Turģeņevs Ivans

Muižnieku ligzda

Ivans Turģeņevs

Muižnieku ligzda

.

1

Pavasara gaišā diena slīga pret novakari; augstu pie dzidrajām debesīm bija redzami mazi, sārti mākonīši, kas, šķita, nevis slīdēja garām, bet izgaisa zilgmes dzīlēs.

Pie kādas skaistas mājas atvērtā loga vienā no guberņas O. pilsētas nomaļajām ielām (tas notika 1842. gadā) sēdēja divas sievietes: vienai bija gadu piecdesmit, otra jau sirmgalve — gadu septiņdesmit veca.

Pirmo no viņām sauca — Marja Dmitrijevna Kaļitina. Viņas vīrs, bijušais guberņas prokurors, savā laikā pazīstams veikalnieks — izmanīgs un noteikts, dzēlīgs un stūrgalvīgs cilvēks — nomira pirms gadiem desmit. Viņš bija guvis krietnu izglītību, mācījies augstskolā, tomēr, dzimis nabaga ļaužu kārtā, agri saprata nepieciešamību izlauzt sev ceļu un ieraust naudu. Marja Dmitrijevna izgāja pie viņa aiz mīlestības: viņš bija diezgan glīts, gudrs un, ja gribēja, gaužām laipns. Marja Dmitrijevna (dzimusi Pestova), jau bērnībā zaudējusi vecākus, bija pavadījusi vairākus gadus Maskavā kādā institūtā un, atgriezusies no turienes, kopā ar krustmāti un vecāko brāli dzīvoja verstis piecdesmit no O. pilsētas savā dzimtajā sādžā Pokrovskā. Brālis drīz vien pārcēlās uz Pēterburgu par ierēdni un par māsu un krustmāti it nemaz nerūpējās, iekām pēkšņa nāve pārtrauca viņa darba gai-tas. Marja Dmitrijevna mantoja Pokrovsku, bet jlgi tur nedzīvoja; jau otrajā gadā pēc viņas laulībām ar Kaļi-tinu, kas dažās dienās bija paguvis iekarot tās sirdi, Pokrovsku apmainīja ar citu muižu — daudz ienesīgāku, taču neglītu un bez kungu mājas, un Kaļitins tai pašā laikā nopirka namu O. pilsētā, kurp arī pārcēlās ar sievu uz pastāvīgu dzīvi. Pie mājas atradās liels dārzs; dārza viena puse saskārās tieši ar ārpilsētas laukiem. Kaļitins, būdams liels lauku klusuma pretinieks, tad arī nolēma, ka nav nekādas vajadzības noņemties ar zemkopību. Marja Dmitrijevna sirdī ne vienreiz vien nožēloja savu glīto Pokrovsku ar līksmo upīti, plašajām pļavām un zaļajām birzīm; tomēr viņa allaž bija vienis prātis ar vīru un godbijīgi apbrīnoja tā prātu un pasaules pazīšanu. Kad pēc piecpadsmit gadu ilgas laulības dzīves vīrs nomira, atstādams dēlu un divas meitas, Marja Dmitrijevna jau tā bija pieradusi pie savas mājas un pilsētas dzīves, ka pati nevēlējās aizbraukt no O. pilsētas.

Jaunībā Marju Dmitrijevnu daudzināja kā piemīlīgu gaišmati; arī piecdesmit gadu vecumā viņas vaibsti bija pievilcīgi, kaut gan mazliet izplūduši un izblīduši. Marja Dmitrijevna drīzāk bija jūtelīga, nevis labsirdīga un līdz pat brieduma gadiem nebija atmetusi institūta audzēknes paņēmienus; viņa mēdza pati sevi lutināt, viegli sapīka un pat raudāja, ja neievēroja tās paradumus; toties izturējās ļoti piemīlīgi un laipni, ja visas viņas vēlēšanās tika izpildītas un neviens tai nerunāja pretī. Tas māju pilsētā uzskatīja par vienu no patīkamakajam. Viņai piederēja krietni daudz mantas, tomēr šī bagātība drīzāk bija vīra iegūta, nevis mantota. Abas meitas dzīvoja_ pie viņas; dēls izglītojās vienā no pašām labakajam Pēterburgas valsts mācības iestādēm.

