīzijas, bet artilērijas blīvums sasniedza 180 stobru uz frontes kilometru (ieskaitot 76 mm kalibru un lielāku).1

Divas dienas pirms uzbrukuma sākuma — 29. janvārī — mēs izdarījām izlūkošanu ar kauju vienlaikus trīs virzienos, kuros armijai vajadzēja doties uzbrukumā. Visur tā notika veiksmīgi. īpaši izcēlās 7. gvardes divīzijas 20. gvardes pulka kapteiņa Kondakova bataljons. Straujā pārgājienā tas ieņēma augstieni 219,1 un noturēja to līdz galveno spēku uzbrukuma sākumam.

Sagūstītie hitlerieši apstiprināja mūsu ziņas par pretinieku un vienprātīgi atzīmēja, ka trieciens bijis pēkšņs. Tātad, es toreiz domāju, mums ir izdevies noslēpt ienaidniekam savu pārvietošanos frontes dzijumā. Un tas solīja panākumus gaidāmajā operācijā.

Laikā, kas bija atlicis līdz uzbrukumam, dajās pastiprinājās politiskais darbs. Bija nepieciešams iedvest cilvēkiem pārliecību par uzvaru. Komunisti un komjaunieši informēja kareivjus par stāvokli visās frontēs, izskaidroja armijas uzdevumus. Neapšaubāmi īpašu vietu aģitācijā un propagandā ieņēma ziņojumi par mūsu kaimiņu — Ļeņingradas un Volhovas frontes — panākumiem. Līdz 20. janvārim okupanti bija padzīti no Pēterhofas, Strejņas, Krasnoje Selo, Ropšas un Novgorodas. Līdz 30. janvārim izdevās atbrīvot Puškinu, Slucku, Krasnogvardeisku, Tosnu, Ļubaņu, Ču-dovu. Protams, šīs uzvaras priecēja katru.

Tajās pašās dienās man vajadzēja veikt godpilnu misiju — pasniegt gvardes karogu un valdības apbalvojumus 30. gvardes strēlnieku divīzijas 96. strēlnieku pulka kareivjiem.

Nakti uz 31. janvāri karaspēks sāka izvietoties izejas stāvoklī. Jau pirms rītausmas es atrados novērošanas punktā, biju satraukts. Un, dabiski, man gribējās sekmīgi aizvadīt pirmo kauju jaunajā postenī. Starp citu, par sevi es domāju vismazāk. Manas domas steidzās turp, uz priekšu, kur saspringtajā klusumā pirms pirmā pārskrējiena bija sastinguši kareivji, kur artilēristi jau bija pielādējuši lielgabalus...

Un tad sākās! Ierunājās «kara dievs» — artilērija. Mūsu artilērijas uguns pārākums drīz vien bija manāms. īpaši izcēlās pulkveža Kasperska pretbateriju grupa. Trīs uguns-triecienu laikā uz katru ienaidnieka bateriju gāzās caurmērā 150—160 šāviņi. No sava novērošanas punkta es izdzirdēju, ka tikai atsevišķi pretinieka ugunspunkti sagaida mūsu kājniekus ar šāvieniem.

Cik apbrīnojama ir cidvēka atmiņa! Cik daudz gadu pagājis kopš šī uzbrukuma, bet es skaidri atceros, kas notika 1944. gada janvara un februāra dienās. Pirmajā uzbrukuma diena, piemēram, labākos rezultātus guva 15. gvardes strēlnieku korpusa 30. un 85. divīzija. Tās pavirzījās sešus kilometrus uz priekšu un nok|uva pie Novosokoļņiku—Majevas šosejas. Lēnāk attīstījās 7. un 19. korpusa uzbrukums, bet arī tie pārrāva ienaidnieka aizsardzības pirmo līniju.

Operācijas trešās dienas beigās 15. korpuss tuvojās pretinieka otrajai aizsardzības joslai un dažos iecirkņos iedragāja to. Tomēr korpusa kreisais flangs joprojām atpalika. Tas bija izskaidrojams tādējādi, ka mūsu kaimiņu — 6. gvardes armijas karaspēks, neraugoties uz graujošu uzbrukumu vācu pozīcijām, nespēja pavirzīties uz priekšu.

Toties armijas labajā flangā uzbrukums veicās sekmīgi. 7. februārī 29. gvardes strēlnieku divīzija (tās komandieris bija enerģiskais ģenerālmajors A. Stučenko) attīstīja 15. korpusa pirmā ešelona panākumu un veica izrāvienu pretī savam kaimiņam pa labi — 22. armijai. Savienojusies ar tās avangarda daļām, divīzija ieņēma padomju saimniecību Miņkinas rajonā. Tas piespieda pretinieku steidzīgi aizvākties no Novosokoļņiku rajona, kas kā izliekums iesniedzās frontes līnijā. Mūsu armijas galvenie spēki nokļuva ziemeļos no Novosokoļņiku—Majevas ceļa un tādējādi izpildīja frontes pavēlniecības nosprausto uzdevumu.

Kad uzbrukuma pirmā fāze bija pabeigta, mums vajadzēja pārtraukt operāciju un uzsākt gatavošanos jaunai: tuvināt aizmuguri, pievest munīciju.

Un tomēr mēs turpinājām uzbrukuma kaujas, kaut gan pēc 7. februāra (tā liecināja izlūkošanas ziņas) vācieši bija pārsvieduši uz 10. gvardes armijas joslu savu no septiņiem bataljoniem sastāvošo 205. kājnieku divīziju. Bez tam no karaspēka, kas bija izvietots pretī 6. gvardes un 3. triecien-armijai, uz mūsu iecirkni pārcēla deviņus kājnieku bataljonus. Pavisam pretinieks bija sakopojis pret mūsu armiju sešpadsmit kājnieku un trīs būvbataljonus, kā arī piecus atsevišķos artilērijas divizionus.

Tikai 16. februārī armija izbeidza uzbrukuma darbību. Tās gaitā mēs «samalām» kādas četras fašistu divīzijas. Janvāra un februāra kaujās komandieri un štābi bija uzkrājuši krietnu pieredzi dziļi ešelonētas pretinieka aizsardzības pārraušanā. Panākumi, ko guva pulku komandieri V. Lazarevs, I. Fadeikins, I. Kolodjažnijs, V. Čerkasovs, apliecināja viņu meistarību, neatlaidību mērķa sasniegšanā. Grūtos pārbaudījumus godam izturēja bataljonu komandieri G. Demidkovs un I. Tretjaks...

Ivans Tretjaks. Viņa vārds vēl ne vienu reizi vien būs sastopams šīs grāmatas lappusēs. Tāpēc es atļaušos nelielu atkāpi, lai pateiktu dažus labus vārdus par šo cilvēku.

«Mēs viņu mīlējām neprātīgās drošsirdības dēļ, par to, ka viņš labprāt devās jebkurā uzdevumā, lai cik grūts tas būtu. Likās, ja viņam teiktu: «Tretjak, atved Hitleru!» — viņš droši vien atbildētu: «Klausos!» — un ietu. Tāds viņš bija kaujā.»

Tā par Ivanu Trctjaku uzrakstījis viņa bijušais divīzijas komandieris Л. Stučenko, vēlāk izcils karavadonis, savos memuāros «Mūsu apskaužamais liktenis». Un es' pievienojos šim viedoklim.

Ar bataljona komandieri Tretjaku es toreiz — četrdesmit ceturtā gada ziemā — iepazinos kaujās pie Novosokoļ-ņikiem. Un kopš tā laika līdz pēdējām Lielā Tēvijas kara zalvēm viņa vārds neiztrūkstoši figurēja kaujas ziņojumos. Viņš ar savu 29. gvardes divīziju nostaigāja visu tās ceļu. Bija bataljona komandieris, pēc tam kļuva par pulka komandieri. 21. gada vecumā — pulka komandieris! Apbrīnojami? Nē. Diemžēl līdz ar vecumu mēs dažkārt zaudējam jaunības izjūtu. Nevis fizisko, bet izjūtu, ko spēj jauns cilvēks savos visgaišākajos gados. Un tāpēc sākam dot atlaides: sak, ko no viņa var prasīt — jauns un zaļš. Bet, ja padomājam, tad tieši šie «zaļie» — divdesmit, divdesmit piecus gadus vecie puiši — kara svelmē, pašā tās karstumā veda cīņā gan vadus, gan rotas, gan bataljonus. Viņi krita biežāk nekā citi, bet biežāk arī uzvarēja.

Ivanu Tretjaku labi pazina visā 2. Baltijas frontē, iespējams, arī vēl plašāk, kā ierosmes bagātu, drosmīgu, gudru virsnieku, ar kura vārdu saistīts ārkārtīgi sarežģītu uzdevumu radošs risinājums un spožas uzvaras kaujās.

Pēc kara Padomju Savienības Varonis I. Tretjaks kļuva par armijas ģenerāli, kara apgabala pavēlnieku, ievēlēts par PSRS Augstākās Padomes deputātu, PSKP CK locekli. Mēs ne vienu vien reizi esam tikušies un vienmēr atraduši laiku frontes atmiņām.

Man sagādāja patiesu prieku uzrakstīt priekšvārdu I. Tretjaka grāmatai «Pulka biedru drosmīgās sirdis», kuru 1977. gadā laida klajā Militārās literatūras izdevniecība. Grāmata, manuprāt, ir ļoti interesanta. Tā veltīta galvenokārt cilvēkiem, kuriem nav augstas dienesta pakāpes, toties piemīt lieliskas morālās un kaujas īpašības, — rotu un bataljonu komandieriem, seržantiem un kareivjiem. I. Tretjaks patiesi un ar lielu mīlestību pastāstījis par tiem, uz kuru pleciem turējās visa mūsu fronte.

Kaujās pie Novosokoļņikiem krita Jevgeņijs Roščup-kins — A. Matrosova 254. gvardes strēlnieku pulka komandieris. 1944. gadā viņam paliktu 26 gadi. Joprojām mana atmiņa glabā viņa tēlu — jaunu cilvēku ar mūžīgi smejošām, apbrīnojami «brašām» acīm un zēniski maigām lūpām. Mazrunīgs, atturīgs, viņš vienmēr ļoti precīzi zināja, ko nepieciešams darīt attiecīgajā kaujas brīdī, vienmēr bija, ja tā varētu teikt, koncentrējies operatīvā uzdevuma izpildei. No kurienes jaunam komandierim tāda mērķtiecība, tāda vadīšanas prasme? Vienkārša zemnieka dēls no Orlas puses Jevgeņijs Roščupkins sāka dienēt armijā 1938. gadā. Piedalījās somu kampaņā un tika apbalvots ar Sarkanā Karoga ordeni. Mācījās komandējošā sastāva kvalifikācijas celšanas kursos, 22 gadu vecumā komandēja rotu, 23 gadu vecumā bataljonu. Jau kara laikā viņš pabeidza īslaicīgus kursus M. Frunzes Kara akadēmijā, atgriezās frontē un drīzumā saņēma pulku. Un nevis parastu, bet Matrosova pulku, ar slavenu kauju biogrāfiju, stabili iedibinātām tradīcijām.

Jevgeņijs Roščupkins piedalījās daudzās kaujās. Tās gluži vienkārši nav iespējams uzskaitīt. Bet ikvienā viņš izcēlās ar neatlaidību mērķa sasniegšanā. Tā bija Kaļiņinas un Pleskavas pusē, tā bija arī pie Novosokoļņikiem. Mūsu armijas veterāni nekad neaizmirsīs kaujas pie Pustoškas. Pulka komandieris Jevgeņijs Roščupkins pielika daudz spēku, daudz radošas enerģijas, lai ar vismazākajiem zaudējumiem un postījumiem atbrīvotu šo seno Krievzemes pilsētiņu. Un Krjakovas sādžu, 214. augstieni? Esmu pārliecināts, ka tagad, vairāk nekā pēc 30 gadiem, ikviens pulka veterāns, izdzirdējis vai izlasījis šos ģeogrāfiskos nosaukumus, tūlīt atcerēsies desmit dienu ilgās smagās kaujas un sava komandiera bojāeju. Ienaidnieka lode trāpīja Jevgeņijam Roščupkinam, kad viņš gulēja pie ložmetēja un atvai-rija fašistu kārtējo pretuzbrukumu. Par viņu bieži rakstīja mūsu armijas avīze, viņu labi pazina armijā. Viņš bija īsts padomju virsnieks. Ļoti žēl, ka man par viņu jāraksta pagātnē, jālieto briesmīgais vārds «bija». Ik reizi, kad es braucu gar Novosokoļņikiem, atmiņā ataust 1944. gada pavasaris, A. Matrosova pulks ... Šajā pilsētā paceļas piemineklis atbrīvotājiem. Tajā iekalti kritušo karavīru vārdi. Starp tiem ir Jevgeņija Roščupkina vārds. Viņš nesasniedza kopā ar mums Saldu, bet vienmēr palika kopā ar mums.

8. UZ PUŠKINU — AR KAUJU!

Februāra vidū 2. Baltijas frontes karaspēks veica pārgrupēšanos, kuras rezultātā mūsu 10. gvardes armija pavērsās ar «seju» pret Puškina Kalniem. Sadarbībā ar Ļeņingradas frontes kreiso spārnu mums vajadzēja sagraut pretinieka Ostrovas grupējumu.

Puškina Kalni... Kurš gan nezina šo piemīlīgo pilsētiņu, kuras apkaimē atrodas dzejnieka apdziedātā Mihailovska un Trigorska.

Tūkstošiem cilvēku brauc šurp no visām valsts malām, lai godinātu mūsu tautas lepnumu. Tur, pie senā Svjatogorskas klostera mūriem, atdusas dzejnieka mirstīgās atliekas.

Bet toreiz — četrdesmit ceturtā gada pavasarī — mēs gājām uz Puškinu ar kaujām. Atrazdamies Kašinas sādžā un novērtēdams militāro situāciju šajā pusē, es ar rūgtumu nodomāju, ka šeit jāvadās tikai pēc vēsa saprāta. Jā, tajās dienās Puškina Kalni mums bija topogrāfisks jēdziens: štāba kartēs ar mērogu 200 000 un 100 000 horizontāle pie uzraksta «Puškina Kalni» bija atzīmēta ar skaitli 160. Uz tās pašas horizontāles atradās Voroņiča un Mihailovska. Bet mūsu karaspēks — uz 80. horizontāles — ievērojami zemāk, kas deva pretiniekam zināmas operatīvās priekšrocības.

29. gvardes divīzijas uzbrukuma joslā atradās gan dzejnieka māja, gan slavenais aukles namiņš. Šeit bija ieperinājušies vācieši, lai koriģētu savas artilērijas uguni. Viņi, protams, noģida, ka mūsu artilērija neapšaudīs Mihailovsku (un vispār Puškina Kalnus), bet koncentrēs savu uguni uz aizsardzības otro ešelonu. Tāpēc viņi izturējās nekaunīgi. Nebija jau pirmā reize, kad man iznāca saskarties ar šādu hitleriešu «taktiku». Nodedzinot vai ar tanku kāpurķēdēm nolīdzinot sādžas un veselas pilsētas, viņi ļoti bieži sedza savu atkāpšanos ar sasaistītu sieviešu, bērnu un sirmgalvju ķēdēm.

Nē, toreiz mēs diemžēl nevarējām atbrīvot Puškina Kalnus no fašistiem. Lai cik rūgti atzīt, bet tā bija. Kara patiesība ir kara patiesība. No tās nevar izbēgt.

Notikumi attīstījās šādi. Nejūtot spēcīgu vāciešu pretdarbību, mēs sasniedzām placdarmu Veļikajas upes vienā pusē un tur ieņēmām izejas pozīciju uzbrukumam. Taču, tiklīdz sākām ar artilēriju apšaudīt pretinieka aizmuguri, fašisti atklāja spēcīgu uguni pa iepriekš piešaudītām līnijām. 30. gvardes divīzija, kas atradās vistuvāk pretinieka pozīcijām, cieta sevišķi stipri. Tās pirmajam ešelonam bija tik jūtami zaudējumi, ka divīzijas komandieris pulkvedis M. Isa-jevs bija spiests nomainīt dažus bataljonus jau izejas stāvoklī.

Un tomēr armija devās uzbrukumā!

Pirmajā dienā mēs pavirzījāmies caurmērā par 3—4 km. Turklāt vistālāk izvirzījās 30. gvardes divīzija.1 Šeit izpaudās karavīru labā apmācība, apakšnodaļu saliedētība. Ienaidnieka baterijas ne vienu reizi vien piespieda viņus pie zemes, bet, tiklīdz uguns pierima, viņi atkal cēlās un devās uz priekšu.

8. aprīlī apgādes daļas visu dienu pieveda uzbrūkošajām kolonnām kaujas komplektus. Nākamajās dienās, no 9. aprīļa līdz 16. aprīlim, 7. un 15. gvardes korpusa divīzijas vairākkārt uzbruka pretiniekam, bet panākumus neguva. Divu korpusu karaspēks nelielā placdarmā saņēma niknus aviācijas triecienus, to gandrīz bez mitas apšaudīja artilērija.

Mūsu tālākie mēģinājumi attīstīt jaušamos panākumus turpinājās līdz 17. aprīlim, bet būtiskas pārmaiņas situācijā nenotika. 18. aprīlī Augstākās Virspavēlniecības Mītne sava pārstāvja Padomju Savienības Maršala S. Timošenko personā pavēlēja pārtraukt uzbrukumu un pāriet stingrā aizsardzībā. Bet vēl pēc dažām dienām mūsu armiju norīkoja frontes rezervē.

Drīzumā sekoja Valsts Aizsardzības Komitejas lēmums par mūsu frontes pavēlniecības maiņu. Par 2. Baltijas frontes jauno pavēlnieku iecēla armijas ģenerāli Andreju Jerjo-menko.

Mūsu frontei un 10. gvardes armijai atvērās jauna vēstures lappuse, kuru vajadzēja aizpildīt ar kaujām par Padomju Latviju.

Bet pirms ieiešanas republikas teritorijā bija nepieciešams pārvarēt spēcīgu okupantu aizsardzības līniju ar pretenciozu nosaukumu «Pantera».

Pantera, kā zināms, ir plēsoņa, kas izceļas ar ļaunu raksturu. Tās muskuļotais, atsperīgais ķermenis vienmēr gatavs uzbrukumam.

Droši vien visas šīs īpašības bija prātā hitleriešu pavēlniecībai, kad tā piešķīra koda nosaukumu «Pantera» saviem nocietinājumiem, kas stiepās gar Latvijas austrumu robežu. Starp citu, par «Panteras» raksturu būs runa tālāk.

Bija 1944. gada pavasaris — ar bagātīgiem paliem, atlidojušo strazdu čalu un reibinošu gaisu. Aizņemti savā grūtajā darbā, mēs tomēr samanījām pavasara atnākšanu pēc daudziem mīļiem sīkumiem, kas iepriecina ikvienu cilvēku. Bet pavasaris nesa līdzi arī savas problēmas: ceļi vairs nebija izbraucami un armijai ļoti trūka visa kā — ietērpa (bija laiks pāriet uz vasaras formas tērpiem), visu veidu munīcijas, inženieriekārtas, kaujas tehnikas. Vajadzēja gatavoties jaunam uzbrukumam, bet apmācīt pienākošo papildinājumu atkušņa ūdeņu piemirkušajos mežos un purvos nebija viegls uzdevums.

Mūsu armijas aktīvajā kauju darbībā iestājās pārtraukums. Cik ilgs tas būs, mēs nezinājām un tāpēc centāmies katru dienu, katru nedēļu izmantot taktiskajām nodarbībām. Sākumā — smilšu kastēs, bet no maija vidus, kad apžuva, mācības pārcēla uz lauku. Turklāt īpašu ievērību veltīja tematam «Pretinieka pozicionālās aizsardzības pārraušana».

29. gvardes strēlnieku divīzijā nodarbības notika pēc speciāla plāna. Divīzijas komandieris tolaik bija ģenerālmajors A. Stučenko. Būdams operatīvi taktiskajos jautājumos ļoti zinošs cilvēks, viņš pastāvīgi centās pilnveidot pulku vadīšanu, pārņemt un izmantot visdažādāko kauju vadīšanas pozitīvo pieredzi. Tāpēc, kad apspriedē frontes štābā frontes pavēlnieks A. Jerjomenko izteica ideju motorizēt vienu no mūsu armijas divīzijām, es tūlīt piedāvāju šo reorganizāciju izdarīt A. Stučenko divīzijā.

Mūsdienu kājnieku karaspēku nemaz nevar iedomāties nemehanizētu, bet tajos gados tas viss tikai aizsākās, turklāt nevis pēc viena vai dažu izcilu karavadoņu gribas, bet kā dzīves nepieciešamība. Uzbrukuma kauju tempi ap 1944. gada vasaru bija tā pieauguši, ka uzbrucēju uzdevumi sasniedza vairs ne 5—7 km dienā, bet desmitiem kilometru. Tas bija pa spēkam karaspēkam, kas pārvietojās ar mašīnām, bet ne kājniekiem. Tie sāka atpalikt. Izeju atrada tādējādi, ka strēlnieku apakšvienības sasēdināja mašīnās. «Modernizācija» tolaik notika daudzās armijās, kas cīnījās milzīgajā padomju-vācu frontē. Es nešaubos, ka, ja 1944.

gadā mūsu rūpniecība, kas strādāja tikai frontei, uzvarai, būtu spējusi pilnībā apgādāt strēlnieku karaspēku ar nepieciešamo tehniku, tad motorizēto kājnieku karaspēka radīšanas ideja nekavējoties būtu īstenota.

Bet topavasar mūsu rūpniecības potenciāls vēl nebija tik liels. Tāpēc vajadzēja aprobežoties ar visai šauriem ietvariem.

Jāuzsver, ka ideja mehanizēt divīziju bija ļoti savlaicīga. Gatavojoties uzbrukumam, pavēlniecība, protams, plānoja augstus tā tempus un, lai kaut jel kā kompensētu tanku un mehanizēto korpusu trūkumu, ķērās pie mehanizēto strēlnieku grupu izveidošanas. Visiem 29. gvardes armijas strēlnieku pulkiem un specializētajām apakšvienībām piešķīra mašīnas. Bez tam divīzijai piekomandēja tanku pulku, kurā bija 50 MK-3. Zirgus un pajūgu transportu no da|ām aizveda, bet katram gadījumam atstāja armijas aizmugurē.

Vienlaicīgi ar nodarbībām uz lauka armijā notika dažādu komandējošā sastāva kategoriju mācību metodiskās nodarbības. Maijā, piemēram, rīkoja strēlnieku apakšnodaļu seržantu un staršinu, pēc tam — izlūku un snaiperu mācības. Tādās nodarbībās ne tikai apmainījās ar pieredzi, bet arī iepazinās ar jaunākajiem kaujas tehnikas paraugiem, pretinieka jaunajiem taktiskajiem paņēmieniem. Tā kā virzienā, kur, domājams, vajadzēja notikt mūsu uzbrukumam, bija biezi meži, īpašu uzmanību pievērsa kaujas paņēmienu slīpēšanai tieši šādā apvidū.

Arī politiskajiem orgāniem tajās dienās bija daudz darba. Saskaņā ar Kara padomes apstiprinātu plānu armijas politiskā nodaļa rīkoja seminārus korpusu un divīziju politisko nodaļu priekšniekiem, pulku komandieru vietniekiem politiskajā darbā, partijas organizatoriskā darba instruktoriem, pulku un vienību aģitatoriem, kā arī politisko nodaļu priekšnieku palīgiem komjaunatnes darbā. Ar šo semināru dalībniekiem runāja gandrīz visi armijas vadošie darbinieki.

īpaši gribas izcelt armijas laikraksta «Bojevoje znamja» darbību. Tas vienmēr mums bija stingrs balsts vienu vai otru kaujas organizatorisko pasākumu rīkošanā, palīdzēja izplatīt mūsu varonīgo gvardu pieredzi. Tajās dienās, kad gatavojāmies nākamajām kaujām, avīzes slejās pieredzējuši karavīri izteica ne mazums vērtīgu praktisku padomu jaunajam papildinājumam. Sadzeltējušie «Bojevoje znamja» komplekti vēlreiz labi pakalpoja: tie man palīdzēja atsaukt atmiņā kādreizējo kauju ainas.

Neraugoties uz zaudējumiem, partijas pirmorganizāciju skaitliskais sastāvs nemitīgi pieauga. Partijā iestājās labākie no labākajiem. Minēšu dažus skaitļus: no janvāra līdz aprīlim 22. gvardes strēlnieku divīzijā partijas rindās uzņēma 637 cilvēkus, 29. gvardes — 732, 30. — 588, 56. — 609, 65.—611. Pavisam mūsu armijā vasaras kauju sākumā bija 25 tūkstoši partijas biedru un biedra kandidātu, 12 850 komjauniešu.[18] [19] Tajās pavasara dienās daudzi karavīri saistīja savu likteni ar partiju. To vidū bija 29. gvardes divīzijas izlūks vecākais seržants V. Suharevs, kurš trīspadsmit reizes bija izpildījis uzdevumus ienaidnieka aizmugurē, 119. gvardes divīzijas labākās nodaļas komandieris G. Lav-rentjevs, 7. gvardes divīzijas nodaļas komandieris B. Rahu-movs un daudzi citi.

Mācību un audzināšanas darbs notika paralēli lieliem organizatoriskiem pasākumiem. Tiklīdz nožuva ceļi, sākās intensīva munīcijas, degvielas, inženieriekārtas, sakaru līdzekļu sakopošana. Pateicoties saņemtajam papildinājumam, katrā strēlnieku pulkā izdevās sakomplektēt divus pilnvērtīgus bataljonus un palielināt speciālās apakšvienības skaitlisko sastāvu līdz nepieciešamajam daudzumam. Armijas sastāvā iekļāvās slavenā I. Panfilova 8. gvardes strēlnieku divīzija. Par tās komandieri bija iecelts ģenerālmajors Andrejs Kuļešovs. Pirms tam viņš bija 2. Baltijas frontes štāba priekšnieka vietnieks.

Pienāca jūnijs. Šajā mēnesī Padomju Bruņotie Spēki guva lielus panākumus Ļeņingradas un Karēlijas frontēs. Ciešā sadarbībā ar Baltijas floti, Lādogas un Oņegas flotilēm tie deva vienu pēc otra divus triecienus hitleriskās Vācijas ziemeļu sabiedrotajam. Septembrī Somija izstājās no kara.

23. jūnijā sākās stratēģiskas uzbrukuma operācijas 1., 2. un 3. Baltkrievijas un 1. Baltijas frontē. Kādu desmit dienu laikā padomju karaspēks sagrāva fašistu grupējuma «Centrs» galvenos spēkus un austrumos no Minskas ieslēdza lokā simttūkstoš vīru lielu pretinieka grupējumu, kas veltīgi mēģināja izlauzties no ielenkuma. Sekmējās arī 1. Baltijas frontei — mūsu kaimiņam pa kreisi —, kas 7. jūlijā pārgrieza svarīgo dzelzceļa rokādi Daugavpils—Viļņa. Tas kā pirmās kārtas uzdevumu izvirzīja armiju grupas «Nord» atšķelšanu un sagrāvi.

Mēs zinājām, ka tuvākajās dienās arī mums vajadzēs iet kaujā. 2. Baltijas frontes mērķi un uzdevumi galīgi noskaidrojās jūnija pirmajās dienās, pēc tam kad fronti bija apmeklējis Mītnes pārstāvis Padomju Savienības Maršals A. Vasiļevskis.

Sadarbībā ar 1. Baltijas un Ļeņingradas fronti mums vajadzēja ielenkt un sagraut ienaidnieka grupējumu «Nord». Konkrēti šis uzdevums izskatījās šādi: 2. Baltijas frontei jādod divi triecieni ar 10. gvardes armijas un 3. triecienarmi-jas spēkiem Sebežas un Rēzeknes virzienā, 4. triecienarmijas un 22. armijas spēkiem — gar Daugavas ziemeļu krastu uz Daugavpili. Tālāk, attīstot panākumus, vajadzēja uzbrukt Rīgas virzienā, lai no vācu armijas galvenajiem spēkiem atšķeltu Baltijas grupējumu un sagrautu to.[20] [21]

Mūsu 10. gvardes armija, kas sastāvēja no trim strēlnieku korpusiem, 118. nocietinātā rajona^19, 19. atsevišķās gvardes artilērijas brigādes, 6. atsevišķās iznīcinātāju prettanku brigādes un pulkveža I. Ļeščeva 13. atsevišķās inže-niersapieru brigādes, saņēma tuvāko uzdevumu — pārraut pretinieka aizsardzību Ales—Kamennojes ezeru joslā un sasniegt Veļikajas upi. Tālāk, uzbrūkot ziemeļrietumu virzienā, ieņemt Rēzeknes—Karsavas šoseju un dzelzceļa līniju.[22]

Šī uzdevuma izpildei armija saņēma pastiprinājumu — ar savu šaušanas meistarību, organizētību un disciplīnu pazīstamo 27. artilērijas divīziju, kuru komandēja ģenerālmajors A. Harlamovs, 13. atsevišķo mīnmetēju brigādi (komandieris pulkvedis G. Petrenko), divus gvardes mīnmetēju (M-13) pulkus, 78. tanku brigādi, 7. un 248. tanku pulku, 1453. pašgājējas artilērijas pulku.

Šo sauso uzskaitījumu minēju nevis vienkārši tādēļ, lai parādītu, ar kādiem spēkiem mēs plānojām uzbrukt ienaidniekam, bet tādēļ, lai atgādinātu, ka 1944. gadā Padomju Armija bija iemantojusi kvalitatīvi jaunas īpašības, kādas nebija iedomājamas vēl pirms gada, pusotra.

īsumā par pretinieku un tā aizsardzības līniju. 10. gvardes armijas joslā aizsardzībā atradās 93. kājnieku divīzija, 19. un 15. SS kājnieku divīzija, kas ietilpa 6. armijas korpusa sastāvā.[23] Šajā korpusā bija: triecienlielgabalu divizions, 5 apsardzes bataljoni un būvbataljoni un ne mazāk kā 5 dažādu kalibru artilērijas baterijas. 93. kājnieku divīzijai bija arī triecienlielgabalu baterija (10 vienības).

Kopumā pretinieka rindās bija 42 500 cilvēku, 640 lielgabalu un mīnmetēju, ne mazāk par 40 triecienlielgabaliem.[24]

Kas slēpjas aiz šiem skaitļiem?

Nepretendējot uz izsmeļošu ienaidnieka spēku raksturojumu, man jāatzīmē, ka 15. un 19. SS divīzija, kas ietilpa 6., tā dēvētā brīvprātīgo, korpusa sastāvā, bija «latviešu». Bet, kā liecina tā laika dokumenti, no budžiem, aizsargiem, deklasētiem un buržuāziskajiem elementiem savervētu latviešu brīvprātīgo šajās divīzijās bija tikai 10—15%. Korpusa kareivju pamatmasu sastādīja piespiedu kārtā mobilizēti zemnieki. Viņi ne visai alka izliet asinis reiha labā. Un hitleriešu pavēlniecība viņiem uzticējās tiktāl, ciktāl bija nepieciešams steidzīgi «pielāpīt» robus aizsardzībā. «Brīvprātīgos» vienmēr sūtīja visbezcerīgākajās kaujās, iecirkņos, kur bija paredzami vislielākie zaudējumi. Parasta parādība korpusā bija fiziska izrēķināšanās, rupjība. Komandējošos un štāba posteņus šajās daļās ieņēma vācu virsnieki.

Tas viss, protams, nevarēja neietekmēt kareivju morālo stāju. Viņiem slēpa patieso stāvokli padomju-vācu frontē. Kad latvieši uzzināja par mūsu karaspēka panākumiem, vairums neslēpa savu prieku. «Tiklīdz virs mūsu galvām sāks sprāgt padomju šāviņi, mēs izklīdīsim pa mājām,» runāja 15. divīzijas «brīvprātīgie». Tāpēc nav nekāds brīnums, ka dezertēšana šeit ieguva masveidīgu raksturu. Vācu policija tvarstīja piespiedu kārtā mobilizētos kareivjus pat ārpus Latvijas robežām. Galu galā 15. divīziju papildinājuma trūkuma dēļ izformēja.[25]

Mūsu armijas politiskā nodaļa neatstāja «brīvprātīgos» bez ievērības. Ar visiem iespējamiem līdzekļiem (pa radio, ar skrejlapu palīdzību, dažkārt arī iesūtot aģitatorus) mēs pūlējāmies atvērt acis apkrāptajiem. Stāstījām viņiem par stāvokli frontē, par to, kā notiek Padomju Latvijas atbrīvošana, par darbaļaužu cīņu ienaidnieka aizmugurē, par 130. latviešu korpusa gaitām. Rezultātā, kā atzīmēts vienā no mūsu armijas politiskajiem ziņojumiem 1944. gada jūnijā, «daudzi latviešu kareivji no pienākušā papildinājuma, nevēlēdamies karot vāciešu pusē, dezertē no hitleriešu armijas, pāriet Sarkanās Armijas un partizānu pusē».[26]

Okupantu galveno spēku sastādīja aizsardzības būves ar kopēju koda nosaukumu «Pantera». Mēs, protams, sapratām, ka hitlerieši centīsies izmantot starpbrīdi, kas iestājies starp kaujām, lai stiprinātu «Panteru» ar inženierbūvēm un dažādiem šķēršļiem. Un nebijām kļūdījušies. Vāciešiem taktiskajā un operatīvajā dziļumā bija iekārtota vēl virkne aizsardzības līniju. Visspēcīgākā līnija stiepās gar Veļikajas upi, ar priekštilta nocietinājumu Opočkas rajonā. Šis valnis ar dzelzsbetona ugunspunktiem un bruņām segtām lielgabalu iekārtām bija nopietns šķērslis ceļā uz pilsētu un Veļikajas upes pārceltuvēm.

Atceros, mēs ļoti uztraucāmies pirms uzbrukuma sākuma. Vai viss darīts, lai vienā spēcīgā rāvienā pārvarētu «Panteru»? Teiksim, artilērijas blīvums. Galvenajā virzienā mums tas sastādīja 140—150 stobru uz frontes kilometru. Pēc aprēķiniem iznāca — pietiekami. Bet praktiski? Var taču atgadīties, ka ienaidnieks dos triecienu uzbrucēju flangam un tie atpaliks no galvenajiem spēkiem ... Un kā veiksies steigā motorizētajai 29. gvardes divīzijai? Tās mašīnām nav lielas pārgājības, bet jādarbojas mežaina apvidū, kur daudz upīšu un purvu. Ceļu ar cietu segumu bija ļoti maz. Tādā apvidū jebkura upīte, jebkurš purviņš varēja kļūt par nopietnu šķērsli, kas neļautu strauji virzīties uz priekšu. Diemžēl mūsu bažas apstiprinājās kauju gaitā.

Un vēl viens apstāklis, kas parādījās, burtiski, uzbrukuma priekšvakarā. Spēcīgais trieciens, ko padomju karaspēks deva armiju grupai «Centrs» Baltkrievijā, spieda hitleriešu pavēlniecību pārsviest turp piecas kājnieku un vienu tanku divīziju no grupas «Nord» sastāva. Mēs domājām, ka ienaidnieks mēģinās atvilkt daļu savu spēku un tādējādi pastiprināt aizsardzību uz tās garuma rēķina. Lai nepieļautu ienaidnieka karaspēka plānveidīgu atiešanu, vajadzēja izdarīt izlūkošanu ar kauju. 10. jūlija rītā mēs sākām iztaustīt ienaidnieka aizsardzības stiprumu. Pirmā ešelona divīzijās izdalīja pa rotai vai bataljonam, kuru uzbrukumu atbalstīja 2—3 artilērijas divizioni. Pēc fašistu pirmās tranšejas pretspara spēka un blīvuma kļuva skaidrs, ka viņu aizsardzības kaujas ierindā pārmaiņu nav.

Tajā rītā mēs ar štāba priekšnieku un ieroču šķiru komandieriem atradāmies armijas novērošanas punktā.’ No šejienes varēja labi pārskatīt pretinieka priekšējās tranšejas visā 15. korpusa uzbrukuma joslā. Ar šī korpusa komandieri ģenerāli N. Horuženko un 29. divīzijas komandieri ģenerāli A. Stučenko, kas bija uzaicināti uz komandpunktu, mēs precizējām karaspēka darbības secību, kā arī artilērijas uzdevumus pārrāvuma attīstīšanā. Mēs labi redzējām, kā 15. gvardes korpusa avangarda bataljoni un 7. strēlnieku korpusa labā flanga daļas, tuvodamās ienaidnieka priekšējām pozīcijām, atdūrās pret spēcīgu sprostuguni, metās guļus, pēc tam atkāpās izejas pozīcijās.

Citādi izvērsās notikumi kreisajā flangā 8. gvardes strēlnieku divīzijas joslā. Samērā šaurā iecirknī starp Ostrovi-tas un Kamennojes ezeriem no rīta uzsāktā izlūkošana ar kauju pārauga par visa 23. gvardes strēlnieku pulka uzbrukumu (toreizējais komandieris — pulkvedis Georgijs Lomovs) .

Un viss iesākās ar to, ka šī pulka 4. rotai — kapteiņa A. Začiņajeva rotai — izdevās ieņemt pretinieka pirmo, bet pēc tam arī otro tranšeju. Tās pašas dienas vakarā man ziņoja par kauju sīkāk. Izrādījās, ka kaujas panākumus sekmējusi veiksmīga uzbrukuma objekta izvēle — izolēts atbalsta punkts augstienē, kas sedza izeju no šaura defilē starp Ostrovitas un Kamennojes ezeriem.

Ieņēmusi divas tranšejas, rota metās uz trešo, bet, fašistu pretuzbrukuma spiesta, atkāpās izejas stāvoklī. Divīzijas komandieris ģenerālmajors A. Kuļešovs pavēlēja atkārtot uzbrukumu, iepriekš apstrādājot ienaidnieka tranšejas ar 27. gvardes artilērijas pulka divizionu uguni. Tās aizsegā kapteiņa S. Čepurniha vadītā 23. pulka 2. strēlnieku bataljons atkal ieņēma pretinieka atbalsta punktu.

Pa šī bataljona izlauzto eju, kuru paplašināja 23. pulka spēkiem, visa 8. gvardes divīzija iebruka ienaidnieka aizsardzības dziļumā un no pulksten 16 sāka vajāt pretinieku.[27]

Panfiloviešu panākumi ļāva 7. gvardes korpusa komandierim ģenerālleitnantam J. Novoseļskim ievadīt kaujā pastiprinātu strēlnieku bataljonu automašīnās un ar manu piekrišanu vienlaicīgi pārsviest otrajā ešelonā atrodošos 119. gvardes divīziju no korpusa labā uz kreiso flangu — aiz 8. gvardes divīzijas. Tādējādi taktiskie panākumi pārauga par operatīviem, uzbrūkošo rindās ieplūda svaigi spēki, kas ļāva paplašināt pārrāvumu.

Ap šo laiku arī 7. gvardes divīzija iztrieca pretinieka 40. kājnieku pulku no tā ieņemtās līnijas. Sākumā vācu kareivji mēģināja atšaudīties, bet, sapratuši, ka pārspēks nav viņu pusē, steidzīgi atgāja, pēc tam metās bēgt.

Bet 15. gvardes korpusa frontes priekšā ienaidnieka aizsardzība sākumā likās nesalaužama. Tikai vakarpusē 30. gvardes divīzijai izdevās pārvarēt vācu 44. kājnieku pulka pretestību, un tas atkāpās aizsardzības dziļumā. Es tūlīt pat devu rīkojumu raidīt kauja 29. gvardes divīziju, apsvēris, ka tās motorizētie pulki attīstīs gūtos panākumus.

Dienas iznākumu mēs rezumējām 11. jūlijā no rīta. Galvenā trieciena virzienā ienaidnieka aizsardzība bija pārvarēta 6—8 km dziļumā. Sī uzbrukuma raksturīga īpatnība bija tāda, ka strēlnieku pulki gāja galvenokārt bez ceļa, jo hitlerieši tieši pret tiem koncentrēja gan savus ugunslīdzek-ļus, gan kājnieku apakšnodaļas. Tādiem aplinkus manevriem neapšaubāmi bija pozitīva nozīme: no visām pusēm iespiesti savos pretestības mezglos, vācu kareivji bija spiesti pārtraukt kauju un padoties gūstā. Bet 29. divīzijai tāda taktika nebija izdevīga. Tās mašīnas un piekomandētie tanki iestiga purvainajos iecirkņos. Tikai 11. jūlijā no rīta mūsu mobilajai grupai izdevās nedaudz aizsteigties priekšā saviem kaimiņiem.

12. jūlijā 29. divīzijas avangarda apakšnodaļas pie Duhnovas sādžas sadūrās ar SS bataljonu. Sājā īsajā kaujā izcēlās majora I. Tretjaka strēlnieku bataljons.

... Kārtējās līnijas pārrāvuma laikā šis bataljons neapstādamies izbrauca cauri vācu kaujas ierindai. Karavīri no automašīnām šāva visos virzienos. Hitlerieši nemaz nemēģināja apturēt mūsu motorizēto kājnieku spiedienu. Straujā kustībā uz priekšu kareivji ne vienu reizi vien apsteidza hitleriešus, kas atkāpās ar kauju, nonākot pēdējiem aizmugurē.

Enerģisks manevrs savienojumā ar spēcīgu uguni — tas nodrošināja mobilās grupas sekmīgo darbību.

Bet pie Duhnovas bataljona avangarda vienība sadūrās ar vāciešu sīvu pretestību. Kādus divpadsmit ki.lometrus atrāvusies no savējiem, vienība varēja nonākt smagā stāvoklī. Šeit, pie Duhnovas, hitlerieši viegli būtu varējuši to iznīcināt ar artilēriju un tankiem — spēku viņiem pietika. Bet pietrūka aukstasinības. Redzēdami strauji pārvietojošos motorizēto kolonnu, fašisti sāka šaut no tālām distancēm. Novirzes no «kara kanoniem» viņus vienmēr mulsināja. Tā bija arī šajā gadījumā. Mūsu apakšnodaļas atklāja viņu uguns-•sistēmu Duhnovas atbalsta punktā. Rotas ātri izkāpa no mašīnām un devās uzbrukumā, tomēr situācija neveidojās mūsu labā: te izpaudās ievērojams pretinieka spēku pārākums.

Piesteidzās citas 93. gvardes strēlnieku pulka apakšnodaļas, kura komandieris tolaik bija apakšpulkvedis M. Frolovs. Pulks izvērsās un, tanku atbalstīts, uzbruka pretiniekam, taču arī neguva panākumus.

Nebija grūti atminēt, ka hitlerieši uzskata Duhnovu par aizsardzības mezgla pozīciju un tieši šeit mēģinās apturēt mūsu karaspēka virzīšanos uz Opočku. Turklāt Duhnovā atradās viņu 43. pulka štābs. Te tika koncentrētas citas apakšnodaļas, galvenokārt esesiešu. Apdzīvotā vieta jau agrāk bija pielāgota loka aizsardzībai. Tās austrumu nomalē stiepās tranšeja ar atklātiem laukumiem. Ceļi, kas veda uz turieni,, daļēji bija mīnēti. Artilērijas baterijas, zemē ieraktie tanki turēja visas pieejas zem tēmētas uguns. Mūsu izlūkošana,, kas mēģināja tuvoties Duhnovai ar angļu tankiem «Valentine», tika atsviesta ar lieliem zaudējumiem.

Mēs pieņēmām lēmumu izmantot pretinieka sagrāvei Duh-novā arī citus 29. gvardes divīzijas pulkus, konkrēti — 50. autopulku un 542. autobataljonu.

I. Tretjaka bataljona novērošanas punktā ieradās ģenerālis Stučenko un pulka komandieris. Viņi rūpīgi novērtēja situāciju un īpaši interesējās par pretinieka ugunslīdzekļiem Duhnovā. Tika pieņemts lēmums apiet Duhnovu, izmantojot 87. gvardes strēlnieku pulka panākumus, kurš virzījās dienvidos. Ko sūtīt apiešanas manevrā? Ģenerālis paskatījās uz. Tretjaku un jautāja:

— Nu, Vaņa, brauksi pie vāciešiem uz Duhnovu? Ar mašīnām ...

Virsniekiem, kas stāvēja ap divīzijas komandieri, uzdevums kļuva skaidrs, un viņi visi sastinga saspriegtā klusumā.

— Nu, ko... Var braukt arī uz Duhnovu, — I. Tretjaks atbildēja.

... Pavēlējis atvilkt strēlnieku rotas aizsegā uz ieleju,, bataljona komandieris sakārtoja bataljona kolonnu un pacentās tai piešķirt to pašu izskatu, kas vāciešiem iedvesa šausmas. Kareivji sasēdās mašīnās, sagatavojušies šaut ar automātiem un ložmetējiem, sviest granātas. Virsnieki nostājās labajā pusē uz kāpšļiem — no spārna ir ērtāk novērot, vadīt, šaut. Bez tam tas psiholoģiski iedarbojās uz hitleriešiem.

— Iedarbināt! — pa kolonnu aiztraucās daudzkārt atkārtota komanda.

Gatavi izrāvienam, karavīri nogaidīja, kamēr pierimsies apšaude, kuru vēl nevarēja pārtraukt mūsu apakšnodaļu iepriekšējā uzbrukuma iztrūcinātā ienaidnieka aizsardzība. Un tad pienāca īstais brīdis, kanonāde pieklusa, pār priekšā stāvošo lauku vēl arvien virmoja neseno sprādzienu dūmi un putekļi.

— Uz priekšu!

Kolonna sāka kustēties gandrīz ar rāvienu. Ātrums strauji pieauga. Priekšā ar savu rotu uz studebekera kāpšļa vecākais leitnants Goliškins. Viņš tur automātu šaušanas gatavībā, teltenes stūri plandās vējā. Bataljona komandieris — otrās rotas kolonnas vadībā.

35 mašīnas ar labi apbruņotiem cilvēkiem kravas kastes. Drosmīgs un briesmīgs spēks!

Caur ienaidnieka apšaudes zonu viņi izbrāzās strauji, kā saka, vienā paņēmienā un gandrīz bez zaudējumiem. Bet, kad sasniedza Duhnovas dienvidu nomali, pretinieks atklāja uguni no visiem ieroču veidiem. Arī mūsējie atbildēja ar uguni. Frontāls uzbrukums būtu varējis apsīkt. Bataljona komandieris pavēlēja leitnantam M. Lazarevam ar rotu izrauties pa labi un tikai tad to izvērst, bet citas apakšnodaļas novietoja pa kreisi. Tādējādi mūsu kaujas ierinda it kā apņēma no divām pusēm visvairāk nocietinātās pretinieka pozīcijas, kur bija koncentrēti tā galvenie ugunslīdzekļi.

Duhnova klāt. Kad izraisījās apšaude sādžas dienvidu nomalē, mājām vistuvāk bija piebraucis jaunākā leitnanta A. Pahomova vads. Tas koncentrējās ielejā, sagatavojās izšķirošajam triecienam, bet pretinieka uguns to atgrieza no citām apakšnodaļām un stāvoklis kļuva visai sarežģīts.

Vada komandieri ievainoja. Viņa pienākumus uzņēmās gvardes vecākais seržants Batirs Basanovs. Uzņēmies komandēšanu, viņš turpināja vadīt kauju tikpat prasmīgi kā virsnieks. Kareivji viņu saprata no pusvārda un precīzi izpildīja viņa rīkojumus.

Batirs Basanovs atcerējās, ka, pēc sagūstīto hitleriešu liecībām, kaut kur sādžā sarkanā ķieģeļu ēkā izvietots 19. SS divīzijas 43. kājnieku pulka štābs. Viņš ar skatienu sameklēja šo ēku. Basanovs nolēma: virzoties uz priekšu, vadam visi pūliņi jākoncentrē uz šo objektu. Ieņemt štābu taču nozīmē paralizēt visu hitleriešu apakšnodaļu darbību Duhnovā.

Vecākā seržanta rīcībā bija tikai dažas minūtes, lai apdomātu savu pārdrošo ieceri un dotu kaujas pavēli kareivjiem. Nebija kam prasīt padomu: spēcīga pretinieka uguns ^atdalīja vadu no citām uzbrūkošajām apakšnodaļām.

Basanovs deva uzdevumus atsevišķiem komandieriem: Davidovam — ieņemt malējo māju un turēt zem apšaudes -pieeju ķieģeļu ēkai; Vodjakam — apiet namu no kreisās puses, pārgriezt ceļu, kas ved uz aizmuguri. Pats Basanovs ar Andrejeva nodaļu devās uzbrukumā ienaidnieka pulka štābam.

Davidova nodaļa iebruka malējā mājā, sagūstīja tur virsnieku un vairākus kareivjus ar radiostaciju. Nocietinājušies mājā, gvardi apšaudīja pieeju ķieģeļu ēkai.

Basanovs ar Andrejeva nodaļu piekļuva gandrīz pavisam klāt pie štāba ēkas, sagatavojās izšķirošajam cīniņam.

— Ja leks arā pa logiem — nevienu nelaist garām! — seržants pavēlēja Voronovam, kurš bija labs šāvējs, un vēl .diviem kareivjiem ar automātiem.

Pie mājas durvīm stāvēja automašīnas ar iedarbinātiem motoriem. Hitlerieši steidzīgi krāva iekšā kastes.

— Aiz manis! — Basanovs nokomandēja un ar automātu šaušanas gatavībā metās uz ēkas durvīm. Gvardu parādīšanās štābā bija negaidīta, bet apjukums esesiešu rindās neturpinājās ilgi. Sākās sīva apšaude. Divi fašistu virsnieki tomēr paspēja izlēkt pa logu. Bet abi nogāzās zemē jau beigti — Voronovs un divi citi kareivji šāva nek|ūdīgi.

Šajā uzbrukumā pretinieka pulka štābam vecākā seržanta Batira Basanova komandētais vads iznīcināja apmēram 50 hitleriešu kareivjus un virsniekus, ieguva lielu daudzumu ieroču, 5 štāba automašīnas, daudz štāba dokumentu, pulka karogu.

Ar savu rīcību Basanova vads izraisīja apjukumu pretinieka rindās. Izmantojot to, Duhnovā iebruka 4. strēlnieku rota, tai pakaļ — viss bataljons.

Par parādīto drosmi un vīrišķību gvardes vecākajam seržantam Batiram Basanovam piešķīra Padomju Savienības Varoņa nosaukumu.[28] Augsto nosaukumu izpelnījās arī bataljona komandieris majors Ivans Tretjaks.[29]

12. jūlija pievakarē (divu dienu laikā) 29. divīzijas daļas bija iespiedušās pretinieka aizsardzībā 50 kilometrus. Arī panfilovieši bija izcēlušies. Avangarda daļas pārrāva Pus-toškas—Opočkas šoseju. Šis panākums bija ļoti nozīmīgs ne tikai mums vien. Tas atviegloja kaimiņu — 3. triecienarmi-jas — uzbrukumu Sebežai.

12—15 km austrumos no Sebežas vācieši bija izbūvējuši aizsardzības līniju «Reiter», kuras priekšējā pozīcija stiepās pa upju un ezeru krastiem. Šī aizmugures līnija papildināja «Panteru» un bija būvēta pēc tiem pašiem principiem, tas ir, koncentrējot spēcīgas uguns atbalsta līnijas augstieņu nogāzēs, ceļu krustojumos, lai pārvērstu apdzīvotās vietas par nopietniem pretestības mezgliem. Izlūkošana arī bija noskaidrojusi, ka līnijā «Reiter» mums būs darīšana ne tikai ar 19. SS divīzijas atliekām (tās bija pārsviestas šurp, kad mūsu 10. gvardes armija ieņēma «Panteras» pirmās līnijas), bet arī ar 93. un 218. kājnieku divīzijas daļām, kas agrāk karoja Novorževas virzienā. Šeit atklāja arī vācu 263., 69. un 23. divīzijas pulkus, kuri agrāk bija aizsargājušies mūsu kaimiņu labajā pusē — 3. triecienarmijas joslā.

Tāda pārsviešana varēja nozīmēt tikai vienu: ienaidnieks uzskatīja 10. gvardes armijas uzbrukumu par visbīstamāko un netaisījās atkāpties bez kaujas. Opočkas rajons izvērtās par visai «cietu riekstu» kā 10. gvardes armijas, tā, šķiet, visas 2. Ba-ltijas frontes zonā.

Kaujas par Opočku kļuva sīvas un aizņēma daudz vairāk laika, nekā bija plānots.

Pēc plana, piemēram, 29. gvardes strēlnieku divīzijai vajadzēja ieņemt Opočku jau 11. jūlijā, tas ir, uzbrukuma otrajā dienā. Bet pagāja gan 12., gan 13. jūlijs, un pretinieks stūrgalvīgi negribēja atdot pilsētu. Nācās iesaistīt armijas galvenos spēkus.

Mēs izstrādājām šādu Opočkas grupējuma sagrāves plānu: 15. gvardes korpusa daļām vajadzēja uzbrukt Opoč-kai no austrumiem un vienlaicīgi apiet to no dienvidiem, lai pretinieka atkāpšanās gadījumā forsētu Veļikajas upi tam pa pēdām. Tālāk korpusa daļām jāvirzās uz Makušinu un Mozuļiem.

7. gvardes korpuss pēc plāna darbojās vairāk uz dienvidiem, starp Udas, Ņivnas un Čornojes ezeriem. Tā galvenais uzdevums — neļaut ienaidniekam nocietināties defilē starp ezeriem.

14. jūlijā dienas otrajā pusē pēc artilērijas sagatavošanas sākās uzbrukums. Trieciens bija graujošs. Naktī uz 15. jūliju gvardi sakāva fašistus Veļikajas austrumu krastā un vairākās vietās forsēja upi. Tie bija panākumi! Un krietni.

15. jūlijā uzbrukums turpināja attīstīties. Uz «Reiter» pārsviestie svaigie vācu spēki nepaspēja pat ieņemt aizsardzības pozīcijas. Mūsu 30. un 85. strēlnieku divīzija tos samala un steidzās uz rietumiem.

Šķita, šajā armijas darbības iecirknī iestājies lūzums. Tomēr ienaidnieka Opočkas mezgls vēl turējās, neraugoties uz to, ka 30. divīzija bija forsējusi Veļikaju un ieņēmusi Ma-kušinas rajonu (15 km dienvidrietumos no Opočkas), bet panfilovieši — atbrīvojuši Tomsinu (30 km dienvidos no Opočkas). Un tikai pēc tam, kad pretinieka aizsardzība pie Veļikajas bija pilnībā pārvarēta, 15. jūlija nogalē, 29. divīzija beidzot attīrīja Opočku no fašistiem.

Strādādams pie šīs grāmatas, es griezos pie 10. gvardes armijas veterāniem ar lūgumu atsūtīt man savas atmiņas par Padomju Latvijas atbrīvošanas kaujām. Daudzi atsaucās, par ko esmu viņiem no sirds pateicīgs. Savas piezīmes man atsūtīja arī bijušais 22. gvardes divīzijas 62. gvardes strēlnieku pulka prettanku rotas komandieris V. Korešovs. Tā kā šīs piezīmes skar kaujas Padomju Latvijas tiešā tuvumā, citēšu tās šajā nodaļā. Lūk, ko raksta biedrs Korešovs:

«Bija 1944. gada jūlija svelmainās dienas. Mūsu divīzija ar kaujām tuvojās Padomju Latvijas robežai. Krasnogorod-skojes pilsētas rajonā mūsu daļas sastapās ar sīvu ienaidnieka pretestību. Tad pēc divīzijas komandiera gvardes pulkveža Paņiševa pavēles pulkā izveidoja mobilu grupu, kurā ietilpa kājnieku bataljons, ložmetējnieku vads un prettanku vads.

Jūlija nakts ir īsa. Tumsiņā mūsu grupa klusi un nemanāmi pārgāja frontes līniju un iezagās ienaidnieka aizmugurē. No rīta mēs jau sapulcējāmies mežmalā un sagatavojāmies uzbrukumam. Sādža, kuru mums vajadzēja ieņemt, atradās augstienē, apkārt auga briestoša labība.

Pēc bataljona komandiera signāla ar kliedzienu «urā!», šaudami ar karabīnēm un automātiem, mēs metāmies uzbrukumā. Pretinieks nebija gaidījis mūsu parādīšanos no aizmugures un bija pārsteigts. Fašisti paspēja pavērst pret uzbrucējiem tikai vienu no četriem lielgabaliem un divas reizes izšāva uz ceļu, pa kuru skrēja visvairāk uzbrūkošo. No šāviņa sprādziena gāja bojā ložmetēja apkalpe un vairāki kareivji. Mēs iebrukām sādžā. Nepagāja ne stunda, kad mēs bijām to atbrīvojuši no hitleriešiem. Vairāki fašisti bija nogalināti. Mēs ieguvām četrus lielgabalus, vilcēju, mašīnu ar produktiem, ložmetējus, automātus, daudz šāviņu un munīcijas.

Vācieši tā muka, ka pat nepaspēja uzvilkt savus pelēkos frenčus, kas mētājās pie lielgabaliem, mājās un karājās uz žogiem. Ieņemtās sādžas krievu krāsnīs mūsu uzbrukuma beigās jau bija gatavs vistas buljons. Kareivji smējās. «Ak, friči sagatavojuši mums pusdienas, bet pie pusdienām — iedzeršanu.»

Patiešām — mašīnā atradās vairākas kastes šņabja, un mūsu kareivji jau bija paspējuši to «konfiscēt».

Pēc sādžas atbrīvošanas mūsu grupa pārgāja aizsardzībā. Vairums iedzīvotāju slēpās mežā. Mēs ar ložmetējnieku rotas komandieri leitnantu V. Petrovu iekārtojām komandpunktu pagrabā, kur atradās vietējais iedzīvotājs, kādus 80 gadus vecs sirmgalvis. Mēs viņam ieteicām: «Kamēr nav par vēlu, vectētiņ, ej tu arī uz mežu. Te var tāda putra savārīties!» Bet viņš mums atbildēja: «Ko jūs mani baidāt, dēliņi? Es esmu divos karos izkarojies, kur nu iešu prom no savām mājām?» Tā viņš arī palika pie mums.

Kad satumsa, mēs ar Petrovu apstaigājām ložmetēju un prettanku apkalpes, kas bija ierīkojušās ierakumos aiz sādžas. Brīdinājām kareivjus, lai vēl dziļāk ierokas un uzmanīgāk novēro pretinieku. Rīta pusē atlaidām siksnas vaļīgāk un likāmies nosnausties. Tiklīdz apgūlāmies, sargkareivis iesaucās: «Vācieši! Vācieši!» Es izskrēju ārā, izdzirdēju pa kreisi šāvienus un kliedzienus. Austrumos sārtojās rītausma, un taisni pretī sakņu dārziem, rudzos, mēs ieraudzījām austošās saules staros spīdošu vācu bruņucepuru ķēdi, kas tuvojās mums. Pieskrējuši pie žoga, mēs atklājām automātu uguni uz fašistiem rudzos. Jau lodēm svilpojot, Petrova die-ninieks atstiepa vācu trofeju ložmetēju. Petrovs pats nogūlās pie ložmetēja un sāka apšaudīt fričus no viņu pašu ložmetēja.

Mūsu uguns sagaidīti, vācieši bija spiesti mesties guļus, bet tie, kas bija palikuši veseli, aizlīda atpakaļ. Bet pa kreisi turpinājās juceklīga apšaudīšanās, troksnis un kliedzieni. Tur vācieši bija izlauzušies cauri mūsu aizsardzībai un jau ieņēmuši pusi sādžas ...

Aizelsies atskrēja bataljona štāba priekšnieks, kliegdams: «Cik jums šeit cilvēku?» Kopā ar viņu mūsu sanāca kādi divpadsmit. Atstājis divus kareivjus pie ložmetēja, vicinādams pistoli virs galvas, viņš uzsauca: «Gvardi! Aiz manis? Uz priekšu!» Un mēs metāmies viņam pakaļ gar sādžu, izskrējām uz galvenās ielas un aci pret aci sadūrāmies ar vāciešiem. Ar kliedzieniem «A-ā-ā, riebekļi! Sit viņus!», pļaudami fašistus tiešā tēmējumā, mēs metāmies viņiem virsū.

Vācieši nebija gaidījuši mūsu pretuzbrukumu flangā un pagriežas atpakaļ. Daži no viņiem metās uz ceļiem, aizsvieda ieročus un pacēla rokas ...

No kreisās puses mūsu pretuzbrukumu atbalstīja bataljona komandiera savāktā grupa. Un pēkšņi, kas mūs sevišķi pārsteidza, uz bēgošajiem fašistiem sāka šaut artilērija. Kā tā bija šeit gadījusies?

Atklājās, ka mūsu artilēristi bija ieradušies uz rekognoscēšanu. Un, kad mēs devāmies pretuzbrukumā, viņi no vācu lielgabaliem sāka šaut uz fašistiem. Daudz hitleriešu krita. Arī mums bija zaudējumi.

Pēc mūsu veiksmīgā pretuzbrukuma un priekšējās līnijas ieņemšanas noskaidrojās vāciešu īslaicīgo panākumu aina. Izrādījās, ka, izmantojot miglu, vācieši bija izdzinuši govju baru un tā aizsegā pielīduši pie mūsu karavīru ierakumiem, kuros tie atradās pa vienam. Bez trokšņa, ar nažiem viņi bija nogalinājuši vairākus kareivjus. Pārējie samiegojušies sāka atšaudīdamies bēgt, un tad piesteidzāmies mēs .. .»

Šajās piezīmēs mani saistīja vaļsirdība un godīgums. Tas vienkāršais karavīra godīgums, kas ir dārgāks par skaistiem, bet dažkārt sadomātiem kauju epizožu aprakstiem. Biedrs Korešovs raksta vienkārši, atklāti. Un tas pārliecina, vai ne?

Tagad īsumā par rezultātiem, ko deva uzbrukums «Panterai» un «Reiteram». Sešās dienās 10. gvardes armija iznīcināja vairāk nekā 5000 vācu fašistu karavīru, ieguva 300 lielgabalu, 100 mīnmetēju, 200 ložmetēju, 20 tanku un pašgājēju lielgabalu, vairāk nekā 100 automašīnu. Mūsu armija ielauzās pretinieka aizsardzībā 80 km dziļumā, pārraujot spēcīgi nocietinātu pretinieka rajonu.[30]

Pēc ienaidnieka karaspēka sagrāves, Veļikajas forsēšanas un Opočkas atbrīvošanas mūsu armijas vienību un daļu darbība ieguva īpaši manevrējošu raksturu. Divīzijas un pulki, graujot mežos aizbēgušās hitleriešu grupas, strauji virzījās uz priekšu, izmantojot ceļus, meža takas, stigas. Mans komandpunkts pastāvīgi atradās kustībā. Gadījās, ka nepaspējām ierīkot nometni, noklausīties sakarnieku ziņojumus un dot nepieciešamos norādījumus, kad jau atkal bija jādodas ceļā.

Vienas tādas apstāšanās laikā es paraudzījos kartē. Mēs atradāmies vienu divus kilometrus no Padomju Latvijas robežas.

Man ziņoja: pie Petručenku ciema 8. Panfilova divīzijas 19. strēlnieku pulka gvardi ar kaujām iegājuši Latvijas Padomju Sociālistiskās Republikas teritorijā.

Tas bija 1944. gada 16. jūlijā ...

II DAĻA. NO ZILUPES LĪDZ AIVIEKSTEI

(1944. gada 16. jūlijs — 1944. gada 5. augusts)

1. PIRMIE KILOMETRI

1944. gada 16. jūlijs ...

Sīs dienas vakarpusē 8. Panfilova gvardes strēlnieku divīzijas 19. gvardes strēlnieku pulks pirmais no 10. gvardes armijas šķērsoja Padomju Latvijas robežu Petručenku ciema rajonā. Pēc īsa brīža mūsu kareivji sasniedza ceļu sazarojumu astoņus kilometrus uz austrumiem no Istalsnas dzelzceļa stacijas.

Neilgi pirms tam atgadījās epizode, kas palikusi prātā visu mūžu.

16. jūlijā pavēlēju 7. gvardes korpusa komandierim ģenerālleitnantam J. Novoseļskim sūtīt 8. gvardes divīziju no Prjančinas rajona nevis uz rietumiem, kā mēs bijām iepriekš izplānojuši, bet krasi uz ziemeļiem, uz Mozuļiem, lai nonāktu aizmugurē pretiniekam, kurš atkāpās no mūsu 30. un 85. gvardes divīzijas triecieniem. Sis manevrs deva iespēju atgriezt bēgošos no vienīgā ti'lta pār Zilupi, kurš atradās Mozuļos.

Jāpiebilst, ka tām kaujām, par kurām es pašlaik stāstu, bija raksturīgi labi noorganizēti sakari. Tajās dienās tie darbojās priekšzīmīgi.

Cilvēka dzīvē gadās tādas dienas, kad viss veicas, viss «iet no rokas». Varbūt tieši tādēļ man šī diena iespiedusies atmiņā.

Es tikko kā biju devis rīkojumu, kad saņēmu apstiprinājumu: 8. gvardes divīzijas komandieris ģenerālmajors A. Ku-ļešovs nosūtījis norādītajā virzienā savu avangardu — apakšpulkveža I. Kurganska 19. gvardes strēlnieku pulku..

Pulks forsētā tempā tuvojās Mozuļiem. Jau redzams tilts.. Pa to panikā skrēja vācu kareivji. Ieraudzījuši mūsu karavīrus, ienaidnieka spridzinātāji metās pie tilta, lai novietotu sprāgstvielas. Kā man vēlāk atzinās 19. gvardes pulka inženieris M. Petrosjans, tilta likteni varēja izšķirt dažas sekundes. Tādēļ viņš un seši sapieri nedomādami metās uz. priekšu, apšaudīdami ienaidnieka spridzinātājus. Tie ložu lietū bija spiesti pamest visu savu «mantību» un bēgt.

Piesteidzās 8. gvardes divīzijas daļas un pa sapieru izglābto tiltu pārcēlās uz Zilupes rietumu krastu.

No šejienes sākās mūsu uzbrukums Ludzai. Tieši šajā 10. gvardes armijas darbības sektorā mēs pirmo reizi spērām kāju uz Latvijas zemes.

Taču pār Zilupes tiltu neizdevās pārcelt smago tehniku: tas šim nolūkam nederēja. Šeit ieradās 75 sapieri no 161. inženierbūvju bataljona. Pašā darbu karstumā Mozuļiem tuvojās liela pretinieka grupa, kas aizsargāja Opočku. Tai bija izdevīgāk pāriet pāri Zilupei pa tiltu, nevis klejot gar krastu, meklējot labu braslu. Un vācieši uzbruka tilta tuvumā izvietotā 8. gvardes strēlnieku divīzijas komandpunkta apsardzei. Es pašlaik atrados šajā komandpunktā un, jāatzīstas, gatavojos tuvcīņai. Cik cilvēku bija komandpunkta apsardzē? Vads — ne vairāk. Bet vāciešu — vesels bataljons. Mums palīgā nāca sapieri, un nezinu, kā būtu beidzies šis karstais cīniņš, ja nepiesteigtos 96. gvardes strēlnieku pulks, kurš vajāja vāciešus no pašas Opočkas.

Neraugoties uz uguni no divām pusēm, pretinieks neatlaidīgi lauzās uz tiltu. Acīmredzot šajā grupā bija radists ar raidītāju. Tā izsauktās lidmašīnas sāka bombardēt pieejas tiltam. Bet sapieri turējās kā vīri, un galu galā ienaidnieks tika sakauts.