Sirmgalve, kas kopā ar Marju Dmitrijevnu sēdēja pie loga, bija tā pati krustmāte, viņas tevamasa, ar ko viņa kādreiz nodzīvojusi kopā vairākus vientuļus gadus Pok-rovskā. Sirmgalvi sauca — Marfa Timofejevna Pestova. Viņu uzskatīja par savādnieci; būdama visai neatkarīgas dabas, Marfa Timofejevna visiem teica acīs patiesjbu un par spīti saviem trūcīgajiem līdzekļiem izturējās tā, it kā viņai piederētu tūkstoši. Nelaiķi Kaļitinu viņa neieredzēja un, tiklīdz brāļameita ar to apprecējās, bija pārcēlusies uz savu sādžiņu, kur veselus desmit gadus nodzīvoja kāda zemnieka namiņā. Marja Dmitrijevna no viņas mazliet baidījās. Melniem matiem, spriganam acīm pat vecumā, sīciņa, ar smailu degunu, MarfaJTimofejevna staigāja žirgti, turējās taisni un runāja ātri un saprotami smalkā, skanīgā balstiņā. Viņa allaž valkāja baltu aubi un baltu jaku.

— Kas tad nu? — viņa pēkšņi vaicāja Marjai Dmitri-jevnai. — Kāpēc tu nopūties, mīļā?

— Tāpat, — tā atteica. — Kādi burvīgi mākoņi!

— Vai tev to žēl, vai?

Marja Dmitrijevna neko neatbildēja.

— Ko tas Gedeonovskis nenāk? — Marfa Timofejevna ieminējās, veikli kustinādama adatas. (Viņa adīja lielu vilnas šalli.) — Viņš kopā ar tevi nopūstos vai arī šo to samelstu.

— Jūs nu gan vienmēr par viņu izsakāties tik stingri! Sergejs Petrovičs ir cienījams cilvēks.

— Cienījams! — sirmgalve pārmetoši atkartoja.

— Un cik padevīgi izturējās pret manu nelaiķa vīru! — Marja Dmitrijevna piebilda. — Līdz šim laikam nespēj to vienaldzīgi atcerēties.

— Kā nu ne! Tas viņu aiz ausīm izvilka no dubļiem, — Marfa Timofejevna nomurmināja, un adatas viņas rokās sāka kustēties vēl žiglāk.

— Izskatās tik lēnprātīgs, — viņa no jauna atsāka, — galva gan sirma, bet, kolīdz attaisa muti, tūdaļ samelo vai tenko. Tāds esot valsts padomnieks! Nu, ko tur teikt: popa dēls!

— Kurš tad nu bez vainas, krustmāmiņ? Šī vājība viņam piemīt, tas tiesa. Sergejs Petrovičs, protams, izglītību nav baudījis, franciski nerunā; tomēr viņš, sakiet, ko gribat, ir patīkams cilvēks.

— Jā, viņš tev skūpsta rociņas. Nerunā franciski, eku nelaime! Es pati franču «dialechtā» neesmu stipra. Labāk nerunājis itin nekādā valodā, tad nemelotu. Nu paraug, kolīdz to piemin, viņš jau klāt, — Marfa Timofejevna piebilda, palūkodamās uz ielu. — Tur viņš soļo, šis tavs patīkamais cilvēks. Ir gan garš, gatavais stārks!

Marja Dmitrijevna sakārtoja cirtas. Marfa Timofejevna zobgalīgi viņā pavērās.

— Kas tad tas, nudien, sirms mats, mīļā! Tu sarāj savu Palašku! Kāpēc viņa neredz?

— Jūs nu gan, krustmāmiņ, allaž ... — Marja Dmitrijevna īgni nomurmināja un ar pirkstiem sāka bungot pa atzveltņa malām.

— Sergejs Petrovičs Gedeonovskis! — iespiedzās sārtvaidzis kazacēns, iešāvies istabā.

II

Ienāca gara auguma vīrs, ģērbies kārtīgos svārkos, īsās biksēs, pelēkiem ziemišķādas cimdiem rokās, ar divām kaklasaitēm — vienu melnu augšā, otru baltu apakšā. Viss viņā dvesa pieklājību un smalku uzvedību, sākot ar cienīgo seju un gludi sasukātiem matiem un beidzot ar zābakiem bez papēžiem un bez čīkstoņas. Vispirms viņš palocījās pret namamāti, tad pret Marfu Timo-fejevnu un, lēnām novilkdams cimdus, pieplaka Marjas Dmitrijevnas rokai. Godbijīgi noskūpstījis to divas reizes no vietas, viņš nesteigdamies apsēdās atzveltnī un, smaidot berzēdams pirkstu galus, ierunājās:

— Vai Jelizaveta Michailovna ir vesela?

— Jā, — Marja Dmitrijevna atbildēja, — viņa ir dārzā.

— Un Jeļena Michailovna?

— Ļenočka arī dārzā. Vai ir kādas jaunas ziņas?

— Kā nu ne, kā nu ne, — viesis attrauca, lēnām mirkšķinādams acis un atstiepdams lūpas. — Hm?... jā, lūdzu, ir jaunas ziņas un pārsteidzošas: pārbraucis Fjodors Ivanovičs Lavreckis.