Turpat kaujas laukā es apbalvoju ar ordeņiem un medaļām mūsu vīrišķīgos kareivjus. Sājā kaujā kritušo gvardes kapteini S. Maksimcevu pēc nāves apbalvoja ar I pakāpes Tēvijas kara ordeni.

Tā mūsu armijas labais spārns ienāca Latvijas PSR teritorijā.

Kreisajā flangā darbojās 7. gvardes korpuss, kuru komandēja ģenerālleitnants J. Novoseļskis. Šeit notikumi izvērsās šādi. 17. jūlija rītā 7. gvardes divīzija mēģināja gaitā forsēt Zilupi, kura šajā vietā nav plata. Bet šī operācija neizdevās. Vēlāk J. Novoseļskis un 7. gvardes divīzijas komandieris M. Moskaļiks izskaidroja neveiksmi ar to, ka divīzijas avangardam bijis tikai vispārējs priekšstats par ienaidnieka aizsardzības raksturu. Pilnīgu izlūkošanas ziņu savukārt trūka tāpēc, ka uzbrukums attīstījās straujā tempā. Lai nu būtu kā būdams, mūsu virzīšanās uz priekšu bija apturēta.

Kājniekiem palīgā nāca 214. aviācijas trieciendivīzijas lidotāji. Neraugoties uz zenītbateriju spēcīgo sprostuguni, viņi apslāpēja vairāku artilērijas un mīnmetēju divizionu aktivitāti.

17. jūlijā, dienas vidū, saņēmām izlūkošanas ziņas. Sakas ienaidnieka ugunspunktu plānveidīga iznīcināšana, novērošanas un komandpunktu graušana, eju izveidošana mīnu

laukos un aizsprostos. 7. divīzijas gvardi padzina okupantus no aizsardzības līnijas un atbrīvoja Migeļus. Šeit viņi ieraudzīja lielu, baltu arku, kura agrāk atdalīja buržuāzisko Lat-viju no Padomju Krievijas.

Aiz arkas atradās Zilupe — pirmā brālīgās Padomju Latvijas pilsēta 10. gvardes armijas uzbrukuma ceļā.

20. gvardes strēlnieku pulks tuvojās Zilupei no ziemeļiem* pa apkārtceļu, bet to apturēja spēcīga ložmetēju uguns. Kareivji pieplaka pie zemes, sākās apšaudīšanās. Bet pretinieku neizdevās pievārēt tikmēr, kamēr palīgā nenāca pulka mīnmetēju baterija kapteiņa T. Džamgarova vadībā. Ar trāpīgiem šāvieniem ta ātri vien izsita no ierindas pretinieka? ložmetējus. Gvardi ielauzās Zilupes ziemeļu nomalē.

14. gvardes pulks uzbruka pilsētai divīzijas kaujas grupējuma centrā. Pulkam samērā viegli izdevās tuvoties pilsētas austrumu daļai. Bet pretinieks ar uguni no flangiem nodarīja pulkam zaudējumus. Kļuva skaidrs, ka tiešā triecienā izlauzties nav iespējams. Tad 5. rotas komandieris vecākais leitnants V. Jakubovs pavēlēja seržantam H. Haibuļinam ar kareivju grupu slepeni ielavīties pilsētā un uzbrukt fašistiem no aizmugures. Uzdevums tika izpildīts, un hitlerieši strauji atkāpās, atstādami vairākus smagos ložmetējus un lielgabalus. Ar šiem ieročiem H. Haibuļina grupa gandrīz pilnīgi iznīcināja ienaidniekus, kuri atradās aizsardzībā šajā pilsētās daļā.

Tikmēr 20. pulka apakšvienības iespiedās Zilupes ziemeļrietumu daļā. Bija jau vēls, un varēja domāt, ka ienaidnieks, negribēs pieņemt nakts kauju. Bet iznāca tā, ka ap šo laiku pretiniekam bija izdevies papildināt savu aizsardzību ar diviem kājnieku bataljoniem. Tie gandrīz tūlīt devās prettriecienā, artilērijas un mīnmetēju uguns aktīvi atbalstīti. Mūsu artilēristi nevarēja atbildēt, jo mainīja ugunspozīcijas. Rezultātā pulks bija spiests atkāpties.

Bet šai īslaicīgajai neveiksmei nebija izšķirošas nozīmes.. Divīzijas komandieris sūtīja kaujā 28. gvardes strēlnieku pulku, kurš ielenca pilsētu no dienvidrietumiem. Pretiniekam draudēja pilnīgs ielenkums, un tas steidzās Zilupi atstāt.

Karaspēks turpināja uzbrukumu. Tas neaprobežojās ar Zilupes atbrīvošanu. Sīvas kaujas notika arī citos virzienos. Tā, piemēram, 18. jūlija pievakarē tā pati 7. gvardes divīzija, pārvarot spēcīgu ienaidnieka pretestību, ieņēma Līdek-snas līniju — ziemeļrietumos no Nirzas ezera. Bet ezera dienvidu pusē pienāca 207. strēlnieku divīzija no 3. triecien-armijas sastāva. Lauzdamās caur spēcīgu sprostuguni, divīzija virzījās uz priekšu. Vecākie komandieri un pulku politiskie darbinieki cīnījās kopā ar kareivjiem, veda tos uzbrukumos. Divās diennaktīs divīzija cieta jūtamus zaudējumus. Tieši šajās kaujās krita 14. gvardes pulka komandieris apakšpulkvedis A. Magits. Viņš bija drosmīgs un gudrs virsnieks, augstu turēja savu karavīra pienākumu.

Pretinieka aviācija centās apturēt 119. gvardes divīziju.. Atklātās vietās uzlidojumi bija sevišķi nepatīkami. Komandieris ģenerālmajors I. Gribovs uzsāka drosmīgu manevru: pēkšņi mainījis kustības virzienu, viņš ieveda divīziju mežā.. Fašistu lidotāji pazaudēja pazīstamo mērķi, bet divīzija iznāca pie Ozolkalna stacijas un pēc īsas cīņas ieguva divus ^vilcienus ar armijas mantām. Pēc tam divīzija pievirzīja savu labo flangu pie 8. gvardes divīzijas kreisā flanga.

PSRS Aizsardzības ministrijas Padomju Armijas arhīvā glabājas daudz apbalvošanas ieteikumu, kuri aizpildīti kara laikā. Tagad, pēc gadu desmitiem, to skopās rindas sniedz priekšstatu par to, kā cilvēki karoja. Paņemu vienu šādu ieteikumu. Tajā ir runa par 119. gvardes strēlnieku divīzijas 341. gvardes strēlnieku pulka 2. bataljona komandiera vietnieku politiskajā darbā Nikolaju Vinokurovu. Sājā ieteikumā, kas datēts ar 1944. gada 22. jūliju, iedaļā «īss konkrētā personiskā kaujas varoņdarba vai nopelnu izklāsts» teikts: «Kaujās no 11. jūlija līdz 20. jūlijam, pārraujot vācu aizsardzību, gvardes kapteinis Vinokurovs, būdams bataljona komandiera vietnieks politiskajā darbā, prasmīgi organizēja partijas politisko darbu, tādējādi nodrošinot pavēlniecības noteiktā kaujas uzdevuma izpildi. 15. jūlijā bataljona personālsastāvs zem pretinieka uguns ātri un organizēti forsēja Zilupi, uzsāka kauju ar pretinieka pārspēku un nodarīja zaudējumus tā dzīvajam spēkam un tehnikai. 17. jūlijā b. Vinokurovs personiski vadīja divu strēlnieku rotu kaujas darbību, viens no pirmajiem šķērsoja Rēzeknes—Sebežas dzelzceļu Nerzas stacijas rajonā.

Par parādīto vīrišķību un prasmīgo vadību lūdzu apbalvot gvardes kapteini N. Vinokurovu ar 2. pakapes Tēvijas kara ordeni.

341. strēlnieku pulka komandieris gvardes pulkvedis V. Tjurikovs.»

Un vēl viens tā paša virsnieka apbalvošanas ieteikums. To aizpildījis 341. pulka komandieris pēc divām nedēļām — 1944. gada 8. augustā. Citēju:

«Uzbrukuma kaujās, kuru mērķis bija pārraut ienaidnieka aizsardzību, kas bloķēja ceļu uz Latvijas PSR rajona centru Rēzekni, kura vienlaicīgi ir svarīgs dzelzceļa un šoseju mezgls, kapteinis Vinokurovs ne vienu reizi vien izdarīja varoņdarbus, ar savu personisko piemēru cīņā pret vācu •okupantiem parādīja ārkārtīgu varonību un drosmi. Brīdī, kad nogalināja 4. strēlnieku rotas komandieri, b. Vinokurovs uzņēmās komandēšanu un kopā ar citām apakšvienībām ieņēma augstieni 96,4 — vienu no svarīgiem vācu aizsardzības atbalsta punktiem ceļā uz Aivieksti. Ienaidnieks nikni pretojās un intensīvi atšaudījās, viena kilometra attālumā no upes bataljons bija spiests nogulties. Biedrs Vinokurovs, uzaicinājis brīvprātīgos — komunistus, pa slepeniem ceļiem ar drosminiekiem izlūkoja kā tuvoties upei, un sāka virzīties uz priekšu. Sājā laikā pretinieks atklāja spēcīgu

artilērijas un mīnmetēju uguni. Biedrs Vinokurovs ar ko* mandu «Uz priekšu aiz manis, uzbrukumā!» metās uz upes pusi. Vācieši apjukumā un panikā metās bēgt, bet pieci drosmīgie izlūki kopā ar Vinokurovu panāca viņus upes krastā un uzsāka kauju. Pats Vinokurovs personiski šajā kaujā iznīcināja 20 vāciešus. Uzzinājušas par drosminieku panākumiem, pārējās pulka apakšvienības Vinokurova regulētās ložmetēju un automātu uguns aizsegā sāka pārcelšanos, kā rezultātā viss daļas personālsastāvs tik pēkšņi un strauji forsēja upi, ka daudzās vietās drosmīgie gvardi peldēja reizē ar vācu kareivjiem un virsniekiem ...»

Par šo kauju Nikolaju Vinokurovu apbalvoja ar Sarkanā Karoga ordeni. Tik drosmīgi un ar bagātu izdomu karoja mūsu kareivji un virsnieki.

Bet atgriezīsimies pie kaujām Zilupes rajonā.

18. jūlijā 19. gvardes korpusa vienības sasniedza Kušneru līniju — 4—5 kilometrus no Ludzas upes, bet 19. jūlijā izgāja tās austrumu krastā. Šeit pretiniekam izdevās uz īsu laiku apturēt mūsu karaspēka uzbrukumu.

Kaimiņš labajā pusē — 3. Baltijas frontes 54. armija — arī ap šo laiku nonāca Ludzas austrumu krastā.

Mums pavērās ceļš uz Ludzu.

2. Baltijas frontes sastāvā ietilpa vairākas armijas un korpusi. Man nav iespējams pastāstīt par visu to kaujas, darbību. Bet par 130. latviešu korpusu nav iespējams klusēt.

Labi zināms, cik liela loma Oktobra revolūcijas uzvarā, pilsoņu kara frontēs bija Latvijas darbaļaudīm, kurus pārstāvēja latviešu sarkanie strēlnieki. īsti internacionālisti ļeņi-nieši, viņi gāja cīņā pret jaunās Padomju republikas ienaidniekiem par brīvu Latviju brīvā Krievijā.

Kad fašisti uzbruka mūsu Dzimtenei, sarkano strēlnieku tradīcijās augušie labākie latviešu tautas dēli un meitas ķērās pie ieročiem. Varonīgi cīnījās Liepāja, līdz pēdējai asins lāsei aizstāvējās strādnieku gvarde Rīgā un Tukumā, pie Tallinas un Ļeņingradas. 1941. gada beigās pēc Mītnes lēmuma nodibināja Latviešu strēlnieku divīziju, kas aktīvi piedalījās kaujā pie Maskavas. Tieši par šīm kaujām tā izpelnījās gvardes divīzijas nosaukumu.

Tās ceļš uz dzimto Latviju nebija viegls. Latviešu gvardi cīnījās pie Staraja Rūsas un Veļikije Lūkiem. Un tad četrdesmit ceturtā gada vasarā viņi ar kaujām tuvojās Latvijas robežai. Sājā laikā jau pastāvēja 130. latviešu strēlnieku korpuss, kas ietilpa mūsu frontes 22. armijā. Korpusa sastāvā — 43. gvardes latviešu strēlnieku divīzija, kas bija saņēmusi kaujas kristības pie Maskavas, un 308. divīzija, kas

bija izveidota uz 1. atsevišķā latviešu rezerves pulka bāzes — šis pulks atradās Gorohovecas nometnē pie Gorkijas.

Jūlija sākumā korpuss koncentrējās uzbrukumam jaunā rajonā, astoņās dienaktīs noejot 240 km.1

1944. gada 11. jūlijā abas latviešu divīzijas kopā ar visu 22. armiju sāka uzbrukumu un 16. jūlijā sasniedza līniju Oļhovka—Veļikijbora. Tā bija republikas robeža. 18. jūlijā pulksten 4.30 no rīta 43. gvardes divīzijas 125. strēlnieku pulka kareivji pārgāja robežu. Vieni no pirmajiem uz dzimtās zemes spēra kāju šī pulka 1. bataljona 1. strēlnieku rotas karavīri. Rota, ko komandēja kapteinis Veiss, izdzina pretinieku no Borkuiciem, un karavīri pacēla sarkanu karogu virs kādas mājas. Gandrīz vienlaicīgi tā paša bataljona 2. rota (komandieris — gvardes kapteinis Pasternaks) forsēja purvu un iebruka Šķaunē.

Gar ce|iem, pa kuriem gāja karaspēka daļas, pulcējās vietējie iedzīvotāji un līksmi sagaidīja savus atbrīvotājus.

Kopā ar 10. gvardes armiju Latvijā ieradās Padomju Latvijas valdība ar Ministru Padomes priekšsēdētāju Vili Lāci priekšgalā un daži republikas Komunistiskās partijas CK vadītāji. Mēs sapratām, ka mūsu armija ne ar ko īpašu neizceļas starp pārējām armijām, kas uzsākušas Latvijas atbrīvošanu, bet mums bija dārga parādītā uzmanība. Valdības locekļi sarunājās ar 8. gvardes divīzijas kareivjiem, runāja karavīru tikšanās reizēs ar vietējiem iedzīvotājiem, stāstīja par Padomju Latvijas atbrīvošanas gaitu citos frontes sektoros, par 130. latviešu strēlnieku korpusa dalību republikas atbrīvošanā, par latviešu partizānu un pagrīdes grupu darbību.

Jāatzīmē, ka jau pirms ienākšanas Latvijas teritorijā visās divīzijās tika veikts partijas politiskais darbs, kura nolūks bija iepazīstināt kareivjus ar latviešu tautas pagātni un tagadni, tās slavenajām kauju un darba tradīcijām.

Tajās neaizmirstamajās dienās armijā izplatījās vēsts par mūsu kaimiņu — 3. triecienarmijas karavīru grupas varoņdarbu. Nevaru klusēt par to kaut vai tāpēc, ka drosminieku grupa, kas cīnījās Ludzas tuvumā, jau cik gadu atdusas blakus mūsu armijas kareivjiem, kas atbrīvoja šo pilsētu. Kopīgi lietās asinis ir svētas!

...Izlūki ziņoja, ka 219. Idricas divīzijas pārvietošanās ceļā Rundānu ciema apkaimē fašisti sakopo spēkus, lai pieņemtu kauju un sagādātu savām daļām iespēju atiet aizsardzības dziļumā. Bija nepieciešams ne tikai izlūkot apkārtni un ienaidnieka ugunspunktu izvietojumu, bet arī orientēt mūsu bateriju uguni uz precīzi noteiktiem mērķiem un nodrošināt mūsu karaspēka virzīšanos uz priekšu.

Vācu aizmugurē iesūtīja kareivju grupu, kuru komandēja Hakims Ahmetgaļins — Slavas ordeņa kavalieris, pieredzējis un drosmīgs karavīrs. Prasmīgi maskējoties apvidū, kareivji nocietinājās augstienē 144,0 pie Sūnupļavas. No turienes viss bija pārskatāms kā uz delnas: gan attālie meži, gan ceļa līčloči, gan Rundānu baznīca, kuras tuvumā pulcējās fašistu spēki.

Drosmīgopadomju karavīru grupa ar radioraidītāja palīdzību koriģēja padomju bateriju tēmējumus uz ienaidnieka ugunspunktiein un cilvēku sablīvējumiem.

Tad pretinieks pievērsās augstienei. Pret mūsu kareivju grupiņu laida darbā mīnmetējus un artilēriju. Bet kareivji neizbijās, krita nevienlīdzīgajā cīņā, bet nepadevās.

Dzimtene augsti novērtēja drosmīgo karavīru varoņdarbu. PSRS Augstākās Padomes Prezidijs piešķīra viņiem Padomju Savienības Varoņu nosaukumus. Lūk, viņu vārdi: Hakims Ahmetgaļins — baškīrs, Pjotrs Siroježkins — ukrainis, Vasilijs Andronovs un Mihails Skurakovs — krievi, Cutaks Urazovs — tadžiks, Tukubajs Taigarajevs — kirgīzs, Fjodors Ašmarovs — čuvašs, Matvejs Cernovs — krievs, Urunbajs Abdulajevs — uzbeks, Jakovs Šakurovs — tatārs. Astoņu Padomju zemes tautību pārstāvjus augstienē 144,0 saliedēja vienots varoņdarbs, kopīgs liktenis. (Tajās dienās mēs vēl nezinājām, ka divi drosminieki — Vasilijs Andronovs un Urunbajs Abdulajevs — palikuši dzīvi. Taču smagais ievainojums bija sagrāvis Vasilija Andronova veselību un 1953. gadā viņš mira. Urunbajs Abdulajevs ne vienu reizi vien ir viesojies Latvijā, un viņu uzņēma kā visdārgāko draugu.)

. .. Ludza. Atzīšos tev, ka toreiz, četrdesmit ceturtā gada jūlijā, es tevi uztvēru tikai kā mūsu uzbrukuma kārtējo objektu. Un ne prātā nenāca, ka tagad, pēc daudziem gadiem, runāšu par tevi kā vienu no man visdārgākajām vietām uz zemes. Vai tāpēc, ka kļūstu vecs un sentimentāls? Nē! Droši vien tāpēc, ka mēs iepazināmies bargā laikā. Bet tagad tavā centrā paceļas granīta tēls — sērojoša Māte, kas sargā karavīru mūžīgo mieru. Šie karavīri atdeva tev, Ludza, visdārgāko — savus sirdspukstus. Paies gadi, bet šurp, pie šī pieminekļa, nāks mūsu mazbērni un mazmazbērni . .. Noliks ziedus un jutīs, cik strauji sāk joņot sirds. Un zinās, ka mēs, frontinieki, no gadu tāluma raidām tādu ritmu viņu sirdīm.

Mēs ar kaujām virzījāmies uz Ludzu. Izlūki noskaidroja, ka fašisti nav paspējuši mīnēt pilsētu. No vienas puses, tas atviegloja gaidāmās ielu cīņas, bet, no otras — lika mums kāpināt un kāpināt uzbrukuma tempu, lai nedotu okupantiem iespēju uzspridzināt Ludzu.

Bet pirms kopējā uzbrukuma sākuma vajadzēja iznīcināt pretinieka artilēriju, kas mums bija sagādājusi ne mazumu nepatikšanu. Ap Ludzu bija sakoncentrēts diezgan daudz ienaidnieka gaisa spēku, un mūsu marša kolonnas, artilērijas pozīcijas un aizmugures da|as diezgan bieži cieta no ienaidnieka triecienlidmašīnu uzlidojumiem un bombardēšanas. Sazinājušies ar 214. triecienaviācijas un 315. iznīcinātāju aviācijas divīzijas komandieriem, mēs noteicām veselu virkni objektu pretinieka aizsardzībā, kurus vajadzēja sagraut. Un lidotāji mūs atbalstīja. 21. jūlija rītā sākās mūsu aviācijas masu uzlidojumi, galvenokārt pretinieka lidlaukiem. Daudz tehnikas iznīcināja uz zemes, un fašistu gaisa spēku aktivitāte jūtami mazinājās.

22. jūlija vakarā es noklausījos 7., 15. un 19. gvardes korpusu komandieru ģenerāļu J. Novoseļska, N. Horuženko un M. Bukštinoviča ziņojumus par divīziju gatavību doties uzbrukumā Ludzai. Tad arī tika nolemts pārraut pretinieka aizsardzību Degeļovas—Ludzas ezera sektorā. Ar artilērijas atbalstu šeit darbojās 15. gvardes korpusa spēki, un tā sastāvā līdztekus 29., 30. un 85. divīzijai tika nodota 56. gvardes divīzija. Korpusa joslā ievadīja arī 37. strēlnieku divīziju (no* 3. triecienarmijas) ar tai piekomandēto pulkveža J. Koēergina 78. tanku brigādi. Vienlaicīgi uzbrukumā pārgāja: pa labi — 19. gvardes korpuss Kārsavas virzienā un pa kreisi — 7. gvardes korpuss — uz Rēzekni.

Galvenos triecienus tiešā pilsētas tuvumā deva 7. gvardes korpusa 8. un 29. gvardes strēlnieku divīzija. Turklāt 29. divīzijai vajadzēja uzbrukt no ziemeļiem, bet 8. — no dienvidaustrumiem.1 Citiem vārdiem — mums vajadzēja saņemt Ludzu «spīlēs» un piespiest pretinieku bez kaujas (tas nozīmēja — arī bez postījumiem) atstāt pilsētu. Aizsteidzoties priekšā notikumiem, atzīmēšu, ka visumā šo plānu izdevās izpildīt.

Pēc kara es diezgan bieži esmu bijis Ludzā un tās apkaimē — bijušo kauju vietās. Un katru reizi atceros, ka četrdesmit ceturtā gada jūlija dienās gar Ludzas upi stiepās gara ienaidnieka nocietinājuma ķēde. Izmantojot mākslīga šķērsli, pretinieks cerēja aizturēt mūsu armijas uzbrukumu. Toties ziemeļaustrumos no Ludzas apvidus bija visai līdzens,, tur nebija augstieņu, kas derētu novērošanas punktiem un spēcīgu ugunslīniju būvei. Turklāt šajā rajonā, pēc mūsu izlūkošanas ziņām, darbojās mazāk kaujasspējīgas hitleriešu daļas — konglomerāts no dažādām daļām un vienībām, ko mēs bijām sagrāvuši agrākajās kaujās un kam dažkārt nebija vienotas vadības.[31] Tai pašā laikā mēs zinājām, ka šeit aizstāvas ne mazums SS, apsardzes, policijas daļu, kas bija sakomplektētas galvenokārt no latviešu buržuāziskajiem nacionālistiem un dažādiem nodevējiem un atkritējiem. Mēs sapratām, ka šīs daļas cīnīsies ar bezizejā nonākušo neatlaidību un izmisumu.

19. jūlijā pirmā devās uzbrukumā 30. gvardes strēlnieku divīzija. To atbalstīja korpusa artilērijas grupa. Divīzija forsēja Ludzas upi un, ieņēmusi Degeļovas ciemu, radīja 3 km platu un līdz 4 km dziļu placdarmu. Tas bija spēku uzkrāšanai ne sevišķi izdevīgs, purvains rajons. No rietumiem to ietvēra augstienes, kurās ienaidniekam bija lieliskas pozīcijas, nožogotas ar vairākām dzeloņstiepļu rindām. Nostiprinājusies placdarmā, divīzija bija spiesta pārtraukt uzbrukumu līdz citu daļu pienākšanai.

Ar tumsas iestāšanos arī 85. gvardes divīzija sāka celties pāri uz pretējo krastu. Piespieduši fašistus atkāpties, mūsu karavīri izveidoja otru placdarmu Ludzas rietumu krastā. Naktī uz 20. jūliju 56. gvardes divīzija nomainīja 30. gvardes divīzijas labā flanga daļas. Pa kreisi no 85. divīzijas izejas pozīcijas ieņēma 29. gvardes divīzijas daļas. Kā redzam, samērā nelielā sektorā mēs sagatavojām, kaujai gandrīz visu 15. gvardes korpusu.

Bet ar to mūsu rīcība pirms šī nopietnā uzbrukuma neaprobežojās. Lai pastiprinātu ieņemto placdarmu un ātri sakautu ienaidnieku, es liku naktī uz 22. jūliju izvest 119. gvardes divīziju 7. korpusa otrajā ešelonā, lai vēlāk tā pārietu 15. korpusa joslā. 119. divīzijas ieņemtajā kaujas sektorā iegāja 7. gvardes divīzija, kas, protams, paplašināja tās pozīciju pa labi. Tam, kā redzēsim, bija sava jēga. Pretinieks, protams, fiksēja veselas divīzijas izvešanu no korpusa kaujas ierindas, bet... Bet vācu pavēlniecība (redziet, ko nozīmē šabloniska taktiskā domāšana!) atstāja līnijā starp Ludzas un Nirzas ezeriem septiņus savus labākos kājnieku pulkus, divus atsevišķos bataljonus, vairāk nekā pusi artilērijas bateriju, visus tankus un pašgājējus lielgabalus. Hitleriešu pavēlniecība nevarēja atbrīvoties no izstrādātās versijas, ka tieši dienvidos no Ludzas ezera «gaidāms visspēcīgākais pretinieka spiediens» — tādiem vārdiem vācu 126.

divīzijas komandieris 18. jūlija bija ziņojis savai priekšniecībai.1

22. jūlija pievakarē 15. gvardes korpusa gatavošanās pretinieka aizsardzības pārraušanai bija pabeigta. Mēs veicam izlūkošanu ar kauju, atklājām un daļēji iznīcinājām hitleriešu ugunspunktus. Todien 27. artilērijas divīzija vairākkārt vērsa savu bateriju uguni pret ienaidnieka nocietinājumiem.

23. jūlija rītā viss 15. gvardes korpusa sastāvs vienlaicīgi uzbruka pretinieka aizsardzībai. Es skaidri redzu šo neaizmirstamo kauju. Redzu, kā pa atminētajiem «ceļiem» skrien mūsu kareivji, kā pārvar dzeloņstiepļu aizsprostu atliekas un ar saucienu «urā!» iebrūk fašistu tranšejās ...

Uzbrukums bija veiksmīgs. Visā korpusa uzbrukuma sektorā pretinieks atkāpās. Tikai 29. gvardes divīzijas priekšā vācu kājnieki mēģināja noturēt savas pozīcijas. Bet drīzumā ieraudzīja, ka palikuši vieni, ka no flangiem viņus spiež mūsu bataljoni, steidzīgi atkāpās.

Dienā korpuss pārvarēja 15—17 kilometrus un nonāca pie Rītupes, kur pretiniekam bija vēl viena aizsardzības līnija.

Kaujās ziemeļos no Ludzas izcēlās 29. gvardes strēlnieku divīzijas 87. strēlnieku pulka 1. bataljona seržants Aleksandrs Djatlovs. Viņam bija uzdots segt 87. un 90. pulka saskares vietu. Viņš veda savus kareivjus uzbrukumā, iznīcināja pretinieka ugunspunktus. Bet ienaidnieki ielenca drosminieku saujiņu. Seržants Djatlovs, kuram bija bagāta kauju pieredze (viņš bija varonīgi cīnījies pie Staraja Rūsas, Holmas, Jeļņas, Novosokoļņikiem), neapjuka. Prasmīgi atvairot fašistu uzbrukumus, viņš atturēja to spiedienu, līdz pienāca mūsu daļas.

Par drosmi, varonību un vīrišķību kaujās pie Ludzas gvardes seržantam Aleksandram Djatlovam ar PSRS Augstākās padomes Prezidija Dekrētu tika piešķirts Padomju Savienības Varoņa nosaukums.

Šajās kaujās izcēlās arī Nikolajs Kovaļenko.

Kaujas kristības viņš piedzīvoja Pleskavas pusē, Kusta ezera rajonā. Rīkodamies drosmīgi un enerģiski, Nikolajs Kovaļenko iznīcināja spēcīgu hitleriešu ugunspunktu un palīdzēja savai rotai izpildīt kaujas uzdevumu.

Cīņas vēlās uz rietumiem. Pleskavas zemi attīrīja no vācu fašistiskajiem iebrucējiem. Veļikajas upes forsēšana, kaujas par Opočkas—Sebežas šoseju pie Oviņiščiem un

Kokļinas, prettriecienu atvairīšana un pretinieka vajāšana ceļā uz Kļinu—Tomsinu — tādi bija jaunākā seržanta Nikolaja Kovaļenko cīņu pieredzes ceļa robežpunkti.

Jau pirmajās kaujās par Padomju Latviju Nikolajs Kovaļenko rīkojās drosmīgi un vīrišķīgi, ar automātu iznīcinot četrus ienaidnieka kareivjus. Karavīru apbalvoja ar medaļu «Par drošsirdību».

Kaujā par Ozolkalna staciju Nikolajs Kovaļenko parādīja frontinieka atjautību: viņš noskaidroja ugunspunktu izvietojumu un viens no pirmajiem ielauzās fašistu aizsardzības tranšejās. Viņš ar granātām apklusināja ložmetēju, kas kavēja rotu virzīties uz priekšu, kaujas gaitā iznīcināja septiņus vācu kareivjus un ar savu drosmīgo un enerģisko rīcību ļoti palīdzēja apakšvienībai uzbrukumā. Par šo kauju Nikolaju Kovaļenko apbalvoja ar Sarkanās Zvaigznes ordeni.

...341. gvardes strēlnieku pulka 2. strēlnieku bataljons, ko komandēja gvardes majors Volkovs, uzbruka Iņčukiem — fašistu atbalsta punktam ar tranšejām un ierakumiem, kas sedza artilērijas ugunspozīcijas.

Ar spēcīgu artilērijas sagatavošanas uguni hitleriešu aizsardzību visumā izpostīja. Bet šur tur vēl bija saglabājušies ugunspunkti, kas apšaudīja uzbrukumā nākošos kājniekus. Nikolajs Kovaļenko ar dažām granātām piespieda apklust smago ložmetēju.

Par šo kauju gvardes seržantu Nikolaju Kovaļenko apbalvoja ar Sarkanā Karoga ordeni.

«Spīles», kurās bija saņemta Ludza, nesakļavas līdz galam, jo pretinieks saprata, ka pēc stingrā trieciena galvenajā — ziemeļu flangā tam nav iespējams rēķināties ar panākumiem dienvidu flangā, un steidzīgi atkāpās.

Tā Ludzu izglāba no postījumiem un 23. jūlijā atbrīvoja bez ielu cīņām. [32]

ĪSUMĀ PAR SVARĪGO

Tā bija uzvaras vasara. Visā tūkstoš kilometru garajā padomju-vācu frontē ienaidnieks atkāpās uz rietumiem. Realizējās aicinājums «Uz Berlīni!». Triecieni fašistiem kļuva aizvien varenāki, pieauga uzbrukuma temps. Hitlerieši cieta lielu sakāvi pie Ļeņingradas un Novgorodas, Krimā, labā krasta Ukrainā. Mūsu armija nonāca pie Padomju Savienības dienvidrietumu robežām un iegāja Rumānijas teritorijā. Sākās kvalitatīvi jauns Lielā Tēvijas kara posms, kuru vēlāk raksturoja ar vienu vārdu — atbrīvošana. Jā, mēs sākām atbrīvot Eiropu no brūnā mēra. Un, kaut gan tajā pašā vasarā sabiedrotie izcēlās Francijas ziemeļos un beidzot atklāja otro fronti, šī operācija vairs nevarēja būtiski ietekmēt trešā reiha pilnīgās sagrāves gaitu. Toties tai bija reāla, bet slēpta iecere: nejaut Eiropas tautām nodibināt demokrātisku iekārtu.

Nākamajā dienā pēc Minskas atbrīvošanas, 1944. gada 4. jūlijā, Mītne pavēlēja: 2. Baltijas frontei ģenerāļa A. Jer-jomenko vadībā sākt operāciju, lai sagrautu pretinieku Idri-cas—Sebežas—Drisas—Rēzeknes—Daugavpils rajonā. Pēc tam vajadzēja turpināt uzbrukumu Rīgas virzienā un sadarbībā ar 1. Baltijas fronti atšķelt fašistu Baltijas grupējumu no tā komunikācijām Vācijas virzienā. Pēc divām dienām plānā izdarīja būtisku korektīvu: šajā lielinēroga operācijā iesaistījās arī 3. Baltijas fronte.

Tādējādi 2. Baltijas frontei, kur darbojās mūsu 10. gvardes armija, kaimiņos pa labi atradās 3., bet pa kreisi — 1. Baltijas fronte. Savukārt mūsu 10. gvardes armija vienmēr atradās savas frontes karaspēka centrā un tai pa labi — te 54., te 42. armija, bet Rīgas tuvumā — 1. triecienarmija. Pa kreisi no mums ar kaujām nāca 3. triecienarmija, bet pēc pārcelšanās pāri Daugavai (Rīgas operācijas nobeiguma posmā) — 22. armija.

Sakarā ar īpaši sarežģītajiem apstākļiem un situāciju Augstākās Virspavēlniecības Mītne 2. un 1. Baltijas frontē vadību un koordināciju uzdeva Padomju Savienības Maršalam A. Vasiļevskim.

Un vēl viena ļoti svarīga un raksturīga mūsu operācijas iezīme. Tā bija ofensīva un tikai ofensīva operācija.

Atgādināšu, ka 23. jūnijā sākās stratēģiskā uzbrukuma operācija Baltkrievijā. Sājā operācijā piedalījās 1., 2., 3. Baltkrievijas un 1. Baltijas fronte. Sie trīs Baltkrievijas frontu triecieni bija vērsti uz pretinieka galvenā grupējuma «Centrs» sagrāvi, bet 1. Baltijas fronte uzbruka armiju grupu «Centrs» un «Nord» saskares vietā, tas ir, ļoti vārīgā ienaidnieka aizsardzības posmā.

Uzbrukums Baltkrievijā un sevišķi straujā padomju karaspēka virzīšanās uz Šauļiem un Viļņu nopietni satrauca vācu fašistisko pavēlniecību Baltijā. Virzoties uz Saujiem pa Daugavas dienvidu krastu, 1. Baltijas frontes karaspēks draudēja atšķelt no Austrumprūsijas visu armiju grupu «Nord», kura tolaik vēl turējās 1941.—1942. gadā izveidotās līnijās.

Drīzumā 1. Baltijas frontes spiediena rezultātā vācu 3. tanku armija, kas sedza grupējumu «Nord» un «Centrs» saskari, sāka atkāpties uz Kaunu.

Tātad galvenajam vācu fašistiskā karaspēka grupējumam Baltijā, skaitā apmēram četrdesmit divīzijām, kas bija atgrieztas no Vācijas, draudēja ielenkums Igaunijā un Latvijas austrumu daļā.

No Rietumvācijas kara vēstures literatūras mums ir zināms par nopietnām domstarpībām, kādas tolaik pastāvēja starp armiju grupas «Nord» pavēlniecību un Hitlera mītni attiecībā uz turpmākajiem cīņas plāniem Baltijā. Armiju grupas «Nord» pavēlnieks ģenerālpulkvedis Lindemanis toreiz pastāvēja uz to, ka karaspēkam nekavējoties jāatkāpjas līdz Daugavai, lai saīsinātā frontē sablīvētu un pastiprinātu aizsardzību, saglabājot sakarus ar Vāciju. Hitlera mītne noraidīja šo priekšlikumu, pieprasot, lai karaspēks noturas Baltijā.

Grūti pateikt, kādi apsvērumi vadīja Hitleru. Tolaik vācu fronte austrumos taču jau bija galīgi sašķobījusies. Arī rietumos vācu fašistiskajam karaspēkam bija izveidojies visai nestabils stāvoklis. Šeit Itālija — vecais Vācijas sabiedrotais — jau gatavojās izstāties no kara, bet Francijā izcēlās angļu un amerikāņu karaspēks. Acīmredzot Hitlers vēl cerēja uz ASV, Anglijas un Padomju Savienības domstarpībām un loloja nodomu turpināt cīņu ar Padomju Armiju. Grupējuma «Nord» pavēlnieku ģenerāli Lindemani atcēla no amata.

Pēc dažiem pārkārtojumiem šajā postenī iecēla ģenerālpulkvedi Šerneru, kurš saņēma kategorisku Hitlera norādījumu noturēt Baltiju.

Hitleriskās armijas augstākajā komandējošā sastāvā, kas ar sirdi un dvēseli kalpoja fīreram, ģenerālpulkvedis Ser-ners izcēlās ar savu neapvaldīto nežēlību un spēju sasniegt nosprausto mērķi, nerēķinoties ne ar kādiem sava karaspēka upuriem. Par to, piemēram, liecina pavēle, ar kuru viņš atzīmēja savu iecelšanu postenī: «Nopietnā brīdī fīrers man uzdeva komandēt grupējumu «Nord» un pavēlēja izmantot Baltijas aizstāvēšanai visus esošos resursus: karaspēku, partijas un civilās iestādes... Jūs varat būt pārliecināti, ka visīsākajā laikā es atradīšu katru slaistu, katru, kas izvairās no cīņas. Katrs zemes metrs, katrs gabaliņš jāaizstāv ar kvēlu fanātismu. Mums jāieaug zemē . . .»[33]

Izkliedējot spēkus milzu frontēs, hitlerieši stūrgalvīgi turējās pie Baltijas, riskējot ar visas armiju grupas «Nord» likteni. Padomju karaspēks bija spiests to ar spēku triekt ārā no Baltijas.

Gribu uzsvērt, ka Padomju Armijas atbrīvošanas misija balstījās ne tikai uz tās varenības pieaugumu, bet arī uz fašistu okupētās teritorijas iedzīvotāju |oti aktīvu atbalstu.

1944. gadā tautas karš ienaidnieka aizmugurē, kā zināms, sasniedza savu augstāko pacēlumu. Un pirmām kārtām to raksturoja arvien ciešāka partizānu sadarbība ar uzbrūkošajām Padomju Armijas daļām. Arī 10. gvardes armija šajā ziņā nebija izņēmums. Latviešu partizāni jau ilgi pirms padomju karaspēka ienākšanas republikas teritorijā pastiprināja savu aktivitāti.[34] 1944. gada 8. jūlijā Latvijas policijas un SD komandieris pārskatā par jūniju rakstīja: «Partizānu darbība visā Latvijā, salīdzinot ar iepriekšējo mēnesi, ievērojami pastiprinājusies, it īpaši Abrenes, Madonas un Rēzeknes apriņķī. Pavisam atzīmēti 297 partizānu uzbrukumu gadījumi... salīdzinājumā ar 199 gadījumiem iepriekšējā mēnesī.»[35]

Kad 1944. gada jūlijā sākās mūsu uzbrukums, tika radīti reāli apstākļi armijas daļu tiešai taktiskai sadarbībai ar partizāniem. 2. Baltijas frontes uzbrukuma joslā darbojās 1. partizānu brigādes (komandieris V. Samsons) divas vienības, 2. partizānu brigādes (komandieris P. Ratiņš) četras vienības un Latgales partizānu trīs atsevišķās vienības.[36] Pēc plāniem, kas bija izstrādāti kopā ar mums, tautas atriebēji kavēja pretinieka karaspēka pārgrupēšanos, rezervju pieve-šanu, vācu karaspēka organizētu atkāpšanos. Drosmīgos uzbrukumos aizmugures dienestiem partizāni traucēja vadību un sakarus, uzspridzināja tiltus ceļos, kas veda uz fronti. Turklāt, jo dziļāk mūsu daļas iespiedās ienaidnieka aizsardzībā, jo drosmīgāka kļuva latviešu partizānu rīcība. Dažkārt okupanti bija spiesti atsaukt no pozīcijām veselus bataljonus un pat pulkus, lai sūtītu tos soda ekspedīcijās savā aizmugurē. Tā, piemēram, A. Poča vienība no 1. partizānu brigādes kopš jūlija sākuma deva tik jūtamus triecienus Rēzeknes—Ostrovas dzelzceļa posmam un uz šosejas, kas ved uz Kārsavu, ka spieda fašistu pavēlniecību steidzami pārsviest šurp ļoti daudz kareivju.

Šajā laikā A. Kravčenko vadītā ludzēniešu vienība sabojāja tā dēvēto sliežu arklu — ierīci dzelzceļa gulšņu uzplē-šanai, uzspridzināja lielu munīcijas noliktavu Zilupē. Un tas notika, burtiski, dažas dienas, pirms rajonu atbrīvoja karaspēks. Un cik vērtīgas izlūkošanas ziņas par ienaidnieka aizsardzības raksturu un uzbūvi mēs saņēmām gan toreiz, jūlijā, gan vēlāk, kad ar kaujām tuvojāmies Rēzeknei un Madonai! Vēlāk, kad 10. gvardes armijas vienības gāja pāri Lubāna klāniem, tās pastāvīgi atradās ciešā kontaktā ar A. Poča vienību. Toreiz partizāni palīdzēja 22. gvardes divīzijas daļām tikt cauri Tilžas mežiem, pārvarēt koku sagā-zumus un mīnu laukus. Jūlija pēdējā dienā 65. gvardes divīzijas daļas, pateicoties 1. brigādes partizānu palīdzībai, veiksmīgi izgāja cauri meža biežņām ziemeļos no Lubānas ezera un, pārsteidzot pretinieku, parādījās tā aizsardzības flangā.

Arī Aiviekstes forsēšanā mums ļoti palīdzēja 2. partizānu brigādes vienības. Ar savu darbību tās piesaistīja ievērojamus pretinieka spēkus no priekšējām pozīcijām, bieži paralizēja kustību ceļos starp Madonu un Cesvaini, apgrūtināja rezervju pievilkšanu Aiviekstes līnijā. Tieši toreiz mēs uzzinājām par P. Ratiņa vienības sīvo kauju ar hitleriešiem dzelzceļa posmā dienvidrietumos no Lubānas. Šī kauja ilga vairāk nekā diennakti, un šajā laikā neviens pretinieka ešelons šajā posmā neaizbrauca.

Diemžēl man šeit nav iespējams minēt daudz citu spilgtu latviešu partizānu vīrišķības un drosmes piemēru, tuvāk pastāstīt par viņu ciešo sadarbību ar Padomju Armijas daļām, to vidū — 10. gvardes armiju.

Bet 10. gvardes armijas veterāni uz visiem laikiem glabā savās sirdīs pateicību cīņubiedriem partizāniem. [37]

KAUJAS PAR RĒZEKNI UN KĀRSAVU

Kara laikā un pēckara gados man ne vienu reizi vien gadījies braukt pa Rēzeknes—Ludzas ceļu. Labi atceros līkumaino lielceļu, kas savienoja abas pilsētas. Tagad šeit ir plata asfaltēta šoseja, taisna kā stiegra. Un četrdesmit kilometri starp Ludzu un Rēzekni pārvarami kādās 40— 50 minūtēs.

Toreiz, četrdesmit ceturtā gada vasarā, mēs šo ceļu gājām četras dienas. Četras ļoti garas dienas...

Starp citu, garš bija ne tikai ceļš starp Ludzu un Rēzekni vien. Citi mūsu uzbrukuma ceļi nebūt nebija īsāki...

Atbrīvojuši Ludzu, mūsu armijas spēki turpināja uzbrukumu Rēzeknes un Kārsavas virzienā.

Tai pašā dienā, 23. jūlijā, mūsu 7. strēlnieku korpusa 7. un 8. gvardes divīzija, atvairot pretinieka kājnieku arjer-garda uzbrukumus, turpināja iet uz priekšu. Neraugoties uz biežajiem prettriecieniem, abu divīziju pulki līdz dienas beigām bija pavirzījušies par 15—16 kilometriem. Bija paveikts apmēram pusceļš līdz Rēzeknei, un likās, ka tikpat viegli būs pārvarams arī atlikušais attālums ... Bet pretinieks turējās iepriekš sagatavotajās pozīcijās Cirmes ezera—Skiņču līnijā un pārgāja aktīvā aizsardzībā. Katru mūsu uzbrukumu sagaidīja iznīcinoša ložmetēju un mīnmetēju uguns, un arī ienaidnieka artilērija nestāvēja dīkā. Vēlāk mēs uzzinājām, kādē| pretestība bijusi tik spēcīga. Atklājās, ka grupas «Nord» pavēlniecība sākusi atvilkt karaspēku no mazāk atbildīgiem frontes sektoriem un steidzīgi pārsviest uz 10. gvardes armijas uzbrukuma joslu, cerot tādējādi vismaz kādu laiku to aizturēt. Taču jo dienas, jo grūtāk bija atrast rezerves Rēzeknes virziena tuvākajā apkaimē. Tad armiju grupas «Nord» pavēlnieks ģenerālpulkvedis Serners kategoriski pavēlēja, lai «karaspēks darbojas līdz pēdējai iespējai un turas, kur iespējams»[38]. Un jāatdod gods pretinieka vienībām un da|ām — tās stingri (iespējamības robežās, protams) izpildīja šo pavēli: ārkārtīgi neatlaidīgi aizstāvēja katru augstieni, katru koku puduri, katru savas aizsardzības kilometru. Organizējot prettriecienu, kaut arī ar nelieliem spēkiem, vācieši izmantoja gan triecienaviāciju, gan artilēriju un mīnmetējus.

Ar vārdu sakot, ienaidnieka aizsardzība bija stingra. Tas arī saprotams, jo ar Rēzeknes un Kārsavas zaudēšanu pretinieks zaudēja svarīgākos rokādes ceļus — Pleskavas—Daugavpils dzelzceļu un šoseju, bet Rēzekne bija lielākais dzelzceļa mezgls Latvijas austrumu daļā.

Diemžēl no atmiņas pagaisušas dažas kauju epizodes Rēzeknes tuvumā. Bet labi atceros, ka pretinieks visiem spēkiem centās noturēt savu līniju pie Rītupes un dienvidos no Cirmes ezera. Lai pārrautu šo līniju, mums vajadzēja riskēt. Zināmos apstākļos es labāk riskēju nekā nogaidu un cienu jebkuras pakāpes komandieri, kam piemīt šī rakstura īpašība. Sājā gadījumā es piedāvāju savam štābam pārdomāt, kā iespējams apiet Cirmes ezeru no ziemeļiem, izmantojot mūsu ieņemto placdarmu Rītupes rietumu krastā. Šeit darbojās 15. gvardes korpuss, kura avangardā bija 119. divīzija. Mēs nebijām pilnīgi pārliecināti par šāda manevra panākumiem, jo nezinājām, kādi «pārsteigumi» mums sagatavoti Cirmes ezera ziemeļrietumu pusē. Varēja gadīties, ka apvidus ir grūti pārvarams un tad mūsu pulki iestigtu un gluži vienkārši kļūtu par ērtu mērķi vācu artilērijai un aviācijai. Bet tajā pašā laikā šāds manevrs ļāva apiet labi nocietinātās pozīcijas un uzbrukt no aizmugures grupai, kura aizsargāja līniju ezera dienvidu pusē.

Kopa ar 119. gvardes divīziju ģenerālmajora I. Gribova vadība pret ezera ziemeļu daļu vērsās arī mūsu armijas mobila grupa — ģenerālmajora A. Gusarova 37. strēlnieku divīzija ar pulkveža J. Kočergina 78. tanku brigādi.

Grūti aprakstīt, ar kādu nepacietību es gaidīju pirmos ziņojumus par 119. divīzijas panākumiem (vai neveiksmi). 26. jūlijā agri no rīta tā pēc spēcīgas artilērijas uguns strauji uzbruka pretiniekam, kurš bija nostiprinājies dienvidos no Iņčukiem... Bet tad armijas štāba priekšnieks ģenerālmajors N. Sideļņikovs saņēma un paziņoja man pirmo vēsti: ienaidnieka aizsardzība ir salauzta, un divīzija vajā pretinieku dienvidrietumu virzienā. Es tūlīt liku sūtīt pārrāvumā 30. un 85. gvardes divīzijas pulkus. Tie nostiprināja avangarda panākumus, piespieda hitleriešus atkāpties Ilzēnu virzienā. Izveidojās plašs pārrāvums, kurā iegāja armijas mobila grupa. Izkliedējusi mežu ceļos apmēram vienu pretinieka kājnieku pulku, grupa uzbruka Dricēniem, un hitlerieši bija spiesti steidzīgi atstāt aizsardzības līniju pie Rītupes, lai netiktu pilnīgi iznīcināti.

Tiklīdz pretinieka aizsardzība ziemeļos no Cirmes ezera bija satriekta un 15. gvardes korpusa daļas tuvojās Rēzeknei, mēs gar dienvidu krastu sūtījām kaujā arī 7. korpusu. Tā kā daļa vācu aizsardzības bija atstājusi pozīcijas (it īpaši līnijas dziļumā), % gvardes divīzijas 26. un 20. strēlnieku pulkam nebija grūti iztriekt no tranšejām hitleriešu 263. kājnieku divīzijas daļas.

27. jūlijā ģenerālmajora M. Moskaļika gvardi, burtiski, pa pēdām pretiniekam iebruka Rēzeknē no dienvidaustrumiem. Gandrīz tai pašā laikā pilsētas ziemeļaustrumu nomalē, pie dzelzceļa stacijas, iznāca 8. Panfilova gvardes divīzijas pulki, kas uzbruka no labās puses. Tagad mums bija jāveic sarežģīts uzdevums — jāatbrīvo Rēzekne ar minimāliem savu spēku zaudējumiem un pilsētas ēku postījumiem.

Ciešā sadarbībā ar mums Rēzeknē iebruka divas divīzijas no ģenerālleitnanta V. Juškeviča 3. triecienarmijas — 391. un 219. divīzija. Kopā ar mums pilsētas atbrīvošanā piedalījās 8., 7. un 119. gvardes divīzija.

īsais starpbrīdis pirms uzbrukuma tika izmantots, lai saņemtu gaisa izlūkošanas datus un partizānu ziņojumus. Kļuva skaidrs, ka fašisti pārgrupējuši savas rezerves, lai uzbruktu un iedzītu ķīli 10. gvardes armijas un 3. triecienarmijas saskares vietā. Kā redzam, vācu štābu darbinieku taktiskā domāšana šajā kara posmā neizcēlās ar dažādību. Bet viņiem jau sen bija laiks aptvert, ka šāds «ābečnieku» paņēmiens mums vairs nav nopietns drauds. Frontēs, armijās,

korpusos un divīzijās pastāvēja nerakstīts likums: īpaši jānodrošina saskares vietas!

3. shēma. Rēzeknes atbrīvošana

Kopā ar V. Juškeviču mēs norunājām, ka mūsu armiju saskares rajonā izvietosim divas iznīcinātāju prettanku artilērijas brigādes un divus gvardes mīnmetēju pulkus. No gaisa šo rajonu sedza 15. gaisa armijas lidotāji.

Faktiski ar aviācijas uzlidojumiem arī sākās pilsētas sturmēšana. 4. iznīcinātāju aviācijas divīzijas lidotāji, ko komandēja pulkvedis N. Zaicevs, gaisa kaujās un lidlaukos tikai 26. jūlijā vien Rēzeknes rajonā iznīcināja ap 15 vācu lidmašīnu. Naktī uz 27. jūliju mūsu bumbvedēji veica uzlidojumus pretinieka zenītbaterijām un artilērijas pozīcijām, komandpunktiem un novērošanas punktiem. Sevišķi aktīvi darbojās majora K. Ķirša 1. latviešu nakts bumbvedēju pulka, apakšpulkveža P. Kļučņikova un majora M. Afanas-jeva 701. un 990. nakts bumbvedēju aviācijas pulku lidotāji.

Ļoti efektīvs bija triecienlidmašīnu uzlidojums majora M. Sokolova vadībā. Satriekušas zenītartilēriju, tās sagrāva trīs vilciena sastāvus ar munīciju un uzspridzināja degvielas noliktavu. Par šī uzdevuma izpildi Mihails Sokolovs izpelnījās Padomju Savienības Varoņa nosaukumu.

Tagad, ierazdamies Rēzeknē, es ik reizi ar grūtībām pazīstu pilsētu. Tā ir stipri izaugusi, agrāko tukšo laukumu vietā uzceltas dzīvojamās mājas. Uzbūvēts pilnīgi jauns rūpniecības rajons ar visā valstī pazīstamo piena kombinātu, ražošanas apvienību «Elektroinstruments», slaukšanas aparātu rūpnīcu. Bet toreiz ...

No pilsētas uz austrumiem stiepās līdzens klajums. Šeit, kā mēs zinājām, bija daudz lieliski maskētu un labi ierīkotu ugunspunktu, kurus nebija tik viegli pārvarēt. Parasts frontāls uzbrukums varētu sagādāt mums lielus zaudējumus. Protams, mēs varējām apslāpēt šos ugunspunktus ar pastiprinātu artilērijas uguni vai bombardēšanu. Bet tādā gadījumā ciestu arī apkārtējo māju iedzīvotāji. Tādēļ artilē-risti lietoja speciālus šāviņus, izveidojot dūmu aizsegu hitleriešu tranšeju priekšā. Pretinieks vairs nevarēja tēmēt, apšaudot mūsu uzbrucēju ķēdes. Turklāt dūmu aizsegs bija labs psiholoģiskās iedarbības līdzeklis. Kā vēlāk stāstīja gūstekņi, viņiem pastāvīgi licies, ka «krievi mūs ielenc».

Rēzeknes ziemeļu daļā (dzelzceļa stacijas rajonā) uzbruka mūsu 8. divīzijas 23. gvardes pulk$. Tas sadūrās ar spēcīgu lielgabalu uguni tiešā tēmējumā. No flangiem šāva smagie ložmetēji. Radās diezgan kritiska situācija ...

Pa labi no pulka nāca pulkveža V. Tjurikova 341. gvardes strēlnieku pulks no 119. divīzijas. Redzēdams, ka kaimiņiem neklājas labi, pulkvedis pavēlēja 1. bataljona komandierim majoram A. Cerņikovam nokļūt pretinieka aizmugurē un mēģināt to izdzīt no pozīcijām iepretim 23. pulkam. Patiesi — drosmīgais aplinku manevrs piespieda fašistus atkāpties. Šajā kaujā izcēlās nodaļas komandieris A. Vaļijevs.[39]

Savukārt 23. gvardes pulka kareivji R. Bezumovs, S. De-jevs, P. Solodovs un P. Artemjevs paslepšus piekļuva pie dzelzceļa stacijas. Slēpdamies aiz vagoniem, kareivji tuvojās stacijai. Fašisti pa logiem ar ložmetējiem un automātiem apšaudīja vecākā leitnanta O. Gļebova rotu. Drosmīgie kareivji īsos pārskrējienos un rāpus nokļuva ēkas otrā pusē un uzbruka ienaidniekam no mugurpuses. Rota varēja doties uz priekšu un drīz vien ieņēma visas stacijas ēkas.

No ziemeļaustrumiem Rēzeknei uzbruka 8. gvardes divīzijas 19. strēlnieku pulks. Toreiz tā komandieris bija Ivans Kurganskis. Es jau rakstīju, ka viņa pulks pirmais no mūsu. armijas iegāja Latvijas zemē. Pirmais tas bija arī Ludzas atbrīvošanā. Un tagad Rēzekne...

Apakšpulkvedim Ivanam Kurganskim — darba zemniekam, ļoti labsirdīgam un ārkārtīgi kautrīgam cilvēkam —tolaik bija 36 gadi. Viņš nenovecoja. Karš paņēma viņa nākotni, viņa mūža tālākās dienas. Ivans Kurganskis krita Latvijā. Nē, toreiz Rēzeknē viņš kauju beidza sveiks un vesels. Bet pēc desmit dienām ...

Es zinu, ka Ivanam Kurganskim ir dēls. Tagad viņam apmēram tikpat daudz gadu, cik tēvam bija tolaik — četrdesmit ceturtajā gadā. Droši vien viņam jau ir savi bērni — Ivana Kurganska mazbērni. Un, ja viņu rokās nonāks šī grāmata, lai viņi zina, ka mēs — 10. gvardes armijas veterāni — atceramies viņu tēvu un vectēvu, un ne tikai to, ka viņš bija Lielā Tēvijas kara varonis (Ivanam Kurganskim piešķīra Padomju Savienības Varoņa nosaukumu). Es gribu, lai viņa dēls un mazbērni zina: viņu tēvs un vectēvs ir laimīgs cilvēks. Jā, laimīgs! Jūs teiksiet: laime un nāve nav savienojamas? Zināmā nozīmē — jā. Bet...

Pazinu kādu sievieti. Vienkāršu krievu sievieti. Viņas vīrs gāja bojā tagad jau tālajos gados. Un viņai bija vienīgais dēls Aļoša, viņas vienīgais iepriecinājums dzīvē. Dēlu paņēma karš. Saņēmusi nāves ziņu, māte gandrīz zaudēja prātu. Gadiem ilgi viņa dzīvoja ar savu sāpi. Ar laiku, protams, sāpes pierimst. Reiz mēs sarunājāmies un šī sieviete man pateica kaut ko tādu, kas iespiedās atmiņā uz visu mūžu.

— Zini, Mihail Iļjič, — viņa teica, — es nekad nepiedošu fašistiem Aļošas nāvi. Nekad! Bet cik laimīga es būtu, ja Aļošam būtu palicis dēls vai meita ... Es fašistiem nepiedošu arī nepiedzimušos mazbērnus. Nekad!

Vai tagad jūs saprotat, kāpēc es teicu, ka Ivans Kurganskis ir laimīgs cilvēks?

I. Kurganska 19. gvardes pulks kaujās par Rēzekni bija avangardā. Kareivji pārskrēja no mājas uz māju, no krustojuma uz krustojumu, šaudami uz ienaidnieku. Blakus viņiem precīzi darbojās 23. pulka gvardi. Šajās ielu kaujās izcēlās daudzi kareivji un komandieri, kurus vēlāk apbalvoja ar ordeņiem un medaļām. Nosaukšu vismaz dažus: staršina M. Kozlovs, seržanti S. Kovaļovs, V. Kotovs un G. Gusars, jefreitors N. Balakins, ierindnieki F. Rožkovskis, P. Roga-ļevs, V. Čebotarjovs, A. Makarovs.[40]

Redzēdams, ka divi viņa pulki — 19. un 23. — uzbrūk veiksmīgi, 8. gvardes strēlnieku divīzijas komandieris ģenerālmajors A. Kuļešovs raidīja kaujā arī savu 30. gvardes pulku. Tas izšķīra to vāciešu likteni, kas aizsargājās pilsētas ziemeļu daļā. Viņi vai nu padevās gūstā, vai bēga, pamezdami ieročus.

8. gvardes divīzijas panākumi lielā mērā sekmēja visas pilsētas atbrīvošanu. Fašistu kareivji, kas bēga no tās ziemeļu daļas, sēja bailes centra vai rietumu nomales aizstāvjos. Tādēļ ģenerāļa M. Moskaļika 7. gvardes divīzijai samērā viegli izdevās izdzīt pretinieku no Rēzeknes centra.

Sākumā uzbrukums mazliet lēnāk attīstījās pilsētas dienvidu daļā, kur darbojās pulkveža A. Timošenko 391. strēlnieku divīzija no 3. triecienarmijas. Šeit pretiniekam bija tanki, kas mēģināja apiet mūsu apakšvienības. Bet drīzumā arī tur kaujas gaitā notika lūzums: ielās parādījās 951. artilērijas pulka baterijas. To uguns piespieda atkāpties gan pretinieka tankus, gan kājniekus.

29. gvardes strēlnieku divīzijas 34. atsevišķā gvardes iznīcinātāju prettanku diviziona prettanku lielgabala komandieris F. Skuibins (tagad tehnisko zinātņu kandidāts) un tās pašas divīzijas tēmētājs A. Glagoļevs (tagad Padomju Armijas apakšpulkvedis) ar savu 76 mm prettanku lielgabalu bateriju, kurā pēc sīvām kaujām bija palikuši tikai divi lielgabali, iebrauca kājnieku kaujas ierindā augstienē starp Ludzas un Rēzeknes dzelzceļa stacijām. Novietojuši lielgabalus aizsegā, viņi tos notēmēja pretinieka atkāpšanās virzienā un, izmantojot īso starpbrīdi, nolēma mazliet atpūsties. Kājnieki pakavveidā izvietojās ap augstieni.

Atpūtu drīz pārtrauca spēcīga vācu artilērijas apšaude. No aizmugures bija pienācis fašistu bruņuvilciens un atklāja uguni. Tā aizsegā vācu kājnieki nāca uzbrukumā, cenšoties atspiest mūsu kareivjus pie bruņuvilciena un ieslēgt lokā.

Tālšāvēja artilērija vēl nebija paspējusi ieņemt pozīcijas Rēzeknē... Zem bruņuvilciena viesuļuguns viņi izstūma lielgabalus no aizsega un ar šrapneļiem sāka apšaudīt fašistu ķēdi. Tie metās guļus. Munīcija gāja uz beigām. Hitlerieši vairākas reizes atsāka uzbrukumu. Galu galā baterijai izbeidzās šāviņi. Rāpus viņi stiepa šāviņus no otra lielgabala. Dienas beigās bija palikuši pieci šrapneļi un četras kastes bruņusitēju šāviņu.

Vakarpusē «ierunājās» mūsu tālšāvēja artilērija, sapieri uzspridzināja bruņuvilciena atiešanas ceļu, un tas apklusa.

Todien kritušo nebija ...

Šādu epizožu Rēzeknes atbrīvošanas laikā bija daudz. Gan pilsētas centrā, gan nomalēs.

1944. gada 27. jūlijā pulksten 14 Rēzekne bija pilnībā atbrīvota no hitleriskajiem okupantiem.

Tās pašas dienas vakarā Maskavā dunēja svinīgs salūts par godu karavīriem, kas atbrīvoja Rēzekni no vācu fašistiskajiem iebrucējiem.

Augstākā Virspavēlnieka pavēlē bija izteikta pateicība šo kauju dalībniekiem. Dalām un apakšvienībām, kuras bija visvairāk izcēlušās Rēzeknes operācijā, piešķīra Rēzeknes goda nosaukumu. No mūsu 10. gvardes armijas šo nosaukumu saņēma 7., 8. un 119. gvardes strēlnieku divīzija,. 27. artilērijas divīzija un 19. artilērijas lielgabalu brigāde, kā arī citas armijas daļas.

Okupanti bija nodarījuši pilsētai nopietnus zaudējumus: uzspridzinājuši elektrostaciju, nodedzinājuši alus darītavu, izlaupījuši veikalus. Pilsētas ielas bija tukšas. Daļu iedzīvotāju fašisti bija iznīcinājuši, daļu aizdzinuši uz Vāciju. Vajadzēja tūlīt nokārtot pilsētas dzīvi. Padomju Armijas aizmugures daļu komandieri un politiskie darbinieki palīdzēja iedzīvotājiem atjaunot mājas, nokārtoja pārtikas produktu piegādi. Vārdu sakot, mēs darījām to pašu, ko darīja padomju karaspēka daļas daudzās citās no okupācijas atbrīvotajās pilsētās.

26. jūlijā Ludzā notika Latvijas KP CK plēnums, kas apsprieda jautājumu par tautas saimniecības stāvokli atbrīvotajos Latvijas rajonos. Pieņemtajā lēmumā plēnums paredzēja konkrētus pasākumus kara sagrautās saimniecības ātrākai atjaunošanai un darbaļaužu mobilizāciju tālākai cīņai pret fašistiskajiem okupantiem. Vēl pēc dažām dienām, 30. jūlijā, turpat Ludzā notika plašs Latvijas austrumu rajonu atbrīvošanai veltīts mītiņš. Pilsētas ielās pulcējās lielas strādnieku, kalpotāju un skolu audzēkņu grupas. Tribīnē parādījās Latvijas Komunistiskās partijas Centrālās Komitejas sekretārs biedrs J. Kalnbērziņš, apriņķa izpildkomitejas priekšsēdētājs J. Samsons, 10. gvardes armijas kara padomes loceklis P. Ivanovs un citi.

Ar sašutumu un sāpēm runātāji minēja fašistisko iebrucēju briesmu darbus. Trīs gadus Ludzā un Rēzeknē plūda asinis. Fašistiskie bendes nogalināja tūkstošiem latviešu* krievu, ukraiņu. Ludzā bija palikuši tikai nedaudz vairāk kā puse iedzīvotāju.

— Bet fašistiskās apspiestības un verdzības melnās dienas beigušās, — savā runā mītiņā teica Latvijas K(b)P CK sekretārs J. Kalnbērziņš. — Mūsu Sarkanā Armija ar uzvarām iet uz priekšu, atbrīvojot Padomju Latviju no fašistiskajiem iebrucējiem, un drīz vien sarkanais karogs plīvos pār mūsu sirmo Rīgu.[41]

Pēc Rēzeknes atbrīvošanas 8. gvardes divīziju novietoja! korpusa otrajā ešelonā, bet 7. divīzija nekavējoties sāka vajāt pretinieku, kas atkāpās uz Viļāniem. 27. jūlijā vakarpusē divīzijas avangarda pulks — 26. gvardes pulks — jau bija nogājis krietnu pusceļu līdz Viļāniem un nākamajā dienā atbrīvoja pilsētu.

Par to, kā attīstījās uzbrukums šajā virzienā, pastāstīsim nākamajā nodaļā. Pagaidām atgriezīsimies mūsu armijas labajā flangā — Kārsavas rajonā.

Šeit uzbrukumā gāja 19. gvardes strēlnieku korpuss. 20. jūlijā 22. gvardes divīzija forsēja Ludzas upi. Ienaidnieka pretestība bija salauzta...

Atceros, ka tā es nodomāju, saņēmis korpusa komandiera! ģenerālmajora M. Bukštinoviča ziņojumu. Un droši vien arī viņš pats bija pārliecināts par drīziem panākumiem. Taču iznāca citādi.

Veselas trīs dienas divīzija, kuru komandēja pulkvedis G. Paņiševs, ar smagām kaujām virzījās uz priekšu pa meža ceļiem. Pretinieks izmantoja jebkuru pretuzbrukuma iespēju, atkāpās, burtiski, no koka uz koku. Sakaru virsnieki man ziņoja, ka fašisti aizdedzina mežu, ierīko mīnētus aizsprostus no sagāztiem kokiem, turas pie katra paugura.

Vārdu sakot, katrs šīs zemes metrs bija slacīts ar mūsu kareivju un virsnieku asinīm.

23. jūlijā dienas nogalē divīzijai tomēr izdevās nokļūt pie Kārsavas stacijas un ielauzties pilsētas ziemeļu nomalē. Tikmēr 65. gvardes divīzija cīnījās par pilsētas austrumu daļu.

Pretinieka sīvā aizsardzība bija izskaidrojama pirmām kārtām ar to, ka, pārsviedusi uz šo frontes sektoru svaigus spēkus, tā pavēlniecība gribēja drīzumā sākt pretuzbrukumu pret 10. gvardes armijas karaspēku, kas cīnījās pie Rēzeknes. Turklāt hitleriešu vienību un daļu štābi uzskatīja, ka, ja padomju divīzijas nav spējušas attīstīt strauju uzbrukuma

/

tempu, tad tās darbojas savu maksimālo iespēju robežās. Tāpēc, ja pievienotu uzbrucēju rindām zināmu daudzumu kājnieku un apgādātu tās ar pietiekamiem munīcijas krājumiem, tad būtu iespējams «ne tikai apturēt krievus, bet arī dot tiem jūtamu prettriecienu»[42].

Taču šiem pretinieka plāniem nebija lemts piepildīties. 25. jūlijā dienas otrajā pusē mūsu armijas kaimiņš pa labi — 54. armijas 111. korpuss, kas uzbruka ziemeļos no Kārsavas, piespieda pretinieku diezgan tālu atkāpties. Mēs izmantojām kaimiņu operatīvos panākumus un ievadījām pārrāvumā 19. gvardes korpusa divīzijas, kuras nesekmīgi mēģināja izdzīt okupantus no Kārsavas. To vietu ieņēma 118. nocietinātā rajona daļas pulkveža V. Porfirjeva vadībā.

22. un 65. gvardes divīzijas nomaiņu izdarīja slepus naktī uz 26. jūliju. Un jau uz rīta pusi abas divīzijas sāka apiet Kārsavu no ziemeļiem. Protams, vācieši izprata mūsu manevru. Bet kas viņiem atlika? Atstāt savus pulkus Kārsavā, kur tiem draudēja ielenkums? Vai «iztaisnot fronti», atvelkot tos uz rietumiem? Priekšroka tika dota šīs vienkāršās kombinācijas otrajam variantam. Dodot spēcīgus prettriecienus, okupanti sāka izvest savas daļas no pilsētas...

Pēc sekmīgām ielu kaujām mūsu karaspēks 27. jūlija rītausmā atbrīvoja Kārsavu.

Nav iespējams nosaukt visus šīs kaujas varoņus. Bet dažus minēšu. Tie bija komunisti sapieri B. Beļajevs, N. Belijs, I. Gerkuless, S. Leins, E. Klerkinss, seržanti M. Smirnovs un V. Carkins, ierindnieki F. Kuzminihs, P. Bogoļejs, A. Kirpo-tins, E. Ļesnovs, N. Jermilovs, leitnants M. Koņegovs, kapteinis N. Anuškins.

Pēc Kārsavas un Rēzeknes atbrīvošanas galvenie rokādes ceļi — dzelzceļš un šoseja — bija mūsu rokās.

Pretinieks atkāpās uz Lubāna klāniem.

4. CAUR LUBĀNA KLĀNIEM

Latvijas iedzīvotāji labi zina, kas ir Lubānas līdzenums. Purvs. Milzīgs, daudzu kilometru platumā un garumā. Tas atrodas pašā republikas centrā, starp Latgali un Vidzemi.

Pēckara gados, pateicoties meliorācijai, noteku kanālu izbūvei daudzu kilometru garumā, Lubāna ezera un Aiviekstes ūdeņu regulēšanai, izdevies atkarot dabai milzīgus neiz-

brienamu purvu masīvus, pārvēršot tos par lauksaimniecībā izmantojamām zemēm.

Toreiz — četrdesmit ceturtajā gadā — topogrāfiskajās kartēs mēs ieraudzījām plānotā armijas uzbrukuma virzienā milzīgu platību, kas bija apzīmēta ar nosacītam zīmerrt «nepārejams purvs». Tikai trīs četrās vietās uz kartes bija sīki apdzīvotu vietu aplīši — Stradi, Aizpurves, Barkava... Un tikai pašā kartes augšā lielāki aplīši: Madona, Cesvaine,, Gulbene...

Starp citu, es labāk došu vārdu Mihailam Bubennovam, kurš izteiksmīgi aprakstījis Lubāna klānus mušu armijas avīzē «Bojevoje znamja»:

«Ceļu no Rēzeknes—Kārsavas līnijas uz rietumiem, Baltijas jūras piekrasti, aizšķērso mežainais un purvainais Lubānas līdzenums...

Gandrīz pašā līdzenuma centrā — lielais Lubāna ezers: skatiens tik tikko spēj to aptvert no viena gala līdz otram. Tas ir rāms un kluss. Tas mirgo saulē kā tikko noalvots„ un ezeram pāri plešas tik plaša un tukša tāle, ka pat putni baidās lidot. Ūdens spogulī brīvi rotājas baltie vasaras mākoņi ...

Ap Lubāna ezeru — dumbraini, neizbrienami purvi un akači: Sauku purvs, Olgas purvs, Vilku purvs, Lielais purvs... Nevar ne saskaitīt. Šeit cilvēkam gandrīz nav iespējams iziet cauri. Vieni vienīgi ciņi, snaudošas niedres un virs tām — zaļas vītolu sekstes un vārgi, bāli bērziņi. Puvuma un trūdu dvaka aizrauj elpu.

No visām četrām pusēm no tālām augstienēm Lubānā ietek upītes: Lisiņa, Ciska, Malmuta, Suļka, Malta, Sūra, Rēzekne, Iča, Strūdzene, Asnupīte... Arī tās nav viegli saskaitīt. Tās ir gausas, ar pūlēm laužas cauri biežņām, līkumojot pa smacīgiem purviem un dūksnājiem. No ezera iztek Aiviekste; tā ir tik līčločaina, tai ir tik daudz pieteku un atteku, ka lielāka mēroga kartē tā izskatās kā vecs, zarains koks.

Tāds ir šis līdzenums. Piecdesmit kilometru biezu, gandrīz vai teiksmainu mežu, bezdibens dūksnāju, melnu līkumainu upīšu un nepieejamu ezeru, plašu vējgāžu, biežņu un krūmiem aizaugušu degšņu joslu. Pats par sevi šis līdzenums ir milzīgs dabisks aizsprosts ceļā uz Baltijas jūru.

Vācieši bija pārliecināti: šīm vietām padomju karaspēks netiks pāri. Viņiem bija pamats tā domāt: kara vēsturē nav zināms gadījums, kad karaspēks būtu pārvarējis tādu mežainu un purvainu šķērsli, kas papildināts ar sarežģītu kara tehniku un uz katra soļa slēpj nāvi.

Bet viņi, kā vienmēr, pārrēķinājās. Padomju karavīrus, varoņus, kas iemantojuši mūžīgu slavu, nevar apturēt nekādi šķēršļi.»[43]

Apspriedē frontes štābā pavēlnieks Padomju Savienības Maršals A. Jerjomenko mums izklāstīja Lubānas—Madonas •operācijas plānu. (Krietni vēlāk šis plāns tika sīki aprakstīts A. Jerjomenko memuāros «Atriebes gadi»[44], no kurienes •es ņemu tā pamattēzes.)

Pēc frontes pavēlnieka domām, ja 2. Baltijas frontes karaspēks apietu Lubānas līdzenumu, tas stipri aizkavētu mūsu uzbrukumu Rīgai un vajadzētu pārvarēt spēcīgās pretinieka aizsardzības joslas Lubāna flangos un sektoros, kur pārpurvotā ieplaka bija vairāk vai mazāk pārvarama.

Frontes pavēlnieks pilnīgi pamatoti uzskatīja, ka būtu nesaprātīgi uzbrukt tur, kur ienaidnieks mūs gaida. Un tāpēc ieteica (pēc dažām dienām izdeva attiecīgu pavēli karaspēkam) izmēģināt tādu variantu: kamēr galvenie spēki apiet purvus, lai speciāli sagatavotas vienības pārvar klānus tur, kur ienaidnieks, paļaudamies uz pašas dabas radītajiem šķēršļiem, nav izbūvējis nocietinājumus un koncentrējis lielus spēkus.

Bija arī citi Lubānas—Madonas operācijas varianti. Tāds, piemēram, bija priekšlikums, lai spēcīgas, mobilas karaspēka grupas apiet zemieni no kreisās puses — Pļaviņu virzienā, no labās — uz Gulbenes pusi. Sājos virzienos vācu pavēlniecība bija sagatavojusi dziļi ešelonētu, ar dzīvo spēku un tehniku pieblīvētu aizsardzību. Bet mobilas divīzijas ar spēcīgiem ugunslīdzekļiem (piemēram, «katjušām») un atbalstu no gaisa varētu īsā laikā ielauzties ienaidnieka dislokācijā un kreisajā flangā ar daļu divīziju atspiest to pie Daugavas, un ar labo spārnu izrauties uz Madonu. Ieteica organizēt tieši tādu pašu manevru arī līdzenuma labajā flangā un arī caur Gulbeni un Cesvaini doties uzbrukumā Madonai.

Pēc rekognoscēšanas apvidū, pamatojoties uz iegūtajām izlūkošanas ziņām, frontes pavēlnieks deva pavēli karaspēkam. Mūsu 10. gvardes armijai vajadzēja, «...apejot Lubāna ezeru no ziemeļiem un dienvidiem, iznīcināt pretinieku; 1944. gada 31. jūlijā ieņemt Pededzes—Aiviekstes līniju un pēc tam, 1944. gada 2. augustā, — Galgauskas—Cesvaines līniju .. .»[45].

Kā noritēja mums izvirzītā uzdevuma izpilde?

10. gvardes armijas karaspēks, it īpaši tās strēlnieku daļas, kauju gaitā bija cietis nopietnus zaudējumus. Strēlnieku rotu sastāvs pēc kaujām pie Kārsavas un Rēzeknes, neraugoties uz to, ka pienāca papildinājums, vidēji līdzinājās 26— 50 karavīriem. Ja pat pieļautu, ka mums ir pārākums pār ienaidnieku artilērijas ziņā, noasiņojušajām strēlnieku divīzijām vajadzēja īsā laikā salauzt hitleriešu neatlaidīgo pretošanos, jo ienaidnieks sīksti turējās apvidū, kuru pati daba bija piemērojusi aizsardzībai.

Armijas štābā mēs ilgi lauzījām galvas par izvirzītā uzdevuma optimālo risinājumu. Galu galā pieņēmām lēmumu izvērst armijas galveno darbību Lubāna ezera dienvidu galā. No šejienes mēs plānojām 7. un 15. gvardes korpusa uzbrukumu. Un, tā kā šajā sektorā (uzbrukuma sākuma stadijā) varēja izmantot artilēriju un tankus, tad tos koncentrēja tieši šeit, lai vēlāk pārsviestu smago tehniku uz labo flangu — ziemeļos no Lubāna ezera. Sājā rajonā darbojās 19. gvardes korpuss ar tam piekomandēto 118. nocietināto rajonu, gvardes mīnmetēju «M-13» divizionu un 13. in-ženiersapieru brigādes sapieru bataljonu. Šeit atradās vienīgais ceļš armijas joslā — caur Varakļāniem, Barkavu un tālāk — uz Gulbeni un Cesvaini. Pa to tad arī brauca mūsu artilērija ar autovilcējiem un visi autotransporta veidi. Bet 19. korpusa darbības sektoram piemita būtisks trūkums — no galvenajiem armijas spēkiem to nošķīra gan Lubāna ezers, gan tālākais gabals, kurā nebija ceļu.

Kaujas par Lubāna klāniem uzsāka 7. gvardes divīzija, kas pēc Rēzeknes atbrīvošanas bija drosmīgi izrāvusies tālu priekšā. Sekojot pretiniekam pa pēdām, tā mēģināja tūlīt ieņemt Viļānus. Bet tās artilērija, komandpunkti bija izkaisīti. Divīzijas komandierim ģenerālim M. Moskaļikam vajadzēja apturēt vāciešu vajāšanu. Tiesa, no 14. un 26. pulka sastāva izdalīja pa bataljonam nakts operācijām.

Viens no bataljoniem — trešais no 14. pulka — majora M. čabajeva vadībā izraisīja nakts kauju ar pretinieka ar-jergarda spēkiem un drosmīgā uzbrukumā 28. jūlijā pulksten 5 ieņēma Viļānu staciju. Burtiski, pēc stundas tā paša pulka

1. bataljons (komandieris S. Ļegezs) iebruka pilsētas ziemeļu nomalē. Šeit iedegās karsta cīņa, vajadzēja pastrādāt artilēristiem un tankistiem.

Mūsu strēlnieku pulki un bataljoni darbojās ļoti saskaņoti: visu laiku uzturēja savstarpējus sakarus, palīdzēja cits citam.

Viļānu atbrīvošanā 7. divīzijas gvardi sadarbojās ar ģenerālmajora I. Gribova 119. strēlnieku divīziju. Viņš lika paātrināt sava 241. pulka virzīšanos uz pilsētu. Bet preti-

nieka lidmašīnas sāka bombardēt pulka apakšvienības, palēnināja tā gaitu. Palīgā nāca 1385. un 1399. zenītartilērijas pulka zenītnieki, kuru komandieri bija apakšpulkveži O. Ču-bikins un J. Šubins. Viņi sedza kājniekus un nogāza divus fašistu bumbvedējus.[46] Pulks varēja turpināt uzbrukumu un palīdzēja 7. strēlnieku divīzijai atbrīvot Vi|ānus.

28. jūlijā agri no rīta Viļāni bija iztīrīti no okupantiem.

Tai pašā dienā 7. gvardes divīzija mēģināja iebrukt Varakļānos. Bet uzbrukums neizdevās. Gūstekņi pastāstīja, ka pilsētu aizsargājot 263. kājnieku divīzijas daļas, kas saņēmušas kategorisku pavēlniecības rīkojumu: par katru cenu apturēt padomju karaspēku. Armiju grupas «Nord» kauju darbības žurnālā ir izteiksmīgs ieraksts: «... Galvenās briesmas — lai pretinieks neizlauztos cauri dienvidos no Lubāna ezera. Pretējā gadījumā pārtrūks sakari starp 16. un 18. armiju.»[47]

Ienaidnieka pirmā aizsardzības līnija atradās piecus kilometrus austrumos no Varakļāniem. Tai uzdūrās 26. gvardes pulka avangarda bataljons. Pa kreisi uzbrukumā gāja 20. pulks tanku pavadībā. Spēcīgās pretuguns dēļ arī šim pulkam vajadzēja apstāties. Pretinieks ātri vien atskārta, ka šeit nāk uzbrukumā tikai avangarda bataljoni, un ar spēcīgiem prettriecieniem piespieda tos atkāpties.

Dienas vidū situācija šeit saasinājās vēl vairāk. Vācu 329. kājnieku divīzijas daļas ar tanku atbalstu apgāja »

mūsu 26. pulku no aizmugures, bet frontāli tam uzbruka 23. kājnieku divīzijas kareivji. Nonākuši starp divām ugunīm, mūsu karavīri neapjuka un enerģiski atvairīja hitleriešu spiedienu, kamēr viņiem piesteidzās palīgā tankisti no

249. pulka, kā arī 14. pulka gvardi. Pretinieka uzbrukumu atsita.[48]

29. jūlija vakarā kaujas uzsāka arī 37. strēlnieku divīzija, kas gāja uzbrukumā Varakļāniem pa labi no 7. divīzijas.

Bija brīdis, kad likās, ka ienaidniekam izdosies ne tikai apturēt mūsu bataljonus, bet arī piespiest tos atkāpties. Tā droši vien arī būtu noticis (ienaidniekam šeit bija spēku pārsvars), ja mūsu strēlnieku daļām nenāktu palīgā gvardes tankisti no apakšpulkveža K. Mučņika 13. smago tanku pulka.

Taču, neraugoties uz visām mūsu pūlēm, todien nevienai daļai neizdevās tikt uz priekšu dienvidos no Lubāna ezera.

Pretinieks nežēloja spēkus, lai noturētu aizsardzību savas 16. un 18. armijas saskares vietā, jo to sašķelšanas rezultātā vienu no tām varētu ielenkt stipri purvainā apvidū, kur grūti manevrēt, lai izvairītos no artilērijas apšaudes un bumbu triecieniem.

Mēs steidzāmies, jo sapratām, ka ikviena diena, kas paliek okupantu rīcībā, dod viņiem iespēju nostiprināt savas pozīcijas, pievilkt rezerves, pievest munīciju.

1. augustā 243. gvardes strēlnieku pulks, korpusa artilērijas atbalstīts, šaurā sektorā pārrāva pretinieka aizsardzību un ieņēma nelielu miestiņu četrus kilometrus uz dienvidrietumiem no Varakļāniem. Likās, ka Lubāna ezera dienvidu gala kauju gaitā iestājas lūzums... Bet mums neizdevās attīstīt šos panākumus. Ceļu trūkums neļāva pievest pārrāvuma paplašināšanai nepieciešamās rezerves.

7. un 119. gvardes divīzijas kauju darbība parādīja, ka pretinieks cieši noslēdzis pieeju Varakļānu—Barkavas šosejai. Apsvēruši situāciju, mēs sākām meklēt vāju vietu tā aizsardzībā ziemeļos no Varakļāniem. Es pavēlēju 15. gvardes korpusa komandierim ģenerālleitnantam N. Horuženko Izvērst šajā virzienā 85. un 37. strēlnieku divīziju. Sīvā kaujā tās salauza saraustīto (apvidus reljefa dēļ) pretinieka aizsardzību un atspieda to 2—3 km uz rietumiem. Bija uztaustīta hitleriešu aizsardzības vājā vieta! Tika nolemts no šejienes dot koncentrētu triecienu taisnā virzienā uz Barkavu.

Tāpēc palīgā divām minētajām divīzijām mēs pārsviedām 8. gvardes divīziju. 1. augustā panfilovieši pēc nakts pārgājiena no sava korpusa otrā ešelona koncentrējās Ce-veru rajonā, 7 km ziemeļaustrumos no Varakļāniem. Viņiem bija uzdevums uzbrukt Stradu—Barkavas virzienā. 85. un 37. strēlnieku divīzijai vajadzēja atsviest ienaidnieku ziemeļrietumu virzienā.

2. augusta rītausmā pēc īsa, bet spēcīga trīs artilērijas pulku trieciena Panfilova divīzija uzbruka ienaidniekam. Ļoti sasprindzinātā kaujā, kas prasīja ne mazumu spēku, mūsu kareivji izdzina fašistus no tranšejām un ieņēma Vecumniekus. Pretinieks uzsāka vairākus prettriecienus, bet katru reizi bija spiests atkāpties agrākajās pozīcijās. Bija jūtams, ka vācieši pretojas pēdējiem spēkiem... Mums vajadzēja vēlreiz piepūlēties, lai izlauztos līdz Barkavai. Vēlu vakarā divīzijas avangarda daļas jau cīnījās šī nelielā ciemata dienvidaustrumu nomalē.

3. augustā no rīta Barkava bija ieņemta...

Lasītājam var rasties jautājums: kāpēc armijas — liela padomju karaspēka grupējuma — pavēlnieks veltī tik daudz

uzmanības kaujām par nelielu apdzīvotu vietu, kuru nemaz nav tik viegli atrast kartē? Patiešām, salīdzinot ar pilsētām, kuras mēs jau bijām atbrīvojuši vai kurās iegājām vēlāk, Barkava gan lieluma, gan kauju mēroga ziņā nebija tik nozīmīga. Bet tā mums maksāja dārgi, ļoti dārgi. Un tas, kas izcīnīts karstā kaujā, kura prasījusi daudz cilvēku dzīvību, ir dārgs un paliek piemiņā. Tāpēc «mazā», «necilā» Barkava gan man, gan daudziem kareivjiem un virsniekiem kļuva par lielu robežlīniju Latvijas atbrīvošanā.

Dziļi iespiedusies pretinieka aizsardzībā Barkavas rajonā, 8. gvardes divīzija reāli apdraudēja ienaidnieka vienību atkāpšanās ceļus rietumu virzienā.

Tikmēr pretinieka 263. divīzija neatlaidīgi aizsargājās Varakļānos, pavērsusi savu flangu uz ziemeļiem. Naktī uz 3. augustu 26. gvardes pulka izlūki pa mežu puduriem aizkļuva līdz nedaudzajām mājām, kas atradās rietumos no Varakļāniem. No rīta šī pulka komandieris apakšpulkvedis V. Popko pa izlūku pēdām veda visu pulku. Kādā augstienē vācu bataljons steidzīgi raka ierakumus un ierīkoja uguns-punktus. Ieraudzījuši mūsu kareivjus, viņi steidzīgi metās pretuzbrukumā.

Izdzirdējuši šaušanu, ienaidnieka bataljonam palīgā steidzās palīgspēki. 26. pulks atvairīja vienu hitleriešu uzbrukumu pēc otra. Tā rindas kļuva aizvien retākas, un apakšpulkvedim Popko vajadzēja pastiprināt strēlnieku ķēdi ar visu sava štāba sastāvu. Sājā kaujā piedalījās gan štāba sakarnieces, gan sanitāres. Par drosmi un pašaizliedzību sanitāro instruktori Matildi Tiščenko, telefonistes Jeļizavetu Judinu un Annu Bobrovu apbalvoja ar medaļām «Par drošsirdību».[49]

Jāatzīmē, ka 26. gvardes pulks piesaistīja daļu Varakļānu garnizona un vājināja pozīcijas pret mūsu 14. gvardes pulku. To izmantojot, apakšpulkvedis M. Cabajevs (tieši pirms kaujām viņš bija uzņēmies pulka komandēšanu un paaugstināts apakšpulkveža pakāpē) 3. augustā no rīta iztrieca vāciešus no pilsētas austrumu nomales. Sos panākumus lielā mērā veicināja 1. gvardes atsevišķais prettanku divizions, kas šāva uz ienaidnieku tiešā tēmējumā. Diviziona komandieris kapteinis V. Bogatkins — es labi pazinu šo jautro un ļoti vīrišķīgo cilvēku — ieraudzīja, ka 1. baterija palikusi bez virsniekiem, un pats vadīja tās darbību. Kad no ierindas izsita tēmētājus, viņš nostājās pie lielgabala. Par prasmīgu kaujas vadību un lielu personisko vīrišķību kaptei-

nim V. Bogatkinam piešķīra Padomju Savienības Varoņa nosaukumu.

Pēc divas stundas ilgām ielu cīņām tikai sīkām ienaidnieka grupiņām izdevās izrauties no Varakļānu ziemeļu daļas. Gūstekņi pastāstīja, ka 463. kājnieku pulks cietis milzīgus zaudējumus. «Tā bija drausmīga kauja,» stāstīja ierindnieks Kīne. «Rotās palika desmit, piecpadsmit kareivji. Mēs zinājām, ka krievi nogriezuši mums ceļu no Baltijas, un tāpēc es un vēl trīs jefreitori no mūsu rotas nolēmām padoties gūstā.»[50]

Taču no pretinieka 463. pulka sagrāves līdz visu tā spēku sabrukumam šajā sektorā vēl bija tālu. 263. un 329. kājnieku divīzijas arjergarda daļas stingri turējās noteiktās pozīcijās, bieži vien pārgāja pretuzbrukumos. Fašistu aviācija grupās pa 3—5 lidmašīnām, pēkšņi parādoties nelietā augstumā, burtiski, karājās virs 7. gvardes strēlnieku korpusa daļu kaujas ierindas.

2. augustā dienas beigās 7. un 119. divīzija, ar kaujām virzoties ziemeļrietumu virzienā, iznāca Teicijas upes aus-trumu krastā. Tumsā 7. divīzija pārcēlās pāri upei (pareizāk sakot, purvam — upes paliene bija stipri pārpurvota).

Piecu dienu ilgā uzbrukuma rezultātā 7. un 15. gvardes strēlnieku korpuss dienvidos no Lubāna ezera bija pārrāvuši spēcīgo aizsardzības līniju ar galveno atbalsta punktu Varakļānos un atspieduši pretinieka karaspēku, kas to aizstāvēja, aiz Teicijas upes. Pretinieka daļas, 8. gvardes divīzijas sašķeltas, sāka atkāpties aiz Aiviekstes, lai, izmantojot šo nopietno ūdens šķērsli un tur ierīkotās aizsardzības būves, mēģinātu apturēt 10. gvardes armijas tālāko uzbrukumu Madonas virzienā.

Vēlāk mēs uzzinājām, ka pretinieks bijis dziļi noraizējies par sava karaspēka stāvokli, kas atkāpās, 7. un 15. gvardes strēlnieku korpusa triecienu spiests. Par to izteiksmīgi liecināja gan gūstekņi, gan šādi ieraksti ienaidnieka armiju grupas «Nord» štābu kauju darbības žurnālā: «Stāvoklis 10. armijas korpusa iecirknī ir kritisks,» rakstīja 18. vācu armijas štāba priekšnieks. «329. kājnieku divīzijā valda sajukums, bet 263. kājnieku divīziju pretinieks uzbrukumā atspiedis nolūkā ielenkt. Tiek pievilktas pēdējās rezerves — četri vāji bataljoni.» Ģenerālštāba pārstāvis 18. vācu armijā šajā laikā konstatējis: «10. armijas korpusa aizsardzība pārrauta visā frontē, 263. kājnieku divīzijas iecirknī manīta 7. un 119. gvardes divīzija. Uz turieni pārsviež 32. izluku bataljonu un 48. grenadieru pulka bataljonu.»[51]

Neraugoties uz smagajiem zaudējumiem, pretinieks atkāpdamies parādīja pretestību, vietām diezgan spēcīgu un organizētu. 10. gvardes armijas uzbrūkošajam karaspēkam pastāvīgi bija vajadzīga artilērijas, tanku, pašgājēju artilērijas iekārtu un citu smago kaujas līdzekļu palīdzība, tāpēc tie nedrīkstēja atpalikt no strēlnieku daļām, tomēr atpalika* jo vajadzēja pārvarēt slīkšņas un purvus. Grūti, dažkārt arī neiespējami bija savlaicīgi pievest šos pastiprinājuma līdzekļus bez inženierdaļu palīdzības.

Ienaidnieks atkāpdamies iznīcināja visus tiltus, laipas un drenāžas caurules, šaurās vietās izspridzināja dziļas bedres. Uzbrukuma maršrutos, kuri šķērsoja daudz upju, upīšu* kanālu un pārpurvotu ieplaku, tādi postījumi nopietni kavēja mūsu karaspēka plānveidīgu rīcību. Un tomēr artilērijas un tanku daļas un vienības neatlaidīgi virzījās uz priekšu. Frontes pavēlniekam Padomju Savienības Maršalam Andrejam Jerjomenko bija taisnība, kad viņš teica, ka mūsu karavīriem šķēršļi neeksistē. Bet šos šķēršļus nācās pārvarēt, sasprindzinot visus spēkus!...

Iedomājieties, kādas pūles prasīja, piemēram, ievainota cīnītāja evakuācija. Viņu vajadzēja ne vien nest pa purvu* brienot līdz krūtīm ūdenī, bet vēl arī evakuēt uz medicīniski sanitāro bataljonu; pa ierīkotajiem sprunguļu ceļiem kustība notika vienā virzienā — uz fronti, un mūsu mediķiem, viņu palīgiem — tikai sievietēm — gadījās tādi pārbaudījumi zem pretinieka uguns, kurus es vēl tagad nevaru mierīgi atcerēties ... Un, ja šīs rindas izlasīs ārste, feldšere, sanitārā instruktore, kas piedalījās Lubāna klānu sturmēšanā, lai viņa zina: mēs visi — gan ģenerālis, gan ierindnieks — neesam aizmirsuši, kas tu, dārgais draugs, mums biji tajās neaizmirstamajās dienās!

Arī sapieri izcēlās ar varonību. Līdzko strēlnieku ķēdes bija pārvarējušas kārtējo ūdens šķērsli, sapieri tūlīt ierīkoja braslus, iekārtoja jaunus tiltu segumus vai ātri saremontēja tos, dūksnainās vietās būvēja pārejas, atmīnēja ceļus, padarīja nekaitīgas fugasu bumbas. Mūsu varonīgie sapieri ne soli neatpalika no kājniekiem.

«Sapieri strādā bez miega un atpūtas,» man ziņoja armijas inženierdienesta priekšnieks pulkvedis I. Černovs, kas

operatīvi un bezbailīgi vadīja inženierkaraspēka darbību, «ļoti noguruši, bet noskaņojums kareivjiem možs.»[52]

Padomju Savienības Varonis armijas ģenerālis Ivans Tretjaks bija Lubānas pārgājiena dalībnieks. 87. gvardes strēlnieku pulks, kurā viņš toreiz dienēja, ar kaujām virzījās uz rietumiem. Savā grāmatā «Pulka biedru drosmīgās sirdis» viņš raksta:

«Mūsu gvardi, kas vienmēr izcēlās ar brašu ārējo izskatu, bija pārvērtušies par purva velniem: caurcaurēm sviedraini, notriepušies ar lipīgiem dubļiem, dažkārt elsdami zem smagās nastas, viņi soli pa solim pārvarēja dūksnājus pa šaurajām laipām, kuras sapieri uz ātru roku bija ierīkojuši.

Valdīja neciešams karstums — it kā mēs ar visām drēbēm un apaviem būtu nokļuvuši pirtī. Purvus un ezerus kā tvaiks sedza bieza migla.

Un tādos apstākļos, īstā ellē, uzbrukums strauji attīstījās! Vēl jo vairāk — mēs centāmies atrast un atradām iespējas izmantot pēkšņus manevrus.

Kājnieki līdz ceļiem brida pa ūdeni, pārvarot dūksnāju. Te šur, te tur monotonajā dumbrāja plakšķēšanā atskanēja smags blīkšķis — kāds bija iegāzies dūņās līdz krūtīm. Pakritušo satvēra biedru spēcīgās rokas.

Vēl grūtāk bija virzīties mūsu artilēristiem. Vecākā leitnanta S. Kudlajeva baterijas kareivji, seržanti un virsnieki visi kā viens iejūdzās siksnās, velkot pāri dūkstīm savus lielgabalus. Ja lielgabals iegrima dubļos, kājnieki steidzās palīgā artilēristiem. Pirms šī purva «marša» sākuma es īpaši brīdināju visus: lai cits citam palīdz, pieskata cits citu.

. . . Komandieri, politiskie darbinieki, intendantūras virsnieki izmantoja katru vismazāko iespēju un parādīja ne mazumu izdomas, atjautības, atbalstot kareivju uzbrukuma trauksmi un reizē laiku pa laikam sagādājot vajadzīgo atelpu. Puskatliņa karstas putras, kas smaržoja pēc lauka virtuves dūmiem, pāris stundiņu caura miega sausā vietā pie ugunskura, uzmundrinošs vārds pīppauzes laikā — lūk, kas vajadzīgs kareivim.

Četras dienas un naktis mūsu pulks, virzoties uz priekšu, izdarot manevrus purvainā apvidū, grāva ienaidnieka spēkus, avangardu un rezerves. Hitlerieši trīs reizes mēģināja saskaldīt mūsu kaujas ierindu, bet katru reizi nesekmīgi.»[53]

Kamēr dienvidos no Lubāna ezera, laužot ceļu 7. un 15. gvardes korpusa kājniekiem un tankiem, nemitīgi dunēja

artilērija, pa purvainajām zemienēm, līdz krūtīm brienot pa ūdeni, 19. gvardes strēlnieku korpusa daļas devās uzbrukumā. Pretinieka 93. un 218. kājnieku divīzija, kas bija stipri paplucinātas kaujās Kārsavas virzienā, atkāpās uz rietumiem. No gūstekņiem mēs uzzinājām par hitleriešu pavēlniecības nodomu apturēt mūsu uzbrukumu upju, mežu un purvu šķēršļos pie Lubāna ezera. Vispirms bija runa par līniju pie Pededzes upes.

29. jūlijā dienas beigās 65. un 22. gvardes strēlnieku divīzijas avangardi (56. gvardes strēlnieku divīzija šajā laikā virzījās no Dricēnu rajona, lai savienotos ar korpusu) tuvojās dzelzceļam Domopoles stacijas rajonā un uz dienvidiem no tās. Šeit atsevišķos virzienos ienaidnieks pretojās...

3 kilometrus uz dienvidaustrumiem no Domopoles 65. gvardes strēlnieku divīzija sakāva ienaidnieka daļas un, vajājot tās, 30. jūlija pievakarē sasniedza Balupes dienvidaustrumu krastu. Ienaidniekam nemitīgi šaujot, pārcēlušās pāri upei, divīzijas daļas ar pavadoņu — A. Poča partizānu brigādes 1. vienības kaujinieku — palīdzību visu dienu virzījās pa mežiem ziemeļrietumu virzienā un, tumsai iestājoties, iznāca Pededzes austrumu krastā Lielupiešu—Jaunva-nagu rajonā. Pretējā krastā atradās ienaidnieks.

Korpusa kreisajā flangā 22. gvardes strēlnieku divīziju Antonavas rajonā apturēja ienaidnieka sedzējvienību uguns — pretinieks ar kaujām atkāpās uz galveno aizsardzības līniju. Hitleriešu pozīcija stiepās pa purvaina mežāja austrumu audzēm rietumos no Kapūnes stacijas un bija nostiprināta kā īsts cietoksnis. Frontāls uzbrukums tai varēja sagādāt lielus zaudējumus. Pārliecinājies par to, divīzijas komandieris nolēma atstāt šeit nelielu aizsegu, apiet pozīciju pa partizānu takām no dienvidiem. Dienas laikā partizānu pavadībā, metot plašu loku pa meža biezokņiem, divīzija iznāca Balupes austrumu krastā pa kreisi no 65. gvardes divīzijas. Pretinieks bija spiests atkāpties uz ziemeļiem.

31. jūlija rītausmā 22. gvardes strēlnieku divīzija forsēja upi un atbrīvoja Nagļus, bet dienas beigās — Vīkšņus. Pie šīs apdzīvotās vietas pārcēlusies pāri Pededzes upei, divīzija ieņēma placdarmu tās rietumu krastā. Placdarmā un ziemeļos no Vīkšņiem hitlerieši ar uguni un prettriecieniem apturēja tās tālāko uzbrukumu.

Ar milzīgu spēku sasprindzinājumu, manevrējot grūti pārvaramā apvidū, 19. korpusa gvardi, neiesaistoties ilglaicīgās meža kaujās, trīs dienās sasniedza līniju, no kuras sākās izšķirošais uzbrukums rietumos no Pededzes.

Strādādams arhīvā, es atradu pavēli, kuru 31. jūlijā biju devis 19. gvardes korpusa komandierim: «Ieņemt placdarmu Pededzes upes rietumu krastā un 2. augustā dienas vidū iziet Stāķu—Š|auku—Jaungulbenes līnijā, ar viena pulka spēkiem ieņemt pārceltuvi pie Lubānas.»

31. jūlija novakarē austrumos no Vīkšņiem ieradās 56. gvardes divīzija. 19. gvardes strēlnieku korpusa komandieris tai izvirzīja uzdevumu — nomainīt 22. gvardes divīzijas daļas tās sasniegtajā līnijā, attīrīt no pretinieka Pededzes rietumu krastu, pēc tam ieņemt Kluču—Silabriču rajonu (10 km uz ziemeļrietumiem no Vīkšņiem). Divīzijas tālākajam uzbrukumam vajadzēja attīstīties Elstes stacijas virzienā. 22. gvardes divīzijai, pārvietojoties uz dienvidiem, vajadzēja forsēt Pededzi 3 km uz dienvidaustrumiem no Vīkšņiem un uzbrukt Līčagaliem; 65. gvardes divīzijai vajadzēja atbrīvot Gulbeni. Korpusa labā flanga nodrošināšanai izvērsās 118. nocietinātais rajons.

Naktī uz 2. augustu nomainījusi 22. gvardes divīzijas daļas, 56. gvardes divīzija no rīta pārgāja uzbrukumā, bet tūlīt sadūrās ar nikniem prettriecieniem — pretinieks centās, to atspiest no placdarma aiz Pededzes. Šajā frontes rajonā darbojās pretinieka kaujas grupas «Wolf» un «Strecken-bach»[54], kuru spiedienu saņēma 256. gvardes strēlnieku pulka

2. bataljons. Pirmajās divās kaujas stundās bataljons komandiera kapteiņa I. Babjaka vadībā atvairīja visus- pretinieka izlases vienību pretuzbrukumus un mazliet pavirzījās uz: priekšu.

Tajā pašā laikā vairāk nekā divsimt hitleriešu, artilērijas un mīnmetēju uguns atbalstīti, uzbruka 285. gvardes strēlnieku pulka otrajai rotai, kas bija izrāvusies uz priekšu. Nelielajai rotai draudēja ielenkums, un tā bija spiesta atstāt tikko ieņemto augstieni. Bet pretinieka aizmugurē, noslēpušies krūmos, ar balsta ložmetēju palika komunists seržants G. Polosuhins un ierindnieks P. Saveļjevs. Kad hitlerieši sāka nocietināties augstienē, ložmetējnieki atklāja uz viņiem; uguni no aizmugures. Izmantojot pretinieka apjukumu, rotas komandieris leitnants A. Aņikejevs veda karavīrus uzbrukumā un atkal ieņēma atstāto pozīciju.[55]

Atvairot daudzos prettriecienus, 56. gvardes strēlnieku divīzija dienā bija spējusi pavirzīties uz priekšu tikai 3 km.

{Jāatzīmē, ka arī pārējās divīzijas, kas darbojās Lubāna klānos, dienā veica ne vairāk par 5 km.) Divīzijas priekšā pletās purvains mežs, kurā slēpās ienaidnieks.

2. augustā no rīta 22. gvardes divīzija koncentrējās mežā pie Mieriņiem un gatavojās celties pāri Pededzei. Bet pirmais sapieris, kas iekāpa upē, aizķēra mīnu. Smagi ievainoto biedru nomainīja ierindnieks Vladimirs Cukanovs. Stāvēdams līdz jostas vietai ūdenī, viņš izņēma visas braslā izliktās mīnas. Drosmīgo sapieri apbalvoja ar Sarkanā Karoga ordeni.

Divīzija vairākas stundas lauzās caur piecus kilometrus :garu, purvainu vējgāzi. Smago tehniku kareivji nesa uz rokām. 2. augustā dienas otrajā pusē divīzijas daļas pārgāja pāri lielceļam pie Laubertu mājām un saņēma ienaidnieka prettriecienu. To atvairot, karavīri iznīcināja vairāk nekā divas fašistu kājnieku rotas.

Todien visā 19. gvardes korpusa frontē no Jaunvanagiem .ziemeļos, kur uzbrukumā gāja 65. gvardes strēlnieku divīzija, līdz Rozniekiem (5 km uz dienvidrietumiem no Vīk-šņiem) dienvidos notika sīva meža kauja ar 126., 218. kājnieku divīzijas daļām, kaujas grupām «Wolf» un «Strecken-bach». Ienaidnieku atbalstīja 10—12 artilērijas divizioni un 20 tanku.

3. augustā rītausmā 22. gvardes divīzija straujā triecienā ieņēma Līčagalus un, izvērsusi fronti uz rietumiem, devās Dzelzavas virzienā. Visu dienu 65. un 56. gvardes divīzija turpināja grūto uzbrukumu pa mežiem. Gvardiem vairākkārt vajadzēja atvairīt niknus ienaidnieka prettriecienus, zem pēkšņas viesuļuguns pārvarēt mīnētus koku aizsprostus, iznīcināt fašistu diversiju grupas savā aizmugurē.

19. gvardes strēlnieku korpusa uzbrukumu aizkavēja ārkārtīgi grūtie apvidus apstākļi, un es pavēlēju mainīt korpusa galvenā trieciena virzienu uz dienvidiem, lai tā vienības izietu Dzelzavas un Cesvaines dzelzceļa staciju rajonos pa īsāku un vieglāku ceļu.

Naktī uz 4. augustu 56. gvardes strēlnieku divīzija, atstājusi sasniegtajā līnijā 256. gvardes pulku, no dienvidiem apgāja ienaidnieka atbalsta punktus un rītausmā iznāca ■Cepurīšu rajonā. Pretinieka 12. lauka aviācijas divīzijas apakšvienības, kas atradās šajā apdzīvotajā vietā, tika atspiestas uz ziemeļrietumiem.

Sešās uzbrukuma dienās pa sarežģītu apvidu, smagās kaujās, kas nerima ne dienu, ne nakti, 19. gvardes strēlnieku korpusa pulki bija pārvarējuši 50 km, burtiski, stiepjot līdzi smago kaujas tehniku un autotransportu. Liels nopelns šeit

bija varonīgajiem armijas sapieriem un 13. inženiersapierm brigādes karavīriem (komandieris pulkvedis I. Ļeščevs).

Kā jau iepriekš minēju, hitleriešu pavēlniecība cerēja pie Aiviekstes apturēt padomju karaspēka uzbrukumu. Šajā nolūkā bija noorganizēta spēcīga aizsardzība, kurā ietilpa kā atejošais karaspēks, tā arī rezerves no dziļas aizmugures. Mums bija ārkārtīgi svarīgi bez aizkavēšanās forsēt upi, lai nedotu pretiniekam laiku spēku pārformēšanai. Šis grūtais, uzdevums bija jāveic vispirms 15. un 7. gvardes korpusam,, kuri atsāka uzbrukumu 3. augusta rītausmā.

Pretinieks joprojām sevišķi neatlaidīgi aizstāvēja Barkavas—Madonas ceļu. Uz šīs šosejas, pie Gulbjiem, atradās-vienīgais tilts pār Aivieksti šajā pusē. Hitleriešu štāba darbinieki saprata, ka, zaudējot šo tiltu, viņu aizsardzība, kas cīnījās pret mums upes šajā pusē, paliks Aiviekstes rietumu; krastā bez artilērijas, tankiem, pašgājējiem lielgabaliem un autotransporta.

Arī mēs bijām ieinteresēti saglabāt tiltu: tas paātrinātu pārcelšanos par Aivieksti.

Bet pagaidām vajadzēja izraut no ienaidnieka ķetnām Barkavu. Tas izdevās 8. Panfilova divīzijai 3. augustā no rīta. Kaujā atkal izcēlās apakšpulkveža I. Kurganska: 19. gvardes strēlnieku pulks, kas saņēma gūstā ienaidnieka artilērijas bateriju. Mūsu armijas avīze «Bojevoje znamja» tajās dienās daudz rakstīja par to, kā pulks cīnās. Laikrakstā bija ievietota arī korespondence par 8. gvardes divīzijai piekomandētā 758. prettanku iznīcinātāju pulka (komandieris majors I. Goļiks) drosmīgo darbību. Iznīcinātāji pārdroši ieņēma ugunspozīcijas pretinieka tuvumā un tiešā tēmējumā sašāva pašgājēju «Ferdinand», trīs prettanku lielgabalus, 13 balsta ložmetējus un iznīcināja vairāk nekā simt ienaidnieka kareivju.1

Atstājuši aiz sevis Barkavu, 8. gvardes divīzijas pulki sāka virzīties gar šoseju uz Madonu. Pretinieks saprata, ka šis ce]š ir viens no visbīstamākajiem visā frontes sektorā,, un pielika visas pūles, lai apturētu panfiloviešus. īpaši sīvs raksturs bija ienaidnieka aviācijas uzlidojumiem, kuru hitleriešu pavēlniecība sūtīja šurp pat no vistālākajiem lidlaukiem. Un tomēr gvardi piespieda vāciešus atkāpties, soli pa solim virzīdamies uz Aiviekstes tilta pusi. 3. augustā divīzija atradās piecu kilometru attālumā no upes.

Barkavas zaudēšana piespieda pretinieka kājnieku daļas atkāpties arī mūsu 7. un 119. divīzijas uzbrukuma sektoros. Tie atradās plašā purvaina meža masīvā. Ceļu šeit

vispār nebija: Lai saglabātu artilēriju un kājnieku smago bruņojumu, vācu 23. un 329. kājnieku divīzijas da|as, kā arī 797. apsardzes un 694. soda bataljons izmisīgi mēģināja izrauties uz ziemeļrietumiem — Barkavas—Madonas šoseju. Neraugoties uz nikno triecienu, mūsu kareivji noturējās. Vēl jo vairāk — viņi iedzina fašistus neizbrienamos purvos, un

3. augusta novakarē 119. gvardes divīzija iznāca vienā līnija ar 8. gvardes divīziju un nodibināja kontaktu ar to.

Kas attiecas uz 7. gvardes divīziju, tad tā iepriekšējā dienā tika izvesta korpusa otrajā ešelonā un saņēma uzdevumu segt mūsu saskares vietu ar kaimiņiem — 3. trie-cienarmijas 93. strēlnieku korpusu.

Tātad ap 3. augustu 7. gvardes korpusa karaspēks pakāpeniski sasniedza Aiviekstes līniju. Neapšaubāmi šeit vislielākais nopelns piederēja 8. gvardes divīzijai.

Tās kaimiņi pa labi bija 15. gvardes korpusa 37. strēlnieku un 85. gvardes strēlnieku divīzija. Izmantojot panfilo-viešu panākumus, tās 3. augustā ap pulksten 10 sasniedza Barkavas—Lubanas ceļa līniju. Šeit korpusa komandieris ievadīja kaujā 29. gvardes divīziju no otrā ešelona. Tā pārcēlās pār Lisiņas upi 7 km dienvidaustrumos no Barkavas, izgāja cauri 85. gvardes divīzijas kaujas ierindai un pārgāja uzbrukumā Meirānu virzienā. Salauzuši divu ar cilvēkiem un kaujas tehniku papildinātu 19. SS kājnieku divīzijas pulku un 126. kājnieku divīzijas apakšvienību pretestību, gvardi ar tumsas iestāšanos jau atradās četrus kilometrus no Aiviekstes.

Pa labi tādā pašā attālumā no upes atradās 37. strēlnieku 'divīzija. 85. gvardes strēlnieku divīzija gāja Lubānas virzienā, lai nodrošinātu korpusa labo flangu un nodibinātu sadarbību ar 19. gvardes korpusu.

4. augustā 15. un 7. gvardes strēlnieku korpusa karaspēks, pārvarot ienaidnieka pieaugošo pretestību, par 2— 3 km tuvojās Aiviekstei. Šajās kaujās saņemtie gūstekņi stāstīja, ka visās apakšvienībās nolasīta Hitlera pavēle, kurā teikts, ka, «ja kareivju grupas vai atsevišķus kareivjus sastaps ārpus savas apakšnodaļas robežām, tad jebkurš kareivis vai virsnieks var tos nošaut»[56].

Acīmredzot šī pavēle iedarbojās, jo pēdējās dienās pretinieka kareivji aizsargājās īpaši neatlaidīgi. Turklāt Aiviekstes austrumu krastā apvidus ar nelielām, bet daudzām augstienēm, kas stiepās gar upes gultni, palīdzēja pretiniekam organizēt aizsardzību ar nelieliem spēkiem.

4. augustā pirms rītausmas 29. gvardes un 371. strēlnieku divīzija pēkšņā triecienā atsvieda pretinieku otrpus upei. Fašisti iekārtojās iepriekš sagatavotā tranšejā upes ziemeļu krastā austrumos no Meirāniem. Abu divīziju avangarda apakšvienību mēģinājumiem tūlīt pārvarēt upi nebija panākumu. Sākās gatavošanās tās organizētai forsēšanai. Korpusa komandieris lika 30. gvardes strēlnieku divīzijai tuvoties upei.

Tajā pašā dienā 8. gvardes divīzija turpināja neatlaidīgus uzbrukumus, lai izietu Aiviekstes austrumu krastā, bet, galvenais, — ieņemtu tiltu pie Gulbjiem nebojātu. Jau no rīta pulkveža G. Lomova 23. gvardes pulks ieņēma Stalidzienu ciemu pie pašas šosejas (2 km uz dienvidaustrumiem no Gulbjiem), kuru pretinieks bija pārvērtis par spēcīgu atbalsta punktu. Ciema ieņemšanā bezbailības paraugs bija komunists ierindnieks V. Carjkovs. Vissasprindzinātākajā brīdī, kad pretinieka viesuļuguns varēja apturēt rotu, viņš metās uz priekšu, aizraujot līdzi biedrus, pirmais sasniedza tranšejas un uzsāka tuvcīņu ar hitleriešiem.

19. gvardes pulku, kas darbojās uz dienvidiem no šosejas, netālu no tilta apturēja spēcīga visu veidu ieroču uguns no priekštilta tranšejas. Ienaidnieka aviācija grupās pa 10—12 lidmašīnām ik pēc 30—40 minūtēm bombardēja divīzijas kaujas ierindu. Tā turpinājās līdz tumsai.

Līdzīga situācija veidojās arī 119. gvardes divīzijas joslā, kura uzbruka pa kreisi. 4. augustā no rīta 344. un 341. gvardes pulks iznīcināja ienaidnieka aizsegu, bet tā vajāšana krūmāju un sīku mežiņu pārklātā apvidū ieilga līdz vakaram. Jau krēslā mūsu avangarda apakšvienības upes dienvidaustrumu krastā uzdūrās labi nomaskētai pozīcijai, kas sedza pārceltuvju rajonu.

Armijas pavēlē es atzīmēju, ka karaspēkam jābūt gatavībā forsēt Aivieksti 6. augustā pulksten 15. Bet 119. gvardes strēlnieku divīzijas enerģiskā un iniciatīvas pilnā rīcība koriģēja šo plānu.

Divīzijas komandieris ģenerālmajors I. Gribovs, iecerējis

5. augustā no rīta padzīt pretinieku no piekrastes pozīcijas un forsēt upi, pavēlēja organizēt nakts izlūkošanu, lai atrastu iespējas apiet ienaidnieka pretošanās perēkļus.

Apakšpulkveža V. Tjurikova 341. gvardes pulka izlūki pa labi un pa kreisi no kādas augstienes atklāja iecirkņus, ko vācieši neaizsargāja. Pēc saskaņošanas ar divīzijas komandieri I. Gribovu pulka komandieris pavēlēja 1. bataljonam, ko komandēja majors A. Cerņikovs, apiet augstieni no flangiem un padzīt no tās pretinieku, lai tam pa pēdām forsētu Aivieksti.

Neminot visus šī drosmīgā nakts reida sīkumus, pastāstīšu, ka tas deva pilnīgus panākumus. 5. augusta rītausmā bataljons pienāca pie Aiviekstes. No upes to šķīra tikai šaura, vītoliem noaugusi krasta strēmele.

Pretī vīdēja Aiviekstes labais krasts, augsts un stāvs. Varēja redzet, ka pie tā piestāj laīvas, kas pārvadāja pretinieka kareivjus. Vajadzēja par katru cenu sagrābt vismaz pāris no tām. Bet no pretējā krasta sāka šaut ložmetēji un mīnmetēji. Bataljona komandieris ieraudzīja, ka no labās puses, brizdami pa purvainās palienes dubļiem, pārceltuvei steidzas palīgā stāvi zaļpelēkos mundieros.

Tiklīdz 1. strēlnieku rotas labā flanga vads bija paspējis apturēt prettriecienu, vajadzēja sūtīt vēl vienu vadu palīgā mīnmetēju rotai, kurai uzbruka no aizmugures. Bet mīnme-tējnieki jau pirms palīdzības ierašanās ar trāpīgu uguni piespieda ienaidnieku juceklīgi atkāpties mežā. Tikmēr bataljona komandieris nosūtīja uz krastmalu ložmetējnieku rotu, 45 mm lielgabalu vadu un piespieda ienaidnieka ložmetējus pretējā krastā apklust.

Bet kur ņemt pārcelšanās līdzekļus, jo pretinieks aizdzinis visas laivas uz otru krastu? Majors Čerņikovs lika izsaukt labus peldētājus.

Vecākais seržants A. Vaļijevs zem pretinieka apšaudes pārpeldēja dziļo un straujo Aivieksti, atdzina no otra krasta plakandibena laivu un tāpat ložu lietū veica sešus reisus, katru reizi pārceldams sešus septiņus karavīrus. Ložu caururbtajā laivā gāzās iekšā ūdens, un kareivji to smēla ara. Pārcēlusies labajā krastā, kaujinieku grupa vecākā seržanta Vaļijeva vadībā padzina hitleriešus, kuri mcģinaja ietriekt gvardu saujiņu upē. Atveda vēl dažas laivas ...

Pārrāvums Lubāna klānos tuvojās nobeigumam. To novērtēdams, 2. Baltijas frontes pavēlnieks Padomju Savienības Maršals A. Jerjomenko rakstīja:

«Nezinu, vai visii šī pārgājiena dalībnieki skaidri saprot, ko viņi paveica. Pārgājiens pa Lubāna klāniem ir izcils karavīru varoņdarbs. Tika uzskatīts, ka šajā dūksnainajā apvidū, kas stiepjas desmitiem kilometru, karadarbība nav iespējama... Taču frontes karaspēks desmit dienās ar kaujām izgāja cauri Lubānas līdzenumam... Varonīgie gvardi... gāja uz priekšu, līdz jostasvietai vai pat līdz kaklam mirkdami purva rāvā, nesdami līdzi savus ieročus, un uzvarēja. Gods un slava Lubāna pārgājiena kareivjiem un virsniekiem. Tā dalībnieki — kareivji un seržanti — neapkaunoja drosmīgā krievu karavīra prestižu, kas pazīstams kopš Suvorova laikiem ar to, ka viņam nav nepārvaramu šķēršļu ... Lubānā vairojās gvardu slava!»[57]

... 119. gvardes divīzijas 341. gvardes pulka 1. strēlnieku bataljonu, kas Aiviekstes ziemeļu krastā ieņēma kilometru lielu placdarmu, komandēja gvardes majors A. Čerņikovs.

Bija 1944. gada 5. augusts, pulksten 8 no rīta...

III DAĻA. UZ RĪGU!

(1944. gada 5. augusts— :

1944. gada 15. oktobris)

i. TUR, Aiz UPES...

Bija 1944. gada 5. augusts, pulksten 8.30...

119. gvardes divīzijas 341. gvardes pulka 2. bataljons nonāca pie Aiviekstes. Strēlnieku ķēdei pa priekšu gāja izlūki seržanta O. Deņisova vadībā. Iznākot no meža, viņi ieraudzīja vāciešus, kas cēlās pāri upei uz pretējo krastu. Seržants piezagās pie sargkareivja, kurš apsargāja laivas, novāca to un kopā ar saviem kareivjiem reizē ar pretinieku pārcēlās uz ziemeļu krastu. Deņisova grupa sāka apšaudīt pārceltuvi, un hitlerieši, kas vēl bija palikuši dienvidu krastā, iebēga mežā. Tie vācieši, kas bija paspējuši pārcelties, metās pretuzbrukumā, bet, zaudējuši pusotra desmita kritušo, atkāpās. Viss bataljons pārcēlās pāri upei ar Deņisova grupas iegūtajām laivām.

Par parādīto drosmi, iniciatīvu un varonību majoram A. Cerņikovam, vecākajam seržantam A. Vaļijevam un seržantam O. Deņisovam piešķīra Padomju Savienības Varoņa nosaukumu.1

Dažus vārdus par majoru A. Čerņikovu. Kadru virsnieks, beidzis slaveno KPFSR Augstākās Padomes karaskolu. Pirms kara dienējis Aizkaukāza kara apgabalā. Frontē — no kara pirmajām dienām 230. strēlnieku pulka bataljona komandiera vietnieka postenī. 1942. gadā A. Čerņikovu uzņēma partijas rindās. Piedalījies Staļingradas kaujā, apbalvots ar Sarkanā Karoga ordeni.

Kad beidzās kaujas par Staļingradu, A. Cerņikovs 1943. gada augustā kopā ar bataljonu aizgāja līdz dzimtajai Belgorodai. Ar savu bataljonu viņš pirmais iebruka pilsētas ielās, piedalījās tuvcīņās. Par parādīto vīrišķību un personisko drošsirdību, prasmīgo bataljona vadību viņu apbalvoja ar III pakāpes Suvorova ordeni.

Jūlija vidū A. Cerņikovs ar savu bataljonu iegāja Latvijas teritorijā, piedalījās Ludzas rajona atbrīvošanā. 26. jūlijā, kad pārrāva pretinieka aizsardzības joslu Rēzeknes

tuvumā, darbojoties ar bataljonu izšķirošajā virzienā, A. Cerņikovs teicami organizēja strēlnieku rotu sadarbību ar artilēriju un pašgājējiem lielgabaliem. Bataljons viņa vadībā iespiedās ienaidnieka aizsardzībā, apgāja Rēzekni no ziemeļiem un viens no pirmajiem iesaistījās kaujā pilsētas nomalē.

Jā, Andrejs Cerņikovs ar savu bataljonu vienmēr gāja priekšgalā. Tā notika ari Aiviekstes forsēšanas laikā.

Un vēl viena Aiviekstes forsēšanas epizode, kas aprakstīta Anatolija Siņicina —- 119. gvardes strēlnieku divīzijas 341. gvardes pulka 5. rotas strēlnieka — apbalvošanas ieteikumā:

«Biedrs Siņicins uzbrukuma kaujās par pārceltuvi pār Aivieksti Dobmežu rajonā naktī no 1944. gada 4. augusta uz 5. augustu parādīja drosmi, vīrišķību un varonību. Brīvprātīgi devies izlūkošanā ienaidnieka aizmugurē, kas sedza pieeju upei, viņš uzdūrās ugunspunktam. Nerēķinoties ar pretinieka uguns pārākumu, b. Siņicins drosmīgi iznīcināja ugunspunktu un deva iespēju citām apakšnodaļām tuvoties upei. Nepievēršot uzmanību pretinieka izvērstajai spēcīgajai apšaudei, viņš kopā ar gvardes kapteini Vinokurovu un citiem pārpeldēja up:i, un, atvairot ienaidnieka sīvos prettriecienus, viņi noturēja ieņemto placdarmu, tādējādi nodrošinot citu apakšnodaļu pārcelšanos. Sajās kaujās b. Siņicins personiski iznīcināja 13 pretinieka kareivjus...»

Ārkārtīgi lakoniskas dokumenta rindas. Aiz tām — divdesmit gadu vecs puisis no Mordovijas, un tādu «nemanāmu», necilu puišu kā viņš bija daudz, ļoti daudz. Viņu vīrišķība palīdzēja forsēt upes, viņu vīrišķība atbrīvoja pilsētas. Viņu vīrišķība galu galā guva Uzvaru!

...5. augustā ap pusdienu visa 119. gvardes divīzija jau cīnījās Aiviekstes ziemeļu krastā. Vakarpusē tās strēlnieku pulki bija iespiedušies ienaidnieka aizsardzībā 1,5—2 km dziļumā.

8. gvardes divīzijas darbības iecirknī notikumi attīstījās apbrīnojami strauji. Kā jau teicu, divīzija centās ieņemt tiltu pār Aivieksti pie Gulbjiem.

Un 5. augustā pulksten 7 no rīta pēc korpusa artilērijas grupas trīs artilērijas un divu mīnmetēju pulku spēcīga trieciena šīs divīzijas 19. un 23. pulks uzbruka ienaidnieka priekštilta nocietinājumiem. Tūlīt ieņēma šo nocietinājumu spēcīgo atbalsta punktu. Bet tālākā virzīšanās uz priekšu apstājās: pret pulku samērā nelielo uzbrukuma sektoru pretinieks vērsa tādu artilērijas uguns viesuli, tādus_ savas bumbvedēju un triecienaviācijas uzbrukumus, ka mūsu kareivjiem vajadzēja ierakties dziļi zemē. Kādu laiku nogaidī-

juši, 23. pulka gvardi straujā pārskrējienā ieņēma tiltu, kas, kā par brīnumu, bija palicis neskarts. Kopā ar kājniekiem līdz tiltam izlauzās 20. gvardes sapieru bataljona sapieru rota I. Žurika vadībā. Neraugoties uz nāvējošo pretinieka uguni, sapieri sāka atmīnēt tiltu. Aviācijas bumbas sprādziens sagrāva vienu tilta posmu, un sapieri ķērās pie tā atjaunošanas. Nostādījis lielgabalu tiešā tēmējumā, pretinieks ar dažiem šāvieniem aizdedzināja tiltu, vienlaicīgi eksplodēja divas fugasa bumbas, kas bija novietotas zem tilta. Zaudējuši 12 kritušos un ievainotos, sapieri pabeidza atmīnēšanu un nodrošināja 23. gvardes strēlnieku pulkam pārcelšanos uz ziemeļu krastu. Uz pulka ieņemto placdarmu sāka pārcelties visa divīzija. Ap pulksten 19 panfilovieši, paplašinājuši placdarmu, uzbruka atbalsta punktam un ieņēma to.

Sājā kaujā nāvīgi ievainoja 19. gvardes strēlnieku pulka komandieri apakšpulkvedi I. Kurganski. Viņš veda pulka strēlnieku ķēdi uzbrukumā pretinieka priekštilta nocietinājumiem, un pie Ošinaļiem viņam trāpīja ienaidnieka lode. Kurganska vadībā 19. gvardes strēlnieku pulks bija nogājis slavas vainagotu ceļu no placdarma pie Veļikajas upes līdz Aiviekstei. Un visur -— atbrīvojot Rēzekni, forsējot Lisiņas upi, cīņā par Barkavu — pulka komandieris vienmēr parādīja lielu vīrišķību un varonību. 8. gvardes strēlnieku divīzija zaudēja vienu no saviem lieliskajiem virsniekiem. Gvardes apakšpulkvedim I. Kurganskim pēc nāves piešķīra Padomju Savienības Varoņa nosaukumu.1

Naktī un 5. augusta dienas pirmajā pusē arī 29. gvardes un 37. strēlnieku divīzija gatavojās forsēt Aivieksti. Ap pulksten 19, pēc artilērijas sagatavošanas uguns un aviācijas trieciena, šo divīziju desantvienības ieņēma placdarmus upes ziemeļu krastā, un galvenie spēki sāka pārcelšanos.

5. augustā ap pulksten 22 divīziju avangarda vienības iznāca Meirānu dzelzceļa stacijas rajonā.

Pēc mana norādījuma 15. gvardes strēlnieku korpusa komandieris saglabāja 85. un 30. gvardes strēlnieku divīziju savā otrajā ešelonā, lai pie Kūjas upes izvērstu visus spēkus šķeļošam triecienam vispārējā virzienā uz dienvidrietumiem no Cesvaines.

Kā redzam, 5. augusts bija ļoti svarīga diena 10. gvardes armijas vēsturē. Turklāt šai dienai bija zīmīga ne vien Aiviekstes forsēšana, bet arī tas, ka, ieņēmuši placdarmus upes labajā krastā, mēs ne reizi un nekur neatdevām tos ienaidniekam. Tas vēlreiz apstiprina manu jau izteikto

domu, ka Rīgas operācija visā savā norisē — laikā un telpā — bija tikai un vienīgi ofensīva operācija.

Tajā pašā dienā, 5. augustā, 19. gvardes korpusa 56. un 22. divīzija, kuras no ziemeļiem sedza 118. nocietinātais rajons, ar kaujām virzījās cauri mežiem rietumos no Līčaga-liem. Jāatzīmē, ka mežu kaujās vācieši ļoti bieži sedza savu atkāpšanos ar ugunsgrēkiem. Mūsu kareivjiem vajadzēja, burtiski, iet caur uguni un ūdeni. 56. un 22. divīzijas ceļā izgadījās sevišķi daudz degošu mežu.

Tur, kur pretinieks aizsargājās pret 56. un 22. gvardes divīzijas fronti, tā aizmugurei uzbruka 65. gvardes divīzija, kas pirms tam bija izrāvusies tālu uz priekšu un ar vienu savu spārnu manevrēja, lai palīdzētu biedriem.

65. divīzijas karavīriem, kad viņi uzkāpa augstienē ziemeļrietumos no Lubānas miestiņa, atklājās drausmīga aina. Strautiņa krastā, pie tilta un pašā augstienē, gulēja 22. gvardes strēlnieku divīzijas 65. gvardes pulka 1. bataljona kareivju līķi, zvēriski sakropļoti... Sis bataljons, kuru komandēja vecākais leitnants J. Bogdanovs, jau 5. augustā pa meža takām bija iznācis pie pārceltuves un ieņēmis loka aizsardzību augstienē pie tilta, jo bija pavēlēts tur noturēties, kamēr pienāks galvenie spēki.

126. kājnieku divīzijas komandieris ģenerālis Fišers pavēlēja iznīcināt padomju vienību, kas bija nogriezusi viņa divīzijai atkāpšanās ceļu uz upes ziemeļu krastu.

Visu dienu pie pārceltuves nerima mūsu kareivju nevienādā cīņa ar skaitliski pārāko pretinieku. Viņi vīrišķīgi atvairīja ienaidnieka uzbrukumus, bet munīcija izsīka un kareivji bija spiesti ar durkļiem lauzties ārā no aplenkuma. Neizdevās aiznest līdzi no kaujas lauka visus ievainotos.

Fašistiskie nezvēri, nogalinājuši noasiņojošos bezvārda augstienes aizstāvjus, ķērās pie ievainotajiem, kas bija sakopoti pārsiešanas punktā. Kopā ar viņiem bija sanitārā instruktore A. Suhanova un trīs sanitāres. Vietējie iedzīvotāji ilgi bija dzirdējuši spīdzināto vaidus.

Pēc Lubānas atbrīvošanas viens no vietējiem iedzīvotājiem pavadīja mūsu kareivjus uz šo šausmīgo vietu un teica: «Nē, fašisti nav cilvēki.»1

10. gvardes armijas kaimiņš pa labi — 3. Baltijas frontes 54. armija — tuvojās Gulbenei, bet kaimiņš pa kreisi — 3. triecienarmijas 93. strēlnieku korpuss — sāka pārcelšanos pār Aivieksti.

Es jau stāstīju par 130. latviešu strēlnieku korpusa darbību, kas kopā ar mums piedalījās Latvijas austrumu rajonu

atbrīvošanā, padomju varas atjaunošanā. Šeit gribu īsumā pastāstīt, kā latviešu karavīri karoja pie Aiviekstes.[58]

Latviešu korpuss cīnījās 2. Baltijas frontes kreisajā spārnā — Aiviekstes lejtecē. Tam bija uzdots forsēt upi Ūdrusalas—Dērcānu iecirknī (10—15 km ziemeļaustrumos no Gostiņiem) un iegūt kontroli pār daļu no Pļaviņu—Madonas dzelzceļa.

Korpusa komandieris ģenerālis D. Brantkalns pieņēma lēmumu forsēt Aivieksti Vēveru rajonā. Pa priekšu gāja 43. gvardes latviešu strēlnieku divīzija, aiz tās — 308. divīzija, kurai pēc upes forsēšanas vajadzēja ieņemt korpusa kreiso flangu.

Kauja sākās 10. augustā pēc īsas artilērijas sagatavošanas uguns. Upes labajā krastā pirmie nokļuva 125. gvardes pulka 4. rotas karavīri. Lielu drosmi parādīja 121. gvardes pulka 8. rotas kareivji. Pēc viņiem visa 308. divīzija pārcēlās uz pretējo krastu, un vienas dienas laikā strēlnieki ieņēma svarīgu placdarmu Aiviekstes labajā krastā. Vēlāk šeit iedegās sīva kauja, bet visi pretinieka mēģinājumi izdzīt latviešu strēlniekus no placdarma beidzās neveiksmīgi.

14. augustā frontes pavēlnieks pārcēla latviešu strēlnieku korpusu uz Ezeriešu—Muižnieku—Rūķu rajonu, un pēc trim dienām korpuss, pārrāvis ienaidnieka aizsardzību, izgāja pie Kalsnavas stacijas. Līdz 24. augustam korpuss virzījās rietumos no Vietalvas un nostiprinājās ieņemtajā līnijā. .

Daži vārdi par Lubāna klānu kaujas nozīmi. 2. Baltijas fronte, kurā ietilpa 10. gvardes armija, 42. armija, 3. triecien-armija un 22. armija, kurā bija 33 strēlnieku divīzijas, divi nocietinātie rajoni un 15. gaisa armija, nostiprinājās vairāk nekā 130 km platā frontē Gulbenes—Gostiņu rajonā.

Mūsu 10. gvardes armija atradās frontes labajā flangā Gulbenes—Cirstu rajonā, vairāk nekā 40 km garā joslā.

Radās piemēroti apstākļi, lai attīstītu uzbrukumu uz ziemeļrietumiem.

2. MADONAS AUGSTIENES

Pretinieka aizsardzība Aiviekstes līnijā bija pilnīgi sabrukusi.