— Fedja! — Marfa Timofejevna izsaucās. — Ak tu tētiņ, vai tikai tu atkal nemānies?

— Nudien ne, es pats viņu redzēju.

— Nu, tas vēl nav pierādījums.

— Ļoti atkopies, — Gedeonovskis stāstīja tālāk, izlikdamies, it kā Marfas Timofejevnas piezīmi nebūtu dzirdējis, — plecos kļuvis vēl platāks, un vaigi zied kā rozes.

— Atkopies, — Marfa Timofejevna noteica, uzsvērdama ik zilbi, — šķiet, atkopties viņam nebūtu nekāda iemesla?

— Jā, — Gedeonovskis izsaucās, — cits viņa vietā kaunētos rādīties sabiedrībā.

— Kāpēc gan? — Marfa Timofejevna viņu partrauca. — Kas tās par blēņām? Cilvēks atgriezies dzimtenē, kur tad, pēc jūsu domām, lai viņš paliek? Un ja vēl būtu vainīgs!

— Vīrs vienmēr vainīgs, uzdrošinos jums aizrādīt, cienījamā, ja sieva slikti uzvedas.

— Tā tu, mīļais, vari runāt tāpēc, ka pats neesi bijis precējies.

Gedeonovskis piespiesti pasmaidīja.

— Atļaujiet painteresēties, — viņš, brītiņu klusējis, vaicāja, — kam domāta šī jaukā šalle?

Marfa Timofejevna uzmeta viņam žiglu skatienu.

— Domāta tam, — viņa sacīja, — kas nekad netenko, negudro un nepļāpā niekus, ja vien tāds cilvēks ir pasaulē. Fedju es labi pazīstu; viņa vaina ir tikai tā, ka sievu pārāk lutināja. Turklāt viņš apprecējās aiz mīlestības, bet no šādām laulībām nekad nekas labs neiznāk, — sirmgalve piebilda, greizi pavērdamās Marjā Dmitrijevnā un pieceldamās. — Bet tu, mīļais, tagad vari ņemt uz grauda, ko tikai vēlies, kaut vai mani; es aiziešu, netraucēšu. — Un Marfa Timofejevna aizgāja.

— Tā viņa vienmēr, — Marja Dmitrijevna piebilda, pavadīdama krustmāti ar acīm, — vienmēr.

— Gadi vainīgi. Ko lai dara! — Gedeonovskis iebilda. — Viņa, raug, atļaujas sacīt — kas negudro. Bet kas tad tagadiņ negudro? Tādi laiki. Kāds mans draugs, visai cienījams un, teikšu jums, diezgan augsta ranga cilvēks, mēdza sacīt: tagadiņ pat vista gudro, kā pieiet klāt graudam, tā vien cenšas pieiet tam no sāniem. Bet, kolīdz paveros uz jums, kundzīt, jūtu, ka iedaba jums gluži kā eņģelim. Atļaujiet man jūsu piena balto rociņu!

Marja Dmitrijevna vāri pasmaidīja un pasniedza Ge-deonovskim tuklo roku ar atliekto mazo pirkstiņu. Viņš pieskārās tai ar lūpām, bet viņa pievirzīja savu atzveltni tam tuvāk un mazliet pieliekusies paklusi vaicāja:

— Tātad jūs viņu redzējāt? Vai tiešām viņš — nekas, vesels un jautrs?

— Jautrs, nekas, — Gedeonovskis atbildēja čukstēdams.

— Bet vai jūs neesat dzirdējis, kur tagad viņa sieva?

— Pēdējā laikā esot bijusi Parizē; tagad, kā dzirdams, pārcēlusies uz itāļu valsti.

— Fedjas stāvoklis, nudien, ir briesmīgs; es nesaprotu, kā viņš to spēj panest. Nelaime jau tiešām var atgadīties jebkuram, bet viņu, varētu teikt, izdaudzinājuši pa visu Eiropu.

Gedeonovskis nopūtās.

— Jā, jā. Viņa taču, kā stāsta, esot bijusi pazīstama ir ar artistiem, ir ar pijanistiem, ir ar, kā nu tos pa viņu vīzei sauc, visādiem lauvām un zvēriem. Galīgi pazaudējusi kaunu...

— Ļoti, ļoti žēl, — Marja Dmitrijevna noteica. — Esam radinieki; viņš taču man, zināt, Sergej Petrovič, ir attāls rads.

— Kā tad, kā tad. Kā nu nezināšu it visu, kas skar jūsu ģimeni! Apžēlojieties!

— Diezin vai viņš mūs apciemos, — kā jūs domājat?