6. augustā armijas štābā notika apspriede, kurā vispārējos vilcienos sastādīja tālākā uzbrukuma plānu atbilstoši visas frontes plānam.

Mūsu karaspēka iziešana Vidzemes augstienē faktiski bija sākums jaunai lielai operācijai, kuras galamērķis bija Rīgas atbrīvošana. Šo operāciju mēs uzsākām gandrīz bez kāda pārtraukuma. Tiesa, mūsu armijas operatīvais stāvoklis bija ievērojami uzlabojies, jo šeit sākās biezi apdzīvoti republikas rajoni ar labi attīstītu ceļu tīklu. Taču tagad (pēc aptuvenām izlūkošanas ziņām) pret mums jau vērsās vairāk nekā sešas vācu divīzijas. Un skaitliskais pārsvars, kāds mums bija Lubānas operācijas sākumā, kļuva pavisam niecīgs. Tikai visu pakāpju komandieru prasmīgā vadība, štābu precīzais darbs un kareivju varonība mums ļāva pārvarēt pieaugošo ienaidnieka pretestību.

Mēs gribējām uzbrukt samērā nelielā platībā starp Ineša un Jumurdas ezeriem. Frontāli sektors aizņēma ne vairāk par 10 km. Šeit mums varēja stāties pretī piecas sešas ienaidnieka divīzijas, tiesa, ar ^ziļu kaujas ierindu izkārtojumu. Tāpēc mēs izvietojām savu triecienarmiju ķīļveidīgi, dažās divīzijās norīkojot pa vienam avangarda pulkam.

Lai attīstītu panākumus 10. gvardes armijas un 42. armijas saskares vietā dienvidos no Jumurdas ezera, palīgā sūtīja ģenerālmajora M. Sahno tanku korpusu. Bija plānots, ka uzbrukumā piedalīsies arī liels daudzums triecienlidmašīnu un iznīcinātāju. Armijas štābs, korpusa un divīziju štābi veica lielu darbu, organizējot sadarbību gan ar avangardu, gan ar tankistiem.

Bet es laikam esmu mazliet aizsteidzies priekšā notikumiem un tagad atgriezīšos tajās augusta dienās, kad forsēja Aivieksti un sākās kaujas Madonas virzienā.

6. augustā vakarpusē es pavēlēju 7. gvardes korpusam uzbrukt Madonas virzienā un 7. augusta rītā ieņemt pilsētu; 15. gvardes strēlnieku korpusam vajadzēja uzbrukt gar Mei-rānu—Madonas dzelzceļu un 7. augusta rītā pārgriezt Gulbenes—Madonas dzelzceļu. Ar daļu spēku ieņemt Cesvaini; 19. gvardes strēlnieku korpusam ar 56. un 22. gvardes strēlnieku divīzijas spēkiem sadarbībā ar 15. gvardes strēlnieku korpusu ielenkt un iznīcināt pretinieka Lubānas grupējumu. Galvenajiem spēkiem 7. augusta rītā sasniegt Dzelzavas stacijas rajonu.

Kad pavēli nodeva karaspēkam, 29. gvardes divīzija lauzās pa lietus izskalotajiem meža ceļiem ziemeļos no Meirānu—Madonas dzelzceļa un paralēli tam. 7. augusta rītausmā tā nonāca Kūjas upes austrumu krastā, forsēja upi un pulksten 22 sasniedza Cesvaines—Madonas dzelzceļu aus-trumos no Sarkaņiem. Pretinieks bija pielāgojis dzelzceļa uzbērumu aizsardzībai.

93. gvardes strēlnieku pulks (komandieris majors M. Frolovs), kas gāja avangardā, paspēja izlauzties pāri dzelzceļam un ieņēma augstieni pie šosejas, ziemeļos no Sarkaņiem. Nosūtījis uz pārrāvuma vietu kājniekus un tankus, pretinieks uzbruka pulkam, kas bija ieņēmis loka aizsardzību, un atgrieza to no divīzijas galvenajiem spēkiem. Artilērijas un mīnmetēju apšaudes ugunīs gvardi astoņas stundas atvairīja pretinieka pārspēka uzbrukumus un noturēja ieņemto augstieni, kamēr pienāca divīzijas pārējās daļas.

Naktī uz 8. augustu hitleriešu pavēlniecība pārsvieda uz 29. gvardes divīzijas ieņemto sektoru kādus piecus no 126., 227. kājnieku un 19. SŠ divīzijas pulkiem. Ar tādu «dūri» vācieši mēģināja no rīta atspiest 29. divīziju līdz Kūjas upei. Kauja turpinājās visu dienu, un tikai 9. augusta vakarā pretinieks sāka zaudēt spēkus. Ar savu neatlaidību un izturību, prasmīgo manevrēšanu gvardi salauza pretinieka apņēmību, neatdodot tam nevienu pēdu zemes svarīgajās Madonas līnijas augstienēs.

Mēs sapratām, ka ienaidnieka pavēlniecība diez vai tuvākajās dienās papildinās šo sektoru ar svaigiem spēkiem. Tāpēc naktī uz 10. augustu šeit norīkoja 30. gvardes un 37. strēlnieku divīziju. Tagad varēja cerēt uz pamatīgu ienaidnieka aizsardzības pārrāvumu šajā rajonā. Un patiešām — izvērsušas fronti uz ziemeļrietumiem, trīs 15. gvardes korpusa divīzijas ielauzās augstienēs ziemeļrietumos no Madonas un pārrāva Cesvaines—Madonas dzelzceļu.

Armijas avīzes «Bojevoje znamja» 1944. gada komplektā es atradu interesantu rakstu par šīm kaujām. Tajā aprakstīts, kā, atvairot vienu no ienaidnieka prettriecieniem, 96. gvardes strēlnieku pulka apakšvienības bija spiestas atstāt tikko atbrīvotos Priedniekus. Atkāpšanās laikā smagi ievainoja ierindnieku Stepanu Kirilovu. Kad kauja norima, vietējā iedzīvotāja Anna Zuļķena un viņas 13 gadus vecais dēls Voldemārs izdzirdēja vaidus un atrada ievainoto. Ar Hermīnes Galējas un Annas Garās palīdzību viņi pārnesa kareivi uz nomaļām meža mājām. Otrā dienā tur ieradās esesieši, kas meklēja krievus. Sievietes un ievainoto Kirilovu glāba tikai tas, ka tuvumā pēkšņi atskanēja šāvieni un fašisti pazuda.

Zemnieces trīs dienas kopa ievainoto gvardu. 9. augustā 94. gvardes pulka apakšvienības atbrīvoja mājas. Stepanu Kirilovu nosūtīja uz medicīniski sanitāro bataljonu, bet latviešu sievietes patriotes par kareivja izglābšanu apbalvoja.1

15. gvardes korpuss, sekmīgi uzbrukdams, iedzina ķīli

pretinieka aizsardzības pozīcijās svarīgajās augstienēs ziemeļaustrumos no Madonas. Bet pati pilsēta — operatīvā ziņā svarīgs ceļu mezgls — vēl arvien atradās fašistu rokās. Tas jāva pretiniekam manevrēt ar rezervēm, izvērst prettriecienus korpusa kreisajam flangam, bremzēt tā virzīšanos uz priekšu rietumu virzienā.

7. gvardes strēlnieku korpusa joslā, kas uzbruka tieši Madonai, pretinieks aizstāvējās sevišķi neatlaidīgi un nikni. Pastiprinājusi savu karaspēku ar 32. kājnieku divīziju, kas bija ieradusies no papildinājuma, vācu pavēlniecība savilka šeit vēl artilērijas un mīnmetēju da|as, smagās reaktīvās iekārtas un triecienlielgabalus. Papildus ieradās arī lidmašīnas, kas bombardēja mūsu kaujas apakšvienības.

6. augustā 8. gvardes divīzija, kas uzbruka gar Barkavas—Madonas šoseju, nonāca pie Kūjas upes. Gar pretējo krastu stiepās dziļa tranšeja. To bija ieņēmuši pretinieka kājnieki. 23. gvardes strēlnieku pulka ķēdēm ceļu aizšķēr-šļoja blīva artilērijas sprostuguns. Izveidojās smaga situācija. Tad majora D. Pocelujeva vadītais 27. gvardes artilērijas pulks, gaitā izvērsis baterijas, atklāja tēmētu uguni uz vācu tranšejām. Vienlaicīgi 19. smago lielgabalu brigādes 1. divizions sāka apšaudīt pretinieka baterijas.

Vācu sapieri aizdedzināja tiltu, bet ierindnieks S. Bek-metovs ar rokas ložmetēju metās uz priekšu cauri liesmām, kas jau bija pārņēmušas dēļu segumu. Pārskrējis pāri tiltam, viņš ieņēma pozīciju šosejas grāvmalā, uzsāka cīņu ar ienaidnieka ložmetējnieku un apklusināja to. Bekmetova piemēram sekoja vairāki citi kareivji. Viņu uguns aizsegā visa pulka strēlnieku ķēde gan brišus, gan peldus pārcēlās pāri upei. Straumes lejtecē ložmetējnieki P. Jevgrafovs un D. Kras-nousovs sedza 30. gvardes pulka pārcelšanos. Labajā krastā hitlerieši sāka uzbrukumu panfiloviešiem. Atvairot prettriecienus, abi pulki nostiprinājās savās pozīcijās, gaidot kopējā uzbrukuma sākuma signālu. Ugunspozīcijas ieņēma 27. strēlnieku divīzijas 87. haubiču brigāde un 60. gvardes reaktīvo mīnmetēju pulka 2. divizions. Sākās artilērijas sagatavošanas apšaude, un pulksten 19.00 pēc gvardes mīnmetēju zalves strēlnieki metās izšķirošajā uzbrukumā. Atstājot vairāk nekā divsimt kritušo, 22 lielgabalus un 11 mīnmetējus, pretinieka 263. kājnieku divīzijas dajas un 32. kājnieku divīzijas 4. pulks atkāpās.1

Šajās kaujās izcēlās arī N. Vasiļevska bataljons. Kad A. Matrosova 254. gvardes pulks sīvi cīnījās dziļā ienaidnieka aizmugurē, bataljons pēkšņā uzbrukumā ieņēma Upītes. Gvardi izturēja vācu prettriecienu. Tad fašisti ielauzās kreisajā flangā. Vasiļevskis pats veda karavīrus uzbrukumā, bet viņu ievainoja. Ienaidnieka spiediens bija liels, bataljona spēki izsīka. Sākās tuvcīņa. Nav iespējams aprakstīt, kas notika uz šī zemes gabaliņa. Bataljons cīnījās līdz pēdējam elpas vilcienam.

Par šo kauju N. Vasiļevski apbalvoja ar I pakāpes Tēvijas kara ordeni. Līdz pat uzvarai šā vīrišķīgā cilvēka liktenis bija saistīts ar Matrosova pulku. Decembra beigās N. Vasiļevski atkal — piekto reizi! — ievainoja.

119. gvardes strēlnieku divīzija, kas gāja uzbrukumā panfiloviešu kreisajā flangā, aizkavējās Kūjas austrumu krastā. Sājā vietā upe bija dziļāka. Kūjas tuvumā pretinieks vērsa pret divīzijas apakšvienībām spēcīgu artilērijas, mīnmetēju un ložmetēju uguni. Aviācijas uzbrukumi sekoja cits citam. Vairāki mēģinājumi forsēt upi tika atvairīti, un tikai

7. augustā 344. gvardes strēlnieku pulka 1. bataljonam apejošā manevrā izdevās ieņemt nelielu placdarmu upes rietumu krastā. Paplašinājusi to, divīzija atsāka uzbrukumu un

8. augustā dienas nogalē bija pavirzījusies sešus kilometrus uz ziemeļrietumiem no upes.

Vēl vairākas diennaktis 8. un 119. divīzija lauzās cauri aizsardzības līnijām, ar kurām bija apjozta Madona.

Beidzot 12. augusta rītā 119. gvardes divīzija ieņēma Praulienu un Lazdonu. Vēlāk atklājās, ka tie bija savdabīgi vārti uz Madonu. Divīzija nocietinājās sasniegtajā līnijā, tuvināja aizmugures daļas un sāka gatavoties izšķirošajam uzbrukumam, lai ieņemtu pilsētu. Pretinieka 32. divīzijas vadība saprata, ka pasīva aizsardzība nedos iespēju aizstāvēt pozīcijas, un tādēļ pasāka vairākus prettriecienus, pastiprinot tos ar artilērijas un mīnmetēju uguni. Bet gvardu pretestību nebija iespējams pārvarēt. Divīzijai, atvairot vācu kājnieku un tanku uzbrukumus gar Madonas šoseju, izdevās ieņemt tranšeju pirmo līniju divu trīs kilometru attālumā no pilsētas.

Bija nepieciešams izlūkot ienaidnieka aizsardzības atbalsta punktus. Naktī uz 13. augustu 119. divīzijas štābs izsūtīja vairākas izlūku grupas, kuras ieguva vērtīgas ziņas. Uz to pamata izstrādāja plānu, saskaņā ar kuru pirmajā ešelonā virzījās divi gvardes pulki — 343. un 341., bet otrajā ešelonā — 344. pulks. Turklāt pēdējam kopā ar 8. gvardes divīzijas pulkiem, kas uzbruka no ziemeļiem, vajadzēja attīstīt panākumus un mēģināt ielenkt pretinieku pašā pilsētā.

Acīmredzot vācu izlūkošana bija pamanījusi mūsu gatavošanos uzbrukumam, jo stundu pirms tā sākuma pretinieka aviācija pamatīgi bombardēja mūsu artilērijas ugunspozī-cijas un smagie lielgabali intensīvi apšaudīja strēlnieku daļas. 119. divīzijas komandieris ģenerālmajors I. Gribovs lūdza, lai viņa da|as sedz no gaisa. Tūlīt tika dota pavēle 190. iznīcinātāju divīzijai (komandieris pulkvedis V. Fokins) laist, darbā savas eskadriļas un nepieļaut atkārtotu uzbrukumu mūsu karaspēkam. Lidotāji godam veica savu uzdevumu. Sevišķi izcēlās kapteinis V. Buzinovs, kurš pats notrieca divas pretinieka lidmašīnas, bet eskadriļa, kuru viņš komandēja,— septiņas. Bez tam gaisā virs Madonas notrieca vēl piecus vācu bumbvedējus. Pārējie neizturēja mūsu spiedienu, bezmērķīgi atbrīvojās no saviem bumbu krājumiem un aizlidoja.

Lidotājus iznīcinātājus nomainīja 225. aviācijas triecien-divīzijas lidmašīnas, kuru komandieris bija pulkvedis V. Korpusovs. Uzlidojuma laikā satrieca vairākas artilērijas baterijas, sagrāva ienaidnieka atbalsta, novērošanas un komandpunktus. Uzlidojumos stipri cieta arī pretinieka aizmugure, kur vāca spēkus iespējamam prettriecienam.

Neraugoties uz lieliem dzīvā spēka un tehnikas zaudējumiem, pretinieks mēģināja padzīt 119. gvardes divīzijas pulkus no ieņemtajām pozīcijām. Pēc uzbrukuma sīvā rakstura bija jūtams, ka hitleriešu pavēlniecība liek visu uz vienas kārts. Tā labi saprata, ka, zaudējot Madonu, lielā mērā zaudēs kontroli pār visu Vidzemes augstieni.

Mūsu strēlnieku daļas izturējās vīrišķīgi un aukstasinīgi. Nevienā sektorā vāciešiem neizdevās piespiest gvardus atkāpties. Nenoniecinot mūsu kājnieku varonību, es tomēr nosauktu 13. augusta kaujas par artilērijas kaujām. Sājā dienā artilēristi darbojās ne tikai aktīvi, bet, es teiktu, iespaidīgi. Par to liecina daudzas kauju epizodes. Minēšu tikai vienu — visraksturīgāko.

Kad vācieši nāca pretuzbrukumā, viņus atturēja apakšpulkveža A. Isajeva 589. vieglās artilērijas pulks. Bet tankiem izdevās ielauzties artilērijas ugunspozīcijās un izsist no ierindas vairākas apkalpes. Baterijas komandieris leitnants A. Djubko pats sašāva divus tankus. Tomēr pretinieka kareivjiem izdevās iespiesties mūsu aizmugurē. To ieraudzījis, leitnants apbruņojās ar automātu un granātām un, pielaidis hitleriešus tuvāk, atklāja nāvējošu uguni. Taču ielenkuma loks sakļāvās. Grūtos apstākļos — ložmetēji bija sabojāti, trūka munīcijas — A. Djubko nolēma izsaukt visa diviziona artilērijas uguni uz sevi. Viņš un vēl daži kareivji no savas artilērijas apšaudes paslēpās grāvīšos un spraugās. Pretinieks atkāpās, ciezdams smagus zaudējumus.

Par vīrišķību, drosmi un prasmīgu vadību šajā kaujā,

par izcilību citās kaujas vecakajam leitnantam Anatolijam Djubko piešķīra Padomju Savienības Varoņa nosaukumu.

Atvairījušas fašistu pretuzbrukumus, 8. un 119. gvardes divīzija tajā pašā dienā — 13. augustā — uzsāka uzbrukumu Madonai. Pirmā ešelona pulkiem izdevās samērā drīz ielauzties pilsētas austrumu nomalē, kur mūsu artilērija un aviācija bija krietni paplucinājusi ienaidnieka aizsardzību. Daudz grūtāk bija iekļūt centrā. 343. gvardes pulks (komandieris — pulkvedis A. Sergijenko) padzina pretinieku no dzelzceļa stacijas un mēģināja tūlīt turpināt virzīties uz priekšu, bet bija spiests apstāties. Katru māju, katru ēku ieņēma ar kauju. Ielu krustojumos pretinieks bija nostādījis lauka lielgabalus un tankus un šāva uz mūsu gvardiem tiešā tēmējumā.

Pilsētas dienvidu daļā cīnījās 341. gvardes strēlnieku pulks pulkveža V. Tjurikova vadībā. Šeit izcēlās seržants O. Deņisovs no 2. bataljona. Ar spēcīgu ložmetēja uguni viņš piespieda vāciešu ķēdes nogulties. Pret mūsu aizsardzību vērsās pastiprināta apšaude, un tās aizsegā kājnieku rota nāca pretuzbrukumā. Tad seržants Deņisovs ātri pārcēlās uz citu pozīciju, Jāva fašistiem tuvoties un atklāja uguni. Ienaidnieks tika padzīts no šīs Madonas daļas.

Grūti klājās arī apakšpulkveža M. Komarova 344. pulkam. Tas izvērsās no 341. pulka kreisā flanga, un tā bataljoniem vajadzēja apiet vāciešus no dienvidiem un ielenkt. Burtiski, dažas minūtes pēc šī manevra sākuma vācieši devās pretuzbrukumā, kuru pastiprināja lidmašīnas un tanki. Tos sagaidīja 589. vieglās artilērijas pulks, un pretuzbrukums apsīka ... Pamazām mūsu bataljoni virzījās uz priekšu, izdzenot ienaidnieka kājniekus no mājām.

Tikmēr 8. gvardes divīzija uzbruka Madonai no ziemeļiem. Arī šeit katru ielu, katru māju ieņēma ar kauju. Jau pilsētas tuvumā 19. gvardes pulks (komandieris — apakšpulkvedis I. Sapšajevs, kas bija stājies kritušā I. Kurgan-ska vietā) uzdūrās labi nocietinātām pozīcijām un bija spiests apstāties. Vācieši bija mīnējuši pieeju tranšejām. Tiklīdz mūsu kareivji mēģināja izrauties uz priekšu, mehānisms iedarbojās, mīna palēcās pusotra metra augstumā un sprāga kā šrapnelis. Kā vēlāk atklājās, katrā frontes kilometrā bija uzstādīti divi trīs tūkstoši tādu mīnu.

Tikai ar tanku palīdzību varēja izlauzties cauri mīnu aizsprostiem. 8. gvardes strēlnieku divīzijas komandieris ģenerālis A. Kuļešovs šim nolūkam piešķīra sešus tankus. Tie «noblietēja» mīnēto sektoru, un pa šīm ejām mūsu kājnieki devās uz priekšu.

Tā 119. un 8. gvardes divīzija kopīgā uzbrukumā 13. augustā atbrīvoja Madonu. Atkal pievēršos tā laika apbalvošanas ieteikumiem un uzmeklēju tos, kuros atainotas Madonas kauju epizodes ...

«1944. gada 13. augustā izlūku grupa b. Boiko vadībā ziemeļrietumos no Madonas... šķērsoja lielceļu, uzspridzināja automašīnu ar munīciju ...»

Tātad — Ivans Boiko. Trīsdesmit gadu vecs. Divas reizes bijis ievainots. Apbalvots ar Sarkanās Zvaigznes un III pakāpes Slavas ordeni, vairākām medaļām. Tiek izvirzīts apbalvošanai ar I pakāpes Tēvijas kara ordeni. Iedziļinos apbalvošanas ieteikuma sausajās rindās: kad notika izlūkošana ar kauju, seržants Boiko pats veda grupu uzbrukumā, likvidēja divas ložmetēju ligzdas, saņēma gūstekni, iznīcināja vairākus hitleriešus.

Jā, karavīra varoņdarbs aprakstīts paskopi. Bet ko lai dara — kauju steigā nebija laika iedziļināties sīkumos. Taču šīs lakoniskās rindas labi raksturo seržanta izlūka drosmi.

14. augusta nogalē 7. gvardes korpuss bija atsviedis pretinieku 10 līdz 15 kilometrus uz rietumiem no Madonas, kreisajā flangā nonākot tiešā saskarē ar 3. triecienarmijas 93. strēlnieku korpusa daļām, bet labajā — ar 15. gvardes strēlnieku korpusu.

Tajā pašā laikā 19. korpuss, iztīrījis Lubānas zemienes ziemeļrietumu daļas plašos mežu rajonus, kreisajā flangā ieņēma Dzelzavas staciju, bet sadūrās ar ienaidnieka sīvu pretestību Gulbenes—Elstes—Jaungulbenes līnijā.

Sakarā ar ienaidnieka pretestības pieaugumu armijas turpmākais uzbrukums palēninājās. Mūsu daļas iepriekšējās kaujās bija cietušas lielus zaudējumus, artilērijai munīcija tuvojās beigām. Tanku nebija.

Sevišķi sīvu pretestību Avotiņu rajonā sastapa 7. gvardes divīzija, kas bija ievadīta kaujā no 7. gvardes strēlnieku korpusa otrā ešelona. 14. un 15. augustā pretinieks vērsa pret to daudz spēcīgu prettriecienu, kurus atbalstīja artilērija, tanki, pašgājējas iekārtas «Ferdinand» un gandrīz nemitīgi aviācijas uzlidojumi. Veicot kaujas uzdevumu, lai aizsargātu vienu frontes sektoru, kas bija dziļi iespiedies pretinieka dislokācijā, 26. gvardes pulka 1. bataljona personālsastāvs kapteiņa P. Astapovska vadībā parādīja ārkārtīgu vīrišķību un izturību. Vienā dienā gvardi atvairīja desmit prettriecienus, no rotas līdz bataljonam, nodarīja pretiniekam jūtamus zaudējumus.

Kapteini Astapovski šajā kaujā divreiz ievainoja, bet viņš turpināja vadīt bataljona darbību. Drosmīgi cīnījās bataljona partorgs leitnants P. Titovs un komsorgs leitnants

ill

V. Zerebcovs. Abi tika ievainoti, bet palika ierindā. Vada komandieris leitnants V. Petrovs, neraugoties uz spēcīgo pretinieka artilērijas un mīnmetēju uguni, aukstasinīgi un prasmīgi atvairīja uzbrukumus.

113 bataljona kareivji par vīrišķību un izcilu izturību kaujās tika apbalvoti. No viņiem 35 cilvēki saņēma Sarkanās Zvaigznes ordeni, 15 — III pakāpes Slavas ordeni, 41 — medaļu «Par drošsirdību», 22 cilvēki saņēma citus valdības apbalvojumus. Bataljona komandieris kapteinis P. Astapov-skis kļuva par Sarkanā Karoga ordeņa kavalieri.1

Starp citu, jāatzīmē, ka armijas Kara padome prasīja no komandieriem un politiskajiem darbiniekiem, lai katrs kareivis, kas izcēlies kaujās, saņemtu valdības apbalvojumu. Visnotaļ tika veicināta prakse apbalvot tieši kaujas laukā.

... Četrdesmit pirmajā gadā Džuma Safarovs kļuva sešpadsmit gadu vecs. Ne vienu reizi vien Taškentas puisis ieradās kara komisariātā ar lūgumu viņu nosūtīt uz fronti kā brīvprātīgo.

Tad beidzot Safarovu ar kara komisariāta un komjaunatnes rajona komitejas ceļazīmi nosūtīja uz mīnmetējnieku skolu. 1942. gada septembrī pie Staļingradas viņš jau izgāja kaujas kristības. Kādā sīvā kaujā šāviņa šķemba viņam ievainoja roku. Nācās ārstēties hospitālī. Pēc tam — atkal uz fronti: karstas kaujas pie Poltavas, Harkovas, Dņepras ...

Safarovs, jau apbalvots ar diviem Slavas ordeņiem, 10. gvardes armijas sastāvā (85. gvardes strēlnieku divīzijas 251. gvardes strēlnieku pulks) piedalījās vācu fašistisko iebrucēju padzīšanā no Latvijas zemes. Uz visu mūžu viņam iespiedušās atmiņā kaujas Lubāna klānu un Madonas rajonā... Netālu no Cesvaines aiz pussagruvušas ķieģeļu mājas, dažiem šķūnīšiem un krūmiem bija paslēpušies ienaidnieka kājnieki. Artilēristi no Safarova apkalpes viņus pamanīja jau kaujas sākumā, taču vērsa apšaudi pret svarīgākiem mērķiem — ienaidnieka tankiem, neaiztiekot kājnieku grupu. Bet tā raidīja spēcīgu uguni, kavējot mūsu apakšvienības. Kritiskā brīdī artilēristi apgāja pretinieku un sāka to iznīcināt no aizmugures. Hitlerieši apjuka, nometa ieročus, padevās gūstā. Par šo kauju visa apkalpe saņēma valdības apbalvojumus.

Madonas priekšpilsētā artilēristiem vajadzēja izturēt jaunu cīniņu ar ienaidnieku.

36 tanku atbalstīti, hitlerieši uzsāka niknu pretuzbrukumu mūsu uzbrūkošajam karaspēkam. Kad fašistu mašī-

nas tuvojās pilsētas nomalei, Safarova apkalpe, kas darbojās baterijas sastāvā, atklāja uz tām uguni. Pēc dažiem šāvieniem divi tanki aizdegās. Atklājis mūsu artilēristu pozīcijas, pretinieks savukārt sāka tās apšaudīt.

Ienaidnieka tanki mēģināja apiet artilēristu pozīcijas un uzbrukt tām no aizmugures. Safarovs pavēlēja pagriezt lielgabalu, to pašu darīja ari citas apkalpes. Mūsu gvardu sadursme ar fašistu tankiem turpinājās. Cits pēc cita izgāja no ierindas trīs lielgabali... Pie ceturtā bija palicis dzīvs tikai staršina Safarovs. Šajā brīdi artilēristu ugunslīnijā parādījās pulka komandieris pulkvedis P. Kadomskis. Viņš un Safarovs ar trāpīgu uguni sašāva vēl vairākus tankus.

Kad uzbrukums bija atsists un atlikušie ienaidnieka tanki pagriezās atpakaļ, staršina Safarovs zaudēja samaņu ... Kara hospitālī viņam pasniedza I pakāpes Slavas ordeni.

Augusta otrajā pusē 10. gvardes armijas karaspēks ar grūtām kaujām pavirzījās vēl 10—15 km uz priekšu un nonāca līdz līnijai Cesvaine—Liezere—Cirsti, aptverot no dienvidiem pretinieka grupējumu ziemeļrietumos no Cesvaines.

3. REZULTĀTI UN PERSPEKTĪVAS

1944. gada vasaras mēneši nesa Padomju Armijai lielus panākumus. Sekmīgi beidzās 1. Baltijas frontes un trīs Baltkrievijas frontu Baltkrievijas uzbrukuma operācija un 1. Ukrainas frontes Ļvovas—Sandomiras operācija. To gaitā tika sagrauti divi pretinieka stratēģiskie grupējumi — armiju grupas «Centrs» un «Ziemeļukraina». Sarkanā Armija bija nonākusi pie Austrumprūsijas, Vislas upes,. Karpatu priekškalnēs.

Baltijas virzienā padomju karaspēks augusta beigās atradās līnijā uz ziemeļrietumiem no Tartu, austrumos no Gulbenes, Ērgļiem, Pļaviņām.1 10. gvardes armijas vienības tolaik atradās 90 kilometrus no Rīgas.

Dienvidos no Daugavas 1. Baltijas frontes karaspēks bija sasniedzis Tukuma rajonu, pārgriežot sauszemes komunikācijas, kas armiju grupu «Nord» savienoja ar Austrumprū-siju. Hitleriešu pavēlniecība bija sakoncentrējusi pret 1. Baltijas frontes pārrāvuma vietu apmēram 12 kājnieku un tanku divīzijas un 16. augustā rietumos no Rīgas un rietumos no> Šauļiem deva prettriecienu. Niknās kaujās pretiniekam izdevās atspiest mūsu karaspēku no Rīgas jūras līča piekras-

tes un atjaunot armiju grupas «Nord» sakarus ar Austrum-prūsiju. Augusta beigās 1. Baltijas frontes armijas karoja rietumos no Krustpils, Bauskas, Jelgavas, Dobeles, Šauļiem.

Fašistu pavēlniecība, ņemot vērā Baltijas lielo politisko, -ekonomisko un stratēģisko nozīmi, centās to noturēt, nerēķinoties ar zaudējumiem. Igaunijā, Latvijā un it īpaši Rīgas tuvākajā un tālākajā apkaimē veica plašus aizsardzības līniju būvdarbus, apdzīvotās vietas pielāgoja loka aizsardzībai, mūsu karaspēka uzbrukuma ceļos cēla visdažādākās inženierbūves.

Augustā no Vācijas un citiem frontes sektoriem uz Baltiju pārsvieda trīs divīzijas^59 un vairākus atsevišķos tanku bataljonus, kuros bija «Tiger» tipa tanki. Divīzijās, kas šeit darbojās, bija ievērojami papildināts personālsastāvs, mobilizējot vecākus cilvēkus un nepilngadīgos, sašaurinot -aizmugures daļas un iestādes, piekomandējot lidlauku apkalpes kareivjus un daļēji — kareivjus no jūras flotes apkalpēm. Katras kājnieku divīzijas sastāvs bija palielināts līdz 8 tūkstošiem cilvēku.[60]

Visam karaspēka personālsastāvam vairākkārt lika parakstīties zem Hitlera aicinājumiem un pavēlēm, kurās bija prasīts cīnīties par katru pēdu zemes. Hitlers solīja tuvākajā laika mainīt stāvokli frontē, pielietojot jaunu «slepeno» ieroci. Septembra beigās kādā aicinājumā armiju grupas «Nord» kareivjiem viņš paziņoja, ka ne vēlāk kā 1944. gada novembrī Anglija un Krievija būšot satriektas pīšļos. Savu paveļu nobeiguma daļā Hitlers par Baltijas noturēšanu solīja balvas, atvaļinājumus, ārpuskārtas paaugstinājumus. Tiem, kas patvaļīgi atstās pozīcijas, draudēja ar nošaušanu.

Latvijas okupētās daļas iedzīvotāju vidū nacistu virsotne ar dažādu atkritēju nacionālistu aktīvu palīdzību veica nekrietnu propagandu, izplatīja nejēdzīgus un ļaunprātīgus izdomājumus par Sarkano Armiju un padomju varu. Pastiprinājās represijas pret vietējiem iedzīvotājiem, simtiem cilvēku ar varu mobilizēja hitleriskajā armijā. Mierīgos iedzīvotājus, draudot ar nošaušanu, ar kuģiem sūtīja uz Vāciju.

Ar represijām, melīgiem solījumiem un ļaunprātīgu propagandu fašistiskā vadība visādi centās celt sava karaspēka krasi saplakušo morālo garu, palielināt tā kaujasspējas.

Ideoloģisko apstrādi fašistu pavēlniecība pastiprināja ar visu materiālo līdzekļu mobilizāciju. Gatavodamies aizsargāt Rīgu un citas stratēģiskā ziņā svarīgas līnijas, pretinieks savlaicīgi izbūvēja plašu aizsardzības sistēmu. Pret 2. Baltijas fronti 90 km dziļumā atradās četras aizsardzības līnijas: «Valka», «Cēsis», «Sigulda» un Rīgas pilsētas loks. Katra līnija sastāvēja no vienas vai divām joslām, tās savukārt ietvēra divas trīs pozīcijas ar pilna profila tranšejām, kuras sedza mīnu lauki un aizsprosti.

1944. gada 29. augustā Augstākā Virspavēlnieka Mītne, izstudējusi frontu un savu vietējo pārstāvju priekšlikumus, pieņēma lēmumu par Baltijas stratēģisko uzbrukuma operāciju, kurā vajadzēja piedalīties četrām frontēm — Ļeņin-gradas, 3., 2. un 1. Baltijas frontei, kā arī ar diviem Sarkanā Karoga ordeņiem apbalvotās Baltijas flotes kuģiem un aviācijai.

Kopumā operācijas iecere bija šāda: 1. Baltijas frontes karaspēkam ar trieciengrupējumu savā labajā spārnā vajadzēja uzbrukt Rīgai no dienvidaustrumiem, iziet Rīgas jūras līča piekrastē un pārgriezt pretinieka Baltijas grupējumam atkāpšanās ceļus Austrumprūsijas virziena. 3. un 2. Baltijas fronte uzbruka Rīgas virzienā no ziemeļaustrumiem un austrumiem, lai sašķeltu armiju grupas «Nord» galvenos spēkus. Ļeņingradas frontei kopā ar Baltijas floti vajadzēja uzbrukt Tallinas virzienā un sakaut ienaidnieka grupējumu Igaunijā.[61]

Tai pašā dienā Mītne deva direktīvas frontēm. 2. Baltijas fronte saņēma uzdevumu: uzbrūkot Rīgai no austrumiem, sagraut pretinieku joslā uz ziemeļiem no Daugavas un sadarbībā ar 1. un 3. Baltijas fronti ieņemt Rīgu.

Galveno triecienu fronte deva savas operatīvās ierindas centrā ar 42. un 3. triecienarmijas spēkiem. 10. gvardes armijai vajadzēja iet uzbrukumā frontes labajā spārnā Dzērbenes virzienā. Šis trieciens ļāva izmantot armijas operatīvā stāvokļa priekšrocības, lai sadarbībā ar 3. Baltijas frontes 54. armiju, kas uzbruka Smiltenes virzienā, ielenktu un iznīcinātu pretinieka grupējumu ziemeļrietumos no Cesvaines.[62]

Frontes pavēlnieks direktīvā par operācijas sagatavošanu izvirzīja armijai uzdevumu — dot galveno triecienu kreisajā flangā ar operatīvo izkārtojumu divos ešelonos. Bez tam panākumu attīstīšanai bija pavēlēts sagatavot vienu ar

artilēriju, tankiem un inženierdaļām pastiprinātu strēlnieku divīziju kā armijas mobilo grupu. Visas pastiprinājuma artilērijas daļas, kas agrāk darbojās kopā ar armiju, izņemot 13. mīnmetēju brigādes pulku un reaktīvās artilērijas pulku, tika paredzētas frontes galvenā grupējuma darbības nodrošināšanai. 10. gvardes armijai vajadzēja sagatavot un realizēt operāciju galvenokārt ar saviem spēkiem un līdzekļiem. Bet segšanai no gaisa līdztekus armijas zenītartilērijas pulkam mums bija 14. zenītartilērijas divīzija pulkveža A. Vas-jutas vadībā.

Jau iepriekšējās kaujās Madonas augstienēs visu rangu mūsu štābi bija pamatīgi izpētījuši apvidu, pretinieka grupējuma spēkus, tā darbības īpatnības un aizsardzības raksturu.

Ienaidnieka aizsardzības pārraušanai bija izraudzīts piecus kilometrus garš frontes sektors starp Briņģiem un Pel-neniem. Šeit izvērsās mūsu 7. gvardes strēlnieku korpuss <8. gvardes divīzija — pirmajā, 119. gvardes divīzija —-otraja ešelona) un 19. gvardes korpuss ar 22. un 56. gvardes divīziju pirmajā un 65. gvardes divīziju otrajā ešelonā.

Otrajā ešelonā atradās 15. gvardes korpuss (30. un 85. gvardes divīzija). Armijas mobilās grupas sastāvā netupa 15. korpusa 29. gvardes divīzija, kā arī tanku un artilērijas pastiprinājums.

Armijas labajā flangā bija paredzēta aizsardzība 60 km platuma ar 7. gvardes, 37. strēlnieku divīzijas un 118. nocietinātā rajona spēkiem. Bez tam šeit iekļāva armijas apvienoto vienību, kuras komandieris bija armijas kaujas sagatavošanas nodaļas priekšnieks pulkvedis F. Petjajevs.

Sākās gatavošanās uzbrukumam.

Pirmā ešelona strēlnieku pulkus pēc kārtas atvilka rezervē, un tie apguva galvenokārt uzbrukuma kauju apmācības programmu.

Tajā pašā laikā pastiprināti remontēja kaujas un transporta tehniku, pieveda materiālus un tehniskos līdzekļus, munīciju, degvielu un smērvielas.

Jūlija un augusta kaujas bija smagas. Armijas daļas bija cietušas lielus zaudējumus.

Gan kara gados, gan pēc tā man ne vienu reizi vien nācies dzirdēt, ka dažādu pakāpju un amatu komandieri dažkārt pieļāvuši neattaisnoti lielus upurus, lai sasniegtu nenozīmīgus mērķus. Turklāt viņi it kā vadījušies pēc pazīstamā likuma «Mērķis attaisno līdzekļus». Ko es varu atbildēt uz to? Teikt, ka upuri vienmēr bija attaisnoti, nozīmētu kritušo piemiņas zaimošanu, zaimošanu pret atraitnēm, to mirušo karavīru mātēm un tēviem, kuru dēli neatgriezās mājās. Bet jāņem vērā arī tas, ka cilvēki gāja bojā apstākļos, ko diktēja kā kara raksturs kopumā, tā arī atsevišķas kaujas. Mēs, kadru karavīri, labāk par citiem saprotam vienkāršo patiesību, ka armijas (vai atsevišķas apakšvienības) neuzvara-mība pirmām kārtām sakņojas kareivja tiešā, pastāvīgā nepieciešamībā iet kaujā un atdot savu dzīvību uzvaras labad. Cita ceļa karā nav. So nepieciešamību dziļi apzinājās un tikpat dziļi juta panfilovieši, kas paziņoja: «Ne soli atpakaļ! Aiz mums Maskava!», staļingradieši: «Aiz Volgas zemes nav!» Vai tad Aleksandrs Matrosovs gāja bojā veltīgi? Vai tas Nezināmais Kareivis, kas atdusas pie Kremļa sienas, nepārstāv 20 miljonu cilvēku dzīvības, kuras mums atņēma karš? Un kāda šo miljonu daļa bija tikai «līdzeklis», lai uzvarētu visas tautas cīņā? Kas un kad atbildēs uz to? ...

Atcerieties vīrišķīgo un lepno aicinājumu: «Labāk mirt stāvus nekā dzīvot uz ceļiem!» Konstantīns Simonovs rakstīja, ka šim aicinājumam piemīt spēks tikai tad, kad ikviens cilvēks, kas to izrunā, uztver šos vārdus nevis kā vispārēju lozungu, bet kā savu personisko lēmumu, kas nepieciešamības gadījumā nozīmē nevis svešas, bet savas dzīvības upuri.

Kareivis Almuhs Majamarovs nerēķinājās ar savu dzīvību. Viņš kļuva par varoni, visu trīs Slavas ordeņa pakāpju kavalieri. Trīs ordeņi — trīs varoņdarbi. Bet Almuha Maja-marova kauju ceļā bija daudz vairāk varoņdarbu. Es pastāstīšu tikai par tiem, kas izpelnījās augsto atzinību par karavīra vīrišķību. Pirmo Slavas ordeni viņš izpelnījas kaujā, kad 7. gvardes divīzija 1943. gada janvārī—februārī piedalījās Novosokoļņiku operācijā. Kaujā par Novosokoļņiku—Ma-jevas dzelzceļa iecirkni Almuhs Majamarovs gāja uzbrucēju pirmajā ķēdē. Piepeši no flanga sāka šaut ienaidnieka ložmetējs. Slepeni piezadzies pie šī ugunspunkta, Almuhs Majamarovs to apklusināja ar granātām. Rota varēja virzīties tālāk.

Pēc dažām dienām Almuhu Majamarovu smagi ievainoja, bet viņš neatstāja kaujas lauku. Četras stundas viņš kopā ar biedriem atvairīja ienaidnieka pretuzbrukumus.

Otrs Slavas ordenis parādījās pie gvarda krūtīm pēc kaujām Vidzemes augstienēs. Varonība, drosme, vīrišķība — šie vārdi tikai zināmā mērā raksturo viņa rīcību. Ik mirkli riskējot ar dzīvību, kareivis ne tikai izpildīja savu karavīra pienākumu, bet centās cīnīties ar pilnīgu spēku atdevi. Viņš bija piemērs mazāk pieredzējušiem kareivjiem.

Karstajās kaujās par Auci Almuhs Majamarovs parādīja sevi no vislabākās puses un tika apbalvots ar I pakāpes Slavas ordeni.

Almuhs Majamarovs (un tādu karavīru mūsu 10. armijā bija' daudz) ar savu rīcību kaujās pierādīja, ka nepieciešamības gadījumā viņš varētu ziedot arī savu dzīvību.

Grāmatā «Mazā zeme» Leonīds Brežņevs uzsver, ka Mazās zemes aizstāvju izturība bija partijas politiskā darba rezultāts. «Ar ko izmērīt un kā novērtēt politiskā vadītāja darbību frontē?» L. Brežņevs raksta. «Snaiperis iznīcinājis desmit hitleriešus — gods un slava viņam. Rota atvairījusī uzbrukumu, nosargājusi savu robežlīniju — gods un slava rotas komandierim un tās kareivjiem. Divīzija salauzusi ienaidnieka aizsardzību, atbrīvojusi apdzīvotu vietu — komandiera vārds tiek atzīmēts Augstākā Virspavēlnieka pa-pavēlē. Taču lieli nopelni ir arī politiskajam darbiniekam, kas idejiski apbruņojis karavīrus, stiprinājis viņos lielās mīlestības jūtas pret Dzimteni, iedvesis ticību saviem spēkiem, iedvesmojis varoņdarbiem.

īsts politiskais darbinieks armijā ir cilvēks, ap kuru allaž grupējas (audis, viņš vislabāk zina viņu noskaņojumu, vajadzības, cerības, sapņus, viņš aicina tos uz pašuzupurēšanos, uz varoņdarbu. Un, ja ņemam vērā, ka karaspēka cīņas gars allaž atzīts par ļoti svarīgu karaspēka izturības faktoru, tad jāatzīst, ka tieši politiskajam darbiniekam kara gados tika uzticēts visasākais ierocis. Viņš norūdīja karavīru dvēseles un sirdis, bez tā uzvaru mums nebūtu nesuši ne tanki, ne lielgabali, ne lidmašīnas.»[63]

Protams, arī mūsu 10. armijā lielu ievērību pievērsa politiskajam darbam. Mēs labi sapratām, ka kara ikdienai piemīt tādas īpašības un īpatnības, par kurām ar pilnīgu ticamību, precizitāti, ja vajadzīgs — arī asumu var pastāstīt tieši politiskais darbinieks. Viņš taču vienmēr bija blakus kareivjiem, viņš atrada vienīgos vajadzīgos, galvenos vārdus gan mītiņā, gan pusaizbērtā, ienaidnieka tanku kāpurķēžu izpostītā kājnieku tranšejā. Viņš bija karavīrs, kas nemitīgi izpildīja partijas uzdevumus, starp kuriem vissvarīgākais bija — pirmajam celties uzbrukumā.

Mūsu 10. gvardes armijas politisko nodaļu kopš tās noorganizēšanas brīža līdz kara beigām vadīja pulkvedis Nikolajs Ovčiņņikovs. Viņš bija jauns — tolaik ne vairāk par trīsdesmit gadiem, ieguvis labu sagatavotību gan V. I. Ļeņina Kara politiskajā akadēmijā, gan praksē, tāpēc lieliski zināja savu darbu un mīlēja to. Un šo mīlestību uz izraudzīto politiskā darbinieka profesiju apbrīnojami smalki, nemanāmi iemiesoja savā attieksmē pret cilvēkiem. Tiku redzējis Nikolaju Ovčiņņikovu visdažādākajos apstākļos — gan kaujas karstumā, kad nav ne mirkļa laika, kad savlaicīgi pateikts, precīzs vārds dažkārt izšķīra daudzu likteni, gan relatīva klusuma brīžos, kad bija iespējams padomāt, apsvērt, nospraust savu pakļauto tālākās darbības plānu. Bet pulkvedis Ovčiņņikovs nekad nepieņēma pārsteidzīgu lēmumu. Viņš vienmēr zināja, kā jārīkojas, un šī precīzā zināšana «visneprecīzākajā» zinātnē — zinātnē par cilvēka rīcību — ļāva Nikolajam Ovčiņņikovam droši pieņemt lēmumu. Un vēl viena ļoti svarīga šī cilvēka īpašība — labvēlība. Nē, viņš nebija «labiņš», bet — labvēlīgs, tas ir, iejūtīgs un atsaucīgs.

Nikolajs Ovčiņņikovs un citi mūsu politiskie darbinieki atrada pareizo toni darbā ar cilvēkiem, tāpēc baudīja lielu autoritāti kareivju vidū. Sī autoritāte izrietēja ne tikai no viena vai otra politiskās nodaļas darbinieka, politiskā vadītāja vai komsorga dienesta stāvokļa, bet it kā radās pati no sevis: kareivji zināja, ka vajadzīgajā brīdī tas, kas viņus aicinājis turēties līdz nāvei, pats vienmēr būs blakus, pirmais ies uzbrukumā. Personiskais piemērs visur — tāds bija katra mūsu politiskā darbinieka dzīves likums.

Arī korpusu politiskās nodaļas bija nokomplektētas ar labiem darbiniekiem. Vislabāko raksturojumu pelna, piemēram, 7. gvardes korpusa politiskās nodaļas priekšnieks pulkvedis D. Šeršins, 15. korpusa — pulkvedis A. Plotnikovs, 19. korpusa — pulkvedis P. Sčerbina.

Visu «pakāpju» politisko nodaļu darbinieki rīkoja polit-īnformācijas, organizēja referātus un konferences par aktuāliem mūsu kara dzīves jautājumiem, praktizēja labāko izlūku, snaiperu, sakarnieku un citu sava amata meistaru tikšanos. Un armijas politiskajā nodaļā, korpusos, divīzijās un pulkos visiem līdzekļiem pilnīgoja masu pasākumus, centās ne vien paplašināt to loku, bet arī paaugstināt idejiski politisko iedarbību uz personālsastāvu. Un neaprobežojās tikai ar masu darbu vien. Ārkārtīgi liela nozīme bija politiskā darbinieka, komunista, aģitatora sirsnīgai sarunai ar kareivi. Domāju, ka individuālais darbs ar jaunajiem nav zaudējis savu nozīmi arī mūsu dienās, it īpaši attiecībā uz jauno kareivju raksturu veidošanu.

Arī toreiz, 1944. gada vasarā un rudenī, lielu uzmanību pievērsa jauno kareivju audzināšanai padomju gvardes kaujiniecisko tradīciju garā, viņu pulkabiedru un armijas veterānu varoņdarbu un pieredzes propagandai. Plaši propagandēja frontes Kara padomes aicinājumu karavīriem. Tajā bija augsti novērtēta 10. gvardes armijas kauju darbība. Kara padome aicināja visu frontes karaspēka personālsastāvu līdzināties Lubāna pārgājiena varoņiem. «Mums ir viens mērķis,» bija teikts aicinājumā, «drīzāk sasniegt Rīgas jūras līča krastu, iedzīt fašistiskos nešķīsteņus jūrā, iztīrīt Padomju Latviju no vācu iebrucējiem.»[64]

Gvardi, atbildot uz aicinājumu, apliecināja: «Visus savus spēkus, visu uzkrāto kaujas pieredzi liksim lietā, lai drīzāk, sagrautu ienaidnieku Baltijā.» 119. gvardes divīzijas 341. gvardes strēlnieku pulka 1. bataljona ierindnieks N. Morgunovs bataljona kopsapulcē teica: «Man bija tā laime strādāt Staļingradā un cīnīties par to. Un pēc tā, ko es tur redzēju,, mani nekas neapturēs: Staļingradas varoņi sauc mani uz priekšu.»[65]

Armijas karaspēkā plecu pie pleca cīnījās krievi, ukraiņi,, baltkrievi, karavīri no Aizkaukāza un Vidusāzijas republikām. Daudz kareivju un seržantu bija no Vidusāzijas. Politiskajam darbam ar viņiem bija izraudzīti vislabāk sagatavotie un izglītotākie komunisti, komjaunieši un bezpartejiskie, kas labi zināja nacionālo un krievu valodu. Armiju un vienību politiskās nodaļas izdeva atgādnes, rekomendācijas, lapiņas, dažkārt arī divizionu laikrakstus viņu dzimtajās valodās. Tas viss veicināja nacionālo republiku kareivju drīzāku iekļaušanos kara dzīves ritmā, nostiprināja un saliedēja apakšvienības un daļas vienotos kaujinieku kolektīvos.

Personālsastāva audzināšanas darba uzlabošanā liela nozīme bija armijas politiskās nodaļas organizētajiem semināriem, kuros piedalījās bataljonu komandieru vietnieki politiskajā darbā, bataljonu un rotu partijas un komjaunatnes organizāciju sekretāri. Sie komunisti un komjaunieši pastāvīgi atradās kopā ar kareivjiem, un gaidāmajā operācijā viņiem vajadzēja veikt visatbildīgākos uzdevumus. Partijas sapulcēs, semināros uzstājās frontes štāba virsnieki, korpusu un divīziju komandieri, speciālisti no pastiprinājuma un citām daļām.

Arī man vajadzēja uzstāties vairākos semināros. Es centos uzsvērt kaujas un revolucionāro tradīciju kontinuitāti Padomju Armijā. Tā kā mēs karojām Latvijas zemē, atcerējos daudzus slavenus latviešu tautas dēlus, mūsu armijas izcilos karavadoņus — Jāni Fabriciusu, Jukumu Vācieti, Voldemāru Aziņu, Jāni Judiņu. Daudzus no šiem leģendārajiem cilvēkiem es pazinu personiski. Toreiz es runāju arī par to, ka tagad mūsu 2. Baltijas frontē drosmīgi cīnās latviešu sarkano strēlnieku dēli, ka 130. latviešu strēlnieku korpuss godam piedalās visgrūtākajās kaujās.

Protams, šajos semināros man vajadzēja apgaismot ari gluži praktiskus uzdevumus, kas bija jāveic 10. gvardes armijai. Kareivji saka: «No augšas viss redzams.» Saprotu, ika šiem vārdiem piemīt sarkastiska nokrāsa. Bet tajos ir ari liela jēga. Es centos panākt, lai daudz ko no tā, ko «no augošas» saskatīja armijas pavēlnieks, redzētu ari divīziju, pulku, bataljonu komandieri un līdz ar viņiem — ikviens kareivis. No personiskās pieredzes man bija skaidrs, ka kareivim nekas nav nepatīkamāks par neziņu. Ir |oti slikti, kad nezini, kas stāv priekšā, ar kādām grūtībām būs jāsastopas, kādi ir pretinieka spēki un kas šauj ar ložmetēju no tās tur augstienes ...

Man ziņoja, ka pēc semināriem darbs apakšvienībās kļuvis iedarbīgāks un mērķtiecīgāks. Tā, piemēram, 8. gvardes •divīzijas 30. gvardes pulka 1. bataljona partorgs kapteinis J. Rojs laikā, kad notika gatavošanās uzbrukumam, sarīkoja vairākus pasākumus. To vidū svarīga vieta piederēja partijas sapulcei, kurā bataljona komandieris kapteinis I. Haļi-movs ziņoja par bataljona uzdevumiem gaidāmajā uzbrukumā. Sapulcē nolēma palīdzēt komandieriem izskaidrot katram kareivim kaujas uzdevumu individuālu pārrunu ceļā. Bez tam visi komunisti saņēma konkrētus kaujas uzdevumus. Bataljona partijas biroja locekļiem seržantam V. Iva-riovam un jefreitoram M. Andrejevam vajadzēja «vest līdzi triecienā jaunos cīnītājus». Līdzīgi uzdevumi bija. arī divīzijas veterāniem staršinam A. Kļeminam un seržantam V. Berbisevam.1

Uzbrukuma gaitā karaspēkam vajadzēja pārvarēt visaugstāko Latvijas daļu — Vidzemes centrālo augstieni. So pauguraino apvidu šķērsoja daudzas upes, strauti, ezeri, purvainas ieplakas. Tāpēc uzbrukuma panākumi bija atkarīgi no savlaicīgas inženiersagatavošanās, no tā, vai karaspēks būs apmācīts ātri pārvarēt ūdens šķēršļus, no prasmīgas vietējo līdzekļu izmantošanas, kā arī rūpīgas apvidus izlūkošanas organizācijas. Visi šie jautājumi prasīja visu pakāpju komandieru, štābu un politisko orgānu īpašu uzmanību.

Toreiz, pirms izšķirošā izrāviena uz Rīgu, tika patērēts ne mazums pūliņu karaspēka kaujasspējas pastiprināšanai. Armijas joslā turpināja aktīvi darboties daļas, kas atradās tiešā saskarē ar pretinieku. Gan mūsu karaspēks, gan pretinieka daļas veica izlūkošanu novērojot, izsūtot izlūku grupas, atsevišķos gadījumos — arī ar kauju.

Naktīs, bet tur, kur apvidus atjāva, arī dienā pirmā ešelona divīziju izejas pozīcijās intensīvi ierīkoja tranšejas, satiksmes ejas, slēpņus, ugunspozīcijas.

Bieži vien ir ļoti grūti panākt, lai pretinieka izlūkošana* neatklātu liela uzbrukuma gatavošanu. Neslēpšu, ka, gatavojot Rīgas uzbrukuma operāciju, frontes pavēlniecība, štabs_ un zemākās instances nespēja nodrošināt pienācīgu maskēšanās disciplīnu. Tas pretiniekam deva iespēju dažas dienas pirms operācijas sākuma uzzināt par tās gatavošanu un veikt pretpasākumus.

Naktī uz 12. septembri pretinieks, baidīdamies, ka tā grupējumu, kas bija izvirzīts ziemeļrietumos no Cesvaines, var atšķelt un ielenkt, sāka atkāpties, papriekš tieši no Cesvaines rajona, bet turpmākajās dienās — visā frontes sektora, no Gulbenes līdz Ineša ezeram. Labā flanga vienības sāka vajāšanu, pārvarot mīnu laukus un ienaidnieka sedzošo daļu uguns pretestību. Pretinieks, saīsinot frontes līniju, pārgrupēja dažas vairāk kaujasspējīgās divīzijas uz 42., 3. triecienarmijas un 22. armijas joslu, tas ir, frontes galvenā trieciena virzienā. Tajā pašā laikā 126. Reinas-Vest-fāles kājnieku divīzija, pastiprināta ar 502. atsevišķā tanku bataljona 40 tankiem «Tiger», ieņēma aizsardzības sektoru, kur 19. gvardes strēlnieku korpuss gatavojās uzbrukumam, bet 122. kājnieku divīzija nomainīja apsardzes un policijas daļas pretī 7. gvardes strēlnieku korpusa 8. gvardes divīzijai. Tādējādi 10. gvardes armijas 19. gvardes korpusa 22. un 56. gvardes divīzijas un 7. gvardes korpusa 8. gvardes divīzijas uzbrukuma virzienā pretinieka aizsardzības pirmajā ešelonā blīvā grupējumā atradās divu labi nokomplektētu kājnieku divīziju daļas, kurās kopā ar pastiprinājuma apakšnodaļām bija ap 30 tūkstošiem cilvēku, apmēram 340 lielgabalu un mīnmetēju, 20 triecienlielgabalu, 40 tanku.

Mūsu izlūkošana savlaicīgi neatklāja pretinieka pasākumus. Tāpēc uzbrukuma operācija Rīgai sākās visai sarežģītos apstākļos. [66]

14 DIENAS SEPTEMBRĪ

14. septembra rītā 8., 22. un 56. gvardes strēlnieku divīzijas daļas ieņēma izejas stāvokli pirmajā ešelonā. Viss pārējais karaspēks, kas bija paredzēts panākumu attīstīšanai, koncentrējās tam norādītajos rajonos.

Nezinu, varbūt šī sajūta mani pārņēma vēlāk, vai, atcerēdamies to rudens rītu, es tikai tagad to «izdomāju» ... Bet torīt valdīja ārkārtīgs klusums. Tāds mēdz būt tikai mierīga, klusa meža, kad daba sastingst, lai lēnam nopūstos ...

Tādēļ mūsu lielgabalu zalves atskanēja kā pērkona grāvieni. Nelielā sektorā — piecos kilometros — bija koncentrēta pirmā ešelona divīziju artilērija, visa armijas artilērija, 13. mīnmetēju brigādes pulks, reaktīvās artilērijas pulks, kā arī korpusu otro ešelonu un armijas mobilās grupas artilērija. Kopumā tas sastādīja 354 lielgabalus un mīnmetējus un 30 reaktīvās iekārtas (ap 70 lielgabalu un mīnmetēju uz vienu pārrāvuma sektora kilometru). Lielākos munīcijas resursus fronte iedalīja 42. un 3. triecienarmijai, kas uzbruka galvenajā virzienā, bet arī šajās armijās nebija vairāk kā viens munīcijas kaujas komplekts. 10. gvardes armijas artilērijas rīcībā sagatavošanas ugunij un visai pirmajai kaujas dienai bija tikai 0,6—0,7 šāviņu un mīnu kaujas komplekti.

Tāpēc īpašu nozīmi ieguva strēlnieku apakšvienību rīcības ātrums un prasmīga savu ugunslīdzekļu izlietošana.

Pirms uzbrukuma inženierdaļas iztīrīja ejas pretinieka mīnu aizsprostos. Drosmīgie sapieri parādīja lielu vīrišķību un māku. 56. gvardes divīzijas sapieru nodaļa rotas partijas organizācijas sekretāra vecākā seržanta I. Tarhanova vadībā, atmīnējot ejas, saskārās ar nepazīstamu mīnu sistēmu. Kā zināms, sapieris kļūdās tikai vienu reizi mūžā. Tarha-novs nekļūdījās. Viņš izpētīja ienaidnieka mīnu un tūlīt iepazīstināja savus apakšniekus ar tās uzbūvi. Sapieri bez starpgadījumiem padarīja nekaitīgas 64 mīnas.[67]

14. septembrī pulksten 10 kājnieki devās uzbrukumā. Pretinieka pirmā pozīcija 8. un 22. gvardes strēlnieku divīzijas joslā atradās aiz Ogres upes, tās augštecē. Inženierkara-spēks nodrošināja kājniekiem un tankiem pirmo izrāvienu, ierīkoja pārceltuvi artilērijai.

19. gvardes strēlnieku korpusa 96. gvardes sapieru bataljona sapieri kapteiņa F. Belousova vadībā, neraugoties uz pretinieka apšaudi,’ ātri uzbūvēja tiltu pār Ogres upi 22. gvardes divīzijas sektorā. Šeit īpaši izcēlās komunisti — seržanti J. Korneičuks, A. Novosjolovs, I. Golovins, T. Lap-šins, ierindnieks A. Zolotarjovs. Divīzijas komandieris pulkvedis V. Morozovs izteica pateicību visam sapieru rotas personālsastāvam, kas būvēja tiltu.[68]

Kauju gaitā visu uzbrukuma dalībnieku daļu personālsastāvs parādīja masu varonību.

8. gvardes divīzijas 30. gvardes pulka uzbrukuma laikā Ogres zieme|u krastā pretinieks atklāja pret trešo rotu spēcīgu ložmetējuguni no trim dzotiem. Leitnants L. Lukins pielīda pie viena un iemeta tajā granātas. Pārējos divus apklusināja viņa vada vīri. Liela hitleriešu grupa metās palīgā saviem ložmetējniekiem. Cīniņā gvardi iznīcināja deviņus ienaidnieka kareivjus.[69]

Sešus tā paša pulka gvardus ar rotas komsorgu jaunāka seržantu V. Maisuradzi priekšgalā, virzoties uz ienaidnieka pozīcijām, apšaudīja pretinieks, un tie bija spiesti mesties guļus. No birzes pie viņiem steidzās divdesmit ienaidnieka kareivju. Maisuradze pavēlēja nekavējoties ieņemt tuvāka ierakumu. Ierindnieks V. Palamarčuks ar granātu iznīcināja hitleriešus, kas atradās ierakumā, ar rokas ložmetēju apšaudīja uzbrūkošo grupu un piespieda to pie zemes. Tādējādi viņš palīdzēja biedriem ieņemt ierakumu un organizēt tajā aizsardzību. Gvardi divas stundas līdz savu apakšvienību pienākšanai atvairīja pretinieka uzbrukumus.[70]

22. gvardes strēlnieku divīzijas sapieru bataljona rotas komsorgs, izlūkošanas nodaļas komandieris seržants P. Morozovs kopā ar ierindnieku V. Dubrovinu Ogres ziemeļu krastā iespiedās pretinieka aizsardzības dziļumā. Gvardi iznīcināja divus snaiperus, kuri šāva no kokiem, pēc tam iebruka hitleriešu blindāžā. Septiņi ienaidnieka kareivji, negaidīti pārsteigti, pacēla rokas. Morozovs nogādāja gūstekņus divīzijas štābā, bet Dubrovins atnesa viņu ieročus.

Pašaizliedzīgi savus pienākumus veica sakarnieki.

56. gvardes strēlnieku divīzijas sakaru bataljona kareivju grupa vecākā seržanta G. Zamarajeva vadībā zem artilērijas un mīnmetēju uguns vilka sakaru kabeļa līniju no divīzijas komandpunkta uz novērošanas punktu. Ceļā gadījās mīnas. Apiešanai neatlika laika, trūka arī nepieciešamā kabeļa daudzuma. Ātri izpētījis mīnēšanas sistēmu, Zamarajevs prasmīgi izvilka līniju taisni cauri mīnu laukam.

22. gvardes divīzijas 67. gvardes strēlnieku pulka sakarnieks ierindnieks N. Konstantinovs, parādot ārkārtīgu paš-savaldību un izturību, 16. septembrī spēcīgas artilērijas apšaudes laikā likvidēja 43 sakaru līnijas pārrāvumus, bet

17. septembrī — 52 pārrāvumus.[71]

Operācijas pirmajās sasprindzinātajās dienās bija daudz ievainoto. Medicīnas darbinieki pašaizliedzīgi rūpējās par viņiem, parādot vīrišķību, pašaizliedzīgi kalpojot Dzimtenei.

Mūsu armijā bija daļa, kuras apakšvienībās bija dienesta suņi, speciāli apmācīti ievainoto meklēšanai kaujas laukāi un to transportēšanai.

Pirms operācijas sākuma šo daļu parasti izvietoja uzbrukuma sektorā un ar to pastiprināja pirmā ešelona medicīniskās apakšvienības. Ļoti daudzi karavīri par savu dzīvību var pateikties gudrajiem dzīvniekiem un viņu pašaizliedzīgajiem pavadoņiem — sanitāriem.

Pulku un bataljonu medicīnas darbinieki bija izpelnījušies kareivju un virsnieku īpašu cieņu un pateicību. Viņiem taču ložu un šāviņu lietū vajadzēja sniegt pirmo palīdzību ievainotajiem un evakuēt tos uz tuvāko aizmuguri.

Gribu, lai lasītājs mani saprastu pareizi. Es ne tikai tādēļ stāstu par «sīkām» kauju epizodēm, lai parādītu mūsu kareivju masu varonību. Tā ir neapstrīdama, un to apstiprina uzvara pār hitlerismu. Man gribas, lai, sastapdami šajās lappusēs savu vai pazīstamu uzvārdu, bijušie frontinieki, viņu bērni un mazbērni pārliecinātos — neviens nav aizmirsts, un nekas nav aizmirsts!

Vēl viena to dienu epizode. 56. gvardes divīzijas star-šina A. Karavajeva 14. un 15. septembrī pārsēja un iznesa no kaujas lauka 63 ievainotos ar ieročiem. Viņu vidū bija arī 15 smagi ievainoti.1

Lielu vīrišķību un milzīgu cilvēkmīlestību parādīja hospitāļu ārsti: dienām un naktīm viņi neatstāja operāciju galdus, vienu pēc otras izdarot ārkārtīgi sarežģītas operācijas. Armijas avīze «Bojevoje znamja» ne reizi vien rakstīja par 101. armijas hospitāļa medicīnas dienesta majori Z. Umnovu. Četros gados viņa bija izdarījusi vairāk nekā tūkstoš operāciju. Viņas cildenais darbs bija novērtēts ar diviem ordeņiem un daudzām medaļām.

Tajās dienās par drosmi un pašaizliedzību ievainoto kareivju glābšanā 119. gvardes divīzijas sanitāro instruktori vecāko seržanti A. Osmančenko apbalvoja ar Sarkanās Zvaigznes ordeni. Trīs kaujas ordeņus saņēma 8. gvardes divīzijas medicīniski sanitārā bataljona partijas organizācijas sekretāre staršina V. Panfilova — leģendārā divīzijas pirmā komandiera meita. Kaujās par Baltiju Valentīnu pašu smagi ievainoja.

14. septembrī ārkārtīgi sīvās kaujās 8., 22. un 56. gvardes strēlnieku divīzijas daļas, kas darbojās pirmajā ešelonā* pārrāva ienaidnieka aizsardzības priekšējo līniju un vietām iespiedās tā pirmajā pozīcijā. Nelielie panākumi bija izskaidrojami ar ienaidnieka spēcīgo pretdarbību. Mūsu artilērija

nebija pilnīgi iznīcinājusi tā ugunslīdzekjus, it īpaši artilēriju un mīnmetēju baterijas.

Nākamajā dienā artilērijas sagatavošanas uguni atkārtoja. Bet arī šoreiz šāviņu bija maz. Efekts nebija liels. Karaspēka kaujas darbība izvērtās par lēnu iegraušanos pretinieka aizsardzībā. Hitlerieši raidīja kaujā divīziju otros •ešelonus, inženierdajas, celtnieku, ceļu būves bataljonus, plaši mīnēja apkārtni, ierīkoja aizsprostus mežos.

16. septembrī 7. gvardes korpusa 8. gvardes strēlnieku •divīzija, kas darbojās armijas trieciengrupējuma labajā flangā, pēc manas pavēles izbeidza uzbrukumu un 17. septembrī atstāja kaujas lauku. Gan kareivji, gan virsnieki bija ļoti noguruši. Viņiem bija nepieciešama atelpa, tādēļ es 8. divīziju aizstāju ar 37. divīziju. Ieņēmusi pozīcijas, tā izstiepa savu flangu pa kreisi.