— Jādomā gan; bet, starp citu, cik dzirdams, viņš taisoties braukt uz laukiem.

Marja Dmitrijevna pacēla acis uz augšu.

— Ak Sergej Petrovič, Sergej Petrovič, ja tikai padomā, cik gan mums, sievietēm, jāuzvedas uzmanīgi!

— Ir dažādas sievietes, Marja Dmitrijevna. Ir par nelaimi tādas ar nenosvērtu dabu... un gadi arī no svara; vai atkal no bērnu dienām nav pieradušas pie stingrības. (Sergejs Petrovičs izņēma no kabatas zilu, rūtainu lakatiņu un sāka to atlocīt.) Protama lieta, ir arī tādas sievietes. (Sergejs Petrovičs pielika mutautiņa stūri pēc kārtas pie abām acīm.) Taču, vispār runājot, ja padomā, tas ir... Pilsētā ir neredzēti daudz putekļu, — viņš nobeidza.

— Marnan, maman! — izsaucās piemīlīga, gadu vienpadsmit veca meitene, ietraukdamās istabā. — Vladimirs Nikolajičs jāj šurp!

Marja Dmitrijevna piecēlās; arī Sergejs Petrovičs piecēlās un palocījās. — Jeļenai Michailovnai mans pazemīgais sveiciens, — viņš noteica un, pieklājības dēļ atkāpies istabas stūrī, ņēmās šņaukāt savu garo un pareizi veidoto degunu.

— Kāds viņam brīnišķīgs zirgs! — meitene turpināja. — Viņš nupat bija pie vārtiņiem un sacīja mums ar Lizu, ka piejāšot pie lieveņa.

Atskanēja zirga pakavu dipoņa, uz ielas skaista bēra zirga mugurā parādījās stalts jātnieks un apstājās pie atvērtā loga.

III

— Sveicināta, Marja Dmitrijevna! — jātnieks izsaucās skanīgā un patīkamā balsī. — Kā jums tīk mans jaunais pirkums?

Marja Dmitrijevna piegāja pie loga.

— Sveicināts, Woldemar! Ai, kāds jauks zirgs! No kā jūs to nopirkāt?

— No vaislas zirgu audzētavas īpašnieka ... Dārgi noplēsa, pagāns.

— Kā to sauc?

— Orlando ... Muļķīgs vārds; gribu to mainīt... Eh bien, eh bien, mon gargon.. .[1] Ir gan nevaldāms!

Zirgs sprauslāja, mīņājās ar kājām un mētāja putām klāto purnu.

— Ļenočka, paglaudiet to, nebaidieties!...

Meitene izstiepa pa logu roku, bet Orlando pēkšņi saslējās uz pakaļkājām un metās sāņus. Jātnieks nesamulsa, saspieda cinkšļus, uzdrāza ar jājamo pātagu zirgam pa skaustu un par spīti tā pretestībai pagrieza zirgu atkal pie loga.

— Prenez garde, prenez gardel^2 — Marja Dmitrijevna atkārtoja.

— Ļenočka, paglāstiet viņu! — jātnieks uzplijās. — Es viņam neļaušu gražoties.

Meitene atkal pastiepa roku un bikli pieskārās Orlando drebošajām nāsīm; zirgs nemitīgi trīsēja un košļāja laužņus.

— Bravo! — Marja Dmitrijevna izsaucās. — Bet nu kāpiet zemē un nāciet pie mums!

Jātnieks braši pagrieza zirgu, iedūra tam sānos piešus un, paauļojis pa ielu, iejāja pagalmā. Pēc īsa brītiņa viņš, vicinādams jājamo pātagu, pa priekšnama durvīm iesteidzās viesistabā; tai pašā brīdī uz otru durvju sliekšņa iznāca slaida, gara, melnmataina, gadu deviņpadsmit veca meitene — Marjas Dmitrijevnas vecākā meita Liza.