19. gvardes strēlnieku korpusa uzbrukums turpinājās. 17. septembrī no tā otrā ešelona kaujā raidīja 65. gvardes strēlnieku divīziju, kuru komandēja ģenerālmajors M. And-rjuščenko. Divīzijas daļas, neraugoties uz pretinieka sīvo iuguni, drosmīgi gāja uz priekšu, atņemot tam vienu atbalsta punktu pēc otra.

Sešās grūtās kauju diennaktīs 19. gvardes strēlnieku korpuss pārrāva divas ienaidnieka pozīcijas un pavirzījās 4— Ž kilometrus uz priekšu. 19. septembrī arī tas pārtrauca uzbrukumu.

42. un 3. triecienarmija, kas darbojās frontes galvenajā virzienā, tāpat bija guvusi maznozīmīgus panākumus un arī pārtrauca uzbrukumus.

Galveno 2. Baltijas frontes karaspēka neveiksmju iemeslu vidū Baltijas operācijas sākuma posmā vispirms jāmin tas, ka gatavošanās uzbrukumam nenotika pietiekamā slepenībā, tāpēc pretinieks varēja veikt pasākumus, kas mazināja tā karaspēka zaudējumus mūsu artilērijas apšaudēs. Ienaidniekam izdevās ievērojami pastiprināt grupējumu pret 42. un 3. triecienarmijas fronti un 10. gvardes armijas kreiso flangu. Laikā no 14. septembra līdz 19. septembrim tur sakopoja 24., 32., 121., 122., 126., 132., 329. kājnieku un 14. tanku divīziju, tas ir, gandrīz pusi 18. armijas spēku. So grupējumu atbalstīja arī 1. gaisa flotes aviācija un liels daudzums artilērijas un tanku daļu.

Mūsu uzbrukuma lēno tempu iemesliem vēl jāpieskaita arī ierobežotais munīcijas daudzums, kas bija mūsu rīcībā. Izskaidrojums — munīciju pirmām kārtām sūtīja karaspēkam, kas darbojās padomju-vācu frontes galvenajos virzienos. Turklāt sarežģītā apvidus grūtie apstākļi iegrožoja karaspēka manevru, apgrūtināja pretinieka ugunslīdzekļu iz-

lūkošanu. Ne tikai mūsu, bet arī citu armiju strēlnieku divīzijas bija skaitliski nelielas.

Tomēr mūsu karaspēks sasprindzinātās kaujās vairākās vietās salauza pretinieka aizsardzības sistēmu. Visas ienaidnieka divīzijas, kas saņēma mūsu triecienu, cieta lielus zaudējumus. Ap 18. septembri dažas no tām darbojās kā kaujas grupas, jo bija zaudējušas apmēram pusi kareivju.

18. septembrī vācu pavēlniecība bija spiesta piekrist operatīvās grupas «Narva» un 18. armijas kreisā flanga karaspēka atvilkšanai no Igaunijas uz dienvidiem, lai izmantotu atbrīvojušos spēkus Rīgas aizsardzībai.

Bet 19. septembrī 2. Baltijas frontes pavēlnieks armijas ģenerālis A. Jerjomenko pieņēma lēmumu mainīt frontes galvenā grupējuma sastāvu. Tagad tajā ietilpa 10. gvardes armija un 42. armija, kurām vajadzēja saskares flangos dot triecienu Suntažu virzienā. Tādēļ bija paredzēta liela 10. gvardes armijas spēku un līdzekļu pārgrupēšana uz tās kreiso flangu. Armijas sastāvā nodeva 42. armijas 93. strēlnieku korpusu, kurš atradās labajā flangā (komandieris ģenerālis P. Vahramejevs) divu strēlnieku divīziju — 219. (komandieris pulkvedis V. Kovaļenko) un 379. (komandieris pulkvedis M. Kozlovs) sastāvā. Vienlaicīgi armijā atgriezās 27. artilērijas divīzija, divi 13. mīnmetēju brigādes pulki,. 21. gvardes mīnmetēju brigāde, 60. un 90. atsevišķais gvardes mīnmetēju pulks.

Tā kā pretinieks bija atvilcis savu karaspēku- ziemeļrietumos no Cesvaines, 10. gvardes armijai vairs nevajadzēja uzbrukt Dzērbenei. Tagad armija gatavojās doties uz rietumiem. Tai bija pavēlēts ar sešām strēlnieku divīzijām dot triecienu kreisajā flangā ziemeļos un dienvidos no Jumurdas ezera, sadarbībā ar 42. armiju sagraut pretinieka karaspēku, un dienas beigās iespiesties 6—8 km ienaidnieka aizsardzības dziļumā.1

Saskaņā ar frontes pavēli armijas pavēlnieks nolēma pārraut aizsardzību ar 19. gvardes strēlnieku korpusa 56. gvardes divīzijas, 7. gvardes strēlnieku korpusa 8. gvardes divīzijas, 15. gvardes strēlnieku korpusa 30. un 85. gvardes-strēlnieku divīzijas, 93. strēlnieku korpusa 379. un 219. strēlnieku divīzijas spēkiem. 22., 65., 7. un 119. gvardes divīzijai vajadzēja darboties 19. un 7. gvardes strēlnieku korpusa-otrajos ešelonos, 29. gvardes divīzija ar pastiprinājuma daļām joprojām veidoja armijas mobilo grupu. 37. strēlnieku divīzija un 118. nocietinātais rajons plašā frontē sedza armijas trieciengrupējumu no labās puses.

20. un 21. septembrī armijas karaspēks pārgrupēja spēkus un ieņēma izejas stāvokli.

19. gvardes korpusa 56. gvardes strēlnieku divīzija palika agrākajā līnijā, bet aiz tās otrajā ešelonā izvietojās 22. un 65. gvardes divīzija.

Pa kreisi no tās darbojās 93. strēlnieku korpuss, kura abas divīzijas atradās pirmajā ešelonā.

7. korpusa 8. gvardes divīzija pārgrupējās uz rajonu ■dienvidos no Ogriņas. Atceros, ka pārgājiena laikā smagi ievainoja 30. gvardes pulka komandieri apakšpulkvedi V. Sevčuku, kurš iepriekšējās kaujās bija izcēlies ar drosmi un organizētību. Pulka komandēšanu pārņēma majors A. Ļe-bedevs. Divas citas 7. korpusa divīzijas (7. un 119. gvardes) izvietojās otrajā ešelonā.

15. korpuss (30. un 85. gvardes divīzija) izvērsās pa kreisi no 7. korpusa.

21. septembrī mūsu armija atsāka uzbrukumu.

Artilērijas sagatavošanas uguns bija ļoti īsa. Bet trīs

•divīzijas — 8., 30. un 85. — forsēja Ogres upi un ielauzās ienaidnieka sagatavotajās pozīcijās. Hitleriešus no tām izdzina, un viņi atkāpās uz lielu meža masīvu 5—8 km no Ogres upes. Sājā kaujā enerģiski rīkojās apakšpulkveža I. Sap-šajeva 19. gvardes pulks. Straujā triecienā pulks izrāvās ■cauri mežam un, pārsteidzot pretinieku, nonāca tā flangā — krustcelēs pie Katrinas. No I. Sapšajeva ziņojumiem divīzijas komandierim redzams, ka šajā kaujā izcēlušies komjaunieši seržants V. Ivanovs un ložmetējnieks V. Mironovs. Va-silija Ivanova grupa apgājusi mežā nocietinājušos hitleriešu grupu un drosmīgā triecienā no aizmugures to sagrāvusi. Abus drosmīgos kareivjus apbalvoja ar ordeņiem.1

Apmēram korpusa izvietojuma vidū ievadīja mobilo grupu — 29. gvardes strēlnieku divīziju. Tā uzbruka grūti caurejamā, mežainā apvidū, kur bija maz ceļu, kas nejāva pilnībā izmantot divīzijas daļu ugunsspēku un mobilumu. Un tomēr ar savu avangarda 87. gvardes pulku divīzija attālinājās 15 km no Ogres upes un atbrīvoja vairākas apdzīvotas vietas (pa kreisi no 85. gvardes divīzijas).

Tās pašas dienas nogalē daudzos virzienos armijas karaspēks, neraugoties uz hitleriešu spēcīgo aizsardzību, 8 līdz 10 kilometrus iespiedās to izvietojumā. Vācu pavēlniecība bija spiesta atvilkt savu karaspēku iepriekš sagatavotajā .aizsardzības līnijā «Sigulda» austrumos no Siguldas, Mores, Rembates.

Mūsu armija sāka vajāt pretinieku.

Padomju karavīru darbība izcēlās ar drosmi un plašu manevrēšanas spēju.

24. septembrī 30. gvardes divīzijas 98. gvardes strēlnieku pulka 1. bataljons kapteiņa G. Demidkova vadībā, veicis plašu loku pa purvainu mežu, no flanga un aizmugures uzbruka pretinieka apakšvienībām, kuras bija nostiprinājušās dominējošajās augstienēs. Ciezdami lielus zaudējumus, fašisti panikā bēga.[72]

25. septembrī 7. gvardes divīzijas 14. gvardes strēlnieku pulka vads, kuru komandēja jaunākais leitnants B. Ļebe-devs, tuvojās augstienei, kura sedza ce|u mezglu uz Jaunpili. Augstienē aizsargājās apmēram viena pretinieka rota, tā kājnieki apšaudīja visu piekāji. Pēc apšaudes vads devās uzbrukumā un, izmantojot apvidus reljefu, iebruka augstienē, iznīcinot četrus rokas un trīs balsta ložmetējus. Tālāko uzbrukumu aizšķērsoja apšaude no apdzīvotas vietas. Bija pienācis atbildīgs brīdis, kas izšķīra kaujas iznākumu. Vada komandieris kopā ar seržantu I. Jakovenko un ierindnieku 1. Horinu pa ceļmalas grāvi pielīda tuvu klāt ienaidnieka ložmetējam. Ugunspunkts raidīja nāvējošu uguni un kavēja visas rotas virzību. Ļebedevs piecēlās un metās uz priekšu. Ložu kārtas nopļauts, viņš ar savu ķermeni piespieda pie zemes pretinieka ložmetēju. Seržants Jakovenko un ierindnieks Horins iznīcināja pretinieka apkalpi. Mūsu kājnieki metās uz priekšu un ielauzās Jaunpilī.

Jaunākajam leitnantam Borisam Ļebedevam pēc nāves piešķīra Padomju Savienības Varoņa nosaukumu.[73] Viņa kaujas biedri Jakovenko un Horins saņēma valdības apbalvojumus.

Padomju karavīru drosmīgā un enerģiskā rīcība ne vienu reizi vien sagādāja pretiniekam kritisku stāvokli, tā 50. un 10. armijas korpusam un 6. SS korpusam draudēja sašķelšana un sagrāve. Ienaidnieks izmisīgi mēģināja atturēt padomju daļu uzbrukumu un atkāpties uz līniju «Sigulda». Tajās dienās 18. vācu armijas pavēlniecība apbēra grupas «Nord» štābu ar ziņojumiem par smago stāvokli frontē un lūgumiem palīdzēt ar aviāciju, cilvēkiem un munīciju.

Pienācīgi jānovērtē ienaidnieka štābi. Pretestības organizēšanai tie plaši izmantoja augstienes, defilē starp ezeriem un purviem, grūti pārvaramus meža sektorus un atklātās vietās esošās viensētu mūra ēkas.

Bet mūsu karaspēks turpināja neapturami graut ienaidnieku.

26. septembrī 37. strēlnieku, 7., 119., 29. un 85. gvardes divīzijas da|as nonāca pie labi nocietinātās pretinieka aizsardzības līnijas «Sigulda», kas atradās 60 km attālumā no Rīgas. Līnijā bija pilna profila tranšejas ar ložmetēju laukumiņiem, dzeloņstiepļu aizsprosti, atsevišķos virzienos — prettanku grāvji, koku sagāzumi, prettanku un kājnieku mīnu lauki, blindāžas personālsastāvam.

Pa labi no 10. gvardes armijas tajā pašā līnijā iznāca 3. Baltijas frontes 54. armijas 225. strēlnieku divīzija, pa kreisi — 42. armijas 48. strēlnieku divīzija.

118. nocietināto rajonu 26. septembrī nodeva 42. armijas sastāvā, un tas pārgāja aizsardzībā 30 kilometru platā frontē ziemeļos no Daugavas.

7. un 15. gvardes strēlnieku korpusa vienību mēģinājumiem pārraut aizsardzības pozīcijas nebija izšķirošu panākumu. Sasprindzinātu kauju gaitā dažas mūsu daļas iespiedās pretinieka aizsardzībā tikai par 1 līdz 3 kilometriem.

Skaitliski nelielās strēlnieku apakšvienības nespēja pārvarēt hitleriešu sīvo pretošanos agrāk sagatavotajā līnijā sarežģītā apvidū — mežos un purvos. Turklāt pretinieks papildināja savus spēkus ar 31. kājnieku divīziju.1 Mēģinājums paplašināt 87. gvardes pulka ķīli 4 km uz dienvidiem no Mores, raidot tajā 29. gvardes divīzijas 90. gvardes strēlnieku pulku, nedeva panākumus. Pulki cieta smagus zaudējumus. 28. septembrī kaujā nāvējošu ievainojumu guva 90. gvardes pulka komandieris apakšpulkvedis M. Andronnikovs. Viņš bija vīrišķīgs cilvēks ar augstu karavīra pienākuma apziņu* tikai nedaudz vairāk par pusgadu komandēja pulku, bet jau bija parādījis sevi no vislabākās puses.

26. septembra vakarā pienāca frontes pavēlnieka norādījums pārgrupēt 10. gvardes armiju uz dienvidiem, uz 42. armijas joslu. Mūsu vietu vajadzēja ieņemt 54. armijas karaspēkam no 3. Baltijas frontes sastāva. Tas prasīja vairākas dienas.

Līdz Rīgai bija palikuši kādi 50—60 kilometri. [74]

DAUGAVA: LABAIS UN KREISAIS KRASTS

Kamēr mēs rezumējām dažus septembra operācijas rezultātus un mēģinājām prognozēt kaut vai tuvāko nākotni, ģenerālštābos — gan mūsu, gan pretinieka — tika izlemts armiju grupas «Nord» liktenis. Šie lēmumi gan taktiskā, gan stratēģiskā ziņā uz ilgu laiku — faktiski līdz kara beigām — ne tikai noteica turpmāko karadarbības norisi, bet kļuva par savdabīgu ideju, noteica visu (burtiski, visu!) mūsu frontes sektorā notiekošo operāciju jēgu. Bet man vēl būs iespēja tuvāk pastāstīt par to.

Tagad dažos vārdos raksturošu vispārējo stāvokli Baltijas virzienā.

Saskaņā ar Virspavēlnieka Mītnes lēmumu 1. Baltijas frontes galvenajiem spēkiem bija jāpārgrupējas uz Sauļu rajonu, tas ir, uz kreiso spārnu. Bija paredzēts dot spēcīgu un negaidītu triecienu Mēmeles virzienā, lai galīgi atgrieztu armiju grupu «Nord» no pārējiem pretinieka spēkiem.

Sakarā ar to mūsu 2. Baltijas frontei vajadzēja pārgrupēt galvenos spēkus uz Daugavas kreiso krastu un nomainīt 1. Baltijas frontes 51. un 4. triecienarmiju. No šejienes bija paredzēts uzbrukt Rīgai, virzoties gar abiem Daugavas krastiem.

Saskaņā ar to pašu Virspavēlniecības 24. septembra direktīvu uz Daugavas kreiso krastu bija jāpārceļas 3. trie-cienarmijai un 22. armijai ar piekomandēto karaspēku. Mūsu 10. gvardes armija un 42. armija tika krasi pavirzītas pa kreisi līdz pat Daugavai.

24. oktobrī es saņēmu frontes pavēlnieka armijas ģenerāļa A. Jerjomenko pavēli pavērst armijas galvenā trieciena virzienu par 15—20 kilometriem uz dienvidiem, 42. armijas zonā. Pēc šādas pārgrupēšanās mums vajadzēja pārraut ienaidnieka aizsardzību dienvidos no Ērgļu—Rīgas ceļa, armijai uzbrūkot Ogres virzienā. īpaši bija uzsvērts, ka visiem strēlnieku korpusiem jādarbojas pirmajā ešelonā.

Vienlaicīgi tika norādīts, ka 10. gvardes armijas joslā (pēc aizsardzības pārraušanas) tiek iesaistīts 5. tanku korpuss, kura sastāvā ir 30 vidējie, 20 vieglie tanki un 23 pašgājējas artilērijas iekārtas.

Mums bija ļoti maz laika, lai pārgrupētos un sagatavotos uzbrukumam, — tikai nepilnas trīs diennaktis. Šajā laikā mums vajadzēja atdot savu uzbrukuma joslu 3. Baltijas frontes karaspēkam, nomainīt 42. armijas daļas, koncentrēt pārrāvuma vietā galveno karaspēka grupējumu un veikt visus organizatoriskos pasākumus sakarā ar priekšā stāvošo uzbrukumu. Nezinu, vai, teiksim, pirms gada, pusotra mēs būtu tikuši galā ar šādu uzdevumu. Bet pa šo laiku mēs bijām ļoti daudz ko iemācījušies, arī manevrēšanu ar veselas armijas spēkiem. Pateicoties precizitātei un organizētībai štābu darbā, vienības un daļas savlaicīgi pārgrupējās uz Madlienas rajonu.

6. oktobra vakarā — precīzi norādītajā laikā — mēs bijām gatavi kaujai.

Bet tobrīd notika kaut kas tāds, ko nekādos plānos nebija iespējams paredzēt.

Kā šodien atceros 8. gvardes divīzijas avangarda pulka ziņojumu. Tajā bija teikts, ka viens no pulka bataljoniem devies izlūkošana ar kauju, taču nesastapis ne vācu kājnieku daļu, ne tanku pretestību.

Siguldas aizsardzības līnija bija atstāta bez kaujas!

Mēs bijām sagatavojušies tam, ka pretinieks, uzzinājis par mūsu pārgrupēšanos, mēģinās pāriet pretuzbrukumā, apsteidzot mūs. Tā bija noticis ne vienreiz vien. Arī mēs nereti bijām rīkojušies tāpat.

Bet to, ka pretinieks naktī visā frontē sāks atiet no tik spēcīgas aizsardzības līnijas, mēs nevarējām paredzēt. Kā to izskaidrot? Ar tuvredzību? Ar elementāru operatīvu kļūdu? Vai arī tas bija «gājiens ar zirdziņu», kura rezultātā hitleriešu militārā vadība, turpinot izteikties šaha valodā, «zaudējot kvalitāti», iegūst... Ko gan tā varēja iegūt?

Pēc pāris dienām viss noskaidrojās.

Pretinieka atkāpšanās bija 1. Baltijas frontes karaspēka veiksmīgā uzbrukuma rezultāts. 5. oktobrī trīs vispārējās un 5. gvardes tanku armija rietumos no Šauļiem deva spēcīgu, negaidītu triecienu Mēmeles virzienā. Jau pirmajā dienā pārrāvušas ienaidnieka aizsardzības līniju, uzbrūkošās karaspēka daļas sāka strauji virzīties uz Baltijas jūru. Tā kā armiju grupas «Nord» karaspēkam draudēja ielenkums,

6. oktobrī hitleriešu pavēlniecība sāka atvilkt karaspēku, kas atradās austrumos no Rīgas, cerot gar Baltijas jūras piekrasti izlauzties uz Austrumprūsiju.

6. oktobra naktī 10. gvardes armija un 42. armija sāka vajāt pretinieku Daugavas labajā krastā, 22. armija virzījās gar upes kreiso krastu.

Kopā ar 15. un 19. gvardes strēlnieku korpusu darbojās 5. tanku korpuss, 78. atsevišķās tanku brigādes daļas, divi armijas tanku un trīs pašgājējas artilērijas pulki. Taču sarežģīto apvidus apstākļu un kaujas tehnikas trūkuma dēļ tanku daļas nevarēja izšķiroši ietekmēt kauju darbības gaitu.

Lai iespiestos pretinieka kaujas ierindas dziļumā, apietu un iznīcinātu tā aizsardzības apakšvienības, divīzijās un pulkos izveidoja avangarda vienības apjomā no rotas līdz bataljonam, kuras pastiprināja ar artilēriju, tankiem un sapieriem.

8. oktobrī armijas karaspēks nonāca pie Ogres, kas pirms Rīgas bija lielākais atbalsta punkts Daugavas labajā krastā.

7. gvardes korpusa karaspēks uzbruka pilsētai no austru-miem, divi citi korpusi to apgāja no ziemeļaustrumiem.

Šķiet, kādas grūtības varēja sagādāt šīs nelielās pilsētiņas atbrīvošana ar tādiem lieliem spēkiem kā mūsu 10. gvardes armija. Vēl jo vairāk tāpēc, ka pretinieks atkāpās. Seko tā arjergardam, un — uz priekšu!

No malas raugoties, patiešām varēja likties, ka viss ir ļoti vienkārši. Bet atcerēsimies, kā atbrīvoja Varakļānus vai Madonu ... Cik daudz pūliņu bija vajadzīgs, lai salauztu vāciešu pretošanos šajās pilsētās.

Visi, kas bijuši šajā skaistajā novadā, zina, ka pilsētu ietver zaļš mežu ieloks. Mežs pienāk pilsētai tik tuvu, ka šķiet — tas saplūst ar Ogres ielām. Un tikai no austrumu puses (gar dzelzceļu) stiepjas klajš lauks, kas kreisajā pusē nobeidzas ar Daugavas krauju, bet priekšā — ar straujās Ogres upes stāvajiem krastiem.

Mūsu virzīšanās uz pilsētu notika nemitīgu ienaidnieka aviācijas uzlidojumu pavadībā. Agrāk vācu lidotāji, kas darbojās pret mums, bāzējās galvenokārt nelielos vietējos lidlaukos. Mūsu aviācija bija krietni paplucinājusi pretinieka aviāciju un tās personālsastāvu, tāpēc tas cīnījās nedroši, cenšoties izvairīties no saskares ar mūsu iznīcinātājiem un zenītartilēriju.

Bet pie Ogres hitleriešu pavēlniecība pārsvieda eskadriļas no lieliem lidlaukiem Rīgas tuvumā. Tomēr šeit pretiniekam neveicās. 1944. gada rudenī «Gēringa ērgļi» bija tik pamatīgi «saplucināti» Austrumu frontē, ka vairs nevarēja būt nekādas runas par kundzību gaisā. Paši vācieši atzina: «Gaisu mēs esam zaudējuši.» (Protams, tolaik fašistiskā pavēlniecība bija zaudējusi ne tikai «gaisu» vien, arī zeme dega zem kājām.) Lai papildinātu savu lidotāju daļu lielos zaudējumus, «Luftwaffe» sūtīja aviācijas pulkus un divīzijas no Rietumu frontes uz austrumiem, arī uz Rīgu. Gluži morāla, psiholoģiska rakstura iemeslu dēļ šeit nu negāja tik gludi. Sagūstītie lidotāji runāja, ka viņiem «rietumos nebijis būtisku zaudējumu» un pirms ierašanās Rīgā viņi «nav varējuši iedomāties, ka karš ir tik bīstams ... tas šeit, padomju-vācu frontē, izskatās pavisam citāds...».1

Lai gan vācu sauszemes karaspēks atkāpās uz Rīgas pusi, tas tomēr izmantoja katru izdevīgu aizsardzības punktu, lai izrādītu pretestību. Meži un pauguri, kas mijas Ogres apkaimē, pārpārēm deva vāciešiem tādu iespēju. Ienaidnieka pretestību pastiprināja artilērijas apšaude. Mums atkal vajadzēja, burtiski, iegrauzties katrā nocietinātā punktā, katrā pretinieka pozīcijā.

Forsējot Mazo Juglu ziemeļrietumos no Ogres, sevišķi veiksmīgi darbojās 56. gvardes divīzijas 254. gvardes strēlnieku pulka kareivji apakšpulkveža N. Vlasova vadībā. Pretinieka apšaudīta, pirmā upi šķērsoja komunista vecākā leitnanta O. Aņiazova rota. Padzinusi ienaidnieku no upes pretējā krasta, rota ar prasmīgu apiešanas manevru sagrāva Cekuļu atbalsta punktu.

Arī 7. gvardes korpusam pirms Ogres atbrīvošanas vajadzēja pāriet straujo Ogres upi ar tās stāvajiem krastiem. 7. gvardes divīzijas daļas forsēja upi pie tās ietekas Daugavā. Pārcelšanos sekmēja tas, ka pretinieka aizmugurē atradās kareivju nodaļa seržanta V. Golubeva vadībā. Laivās nobraukuši lejup pa Daugavu, drosmīgie kareivji izkāpa Ogres rietumu krastā un atklāja intensīvu uguni. Vācu kājnieki panikā atstāja tranšejas.

Arī 8. gvardes divīzija, kuras komandieris no 7. septembra bija pulkvedis G. Lomovs, iesaistījās kaujā. Izmantojot pretinieka aizsardzības priekšējās līnijas sagrāvi, ko bija veicis 373. bumbvedēju aviācijas pulks, pulkvedis G. Lomovs sūtīja turp 30. gvardes strēlnieku pulku. Savukārt pulka komandieris apakšpulkvedis V. Ševčuks raidīja uzbrukumā divus bataljonus. Austrumu nomalē tie sadūrās ar spēcīgu pretestību. Ienaidnieka kājnieki, kurus atbalstīja tanki un triecienlielgabali, mēģināja atvairīt uzbrukumu un atkal ieņemt zaudētās pozīcijas. Bet te izpaudās strēlnieku bataljonu lieliskā organizētība un sadarbība ar artilēristiem un tankistiem. Viņi kopīgi atsita vācu prettriecienus un uzsāka ielu cīņas.

Tās pašas 8. gvardes divīzijas 23. gvardes pulka apakšvienības jau Ogres tuvumā izmantoja vietējo zemnieku palīdzību: izgājušas pa meža takām, tās pēkšņi uzbruka Ķir-ķiem, kur atradās kādas vācu kājnieku divīzijas štābs. Kareivji saņēma gūstekņus, ieguva radiostaciju un daudz štāba dokumentu.

Ogres atbrīvošanas laikā šī pulka apakšvienības, apejot pilsētu no ziemeļrietumiem, piespieda pretinieku pie Daugavas. Sevišķi neatlaidīgi darbojās vecākā leitnanta V. Jab-lonska un kapteiņa V. Krupodjorova bataljoni.

Tajā pašā dienā vēlu vakarā 19. gvardes pulks mēģināja pēkšņā uzbrukumā ielauzties Ogres ziemeļu nomalē. Taču ienaidniekam izdevās apslāpēt uzbrukumu. Vajadzēja gatavoties jaunam triecienam, kuru plānoja 8. oktobra rītā. Pulka komandieris majors I. Sapšajevs kopā ar 241. atsevišķā tanku pulka komandieri majoru K. Ļeonovu sūtīja uz Ogri vairākas izlūku grupas. Tumsas aizsegā izlūki izpētīja ienaidnieka sakaru mezglu un komandpunktu izvietojumu, prettanku šķēršļus un aizsprostojumus.

Rītausmā, kad sākās uzbrukums pilsētai, šīs ziņas lieti noderēja. Bet arī pretinieks, tā sakot, nesnauda. Strēlnieku daļām bija piekomandēti tanki un automašīnas. Sīs mobilās grupas pielaida mūsu kareivjus pavisam tuvu, tad pēkšņi atklāja spēcīgu uguni un strauji atkāpās. Tas paleninaja uzbrukuma tempus. Tikai tad, kad padomju karaspēks bija gandrīz pilnīgi ielencis Ogri, fašisti steidzīgi atstaja pilsētu.

Pēc kara es daudzreiz esmu bijis šajā jaukajā pilsētā, priecājies par tās augsmi, uzplaukumu.

Reiz, nolicis ziedus pie pilsētas atbrīvotājiem veltītā monumenta, pie manis pienāca kāds zēns.

— Sakiet, biedri ģenerāli, cik gadu jums bija, kad jūs atbrīvojāt mūsu pilsētu? — viņš jautāja.

— Par trīsdesmit gadiem mazāk nekā pašreiz, — es pajokoju. Un nodomāju: cik patīkami redzēt bērna sejā uzplaukstam smaidu.

...8. oktobrī no rīta man piezvanīja frontes pavēlnieks armijas ģenerālis A. Jerjomenko un brīdināja, ka pēc pāris stundām ieradīšoties Augstākās Virspavēlniecības pārstāvis Padomju Savienības Maršals L. Govorovs.

Augstākā Virspavēlnieka Mītnes pārstāvis nelika sevi ilgi gaidīt. Armijas komandpunktā viņš ieradās kopā ar A. Jerjomenko. Es ziņoju par stāvokli.

Atbildes vietā Govorovs jautāja:

— Kā jūs saprotat armijas jauno uzdevumu?

Viņa jautājums pārsteidza mani nesagatavotu.

— Man nav ne jausmas par kaut kādu jaunu uzdevumu.

— Cik ilgā laikā ir iespējams pārgrupēt armiju uz Daugavas kreiso krastu?

Es atbildēju, ka gadījumā, ja frontes sapieri uzbūvēs tiltu pāri Daugavai (pontonu būvētāju daļu mūsu armijā nebija), mēs katru nakti varēsim pārcelt uz otru krastu vienu korpusu. Tādējādi iznāca, ka visas armijas pārgrupēšanai būs nepieciešamas četras piecas dienas.

Maršals pieņēma tādus aprēķinus bez iebildumiem un paskaidroja:

— Vācieši ir pārliecinājušies, ka noturēt Rīgu viņiem nav pa spēkam. Tāpēc viņi mēģina visas karaspēka daļas, kas atrodas austrumos no Rīgas, atvilkt uz Kurzemi. Mūsu uzbrukums Daugavas ziemeļu krastā vairs nevar dot operatīvus rezultātus. Labākajā gadījumā tas tikai nedaudz atsviedīs pretinieku atpakaļ. Tātad vajag pēc iespējas drīzāk pārcelt 10. gvardes armiju uz Daugavas kreiso krastu. Vai jums ir skaidrs jaunais uzdevums, biedri Kazakov? — viņš jautāja.

Es atbildēju apstiprinoši. L. Govorovs un A. Jerjomenko devās atpakaļ uz frontes komandpunktu.

Mūsu štābs sāka organizēt karaspēka pārcelšanu uz Daugavas kreiso krastu.

Veicot šo uzdevumu, 10. gvardes armijas 7. gvardes strēlnieku korpuss, kas atradās kreisajā flangā, pārcēlās uz Daugavas dienvidu krastu jau 9. oktobrī. Pirmās pārcēlās

8. un 119. gvardes strēlnieku divīzija. Pārņēmušas 22. armijas zonu, tās nekavējoties iesaistījās uzbrukumā un 10. oktobra vakarā padzina pretinieku no meža, kas-atradās dienvidrietumos no Ogres, sasniedzot Ķekavas apkaimi.

19. un 15. gvardes korpusa daļas turpināja uzbrukumu uz ziemeļiem no Daugavas un nokļuva pie Rīgas aizsardzības loka Sauriešu—Salaspils stacijas līnijā. Uzbrukuma gaitā pulkveža S. Cerņičenko komandētās 85. gvardes divīzijas daļas nonāca pie Salaspils koncentrācijas nometnes, kuru hitlerieši bija ierīkojuši 1941. gadā. Fašistiskās okupācijas gados šajā nāves nometnē un tās filiālēs bija iznīcināti vairāk nekā 100 tūkstoši padomju pilsoņu. Mēģinādami likvidēt briesmīgo noziegumu pēdas, fašisti pirms atkāpšanās uzspridzināja un pēc tam aizdedzināja nometni.

Tomēr ne uguns, ne dinamīts nespēja noslēpt barbarisma pēdas. Arī laiks neizdzēsīs no miljonu cilvēku atmiņas hitleriešu noziegumus.

Pēc kara koncentrācijas nometnes vietā izveidots monumentāls memoriāls. Katru reizi, kad es tur ierodos, lai noliktu ziedus, nevaru nedomāt par to, ka pasaulē joprojām mīt fašistiskie plēsoņas: gan tie, kam izdevās izbēgt no mūsu taisnīgā soda, gan arī «jaunizcepti». Tāpēc es uzskatu par svētu cilvēka un komunista pienākumu visus savus spēkus, visu savu dzīves pieredzi atdot darbam ar jaunatni, lai nekad turpmāk neatkārtotos ne Salaspils, ne Būhenvalde, ne Osvencima ...

11. oktobrī 15. un 19. gvardes strēlnieku korpuss atstāja savus frontes sektorus 1. triecienarmijas 122. strēlnieku korpusa daļām. 29. gvardes divīzija tajā pašā dienā pārcēlās uz Daugavas kreiso krastu.

Vakarā izlūki vecākā seržanta N. Fjodorova vadībā saņēma pavēli izlūkot gaidāmā uzbrukuma ceļus, atrast ejas mīnu laukos, noskaidrot tiltu un braslu stāvokli upēs un urgās, kas ietek Daugavā. Divu pakāpju Slavas ordeņa kavalieris Nikolajs Fjodorovs ar savu vadu lieliski veica šo

uzdevumu. Turklāt izlūki atminēja divus kilometrus garu ceļa posmu.[75]

Izmantojot izlūku ziņas, kapteiņa P. Pokrovska 93. gvardes pulka bataljons 12. oktobra rītausmā sekmīgi pārrāva ienaidnieka aizsardzību. Tam līdzās virzījās pārējās pulka apakšvienības. Pār Ķekavas upi bataljons pārcēlās ienaidnieka apšaudes laikā. Pa dziju braslu, kuru bija atraduši sapieri, leitnanta N. Homenko rotas kareivji līdz kaklam aukstajā ūdenī lēnām brida pāri upei. Jaunākā leitnanta A. Djat-lova ložmetējnieku vads sedza pārcelšanos. Pēc tam pārcēlās arī pārējās rotas.

Krūmu aizsegā bataljons izvērsās kaujai un devās uzbrukumā, atsviežot pretinieku trešajā tranšejā.[76]

Pār Ķekavas upi sekmīgi pārcēlās arī šī pulka 1. bataljons majora N. Boroņina vadībā. Es vēroju bataljona pārcelšanos un izteicu pateicību visam personālsastāvam, bet bataljona komandieri apbalvoju ar Sarkanā Karoga ordeni.

Pa kreisi no 29. gvardes divīzijas pāri Ķekavai cēlās 119. gvardes divīzijas 341. gvardes strēlnieku pulka 1. bataljons. Pirmie upes pretējā krastā nokļuva komunists V. Ba-žanovs, komjaunietis A. Potapkins un bezpartejiskais N. To-senko. Spēcīgas ienaidnieka uguns pavadīti, viņi nostiprinājās Mašānu tuvumā, 2 kilometrus uz ziemejiem no Ķekavas, atsita vairākus ienaidnieka prettriecienus un nodrošināja sekmīgu visa bataljona pārcelšanos kreisajā krastā.[77]

12. oktobrī Ķekavas rietumu krastā notika sīvas kaujas. 29., 119. un 8. gvardes divīzijas daļas sekmīgi atvairīja ienaidnieka prettriecienus un atsvieda to 4—5 kilometrus uz rietumiem no upes. 12. oktobra vakarā uz placdarmu, ko bija ieņēmusi 29. gvardes divīzija, pārcēla arī 30. gvardes divīziju.

Tagad Ķekavas rietumu krastā bija koncentrētas četras divīzijas. Tas nodrošināja zināmu pārspēku pār divām ienaidnieka divīzijām, kas darbojās uz dienvidiem no Daugavas.

13. oktobra naktī uz Daugavas dienvidu krastu pārcēlās 15. gvardes korpusa 85. gvardes divīzija un viss 19. gvardes strēlnieku korpuss. Pēdējais pēc pārcelšanās pār Ķekavu izvērsās pa kreisi no 7. gvardes strēlnieku korpusa.

Sākās kaujas par Rīgu.

Tajā laikā 3. Baltijas frontes 67., 61. un 1. triecienar-mijas karaspēks, kas uzbruka Rīgai no ziemeļrietumiem, bija atspiedis pretinieku līdz pilsētas nomalēm. Hitleriešu

pavēlniecība mēģināja organizēt aizsardzību, izmantojot Ķīšezeru, Juglas ezeru un Mazo Juglu. Bet padomju daļas ar amfībijām forsēja Ķīšezeru, ieņēma Mežaparku un piespieda pretinieku atkāpties.

6. UZBRUKUMS

Mūsu 10. gvardes armijas karaspēks atbrīvoja tikai pilsētas dienvidu daļu — Pārdaugavu. Protams, šīs kaujas bija daļa no Rīgas operācijas nobeiguma posma.

Kā jau Padomju Savienības Maršals L. Govorovs bija paredzējis, okupanti neaizstāvēja Rīgu Daugavas labajā krastā. Pretiniekam nebija izdevīgi atstāt šeit lielus spēkus, jo tos tik un tā vajadzētu pārcelt uz otru krastu. Un tas būtu riskanti.

Tādēļ mūsu karaspēks, kas uzbruka Rīgai no Maskavas, Pleskavas šosejas un Ķīšezera puses, sadūrās tikai ar atsevišķiem pretestības punktiem. Tiesa, dažu likvidēšana prasīja krietnu piepūli, taču būtiski neietekmēja operācijas gaitu. Fašistiskie barbari pirms atkāpšanās no Rīgas centra uzspridzināja daudzus arhitektūras pieminekļus, izpostīja Daugavas granīta krastmalu. Padomju karaspēks neļāva hitleriešiem Rīgu nolīdzināt ar zemi, kā viņi bija to izdarījuši ar daudzām citām mūsu Dzimtenes pilsētām.

1944. gada 13. oktobrī 3. Baltijas frontes apakšvienības atbrīvoja Rīgu Daugavas labajā krastā.

Vakarā debesīs pār Maskavu atmirdzēja svinīgais salūts par godu Rīgas atbrīvotājiem. Ar Augstākā Virspavēlnieka pavēli daļām, kas bija īpaši izcēlušās Rīgas atbrīvošanā, piešķīra Rīgas goda nosaukumu. No 10. gvardes armijas karaspēka Rīgas nosaukumu ieguva 22., 30., 65. un 85. gvardes strēlnieku, 6. gvardes artilērijas, 14. zenītartilērijas divīzija, 6. prettanku artilērijas un 13. mīnmetēju brigāde, 385. haubiču artilērijas, 1199. pašgājējas artilērijas, 248. tanku pulks, 78. atsevišķais sakaru pulks.

7., 56. un 119. gvardes strēlnieku divīziju apbalvoja ar Sarkanā Karoga ordeni, 8., 29. gvardes strēlnieku un 27. artilērijas divīziju — ar II pakāpes Suvorova ordeni, 13. in-ženiersapieru brigādi — ar II pakāpes Kutuzova ordeni.

14. oktobrī bija skaidra diena. Rīdzinieki priecīgi sveica 3. Baltijas frontes karaspēku, kas svinīgi maršēja pa pilsētas ielām.

Bet mēs vēl cīnījāmies Pārdaugavā ...

Jāatzīmē, ka jau 12. un 13. oktobrī daļas, kas bija iztīrījušas pilsētas centrālo daļu, tūlīt mēģināja forsēt Daugavu (fašisti bija uzspridzinājuši tiltu), bet mūsu karavīrus sa-

gaidīja spēcīga mīnmetēju un artilērijas uguns. Atsevišķas strēlnieku apakšvienības tikai sīkos laukumiņos spēja izveidot placdarmus. Tās cīnījās varonīgi, bet nespēja būtiski ietekmēt kauju gaitu Pārdaugavā.

Notikumi šajā frontes sektorā parādīja, ka pretinieks nedomā bez sīvas pretestības atstāt savas līnijas. Tas bija vienkārši izskaidrojams — vācu pavēlniecībai vajadzēja iegūt laiku, lai varētu atvilkt grupas «Nord» galvenos spēkus dziļāk Kurzemē, pārgrupēt karaspēku un tad stāties pretī mūsu uzbrukumam.

Pārdaugavas atbrīvošana sākās ar kaujām pretinieka priekštilta nocietinājumos. Mūsu 10. gvardes armija pēc pārcelšanās pāri Daugavai izvērsās iepretim pilsētai Ķekavas rajonā. Mūsu labajā spārnā bija Daugava ar Doles salu, no kurienes pretinieka spēcīgie ugunspunkti apšaudīja mūsu flangu. Pa kreisi no mums darbojās 22. armijas karaspēks, vistuvāk — 130. latviešu strēlnieku korpuss ģenerālmajora D. Brantkalna vadībā. 10. gvardes armijas kreisā flanga un latviešu korpusa uzdevums bija viens — aptvert pretinieku no dienvidiem un, radot draudus, ka tiks atšķeltas daļas, kas aizstāvējās Daugavas kreisajā krastā, piespiest to atstāt pilsētu.

Un atkal latviešu strēlnieki kaujās parādīja varonības paraugu. Šeit, kreisajā krastā, korpuss mums būtiski palīdzēja, gan pārceļoties pār Daugavu, gan laikā, kad mūsu karaspēks tika pārgrupēts jaunam uzbrukumam.

29. septembrī latviešu korpuss Baldones rajonā nomainīja 43. armijas daļas, kas atradās aizsardzībā, un vīrišķīgi atvairīja pretinieka tanku un kājnieku daļu spiedienu. Tiklīdz 10. gvardes armija izkārtoja savu kaujas ierindu, 130. latviešu korpuss pārgāja uzbrukumā Skrundu—Sudmal-kalna—Smiltnieku virzienā.[78]

Pārvarot ienaidnieka stūrgalvīgo pretošanos, 308. latviešu strēlnieku divīzija 10. oktobra vakarā sasniedza Ziemeļu— Jauktuvju—Kakauļu rajonu. Tikmēr 43. gvardes latviešu strēlnieku divīzija atbrīvoja Līdakas un Balkas.

Par 130. latviešu korpusa darbību tajās dienās īsi un precīzi pastāstīts grāmatā «В сражениях за Советскую Латвию», kuru izdevniecība «Liesma» laida klajā 1975. gadā. Citēšu nelielu fragmentu no grāmatas.

11. oktobrī «hitlerieši, cenšoties atspiest korpusa daļas, kas nāca uzbrukumā, uzsāka spēcīgus tanku prettriecienus no Rīgas puses. Kauja bija sīva un turpinājās gandrīz visu dienu. Tikai dienas nogalē korpusa karaspēks piespieda pretinieku atkāpties. Vajājot ienaidnieku, latviešu daļas pārgrieza Rīgas—Bauskas šoseju: 308. latviešu strēlnieku divīzija — Pulkārtnes rajonā, 43. gvardes latviešu strēlnieku divīzija — starp Villām un Šiliņiem.

Arī 12. oktobrī notika sīvas kaujas. Latviešu strēlnieku korpusa kareivji un komandieri, gribēdami ātrāk atbrīvot Rīgu, parādīja masu varonību. Tajā dienā viņi Olaines virzienā sasniedza Vilciņu—Narkviču—Lāču—Plakanu līniju. Šeit viņi cīnījās līdz krēslai...

Pretiniekam, kas aizsargājās Rīgas tuvumā uz dienvidiem, bija liela pieredze, tas, labi apgādāts ar kaujas tehniku un bruņojumu, sīvi pretojās. Bet 130. latviešu strēlnieku korpusa personālsastāvs salauza tā pretestību, parādot augstu padomju patriotismu un uzticību Dzimtenei, Komunistiskajai partijai un Padomju valdībai. Korpusa kareivji un komandieri kaujās parādīja augstas morālās īpašības, stingru disciplīnu.

13. oktobrī pēc smagām kaujām dienas beigās korpusa pulki Olaines tuvumā sasniedza Rīgas—Jelgavas šoseju un dzelzceļu.[79] Pretiniekam, kas aizsargājās Daugavas kreisā krasta Latvijas galvaspilsētas daļā, draudēja ielenkums.»[80]

Pēc tam latviešu korpusu izveda rezervē, un 16. oktobrī tas piedalījās parādes maršā pa Rīgas ielām. Mēs atkal sastapāmies ar to Kurzemē.

Mūsu 10. gvardes armija uzbruka Rīgai ar trīs korpusiem: 15. — tieši Pārdaugavā, 7. un 19. — dienvidrietumos, Lielupes virzienā.

Jau norādīju, ka, ceļoties pāri Ķekavai, mēs sadūrāmies ar spēcīgu ienaidnieka pretošanos.

Sevišķi grūti klājās 30. gvardes strēlnieku divīzijas labā flanga daļām. No Doles salas tās spēcīgi apšaudīja mīnmetēji. 98. gvardes strēlnieku pulka kustība uz priekšu ap-sīka. Armijas štābs tolaik atradās visai tuvu pulka bataljoniem, un es labi redzēju kareivju ķēdes ātrumā izraktos ierakumos. Tūlīt aizsūtīju pie divīzijas komandiera ģenerālmajora M. Isajeva sakarnieku ar rīkojumu iesūtīt salā nocietinājušos vāciešu aizmugurē spēcīgu mobilu grupu un apslāpēt uguni. Artilērijas aizsegā kareivji pārpeldēja pāri Daugavas attekai, izkāpa salā un dienas nogalē to pilnīgi iztīrīja no pretinieka.

Vienlaicīgi divīzijas galvenā trieciena virzienā M. Isa-jcvs pēc mana padoma sūtīja kaujā apakšpulkveža V. Čerka-sova 96. gvardes strēlnieku pulku. Tas izgāja caur 98. pulka kaujas ierindu, ar tanku un pašgājēju lielgabalu palīdzību salauza ienaidnieka aizsardzību divu kilometru dziļumā, taču tālāk vairs netika. Arī pulkveža V. Lazareva 29. gvardes

divīzijas pulki, kas uzbruka pa kreisi no 30. divīzijas, mīņājās uz vietas.

K|uva skaidrs, ka ātrumā noorganizētā uzbrukumā neizdosies salauzt hitleriešu aizsardzību. Šeit bija vajadzīgs pamatīgs artilērijas trieciens.

Nākamajā dienā, 14. oktobrī, mums izdevās pastiprināt strēlnieku daļas ar apakšpulkveža P. Mladenceva 1199. pašgājējas artilērijas pulka baterijām un diviem gvardes mīnmetēju pulkiem — 28. un 90. Tas tūlīt deva rezultātus. 29. gvardes divīzijas pulki atsvieda pretinieku uz Rīgas priekšpilsētu.

Tajā pašā dienā apakšpulkvedis I. Tretjaks, 87. gvardes pulka komandieris, izsūtīja izlūkus un sapierus un veda pulku uzbrukumā.

Es pavēlēju 29. strēlnieku divīzijas komandierim pulkvedim V. Lazarevam gatavot divīzijas galvenos spēkus darbībai pēc diviem variantiem: vai nu attīstīt Tretjaka panākumus, vai pārraut pretinieka aizsardzību, ja 87. pulks cietīs neveiksmi.

Un tad 29. divīzijas joslā nodunēja reaktīvās artilērijas zalvēs. Tretjaka pulks strauji metās pāri Ķekavai un sagrāva vāciešu aizsardzību. Šajā pārrāvumā iesaistījās arī pārējie 29. gvardes divīzijas pulki.

Masu varonība ... Šis jēdziens vienmēr ietver atsevišķa cilvēka rīcību. Kopumā tas parāda vada, rotas, bataljona, pulka, divīzijas, armijas morālo garu.

Bet varoņdarba pamatā ir viena cilvēka vīrišķība. Tāds cilvēks, piemēram, bija 62. gvardes pulka sanitārā instruktore Olga Ziļina. Visa armija uzzināja par viņas varonību cīņās pie Rīgas. Seržante Ziļina bija apbalvota ar trim ordeņiem, vairākas uzšuves liecināja par ievainojumiem — viegliem un smagiem. Mīlīgā, laipnā sibīriete ar pelēkām acīm ... Gvardi viņu mīlēja un saudzēja kā brāļi jaunāko māsiņu. Tikai viņa pati nekad nerēķinājās ar briesmām, drosmīgi devās kauju ugunīs — tā lika pienākums.

Ziļina bija novosibirskiete, pirms kara strādājusi komjaunatnes komitejā. Uz fronti, kā pati teica, «izlauzusies». 1943. gadā kaujās pie Veļikije Lūkiem nedēļas laikā, glābdama ievainotos, pati tika trīs reizes ievainota. Kaujās par Rīgas atbrīvošanu Olga Ziļina iznesa no apšaudes 75 ievainotus kareivjus un virsniekus.

Olga Ziļina krita pie Rīgas. Pēdējā dzīves dienā viņa iznesa no kaujas lauka vairāk nekā pusotra desmita ievainoto.

Pārsiešana notika šķūnī. Tas aizdegās, steidzīgi vajadzēja glābt ievainotos. Olga citu pēc cita izdabūja ārā sešpadsmit, steidzās glābt pēdējo, septiņpadsmito. Šķūņa sienas un jumts jau dega pilnās liesmās. Ienaidnieka apšaude nemitējās ne bridi. Mīnas šķemba ievainoja meiteni gurnā, tomēr viņa turpināja līst pēc ievainotā. Zemē palika asiņainas pēdas. Viņa izvilka ievainoto uz teltenes. Spēka vairs nebija, bet viņa neizlaida teltenes stūri no rokām.

Olgu Ziļinu pēc nāves apbalvoja ar ceturto ordeni — I pakāpes Tēvijas kara ordeni. Viņas apbalvojuma lapu vēlāk nosūtīja uz Padomju Armijas Centrālo muzeju, kur tā glabājas arī tagad.

14. oktobra vakarā 30. gvardes divīzija sasniedza pilsētas nomali. Divīzijai tika dots uzdevums: 15. oktobra rītā padzīt ienaidnieku no tā līnijām un ieņemt Daugavas kreiso krastmalu. Mēs devām pulkiem pastiprinājumu — artilēriju, mīnmetējus, tankus, sapieru vienības.

15. oktobrī agri no rīta man ziņoja, ka naktī izsūtītie izlūki atgriezušies. Viņi pastāstīja, ka aizgājuši līdz Torņakalna stacijai un redzējuši, kā vācieši, pēc viņu vārdiem, «laižas prom» no pilsētas. Ielās palikušas tikai motociklistu apakšvienības, tanki un triecienlielgabali.

Tas lika mainīt 30. gvardes divīzijas uzbrukuma plānu, ģenerālmajors M. Isajevs pavēlēja pulkiem uzsākt uzbrukumu divas stundas agrāk. Nolēma neatklāt spēcīgu artilērijas uguni, lai izvairītos no upuriem iedzīvotāju vidū, bet mājas, kurās nocietinājušies vācu kājnieki, apiet — tik un tā iiem būs jāpadodas.

Pēc saskaņošanas ar štābu 30. gvardes divīzija mazliet mainīja savu kaujas izkārtojumu. Pulki virzījās blakus, ievērojami paplašinājuši darbības joslu. Tas |āva paātrināt Pārdaugavas atbrīvošanu.

Tagad, kad apmeklēju šo Rīgas daļu, man neviļus nāk prātā, kā 98. gvardes pulks gāja gar Daugavu, 96. — uz Torņakalna staciju, 94. — uz Zasulauku. Tie rīkojās drosmīgi, enerģiski.

Vēsturē gadās apbrīnojama atkārtošanās. Tā nelielajā paugurā netālu no Torņakalna stacijas atradās 30. gvardes divīzijas komandiera ģenerālmajora M. Isajeva komandpunkts. Bet pirms vairāk nekā divsimt gadiem — 1710. gadā — Pēteris I tieši no šīs vietas vēroja krievu karaspēku, kas atbrīvoja Rīgu no zviedriem.

Dažus vārdus gribu pateikt arī par pulkvedi Vasiliju Tjurikovu, 119. gvardes strēlnieku divīzijas 341. gvardes pulka komandieri. Manā priekšā apbalvošanas ieteikums. To 1944. gada 17. oktobrī parakstījis toreizējais divīzijas komandieris ģenerālmajors I. Gribovs.

«Gvardes pulkvedis Tjurikovs, būdams pulka komandieris Rīgas operācijas kaujās no 1944. gada 15. septembra līdz 15. oktobrim, parādīja kaujas meistarību un karavadoņa mākslu karaspēka vadīšanā. Viņa pulks, veicot drosmīgus manevrus grūti pārvaramā apvidū un meža masīvos, sekmīgi vajāja bēgošo ienaidnieku, vairākkārt sagrāva vāciešu starplīnijas, nodarot pretiniekam dzīvā spēka un tehnikas zaudējumus. Viņa pulks operācijas laikā sagūstīja 37, iznīcināja 780 vācu kareivjus un virsniekus. Pulks divīzijas sastāvā, nonācis pie Rīgas ārējā aizsardzības loka, radīja daļēja ielenkuma draudus vācu grupējumam, kas aizsargāja Rīgu, tā veicinot pilsētas ieņemšanas operācijas panākumus. Divīzija par dalību Rīgas operācijā izpelnījusies Augstākā Virspavēlnieka Padomju Savienības Maršala b. Staļina pateicību.

Gvardes pulkvedis Tjurikovs ir pelnījis valdības apbalvojumu — III pakāpes Suvorova ordeni.»

Piebildīšu, ka Vasilijs Tjurikovs mūsu 10. armijā bija pazīstams kā enerģisks, ar stingru gribu apveltīts komandieris. Viņa vadībā pulks ne vienu reizi vien godam izturēja vissarežģītākajā situācijā. Atceros, ka Zilupes forsēšanas laikā viņa pulks pēc daudzdienu pārgājiena pa grūti pārvaramu apvidu, šķietami nemaz nejūtot nogurumu, satrieca fašistu aizsardzību un padzina viņus no vairākām apdzīvotām vietām. Prasmīga manevrēšana ar bataljoniem bija pulkveža Tjurikova komandiera rokraksta raksturīga īpašība. Kā redzam, tā ļoti spilgti izpaudās kaujās par Rīgu. Un arī turpmākajās kaujās pulkvedis plaši pielietoja šo taktisko paņēmienu.

Rīga bija atbrīvota, bet ielās varēja sastapt vācu kājniekus ar baltiem karogiem. Ieraudzījuši padomju kareivjus, viņi vienmēr skandēja: «Hitler kaput! Hitler kaput!» — un rādīja uz ielās samestajām ieroču kaudzēm. Bet grupējuma «Nord» galvenie spēki nepārtrauca kauju darbību, vēl cerot uz «brīnumu», kas glābs trešo reihu ...

Padomju karavīri bija cēlsirdīgi ne tikai pret gūstekņiem vien. Viņi saudzēja katru ēku, dzēsa ugunsgrēkus, glāba iedzīvotājus no drošas nāves.

Un mūsu mediķi... Grūti uzskaitīt visus piemērus, kad medicīnas māsas un sanitārie instruktori sniedza palīdzību ievainotajiem vāciešiem, kurus viņu daļas atkāpdamās bija pametušas likteņa varā.

15. oktobra rītā 30. gvardes divīzija, izkliedēdama sīkas ienaidnieka grupiņas, kas sedza atkāpšanos, savā joslā iztīrīja visu Pārdaugavu.

Tajā dienā vēlu vakarā pēdējais vācu kareivis atstāja Rīgu.

Latviešu avīzes un mūsu armijas laikraksts «Bojevoje znamja» publicēja Latvijas PSR Augstākās Padomes Prezidija priekšsēdētāja A. Kirhenšteina apsveikumu: «No visas sirds sveicu varonīgo Sarkano Armiju, tās slavenās gvardes komandierus un kareivjus, un visus tos, kas ar, savu vīrišķību un varonību veicināja mūsu dzimtās Rīgas atbrīvošanu no teitoņu iebrucējiem. Rīga tagad atkal atgriezusies brīvo padomju pilsētu vidū, un mēs šajā svinīgajā dienā atkārtojam mūsu mīļās tautasdziesmas vārdus: «Rīga dimd!»»[81]

IV DAĻA. «KURZEMES KATLS

(1944. gada 15. oktobris —

1945. gada 31. maijs)

1. JAUNI UZDEVUMI

1944. gada 15. oktobris... Cauri Rīgas rietumu daļai dienvidaustrumos no Imantas stacijas izgāja 29. gvardes divīzijas daļas.

Vienlaicīgi 8. un 119. gvardes divīzija izgāja caur pilsētas dienvidrietumu «vārtiem», bet 19. gvardes korpusa 65. un 56. gvardes divīzija sagrāva pretinieka 389. kājnieku divīzijas arjergarda daļas Baložu stacijas rajonā un pārgrieza Rīgas—Jelgavas šoseju.

Sākās kvalitatīvi jauns posms mūsu 10. gvardes armijas dzīvē.

Tam nepieciešams neliels ievads. Par «Kurzemes katla» likvidēšanu rakstījuši daudzi: gan izcili mūsu karavadoņi, .gan ievērojami vēsturnieki, gan bijušie vācu ģenerāļi, gan jaunizceptie Rietumu «pravieši». Ar grupējumu «Kurland» («Kurzeme» — tā pārdēvēja grupu «Nord») Ādolfs Hitlers saistīja savas pēdējās cerības. Viņam vēl arvien likās, ka vēstures riteni var pagriezt atpakaļ, ka izdosies noslēgt separātu mieru Rietumu frontē un ar «civilizētās pasaules» apvienotiem spēkiem uzbrukt boļševikiem. Mēs tagad zinām, kā beidzās visi šie pūliņi...

Bet toreiz — četrdesmit ceturtā gada rudenī — nezinājām. Mums bija zināms viens — Kurzemē noslēdzās padomju karaspēka loks, kas ietvēra 38 ienaidnieka divīzijas. So skaitli es ņēmu no Padomju Savienības Maršala Aleksandra Vasiļevska atmiņām.[82]

No šīs pašas grāmatas citēšu mūsu karaspēka Kurzemes operācijas vērtējumu — ļoti īsu un ļoti precīzu vērtējumu: «Tikai nedaudziem izdevās izrauties no Kurzemes pussalas. Cieši nobloķējuši ienaidnieka karaspēku, mēs netērējām tam pulveri, nenesām upurus: atstājām to savā ziņā, kamēr grupējums kapitulēja.»[83]

Taču šis vērtējums prasa zināmu atšifrējumu. Tas, kāpēc «tikai nedaudziem izdevās izrauties no Kurzemes pussalas», lasītājam k|ūs skaidrs tālāk. Un secinājums par mūsu ciešo bloķējumu izrietēs pats no sevis. Bet apgalvojums, ka «mēs netērējām tam pulveri, nenesām upurus», prasa pa-skaidrojumus. Domāju, ka tad, kad A. Vasiļevskis lietoja šo formulējumu, viņš gribēja salīdzināt «pulvera» un «upuru» patēriņu mūsu frontē, kas darbojās pret vienu grupu «Kurland», ar šo pašu patēriņu citos Lielā Tēvijas kara beigu posma virzienos. 1944. gada rudenī padomju-vācu fronte taču skāra Latvijas, Lietuvas, Austrumprūsijas, Polijas, Ce-hoslovakijas, Ungārijas un Dienvidslāvijas teritoriju, īsāk sakot, tā stiepās 2200 km garumā no Baltijas jūras līdz Ad-rijas jūrai.[84] No tiem mūsu frontei «pienācās» mazāk par desmito daļu — 218 km.

Pārdomājot augstāk minētos Aleksandra Vasiļevska vārdus, es arvien vairāk pārliecinos, ka viņš ar tiem domājis specifisko īpatnību cīņā pret grupējumu «Kurland». Viņš to labi zināja un saprata. Mēģināšu savu domu apstiprināt ar konkrētu to dienu epizodi.

... Reiz armijas izlūkošanas priekšnieks pulkvedis I. Pi-vovarovs man ziņoja, ka starp gūstekņiem, kas saņemti, atvairot fašistu pretuzbrukumu, izrādījušies kareivji no divīzijas, kura agrāk nebija manīta mūsu armijas joslā. Sie gūstekņi pastāstījuši, ka viņu pulks Liepājā gaidījis iekāpšanu transportkuģī, bijis gatavs nosūtīšanai uz Vāciju, tad pēkšņi pēc trauksmes signāla mašīnās steidzīgi pārsviests uz aktīvās kauju darbības rajonu.

Neapmierināts ar dienas vispārējiem rezultātiem, es toreiz nepiegriezu īpašu vērību šim ziņojumam. Bet tieši tajā brīdī manā komandpunktā ieradās Augstākās Virspavēlniecības Mītnes pārstāvis Aleksandrs Vasiļevskis. Uzmanīgi noklausījies, kādus rezultātus armija sasniegusi aizvadītajā dienā, viņš, man par lielu brīnumu, nevis «sadeva» mums, bet uzteica karaspēku par aktivitāti, silti atsaucās par komandieru un vienību štābu darbu, pasacīja labu vārdu arī par armijas pārvaldi. Toreiz es sapratu, ka A. Vasiļevski (tātad arī Mītni!) interesēja ne tik daudz mūsu teritoriālie panākumi, cik ienaidnieka karaspēks, kas atradās mums pretī, tā divīziju un daļu numuri. Vasiļevskis tūlīt piezvanīja uz Mītni un pozitīvi ziņoja par mūsu uzbrukumu, kuram bija, uzsveru, «vietēja nozīme».

Mazliet vēlāk biedriskā sarunā A. Vasiļevskis izskaidroja,

ka tagad visai 2. Baltijas frontei pirmām kārtām jārūpējas par to, lai ienaidniekam nebūtu iespējams pārsviest citos virzienos kaut vai daļu no sava karaspēka, kas saistīts Kurzemē. Es mēģināju sūdzēties par munīcijas trūkumu. A. Va-siļevskis atbildēja, ka mums arī turpmāk atstāšot «bada normu», taču jārīkojoties enerģiski, nemazinot aktivitāti.

Vasiļevskis nobeidza sarunu ar šādiem vārdiem:

— Ar jebkuriem līdzekļiem noturiet visu Kurzemes grupējumu. Vācu augstākā virspavēlniecība nedrīkst izmantot citās vietās nevienu divīziju no tā. Jums tas jāieskaidro visam personālsastāvam...

Nu, un kā pretinieks vērtēja stāvokli Kurzemes pussalā? Vernera Haupta grāmatā «Kurzeme», kas 1961. gadā iznāca VFR, atrodami visai interesanti izteikumi. Viens no tiem ir šāds: «Auksta un drūma tuvojas rītausma, kad sapieru dienesta vecākais virsnieks, nospiežot pogu, uzspridzina vislielāko tiltu pār Daugavu Rīgā. Milzīgā uguns blāzmā ar neparastu troksni sabruka tilts. Operācija «Donner» (Rīgas aizsardzība tālās un tuvās pieejās. — M. Ķ.) noslēgusies. Grupas «Nord» vēsture beigusies. Sākas drāmas pēdējais cēliens — karaspēka grupas «Kurland» darbība.»

Tālāk Verners Haupts visā grāmatā ne vienu reizi vien atgriežas pie «drāmas pēdējā cēliena», bet vainu par «drāmu» uzveļ tikai Hitleram. Fīrers, tā teikt, neesot «pareizi aprēķinājis spēkus», neuzklausījis «saprāta balsi» un «fanātiski turējies pie pēdējā Krievijas (?) zemes gabaliņa».

Gluži citādu grupas «Kurland» izolācijas iemeslu traktē-jumu_ sniedz toreizējais Vācijas sauszemes karaspēka ģenerālštābā priekšnieks Heines Guderiāns. 1954. gadā iznāca viņa grāmata «Karavīra atmiņas». Tajā viņš objektīvāk novērtē «drāmu», kaut arī, kā redzēsim, nav spējis iztikt bez «blefošanas».

«Armiju grupa «Nord»... laika posmā no 14. septembra līdz 26. septembrim atkāpās uz priekštilta nocietinājumiem Rīgas rajonā, lai to tālāk pārsviestu pie armiju grupas «Centrs». Šis plāns izjuka tāpēc, ka armiju grupas pavēlnieka ģenerālpulkveža Šernera lēmums bija pretrunā ar to. Pēdējais aizturēja savus bruņutanku spēkus Rīgas—Jelgavas rajonā, nevis izveda tos rietumos no Šauļiem, un tādējādi deva pretiniekam iespēju izdarīt pie Šauļiem pārrāvumu, kas galīgi atgrieza armiju grupu no karaspēka galvenā grupējuma. Armiju grupa sastāvēja no 16. un 18. armijas, tas ir, šaja rajona mums sākumā bija divdesmit sešas divīzijas, bet vēlāk, pēc vairākkārtējām evakuācijām, palika sešpadsmit, kuru tā pietrūka reiha aizsardzībai.

Pēc tam kad mēs no 7. oktobra līdz 16. oktobrim bijām

atstājuši Rīgu, armiju grupas frontes līnija stiepās (gandrīz bez pārmaiņām līdz gada beigām) no piekrastes dienvidos no Liepāj as caur Priekuļi uz dienvidiem no Saldus, austru-mos no Tukuma līdz Rīgas jūras līča piekrastei.»

Attiecībā uz Sernera lēmumu Guderiānam, neapšaubāmi, ir taisnība. Toreiz, septembra otrajā pusē, vācu virspavēlniecība varēja mēģināt ar spēcīgu mobilu grupu izlauzties pie grupas «Centrs». Bet uzvelt vainu par bezdarbību Serneram vien ir vismaz netaktiski. (Starp citu, bijusī hitleriešu virspavēlniecības virsotne laiku pa laikam ķeras pie šāda «netaktiskuma», uzveļot, kā jau teicu, savas neveiksmes Hitleram, bet šaurākā aspektā — cits citam.) Guderiāns apzināti samazinājis grupējuma «Kurland» skaitlisko sastāvu. Patiešām — pretiniekam izdevās kādu daļu karaspēka (operācijas sākuma stadijā) pa jūru evakuēt uz Vāciju. Bet, kad mūsu karaspēks uzsāka uzbrukumu, lai sašķeltu grupu «Kurland» divās daļās, evakuācija faktiski izbeidzās. Vēl jo_ vairāk — šurp pārsūtīja karaspēku no Somijas un totālajā mobilizācijā savāktus «folksšturmistus» — pusaudžus un sirmgalvjus.

Līdz 1945. gada janvārim grupai «Kurland» bija iespējams regulāri saņemt caur Liepājas un Ventspils ostām personālsastāva, munīcijas, šaujamieroču, pārtikas papildinājumu. Tas pats Verners Haupts savā grāmatā raksta: «Oktobrī 587 kuģi pārsvieda uz Kurzemi 881 000 tonnu kravas; novembrī šie skaitļi palielinājās — 764 kuģi un 1 577 000 tonnu, bet decembrī Kurzemes krastā izmeta enkuru 575 kuģi ar 1 112 000 tonnu kravas.» Vēlāk, kad tuvākās ostas Austrumprūsijā un Pomerānijā jau bija ieņēmis vai bloķējis padomju karaspēks, armiju grupa «Kurland» izjuta pievedumu un evakuācijas grūtības, samazinājās arī papildinājuma pieplūdums.

Aleksandram Vasiļevskim, neapšaubāmi, taisnība, kad viņš savā grāmatā atzīmē, ka «38 ienaidnieka divīzijas, kas bija izvairījušās no sagrāves, nonāca izolācijā Kurzemē, piespiestas pie jūras rajonā no Bārtas upes līdz Tukumam, bet vēl 3 divīzijas — Mēmelē».1 Šos skaitļus apstiprina arī mūsu frontes štāba ziņas. Kapitulācijas brīdī grupas «Kurland» sastāvā bija 30 divīzijas (neieskaitot tās da,ļas un vienības, kuras sagūstīja pēc oficiālās kapitulācijas). No kapitulācijas sākuma līdz 31. maijam mūsu frontes karaspēks pavisam saņēma gūstā apmēram 285 tūkstošus vācu kareivju un virsnieku, to skaitā 48 ģenerāļus.2

1 Василевский А. M. Дело всей жизни, с. 472.

2 Архив МО СССР, ф. 217, оп. 1221, д. 6069, лл. 63—67.

г

Bet atgriezīsimies 1944. gada oktobrī. Kādi uzdevumi toreiz bija jāveic 2. Baltijas frontei un mūsu 10. gvardes armijai?

2. Baltijas frontei sadarbībā ar 1. Baltijas fronti bijа izvirzīts uzdevums sagraut pretinieka karaspēku «Kurzemes katlā». Bet tas bija ļoti vispārīgs uzdevums. Ja runā konkrētāk, tad ar spēkiem, kas bija mūsu rīcībā, šo uzdevumu nevarēja izpildīt, un mūsu darbības mērķis šajā iecirknī bija viens — pievilkt pēc iespējas vairāk pretinieka spēku un pakāpeniski, bet nemitīgi iznīcināt.

Brīdī, kad tika atšķelts pretinieka Kurzemes grupējums, ienaidnieka pavēlniecībai aizsardzības līnijas priekšējā pozīcijā bija 24 divīzijas, bet rezervē un aizmugures apsardzībai — 14 divīzijas, to skaitā trīs tanku, un SS motorizētā brigāde «Nīderlande».

Pietiekams spēku un līdzekļu daudzums (viena kājnieku divīzija uz 7 frontes kilometriem) stingras aizsardzības noturēšanai ļāva fašistiem pārvērst Kurzemes pussalu par savdabīgu nocietinātu rajonu, kura flangi beidzās Baltijas jūras plašumos. Apdzīvotās vietas, mūra ēkas, daudzos dzotus un svarīgākās augstienes apvienoja atbalsta punktos un aizsardzības mezglos rotai vai bataljonam, un tie sedza uzbrukumam pieejamos apvidus, cieši noslēdzot galvenos ceļus. Tika izveidota vienlaidu aizsardzības fronte no Rīgas jūras līča līdz Baltijas piekrastei dienvidos no Liepājas.

Sākot ar 1944. gada oktobra vidu līdz pat ienaidnieka kapitulācijai 1945. gada maijā, visā frontē, Kurzemes pussalas dienvidu daļā, notika sīvas kaujas. Laiku pa laikam tās pieklusa, tad iedegās ar jaunu spēku. Kauju darbībai piemita pozīciju kara raksturs. Pretinieks turējās pie katras tranšejas, nocietinātās augstienes, katrām mājām, ikvienas apdzīvotās vietas. Daudzi objekti vairākkārt pārgāja no vienām rokām otrās.

Armiju grupas «Kurland» štāba priekšnieks šādi novērtēja kauju raksturu: «Armiju grupai nav iespējams mainīt vai kaut kur labot frontes līniju, un tā ir spiesta par katru cenu aizsargāt un noturēt priekšējo līniju. Armiju grupai visur jāpieņem kauja, kas izraisa lielus cilvēku un materiālos zaudējumus.»[85]

Frontes uzbrukuma operācijās Kurzemē 10. gvardes armija parasti darbojās frontes galvenā grupējuma sastāvā. Vēlāk mēs redzēsim, ka jebkura mēroga uzbrukums parasti sākās pēc artilērijas sagatavošanas uguns ar ierobežotu munīcijas izlietojumu. Pirmajā dienā tas attīstījās 3—6 km dziļumā, pēc tam atdūrās pret nikniem ienaidnieka pretuzbru-

kūmiem, kaujā tika ievadītas jaunas daļas un vienības no otrajiem ešeloniem (ļoti spēcīgiem) un rezervēm, abu pušu spēki līdzsvarojās, uzbrukums apslāpa.

Tās bija «vietējas nozīmes» kaujas.

Tajās gūtie taktiskie panākumi nekļuva par operatīviem panākumiem nevis tāpēc, ka šādās kaujās kaut kas nebūtu bijis pienācīgi noorganizēts, nedz arī tāpēc, ka mēs nebūtu gribējuši pārsniegt Mītnes izvirzīto uzdevumu — piesaistīt vācu spēkus sev. Nebūt ne. Mums nebija galvenā, kas vajadzīgs sekmīga uzbrukuma attīstīšanai, — pietiekami nokomplektētu tanku vienību. Faktiski nebija arī pašgājēju lielgabalu.

Pie visa tā mūsu karaspēkam bija viens «pluss». Kā jau teicu, mūsu aviācija Baltijā bija ievērojami pārāka par ienaidnieka gaisa kara spēkiem. Bet mums neizdevās izmantot šo pārākumu ar pietiekamu efektivitāti. Mežainais apvidus, zemie mākoņi, biežās miglas, puteņi un sniegs 1944.— 1945. gada rudens un ziemas mēnešos apgrūtināja un dažkārt pat vispār izslēdza trāpīgas bombardēšanas iespēju. Aviācija nespēja izolēt kaujas lauku un nepieļaut rezervju tuvošanos (vai vismaz palēnināt to kustību) pārrāvuma iecirknim. Gūstekņi stāstīja, ka kājnieku un tanku divīziju pārvietošanās aizmugurē notiekot bez īpašas kavēšanās. Pretiniekam izdevās mūsu uzbrukuma otrajā vai trešajā dienā koncentrēt pietiekamus spēkus apdraudētajā virzienā, palēnināt un pēc tam apturēt mūsu kustību. Turklāt arī jāņem vērā, ka tikai daļēji izdevās apklusināt vai iznīcināt pretinieka artilēriju. Iznīcinātāji apslāpēja baterijas uzbrukuma sākumā. Bet pēc tam, neraugoties uz armijas artilērijas grupas papildu uguni, tās paspēja mainīt pozīcijas un atkal atdzīvojās.

To visu nestāstu tāpēc, lai attaisnotu mūsu darbības pret grupējumu «Kurland» ieilgušo, pozicionālo raksturu. Man gribas atklāt šo kauju specifiskās īpatnības — īpatnības, ar kurām kara beigu posmā nesaskārās mūsu karaspēks citās frontēs. [86] īpašā aicinājumā karaspēkam bija uzsvērts: «Runa ir par Vācijas dzīvību un nāvi. Mūsu pozīcijas Kurzemē ir kā viļņ-lauzis, pret kuru sašķīst krievu uzbrukuma viļņi. Kurzeme ir Austrumprūsijas priekšpostenis.»

Šādos apstākļos 2. Baltijas frontes pavēlnieks ar Augstākās Virspavēlniecības Mītnes piekrišanu nolēma dot ienaidniekam triecienu tūlīt pēc Rīgas operācijas pabeigšanas un sadarbībā ar 1. Baltijas fronti iznīcināt pie jūras piespiesto armiju grupu «Nord»'. Saskaņā ar frontes kaujas pavēli galveno triecienu no Dobeles rajona vajadzēja dot 22. armijai, 3. triecienarmijai un 42. armijai. 10. gvardes armija, kas koncentrējās 10—15 km uz dienvidiem un dienvidaustrumiem no Jelgavas, bija paredzēta panākumu attīstīšanai.

Taču šis uzbrukums, kas sākās 16. oktobrī, vēlamos rezultātus nedeva. 19. oktobrī ienaidnieks apturēja iepriekšējās kaujās novājinātās divīzijas, un tās pārgāja aizsardzībā Klapkalnciema—Bēnes līnijā.

Laikā no 18. oktobra līdz 20. oktobrim 10. gvardes armijas karaspēku saskaņā ar frontes pavēli pa naktīm pārsvieda uz Bēnes rajonu, un, nomainījis 2. Baltijas frontes 42. armijas un 1. Baltijas frontes 4. triecienarmijas vienības, tas izvērsās līdz 40 km platā joslā Bēnes rajonā. Galvenais grupējums atradās labajā flangā, gatavs doties uzbrukumā 21. oktobrī no rīta.[87] [88] Taču bija grūti cerēt, ka trīs diennaktīs būtu sekmīgi paveikti tādi sarežģīti pasākumi kā apmēram 50—60 km garš strēlnieku vienību pārgājiens, karaspēka nomaiņa un pārrāvuma sagatavošana. Pietrūka laika artilērijas izvēršanai, inženierdarbu veikšanai, savstarpējās sadarbības organizēšanai.

Vienlaicīgi ar 10. gvardes armijas iziešanu Bēnes rajonā notika karaspēka masveida pārvietošanās 1. un 2. Baltijas frontes saskares rajonā.

10. gvardes armijas, pēc tam 3. triecienarmijas divīziju izvešanu pirmajā līnijā pretinieks atklāja, un tā izlūkošanas darbība krasi pieauga.

Armiju grupas «Nord» kauju darbības žurnālā 21. oktobrī ir šāds ieraksts: «... 10. gvardes armijas ievadīšana darbībā ... gaidāma Bēnes rajonā.»[86]

PIRMIE PANĀKUMI UN NEVEIKSMES

Kaujās par Rīgu un Mēmeles virzienā vācu karaspēks cieta lielus dzīvā spēka un tehnikas zaudējumus. Un arī Kurzemē atspiestā karaspēka morālais stāvoklis, kā liecināja gūstekņi, bija nomākts.

To saprata arī hitleriešu pavēlniecība. Ne velti oktobra vidū grupējuma pavēlnieks izdeva pavēli, ka katram kareivim jāapņemas nežēlot dzīvību, aizstāvot savas pozīcijas.

Šādos apstākļos 16. un 18. vācu armijas pavēlniecība veica pasākumus, lai pastiprinātu karaspēku Saldus virzienā. 21. oktobrī dienvidaustrumos no Saldus koncentrēja 12. tanku divīziju, dažas dienas vēlāk uz rajonu ziemeļrietumos no Bēnes pārsvieda 215. kājnieku divīziju no Tukuma virziena. Ar katru dienu pieauga ienaidnieka izlūklidmašīnu aktivitāte.

Operatīvais pēkšņums, kas bija mūsu rīcībā pēc Rīgas atbrīvošanas, neapšaubāmi, bija zaudēts. Tāpēc uzbrukumu atlika uz vēlāku laiku. Lūk, ko šajā sakarībā raksta Padomju Savienības Maršals A. Jerjomenko:

«17. oktobrī es griezos pie Augstākās Virspavēlniecības ar lūgumu atļaut frontes karaspēkam nocietināties sasniegtajā līnijā, tuvināt aizmuguri, papildināt divīzijas ar cilvēkiem, izraudzīt rezultatīvākos uzbrukumu virzienus un sagatavoties pretinieka aizsardzības sturmēšanai Kurzemē. Mītne atļāva mums to darīt...»

22. oktobrī Mītnes pārstāvis Padomju Savienības Maršals A. Vasiļevskis iesniedza Augstākajai Virspavēlniecībai jaunu pretinieka iznīcināšanas plānu Kurzemē — ar saskaņotiem 1. un 2. Baltijas frontes triecieniem.[89]

Mūsu frontei vajadzēja dot galveno triecienu ar 42. armijas, 10. gvardes armijas un 3. triecienarmijas spēkiem Zebres ezera—Vegeres rajonā Saldus virzienā, bet papildu triecienus — ar 1. triecienarmijas spēkiem gar Rīgas—Tukuma dzelzceļa līniju un 22. armijas (kurā ietilpa 130. latviešu gvardes korpuss) spēkiem — gar Jelgavas—Saldus dzelzceļu. Galvenā trieciena virzienā, 10. gvardes armijas joslā, bija paredzēts ievadīt pārrāvumā 10. un 5. tanku korpusu.[90]

Mūsu gvardes armija pārrāva pretinieka aizsardzību Vērpju—Jurģu rajonā Saldus virzienā. Armijas pirmajā ešelonā vajadzēja būt sešām strēlnieku divīzijām, otrajā — divām strēlnieku divīzijām. Rezervē — vienai strēlnieku divīzijai.[91]

Armijas joslā pirmajā uzbrukuma dienā bija plānots ievadīt 10. tanku korpusu, kuram, uzbrūkot caur Sudrabiņiem un Zvāri, operācijas otrajā dienā vajadzēja iziet Saldus rajonā. Arī 5. tanku korpusu, kas atradās 42. armijas joslā, apvidus apstākļu dēļ bija plānots ievadīt 10. armijas joslā, lai Stūru rajonā korpuss atkal iznāktu savā joslā.

Gatavību uzbrukumam sākumā noteica uz 26. oktobri, pēc tam sliktā laika dēļ pārcēla uz 27. oktobri.

Armijas uzbrukuma joslā pretiniekam bija 215., 121. kājnieku divīzija un apmēram puse 329. kājnieku divīzijas spēku

ar pastiprinājuma da|ām (vairāk nekā 37 tūkstoši cilvēku, 290 lielgabalu un mīnmetēju, 25 triecienlielgabali). Cilvēku daudzuma ziņā mūsu armija tikai nedaudz pārspēja pretinieku. Lielgabalu un mīnmetēju pārsvars bija lielāks, taču mūsu artilērijas rīcībā atradās ārkārtīgi ierobežots munīcijas daudzums.

Šaurā pārrāvuma fronte (apmēram 7 km), tiešs uzbrukums paredzētajā joslā, armijas galveno spēku sadalījums pa ešeloniem pēc pavēles no augšas zināmā mērā ierobežoja armijas štāba iniciatīvu. Atlika izpētīt apvidu gaidāmās darbības rajonā, pretinieka aizsardzības grupējumu un sistēmu no novērošanas punktiem un pēc aerofotouzņēmumiem, kas bija saņemti no frontes štāba, noteikt uzdevumus korpusiem un ieroču šķiru priekšniekiem, organizēt savstarpējo sadarbību, noteikt secību, kādā jāieņem svarīgākās līnijas un aizsardzības objekti.

Galveno triecienu armijas karaspēks deva ar labā flanga un centra — 15. un 19. gvardes strēlnieku korpusa — spēkiem no zieme|iem, apejot pretinieka spēcīgo aizsardzības mezglu Aucē. Šīs pilsētas ieņemšana bija uzdota 7. gvardes strēlnieku korpusam.

Korpusu izvietojumu armijas operatīvajā izkārtojumā noteica ne vien tas, cik labi katrs no tiem bija nokomplektēts, bet arī, kā bieži gadījās iepriekšējās operācijās, — karaspēka kaujas tradīcijas, korpusa komandiera raksturs un darbības stils.

Mums aiz muguras bija garš un grūts kauju ceļš. Karš ne tikai saliedēja karavīru rindas, bet arī kaldināja raksturus. Turklāt ne tikai atsevišķu cilvēku, bet arī lielu karaspēka vienību raksturus. Ņemsim, piemēram, 15. gvardes korpusu. Es jau stāstīju, kā tas rīkojās dažādās kaujas situācijās. Mēs pamatoti uzskatījām, ka tāda pieredzējuša, enerģiska ģenerāļa kā N. Horuženko vadībā korpuss sekmīgāk nekā citi varēs pārraut pretinieka aizsardzību uzbrukuma pirmajā posmā. 15. korpuss bija pārrāvuma korpuss. Tā vienību un daļu komandieri visās iepriekšējās kaujās bija parādījuši sevi no labākās puses tieši pirmā trieciena sagatavošanā un panākumu attīstīšanā. Tāpēc korpusu vienmēr izvirzīja avangarda ešelonā un es ik reizes centos panākt, lai papildinājumu pirmām kārtām saņemtu tā divīzijas. Arī pastiprinājuma līdzekļiem šeit bija «brīvs ceļš».

19. gvardes strēlnieku korpusam bija citāds «raksturs». Arī tas prata pārraut pretinieka aizsardzību, toties izcēlās ar spēju strauji ievadīt uzbrukumā savus otros ešelonus, stabili nostiprināt panākumus. Korpusa vienības droši turējās pretī ienaidnieka pretuzbrukumiem un prettriecieniem. Šīs 19. korpusa atšķirīgās īpašības, kā es tagad domāju, izrietēja no tā komandiera — ģenerālmajora A. Stučenko rakstura. Viņš prata ātri un nekļūdīgi pieņemt lēmumus, un tai pašā laikā viņam piemita, es teiktu, zemnieka apdomīgums. Visās korpusa divīzijās vienmēr viss bija «savā vietā».

1944. gada augustā par 7. gvardes korpusa komandieri kļuva ģenerālmajors A. Kuļešovs, kas šajā postenī nomainīja ģenerālleitnantu J. Novoseļski. It kā «pats no sevis» iznāca, ka labās īpašības — manevrēšanas spējas, neatlaidība izvirzītā uzdevuma sasniegšanā — korpusā tika «nodotas mantojumā». Droši vien tā bija tāpēc, ka šeit visi divīziju komandieri, lai gan bija gados jauni cilvēki, toties kara gados krietni oduši pulveri un izgājuši sūru skolu. Un arī pulkus komandēja dedzīgi ļaudis, drosmīgi līdz pārgalvībai.

Ņemot vērā visas šīs korpusu īpašības un īpatnības, armijas štābs izstrādāja šādu uzbrukuma plānu.

15. korpusam bija paredzēta 2,5 km plata uzbrukuma josla uz dienvidiem no Vērpjiem. Korpusa labajā flangā atradās 30. strēlnieku divīzija, vairāk pa kreisi — 85. gvardes strēlnieku divīzija, kuras bija sakārtotas divos ešelonos.

Uz dienvidiem divus trīs kilometrus garā iecirknī izvērsās 19. gvardes korpuss, kura pirmajā ešelonā atradās 22. un 65. gvardes divīzija, bet otrajā — 56. gvardes divīzija. Arī šīs divīzijas bija izkārtotas divos ešelonos.

Tālāk, uz dienvidiem no Jurģiem, 2 km plata josla tika paredzēta 7. gvardes korpusam. Pirmajā ešelonā šeit gāja 119. un 7., bet otrajā — 8. gvardes strēlnieku divīzija.

Katra korpusa tuvākajā uzbrukuma uzdevumā bija paredzēts ielauzties 3—5 km dziļumā.

29. gvardes divīziju es turēju savā rezervē. Tā izvietojas 15. gvardes korpusa aizmugurē.

Es jau minēju, ka mūsu kaimiņš pa kreisi bija 42. armija. Pirms uzbrukuma sākuma (apmēram 23. vai 24. oktobrī) mēs kopā ar operatīvās nodaļas priekšnieku pulkvedi A. Maļi-novski un izlūkošanas nodaļas priekšnieku I. Pivovarovu apmeklējām komandpunktā 42. armijas pavēlnieku ģenerāli V. Sviridovu. Kā pienākas, apmainījāmies ar gaidāmo kauju operāciju plāniem, precizējām pretinieka objektu iznīcināšanas kārtību divu armiju saskares vietā, saskaņojām pasākumus aizsardzības otrās pozīcijas ieņemšanai no Lielauces ezera līdz Aucei un 10. un 5. tanku korpusa piesaistīšanai.

Pēc tam korpusu un divīziju komandieri dabā precizēja daudzus sadarbības jautājumus. Lai ieņemtu otro pozīciju galvenajā virzienā, bija paredzēts iesaistīt kaujā 30. un ■85. gvardes strēlnieku divīziju otros ešelonus (94. un 249.

pulks), kopā 500 cilvēku. Sākotnējais pretinieka otrās pozīcijas pārrāvuma iecirknis ap 2 km platumā bija paredzēts 10. un 5. tanku korpusa uzbrukuma virzienā. Piešķīra artilēriju un sapieru apakšvienības, iecēla komandierus, kam bija jāatbild par tanku iesaistīšanu.

īpašas rūpes sagādāja artilērijas nodrošinājuma organizācija pārrāvumam, kājnieku uzbrukuma atbalstam un līdzdalībai laikā, kad kauja notiks aizsardzības dziļumā. Armijas rīcībā bija diezgan liels artilērijas daudzums, gandrīz 1200 lielgabalu un mīnmetēju, kas ļāva radīt līdz 180 vienību lielu blīvumu uz 1 km pārrāvuma iecirkņa.[92] Gandrīz visās iepriekšējās operācijās nepietika munīcijas, bet šoreiz tās bija īpaši maz. Tikai 82 mm mīnu bija pietiekami. Kas attiecas uz galveno kalibru šāviņiem — 122 un 152 mm —„ tad to bija tikai puse no kaujas komplekta.

Kā vēl nekad agrāk šoreiz bija vajadzīga ārkārtīga ar-tilēristu meistarība, un pirmām kārtām tas attiecās uz galveno no viņiem — armijas artilērijas komandieri ģenerāli V. Ņesteruku. Viņa pieredze ne vienu reizi vien glāba karaspēku Lubānas—Madonas un Rīgas operācijā. Arī šoreiz viņš palīdzēja.

Artilērijas uzbrukuma, it īpaši artilērijas trieciena sagatavošanas plānošanā tika akcentēta apšaudes precizitāte, ko varēja nodrošināt, tikai rūpīgi izlūkojot mērķus. Un tam tūlīt pievērsa visus armijas izlūkošanas veidus, it īpaši artilērijas izlūkošanu. Tāpat kā iepriekšējās operācijās, plaši pielietoja šaušanu tiešā tēmējumā uz pretinieka mērķiem aizsardzības priekšējā līnijā, tajā skaitā — ar lielkalibra lielgabaliem.

Taču pat šādā situācijā esošais munīcijas daudzums ļāva droši pārspēt pretinieka dzīvo spēku un izpostīt tā aizsardzības būves tikai pirmās pozīcijas robežās ap 2—3 km dziļumā. Otrajā pozīcijā dzīvo spēku un ugunspunktus, kā jau minēju, varēja izolēt vai iznīcināt tikai daļēji.

Armijas sagatavošanā uzbrukumam ietilpa arī darbs ar cilvēkiem. Tajās sasprindzinātajās dienās, atceros, plaši izvērsās visu partijas un komjaunatnes organizāciju politiskā darbība. Vajadzēja stiprināt gvardu apņēmību uzbrukumā. Lozungi, «kaujas lapiņas», divīziju laikraksti aicināja mūsu kareivjus «iztīrīt Kurzemi no fašistiem», «pilnīgi atbrīvot Padomju Latviju līdz Oktobra revolūcijas 27. gadadienai». Tajās dienās sasprindzināti strādāja vienību politisko nodaļu priekšnieki A. Plotņikovs, P. Sčerbina, D. Seršins, I. Ku-ļikovs, A. Kiseļovs, V. Aslamovs, M. Kolpakovs un citi. Daļu un apakšvienību komandieri un politiskie darbinieki, izmantojot brīvo laiku, rakstīja desmitiem un simtiem vēstuļu uz to karavīru dzimtajām vietām, kuri bija izcēlušies kaujās 1944. gada vasarā un rudenī. Dažas no šādām vēstulēm lasīja un apsprieda apakšnodaļās.

Sevišķi daudz vajadzēja strādāt ar papildinājumu, kura lielākā daļa vēl nebija pieredzējusi kaujas kristības. Rīkoja referātus un pārrunas par padomju gvardes tradīcijām, par visas mūsu armijas, tās daļu un vienību kauju ceļu. Visu pakāpju un amatu komandieri stāstīja par kareivju un virsnieku varoņdarbiem, par paredzētajiem uzdevumiem. Uzsvēra, ka mūsu priekšā ir nopietns pretinieks un, lai gan aizsardzība ir spēcīga, to var un vajag pārraut. Turklāt bija nepieciešams iepazīstināt jaunos ar veco karavīru pieredzi. Tādu pārrunu laikā radās visdažādākie jautājumi: gan par fašistu paradumiem, viņu viltību kaujā, gan par uzbrukuma īpatnībām mežainā apvidū, par savstarpējo izpalīdzību un daudz ko citu.

Jāatzīmē arī tas, ka mūsu iecirknī izveidojusies situācija (pretinieks neuzsāka kaujas darbību, aprobežojoties ar mūsu priekšējo pozīciju periodisku artilērijas apšaudi — «kā pēc pulksteņa») ļāva dot kareivjiem īslaicīgu atpūtu pēc nepārtrauktajām kaujām un pārgājieniem septembrī un oktobrī. Uzlabojās materiālā apgāde, nokārtojās pārtikas jautājums un medicīniskā apkalpošana.

27. oktobrī pulksten 9 no rīta notika izlūkošana ar kauju, ko veica pa vienai rotai no katras pirmā ešelona divīzijas. Tā apstiprināja, ka vācieši atrodas līdzšinējās pozīcijās.

Pulksten 11.20, pēc gandrīz pusotru stundu ilgas artilērijas' sagatavošanas uguns un aviācijas uzlidojuma, trīs-armijas — 42., 3. triecienarmija un mūsu 10. gvardes armija — vienlaikus uzbruka pretiniekam. Pirmajā pozīcijā, kā jau bijām gaidījuši, ienaidnieks nopietni nepretojās. Bet, kad karaspēks nonāca pie otrās, atdzīvojās artilērijas un mīnmetēju baterijas, agrāk nezināmas ložmetēju ligzdas atklāja uguni. Vairākos iecirkņos mūsu kājnieki metās zemē un gaidīja, kamēr pienāks lielgabali, kas šauj tiešā tēmējumā.

Artilērija grāva blindāžas un neļāva pretinieka kājniekiem rīkoties tranšejās.[93]

Un tomēr mēs virzījāmies uz priekšu! Dienas vidū 7. gvardes korpusa daļas atbrīvoja Auci. (Par to sīkāk pastāstīšu tālāk.) Labi veicās arī 19. korpusa divīzijām, kas apgāja Auci no ziemeļiem.

Dienas otrajā pusē es aizbraucu uz 7. korpusa komandiera ģenerālmajora A. Kuļešova komandpunktu. Ap šo laiku bija noskaidrojies, ka armijas karaspēks pārrāvis pretinieka aizsardzības taktisko zonu un ieguvis manevrēšanas brīvību. Lai attīstītu uzbrukuma panākumus, situācija prasīja nekavējoties ievadīt pārrāvumā 10. tanku korpusu. Pirms pāris stundām, atrazdamies savā novērošanas punktā •Jurģu rajonā, es biju neapmierināts ar 10. tanku korpusa komandiera ģenerālmajora Šapošņikova gausumu, bet tagad, atrazdamies tuvāk karaspēka kaujas ierindai, sāku jau nopietni bažīties: vai korpuss vispār dosies kaujā pirmajā operācijas dienā? Diemžēl tikai 26. oktobra pievakarē viena tanku brigāde no 10. tanku korpusa parādījās Ķeveles rajonā (rietumos no Auces) un sāka nopietni uzbrukt kā korpusa avangarda vienība. Šīs tanku brigādes komandieris parādīja lieliskas kaujas īpašības: pēc 119. divīzijas strēlnieku pulka komandiera priekšlikuma viņš sasēdināja kājniekus uz tankiem un kopā ar tiem pavirzījās par 12—15 km. Tad pulka strēlnieki atkal «kļuva par kājniekiem» un sāka darboties kopā ar citām savas divīzijas daļām.

Bet šim tanku brigādes labajam piemēram nesekoja pārējās 10. tanku korpusa daļas. Vēl jo vairāk — ģenerālmajors Šapošņikovs pavēlēja brigādes komandierim naktī atstāt ieņemto rajonu un atgriezties, lai nākamajā dienā dotos uzbrukumā kopā ar korpusa galvenajiem spēkiem. Tāda korpusa komandiera rīcība bēdīgi ietekmēja visu turpmāko notikumu gaitu ne tikai 10. gvardes armijas, bet arī 42. un 3. triecienarmijas joslā.

10. tanku korpuss netika pilnībā ievadīts pārrāvumā. 10. gvardes armijas štābam bija zināms, ka tanku korpusa "vadītāji gaidījuši «tīru» ienaidnieka aizsardzības pārrāvumu, tādu, lai nešautu neviens pretinieka lielgabals, bet šādi pārrāvumi, protams, nemēdz būt.

Tanku atbalsta trūkums bija par iemeslu tam, ka operācija netika attīstīta tālāk. Pēc dažām dienām frontes karaspēks atdūrās pret ienaidnieka sagatavoto aizsardzību Lielauces ezera apkaimē. Šo līniju frontes karaspēkam neizdevās tūlīt pārvarēt, un uzbrukuma operācija apsīka.

Šajā līnijā karaspēks aizkavējās pusmēnesi. [94]

«KAS KURAM LEMTS...»

Mēs visi ļoti mīlējām dziesmu «Lakstīgalas». To •dziedāja gan kareivji bajāna pavadībā, gan virsnieki, spēlēdami uz ģitārām vai trofeju akordeoniem. Un arī es, jāatzīstas, ne vienu reizi vien pieķēru sevi, ka dungoju iemīļoto melodiju...

Kā dzīvē bieži gadās, dziesma var «pielipt» cilvēkam ne* vis pati no sevis, bet sakarā ar kādu notikumu. Manā apziņā «Lakstīgalas» asociējas ar kaujām Auces rajonā. Nezinu,, kāpēc tā gadījies ...

Nodaļā par operāciju Lubānas zemienē es stāstīju, ka nelielā apdzīvotā vieta Barkava kā robežstabs palika mūsu* armijas kauju ceļā. «Kurzemes aplenkuma» laikā par tādu pašu robežstabu mūsu darbībā kļuva Auce.

10. gvardes armijas kareivji un virsnieki zina, cik dārga cena maksāta par pilsētas atbrīvošanu.

Ko mēs toreiz — četrdesmit ceturtā gada rudenī — zinājām par to? Ja nu vienīgi tik daudz, ka divus mēnešus pirms-tam pilsētā notikusi vairākas dienas ilga kauja starp karaspēku, kas ietilpa 51. armijas sastāvā, un lielām vācu kājnieku un tanku daļām. Turklāt pilsētu izdevās samērā ātri atbrīvot (9. augustā). Bet noturēt...

No 10. augusta līdz 26. augustam šeit ritēja tik sīvas-kaujas, tajās no abām pusēm piedalījās tik daudz karavīru: un tehnikas, ka to laikam pietiktu liela apgabala vai novada centra atbrīvošanai, bet Auce bija pilsētiņa, kurai kājām varēja iziet cauri 15 minūtēs. Pirms kara tur bijuši 3,5 tūkstoši iedzīvotāju.

Nosaukšu tikai mūsu vienības un daļas, kas piedalījās, kaujās gan pašā pilsētā, gan tās apkaimē tajās 17 augusta dienās. Tās bija: 87., 267., 77. strēlnieku divīzija, 5. un 334. aviācijas divīzija, 26. lielgabalu artilērijas brigāde,

250. mīnmetēju pulks, 1971. prettanku artilērijas iznīcinātāju pulks, 2014. zenītartilērijas pulks, 202. tanku brigāde. Šajās kaujās daudzi kareivji un virsnieki izpelnījās Dzimtenes augstāko apbalvojumu — Padomju Savienības Varoņa nosaukumu. To vidū bija baterijas komandieris vecākais leitnants I. Borščiks, lielgabala tēmētājs seržants P. Poluškins, tanku vada komandieris leitnants R. Nikolajenko. prettanku iznīcinātāju baterijas komandieris kapteinis V. Kirmapovičs, tanku rotas komandieris leitnants A. Piļņikovs un citi.

Hitleriešu ģenerāļi brīnījās par padomju karavīru neatlaidību Auces aizsardzībā. Lūk, fragmenti no diviem dokumentiem, kurus mēs vēlāk atradām kādā vācu štābā. Vācu 4. tanku divīzijas komandieris ģenerālis G. Klīgers savā ziņojumā priekšniecībai rakstīja: «Desmitiem divīzijas tanku te vienā, te otrā vietā mēģināja ieņemt aizsardzības pozīcijas. Dažās vietās tiem izdevās 2—3 km iespiesties aizsardzības dziļumā Auces rajonā. Bet pret tiem vērsa niknus prettriecienus, apšaudīja no tankiem un lielgabaliem prettanku aizsprostu rajonos, tie uzsprāga uz mīnām, cieta zaudējumus, bija spiesti atkāpties.»[95] Armiju grupas «Nord» («Kurland») kauju darbības žurnālā 21. augustā ierakstīts: «...septiņās pēdējās dienās kaujās par Auci tika iesaistītas četras tanku divīzijas, bet salauzt pretinieka aizsardzību neizdevās. Jābrīnās par dažu tā kājnieku, tanku un artilērijas pulku neatlaidīgo pretestību. Padomju kājnieki kaujā cīnās prasmīgi, bet, kad uzskata par vajadzīgu, tad, nežēlojot dzīvību, metas pie mūsu tankiem un bruņutransportieriem un aizdedzina tos, dažkārt par dzīvības cenu .. .»[96] Jāpiebilst, ka kaujās par Auci piedalījās tanku divīzijas «Lielvācija» daļas, kuru hitleriešu pavēlniecība parasti izmantoja tikai izšķirošos frontes iecirkņos.

Kaujā par Auci viegli neklājās arī 10. gvardes armijas karaspēkam.

Kā jau minēju, 28. oktobra rītausmā 7. un 119. gvardes strēlnieku divīzija ieņēma Auci.[97] 7. gvardes divīzijas pulki ielauzās pilsētā no dienvidiem un dienvidrietumiem jau 27. oktobra vakarā. Auces ziemeļaustrumu nomalei tuvojās 119. gvardes strēlnieku divīzijas daļas. Visu nakti pilsētā notika ielu cīņas. Degošās mājas apgaismoja kaujas lauku. Ienaidnieks stūrgalvīgi pretojās, vairākkārt pārgāja pretuzbrukumos. Pulku komandieri visi kā viens personiski vadīja fašistu pretuzbrukuma grupu atvairīšanu. Kaujā Auces ziemeļaustrumu nomalē krita lielisks mūsu armijas virsnieks — 341. gvardes strēlnieku pulka komandieris apakšpulkvedis V. Tjurikovs.

7. gvardes strēlnieku korpusa komandieris ģenerālmajors A. Kuļešovs nosūtīja uz daļām, kas cīnījās pilsētā, korpusa un divīziju operatīvo un politisko nodaļu virsniekus, lai tie kontrolētu un palīdzētu pulku komandieriem raidīt apakšnodaļas vajadzīgajos virzienos.

Kaujās par Auci padomju karavīri visur parādīja varonību, atjautību, iniciatīvu. Kad 343. gvardes strēlnieku pulks nonāca austrumu nomalē, fašisti sāka koncentrēties ielejā, lai uzbrūkošajām apakšnodaļām dotu triecienu flangā un aizmugurē. 6. rotas vada komandieris jaunākais leitnants N. Borisovs ar savu vadu nemanāmi aizkļuva līdz ielejai un metās uzbrukumā. Ienaidnieks tika pārsteigts. Zaudējuši 18 kritušos un trīs gūstekņus, fašisti metās bēgt. Sājā kaujā seržants V. Pjankovs un ierindnieks D. Rogačovs ieguva pa trim pretinieka rokas ložmetējiem šaušanas kārtībā.[98]

Armijas ģenerālis A. Jerjomenkn

Padomju Savienības Maršals A. Va-siļevskis

8. gvardes strēlnieku divīzijas komandieris ģenerālis A. Kuļešovs

Padomju Savienības Varonis gvardes leitnants A. Djatlovs

Latvijas KP CK pirmais sekretārs J. Kalnbērziņš (1940. g.)

Padomju Savienības Varonis armijas ģenerālis I. Tretjaks

N. Kovaļenko, bijušais gvardes seržants

Padomju Savienības Varonis gvardes seržants O. Deņisovs

19. gvardes strēlnieku pulka komandieris Padomju Savienības Varonis gvardes majors I. Kurgan-skis

Padomju Savienības Varonis apakšpulkvedis I. Sapšajevs

Kaujā par pilsētu izcēlās 26. gvardes strēlnieku pulka ierindnieks A. Majamirovs. Viņš viens no pirmajiem iebruka ienaidnieka tranšejā pilsētas rietumu nomalē, ar granātām iznīcināja pretinieka ložmetēju ligzdu un tuvcīņā pieveica četrus fašistus. Slaveno kazahu tautas dēlu Majamirovu apbalvoja ar I pakāpes Slavas ordeni, un viņš kļuva par visu trīs šī ordeņa pakāpju kavalieri.[99]

Sajās kaujās krita Aleksandra Matrosova 254. gvardes pulka 1. strēlnieku bataljona komandiera vietnieks vecākais leitnants Ivans Surņins. Viņu pulkā pazina un ļoti augstu vērtēja. Maskavas kaujas dalībnieks, viņš kopā ar matroso-viešiem bija nogājis visu viņu kaujas ceļu. Viņa krūtis rotāja daudzi valdības apbalvojumi — apbalvojumi par personisko vīrišķību, par prasmīgu kauju vadību. Atceros, kaujās pie Rēzeknes es saņēmu toreizējā 254. pulka komandiera apakšpulkveža F. Šapļuka ziņojumu. Tajā bija pastāstīts, kā cīnījusies Surņina rota. Darbojoties avangarda bataljonā, tā pārgriezusi ceļu uz Strūžāniem.

Surņins pamanījis, ka pa ceļu uz staciju brauc mašīnu kolonna ar hitleriešiem, kolonnai pa priekšu brauc divi «fer-dinandi» — pašgājēji lielgabali. Surņins nolēmis uzsākt kauju ar fašistiem. Viņš ātri izvietojis vadus un divus tiešā tēmējuma lielgabalus abās ceļa pusēs. Visi nomaskējušies. Nekā nenojaušot, «ferdinandi» aizbraukuši garām. Bl4, kad tuvojušās automašīnas ar hitleriešiem, pēc Surņina signāla atklāta pēkšņa uguns no visu veidu ieročiem. Tā dažās minūtēs tika iznīcināts un izkliedēts apmēram bataljons vāciešu.

Grūta bija virsnieka Surņina karavīra dzīve. Bet viņš savu mūžu nodzīvoja godīgi, kā īstam gvardam klājas...

Es atcerējos Surņinu, Aleksandra Matrosova pulku un nodomāju, cik daudz brīnišķīgu cilvēku toreiz kopā ar mums gāja kara ceļus. Par visiem jau nemaz nevar pastāstīt. Bet par bataljonu komandieriem gan ...

Mūsu kājnieku bataljonu komandieri! Kā lai nepasaka labu vārdu par viņiem? Ar kādu mērauklu lai novērtē viņu ikdienas kauju dzīvi? Ar ordeņiem un medaļām pie viņu cauršautajām karavīru blūzēm? Jā, protams... Bet ar to nepietiek. Viņi dzīvoja vienā zemnīcā ar saviem kareivjiem, ēda no viena katliņa ar viņiem. Un turklāt ar visu atbildību veda savas apakšnodaļas kaujā, risināja sarežģītus taktiskus uzdevumus, kuros parasti bija tikai divas izejas: uzvarēt vai mirt. Man diendienā vajadzēja uzklausīt un lasīt ziņojumus par bataljonu komandieru iniciatīvas bagātiem, drosmīgiem: lēmumiem un rīcību (uzsveru — rīcību!), bet daudz ko vēroju personiski. Komandiera patstāvību kaujas apstākļos vērtēja ļoti augstu, jo šī īpašība ir svarīgākā karavīru likuma «pavēlēts — izpildīts!» pamatā. Un vairums bataljonu komandieru nelokāmi izpildīja šo likumu.

«Kas kuram lemts... Bataljonu komandieriem bija lemts iet kaujā un veikt visgrūtāko, bet arī viscienīgāko darbu karā. Viņus pie mums tā arī dēvēja — kara darbarūķi.

Es stāstīju par bataljona komandieri I. Tretjaku. Tagad būs runa par Nikolaju Komarovu — tā paša Aleksandra Matrosova 254. gvardes pulka bataljona komandieri. Viņš; ieradās pulkā 1943. gada jūnijā, jau iemantojis gan vada komandiera, gan rotas komandiera pieredzi.

Viņš bija matrosoviešu bataljona komandieris laika posmā* kad uzbrukuma kaujās iniciatīva atradās mūsu rokās. Komarova pulks un bataljons sekmīgi pārrāva stipri nocietinātu ienaidnieka joslu ziemeļrietumos no Spasdemenskas. Komarova bataljons izcēlās arī aizsardzības pārrāvumā pie Ugras upes, Jeļņas un Smoļenskas apgabala Krasnijas ciemata atbrīvošanā.

Bataljona komandieris Komarovs sekmīgi vadīja desmitiem lielu un mazu kauju, uzkrāja milzīgu praktisko pieredzi un kļuva par gudru, saprātīgu komandieri. Gribu īpaši atzīmēt, ka viņam bija izveidojies savs īpašs kaujas vadīšanas; veids. Viņš kļuva par uzbrukuma kaujas meistaru, kuras laikā prasmīgi izmantoja manevru, triecienu ienaidniekam no flangiem un aizmugures.

Šo taktisko paņēmienu Komarovs spoži izmantoja kaujās par Pustoškas rajona Krjakovas ciemu (1944. gada 6. martā).

... Bataljons pa brikšņiem izgāja vairākus kilometrus ienaidnieka aizsardzības dziļumā un pēc strauja, pēkšņa uzbrukuma ielauzās Krjakovā. Kaujās par Krjakovu atklājās gan paša Komarova, gan visa bataljona personālsastāva labākās īpašības. Sešas reizes Krjakova pārgāja no vienām rokām otrās! Cik daudz neatlaidības, cik daudz vīrišķības slēpās šajā cilvēkā ... Par šīm kaujām Komarovu apbalvoja ar Sarkanā Karoga ordeni.

Nikolajs Komarovs nebaidījās kaujas laikā pieņemt drosmīgu, ienaidniekam negaidītu lēmumu. Tas deva panākumus. Kareivji viņa rīcībā vienmēr juta pārliecību, stingrību un taisnības apziņu.

Nikolajam Komarovam piemita reta īpašība — karavīra vienaldzība pret saviem ievainojumiem. Reiz viņam pajautāja:

— Cik reižu esat bijis ievainots?

— Trīs, — viņš atbildēja.

Bet sarunā noskaidrojās, ka viņš bijis ievainots piecas reizes. Pirmajā kara vasarā viņam cauršāva kreiso roku. Bet viņš neaizgāja no kaujas un tika otrreiz smagi ievainots tai pašā rokā. 1942. gada novembrī viņam trāpīja labajā rokā. Tuvumā nebija neviena medicīnas darbinieka, un Komarovs palūdza savu biedru — virsnieku palīdzēt. Tas izvilka no brūces trīs šķembas. Ar to ārstēšanas «kurss» beidzās.

1943. gada vasarā viņu ievainoja gurnā. Viņš pats izvilka šķembu un gāja tālāk. Kaujās par Krjakovas ciemu Komarovu ievainoja kreisajā lāpstiņā, tomēr viņš neaizgāja no kaujas, bet turpināja cīnīties.

Un nu kaujas pie Auces. Toreiz Komarovs jau bija pulka komandiera vietnieks, bet pirmo bataljonu joprojām uzskatīja par savu «šefības» bataljonu. Kādā uzbrukumā bataljons nonāca grūtā stāvoklī. Komarovs steidzās karavīriem palīgā, kopā ar tiem gāja kaujā. Tur bataljona komandieri ķēra ienaidnieka lode.

Tāds bija bataljona komandieris Nikolajs Komarovs. Diemžēl bataljonu komandieri bieži krita kaujās. Tāds jau bija viņu amats ...

Tur, pie Auces, un pašā pilsētā izcēlās daudzi mūsu armijas gvardi. Pastāstīšu par tā paša 254. gvardes pulka ierindas kareivi. Viņam toreiz bija 18 gadu. Tagad teiktu: «Tikai astoņpadsmit.» Tad sacīja: «Jau astoņpadsmit.» Kara laikā' cilvēki nobrieda ātri...

Vasilijs Kriškins kļuva par Padomju Savienības Varoni 18 gadu vecumā. Viņš dzimis un uzaudzis Sumu apgabala Sariginas rajona Starikovas ciemā. Frontē viņš bija Virspavēlniecības rezerves 27. artilērijas divīzijas 573. vieglās artilērijas pulka ierindas izlūks, pēc tam — 26. pulka kareivis. Kaujās Madonas tuvumā Vasilijs Kriškins pastāvīgi atradās blakus savas baterijas komandierim uzbrūkošo kājnieku kaujas rindās, koriģējot artilērijas uguni. Kādā kaujā, atrazdamies 7. gvardes strēlnieku divīzijas izlūku grupas sastāvā, piedalījās uzbrukumā pretinieka atbalsta punktam. Izlūku grupa sagūstīja 17 «mēles» un divas diennaktis kopā ar leitnanta Kopeikina vadu atvairīja pretinieka uzbrukumus, līdz pienāca galvenie spēki. Par šo kauju un vīrišķību V. Ķriškinu apbalvoja ar III pakāpes Slavas ordeni.

Ārkārtēju varoņdarbu Vasilijs Kriškins veica 1944. gada 24. oktobrī kaujā ziemeļaustrumos no Auces.

A. Matrosova 254. gvardes strēlnieku pulka aktīvās darbības rezultātā 23. oktobrī pretinieks atstāja divas pirmās tranšejas pulka uzbrukuma joslā.

Mēģinot atjaunot līdzsvaru, pretinieks pēc spēcīgas artilērijas sagatavošanas uguns 24. oktobrī dienas nogalē uzbruka pulka pozīcijām ar kājnieku bataljona spēkiem, kurus atbalstīja 20 tanki un pašgājējas iekārtas. Ierindnieks Kriš-kins, būdams artilērijas uguns koriģētājs, atradās kājnieku pirmajā ķēdē un tieši piedalījās pretuzbrukuma atvairīšanā. Kritiskā kaujas brīdī viņš uzkāpa uz tranšejas brustvēra un, uzsaucis: «Par Dzimteni!», ar granātām metās pretī uzbrūkošajiem vāciešiem. Ar savu enerģisko rīcību un drosmi viņš aizrāva kājniekus. Būdams ievainots, viņš aizstāja ložmetējnieku un tiešā tēmējumā apšaudīja hitleriešu ķēdi, kas tuvojās mūsu pozīcijām.

V. Kriškina varonība un vīrišķība lielā mērā veicināja pretinieka uzbrukuma sekmīgu atvairīšanu. Kaujā viņš tika smagi ievainots, bet neatstāja kaujas posteni. Par šo varoņdarbu V. Kriškinam piešķīra Padomju Savienības Varoņa nosaukumu.

4. KURŠU ZEME

Pēdējos gados, strādājot pie atmiņu grāmatām, man gribējās vairāk uzzināt par bijušo kauju vietām. Tā, piemēram, grāmata «Jebkuri flangi» sarakstīta, ne tikai pamatojoties uz personiskajām atmiņām par latviešu sarkanajiem strēlniekiem Oktobra revolūcijā un pilsoņu kara gados, bet arī rūpīgi izstudējot daudzus vēsturnieku darbus un monogrāfijas par to laiku. Acu priekšā atausa interesants un Padomju Latvijas vēsturē ļoti svarīgs laika posms, pati darbatautas dzīve.

Tagad, strādājot pie šīs grāmatas nobeiguma daļas, es sāku domāt: ko es zinu par Kurzemes pussalu, kur 1944.— 1945. gadā izvērsās dramatiski notikumi? Laikam gan tikai to, ko biju redzējis savām acīm, — tur ir pauguri, koku puduri, mājas, meži, purvi un dažas nelielas pilsētiņas. Nu un, protams, zināju specifiskos militāros datus. Vai nebija par maz?

Teiksim, vācu grupējuma nosaukums — «Kurland». No kurienes tas cēlies? Pussalu taču sauc par Kurzemi. Ko tas nozīmēja — vienkāršu latviešu nosaukuma vāciskojumu, vai arī tam bija sociāli politisks pamats? Un kas ir Kurzeme? Kāda tās pagātne, kā tā radusies šajā pasaulē?

Es laikam jau minēju, ka visu mūžu esmu jutis interesi par visu jauno. Joprojām nepārstāju brīnīties par to, kas notiek man apkārt. Gan tagad, mūža nogalē, gan jaunības gados katrā cilvēkā esmu vērtējis pirmām kārtām spēju brīnīties. No sava mūža un daudzu man dārgu cilvēku dzīves esmu secinājis: kamēr cilvēks saglabā savā sirdī apbrīnu attiecībā uz apkārtējo pasauli, tikmēr viņš ir dzīvs. Zaudējis šo īpašību, viņš ir miris, kaut arī turpina eksistēt...

Lai uzzinātu, kāpēc šo zemi dēvē par Kurzemi, izšķirstīju daudz grāmatu, konsultējos ar zinošiem cilvēkiem. Un soli pa solim «izstaigāju» visu Kurzemi no senatnes līdz mūsdienām. Interesanti: katrs notikums, pat ļoti tālā pagātnē, ir pārsviedis savu «tiltiņu» uz tagadni.

Nosaukums «Kurzeme» sastāv no divām daļām. Pirmā zilbe — no kuršu tautības (krievu hronikās — korsi, latini-zētais — kuroni), kas apdzīvoja Baltijas jūras dienvidrietumu piekrasti. Tātad — kuršu zeme.

Kad gadsimtu pēc gadsimta šķirstām kuršu vēstures lappuses, pārliecināmies, ka mierīgu gadu tajā bijis ļoti, ļoti maz. Daudzreiz kuršiem vajadzēja atvairīt vikingus. Jūras tirdzniecība mijās ar jūras kariem. Starp kuršiem bija ne vien zvejnieki, bet arī pirāti. Viņi darbojās galvenokārt Irbes šaurumā, starp Kolkasragu un Sāmsalas dienvidu daļu. XIII gadsimta sākumā kuršus, neraugoties uz varonīgo cīņu, kas ilga gandrīz sešus gadu desmitus, pakļāva vācu iekarotāji. Vēlāk kurši saplūda ar latgaļiem un zemgaļiem vienotā latviešu tautā.

Kā zināms, XII—XV gadsimtā Austrumeiropā veidojās Teitoņu ordeņa bruņinieku garīgā un militāri politiskā organizācija. Par tās «filiāli» Austrumbaltijā kļuva Livonijas ordenis, kas izvērtās par vācu feodāļu un katoļu baznīcas galveno militāro spēku un pēc Romas pāvēsta un Livonijas bīskapu norādījumiem pakļāva latviešus un igauņus. 1242. gadā Ledus kauja Ņevas Aleksandra vadībā apturēja Livonijas ordeņa virzīšanos uz austrumiem — Pleskavu, Nov-gorodu, Tveru, Maskavu un Rjazaņu. Bet 1330. gadā Livonijas ordenis kļuva par Rīgas feodālo senjoru .. . Livonijas kara laikā (1558—1583) ordenis sabruka (1561), un tā teritorijā nodibināja Kurzemes hercogisti. Par tās galvaspilsētu kļuva Jelgava.

Sākumā hercogiste bija Polijas-Lietuvas valsts vasalis, bet no 1710. gada atradās Krievijas ietekmes zonā. Pēc Polijas trešās dalīšanas Kurzemes hercogiste nonāca Krievijas īpašumā, un kopš tā laika krievu cari kļuva arī par Kurzemes lielhercogiem.

Kurzemi parasti saista ar Krievijas ķeizarienes Annas Joannovnas vārdu. Ne sevišķi gudra, slinka un mazizglītota, viņa uzticēja valsts vadību savam favorītam Bīronam, kura kundzība palikusi vēsturē ar bīroniādes nosaukumu.

Lūk, kā Jelgavu vērtē Konstantīns Paustovskis ceļojuma aprakstā «Austrumu vējš» (1954):

«Ir pilsētas darbarūķi, pilsētas komersantes, pilsētas liekules, pilsētas muzeji, pilsētas valdnieces. Un, beidzot, ir pilsētas avantūristes.

Visi šie apzīmētāji attiecas uz Rietumu pilsētām, bet pie mums — uz tālu pagātni. Maskava bija pilsēta tirgone, tāpat arī «monarha atraitne», Pēterburga — kronētā, Odesa — tirgone, Novgoroda — muzejs, bet Mītava, tagadējā Jelgava, bija pilsēta avantūriste.

... Šī pilsētiņa ... kļuva par drošu patvērumu visas Eiropas avantūristiem, franču aristokrātijai, kas glābās no revolūcijas, un gāztajiem karaļiem.

Mītavā dzīvoja Kaliostro un žilbināja skaistā avantūriste hercogiene Kingstona, kurai plecā bija iededzināts angļu katordznieku spiedogs.

Mītavā slēpās pēdējie Burboni un pilnīgā bezdarbībā un greznībā pavadīja laiku poļu karalis bez karalistes Staņislavs Poņatovskis.

Tagad no šīs pagātnes atlikusi vienīgi pussagruvusi pils.. .»•

«Pussagruvusī pils» ir ģeniālā Rastrelli darinājums. Es laikam nekā nebūtu uzzinājis par pili, ja man nebūtu gadījies sastapties ar P. Baumani — ļoti interesantu cilvēku, dažādu «neparastību» kaislīgu vācēju un pils atjaunošanas nenogurstošu entuziastu (imperiālistiskā kara laikā ēku gandrīz pilnīgi sagrāva). Kara gados pulkvedis Baumanis bija 140. Sibīrijas strēlnieku divīzijas štāba priekšnieks, 70. armijas štāba priekšnieks. Viņš nobeidza karu kā 130. latviešu strēlnieku korpusa štāba priekšnieks, piedalījās kaujās pret grupējumu «Kurland». 1945. gadā P. Baumanim piešķīra ģenerālmajora pakāpi. Pēc kara Pēteris Baumanis bija katedras vadītājs Latvijas Lauksaimniecības akadēmijā.

Reiz viņš aizveda mani uz Jelgavu. Rastrelli pili tolaik tikai sāka atjaunot. Pēteris Baumanis mani vadāja pa istabu anfilādēm, parādīja slaveno «zelta» un «sudraba» zāli. Daļa to mēbeļu no šīm zālēm, kas bija saglabājušās, atradās vietējā muzejā. Fašistu okupācijas laikā tās bija piemeklējis daudzu tautas relikviju liktenis — tās bija aizvestas uz Vāciju, pēc tam izkaisītas pa visu Eiropu. P. Baumanis ar saviem palīgiem veica milzīgu darbu, burtiski, pa drusciņām [100] vācot kopā šos unikālos komplektus. (Nezinu, vai šie meklējumi tika pabeigti — pirms dažiem gadiem ģenerālis Baumanis mira.)

Par pašu pili viņš man pastāstīja daudz ko interesantu. Rastrelli projektējis ēku, izmantodams daudzus gada ritējuma skaitjus. Tā, piemēram, ļogu daudzums pilī atbilda dienu skaitam gadā — 365 plus viens «neīsts» — pēc garā gada dienu skaita —, uzzīmēts uz sienas. Bijušas 12 durvis — pēc mēnešu skaita gadā, nedē|u skaits atbildis, šķiet, dūmeņu skaitam uz jumta, kura kopplatība arī aprēķināta saskaņā ar stingri noteiktu skaitli, kas ņemts pēc tā paša principa.

Sīs ekskursijas nobeigumā Pēteris Baumanis ieteicās:

— Vai negribat satikties ar Bīronu?

— Kādu Bīronu? — es brīnījos.

— To pašu — Ernstu Johannu ...

Es nodomāju, ka Baumanis joko — viņš bija jautrs, asprātīgs cilvēks un mīlēja paāzēt biedrus. Es nekā neatbildēju, lai neuzķertos uz sava gida «makšķeres».

— Ieiesim hercogu kapenēs, — P. Baumanis piedāvāja, — un es iepazīstināšu jūs ar visu kompāniju.

Mēs nokāpām pagrabā. Un patiešām «satikāmies» ar Bīronu. To pašu — ķeizarienes Annas favorītu. Fašistiskie laupītāji bija izpostījuši Kurzemes valdnieku kapenes, iztraucējuši cinka zārkos dusošo mieru. Acīmredzot cerējuši atrast dārglietas. Arī mumificēto Bīrona līķi viņi bija izvilkuši no zārka. Kopš grāfa nāves pagājuši kādi 200 gadi, bet viņš bija gluži labi saglabājies.

Tā ģenerālis Pēteris Baumanis man pavēra apbrīnojamu Kurzemes vēstures lappusi.

Un te būs cita, vēlāka, Lielā Oktobra laiku lappuse. 1917. gada augusts. Toreiz Rīgas apkārtnē notika asiņainas kaujas ar ķeizara karaspēku. Jūs jautāsiet: kāds tam sakars ar Kurzemes pussalu? Vistiešākais. Pirmkārt, pirms šīm kaujām sibīriešu un latviešu strēlnieki vīrišķīgi cīnījās par pieeju Rīgai no Kurzemes puses. Otrkārt, augusta kaujas cieši jo cieši saistītas ar 1917. gada Muhu operāciju.

Atgādināšu, ka augusta kaujas pie Rīgas ir vēsturiski nozīmīgas nevis kādu īpašu taktisku jauninājumu vai, teiksim, šaujamierīču daudzuma ziņā uz katru frontes kilometru. Nē! Mēs tās izce|am starp visām pirmā pasaules kara kaujām vispirms tāpēc, ka tās lielā mērā veicināja Kornilova dumpja sagrāvi un tuvināja sociālistiskās revolūcijas sākumu.

Korņilova dumpja faktiskā puse ir pietiekami sīki aprakstīta. Šī dumpja apspiešanā izcila loma pieder sarkanajiem latviešu strēlniekiem, kuri aizšķērsoja ceļu vācu karaspēkam, kas virzījās uz revolucionāro Petrogradu. Toreiz, 1917. gada augustā, pirmo reizi pirmā pasaules kara vēsturē lielas kareivju apakšvienības sāka sīvu kauju pret pavēlniecības gribu. Viņi gāja cīņā nevis pēc «virsnieku kungu» pavēles, bet brīvprātīgi, pēc pašu revolucionārās iniciatīvas. Aizsargājot ātrumā veidotos seklos ierakumus pie Mazās Jug-las, latviešu strēlnieki kopā ar krievu kareivjiem sargāja revolūciju. Tur, pie Mazās Juglas, sakāva vācu izlases pulkus — starptautiskās reakcijas uzticīgo balstu, izgaisināja buržuāzijas un kontrrevolucionāro virsnieku apgalvojumus, ka revolucionārie pulki neesot spējīgi pretoties vācu uzbrukumam. Gluži pretēji — šīs kaujas pierādīja, ka tikai «revolucionārās daļas parādīja vissīvāko pretestību ienaidniekam, jo revolucionārais apzinīgums lika tām izpildīt savu pienākumu»[101].

Un kāds sakars šīm kaujām ar Muhu operāciju? Tās sakrīt ne tikai laika ziņā vien (augusts pie Rīgas, septembra beigas — oktobra sākums Irbes un Muhu šaurumā). Šīm operācijām bija viens mērķis — glābt revolucionāro Petrogradu. Cietusi neveiksmi pie Rīgas, ķeizariskā pavēlniecība noorganizēja armādu, kas sastāvēja no 10 līnijkuģiem, līnij-kreisera, 8 vieglajiem kreiseriem, 47 eskadras mīnukuģiem, 11 mīnukuģiem, 6 zemūdenēm, 90 traleriem un citiem pa-līgkuģiem, un mēģināja ielauzties Rīgas un Somu jūras līcī. Kontrrevolucionārā pavēlniecība neveica vajadzīgos pasākumus, lai pastiprinātu Muhu arhipelāga salu aizsardzību un segtu pieeju tām caur Irbes jūras šaurumu. Tāpēc vācu jūras kara spēkiem samērā viegli izdevās paiet garām Kurzemes pussalas ziemeļu galam (Kolkasragam). Bet Muhu šaurumā tie sadūrās ar revolucionāro jūrnieku nesalaužamo aizsardzību. Baltijas flotes boļševistisko organizāciju vadīti, viņi varonīgi cīnījās ar pretinieka spēkiem, kuri faktiski bija pārāki. Septiņās nemitīgu kauju dienās vācu flote zaudēja 10 eskadras mīnukuģus un 6 tralerus. 3 līnijkuģi, 13 eskadras mīnukuģi un mīnukuģi bija stipri bojāti. Rezultātā ķeizara kuģi bija spiesti pazust gan no Muhu, gan Rīgas jūras līča.

Un nu — 1944. gads. Atkal Muhu operācija. Laikā, kad mēs ar kaujām tuvojāmies Rīgai, no atbrīvotās Igaunijas piekrastes Varmsi salā izcēla pirmo jūras kājnieku desantu. 19. septembrī uz Muhu salu pārcēla padomju karaspēka avangarda vienību. Nākamajā dienā placdarmu paplašināja* turklāt diennakts laikā torpēdkuteri veica 181 reisu un nogādāja uz Muhu vairāk nekā 5,6 tūkstošus kareivju. 1. oktobra rītā sala bija pilnīgi iztīrīta no okupantiem.

Oktobra trešajā dienā atbrīvoja Hīumā salu. Bet pretinieks vēl bija palicis arhipelāga vislielākajā salā — Sām-salā. Vācu pavēlniecība centās par katru cenu noturēt šo svarīgo atbalsta punktu, kas slēdza ieeju Rīgas jūras līcī. Sājā nolūkā no Rīgas atsūtīja 218. kājnieku divīziju. Sāmsalā notika ārkārtīgi sīvas kaujas, tām bija daudz kopēja ar «Kurzemes katla» likvidēšanas operāciju, protams, ne jau mēroga, bet nežēlīgā rakstura ziņā. Sevišķi daudz pūliņu mums prasīja ienaidnieka aizsardzības pārraušana šaurā pār-žmaugā, kas atdala Sāmsalu no Serves pussalas — sīka sauszemes gabaliņa, kas iesniedzas Irbes šaurumā. Kaujas pāržmaugā sākās 10. oktobrī, bet beidzās ar aizsardzības pārraušanu tikai 18. novembrī. Pēdējais vācu kareivis atstāja Serves pussalu 24. novembrī. ..

Bet mēs atkal sadūrāmies ar viņiem Kurzemē.

Tā noslēdzās ļoti garā vācu ekspansijas vēstures ķēde Kurzemē. Tā sākās XIII gadsimtā un nobeidzās 1945. gada maijā, kad kapitulēja pēdējais ienaidnieka grupējums uz. Padomju zemes. Šiem notikumiem, kuri ir ļoti dažādi gan laika ziņā, gan pēc savas sociāli politiskās nozīmes, ir vienota sakne, kas aizsākas gan latviešu, gan krievu, gan citu: brāļu tautu likteņos, to tautu, kas aizstāvēja savu neatkarību pret ārzemju iebrucējiem.

Kurzeme, Kurzeme ...

Tu esi kā stīga sirdī. Kad pieskaras — tā skan te klusās sērās, te skaudrā sāpē, te dimd kā pavasara pērkondārds (vai artilērijas duna?).

Tu esi mūžīga rēta sirdī, tā vajadzīgā sāpe, bez kuras, laime nav laime, mīlestība kļūst par naidu, diena par nakti.

Tu zvilni, Kurzeme, zem klusajām Baltijas debesīm, un man nekas nav krāšņāks par taviem bezvārda pakalniem, taviem lauku ceļiem, kas ved no bezgalības uz bezgalību, tavu baltgalvaino bērneļu klusajiem smaidiem. Un nekas nav rūgtāks par taviem šāviņu šķembu sašķaidītajiem mežiem,, tavu upīšu krastiem, pa kuriem gāja uzbrukumā mūsu karavīri, kas neatgriezās.

Kurzeme, Kurzeme ... [102]

BEIGU SĀKUMS

Atbrīvojusi Auci, mūsu 10. gvardes armija turpināja uzbrukuma kaujas. Lai attīstītu panākumus, es pavēlēju armijas artilērijas grupas uguni, lielu daļu iznīcinātāju un prettanku artilērijas un inženierkaraspēku raidīt palīgā 7. gvardes korpusam, pievienoju šeit armijas rezervi — .29. gvardes divīziju, pēc tam arī 15. gvardes korpusa •85. gvardes strēlnieku divīziju.

28. oktobrī pulksten 11 pēc 30 minūšu ilgas artilērijas sagatavošanas uguns atsākās vispārējais uzbrukums. 15. .un 19. gvardes korpusa joslā pretinieks no rīta ievadīja kaujā 12. tanku un 81. kājnieku divīzijas da|as. 19. gvardes korpusa 22. un 65. gvardes strēlnieku divīzijai vajadzēja izturēt spēcīgu triecienu (20—25 tanki un uzbrukuma lielgabali ar motorizētajiem kājniekiem no 12. tanku divīzijas). Tikai dienas otrajā pusē, zaudējuši pusi tanku, hitlerieši atkāpās. Mūsu karaspēks iepriekšējā secībā virzījās lēni, pārvarot pretinieka pieaugošo pretestību. Ievadījuši kaujā 56. un 8. gvardes strēlnieku divīziju (19. un 7. gvardes strēlnieku korpusa otrie ešeloni), mēs pastiprinājām spiedienu uz ienaidnieku.

Dienas vidū Aucei tuvojās 10. tanku korpusa avangarda brigāde. Pilsētas rietumu nomalē priekšējās mašīnās kā pavadoņi iekāpa 7. gvardes korpusa štāba virsnieki — operatīvās nodaļas priekšnieks apakšpulkvedis A. Griļovs un viņa vietnieks majors D. Kovrigins, kuri tikko bija atgriezušies no divīziju cīņu vietām. Viņiem vajadzēja palīdzēt tankistiem pa īsāko ceļu nokļūt pie strēlnieku divīzijām un dot ienaidniekam pēkšņu triecienu.

No pretinieka puses gāzās netēmēta brāzmaina uguns. Lietus, kas lija jau vairāk nekā diennakti, ap pusdienlaiku pieņēmās spēkā. Bet, neraugoties uz to, 10. tanku korpusa tanki iesaistījās kaujā, kopā ar 119. un 7. gvardes divīzijas kājniekiem uzbruka ienaidniekam un atspieda to 12—15 kilometrus uz ziemeļrietumiem.

Ienaidnieks, kas neatlaidīgi nāca pretuzbrukumos 19. gvardes korpusa 22. un 56. gvardes divīzijas joslā, saprata, ka mēs esam pārvietojuši savus galvenos spēkus uz dienvidiem. Tad tas atsauca no šī virziena 12. tanku divīziju un pārsvieda to uz 7. gvardes korpusa joslu.

10. gvardes armijas un 3. triecienarmijas saskares vietā izraisījās smagas, nogurdinošas kaujas. To gaitā abas puses piesaistīja arvien jaunus un jaunus kājnieku, tanku un artilērijas spēkus.

Ap 1. novembri mūsu darbībā iestājās krīze: daudz, cilvēku un liela daļa tanku bija izsisti no ierindas, munīcija bija izlietota.

Tajā pašā laikā pretinieku daudzums pēdējās piecās dienās bija vairāk nekā divkāršojies. Pēc gūstekņu liecībām

J70

mēs noskaidrojām, ka pret armiju darbojas divpadsmit kājnieku pulki ar 40—50 tankiem un triecienlielgabaliem.[103]

Bet sakarā ar to, ka 10. gvardes armijas un 3. triecien-armijas saskares vietā mums izdevās iespiesties vācu aizsardzībā, radās viņu pozīciju vienlaidu frontes pārraušanai labvēlīgi apstākļi. Pēc frontes pavēlnieka A. Jerjomenko pavēles naktī uz 2. novembri 15. gvardes korpusu pārsvieda uz kreiso flangu, kur tas nomainīja 3. triecienarmijas 364. strēlnieku divīziju. 2. novembrī dienas vidū 85. un 29. gvardes strēlnieku divīzija (pēdējo nodeva korpusam no mūsu armijas rezerves) atsāka uzbrukumu. Arī 7. gvardes strēlnieku korpusa divīzijas devās uzbrukumā. 2. un 3. novembrī abi korpusi caur aizsardzības būvēm pavirzījās vēl 4—5 km. Tas bija pēdējais vairāk vai mazāk jūtamais rezultāts, ko sasniedza 7. un 15. strēlnieku korpusa četru divīziju uzbrukuma rezultātā.