IV

Jaunais cilvēks, ar kuru mēs tikko iepazīstinājām lasītāju, saucās — Vladimirs Nikolajičs Panšins. Viņš kalpoja Pēterburgā, Iekšlietu ministrijā par sevišķu uzdevumu ierēdni. O. pilsētā viņš bija atbraucis, lai uz laiku veiktu kādu valsts uzdevumu, un atradās gubernatora ģenerāļa Zonenberga rīcībā; viņš bija gubernatora attāls radinieks. Panšina tēvs, atvaļināts štaba rotmistrs, pazīstams kāršu spēlmanis, cilvēks ar mīlīgām acīm, izburbējušu seju un lūpām, kas nervozi raustījās, visu mūžu bija trinies aristokrātu sabiedrībā, apmeklējis abu galvaspilsētu angļu klubus un izdaudzināts par veiklu, ne visai uzticamu, taču mīļu un sirsnīgu cilvēku. Par spīti visai savai veiklībai viņš gandrīz vienmēr atradās pavisam tuvu nabadzībai un savam vienīgajam dēlam atstāja nelielu un paputinātu mantojumu. Toties viņš pēc sava prāta bija parūpējies par dēla audzināšanu: Vladimirs Nikolajičs lieliski runāja franciski, labi angliski, slikti vāciski. Tā tas arī pienākas: kārtīgiem cilvēkiem kauns runāt labi vāciski; taču izmest ģermāņu vārdiņu dažos sevišķi jocīgos gadījumos, to var c'est тёте tres chic^3, kā mēdz izteikties Pēterburgas parizieši. Vladimirs Nikolajičs piecpadsmit gadu vecumā jau nesamulsdams prata ieiet jebkurā viesistabā, piemīlīgi tajā pagrozīties un laikus aiziet. Panšina tēvs dēlam bija nodibinājis daudz sakaru; jaukdams kārtis starp diviem roberiem vai pēc veiksmīgā «lielā šlema», viņš nepalaida garām gadījumu iebilst vārdiņu par savu «Volodjku» kādai svarīgai personai, naudas spēļu mīļotājai. No savas puses Vladimirs Nikolajičs savā studiju laikā universitātē, kuru beidza kā graduēts students, iepazinās ar dažiem aristokrātu jaunekļiem, un viņam atvērās labāko namu durvis. Viņu it visuj labprāt pieņēma; Vladimirs bija ļoti glīts, iznesīgs, amizants, vienmēr veselīgs un gatavs uz visu, kur vajadzīgs — godbijīgs, kur iespējams — bezkaunīgs, lielisks biedrs un charmant gargon^4. Viņam pavērās lolotās sfēras. Panšins ātri izprata sadzīves gudrības noslēpumu; viņš prata ar patiesu cieņu iedziļināties tās reglamentos, prata ar puszobgalīgu svarīgumu nodoties blēņām un izlikties, ka visu svarīgo uzskata par niekiem, — viņš lieliski dejoja un ģērbās pēc angļu modes. Neilgā laikā viņu izdaudzināja par pašu veiklāko un laipnāko Pēterburgas jaunekli. Panšins tiešām bija ļoti veikls, tāpat kā tēvs, bet arī ļoti apdāvināts. Viss tam padevās: viņš patīkami dziedāja, veikli zīmēja, rakstīja dzejoļus, visai jauki tēloja uz skatuves. Nepilnu divdesmit astoņu gadu vecumā viņš jau bija kambarjunkurs ar visai ievērojamu rangu. Panšins dziļi ticēja pats sev, savai gudrībai, savai tālredzībai; viņš devās uz priekšu droši un līksmi, pilnās burās; tā dzīve ritēja kā pa taukiem. Viņš bija pieradis it visiem patikt, kā veciem, tā jauniem, un iedomājās, ka pazīst cilvēkus, it īpaši sievietes: viņš labi pazina to parastās vājības. Būdams tuvs mākslām, tas juta sevī ir kvēli, ir zināmu aizrautību, ir jūsmu un tāpēc atļāvās dažu labu reizi atkāpties no noteikumiem: uzdzīvoja, iepazinās ar personām, kas nepiederēja pie augstākajām aprindām, un vispār izturējās brīvi un vienkārši; taču dvēselē viņš bija salts un viltīgs, un vistrakulīgākās uzdzīves laikā tā gudrā, brūnā ačele modri glūnēja un vēroja; šis drosmīgais, šis pašapzinīgais jauneklis nekad nespēja pilnīgi aizmirsties un aizrauties. Viņam par godu jāsaka, ka tas nekad nemēdza dižoties ar savām uzvarām. Marjas Dmitrijevnas mājā viņš nokļuva tūlīt pēc ierašanās O. pilsētā un drīz vien šeit jutās kā mājās. Marja Dmitrijevna par viņu jūsmoja bez jēgas.

Panšins laipni sasveicinājās ar visiem, kas atradās istabā, Marjai Dmitrijevnai un Lizavetai Michailovnai paspieda roku, Gedeonovskim viegli uzsita uz pleca un, pagriezies uz papēžiem, satvēra Ļenočkas galvu un noskūpstīja meiteni uz pieres.

— Jūs nebaidāties jāt ar tik negantu zirgu? — Marja Dmitrijevna viņam vaicāja.

— Apžēlojieties, zirgs ir pavisam rāms; bet es jums pateikšu, ko gan baidos: es baidos spēlēt preferansu ar Sergeju Petroviču — vakar pie Beļeņiciniem viņš mani galīgi apspēlēja.

Gedeonovskis iesmējās sīkiem un iztapīgiem smiekliņiem: viņš pieglaimojās jaunajam, izcilajam Pēterburgas ierēdnim, gubernatora mīlulim. Savās sarunās ar Marju Dmitrijevnu tas bieži vien pieminēja Panšina ievērojamās spējas. Kā gan lai neslavē, Gedeonovskis prātoja: jaunais cilvēks gūst panākumus augstākajās dzīves sfērās, kalpo priekšzīmīgi un it nemaz nav lepns. Starp citu, arī Pēterburgā Panšinu uzskatīja par krietnu ierēdni: darbs viņa rokās kūsāja; viņš par to runāja jokodamies, kā tas arī piederas augstāko aprindu cilvēkam, kas savam darbam nepievērš sevišķu uzmanību, tomēr viņš bija «izpildītājs». Priekšnieki šādus padotos labi ieredz; pats viņš nešaubījās, ka ar laiku, ja vien gribēs, kļūs par ministru.

— Jūs atļāvāties sacīt, ka es jūs esmu apspēlējis, —

Gedeonovskis ierunājās. — Bet kas pagājušajā nedeļā man atņēma divpadsmit rubļu? Turklāt...

— Ļaundaris, ļaundaris, — Panšins viņu pārtrauca ar laipnu, tomēr mazliet nicinošu paviršību un, nepievērsdams viņam vairs uzmanību, piegāja pie Lizas.

— Es šeit nespēju atrast Oberona uvertiru, — viņš iesāka. — Beļeņicina tikai izlielījās, ka tai esot visa klasiskā mūzika, bet patiesībā viņai cita nekā nav kā vienīgi polkas un valši; taču es jau aizrakstīju uz Maskavu, un pēc nedēļas jūs saņemsiet šo uvertiru. Starp citu, — viņš turpināja, — es vakar komponēju jaunu romanci; teksts arī mans. Gribat, es jums nodziedāšu? Nezinu, kas labs tur iznācis; Beļeņicina to atzina par ļoti jauku, tomēr viņas vārdiem nav nekādas nozīmes, — es vēlos dzirdēt jūsu domas. Bet, manuprāt, labāk vēlāk.

— Kāpēc tad vēlāk? — iejaucās Marja Dmitrijevna. — Kāpēc ne tūlīt?

— Klausos, — noteica Panšins, gaiši un saldi smaidīdams — šis smaids viņa sejā mēdza pēkšņi atplaukt un izgaist. Ar ceļgalu viņš pievirzīja krēslu, apsēdās pie klavierēm un, uzsitis dažus akordus, sāka dziedāt, skaidri skandēdams vārdus, šādu romanci:

Plūst mēness, skarot mākoņmalu bālu,

Virs pamales,

No augstienes kā jūras viļņu vālus Šurp starus nes;

Tu mēnesnīca manā dvēseles jūrā,

Mans gaišums viens,

Un domāju es priekos, bēdās sūrās Par tevi vien.

Man pilna dvēsele ar mīlas ilgām Kā ziedošs zars;

Ir grūti... vēsa tu kā tālē zilgā Sis mēness stars.

Otro kupleju Panšins nodziedāja ar sevišķu izteiksmi un spēku; brāzmainajā pavadījumā bija dzirdamas viļņu šalkas. Pēc vārdiem «ir grūti...» viņš viegli nopūtās, nodūra acis un klusināja balsi — morendo^5. Kad viņš bija beidzis, Liza uzslavēja motivu, Marja Dmitrijevna sacīja: «Burvīga,» — bet Gedeonovskis pat iekliedzās: «Lieliski! Ir dzeja, ir melodija lieliskas!...» Ļenočka ar bērnišķīgu bijību pavērās dziedonī. Vārdu sakot, visiem gaužām patika jaunā diletanta darbs; bet aiz viesistabas durvīm priekšnamā stāvēja tikko atnācis gados jau vecs vīrs, kam, spriežot pēc viņa nodurtās galvas un plecu kustībām, Panšina romance, kaut arī jauka jo jauka, tomēr nesniedza nekādu baudu. Mazliet pagaidījis un ar rupju mutautu notraucis no zābakiem putekļus, šis vīrs pēkšņi īgni piemiedza acis, drūmi saknieba lūpas, salieca savu jau tā sakumpušo muguru un lēnītiņām iegāja viesistabā.

— Skat! Kristofors Fjodoričs, sveicināts! — pirmais iesaucās Panšins, strauji pietrūkdamies no krēsla. — Es pat nenojautu, ka jūs esat šeit, — jūsu klātbūtnē es neparko nebūtu dziedājis savu romanci. Zinu, jūs ne visai cienāt vieglu muziķu.