Armijas štāba rīcībā vairs nebija palikuši līdzekļi uzbrukuma izvēršanai.

Pretinieks ar niknu stūrgalvību turējās pie jebkuras izdevīgas apvidus vietas, pastiprināja savus pirmos ešelonus ar atsevišķiem bataljoniem un pulkiem no rezerves, dienu un nakti nāca pretuzbrukumos ar vienu vai diviem kājnieku bataljoniem, kurus papildināja tanki un triecienlielgabali.[104]

Ikviens frontinieks zina, ka nav viegli atvairīt pretuzbrukumu. Kaujas apstākļos nebūt nav tā, kā dažkārt atveido mācībās: «ienaidnieks» nāk prettriecienā — uzbrucēji to atvaira un iet tālāk, it kā uz šaha galdiņa būtu pārkārtotas figūras. Tādējādi taču jaunie komandieri vienkāršo jauno kareivju kaujas mācības, nepievēršot pienācīgu, nopietnu uzmanību pretuzbrukuma psiholoģiskajai iedarbībai. Pretuzbrukuma atvairīšana nav tikai kārtējais taktiskais gājiens, bet gan visu morālo un fizisko spēku pārbaude.

Kaujas apstākļos dažkārt pat vīrišķīgi, pieredzējuši kareivji neiztur pretuzbrukumu. It īpaši klajā laukā, kad uzbrucēju ķēdes zem uguns spiestas mesties guļus un nav paspējušas kaut cik ierakties, kad ienaidnieka tanki nāk tieši virsū un tiem seko kareivji ar automātiem, kas nemitīgi spļauj uguni.

Daži ienaidnieka pretuzbrukumi bija ļoti bīstami, un jāatzīst, ka tie tika iecerēti ļoti viltīgi. Tā, piemēram, reiz mežu masīvā mūsu priekšējās līnijas tuvumā piepeši atklājās liels fašistu tanku sakopojums. Mūsu kaujas ierindu apdraudēja ārkārtīgi spēcīgs trieciens. Labi, ka izlūki nenogulēja!

Visus lielgabalus ātri pavērsa tiešā tēmējumā. Artilēristi no 300—400 metru distances šāva uz ienaidnieka tankiem, kuri jau nāca uzbrukumā. Ja trāpījums bija precīzs, tanku bruņās izveidojās caurums, sprakšķēdama un rūkdama iedegās liesma, zvarkšķēdams atsprāga nost viss tanka tornis.

Līdz vēlai naktij degošie tanki kā lāpas apgaismoja kaujas lauku.

Par fašistu karaspēka darbības raksturu liecina 16. armijas pavēlnieka 5. novembra pavēle, kuru atrada pie nogalināta virsnieka. Lūk, fragmenti no tās: «Es pavēlu: aizstāvēt armijas aizsardzības sektoru līdz pēdējai asins lāsei, līdz pēdējam kareivim... Lauka un zenītartilērijai līdz pēdējam brīdim jāatrodas savās ugunspozīcijās. Bataljona vai pulka komandieris, kas nerīkosies saskaņā ar šo pavēli un kura kareivji atstās pirmo līniju vai patvaļīgi atkāpsies, nekavējoties jāatceļ un jānodod tiesai.. .»[105]

Nākamajās dienās, no 4. novembra līdz 7. novembrim, armija pakāpeniski uzlaboja apakšnodaļu situāciju un nostiprināja ieņemto līniju. Ik dienu no katras divīzijas uzbrukumā devās viens vai divi bataljoni, kurus divi trīs divizioni atbalstīja ar artilērijas uguni.

8. novembrī armijas karaspēks saskaņā ar frontes pavēli pārgāja aizsardzībā. Taču līdz pat 20. novembrim nebeidzās pastiprināto vienību (strēlnieku bataljons, artilērijas divizions, 3—5 tanki) darbība, kuras mērķis bija uzlabot izejas stāvokli nākamajam uzbrukumam.

Gandrīz divu nedēļu ilgu sasprindzinātu kauju rezultātā 10. gvardes armijas karaspēks pārrāva pretinieka aizsardzību un pavirzījās 12 kilometrus uz priekšu labajā flangā un ap 30 km — kreisajā flangā Cērpnieku rajonā. Pretinieka 329., 201., 81., 215. kājnieku un 12. tanku divīzija bija stipri cietušas. Gvardi sagūstīja vairāk nekā 800 vāciešus, ieguva 120 lielgabalus un mīnmetējus. Taču panākumi nepārsniedza taktikas ietvarus un neieguva operatīvu mērogu.

Kaujas notika ārkārtīgi nelabvēlīgos laika apstākļos. Diendienā lija, lietus izskaloja zemes ceļus, vietumis autotransports vispār nespēja pa tiem izbraukt. Evakuācija, silta ēdiena pievešana un it īpaši tā piegāde apakšnodaļām priekšējās pozīcijās bija ārkārtīgi grūta. Karavīri nevarēja ne sasildīties, ne izžāvēt apavus un apģērbu.

1944. gada novembra vidū vācieši Saldus virzienā 50 kilometru sektorā bija koncentrējuši 10 divīzijas, no tām — vienu tanku divīziju. Otrajā līnijā rezervē atradās divas

kājnieku divīzijas. No oktobrī saņemtā papildinājuma, kā ari samazinot aizmugures karaspēku, tika nokomplektētas visvairāk cietušas divīzijas. Hitleriešu pavēlniecība mēģināja ar bargiem pasākumiem paaugstināt karaspēka kaujasspējas un morālo garu: laiku pa laikam izdeva pavēles, ka tas, kurš. pametis kauju bez tiešā priekšnieka rīkojuma, nošaujams uz. vietas, no katra kareivja prasīja individuālu rakstisku solījumu cīnīties līdz galam, visam personālsastāvam pastāvīgi atgādināja, ka pozīciju atstāšanai sekos represijas pret radiniekiem Vācijā. Turpinājās tranšeju iekārtošana galvenajās un starplīnijās, būvēja vieglas blindāžas un aizsegus.[106]

Kauju gaitā no oktobra beigām līdz decembrim mūsu karaspēks uzbrūkot bija nodarījis pretiniekam lielus zaudējumus. Pēc grupas «Kurland» pavēlniecības datiem, šajā laikā posmā tā zaudēja 72 100 kareivju un virsnieku — kritušus un ievainotus.

Jādomā, ziemsvētki fašistiem nebija sevišķi jautri. Vismaz, kā man ziņoja, ne mūzika, ne dziesmas viņu ierakumos nebija dzirdamas.

1945. gada 25. janvārī ieradās armiju grupas «Kurland» jaunais pavēlnieks ģenerālpulkvedis Renduličs. Bet hitleriešu virspavēlniecībai viņš nez kāpēc nebija pa prātam un jau pēc dažām dienām nodeva savas pilnvaras ģenerālpulkvedim Hilpertam.

Jaunais pavēlnieks paziņoja saviem virsniekiem, ka esot personiski devis fīreram vārdu «piesaistīt pussalā krievu 2. Baltijas fronti». Gods kam gods pienākas: kamēr kaujas notika taktiskajā zonā, pēc Hilperta pavēles ātri nostiprināja līnijas aizsardzības dzijumā. Dotus viņi būvēja pat purvos.

Kopš 1945. gada janvāra otrās puses sagūstītajiem vācu kareivjiem un virsniekiem uz piedurknēm bija zeltītas uzšuves «Kurland». Savās liecībās viņi stāstīja, ka šāda atšķirības zīme tagad piešķirta visiem, kas karo ielenktā grupējuma sastāvā.

— Bet grupējums taču nav pilnīgi ielenkts, jūsu karaspēkam ir izeja uz jūru. Vai ne? — pratinātāji jautāja gūstekņiem.

— Par to mums aizliegts runāt ar nāvessoda draudu, — sekoja izvairīga atbilde.

Pēc tam gūstekņi tomēr pastāstīja, ka no jūras puses gar visu ieņemto piekrasti armiju grupu materiāli tehniskā un operatīvi taktiskā ziņā aktīvi atbalstot flote.

— Un ko vēl jums apsolīja bez šīs lentes ar uzrakstu «Kurland»? — viens no mūsu virsniekiem tulkiem jautāja gūsteknim. Pagriezies viņš biedriem krieviski paskaidroja: — Nav ticams, ka tikai lente iedvesmo viņus uz tādiem upuriem kaujās. Jābūt vēl kaut kam:..

Sagūstītais oberfeldfēbelis pārliecināti atbildēja:

—- Fīrers apsolīja visiem, kas karo «Kurland» sastavā, pēc kara piešķirt zemes gabalus.

Virsnieki sāka smieties, kad tulks to pastāstīja.

— Pats fīrers apsolīja! — hitlerietis iesaucās. Viņš piesarka, acīs ielija niknums, un izskatījās, ka oberfeldfēbelis vispār aizmirsis, kur atrodas.

— Pārtulko viņam, leitnant: fīreram pašam tagad paliks tikai divi metri zemes, — viens no virsniekiem palūdza.

Mūsu rokās nonāca arī viena hitleriešu ģenerāla parakstīta lapiņa, kurā, starp citu, bija teikts: «Kas mēģina Kurzemi salīdzināt ar kaut kādu katlu, tam vajag aizbazt rīkli]»

Līdz 1945. gada februārim 10. gvardes armija darbojas Saldus virzienā. Kaujas nemitējās. Naktī mūsu izlūkošanas grupas ielauzās pretinieka aizsardzībā. Dienu te vienā, te otrā sektorā devās uzbrukumā pastiprināti bataljoni un ieņēma svarīgus objektus pretinieka aizsardzības priekšējā līnijā. Šādu īsu triecienu mērķis bija turēt ienaidnieku pastāvīgā sasprindzinājumā, nodarīt zaudējumus, pētīt tā aizsardzības sistēmu un tajā pašā laikā uzlabot izejas stāvokli armijas galveno spēku uzbrukumam.

Uzbrukuma operācijas sadarbībā ar kaimiņu armijām notika regulāri: 1944. gada 23.—24. novembrī un 21.—29. decembrī, 1945. gada 23.—28. janvārī. Darbības josla te paplašinājās, te sašaurinājās. Šajā laikā mūsu armijas sastāvā uz laiku 'iekļāvās korpusi vai divīzijas no kaimiņu armijām..

Visīsākajos termiņos vajadzēja izpētīt pretinieka aizsardzības sistēmu jaunajā sektorā, ātri gatavot izejas stāvokli uzbrukumam, būvēt aizsegus un novērošanas punktus, ierīkot papildu ceļus autotransportam, pārvietot munīciju.

Operācijas sagatavošanas laikā karaspēks nemitīgi nodarbojās ar izlūkošanu. Naktī uz 1944. gada 6. novembri 119. gvardes divīzijas 108. atsevišķās izlūku rotas izlūku grupa kapteiņa M. Pečkovska vadībā sasniedza pretinieka priekšējo līniju, bet tika atklāta. Sākās kauja. Izlūku P. Jego-rovu, kas sedza biedru atkāpšanos, ievainoja. Ievainoto izglāba Kundziņu mājas iedzīvotājs Linards Kirhšuss. Viņš paslēpa izlūku savas mājas pagrabā, kas atradās neitrālajā zonā, virs pagraba lūkas nolika galdu ar traukiem. Ienaidnieka kareivji vairākas reizes ieradās mājā, bet nekā neatrada. 7. novembra rītā šajās mājās ienāca mūsu izlūki, kurus vadīja jaunākais seržants P. Gorbuņenko, un paņēma līdzi.

Ievainoto, sirsnīgi pateicās latviešu patriotam par karavīra izglābšanu un apsveica viņu Oktobra svētkos.[107]

Novembra operācijā 10. gvardes armijai sadarbībā ar 42. un 3. triecienarmiju vajadzēja pārraut pretinieka aizsardzību savā kreisajā flangā Anīšu—Celmu iecirknī un uzbrukt Striķu—Saldus virzienā.[108]

Armijas joslā pretinieka pirmajā pozīcijā atradās trīs kājnieku divīzijas.

Armijas komandieris nolēma veikt pārrāvumu ar 119., 8., 30. un 35. gvardes strēlnieku divīzijas spēkiem. Uzbrukums bija plānots 17. novembrī, bet, tā kā laika apstākļi bija slikti un aizkavējās munīcijas pievešana, tas sākās 23. novembrī.

Divīzijas sadūrās ar sīvu pretestību, un divās dienās tās pavirzījās uz priekšu tikai par 3—4 km, saņemot ap 100 gūstekņu. Migla un gandrīz nemitīgs lietus ierobežoja redzamību un izslēdza iespēju izdarīt novērojamu un koriģējamu artilērijas un mīnmetēju apšaudi. To veica galvenokārt pa sektoriem. Apskatot ieņemtās pozīcijas, tika konstatēts, ka sagrautas vai sabojātas tikai nelielas pretinieka tranšeju daļas.

Aukstumā un slapjdraņķī mūsu gvardi virzījās uz priekšu, pārvarot ienaidnieka izmisīgo pretošanos. Man grūti nosaukt tos, kas būtu visvairāk izcēlušies. Manā priekšā atrodas pulku un divīziju komandieru ziņojumu kaudzīte. Kurus no tiem minēt? Šajās dienās 8. gvardes strēlnieku divīzijas ziņojumos bieži atkārtojās komunista jaunākā leitnanta T. Tjutelbekova, 23. gvardes strēlnieku pulka 2. bataljona komsorga, vārds. Trīsreiz ievainots iepriekšējās kaujās, apbalvots ar Sarkanā Karoga ordeni, Tjutelbekovs bija prasmīgs jaunatnes organizators. Novembra kauju gaitā viņš parādījās starp bataljona gvardiem tur, kur bija visbīstamāk. Te ar vienu, te otru rotu atvairīja hitleriešu pretuzbrukumus, vadīja trieciengrupas, kopā ar izlūkiem gāja nakts izlūkošanā. 25. novembrī tuvcīņā vienā no vācu blindāžām Tjutelbekovu ievainoja ceturto reizi.[109]

Tajās rudens kaujās smagi ievainoja arī 87. gvardes strēlnieku pulka komandieri apakšpulkvedi I. Tretjaku.

Kad man ziņoja par notikušo, es, jāatzīstas, biju ļoti sarūgtināts. Mēs ļoti cienījām un augsti vērtējām šo komandieri. Pie ārstiem noskaidroju, ka «viņš dzīvos», un pavēlēju nesūtīt ievainoto uz dziļu aizmuguri, bet ievietot frontes hospitālī. Es viņu apciemoju medicīniski sanitārajā bataljonā — gribējās atbalstīt, nomierināt cilvēku.

— Kaut arī tu esi ievainots, mēs tevi nelaidīsim prom no frontes! — es teicu. — Citādi, saproti, ja aizsūtīsim tevi uz aizmuguri ... Izārstēt jau izārstēs, bet atpakaļ nelaidīs, «izprecinās» citiem. Un tā mēs ar frontes pavēlnieku nolēmām: tevi ārstēs mūsu frontes hospitālī, medicīniskie spēki mums nemaz nav sliktāki. Astoņdesmit septītajam gvardes pulkam jaunu komandieri neiecelsim. Pašlaik Boroņins tiek galā, bet pēc izveseļošanās tu atgriezīsies savā vietā. Tā domājam mēs — frontes pavēlnieks armijas ģenerālis Jerjomcnko un es. (Atcerieties, kā Leonīds Brežņevs «Mazajā zemē» apraksta kareivju un virsnieku tieksmi pēc hospitāļa noteikti nokļūt «savā daļā».)

42. un 10. gvardes armijas jaunais uzbrukums sākās 21. decembrī. Mūsu armija pārrāva ienaidnieka aizsardzību 8 kilometrus no Cērpniekiem, kur vāciešiem pirmajā ešelonā aizsardzībā atradās 201. un 329. kājnieku divīzija.

Mūsu uzbrukuma galvenais virziens palika agrākais — uz Saldu.

Pirmajā ešelonā izvērsās pa divām divīzijām no katra korpusa (7., 119., 29., 85., 65. un 56.). Armijas sastāvā tika nodots arī 14. gvardes strēlnieku korpuss, kas sastāvēja no 198. strēlnieku divīzijas, korpusa sapieru bataljona un divām atsevišķajām rotām. Šī korpusa karaspēks aizsargāja joslu no Macīšiem līdz Ventai, gar kuru stiepās armijas kreisā norobežojošā līnija.

Šīs decembra dienas man palikušas atmiņā pretīgo laika apstākļu dēļ. Kā zināms, Baltijā decembris ir vistumšākais mēnesis. Tikko uzaususi gaisma, skaties vien, jau mijkrēslis klāt. Uzbrukuma sākumā laiks sevišķi pasliktinājās. Vieglo salu nomainīja atkusnis. No gaisa nemitīgi nāca te slapjš sniegs, te sīks lietus. Biezā migla samazināja redzamību līdz 300—500 m. Aviācija varēja darboties tikai īsus brīžus, kad debesis noskaidrojās.

Galvenā trieciena virzienā katra no 7. un 15. gvardes strēlnieku korpusa divīzijām uzbruka nepilnu 2 km joslā. Šaurā fronte ļāva izkārtot dažu divīziju (piemēram, 119.) kaujas ierindu trīs ešelonos, lai lielāko daļu kājnieku saglabātu darbībai dziļumā, nevis pirmās pozīcijas pārraušanai, kuras aizsardzība parasti nebija blīva. Nākamos ešelonus bija paredzēts iesaistīt kaujā atkarībā no situācijas 1—3 stundas pēc uzbrukuma sākuma.

Tiklīdz mūsu daļas pavirzījās 1,5—2 km uz priekšu, sākās ienaidnieka prettriecieni. 119. gvardes strēlnieku divīzijas joslā pulksten 13 apmēram trīs rotas no vācu 227. kājnieku divīzijas 412. pulka ar 10 tankiem un triecienlielga-baliem atspieda 344. gvardes strēlnieku pulka 1. bataljonu līdz Apšukalnu mājām (4 km uz rietumiem no Cērpniekiem). Tikai pēkšņs pulka 2. bataljona uzbrukums ienaidnieka flangam piespieda to atkāpties. Ar prettanku lielgabaliem sašāva trīs tankus un divus bruņutransportierus. Es atrados savā novērošanas punktā priekšējo pozīciju tuvumā un redzēju šo kauju. Bataljons rīkojās strauji, drosmīgi. Tiklīdz iestājās relatīvs klusums, es turpat kaujas laukā pasniedzu bataljona komandierim kapteinim N. Ogorodņikovam Sarkanā Karoga ordeni.

19. gvardes strēlnieku korpusa 22. gvardes divīzija gatavojās iet kaujā. Naktī uz 26. decembri šīs divīzijas 62. un 67. gvardes pulks izvirzījās līdz priekšējai līnijai. 26. decembra rītā, izmantojot spraugas 65. gvardes pulka kaujas ierindā, pulki uzbruka pretiniekam.

Sevišķi smagas kaujas izvērsās pie Grenčiem, un ienaidnieks sīksti pretojās. 67. gvardes pulka apakšvienību vairākkārtējie uzbrukumi bija mazefektīvi. Uzbrūkošās rotas cieta smagus zaudējumus. Taktiskā situācija kaujas laikā bija ārkārtīgi sarežģīta un sasprindzināta.

Uzbrukuma laikā nogalināja 67. pulka 1. bataljona 2. rotas komandieri vecāko leitnantu Aidarhanu Beksultanovu. Rotas komandēšanu pārņēma vada komandieris gvardes jaunākais leitnants Georgijs Namakonovs.

Rotai bija izvirzīts uzdevums: uzbrukt pretiniekam un ieņemt tā tranšeju, pēc tam doties uz Grenčiem.

Pretinieks no dzotiem atklāja intensīvu šauteņu un ložmetēju uguni. Kareivji atradās smagā situācijā, guļot zem uguns bez aizsega.

Novērtējis stāvokli, jaunais komandieris saprata, ka pretinieka tranšejas var sasniegt tikai straujā visas rotas izrāvienā. Iedvesmojot kareivjus ar personisko piemēru, komunists Namakonovs pielēca kājās un ar saucienu «urā!» metās uz priekšu. Aiz viņa cēlās visa rota. Kareivji iebruka pretinieka tranšejā un niknā tuvcīņā satrieca ienaidnieku.

Rota bez kavēkļiem turpināja uzbrukumu. Vajadzēja iznīcināt ložmetēju dzotā, kurš traucēja virzīšanos uz priekšu. Vīrišķīgais komandieris atkal atradās priekšgalā. Ar grupu kareivju viņš apgāja dzotu, metās pie tā, iesvieda ambra-zūrā granātu. Sprādziens — un ložmetējs apklusa.

Komandieris trešo reizi cēla rotu uzbrukumā. Bet pēkšņi ložmetēja uguns no kreisā flanga piespieda kareivjus mesties guļus.

Tai pašā laikā no meža, pa kreisi no Grenčiem, pretuzbrukumā nāca ap simt vācu automātistu četru triecienlielga-balu pavadībā. Kaujas situācija bija sasprindzināta līdz pēdējam.

— Gvardi! Ne soli atpakaļ! Nošķirt automātistus no pašgājējiem! — atskanēja rotas komandiera pavēle.

Pabāzis samirkušā šineļa stūrus zem siksnas un iegrūdis kabatās granātas, Georgijs Namakonovs strauji metās uz ugunspunkta pusi. Redzams mērķis: ienaidnieka ložmetējs dzotā! Pieņemts lēmums: iznīcināt to! Laiks: dažas sekundes.

Pretinieka automātisti jau izvērsušies ķēdē un ložmetēja uguns aizsegā steidzas pakaļ pašgājējiem lielgabaliem.

Izrāviens, vēl viens izrāviens. Slapjais sniegs kā asas adatas dursta sakarsušo seju. Kājas slīd pa miklo zemi, pie zābakiem līp smagas pikas.

Mērķis klāt... Līdz ambrazūrai palikuši trīs soļi. Bet ložmetēja uguns nogāza Namakonovu. Vīrišķīgais komunists atrada spēkus un aizrāpoja līdz nāvei atlikušos trīs soļus. Rokām gurstot, viņš paslējās, uzgūlās uz ienaidnieka dzota, ar savu ķermeni aizsedzot ambrazūru.

28. decembrī 67. gvardes strēlnieku pulka apakšvienības padzina fašistus no Grenčiem. Šajās kaujās gāja bojā 65. gvardes pulka komandieris M. Aņikins — ļoti vīrišķīgs cilvēks ar augstu karavīra pienākuma apziņu.

Decembra uzbrukumam bija tīri vietēja nozīme. Pirmajā dienā uzbrūkošās divīzijas pavirzījās 3—4 km uz priekšu, bet jau nākamajā dienā pretī 10. gvardes armijai parādījās vēl divu kājnieku divīziju un 12. tanku divīzijas daļas. Pretinieks ieguva pārsvaru pār mums, it īpaši tanku daudzuma ziņā. Līdz 29. decembrim armijas divīzijas bija pavirzījušās vēl _3—4 km uz priekšu un no 30. decembra pārgāja aizsardzībā.

Tāds pats raksturs piemita arī uzbrukumam no 1945. gada 23. janvāra līdz 28. janvārim, kurā piedalījās 1. triecienar-mija, 22., 10. gvardes armija, bet no 24. janvāra arī 42. armija, kas bija pārsviesta uz frontes kreiso spārnu. Es negribu pārāk zemu novērtēt mūsu karaspēka darbību, kaut gan tas, atkārtoju, pavirzījās uz priekšu ne vairāk kā 3— 5 km. Visu 2. Baltijas frontes armiju iesaistīšanu uzbrukumā joprojām diktēja nepieciešamība pilnīgi saistīt armiju grupu «Kurland» un nepieļaut vācu divīziju pārvešanu uz Baltijas dienvidu piekrastes ostām un pēc tam uz Rietumpoliju, kur no 12. janvāra straujā tempā attīstījās padomju karaspēka Vislas—Oderas operācija. Janvāra kaujas rezultātā vācu divīzijas, kas bija gatavas iekāpšanai kuģos Liepājas un

Ventspils ostās, tika nosūtītas atpakaļ uz saviem agrākajiem rajoniem un piedalījās mūsu uzbrukuma atvairīšanā.[110]

1945. gada 6. februārī 1. Baltijas frontes labā spārna armijas, kas darbojās Liepājas virzienā, tika ieskaitītas 2. Baltijas frontes sastāvā. No 30. marta 2. Baltijas frontes galvenos grupējumus iekļāva Ļeņingradas frontes sastāvā (frontes pavēlnieks Padomju Savienības Maršals L. Govorovs), kura arī cīnījās Kurzemē.

Es labi pazinu Leonīdu Govorovu jau no pirmskara laikiem. Gandrīz vienā laikā mēs mācījāmies M. Frunzes akadēmijā un Ģenerālštāba akadēmijā. Kara sākumā viņš bija Rietumu virziena, pēc tam Rezerves frontes artilērijas komandieris. Kad notika kauja pie Maskavas, vissasprindzinātākajā laikā (no 1941. gada 18. oktobra) viņš bija 5. armijas pavēlnieks. No 1942. gada pavasara vadīja Ļeņingradas karaspēka grupu, no jūnija līdz kara beigām bija Ļeņingradas frontes pavēlnieks.

Pastāv tāds jēdziens: «augsts profesionālisms». Diemžēl, vērtējot vienas vai otras cilvēka īpašības, bieži vien par to aizmirst, aizmirst tāpēc, ka pirmajā vietā izvirza anketas datus. Bet no tiem, grozi, kā gribi, ir grūti uzzināt, vai šo pašu anketu izpildījis labs, vājš vai viduvējs speciālists. Augsts profesionālisms pirmām kārtām nozīmē meistarību, absolūtu sava darba prasmi. Tā nav diletantiska laidelēša-nas pa faktu vai parādību virspusi, bet nav arī kails amat-nieciskums — šaura māka darīt vienu vai otru darbu. Augsts profesionālisms ir jaunrade, «savs rokraksts» darbā, kuru cilvēks dara.

Leonīdam Govorovam bija savs spilgti izteikts karavadoņa rokraksts, savs karaspēka vadības stils. Man bieži gadījies^ sarunāties ar cilvēkiem, kam nav tiešas saskares ar militārām lietām. Bet katru reizi, kad pieminēja Govorova vārdu, vienmēr tika uzsvērts — «lielisks artilērists». «Civilisti» ar to saprata māku «šaut ar lielgabalu».

Jā, L. Govorovs bija artilērists ar lielu pieredzi. Bet viņa augstais profesionālisms pirmām kārtām izpaudās kā prasme precīzi organizēt strēlnieku korpusu un divīziju sadarbību ar artilēristu vienībām un grupām. Toreiz, četrdesmit piektā gada agra pavasarī, daudziem no mums, vispārējā karaspēka komandieriem, un arī dažiem artilērijas priekšniekiem kā kaut kas pilnīgi jauns izskanēja Govorova norādījums par pretinieka ugunssistēmas atklāšanu. Viņš prasīja, lai mums visiem katru_ dienu būtu svaigas izlūkošanas ziņas un mēs katru reizi tās atzīmētu kartē ar citu krāsu. Kad ’atklātie objekti tika šādā veidā grafiski «celti gaismā», jau pēc piecām sešām dienām parādījās visai uzskatāma un īstenībai ļoti tuva pretinieka ugunslīdzekļu izvietojuma shēma, kuru izmantojot varēja maksimāli efektīvi izplānot visus artilērijas apšaudes veidus. Govorovs ļoti augsti vērtēja gan pulku, divīziju, korpusu štābu virsnieku, gan artilērijas virsnieku, gan visu pakāpju karaspēka inženieru personiskos novērojumus. Viņam nebija «mazsvarīgu sīkumu», viņa augsti profesionālais prāts ātri un elastīgi izanalizēja sakopotos datus un acumirklī pieņēma nepieciešamo lēmumu. Turklāt lēmumu, kurš, kā mēs ne vienu reizi vien pārliecinājāmies, bija vienīgais pareizais, vienīgais iespējamais. Kā šaha meistars prot aprēķināt partijas variantus, tā Leonīds Govorovs mācēja «aprēķināt» jebkura līmeņa ugunskaujas variantus.

Ar tādu visaptverošu pretinieka ugunssistēmas izlūkošanas paņēmienu es saskāros pirmoreiz. Un neuzskatu par apkaunojumu atzīties, ka sākumā pret to izturējos skeptiski, bet pēc tam no pieredzes pārliecinājos par tā mērķtiecību, un mūsu štābs ar panākumiem pielietoja šo paņēmienu līdz pašām kara beigām. L. Govorovam vispār bija raksturīga ļoti rūpīga operāciju sagatavošana.

To mēs sajutām, kad sākās Liepājas operācija. Tās plāns bija šāds.

Galveno triecienu dod 6. gvardes un 51. armija. Katrā no tām pirmo ešelonu veido trīs strēlnieku korpusi, atstājot pa vienam otrajā ešelonā. Pārrāvuma fronte 6. gvardes armijai — 11 km, 51. — 10 km. Mūsu 10. gvardes armija pēc pretinieka taktiskās aizsardzības pārraušanas sāk darboties 6. gvardes armijas joslā, izvēršoties no tās labā flanga. Kad sākuši darboties 10. armijas galvenie spēki, paredzēts izvērst vēl divu armiju — 42. un 1. triecienarmijas — uzbrukumu. (3. triecienarmiju 1944. gada novembra beigās atsauca no mūsu frontes sastāva, un tā piedalījās Rietumpolijas atbrīvošanā, pēc tam — Pomerānijas, Brandenburgas provinces un Berlīnes ieņemšanā. Protams, šis apstāklis ietekmēja spēku samēru Kurzemē.) Liepājas operācijas galamērķis bija ienaidnieka grupējuma satriekšana austrumos no Ventas.

Operācija sākās 20. februārī ar spēcīgu artilērijas sagatavošanas uguni un frontes aviācijas uzlidojumiem pretinieka taktiskajām rezervēm. Neraugoties uz to, pirmajā dienā 6. gvardes un 51. armijas karaspēks pavirzījās uz priekšu tikai divus trīs kilometrus. Bet pretinieks zaudēja vairākus tūkstošus nogalinātu un ievainotu karavīru, 659 kareivjus saņēma gūstā. Mūsu zaudējumi bija samērā nelieli.

21. februāra rītā 51. armijas labā flanga divīzijas atbrīvoja Priekuļi. Bet uzbrukuma otrās dienas galarezultāts jau bija pieticīgāks. Pretinieku izdevās atspiest tikai par diviem kilometriem. Un tomēr, manuprāt, operācija noritēja veiksmīgi, jo tās gaitā tika krietni paplucinātas vairākas ienaidnieka kājnieku divīzijas.

1944. gada oktobra—1945. gada februāra operācijās padomju karaspēks Kurzemē iznīcināja piecas ienaidnieka divīzijas (23. un 83. kājnieku, 21. lauka aviācijas, 201. un 207. apsardzes divīziju). Armiju grupa «Kurland» bija paralizēta, kas veicināja mūsu Baltkrievijas un Ukrainas frontes panākumus Berlīnes virzienā.

Rudens un ziemas uzbrukums iezīmēja grupējuma «Kurland» beigu sākumu.

1945. gada marta sākumā šīs grupas sastāvā turpināja darboties 19 kājnieku divīzijas, 12. un 14. tanku divīzija, 12. lauka aviācijas divīzija, kājnieku brigāde «Kurland», daudz atsevišķu tanku, artilērijas, inženieru, celtniecības un aizmugures daļu. Bet tām nebija nekādu perspektīvu.

6. PĒDĒJĀS ZALVES

Tajā pašā dienā, kad es sāku strādāt pie šīs grāmatas nodaļas, man vajadzēja tikties ar kāda liela tekstil-kombināta jaunatni. Tādas tikšanās ar cilvēkiem, kas nav redzējuši karu, mani vienmēr satrauc, vienmēr sagādā prieku un gandarījumu. Domājams, šīs jūtas pārdzīvo ikviens frontinieks, kas glabā visdārgāko piemiņu — kritušo piemiņu ...

Pirms tikšanās es runāju ar uzņēmuma vadītājiem, partijas komitejas sekretāru. Kā pienākas, vienojāmies par manas uzstāšanās tematu, tā sakot, pārspriedām «darba kārtību». Pēc tam iestājās īss starpbrīdis — mēs gaidījām, kad beigsies maiņa un strādnieces sapulcēsies zālē. Tajā laikā es izdzirdēju divu meiteņu sarunu, kura mani dziļi aizskāra, lika pārdomāt.

— Vai tu iesi uz tikšanos ar ģenerāli? — viena jautāja*

— Nē. Atkal par karu!... Apnicis ...

Apnicis klausīties, lasīt, skatīties lugas un filmas «par karu». Un kaut kas tāds jādzird, lai gan skolas, pionieru, komjaunatnes, arodbiedrību un partijas organizācijas veic milzīgu un rūpīgu militāri patriotiskās audzināšanas darbu. Drausmīgi un savādi bija dzirdēt — kaut arī vienas! — meitenes domas.

Nav ko slēpt — sastopoties ar šādu «viedokli», mēs sākam vainot mūsu sabiedriskās organizācijas, kolektīvus par «nepietiekamu darbu». Sak, tie nav ievērojuši tādu un tādu jaunieti. Patiešām, mūsu sabiedrisko organizāciju darbā diemžēl vēl ir ne mazums trūkumu. Bet vai tad runa tikai par tiem? Un pats cilvēks — vai tad viņš nevar sevi ieaudzināt labākās, cildenākās īpašības? Mēs dažkārt aizmirstam, ka pašaudzināšana, pašizglītošanās, pilnveidošanās var atrisināt ļoti daudzas tikumiskās problēmas.

Apnicis... īss vārds! Bet aiz tā pirmām kārtām slēpjas vienaldzība, pareizāk sakot, nekaunīgs, klajš egoisms. Cilvēks, kas novēršas no citu ciešanām grāmatā, mutiskā stāstījumā, var novērsties no šādām ciešanām arī dzīvē. Dostojevskis rakstīja: «Mēs vai nu šausmināmies, vai izliekamies, ka šausmināmies, bet paši, gluži pretēji, izbaudām skatu kā spēcīgu, ekscentrisku, mūsu cinisko laiskumu urdošu sajūtu cienītāji vai, beidzot, kā mazi bērni ar rokām atvairām drausmīgos rēgus un slēpjam galvu spilvenā, kamēr šausmīgā parādība izgaisīs, lai pēc tam to aizmirstu savā jautrībā un rotaļās.»

Manuprāt, jebkurš cilvēks, kas noliek pie malas «smagu grāmatu», atmiņas par «grūtajiem laikiem» un viltus glābiņā aizstāj tās ar izklaidējošu kriminālromānu, perspektīvā ir morāli bīstams. Tādi «dvēseles miera mīlētāji» ne tikai apvaino cilvēkus, kuri ziedoja savas dzīvības, lai citi varētu dzīvot, bet arī paši sevi — savas domas un jūtas, savu «es» padara nabagāku. Sastopoties dzīves ceļā ar nopietnām grūtībām, bēdām vai nelaimi, tāds cilvēks sabrūk un, militārā valodā izsakoties, dezertē no kaujas lauka.

Un visbeidzot. Mākslīgi uzbūvējot ap sevi kupolu, kas norobežo šodienu no vakardienas, vienaldzīgais cilvēks, kuram «apnikusi» kara tematika, pārsvītro pagātni. Tātad ari nākotni...

Sen aizdunēiušas kara pēdējās zalves. Bet to atbalss ka Klāsa pelni klauvē pie mūsu sirdīm.

... Pēc uzbrukuma pie Priekules 10. gvardes armiju norīkoja frontes pavēlnieka rezervē un izvietoja 6. gvardes armijas aizmugurē Vaiņodes rajonā. Atkal notika rotu un bataljonu mācības, dažas no tām — ar kaujas šāviņiem. Tajās mēs ne tikai noslīpējām uzbrukumu pretinieka aizsardzības priekšējai līnijai, bet arī karošanu tās dziļumā. Sevišķi neatlaidīgi pilnīgojām ilglaicīgo ugunspunktu iznīcināšanas triecienvienību un grupu darbību. Vispār velti netērējām laiku, zinājām, ka rezervē ilgi nesēdēsim.

Un patiešām, jau 12. martā pienāca L. Govorova direktīva par gatavošanos jaunai uzbrukuma operācijai. Mums iedalīja joslu apmēram tajā pašā rajonā, kur mēs darbojāmies pirms pārcelšanās uz Ventas rietumu krastu. 10. gvardes armijas sastāvam uz laiku piekomandēja kaimiņu 83. un 110. korpusu. Patiesību sakot, mēs par to sevišķi nepriecājāmies, jo uz šo korpusu rēķina armijas josla paplašinājās līdz 40 km, bet karaspēka kopējais daudzums palielinājās tikai par piecām diezgan nelielām divīzijām.

Gaidāmā operācija tika plānota kā visas frontes operācija. Bez 10. gvardes armijas tajā piedalījās vēl 42. armija. Mums kopīgi vajadzēja sagraut pretinieka aizsardzību apmēram 50 km platā frontē un sakaut tā grupējumu — piecas sešas divīzijas. 10. gvardes armijas tuvākais uzdevums bija ieņemt pārceltuves pār Cieceres upi — uz ziemeļiem no Saldus.

Frontes štābs un personiski L. Govorovs ļoti steidzināja mūs, baidoties, ka var iestāties šķīdonis. Pavasaris jau bija jūtams: no rītiem cēlās bieza migla, kas ierobežoja redzamību, dienā sniegs kusa un ceļi kļuva čagani. Artilērijas — mūsu galvenā tehniskā spēka — izmantošanas apstākļi pakāpeniski pasliktinājās. Laiks nebija labvēlīgs arī aviācijas darbībai.

Kad frontes štābā apsprieda paredzētā uzbrukuma sīkumus, L. Govorovs pievērsa mūsu uzmanību trieciena pēkšņu-mam. Viņš pieprasīja, lai karaspēka pārvietošana notiktu pilnīgā slepenībā. Kategoriski aizliedza jebkādas telefona vai radio sarunas ar «atklātu tekstu». (Sājā sakarā es tagad atcerējos, ka visa «Kurzemes ielenkuma» laikā mēs bieži vien izmantojām pretinieka dezinformācijas metodi. Pēc iepriekš sastādīta plāna korpusu, divīziju un pulku komandieri sāka savā starpā sarunāties par gaidāmo karaspēka pārvietošanu, vienojās par galvenā uzbrukuma sākumu un virzienu, rezervju, artilērijas, aviācijas u. tml. iesaistīšanu. Sājā pašā nolūkā rīkoja viltus «izlūkošanu ar kauju», savā aizmugurē un priekšējās pozīcijās pārvietoja atsevišķus bataljonus. Ar vārdu sakot, «taisīja troksni». Protams, tas prasīja zināmu piepūli, bet efekts bija lielisks. Pretinieks bija spiests drudžaini mētāties, turēt savas priekšējās daļas pastāvīgā sasprindzinājumā, pārsviest tās no viena virziena uz otru, būvēt papildu aizsardzības līnijas.)

Gaidāmajā uzbrukumā artilērijas sagatavošanas ugunij vajadzēja būt neilgai, lai tā tikai apslāpētu, nevis sagrautu ienaidnieka ugunssistēmu.

Pēdējā brīdī frontes pavēlnieks L. Govorovs mums piekomandēja vēl divas strēlnieku divīzijas: 47. un 256., bet tajā pašā laikā pārņēma savā rezervē mūsu 119. gvardes divīziju.

Armijas operatīvais izkārtojums bija paredzēts divos ešelonos. Pirmajā iedalīja 15. un 17. gvardes strēlnieku korpusu, otrajā ešelonā — 19. gvardes strēlnieku korpusu.

Naktī uz 17. martu karaspēks ieņēma izejas stāvokli. Taču jāatzīst, ka mēs nepaspējām labi sagatavot izejas pozīcijas no tehniskā viedokļa. Strēlnieki atradās seklos ierakumos, kas bija izrakti čaganā sniegā, un, protams, nevarēja droši paslēpties no pretinieka apšaudes.

Pienāca rīts — miglains, drēgns. Redzamība — nulle. Pārcēlām uzbrukuma sākumu uz pulksten 10.00, pēc tam uz 12.00. Ap šo laiku migla izklīda, toties sāka snigt slapjš sniegs. Nebija iespējams jel ko saskatīt. Par aviācijas atbalstu nevarēja būt ne runas.

Apmēram pulksten vienos man piezvanīja L. Govorovs.

— Nu, kāds noskaņojums?

— Slikts, — es atbildēju. — Kareivji jau ilgi guļ sniegā. Viņus vairs ilgāk nedrīkst turēt šādā stāvoklī. Jāizlemj: vai nu uzbrukt tūlīt, vai atvilkt karaspēku, lai sasildās.

— Bet kā jūs skatāties uz to, ja vajadzēs uzbrukt bez atbalsta no gaisa? — Govorovs painteresējās.

— Ja jau mūsu lidmašīnas nevar darboties, tad acīmredzot arī pretinieka aviācija atradīsies tādā pašā situācijā. Tātad spēku samērs nemainās.

— Nu, ja tā, tad būs jāraida sauszemes karaspēks divcīņā, — frontes pavēlnieks rezumēja un deva norādījumu pulksten 14.00 sākt uzbrukumu.

Pēc dažām minūtēm viņa pavēle bija izziņota karaspēka daļu komandieriem un artilērijas priekšniekiem. Man vēl atlika zināms laiks, lai precizētu kaujas uzdevumus. Vajadzēja ņemt vērā, ka sakarā ar uzbrukuma sākuma atlikšanu pirmajā dienā karaspēka rīcībā būs ne vairāk kā četras stundas, līdz sāks tumst. Man gribējās, lai pa šo laiku pirmā ešelona divīzijas pārvarētu ienaidnieka aizsardzības taktisko dziļumu. Nakts darbībai tās bija sagatavotas vājāk. Tāpēc labāk būtu naktī atpūsties, bet nākamajā dienā atsākt kauju, jau piedaloties korpusu otrajiem ešeloniem.

Cik reižu es savā dzīvē pats esmu gājis uzbrukumos? Cik reižu raidījis uzbrukumā visdažādāko kareivju daudzumu — no rotas, bataljona un pulka līdz veselai armijai? Nezinu. Ar tādu «statistiku» nekad neesmu nodarbojies. Un vai tad galvenais ir skaits? Katrs uzbrukums sagādā jaunus pārdzīvojumus.

Arī šis uzbrukums — 17. martā — bija neatkārtojams...

No mana novērošanas punkta diezgan labi bija pārskatāma 29. divīzijas josla un 7. divīzijas labais flangs. Tās iesāka reizē un sekmīgi virzījās uz priekšu. Saskaņā ar korpusa komandiera ziņojumiem arī 85. divīzijas uzbrukums sākumā attīstījās labi. Bet pēc tam pēkšņi sāka pienākt агв satraucošas vēstis: 198. divīzija, kas uzbruka ciešā sadarbība ar 85., mijkrēslī bija nonākusi Kauļu rajonā, pārvarot tikai 1 —1,5 km. 198. divīzija vispār mīņājās uz vietas. Arī 42. armijas_ sākotnējais temps manāmi palēninājās.

Un tomēr vēl gaismiņā mums izdevās pārvarēt pretinieka taktisko aizsardzību Kauļu rajonā. Atpalika tikai 85. gvardes strēlnieku divīzija, kas turējās tuvāk savam kaimiņam pa kreisi. Un vēl bija palikušas veselas viena vācu kājnieku bataljona pozīcijas 7. un 8. gvardes strēlnieku divīzijas saskares vietā.

7. gvardes korpusa komandieris uzreiz neaptvēra, kādas briesmas šeit slēpjas, un līdz 18. marta vakaram faktiski nekādus radikālus pasākumus neveica. Arī armijas štābs nesaskatīja nekā draudīga faktā, ka izveidojies izvirzījums. Mēs akceptējām 29. gvardes divīzijas komandiera pulkveža V. Lazareva un 8. gvardes divīzijas komandiera pulkveža G. Lomova lēmumu uzbrukt, nerēķinoties ar kaimiņiem. Mums arī šķita, ka šo divīziju panākumu rezultātā pretinieks nevarēs ilgi noturēties to saskares vietā. Mēs nebijām rēķinājušies ar pretinieka neatlaidību. Vispār nav viegli paredzēt pretinieka rīcību. Kādu milzīgu cenu mēs par to maksājām ienaidniekam! Ne tikai tajās marta dienās, bet vispār karā.

Jau pilnīgā tumsā 29. divīzija ar tai piekomandēto tanku^1 pulku pārvarēja vēl 6—8 km. Sakari ar to bija labi — gan telefoniskie, gan pa radio. Arī 8. gvardes divīzija gāja uz priekšu.

Taču naktī stāvoklis krasi saasinājās. Un tas neveidojās mūsu labā. Hitlerieši no Saldus rajona sāka pretuzbrukumu 15. gvardes korpusa labajam flangam un nokļuva 29. divīzijas aizmugurē, kamēr tā turpināja virzīties uz ziemeļiem,, it kā nekas nebūtu noticis. Vairāki vācu kājnieku bataljoni,, papildināti ar sešstobru mīnmetējiem un apmēram 60 tankiem, atgrieza divīziju no mūsu galvenajiem spēkiem.

Tajā pašā laikā pretinieka kājnieki ar 30—40 tankiem paralizēja 85. divīzijas darbību, un tā vēl vairāk atrāvās no 29. divīzijas. Lai segtu korpusa labo flangu, 85. gvardes strēlnieku divīzijas komandieris pulkvedis S. Čerņičenko izvērsa 253. gvardes strēlnieku pulku frontē uz austrumiem no Skujniekiem līdz Zariņiem. Dienvidos no Andulienas fašistu 5. motorizētais pulks un 12. tanku divīzija ar 30—40! tankiem un triecienlielgabaliem uzbruka 85. divīzijas flangam. 253. gvardes pulkam izveidojās grūts stāvoklis: pretinieka tanki ar kājniekiem uz austrumiem no Zariņiem pārrāva steigā sagatavoto pulka aizsardzību, un radās draudi,.

ka pretinieks izies 15. gvardes strēlnieku korpusa galveno spēku aizmugurē. Tobrīd pie Zariņiem kaujas gatavībā pienāca 251. gvardes strēlnieku pulks apakšpulkveža S. Griš-•čenko vadībā (divīzijas otrais ešelons). Izraisījās kauja.

251. pulkam piekomandētie trīs tanki IS un prettanku iznīcinātāju divizions sašāva 12 ienaidnieka tankus. Lielus zaudējumus cieta vācu kājnieki. Ienaidnieks steidzīgi atkāpās un paslēpās mežos dienvidaustrumos no Andulienas. 251. gvardes pulks iznāca pirmajā līnijā austrumos no Jānaišiem. 253. gvardes pulks, papildināts ar sapieriem un prettanku artilēriju, palika iepriekšējā līnijā, sedzot 15. gvardes strēlnieku korpusa labo flangu.[111]

Arī 8. gvardes divīzijas joslā stāvoklis pasliktinājās — Ienaidniekam izdevās sašķelt panfiloviešu kaujas ierindu.

Kā redzam, bija radusies diezgan juceklīga situācija. Armijas trieciengrupa bija izstiepusies plašā frontē. Turklāt armijas uzbrukuma joslā atradās vairāki izolēti cīņas punkti — dienvidos no Cielavām — 87. un 90. gvardes strēlnieku pulks; Skujnieku—Jānaišu—Koršu iecirknī — 15. gvardes strēlnieku korpusa galvenie spēki; Koršu rajonā un dienvidaustrumos no Sīļiem — četri pulki no 256. strēlnieku divīzijas, 65. un 7. gvardes strēlnieku divīzijas; pret meža izliekumu ziemeļos no Mazkaļķiem — 7. gvardes strēlnieku divīzijas 26. gvardes pulks un 8. gvardes strēlnieku divīzijas 23. gvardes pulks; 8. gvardes divīzijas galvenie spēki — Danču rajonā. Tās aizmugurē parādījās pretinieka automā-tistu grupas. 7. gvardes strēlnieku korpusa kreiso flangu sedza 47. un 119. strēlnieku divīzijas daļas.

7. gvardes korpusa joslā vācieši nāca pretuzbrukumā no rietumiem un austrumiem ar trim kājnieku divīzijām. Rezultātā 18. marta rītā 8. divīzijas galvenie spēki izrādījās atgriezti.

Šāds grupējums nebūt neatgādināja sažņaugtu dūri, kas spētu dot spēcīgu triecienu.

Tomēr mēs vēl ticējām, ka operācija attīstīsies veiksmīgi. Karaspēks vēl nebija noguris, no munīcijas bija izlietots ne vairāk par 0,8 kaujas komplektiem. Tā es gatavojos ziņot frontes pavēlniekam. Taču Padomju Savienības Maršals L. Govorovs situāciju novērtēja citādi.

18. marta rītā viņš pats ieradās 10. gvardes armijas komandpunktā. Viņa praksē tas bija kas neparasts. L. Govorovs parasti vadīja karaspēku no frontes štāba. Personiskas telefona sarunas ar armiju komandieriem un jo vairāk personiskus kontaktus operācijas gaitā Govorovs praktizēja tikai ārkārtējos gadījumos. Tāpēc viņa negaidītā ierašanās armijas komandpunktā tūlīt darīja mani uzmanīgu.

Noklausījies manu ziņojumu, Govorovs sāka uzmanīgi pētīt karti, kas atradās uz mana galda. Es pamanīju, ka viņa skatiens pakavējas pie diviem izvirzījumiem pretinieka aizsardzībā, kur atradās 29. un 8. divīzija. L. Govorovs lūdza mani precizēt, kas kavējis 30. gvardes divīzijas izvirzīšanos 29. divīzijas līmenī un kāpēc nav izdevies savlaicīgi likvidēt izliekumu 7. un 8. divīzijas saskares vietās. Es izteicu savus apsvērumus.

— Ko domājat darīt? — Govorovs jautāja. — Vai gribat turpināt uzbrukumu? Ja tā, tad kādu palīdzību gribētu saņemt no manis?

Es teicu, ka uzbrukumu vajadzētu turpināt, un lūdzu vienīgi dot mums munīciju. Frontes pavēlnieks klusēdams noklausījās, ne reizi nepārtrauca, neuzdeva nevienu papildjautājumu un paziņoja savu lēmumu:

— Tā nedrīkst uzbrukt. Vajadzēja no paša sākuma korpusu un divīziju kaujas ierindas vienmērīgi virzīt uz priekšu-Munīciju, izņemot to, kas jau piešķirta, armija nesaņems-Frontes noliktavās tās nav. Tāpēc jums tagad vajag parūpēties par divdesmit devītās un astotās divīzijas izvešanu no ielenkuma. Tikai pēc tam varēs padomāt par uzbrukuma turpināšanu.

Govorovs atvadījās un aizbrauca. Likās neierasti, ka frontes pavēlnieks, krasi mainot operācijas gaitu, tikai noteica armijas uzdevumu un nenorādīja, kādā veidā mums šis uzdevums jāizpilda. Mums piešķīra pilnīgu iniciatīvas brīvību un patstāvību.

Armijas štāba priekšnieks ģenerālmajors N. Sideļņikovs deva attiecīgus rīkojumus 15. un 7. korpusa komandieriem-7. korpusā pilnīgi saprata nepieciešamību atvilkt 8. gvardes divīziju. Bet 29. divīzijas komandierim tāda pavēle izraisīja izbrīnu: viņa daļas nejuta tiešu pretinieka spiedienu. Tikai precizējis visu, kas viņam nebija skaidrs, pulkvedis V. Lazarevs naktī uz 19. martu, izmantojot meža takas, bez īpašiem kavēkļiem izveda galvenos spēkus no ielenkuma. Viens viņa pulks, kas sedza atiešanu, gan aizkavējās ielenkumā* bet nākamajā naktī arī tas laimīgi iznāca pa tām pašām takām.

Mēs ticējām, ka šie sarežģījumi ir pārejoša parādība, ka visumā mūsu operācija ir izdevusies, jo bija izpildīts galvenais uzdevums — piesaistīt sev hitleriešu spēku maksimumu, nedot viņiem iespēju atkailināt kaut vai nelielu frontes iecirkni.

Atlika izpestīt no «maisa» 8. gvardes divīziju. Pēc korpusa komandiera pavēles divus tās pulkus (19. un 30.) organizēti atvilka no apdraudētā rajona. Vienlaicīgi 23. pulks sadarbībā ar 7. gvardes divīzijas 26. pulku izlīdzināja pretinieka izvirzījumu Dzeņu—Lapu rajonā. Bet tobrīd neizdevās pilnīgi likvidēt pāržņaugu, kas panfiloviešu galvenos spēkus nošķīra no aizmugures. Visus meža ceļus un stigas, pa kuriem notika karaspēka materiālā apgāde, apšaudīja. Tikai pa naktīm kareivji iemanījās pārnest uz muguras nelielu munīcijas un pārtikas daudzumu. Vajadzību pēc bruņojuma sedza galvenokārt ar kaujās iegūtām trofejām. Vairumam kareivju un seržantu bija pa diviem automātiem: viens mūsējais, otrs — trofeju.

25. martā krīze bija nobriedusi. Pretinieks ar trīs divīziju spēkiem sāka sažņaugt loku ap panfiloviešiem. Viņiem divas dienas vajadzēja atvairīt fašistu uzbrukumus no dažādām pusēm.

Sakarus ar daļām, kas uz laiku bija atgrieztas no galvenajiem spēkiem, uzturēja pa radio. Artilērijas komandieri, kas atradās pulku izvietojumā, nepieciešamības gadījumos izsauca artilērijas uguni, lai atvairītu pretinieka uzbrukumus.

Vācu pavēlniecība mēģināja «aģitēt» panfiloviešus, izmantojot skaļruņus. Griezdamies pie ielenkto pulku kareivjiem un virsniekiem, vācieši stāstīja, ka stāvoklis esot bezcerīgs, vajagot padoties. Atbildes vietā gvardi deva jaunus triecienus ienaidnieka atbalsta punktiem, iznīcināja tā garnizonus.

Kopā ar 7. korpusa komandieri ģenerālmajoru A. Kuļe-šovu mēs uz vietas izpētījām situāciju un nonācām pie secinājuma, ka, lai pārrautu 8. gvardes divīzijas blokādi, vajadzīgs vairāku labi sagatavotu bataljonu prettrieciens. Kuļešova rezervē tādu bataljonu nebija. Tad 19. korpusa komandieris ģenerālis A. Stučenko piedāvāja šim mērķim norīkot 22. gvardes divīzijas 67. pulku. Mēs šo pulku papildinājām ar atsevišķo rotu.

28. martā pulksten 9.10 pēc intensīvas artilērijas apšaudes pulks devās uzbrukumā. Vienlaicīgi uzbruka arī 8. gvardes divīzijas daļas. Pretinieks tika salauzts, tā nocietinājumi ieņemti, atjaunojās sakari ar ielenktajām daļām. No pulksten 10 līdz 16 evakuēja visus ievainotos, izveda materiālo daļu.

Mēs silti sagaidījām varoņus. Vairāk nekā nedēļu viņi bija cīnījušies ielenkumā. Par šajās kaujās parādīto vīrišķību simtiem kareivju un virsnieku apbalvoja ar ordeņiem un medaļām. 19. strēlnieku pulka komandierim Ivanam

Sapšajevam piešķīra Padomju Savienības Varoņa nosaukumu.[112] Viņš personiski vairākas reizes bija vedis savus kareivjus uzbrukumos. Šāviņa šķemba norāva viņam labo roku, bet vīrišķīgais virsnieks palika ierindā, turpināja prasmīgi vadīt pulka kaujas darbību, rādot saviem padotajiem vīrišķības paraugu.

Ar I pakāpes Slavas ordeni apbalvoja 13. sapieru inže-nierbrigādes izlūku rotas jaunāko seržantu Nikolaju Kislovu. Kislovs ar izlūku grupu no 17. marta līdz 21. martam darbojās ienaidnieka aizmugurē (dienvidrietumos no Saldus), pa radio pārraidīja ziņas par pretinieka nocietinājumiem un pārvietošanos. Divas reizes pretinieks atklāja Kislova grupu. Viņš pats tika smagi ievainots, bet, neraugoties uz to, godam izpildīja uzdevumu.[113]

Izlauzdamies no ielenkuma, panfilovieši nezaudēja nevienu cilvēku.

28. marta vakarā es pa telefonu ziņoju Padomju Savienības Maršalam L. Govorovam par 8. gvardes divīzijas laimīgo atgriešanos. L. Govorovs pateicās par patīkamo ziņu un piebilda:

— Panfilovieši, kā vienmēr, ir malači. Ne katrai divīzijai piemīt tāda izturība, ne katrā ir tāda organizētība.

Vēlreiz pievērsīšos bijušo artilēristu — Fjodora Skuibina un Aleksandra Glagoļcva — atmiņām, uz kurām jau atsaucos, aprakstīdams Rēzeknes atbrīvošanu. Mani valdzina viņu atklātība, ļoti pareizā attieksme pret pārdzīvoto.

«Notika 1945. gada marta niknās kaujas. Mūsu baterijas ugunspozīcijas (atkal no diviem lielgabaliem) bija izvietotas Driguļu ciema nomalē. Vienu vācu kājnieku uzbrukumu nomainīja otrs, arī naktī kauja nerimās. īpaši mums iespiedusies atmiņā 18.—19. marta nakts kauja. Toreiz lielgabali bija nostādīti divu masīvu mūra šķūņu ielokā. Nedaudzās apkalpes gvardes leitnanta Beloborodjko un diviziona part-orga gvardes kapteiņa Tu|isova vadībā strādāja kā pulksteņi.

Kad viens lielgabals izgāja no ierindas, apkalpes turpināja cīņu ar automātiem.

Bet tad fašisti pienāca tuvu klāt pie šķūņiem. Mums nebija kur atkāpties: lielgabalus un šāviņus nevarēja aiznest, bet kājnieki bija atkāpušies. Aiz šķūņa atskanēja saucieni: «Krievs, padodies!» — un lidoja granātas. Bet arī tās nesalauza mūsu pretestību.

Pirms rītausmas hitlerieši nosprieda, ka mums gals klāt, un nāca virsū ar bruņutransportieri. Vienā acumirklī mēs to sašāvām ar neliela kalibra šāviņu. Fašisti tūlīt zaudēja uzpūtību.

Rīts atklāja mums nakts kaujas ainu: sašauts tanks un transportieris, vācu kareivju līķi.

Sājā kaujā drosmīgi un precīzi darbojās jaunie kareivji G. Urakovs un M. Mamedovs.

Dažas dienas vēlāk šo kauju karstumā par partijas biedriem uzņēma 18 gadu vecos komjauniešus G. Urakovu un A. Glagoļevu. Pēdējais vienlaicīgi kļuva par diviziona koms-orgu.»

Dažam lasītājam šīs piezīmes var likties sīkas, pat nenozīmīgas. Bet man tās ir dārgas. Ļoti dārgas kaut vai tāpēc, ka uzrakstītas no sirds, tajās nav ne kripatas no viltus varonības. Un vēl es domāju par to, ka no šādām nemanāmām, «sīkām» epizodēm sastāvēja karš, kuru mēs ar pilnām tiesībām saucam par Lielo Tēvijas karu ...

Gribu šeit pastāstīt par cilvēku, kura liktenis nesaraujami saistīts ar marta kaujām Kurzemē. Iznācis tā, ka līdz šim es viņu vēl neesmu pieminējis. Taču tas noteikti jādara. Jau tāpēc vien, ka Ņikifors Jermaks — tolaik majors,

30. gvardes strēlnieku divīzijas 96. pulka 2. bataljona komandieris —, tāpat kā daudzi mūsu bataljona komandieri, karoja ne vien godīgi un vīrišķīgi, bet, ja tā varētu izteikties, ar azartu. Viņš vienmēr bija īsts darbarūķis, Uz kura pleciem gūlās gan sava, gan sveša darba grūtību nasta. Tas droši vien notika tāpēc, ka Ņikifors Jermaks nekad nevarēja palikt vienaldzīgs. Citiem vārdiem, viņš bija aktīvs cilvēks, un, kaut arī nemīlēja «pirmais līst velnam pa ķērienam», tomēr allaž iznāca, ka gan viņš, gan viņa bataljons noteikti pirmie nonāca kara elles speltē. Bataljons pirmais metās pārrāvumā, pirmais atklāja uguni, jo bija tuvāk pretiniekam, pirmais iebruka pilsētās un apdzīvotajās vietās.

Kareivji bija iesaukuši savu bataljona komandieri par «Pirmējo», turklāt šo vārdu izrunāja ar mīlestības un ironijas sajaukumu. Sak, no vienas puses, stiprs un tīrs, no otras — velnišķīgi pārdrošs.

Kaujās pie Saldus Ņ. Jermaku smagi ievainoja, viņš ārstējās vienā no Rēzeknes hospitāļiem, zaudēja kāju. Bet dažus mēnešus pirms tam man bija gadījies no sava komandpunkta vērot viņa bataljonu uzbrukumā. Tas notika pie Jaunseržu mājām — pusotra desmita kilometru no Saldus. Uzbrukums bija tik straujš un spēcīgs, ka fašisti nepaspēja aizvākt no mājām ne mīnmetēju bateriju, nedz divus vilcējus ar lielgabaliem. Pēc uzbrukuma man stāstīja, ka bataljona komandieris šajā kaujā arī izglābis dzīvību vada komandierim leitnantam Krapivencovam, kurš smagi ievainots kājās.

Man todien sagādāja milzīgu gandarījumu pasniegt majoram Jermakam Sarkanā Karoga ordeni. Tad viņu arī nofotografēja pie viņa pulka Gvardes karoga.

Es jau stāstīju, ka, gatavodams šo grāmatu, lūdzu 10. gvardes armijas veterānus dalīties atmiņās par bargajiem kara gadiem. Šīs piezīmes jau citēju iepriekš. Te ievietoju bijušā 22. gvardes divīzijas 67. gvardes pulka strēlnieku rotas komandiera V. Korešova atmiņas. Viņa piezīmes nosauktas «Pēdējā kauja» un attiecas uz panfiloviešu iziešanu no ielenkuma. Citēju gandrīz vārds vārdā.

«1945. gada marta beigas. Jau iestājies pavasaris. Vairs vienīgi šur tur mežā atrodams sniegs. Visapkārt, kur vien skaties, ūdens un dubļi. Spoži, pavasarīgi mirdz saule. Visur vītero putni. Viss ir tik jauki! Un piepeši šajā pavasara atmodā ielaužas vientuļi fašistu tālšāvējas artilērijas šāviņu sprādzieni. Pēc katras eksplozijas paiet brītiņš, un atkal atdzīvojas putnu daudzbalsīgā pavasara dziesma. Šāviņi sprāgst netālu, bet pieredzējušie kareivji tā pieraduši pie tiem, ka nepievērš uzmanību.

Mēs bijām izvietojušies lielā priežu silā Vanagu—Runču rajonā. Gatavojām izšķirošajām kaujām svaigu papildinājumu. Kareivji vēl jauni, 1926.—1927. gadā dzimuši, kaujās nav bijuši. Visi lielākoties no Ļeņingradas un Ļeņingradas apgabala. Daudziem tuvinieki nomiruši badā blokādes laikā ...

Uz ātru roku ierīkotajā frontes meža kinoteātrī mēs skatījāmies filmu «Pulksten sešos vakarā pēc kara». Pēc piektās daļas atskan kaujas trauksmes signāls. Sākumā nodomājām, ka tā ir mācību trauksme, bet bataljons sakārtojas un — «soļos, marš!» uz priekšējo līniju. Tā arī mums neizdevās noskatīties filmu līdz galam. Pa ceļam kareivji joko: «Nekas, pulksten sešos vakarā pēc kara noskatīsimies!»

Paejam garām Pampāļiem. Bataljona komandieris pavēl vadam no vada turēties 50 m attālumā, jo vācu šāviņi metodiski sprāgst te pa labi, te pa kreisi no ceļa. Līdz priekšējai līnijai atlikuši kādi 800 metri. Redzu, mūs panāk armijas pavēlnieka mašīna. Atveras durtiņas, parādās ģenerāļa galva ar simpātiskām ūsām.

— Kur komandieris?

Es pieskrienu.

— Biedri ģenerāli, rota tiek pārvietota izejas stāvoklī. Rotas komandieris vecākais leitnants Korešovs.

— Vai jums ir divīzija vai rota? Kāpēc izstiepušies?

— Bataljona komandiera pavēle, biedri ģenerāli.

— Tuvināt vadus — un skriešus!

— Klausos!

Ieradāmies izejas stāvoklī. Sūnu purvs. Visapkārt slejas kailas, saskrambātas apses. Skaidri saklausāmas ložmetēja rejas. Ierakties zemē nav iespējams: kā parok ar lāpstiņu, tūlīt bedrītē sakrājas pavasara ūdeņi. Nedrīkst arī neierak-ties: jebkurš nejaušs šāviņš var iznīcināt veselu vadu. Dodu pavēli: visiem izrakt bedres, bet ne dziļas, izveidot brustvē-rus no velēnām.

Šeit uzzinām, ka 8. gvardes Panfilova divīzijas daļas jau vairākas dienas ielenkumā cīnās ar fašistiem. Visi mūsu karaspēka mēģinājumi izlauzties pie tām bijuši nesekmīgi. Neveiksmju cēloņu daudz, bet galvenie no tiem: pretinieka pastiprinātā aizsardzība, mežs un purvs. Tādā iecirknī nevar sūtīt kaujā tankus, bet artilērijai grūti apklusināt pretinieka ugunspunktus.

Nakšņojam turpat mežā, paklājuši zarus. Vācieši pa re-produktoriem vairākas reizes griežas pie ielenktajiem ar ultimātu — aicina padoties, sola visiem saglabāt dzīvības, pretējā gadījumā — iemīt dubļos. Pēdējo termiņu nosaka 1945. gada 28. martā pulksten 10.00.

28. martā agri no rīta visus rotu komandierus izsauca uz pulka komandpunktu. Uzbrukuma pavēli deva pats armijas komandieris — ģenerālis M. Kazakovs:

— Biedri, droši vien jūs visi dzirdējāt vāciešu ultimātu ielenktajiem... Vajag par katru cenu izlauzties un palīdzēt mūsū biedriem. Pēc artilērijas sagatavošanas uguns divas speciālas rotas iet uz priekšu, aiz tām jūsu bataljons. Vai uzdevums ir skaidrs?

— Skaidrs, — virsnieki korī atbildēja.

Šoreiz mūsu pavēlniecība nolēma pievilt pretinieku. Stundu ilgās artilērijas sagatavošanas uguns vietā notika 5—10 minūtes ilga pastiprināta artilērijas apšaude no visu veidu lielgabaliem, mīnmetējiem un «katjušām». Uguni pārcēla vācu aizsardzības dziļumā, un pārrāvuma spēki metās uz priekšu. Drīzumā, attīstot to panākumus, sekoja mūsu rota, izvērsusies ķēdē. Mežā dega vairāki vācu pašgājēji lielgabali...

Rau, mūsu iecirknī parādās pirmais panfilovietis no ielenkuma. Viņš metas mums pretī ar prieka asarām acīs, viss netīrs, ar bārdu noaudzis, saukdams: «Brāļi!!! Savējie! Paldies! Re! Re! Bija palikusi viena patrona... Glabāju sev. Paldies! Izglābāt!»