— Es nav dzirdejs, — kroplainā valodā ierunājās ienācējs un, pret katru palocījies, neveikli apstājās istabas vidū.

— Jūs, msjē Lem, — sacīja Marja Dmitrijevna, — laikam esat atnācis pasniegt Lizai mūzikas stundu?

— Nē, ne Lisafet Michailovnai, bet Jelen Michailovnai.

— Tā! Nu tad jau jauki. Ļenočka, ej augšā kopā ar Lēma kungu!

Sirmgalvis grasījās sekot meitenei, bet Panšins viņu aizkavēja.

— Pēc stundas neaizejiet, Kristofor Fjodorič! — viņš teica. — Mēs ar Lizavetu Michailovnu nospēlēsim četrrocīgi Bēthovena sonāti.

Sirmgalvis klusi pie sevis nez ko nomurmināja, bet Panšins atsāka vācu valodā, nepareizi izrunādams vārdus:

— Lizaveta Michailovna man parādīja garīgo kantati, ko jūs esat viņai veltījis, — lielisks darbs! Lūdzu jūs nedomāt, ka es neprotu cienīt nopietnu muziķu, — gluži pretēji: tāda mūzika dažkārt garlaicīga, toties visai derīga.

Sirmgalvis nosarka līdz ausīm, uzmeta Lizai greizu skatienu un steidzīgi izgāja no istabas.

Marja Dmitrijevna lūdza, lai Panšins romanci atkārto; taču viņš paskaidroja, ka nevēloties aizvainot mācītā

vācieša ausis, un uzaicināja Lizu kopīgi nospēlēt Bēthovena sonāti. Tad Marja Dmitrijevna nopūtās un savukārt uzaicināja Gedeonovski pastaigāties ar viņu dārzā. — Es gribētu, — viņa sacīja, — vēl ar jums parunāties un apspriesties par mūsu nabaga Fedju. — Gedeonovskis atieza zobus, palocījās, ar diviem pirkstiem paķēra cepuri, uz kuras vienas malas b:ja kārtīgi nolikti cimdi, un aizgāja kopā ar Marju Dmitrijevnu. Istabā palika Panšins un Liza; viņa paņēma un atvēra sonāti; abi klusēdami apsēdās pie klavierēm. No augšas plūda Ļenočkas nedrošo pirkstiņu spēlētās gammas vārās skaņas.