Viņam sekoja citi, grupās pa diviem trim cilvēkiem, arī netīri, noauguši, priekā mirdzošām acīm. Draugi panfilovieši, kuriem daudz ko bija nācies pārdzīvot šajās kauju dienās ielenkumā, metās mūsu apskāvienos. Mēs viņus tūlīt nosūtījām uz savu aizmuguri...

Armijas komandiera pavēli mēs bijām izpildījuši.

Šaudami no automātiem, apskatīdami koku galotnes, mēs gājām aizvien tālāk un tālāk uz priekšu. Nogājām kādus trīs kilometrus. Pirms iziešanas mežmalā es apturēju rotu. Kādus 500 metrus priekšā bija redzamas mājas. Es kopā ar dieninieku un vadu sakarniekiem izgāju mežmalā novērtēt situāciju. Mājās — nekādas kustības. Nodomāju, vācietis droši vien ir aizlaidies. Un, tiklīdz gribēju dot rotai signālu «Turpināt kustību!» — jau pacēlu roku, kad pamanīju uzliesmojumu pie šķūņa, tūlīt blakus sprāga šāviņš.

— Atpakaļ! — es uzsaucu, un mēs metāmies mežā. Tuvumā sprāga otrs šāviņš. No mājām šāva vācu «ferdinandi». Es aizskrēju līdz pirmajai priedei, tikko paspēju pastiept rokas lejup, lai mestos zemē, pa kreisi — trešais sprādziens. Acis apžilba. Kokā paukšķēdamas iedūrās šķembas. Mana kreisā roka, ar kuru biju aizsedzis sirdi, noslīga, divu šķembu caururbta: virs un zem elkoņa.

Es pavēlēju no katra vada norīkot pa novērotājam, visiem rakt ierakumus. Bet kareivji jau paši raka.

Kāds kareivis man pārsēja roku. No asiņu zaudējuma reiba galva.

Kaimiņi pa labi ne redzami, ne dzirdami. Nav arī sakaru ar bataljonu. Atstājis savā vietā vienu no vadu komandieriem, es pavēlēju divus smagi ievainotus kareivjus pēc pārsiešanas novietot uz apmetņiem un nogādāt sanitārajā rotā. Visi ievainotie kopā ar mani devās uz aizmuguri.»

30. martā 2. Baltijas frontes karaspēks pārgāja aizsardzībā ieņemtajās līnijās. 10. gvardes armija aizņēma fronti no Gēriņiem (dienvidos no Cieceres ezera) līdz Papsām (pie Ventas) vairāk nekā 40 km garumā. Lielu daļu armijas vienību izveda aizmugurē. Divīzijas uzsāka kaujas mācības, tās nokomplektēja, gatavojoties uzbrukuma darbības turpināšanai.

1945. gada pavasarī kļuva skaidrs, ka mums neizdosies realizēt sākotnējo «Kurland» sagrāves plānu — sašķelt to divās daļās (Liepājas un Ventspils) un iznīcināt katru no tām atsevišķi. To kavēja divi apstākļi. Pirmkārt, kā jau es vairākkārt minēju, mums nepietika ne dzīvā spēka, ne tehnisko līdzekļu, lai dotu nopietnu triecienu vācu grupējumam. Otrkārt, lai cik paradoksāli tas liktos, līdz ar pretinieka atspie-sanu pussalas dziļumā tā kaujasspējas ne tikai nemazinājās, bet pretēji — palielinājās.

Un, beidzot, jāņem vērā, ka ap šo laiku Vacijas fašistiskās armijas liktenis bija izlemts. Mūsu Padomju Armija ar kaujām tuvojās Hitlera «midzenim», un, kaut arī, kā toreiz rakstīja avīzes, «ienaidnieks niknumā ņirdza zobus», nepielūdzamais vēstures pulkstenis skaitīja trešā reiha pastāvēšanas pēdējos mirkļus.

Protams, mēs neļāvām pretiniekam bezrūpīgi sedet ierakumos. Mūsu aviācija un artilērija, mūsu tanku daļas (kaut arī nelielas) sistemātiski apstrādāja ienaidnieka aizsardzības priekšējo līniju un aizmuguri. Un arī frontes kājnieku apakšnodaļas pastāvīgi devās uzbrukumos un izlūkošanā ar kauju.

Jāatzīmē, ka Kurzemes operācijas pēdēja posma pretinieks meta kaujā arī apakšnodaļas, kas sastāvēja no vlaso-viešiem, latviešu partizānu neiznīcinātajiem policistiem, SS leģionāriem un citiem atkritumiem, kas bija aizbēguši uz Kurzemi, baidīdamies no tautas atriebības. Arvien biežāk un biežāk daudzi vācu kareivji, izpratuši, ka tālākā cīņa ir bezjēdzīga, padevās gūstā, bet šie «karotāji» darīja visu, lai aizkavētu Padomju Armijas uzbrukumu.

Tiesa, mūsu 10. gvardes armijas darbības iecirknī tādu daļu un apakšnodaļu bija samērā maz. Toties frontes labajā flangā, kur cīnījās 42., 22. un 1. triecienarinija, vlasoviešu, SS leģionāru un dažādu sodīto bija pietiekami. Vācu pavēlniecība parasti sūtīja tos visasiņainākajās sadursmēs, uzskatot, ka šie nodevēji atdos dzīvības, bet neatdos «krieviem» ne pēdu Kurzemes.

Vārdu «krieviem» es tīšām liku pēdiņās. Mūsu ienaidniekiem tajos gados šis vārds bija nīsto boļševiku, komunistu sinonīms. Draugiem, biedriem kopīgajā cīņā pret fašismu tas simbolizēja tādus cēlus jēdzienus kā «padomju», «ļeņinisks». Mūsu «krievu» armija bija daudzu tautību armija, pēc sava gara — internacionāla. Es jau agrāk atzīmēju, ka Latvijas atbrīvošanā piedalījās visu mūsu Dzimtenes brālīgo tautu pārstāvji. Mūsu frontes rudens un pavasara kaujās plecu pie pleca ar citām daļām cīnījās ar Suvorova ordeni apbalvotais 130. latviešu strēlnieku korpuss (komandieris ģenerālmajors D. Brantkalns), 8. igauņu Tallinas strēlnieku korpuss (komandieris ģenerālleitnants L. Perns), 16. lietuviešu divīzija (komandieris ģenerālmajors A. Urbšs).

Pie Tukuma — Džūkstes rajonā, Saldus tuvumā — Blīdenē un Pilsblīdenē — tās grāva esesiešu izlases divīzijas, rādīja paraugu, kā jāpilda karavīra pienākums. Latviešu un igauņu korpusa loma pilnīgi un dziļi atklāta kara vēstures literatūrā.1 Tāpēc neatkārtošos. Gribu sniegt lasītājiem stāstījumu, kuru dzirdēju no saviem Rīgas draugiem sešdesmito gadu sākumā. Manuprāt, tas ar dažādu paaudžu cilvēku dzīves piemēriem ļoti spilgti raksturo mūsu armijas internacionālo būtību.

... Pie lielceļa, kas ved no Blīdenes dzelzceļa stacijas uz Pilsblīdeni, ir brāļu kapi, kur atdusas 1945. gada pavasara kaujās kritušie karavīri. Pelēkajā granītā iekalti simtiem uzvārdu — krievu un ukraiņu, latviešu un kazahu, igauņu un gruzīnu, baltkrievu un armēņu. Šajos klusajos kapos apglabāts arī Padomju Savienības Varonis Jakobs Kunders — 7. igauņu strēlnieku divīzijas 300. strēlnieku pulka 1. rotas vada komandieris. Kaujās par Blīdenes staciju viņš atkārtoja Aleksandra Matrosova varoņdarbu. Tas notika tā.

18. marta rītā leitnanta Kundera vads, virzoties rotas kreisajā flangā, uzbruka pretinieka atbalsta punktam krustcelēs. Tajā laikā no ienaidnieka dzota atklāja uguni, un uzbrucēju ķēdes bija spiestas mesties guļus. Acumirkli novērtējis situāciju un sapratis, kādas briesmas draud rotai, komjaunietis Kunders ātros pārskrējienos tuvojās dzotam un iemeta tajā divas granātas. Viena no tām sprāga dzotā. Ložmetējs uz mirkli apklusa, bet tad atkal sāka šaut. Leitnantam Kunderam vairāk granātu nebija, un viņš sāka šaut uz am-brazūru ar pistoli, bet tika smagi ievainots. Uguns no dzota varēja apslāpēt uzbrukumu. Tad Kunders pielīda pie dzota un ar savu plecu aizsedza ambrazūru, tādējādi nodrošinot panākumus rotas uzbrukumam.

Tā gāja bojā Jakobs Kunders — igauņu Aleksandrs Matrosovs.

Tajos pašos kapos blakus viņa atdusas vietai — neliela balta marmora plāksne: «Viktors Lukss. 1925.—1945. g. Māte.» Tāpat kā Jakobs Kunders, šis divdesmit gadu vecais puisis gāja bojā, kad Kurzemē jau šalca pavasara atmoda — mūsu Uzvaras vēstnesis. Viktors Lukss nepaspēja veikt varoņdarbu, viņu nopļāva ložmetēja kārta. No baltā akmens raugās zēns. Apaļas lūpas. Atklāta piere. Gaišas acis, kautrīgs skatiens... Es lasīju viņa vēstules mātei Annai. Spriežot pēc tām, viņš bijis labsirdīgs jauneklis ...

Kad pāršķirstām latviešu un Sibīrijas revolucionārās kustības vēstures lappuses, neizbēgami sastopamies ar Kārli Luksu. Cilvēks ar sarežģītu un grūtu likteni, viņš no 1905. [114] gada iepazina cara cietumu politiskās «universitātes». Aizrestotajās Petrozavodskas un Kargopoles cietumu kamerās sagaidīja trīs pavasarus — astoņpadsmito, deviņpadsmito un divdesmito savas dzīves gadu. Bija Saldus strādnieku pārstāvis LSDSP Liepājas komitejā. 1910. gada maijā — jauns apcietinājums un spriedums: seši gadi katorgā. īss laika sprīdis Sliselburgas cietoksnī, kur notika slavenais «1912. gada dumpis», kura rezultātā Kārli Luksu kopā ar citiem «musinātājiem» nosūtīja uz slaveno Orlas centrālcietumu «īpaši modrā uzraudzībā». 1500 dienas vieninieku kamerā. Gandrīz četri gadi! Blakus kamerā sēdēja Fēlikss Dzeržinskis. Viņi iepazinās un pēc daudziem gadiem kopā sastāvēja bijušo politisko katordznieku, izsūtīto un nometināto biedrības «Orlas brālībā».

Katorgai sekoja izsūtīšana uz Irkutskas guberņu. Tā Kārļa Luksa (tāpat kā daudzu citu latviešu revolucionāru) dzīvē ienāca Sibīrija. Pēc Oktobra uzvaras viņš strādāja zemnieku sacelšanās štābā, kas vāca spēkus cīņai ar intervention. Bija Austrumu Aizbaikāla frontes štāba priekšnieks, frontes sektora komandieris un frontes pavēlnieks. Viktors Londo — Kārlis Lukss vadīja sarunas ar japāņiem par karadarbības izbeigšanu Aizbaikālā. Ar Valniņa uzvārdu viņš piedalījās Citas boļševiku pagrīdes darbībā. No ziemeļiem uzbrūkošo partizānu un vietējo nemiernieku apvienoto pūliņu rezultātā 1920. gada rudenī Cita kļuva par padomju pilsētu. Luksu ievēlēja par Tālo Austrumu republikas (jaunās Padomju Krievijas sarkanā bufera) Satversmes sapulces locekli. Viņš bija arī tautību lietu ministrs.

Cilvēka dzīvei kā kalnu grēdai ir vairākas galvenās virsotnes. Luksa dzīvē tādas virsotnes bija Sibīrija, Tālie Austrumi, skarbie neapdzīvotie Ziemeļi. Nododamies Cukotkas, Kolimas pārkārtošanai, glābdams turienes tautas, kuras cara patvaldība bija nolēmusi izmiršanai, Lukss visu savu dzīvi atdeva šim cēlajam mērķim. Viņš apstaigāja kājām un izbraukāja visu šo milzīgo novadu un traģiski gāja bojā 1932. gadā vienā no tālajām ekspedīcijām.

Luksa nāves gadā izcilais Padomju valsts darbinieks komunists ļeņinietis P. Smidovičs, kura vadībā Kārlis Lukss strādāja, griezās pie valdības: «...Viņš (Lukss) gāja pie īiezemiešiem, un, nemaz nejuzdams sava darba ārkārtīgo smagumu un grūtumu iezemiešu rajonos, — viņš arī tur parādīja savu neizsīkstošo enerģiju, cīnoties pret partijas nacionālās politikas izkropļojumiem, jo bija uzticīgs sargkareivis partijas ģenerāllīnijas sardzē. Šajā darbā viņš gāja bojā.

...Ziemeļu komiteja lūdz VCIK Prezidiju piešķirt Kārļa jLuksa vārdu Tālo Austrumu ziemeļtautu novada tehnikumam nākamajā kultūras bāzē Caunas līcī. Bez tam Komiteja domā, ka b. Luksa nerimtīgais, auglīgais un ārkārtīgi vērtīgais darbs Tālo Ziemeļu tautu labā pelna, lai viņa bojāejas vietā Caunas līcī tiktu uzcelts piemineklis.»

Divi pieminekļi. Viens — pie Ledus okeāna, pie Ambar-čikas jomas ar uzrakstu «Kārlis Lukss. 1888—1932». Otrs — pie Saldus, Kurzemes mežmalā: «Viktors Lukss. 1925.— 1945. g. Māte.»

Tie ir pieminekļi tēvam un dēlam, kuri gāja bojā tautas labā. Viktors Lukss krita varoņa nāvē zemē, kur dzimis viņa tēvs. Kārlis Lukss apglabāts zemē, kur piedzima viņa dēls. Abus kapus šķir tūkstošiem kilometru — lauki, meži, taiga un tundra. Un tomēr tēvs un dēls vienmēr ir kopā ...

7. KAPITULĀCIJA

Visu 1945. gada aprīli mūsu 10. gvardes armija atradās aizsardzībā no Sudmaļiem līdz Ventai. Uzbrukumi' gandrīz nenotika. Armijas sastāvā notika lielas pārmaiņas. Saskaņā ar frontes pavēlnieka direktīvu 83. korpusu nodeva 22. armijai, kura pārgāja Mītnes rezervē. Naktī uz 12. aprīli 110. strēlnieku korpuss nodeva savu aizsardzības joslu 119. gvardes strēlnieku divīzijai un pārgāja 42. armijas pavēlnieka pakļautībā.

Maija sākumā mēs saņēmām papildinājumu un sākām gatavoties jaunam uzbrukumam. Mēs bijām informēti, ka Vācija ir tuvu kapitulācijai. Bet tajā pašā laikā mūs brīdināja: var atrasties tādi fanātiski fašistu ģenerāļi, kas arī pēc tam turpinās cīņu. Netika izslēgta arī Kurzemes grupējuma pretošanās. Tāpēc maršals L. Govorovs pavēlēja mums gatavot karaspēku iespējamai jaunai operācijai.

Mūsu izlūkošana atzīmēja, ka pretinieks nemitīgi paplašina tranšeju, atklātu ložmetēju laukumu, dzeloņstiepļu aizsprostu, mīnu lauku tīklu. Sevišķi nocietināja ceļu mezglus. Mežu ceļus mīnēja un aizsprostoja ar koku sagāzumiem.

Kaujas aktivitāti pretinieks neparādīja. Retumis tā artilērija un mīnmetēji apšaudīja mūsu tranšejas, palaikam šāva ar ložmetējiem, atskanēja vientuļi snaiperu šāvieni. Izlūkošana aprobežojās ar rūpīgu kaujas lauka novērošanu. Izlūku grupas, kas reizēm mēģināja iekļūt mūsu tranšejās, pie pirmā šāviena nekavējoties atkāpās. Naktīs ienaidnieks bija: īpaši nervozs. Bieži bez kāda iemesla atklāja haotisku ugunī no visiem ieroču veidiem, gandrīz nepārtraukti ar raķetēm apgaismoja pieeju priekšējai līnijai, naktī aizmugurē vairākas reizes atskanēja kaujas trauksmes skaņu signāli. Kad iestājās tumsa, tranšeju priekšā nostādīja papildu dubult-posteņus. Pēdējie bieži vien kļuva par mūsu izlūku «laupījumu». Pretinieka izturēšanās liecināja par paaugstinātu kaujas gatavību. Gūstekņi apstiprināja, ka viņu pavēlniecība gaidot lielu padomju uzbrukumu. Ienaidnieka kareivju morālais stāvoklis strauji pasliktinājās, jo zuda jebkādas cerības uz evakuāciju no Kurzemes — fašisti cieta sakavi Vācijā. Par to pašu liecināja pārbēdzēju skaita pieaugums.

Beidzot pienāca ilgi gaidītā diena. 7. maijā no pulksten septiņiem pirmā ešelona divīzijas ziņoja: «Pretinieks atstāj tranšejas un atkāpjas; aizmugurē reizēm dzirdami spēcīgi sprādzieni.» Izlūkošana konstatēja, ka atkāpšanos sedz kājnieku grupas ar ložmetējiem, kuras atbalsta artilērijas un mīnmetēju uguns. Dažos ceļos un stigu krustojumos mežā stāvēja triecienlielgabali.

Mūsu avangarda daļas sāka vajāšanu saskaņā ar pretinieka atkāpšanās gadījumam izstrādātiem darbības plāniem. Dienas beigās ienaidnieka arjergardi bija atspiesti par 4— «6 km. 8. maija rītā pēc neilgas kaujas ieņēma Saldu. 7. gvardes strēlnieku korpusa komandieris un tā operatīvās nodaļas priekšnieks, ieradušies pilsētā kopā ar avangarda daļām, ar 36. gvardes bataljona sakarnieku palīdzību ātri atjaunoja sakarus ar armijas štābu un ziņoja par situāciju pilsētā. Sagrautā pilsēta liesmoja. Svarīgākās ēkas un sakaru līnijas bija uzspridzinātas. Ceļu krustojumos rēgojās milzīgas sprādzienu bedres.[115]

Vispār jāatzīmē, ka 8. maija rītā pretinieks atvairīja mūsu uzbrukumu tikpat neatlaidīgi kā agrāk, dažos virzienos pat gāja pretuzbrukumos. Sasprindzināti darbojās mūsu .aviācija, kurai piederēja absolūta kundzība gaisā. Tā bombardēja hitleriešu kaujas ierindu. Dienas laikā lidotāji veica vairāk nekā divtūkstoš lidojumu.

Ap pusdienas laiku vācu izturēšanās krasi mainījās. Mēs jutām, ka ienaidnieks salūst. Pareizāk sakot — jau ir salūzis. Šur tur virs ierakumiem parādījās balti karogi. Gūstā padevās vairs ne pa vienam, bet veselas apakšvienības.

Vakarpusē padošanās gūstā kļuva vēl masveidīgāka.

Pratinādami vācu virsniekus, mēs centāmies uzzināt vienību precīzu sastāvu un skaitu, lai neviena apakšvienība ne-, izvairītos no kapitulācijas.

Kā noskaidrojās turpmāko sarunu gaitā, armiju grupas «Kurland» pavēlnieks bija saņēmis Dēnica pavēli par pilnīgu kapitulāciju 8. maijā no pulksten 23.01. Pēc radiosakaru

nodibināšanas ar padomju pavēlniecību sarunas par kapitulāciju sākās 8. maijā pulksten 18 Ezerē.[116] Tajās piedalījās frontes pavēlnieka pārstāvji — štāba priekšnieks ģenerālpulkvedis^ M. Popovs un Kara padomes loceklis ģenerālmajors D. Sabaļins, no armiju grupas «Kurland» pavēlniecības — kvartīrmeistars ģenerālis Rauzers. Sarunās mūsu pārstāvji nodiktēja karaspēka atbruņošanās un materiālās daļas un tehnikas nodošanas kārtību. Saskaņā ar noteikta plānu vācu vienības savu priekšnieku vadībā sakārtojās norādītās vietās, sakrāva ieročus un kara mantas. Noteiktajā stundā ieradās padomju komandieri. Personālsastāvu, ieročus un tehniskos līdzekļus nodeva pēc sarakstiem. Bet, kā parādīja tālākie notikumi, bieži vien nebija ne kareivju un virsnieku, nedz mantu sarakstu, kas ārkārtīgi sarežģīja gūstekņu pieņemšanu un bruņojuma uzskaiti. Gūstekņi mūsu apakšnodaļu apsardzībā devās uz frontes pulcēšanās punktiem. Pie nodotajiem ieročiem un mantām nostādīja sardzi.

Lielu daļu pretinieka karaspēka atbruņoja 9.—11. maijā. Taču pilnīgas gūstā padošanās un atbruņošanas process ieilga daudzas dienas. Atsevišķas fašistu grupas mēģināja noslēpties mežos un mājās, cerēdamas vēlāk pa jūru nokļūt Zviedrijā.[117]

Citēšu tekstu no 56. gvardes strēlnieku divīzijas kaujas darbības žurnāla. Aizsardzībā pret šo divīziju atradās pretinieka 290. kājnieku divīzija. Man šķiet, šis dokuments sniegs to neaizmirstamo dienu notikumu raksturīgu ainu.

«Naktī uz 8. maiju pretinieks neparādīja aktivitāti, tikai atsevišķos sektoros atklāja retu šauteņu un ložmetēju ugunī un^ apgaismoja apvidu ar raķetēm. 8. maijā pulksten 11.30 apšaudi izbeidza. Līdz pulksten 14 vācieši visā frontē bija pacēluši baltus karogus. Arī 56. gvardes strēlnieku divīzijas daļas izbeidza apšaudi. Drīzumā parādījās parlamentāriešu grupa ar lielu baltu karogu. Viņu sagaidīšanai ar apsardzi un tulku izsūtīja majoru N. Aleksejevu — A. Matrosova 254. gvardes strēlnieku pulka štāba priekšnieku. Pēc armijas štāba rīkojuma parlamentāriešus ar apsardzi nosūtīja uz: Sunam (2 km uz ziemeļrietumiem no Jaunmuižas), kur viņus gaidīja armijas štāba pārstāvji. (No Sūnām parlamentārieši ar mašīnām aizbrauca uz Ezeri; tur arī parakstīja kapitulāciju.) Dienas nogalē no korpusa štāba pienāca ziņa, ka vācieši kapitulējuši. Divīzijas daļām pavēlēja atrasties kaujas gatavībā. 9. maijā pretinieka ieņemtajā teritorijā Brāžu rajona 290. kājnieku divīzija pilnā sastāvā nolika ieročus.

9.—11. maijā 56. gvardes strēlnieku divīzijas joslā sagūstīja 6318 kareivjus un virsniekus.»[118]

Jāpiebilst, ka tāda skaitliskā sastāva toreiz nebija nevienai no mūsu divīzijām.

Aptuveni tāpat attīstījās to dienu notikumi arī citu divīziju joslās. Armijas štāba vecākie virsnieki, kā arī ieroču’ šķiru štābu un aizmugures pārvaldes priekšnieki kontrolēja un kārtoja darbu pieņemšanas punktos. īpaši liela atbildība bija aizmugures pārvaldes nodaļām, kurām vajadzēja pieņemt, nokārtot uzskaiti un novietot noliktavās dažādas mantas.[119]

Bet nebūt ne visur kapitulācija noritēja tik gludi. Dažī ienaidnieka atbalsta punkti un mezgli neatlaidīgi, kaut arī bezjēdzīgi pretojās. Virzīdamās uz priekšu, mūsu daļas karoja ar atsevišķām fašistu grupām. Tā bija, piemēram, iecirknī, kur aizsargājās 78. trieciendivīzija. Ar to mums bija darīšana jau 1943. gadā pie Oršas. Kurzemē gvardi, pieminot visus viņu asiņainos noziegumus Padomju zemē, piebeidza hitleriešu rīkļurāvējus, kuri negribēja padoties.

12. tanku divīzija, kurā virsvadoņi bija zvērināti esesieši, tā arī nenolika ieročus. Hitlerieši nogremdēja tankus upēs un purvos, līdz pēdējam brīdim tos izmantojot kā artilērijas ugunspunktus. Galvenokārt no virsniekiem sastāvošas grupas, kas izkļuva piekrastē, mēģināja ar laivām, ar jebkuriem peldošiem līdzekļiem aizbēgt uz Skandināviju. Bet dažas apakšnodaļas no iztrenkātās divīzijas pārvērtās par bandām, kuras vēl ilgi postīdamas klaiņāja pa Kurzemi, un mūsu gvardiem vajadzēja cīnīties ar tām.

Pie mums nonāca arī 170 mm lielgabalu artilērijas divizions, tas pats, kurš Ļeņingradas blokādes laikā ne vienu reizi vien apšaudīja pilsētu no Krasnoje Selo nometņu puses, izpostot arhitektūras un mākslas pieminekļus.

Reiz mūsu kareivji sagūstīja esesiešu ģenerāli. Tiklīdz viņu atbruņoja, viņš sabruka, acumirklī zaudēja visu savu «dzelžainību». Kāds no gvardiem gribēja ģenerāli nofotografēt, tā sakot, «piemiņai» sev un bērniem — lai zina, ar ko mums vajadzēja cīnīties. Bet cits kareivis uzkliedza:

— Lai krīt ceļos! Kārējs un asinssūcējs! Tad fotografē viņu!

, Puiši bija iekarsīgi, ātri tiesāja.

— LIz ceļiem!

Un ģenerālis paklausīgi noslīga ceļos, dzīvnieciskās bailēs vērodams kareivju bargās sejas. Ja tuvumā būtu :atradies kāds no komandieriem, tas to nepieļautu. Kad pulka /komandierim parādīja attīstīto uzņēmumu — esesiešu ģenerālis padodas gūstā, nokritis ceļos —, viņš bija sašutis:

— Kāpēc tāda izrāde?

— Tā nav izrāde, biedri komandieri. Fašists taču ne tikai pārbijās — viņš noslīga zemē un pīkstēja: «Hitler kaput!» Tūlīt atteicās gan no fīrera, gan savas nacistu ticības.

Savā ziņā viņiem, šiem straujajiem, savā naidā godīgajiem puišiem, bija taisnība. Kara noziedznieks nospiests ce-Jos? Tā viņam arī vajag! Ģenerālis Karbiševs nelieca galvu pat visdrausmīgākajā spīdzināšanā, labāk gāja mocekļa nāvē, bet neatteicās no savas pārliecības. Arī citi mūsu ģenerāļi sagaidīja nāvi, kājās stāvēdami, — tas visiem zināms. Es domāju, ka mūsu kareivji kaujas degsmē rīkojās prātīgi: ja cilvēkam nav vīrišķības aizstāvēt savu ideoloģiju, — lai krīt ceļos. Jo karavīram krist ceļos nozīmē morālu nāvi.

Un vēl viens to dienu piemērs. Kopā ar vācu sapieru bataljonu ar baltu karogu vienā mūsu daļā ieradās apakšpulkvedis (pēc atšķirības zīmēm — inženieris). Atklājās, ka viņš :gluži pieklājīgi runā krieviski un labprāt atbildēja uz mūsu jautājumiem. Sis vienkāršais vācietis, tehniskās inteliģences pārstāvis, kuru fašistiskais režīms bija mobilizējis, licis ņemt rokās šauteni, nebija nacists. Sis virsnieks sīki pastāstīja par sevi, savu civilo specialitāti, ģimeni un bērniem. Turklāt .apakšpulkvedis gluži prātīgi sprieda par tādiem pašiem vācu .karagūstekņiem kā viņš, viņu turpmāko likteni.

— Droši vien sūtīsiet mūs uz Sibīriju? — viņš jautāja, saprotoši mādams ar galvu. — Tur ir ļoti auksts, un tur ir .ļoti daudz darbs ...

— Kāpēc noteikti uz Sibīriju? — virsnieks, kurš sarunājās ar gūstā padevušos apakšpulkvedi, iebilda. — Karagūstekņiem atradīsies darbs arī tur, kur gājis pāri fašistu karaspēks. Viņi taču akmeni uz akmens neatstāja! Tagad viss jāatjauno.

— Vajag darbs! Darbs! — vācietis pievienojās. — O, mēs strādās gut! Mums būs grūti. Bet pēc kāds laiks jūs iaidīs mūs mājā ...

Apakšpulkvedis, tā sakot, sprieda pareizi. Vēlāk tā arī iznāca. Mēs bijām priecīgi, ka, neraugoties uz Gebelsa propagandas izsmalcinātajiem pūliņiem krievu «zvērību» attēlošanā, šis vācietis ticēja Padomju zemes humānismam. Kā redzams, visniknākā un vismelīgākā propaganda nebija spējusi sagraut šo ticību saprātīgi domājošajā vāciešu daļā.

Gadījās arī kuriozi. Ķirurgs M. Dubinskis, medicīnas •dienesta majors no 43. gvardes latviešu strēlnieku divīzijas, .stāstīja, ka maija vidū (apmēram 15.—16.) gaišā dienas laikā pie mūsu komandantūras Saldū pienācis vācu virsleitnants un galīgi apstulbis, ieraugot sargkareivi ar automātu.

— Kas tas par teātri? — viņš brīnījies. — Kāpēc jums mugurā krievu formas tērps?

Mūsu kareivji ātri atbruņojuši šo virsnieku. Noskaidrojies — viņam nav ne prātā ienācis, ka karš beidzies, ka vācu armija nolikusi ieročus. Jau rudenī viņš ar kareivjiem nosūtīts uz tālu mežu zāģēt malku virsnieku ēdnīcai. Visu šo laiku «mežcirtēji» kārtīgi saņēmuši pārtikas devu un tabaku. Bet pirms desmit dienām apgāde izbeigusies. Un viņš devies uz Saldu, lai noskaidrotu, «vai aizmugures žurkas nav aprijušas mūsu produktus». Virsleitnantam nācās mūsu kareivju pavadībā braukt uz mežu un saņemt gūstā pārējos ...

Korpusu un divīziju štābu virsnieki ar mašīnām apbraukāja pretinieka vienību un daļu komandpunktu rajonus, lai kontrolētu kapitulācijas noteikumu izpildu

Tajā pašā laikā saskaņā ar frontes štāba plānu mūsu karaspēks paredzētajos rajonos pārķemmēja apvidu, lai saņemtu gūstā mežos slapstošos vācu kareivjus un virsniekus un likvidētu nacionālistiskās bandītu grupas. Ķemmēšana notika vairākas reizes, kamēr beidzās vietējo iedzīvotāju sūdzības par postīšanu un laupīšanu. Radās pārliecība, ka Kurzeme ir attīrīta gan no fašistiem, gan viņu rokaspuišiem.

Šajā atmiņu nodaļā man vairs daudz nav sakāms. Jau miera gados man ne vienu reizi vien gadījās dzirdēt, ka karš. Kurzemes pussalā esot beidzies nevis 9. maijā kā citās frontēs, bet krietni vēlāk. Tur ir sava daļa patiesības. Ne velti karavīri sacerēja nostāstus par šejienes kauju darbību. Runāja, ka maršals 2ukovs, pēc uzvaras atgriezdamies no Berlīnes, painteresējies: «Kāpēc te tāda šaušana?» — un viņam atbildēts: «Tur Govorovs piebeidz «Kurland».» Pēc tam radās šī frontes nostāsta jauns variants. Maskavā jau nosvinēta uzvara, nograndis salūts un iestājies mierīgs klusums, bet Staļins tālumā saklausījis kanonādi. «Kas šauj?» viņš jautājis Zukovam. «Govorovs piebeidz «Kurland»,» maršals atbildējis.

Kā zināms, Uzvaras parāde notika Sarkanajā laukumā 1945. gada 24. jūnijā. Tolaik grupa «Kurland» jau sen bija atbruņota. Bet fakts paliek fakts: daudz maija dienu bija vajadzīgs, lai likvidētu atsevišķās hitleriešu daļas, kas slēpās mežos.

Un beidzot pienāca diena, kad frontes pavēlniekam Padomju Savienības Maršalam L. Govorovam ziņoja:

— Pēdējais vācu kareivis no grupas «Kurland» iznāca no meža un pacēla rokas.

Bija 1945. gada 31. maijs ...

EPILOGS

Bija 1945. gada 31. maijs ...

Līdz šai dienai kopš kapitulācijas sākuma mūsu frontes karaspēks bija saņēmis gūstā apmēram 285 000 ienaidnieka kareivju un virsnieku, taja skaita 48 ģenerāļus.[120]

Rezumējot atzīmēšu dažas Kurzemes kauju īpatnības.

Vispirms — šaja kara posmā mēs neveicām dziļas uzbrukuma operācijās, ar kurām tik bagāts Lielā Tēvijas kara nobeiguma posms citos virzienos. Kurzemē mūsu karaspēks arī nepārvietojās straujā tempā, teiksim, kā Baltkrievijā, Ukrainā, Balkānos, Polijas teritorijā un pašā Vācijā. Bet no tā nebūt neizriet, ka cīņā ar grupu «Kurland» padomju kareivji, virsnieki, ģenerāļi būtu parādījuši mazāku varonību, meistarību, neatlaidību. Galvenais, kas noteica cīņas ieilgušo raksturu Baltijā vispār un konkrēti Kurzemē, sakņojas citur.

Pirmkārt, jāņem vērā armiju grupas «Nord» — «Kurland» karaspēka īpašais sastāvs. Es jau sīki pakavējos pie tā. Tagad tikai atgādināšu, ka šajā vācu armiju grupējumā bija saglabājies gan kareivju, gan virsnieku kadru sastāvs. Viņu vidējam vecumam — 25—30 gadi, labajai apmācībai, precīzi saskaņotajai dažādu vadības posmu saistībai — tam visam bija svarīga loma kauju darbības veikšanā,

Otrs faktors, kas noteica kara ieilgstošo raksturu Baltija, — īpašie_ apvidus apstākļi. Plaši mežu, purvu un ezeru rajoni (atcerēsimies Lubānā klanus!) ar daudzām mazām mm lielām upēm apgrūtināja uzbrukumu un atviegloja pretiniekiem aizsardzību. Daudzie grūti caurejamie defilē ierobežoja mūsu karaspēka manevrēšanas spējas, un tas neizbēgami ieildzināja cīņu. Tādos apstākļos karaspēkam vajadzēja cīnīties par katru atbalsta punktu.

Un, beidzot, trešais apstāklis, kas ietekmēja kauju darbības gaitu Baltijā, protams, bija tas, ka pēc Ļeņingradas blokādes likvidācijas Baltijas virzieni neatradās un nevarēja atrasties Augstākās Virspavēlniecības ievērības centrā. Šeit neizšķīrās kara liktenis. Pamatspēki un galvenie cīņas tehniskie līdzekļi, to skaitā gandrīz viss mobilais (tanku) karaspēks, koncentrējās Baltkrievijas un Ukrainas frontēs, kamēr pie mums «karalauka valdnieki» joprojām bija kājnieki un ceļu tiem lauza artilērija. Mūsu karaspēks parasti sekmīgi salauza ienaidnieka aizsardzības taktisko zonu. Bet bija ārkārtīgi grūti attīstīt uzbrukumu spēcīgu mobilo vienību trūkuma dēļ. Pretinieks paspēja atrauties no uzbrūkošā karaspēka, ieņēma jaunas aizsardzības līnijas, kuru pārraušanai atkal bija vajadzīga artilērijas sagatavošanas uguns un daudz munīcijas, kuras mums vienmēr trūka.

Tas viss kopā arī izskaidro, kāpēc Baltijā, it īpaši Kurzemē, cīņa ārēji nelikās tik efektīga kā, teiksim, Baltkrievijā vai Ukrainā. Mēs atradāmies kara «sētaspusē». Mēs neatbrīvojām lielas pilsētas (izņemot Rīgu), mūsu štāba kartēs bultiņas parasti skāra nezināmās lauku mājas vai sīkus miestiņus, pēc kuru atbrīvošanas nograndēja uzvaras salūti. 1945. — uzvaras gadā par mums reti rakstīja centrālie laikraksti un runāja Maskavas radio. Ticiet, es par to stāstu bez jebkāda sarūgtinājuma. Katram karavīram jādara savs. Vieni atbrīvoja Sofiju un sturmēja Berlīni — gods un slava viņiem par to, bet citi sita fašistus bezvārda augstienēs, strautiņu un upīšu krastos, klusās birztalās, aiz kurām vakaros noriet saule. Mūsu kareivji un virsnieki drosmīgi gāja kaujās, cīnījās pašaizliedzīgi.

Šīs padomju karavīru morālās kaujas īpašības ir nenovērtējamas. Jau bija ieņemta fašistiskā Berlīne, jau bija iestājies miers, bet Baltijas piekrastē joprojām turpinājās karš nevis uz dzīvību, bet uz nāvi. Un cilvēki gāja ugunīs ar pašaizliedzīgu apņēmību izpildīt kaujas pavēli.

Visā kara laikā pretinieks neguva iespēju pat centrālajam un dienvidu virzienam viskritiskākajos brīžos pastiprināt tos uz savas armiju grupas «Nord» rēķina. To sagrāva Baltijā. Un tā ir Baltijas frontu galvenā nozīme. Būdamas vājākas par citām mūsu frontu vienībām modernās tehnikas ziņā, tās kopumā spoži veica savu uzdevumu.

10. gvardes armijas karavīru kauju ceļš stiepās 1200 kilometru garumā pa mūsu Dzimtenes neaptveramajām tālēm. <640 diennaktis kaujās un pārgājienos no 1943. gada 7. augusta līdz 1945. gada 9. maijam!

Sājā laikā armija, parasti darbodamās Rietumu un 2. Baltijas frontes trieciengrupējumu sastāvā, atbrīvoja desmitiem tūkstošu apdzīvotu vietu, to skaitā tādas pilsētas kā Jeļņu, Krasniju, Pustošku, Opočku, Ludzu, Kārsavu, Rēzekni, Ogri, Rīgu, Auci, Saldu un citas.

Gvardu vienības ar kauju forsēja Ugru, Sožu, Veļikaju, Zilupi, Ludzu, Balupi, Pededzi, Aivieksti, Ogri, Ķekavu, Lielupi, Daugavu un daudz sīku upīšu.

Armijas sastāvā dažādā laikā cīnījās 12 strēlnieku korpusi (34 strēlnieku divīzijas), 4 artilērijas divīzijas, 2 nocietinātie rajoni, 3 zenītartilērijas divīzijas, 12 tanku brigādes un atsevišķie tanku pulki, 5 sapieru inženierbrigādes, vairāk nekā 20 artilērijas un mīnmetēju brigādes, atsevišķie artilērijas pulki. Armijas pastāvīgais mugurkauls bija 7., 15., 29. gvardes strēlnieku korpuss ar 7., 8., 22., 29., 30., 56., 65., 85., 119. gvardes strēlnieku divīziju, kas piedalījās visās operācijās.

72 408 gvardi, kas izcēlās kaujās, apbalvoti ar PSRS ordeņiem un medaļām.[121] Armijas lepnums ir ģenerāļi, virsnieki, seržanti un ierindnieki, kas izpelnījušies augsto Padomju Savienības Varoņa nosaukumu un trīs pakāpju Slavas ordeņus.

Par izcilību kaujās armijas vienībām un daļām piešķirti Jeļņas, Smoļenskas, Rēzeknes, Rīgas goda nosaukumi, daudzas no tām apbalvotas ar ordeņiem.[122]

Tagad Aleksandra Matrosova gvardes motorizētais strēlnieku pulks ietilpst Sarkankarogotā Baltijas kara apgabala sastāvā. Ne vienu vien reizi esmu tur viesojies, sarunājies ar kareivjiem un virsniekiem.

Katru dienu vakara pārbaudē pirmās rotas staršina izsauc:

— Gvardes ierindniek Aleksandr Matrosov!

Labajā flangā stāvošais atbild:

— Padomju Savienības Varonis gvardes ierindnieks Aleksandrs Matrosovs kritis varoņa nāvē cīņā par mūsu Dzimtenes brīvību un neatkarību!

Pulka karavīri lepojas, ka viņiem parādīts gods dienēt šajā slavenajā daļā. Ar komjaunatnes ceļazīmēm viņus atsūta Veļikije Luku, Uļjanovskas, Ufas un Dņepropetrovskas kara komisariāti — no tām vietām, kur Aleksandrs Matrosovs dzīvoja, strādāja, mācījās un veica savu varoņdarbu. Luk, ko stāsta rotas kareivji un seržanti.

Gvardes ierindnieks Nikolajs Skalkins:

— Esmu no Uļjanovskas apgabala. Dzīvoju divus kilometrus no bērnu nama, kur auga Aleksandrs Matrosovs. Kara komisariātā lūdzu, lai mani sūta uz šo pulku. Šeit dienēja mans brālis. Viņš stāstīja daudz laba par savu rotu. Mums ir draudzīgs, saliedēts kolektīvs. Cīnāmies par teicamas rotas nosaukumu. Nesen izpildījām mācību šaušanas vingrinājumus. Es saņēmu piecnieku. Tikpat augsts rezultāts bija arī daudziem maniem biedriem. Lielā mērā to veicina pieredzējušo kareivju palīdzība jaunajiem. Man, piemēram, palīdzēja jaunākais seržants Aleksandrs Feščenko. Viņš ir rotas labākais šāvējs, daudzas reizes izpelnījies godu šaut Aleksandra Matrosova vietā. Tāda ir mūsu rotas tradīcija. Mēs sacenšamies par šīm tiesībām. Tās izcīnīt nav viegli.

Jaunākais seržants Dmitrijs Makejevs:

— Vads, kur es esmu komandiera vietnieks, ir teicams. Citādi nemaz nevar. Katrs kareivis taču labi saprot, kāda atbildība gulstas uz viņu. Mēs cenšamies līdzināties Aleksandram Matrosovam — mūsu labā flanga kareivim. Cieša draudzība un saliedētība palīdz mums gūt panākumus. Nesen mēs braucām uz inženiersagatavošanas nodarbībām. Vajadzēja sasalušā zemē rakt ierakumus bruņutransportieriem. Normatīvi ir ļoti stingri. Sadalījāmies divās grupās. Jaunākais seržants Vorobjovs, ierindnieki Gorbunovs, Skalkins un citi izpildīja uzdevumu pirmie, un viņiem bija tiesības atpūsties. Bet neviens neaizgāja, nolēma palīdzēt biedriem. Visu izdarījām ātrāk par komandiera norādīto laiku.

Pulkā ierodas daudz delegāciju no visām Padomju Savienības malām. Tās piedalās arī vakara pārbaudē. Kad es atbildu kritušā varoņa vietā, es domāju par to, ka viņš dzīvo un mūžīgi dzīvos mūsu darbos, sirdīs, rīcībā. Matrosovs — tie esam mēs, matrosovieši, katrs atsevišķi un visi kopā. Visu mūsu Dzimtenes nāciju un tautību karavīri ir dienējuši rotā. Pašlaik vien pie mums dien desmit tautību pārstāvji. Matrosovs pieder visai mūsu plašajai Dzimtenei. Tikai pie mums var būt tādi varoņi kā Aleksandrs Matrosovs.

Seržants Vitauts Cirtauts:

— Pirms dienesta armijā mācījos lietišķās mākslas tehnikumā Telšos. Pēc tam strādāju mākslas kombinātā Klaipēdā. Biju daudz lasījis par Matrosova varoņdarbu. Un tagad dienu vienā rotā ar viņu. Jā, viņš ir kopā ar mums, kareivju ierindā. Kopā ar mums iet mācību uzbrukumos, vada kaujas mašīnas, šauj no visu veidu ieročiem. Mēs no viņa mācāmies vīrišķību, Dzimtenes mīlestību. Viņam un mums ir deviņpadsmit gadu... Mēs uzturam kontaktus ar daudzām skolām un uzņēmumiem, kas nosaukti Aleksandra Matrosova vārdā, tiekamies ar daudzām delegācijām. Saņēmām gan vēstules, gan suvenīrus no Dņepropetrovskas un

Kišiņevas. Delegācijā no Veļikije Lūkiem, kur Matrosovs veica savu varoņdarbu, sniedza mums interesantu koncertu. Protams, mēs saprotam, ka tā uzmanība, ko mums veltī visa valsts, ir cieņas parādīšana varonim, kuru mūsu tauta atceras, cildina un mīl...

Karavīri matrosovieši ir saņēmuši mantojumā no varoņa ne tikai viņa vārdu, bet arī vīrišķību, Dzimtenes mīlestību, uzticību zvērestam, karavīra pienākumam.

Kopš Uzvaras dienas pagājis daudz gadu. Sen apklusušas lielgabalu zalves grūtajos, bet neaizmirstamajos Smo-ļenskas, Kaļiņinas ceļos, ceļos uz Dzintara jūru. Ierakumi un tranšejas aizaugušas ar zāli, uzartas un apsētas. Bet 10. gvardes armijas karavīru varonīgā veikuma piemiņa nezūd . Atbrīvotajās pilsētās un ciemos uzcelti pieminekļi, novietotas memoriālās plāksnes, varoņu vārdos nosauktas ielas, skolas, pionieru vienības, muzeji, kolhozi, darba brigādes.

Vairāk nekā 10 tūkstošiem pionieru vienību mūsu valstī piešķirts Padomju Savienības Varoņa Aleksandra Matrosova vārds. Padomju Latvijas darbaļaudis ar dziļu pateicību atceras savus atbrīvotājus — Padomju Savienības Varoņus A. Čerņikovu, V. Bogatkinu, B. Ļebedevu, A. Djatlovu, O. Deņisovu, I. Tretjaku, A. Vasiļjevu, gvardes pulku komandierus J. Roščupkinu, A. Magitu, S. Logvinovskihu, V. Tju-rikovu, M. Androņņikovu, kas atdeva savas dzīvības cīņā pret fašistiskajiem iebrucējiem.

Lubānas darbaļaudis un jaunatne rūpīgi kopj fašistu zvēriski nomocīto 65. gvardes strēlnieku pulka 1. bataljona karavīru — vecākā leitnanta J. Bogdanova, vecākā leitnanta S. Kaganoviča, leitnanta I. Kosmina, jaunākā seržanta N. Karaulova, ierindnieku J. Korsokova, F. Jegorova, H. Sa-tibatinova, sanitārās instruktores A. Suhanovas kapu.

Lai kad es ierastos Rēzeknē, Ludzā, Madonā, Ogrē, Aucē, vienmēr redzu pie mūsu karavīru pieminekļiem ziedus — tautas piemiņas apliecinājumu.

Liktenis izmētājis gvardus pa visām mūsu plašās Dzimtenes malām. Bet sirsnīgās saites starp pulka biedriem saglabājas un tiek uzturētas.

Maskavā nodibināta armijas veterānu padome. Man uzticēts gods to vadīt. Ļeņingradā, Rīgā, Novosibirskā, Omskā, A.lma-Ata, Frunzē un citās pilsētās darbojas veterānu vietējās padomes vai iniciatoru grupas, kas veic lielu militāri patriotisko darbu jaunatnes vidū, rīko bijušo gvardu tikšanos Uzvaras dienā, vienību formēšanas gadskārtās, armijas izcilo uzvaru dienās.

Ikgadējās un tradicionālajās gvardu tikšanās reizēs piedalās jaunatnes un pionieru organizāciju pārstāvji no pilsētām, kuras atbrīvoja 10. gvardes armija. Veterānu padomes sniedz pārskatus par paveikto darbu, stāsta par nākotnes plāniem, apspriež priekšlikumus.

Militāri patriotiskais darbs ir daudzpusīgs. Padomes rīko braucienus pa bijušo operāciju vietām un tikšanās ar vietējiem iedzīvotājiem, organizē pārrunas un referātus kolhozos, šefības skolās un tehnikumos, palīdz pilsētu muzejiem vākt materiālus par armijas darbību, plaši sarakstās ar skolu sarkano izlūku vienībām.

Pēckara gados gvardu dzīvē daudz kas ir mainījies. Sūrās kaujās rūdīti, viņi joprojām pilda savu pienākumu, turpinot dienestu Padomju Armijā vai strādājot uzņēmumos, lauksaimniecībā, iestādēs, skolās. Un atkal viņi parāda masu varonību, tagad darbā, tie paši padomju cilvēki — vienkārši un brīnišķīgi, miermīlīgi, ar stipriem raksturiem un labsirdīgām dvēselēm.

* * *

1418 dienas un naktis padomju cilvēki bija iesaistīti garīgā spēka, vīrišķības un mērogu ziņā nepieredzētā cīņa ar vācu fašismu.

Mēs atceramies, kā 1941. gada 22. jūnijā pārtrūka mušu mierīgā dzīve. Katram tas notika savādāk. Un tomēr visiem tas bija vienādi. Vienādi pašā galvenajā. Mēs atceramies, kādu rūgtumu izjutām kara sākuma posmā. Daudzi no mums vēl atceras, kā gāja prom no dzimtajām vietām — un arī no Latvijas —, kā mūsu priekšā nebeidzams stiepās bezgalīgais atkāpšanās ceļš, ar sviedriem un asinīm, ar bērnu raudām, svelmi, nāvi, vanagiem līdzīgajām «meseru» ēnām debesu zilgmē. Mēs atceramies, kā krita biedri no mūsu vada — krita pie nezināmiem ciemiem, bezvārda augstienēs.

Bet kara sākums nesaistās tikai ar dārgu cilvēku — pazīstamu un nepazīstamu — bojāeju, bet arī ar varonību, ko parādīja tauta, kas nevēlējās krist ceļos.

Bruņotajā sadursmē ar fašismu padomju sabiedriskā un valsts iekārta pierādīja savas neapstrīdamās priekšrocības. Grandiozajās kaujās, kas izvērsās milzīgos plašumos, mēs spējām izjaukt ienaidnieka zibenskara plānus, nogurdināt un novājināt vācu fašistisko armiju un uzvarēt. Bet Uzvara mums maksāja dārgi. Un to mēs nevaram aizmirst.

Mēs nekad neaizmirsīsim, ka Padomju Armija attīrīja no iebrucējiem ne tikai PSRS teritoriju vien. Izpildot savu internacionālo pienākumu, savu dižo atbrīvotājas misiju, tā pārcēla karadarbību ārpus Padomju Savienības robežām, atbrīvoja Eiropas tautas no fašisma jūga. Uzvaras ceļu mēs pabeidzām pie Berlīnes un Prāgas.

Atnāca Uzvaras diena — «svētki ar sirmiem deniņiem», «prieks ar asarām acīs», kā dziesmā teikts.

Cilvēka dzīvē gadās dažādi svētki. Priecīgi un skumīgi, personiski un ar darbu saistīti, ģimenes un valsts svinības. Bet šī diena ietver sevī tik daudz, ka to nevar izmērot ne ar kādu mēru, nevar izskaidrot ne ar kādiem vārdiem.

Karš atstājis mūsu zemē mūžīgas rētas. Tās ir cilvēku sirdīs un viņu atmiņā. Mēs neesam sentimentāli, bet dažreiz raudam. Un nekaunāmies no asarām, kad 9. maijā visā valstī iestājas klusuma brīdis... Piecelsimies, biedri! Atcerēsimies tos, kas gāja kara ceļus un neatgriezās... Viņu nav mūsu vidū. Bet viņi iet mums blakus visus šos miera gadus.

Kopā ar viņiem es izstaigāju arī šīs grāmatas lappuses.

Pagājušā kara gadi ir ne tikai mūsu vēstures daļa vien. Та ir visspilgtākā mūsu tautas varonīgā gara izpausme, kas tik pārliecinoši atklāta Leonīda Brežņeva atmiņās «Mazā zeme». Šī grāmata nevienu neatstāj vienaldzīgu. Sirms veterans, to izlasīdams, it kā atkal izstaigā frontes ceļus, atceras daudz ko no paša pārdzīvotā. Izlasa un saka: «Jā, tā bija. Tā ir patiesība.» Bet jauneklis, kas karu pazīst tikai no grāmatām un kinofilmām, izlasījis atmiņas, ar sirdi izjūt vectēvu un tēvu varoņdarbu.

Grāmata «Mazā zeme» ir iedvesmas pilna himna Komunistiskajai partijai, kas bija mūsu slavenās Uzvaras sirds un dvēsele, stratēģis un organizators. Tieši Komunistiskā partija organizēja un saliedēja desmitiem miljonu cilvēku, virzīja viņu enerģiju, viņu gribu un rīcību uz vienu mērķi — uzvaru. Partija atradās cīnītājas tautas priekšgalā un’pati bija karojoša partija.

«Mazā zeme» palīdzēja man dziļāk un vispusīgāk izsvērt Lielā Tēvijas kara notikumus, kalpoja par iedvesmojošu avotu ta svarīgāko posmu novērtējumā, iemācīja man saudzīgu attieksmi pret mūsu kareivju, virsnieku, visas padomju tautas varonīgo veikumu.

* * *

Cilvēka atmiņa nav bezgalīga. Laika plūdumā pagaisuši daudzi kādreizējo kauju notikumi un fakti. Atsaukt tos atmiņa man palīdzēja 10. gvardes strēlnieku armijas veterāni — P. Altuhovs, A. Griļovs, T. Kazakovs, A. Maļinovskis,

J. Novoseļskis, N. Ovčiņņikovs, N. Sideļņikovs, I. Tretjaks. No visas sirds pateicos viņiem par rūpīgo pētījumu darbu. Ļoti pateicīgs esmu kara vēsturniekiem G. Gurinam, S. Por-tnovam, V. Savčenko, F. Utenkovam, kuru materiālus izmantoju šajās atmiņās. Daudz darba un radošas enerģijas šaja darbā ieguldījis latviešu literāts G. Kurpnieks, kurš veica grāmatas literāro pierakstu.

Paldies jums, draugi! Gan no manis personiski, gan no visiem Desmitās armijas gvardiem.

SATURS

Ievads ................

Pirmā daļa

Latvijas virzienā (1943. gada 16. aprīlis—1944. gada 16. jūlijs)

1. Vissvētākais.............

7. Kļūstu par 10. gvardes armijas pavēlnieku.....

8. Uz Puškinu — ar kauju!........

9. «Panteras» gals............

Otrā daļa

No Zilupes līdz Aiviekstei (1944. gada 16. jūlijs—1944. gada

5. augusts)...............

1. Pirmie kilometri...........’

2. īsumā par svarīgo...........

3. Kaujas par Rēzekni un Kārsavu......

4. Caur Lubāna klāniem.........

Trešā daļa

Uz Rīgu! (1944. gada 5. augusts—1944. gada 15. oktobris)

1. Tur, aiz upes............

2. .Madonas augstienes..........

3. Rezultāti un perspektīvas........

4. 14 dienas septembrī...........

5. Daugava: labais un kreisais krasts..... ‘

6. Uzbrukums...........

Ceturtā daļa

«Kurzemes katls» (1944. gada 15. oktobris—1945. gada 31. maijs)

1. Jauni uzdevumi............

Epilogs..............

Михаил Ильич Казаков А МЫ С ТОБОЙ, БРАТ, ИЗ ПЕХОТЫ . . . (Воспоминания командарма)

Издательство «Авотс» Рига 1983 На латышском языке

Перевела с русского языка Силвия Абзалоне

ИБ № 801 М. Kazakovs

MĒS AR TEVI, BRAL, NO KĀJNIEKIEM Redaktors R. Inķis

Mākslinieciskais redaktors E. Garkevičs Tehniskā redaktore K. Kozačenko Korektors I. Tirāns

Nodota salikšanai 31.03.82. Parakstīta iespiešanai 30.12.82. Formāts 84X108/32. Tipogr. papīrs № 1. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 12,08 uzsk. iespiedi.; 14,18 uzsk. kr. nov.; 14,69 izdevn. 1. Metiens 5000 eks. Pasūt. Л» 613. Cena 70 кар. Izdevniecība «Avots», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Л® 646-Sp-521. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Ielikums iespiests Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīgā, Vienības gatvē 11.

1

Казаков M. И. Любые фланги. Рига, 1977, с. 172.

2

Военно-исторический журнал, 1971, № 9, с. 119.

3

Brežņevs L. Mazā zeme. R., 1979, 40. lpp.

4

Turpat, 41. lpp.

5

Turpat, 77. lpp.

6

Операции Советских Вооруженных Сил в Великой Отечественной войне 1941 — 1945 гг., т. 2, с. 305—306.

7

Архив МО СССР, ф. 354, оп. 5806, д. 301, лл. 45—49. (Triecienliel-gabali — 75 mm lielgabali uz tanka «T-4» šasijas.)

8

Архив МО СССР, ф. 354, on. 5806, д. 301, л. 36.

9

Turpat, 5814. apr., 68. 1., 51. Ip.

10

Архив МО СССР, ф. 354, on. 5808, д. 34, л. 85.

11

Turpat, 5814. арг., 69. 1., 85.—86. 1р.

12

Сборник материалов по составу, группировке и перегруппировке сухопутных войск фашистской Германии и войск бывших ее сателлитов на советско-германском фронте за период 1941 —1945 гг., вып. 3, с. 132 (turpmāk: Сборник материалов по составу и группировке противника...).

13

Архив МО СССР. Сборник материалов по составу и группировке противника, вып. 3, с. 184.

14

Архив МО СССР, ф. 354, on. 5806, д. 663, лл. 6—11.

15

Turpat, 666. 1., 19. Ip.

16

Архив МО СССР, ф. 354, on. 5806, д. 663, лл. 18—19.

17

Turpat.

18

Архив МО СССР, ф. 239, on. 2187, д. 172, лл. 36—37.

19

Turpat, 354. f., 5814. apr., 76. 1., 302. Ip.

20

Архив МО СССР, ф. 132-А, on. 2642, д. 36, лл. 394—395.

21

Nocietinātais rajons — lauka tipa karaspēka vienība, kas sastāv no vairākiem atsevišķajiem bataljoniem. Kara gados nocietinātos rajonus izmantoja uzbrukumam tāpat kā brigādes. Atgādināšu, ka mūsu Bruņoto Spēku vēsturē pirmā — Pleskavas—Lugas nocietinātā rajona komandieris 1918. gadā bija slavenais latviešu tautas dēls Jānis Fabriciuss.

22

Архив МО СССР, ф. 354, on. 5806, д. 674, л. 15.

23

Šis korpuss līdz 15. jūlijam ietilpa 18. vācu armijā, pēc tam tika nodots 16. armijai.

24

Ziņas par skaitlisko sastāvu sniegtas pēc armijas štāba izlūkošanas ziņām (Архив МО СССР, ф. 354, on. 5806, д. 674, л. 15) un vācu trofeju dokumentiem par pretinieka palīgdaļu un aizmugures daļu pastiprinājuma daudzumu.

25

Борьба за Советскую Прибалтику в Великой Отечественной войне 1941 —1945 гг. К Балтийскому морю. Кн. 2. Рига, 1967, с. 85.

26

Архив МО СССР, ф. 354, оп. 5814, д. 124, л. 36.

27

Архив МО СССР, ф. 783, on. 1, д. 34, л. 1.

28

Архив МО СССР, ф. 354, on. 5814, л. 240.

29

Turpat, 33. f., 933756. apr., 48. 1., 62,—63. lp.

30

Архив МО СССР, ф. 354, on. 5806, д. 675, лл. 10—15.

31

Архив МО СССР, ф. 354, on. 5806, д. 675, л. 3; ф. 6598, оп. 12484, д. 1117, 1944. gada 17. jūlija karte.

33

Бюллетень оценок (Vācijas sauszemes karaspēka ģenerālštāba — krievu izd. red. piez.) обстановки на советско-германском фронте. НМЛ. Документы и материалы Отдела истории Великой Отечественной войны, инв. № 13625, л. 190 (turpmāk: Бюллетень оценок).

34

Tuvāk par to sk.: Latviešu tautas cīna Lielajā Tēvijas kara. — R., 1966.

35

Борьба за Советскую Прибалтику в Великой Отечественной войне 1941 —1945 гг., кн. 2. Рига, 1967, с. 299.

36

Turpat.

38

Сборник материалов по составу и группировке противника, вып. 4, с. 102.

39

Архив МО СССР, ф. 354, on. 5814, д. 86, л. 80.

40

Sk.: В сражениях за Советскую Латвию, с. 48.

41

Архив МО СССР, ф. 354, on. 5814, д. 93, л. 231.

42

Архив МО СССР. Журнал боевых действий группы армий «Север» за июнь 1944 г. Записи за 20 и 21 июля. (Vācu vai.)

43

Архив МО СССР, газ. «Боевое знамя», 1944, 13 авг.

44

Sk.: Еременко Л. И. Годы возмездия. М., 1969, с. 393—436.

45

Turpat, 394. 1рр.

46

Архив МО СССР, ф. 1178, on. 682310, д. 54, л. 42—50.

47

Turpat. Журнал боевых действий группы армий «Север». 1944. g. 21. jūlija ieraksts. (Vācu vai.)

48

Архив МО СССР, ф. 1059, on. 1, д. 44, л. 79.

49

Архив МО СССР, ф. 354, on. 5814, д. 90, л. 331.

50

Архив МО СССР, ф. 354, on. 5806, д. 675, л. 38.

51

Архив МО СССР. Журнал боевых действий группы армий «Север». 1944. g. 2. augusta ieraksts. (Vācu vai.)

52

Архив МО СССР, ф. 354, on. 5806, д. 56, л. 41.

53

Третьяк И. М. Храбрые сердца однополчан. М., 1977, с. 124—126.

54

Kaujas grupa «Wolf» sastāvēja no dažādiem policijas formējumiem,, bet kaujas grupa «Streckenbach» bija saformēta no 15. un 19. SS divīzijas atliekām. Vēlāk uz šīs grupas bāzes atkal atjaunoja 19. SS kājnieku divīziju.

55

Архив МО СССР, ф. 354, on. 5814, д. 78, л. 67.

56

Бюллетень оценок, инв. № 13625, л. 143.

57

Еременко А. И. Годы возмездия, с. 435.

58

Tuvāk sk.: Савченко В. И. Гвардейская латышская. Рига, 1961.

59

122. kājnieku divīziju no Somijas, 14. tanku divīziju — no armiju grupas «Centrs», 31. kājnieku divīziju — pēc atjaunošanas.

60

Vairāk nekā uz pusi papildināja 21., 24., 30., 32., 81., 83., 87., 93., 121., 205., 215., 218., 263., 290., 329. kājnieku divīziju, 281. apsardzes divīziju, 12. kājnieku divīziju (sk.: Сборник материалов по составу и группировке противника, вып. 4, с. 125, 144).

61

Sk.: История Великой Отечественной войны Советского Союза 1941 —1945 гг. в 6-ти т., т. 4, с. 345.

62

Архив МО СССР, ф. 132-А, оп. 2642, д. 37, лл. 2—3.

63

Brežņevs L. Mazā zeme, 37.—38. lpp.

64

Архив МО СССР, газ. «Боевое знамя», 1944, 28 авг.

65

Turpat, 10. sept.

67

Архив МО СССР, ф. 354, on. 148150, д. 2, л. 13.

68

Turpat, 5814. apr., 89. 1., 10. Ip.

69

Архив МО СССР, ф. 354, on. 5814, д. 92, л. 33.

70

Turpat, 30. Ip.

71

Turpat, 171628. apr., 6. 1., 35. lpp.

72

Архив МО СССР, ф. 354, on. 151885, д. 2, л. 16.

73

Turpat, 33. f., 793756. apr., 27. 1., 161.—162. Ip.

75

Архив МО СССР, газ. «Боевое знамя», 1944, 13 окт.

76

Turpat.

77

Архив МО СССР, ф. 354, оп. 5814, д. 102, л. 89.

78

Архив МО СССР, ф. 376, on. 10803, д. 286, л. 29.

79

Архив МО СССР, ф. 424, on. 10189, д. 1766, л. 205.

80

В сражениях за Советскую Латвию, с. 167—168.

81

Архив МО СССР, газ. «Боевое знамя», 1944, 15 окт.

82

Василевский А. M. Дело всей жизни. М., 1974, с. 472.

83

Turpat, 473. 1рр.

84

История Великой Отечественной войны Советского Союза 1941 — 1945 гг. в 6-ти т., т. 5, с. 26.

85

Архив МО СССР, ф. 6598, on. 12459, д. 76, л. 182.

87

Архив МО СССР, ф. 354, on. 680, лл. 33—35.

88

Архив МО СССР. Журнал боевых действий группы армий «Север». Запись за 21 окт. 1944. (Vācu vai.)

89

3. Baltijas fronti pēc 16. oktobra izformēja. Tas karaspēku dajēji ieskaitīja 2. Baltijas frontes sastāvā un daļēji — Mītnes rezervē. — M. Ķ.

90

Архив МО СССР, ф. 48-А, on. 1795, д. 588, лл. 77—80.

91

Turpat, 354. f., 5806. apr., 534. 1., 70.-72. Ip.

92

Архив МО СССР, ф. 354, on. 5806, д. 680, лл. 25—27.

93

Sk.: Незабываемые дороги. M., 1974. с. 231—235.

95

Архив МО СССР, ф. 1610, on. 1, д. 19, лл. 18—20.

96

Бюллетень оценок, инв. № 13586, д. 64, лл. 610—615.

97

Архив МО СССР, ф. 354, оп. 5806, д. 680, л. 29.

98

Turpat, 5814. арг., 102. 1, 109. 1р.

99

Архив МО СССР. Картотека кавалеров ордена Славы трех степеней, инв. № 1333.

100

Паустовский К. Собр. соч. в 6-ти т., т. 6. М., 1958, с. 562—563.

101

История латышских стрелков. Рига, 1972, с. 172.

103

Архив МО СССР, ф. 354, on. 5806, д. 682, л. 6.

104

Sk.: Незабываемые дороги, с. 237—239.

105

Архив МО СССР, ф. 239, on. 2224, д. 865, л. 39.

106

Sk.: Незабываемые дороги, с. 240.

107

Архив МО СССР, ф. 354, on. 5814, д. 102, л. 118.

108

Turpat, 5806. арг., 683. 1., 17. 1р.

109

Turpat, 5814. арг., 92. 1., 82. 1р.

110

Sk.: Незабываемые дороги, с. 244—245.

111

Sk.: Незабываемые дороги, с. 249—252.

112

Архив МО СССР, ф. 33, on. 793756, д. 54, лл. 159—161.

113

Turpat. Картотека кавалеров ордена Славы трех степеней, инв. № 928.

114

Sk.: Борьба за Советскую Прибалтику в Великой Отечественной войне 1941 —1945 гг. Т. 3; В сражениях за Советскую Латвию; Савченко В. И. Латышские формирования Советской Армии на фронтах Великой Отечественной войны. Рига, 1975.

115

Sk.: Незабываемые дороги, с. 259—261.

116

Архив МО СССР, ф. 217, on. 1221, д. 6246, лл. 3—9.

117

Sk.: Незабываемые дороги, с. 262.

118

Архив МО СССР, ф. 1175, on. 1, д. 17, лл. 125—126.

119

Sk.: Незабываемые дороги, с. 263, 264.

120

Архив МО СССР, ф. 217, on. 1221, д. 6069, лл. 63—67.

121

Tikai armijas pastāvīgajās vienībās. Архив МО СССР, ф. 354, on. 5854, д. 73, лл. 200—201.

122

Незабываемые дороги, с. 265—266.

Content

Kazakovs Mihails Mēs ar tevi brāl, no kājniekiem

IEVADS

SHĒMĀS LIETOTIE APZĪMĒJUMI

1 DAĻA LATVIJAS VIRZIENĀ

II DAĻA. NO ZILUPES LĪDZ AIVIEKSTEI

III DAĻA. UZ RĪGU!

IV DAĻA. «KURZEMES KATLS

EPILOGS

SATURS

1