V

Kristofors Teodors Gotlibs Lems bija dzimis 1786. gadā Saksijas karalistē, Chemnicas pilsētā trūcīgu muziķu ģimenē. Viņa tēvs spēlēja mežragu, māte — arfu; viņš pats jau piecu gadu vecumā mācījās spēlēt ar trim dažādiem instrumentiem. Astoņu gadu vecumā viņš kļuva sērdienis, bet, sasniedzis desmit gadu, sāka pelnīt maizi ar savu mākslu. Ilgus gadus Lems dzīvoja klaidoņa dzīvi, spēlēja it visur — gan traktieros, gan gada tirgos, gan zemnieku kāzās, gan ballēs; beidzot iekļuva orķestrī un, izvirzīdamies aizvien vairāk un vairāk, kļuva par diriģentu. Viņš bija diezgan vājš mūziķis, tomēr muziķu izprata visai dziļi. Divdesmit astoņu gadu vecumā Lems nokļuva Krievijā. Viņu bija izrakstījis kāds lielmanis, kas pats nevarēja ciest muziķu, bet orķestri turēja aiz uzpūtības. Lems pie viņa nodzīvoja par kapelmeistaru gadus septiņus un aizgāja no tā tukšām rokām: kungs bankrotēja, gribēja izdot viņam vekseli, bet galu galā atteicās izsniegt pat to, — vārdu sakot, nesamaksāja Lemam ne kapeikas. Viņam ieteica aizbraukt; bet tas negribēja kā ubags atgriezties mājās no Krievijas, no lielās Krievijas, šīs mākslinieku zelta bedres; viņš nolēma palikt un izmēģināt savu laimi. Veselus divdesmit gadus nabaga vācietis meklēja laimi: pabija pie daždažādiem kungiem, dzīvoja gan Maskavā, gan guberņas pilsētās, daudz ko izcieta un panesa, iepazinās ar trūkumu, sitās kā zivs uz ledus; taču visās likstās, kas tam uzbruka, viņš nerima domāt par atgriešanos dzimtenē; vienīgi šī cerība Lemam iedvesa spēku. Liktenis tomēr nevēlējās sniegt viņam šo pēdējo un pirmo laimi: piecdesmit gadu vecumā, slims, priekšlaicīgi novecojis, viņš iestiga O. pilsētā un palika tur uz visiem laikiem, jau galīgi zaudējis jebkuras izredzes pamest ienīsto Krieviju un kaut kā ar stundu pasniegšanu vilkdams savu nožēlojamo dzīvi. Lēma āriene citus nenoskaņoja viņam par labu. Viņš bija neliela auguma, sakumpis, ar greizi izriestām lāpstiņām un ierautu vēderu, ar lielām, plakanām pēdām, cietiem, stīviem pirkstiem ar bāli zilganiem nagiem un dzīslainām, sarkanām rokām; viņa seja bija grumbaina, vaigi iekrituši un lūpas sakniebtas, tās viņš pastāvīgi kustināja un čāpstināja, un tas radīja gandrīz vai baigu iespaidu, jo pats viņš parasti mēdza klusēt; sirmie mati šķipsnām nokarājās pār pazemo pieri; kā tikko apdzēstas oglītes tumši dzalkstīja viņa mazītiņās, nekustīgās ačeles; viņš gāja smagi, ar katru soli virzīdams savu tūjlgo augumu. Dažas viņa kustības atgādināja neveiklo pūces uzpošanos sprostā, kad tā jūt, ka uz viņu skatās, bet pati tikko redz ar savām milzīgajām, dzeltenajām, bailīgi un snaudulīgi mirkšķinošajām acīm. Iesakņojušās nepielūdzamas bēdas nabaga mūziķim bija uzspiedušas savu neizdzēšamo zīmogu, izļodzījušas un izķēmojušas viņa jau tā nepievilcīgo augumu; tomēr tas, kas prata nepaļauties tikai pirmajiem iespaidiem, saskatīja šajā gandrīz sabrukušajā radījumā kaut ko labu, godīgu un neparastu. Bacha un Hendeļa cienītājs, sava amata pratējs, apveltīts ar dzīvu iztēli un to domu drosmi, kāda pieejama tikai ģermāņu rasei, Lems ar laiku — kas zina? — varbūt ierindotos starp savas dzimtenes dižajiem komponistiem, ja viņa dzīve būtu izveidojusies citādi; bet viņš nebija dzimis zem laimīgās zvaigznes. Viņš daudz komponēja savā mūžā, tomēr tam nelaimējās nevienu darbu redzēt iespiestu: viņš neprata rīkoties, kā piederas, kur vajadzīgs, paklanīties, laikā parosīties. Kādreiz, sensenis, kāds viņa cienītājs un draugs, arī vācietis un arī nabags, izdeva uz sava rēķina divas Lēma sonātes, — taču arī tās tā ir nogrima muzikaliju veikalu pagrabos; nogrima klusi un bez vēsts, it kā naktī kāds tās būtu iemetis upē. Lems beidzot visam atmeta ar roku; turklāt arī gadi prasīja .;Ivи; viņš kļuva nejūtīgs, sakalta tāpat, kā sakalta viņa pirksti. Viens ar vecu virēju, ko bija izņēmis no nabagmājas (precējies viņš nebija nekad), viņš dzīvoja O. pil-setā nelielā namiņā netālu no Kaļitinu mājas; daudz staigāja, lasīja bībeli un protestantu dziesmugrāmatu, un Sekspiru Šlegeļa tulkojumā. Sen viņš neko nebija komponējis; taču acīm redzami, Liza, viņa labākā skolniece, l)ija pratusi viņu ierosināt; Lems tai bija komponējis kantāti, par ko ieminējās Panšins. Vārdus šai kantātei viņš bija ņēmis no dziesmugrāmatas; dažas vārsmas sacerējis pats. Kantate bija paredzēta diviem koriem — laimīgiem un nelaimīgiem; abi kori beigās samierinājās un dziedāja kopīgi: «Žēlīgais dievs, apžēlojies par mums, grēciniekiem, un atpestī mūs no visām grēcīgām domām un laicīgām cerībām!» Titullapā bija visai rūpīgi ierakstīts un pat ar zīmējumiem izrotāts šāds veltījums: «Tikai taisnīgiem ir taisnība. Garīga kantate. Sacerējis un veltījis jaunavai Jelizavetai Kaļitinai, savai mīļajai skolniecei, viņas skolotājs К. T. G. Lems.» Vārdus: «Tikai taisnīgiem ir taisnība» un «Jelizavetai Kaļitinai» ietvēra stari. Apakšā bija piezīme: «Jums vienīgai, fur Sie allein.» Tāpēc arī Lems pietvīka un greizi pavērās Lizā; viņu ļoti sāpināja, kad Panšins tā klātbūtnē ieminējās par kantati.

VI

Panšins skaļi un noteikti piesita pirmos sonātes akordus (viņš spēlēja otro balsi), taču Liza nesāka spēlēt. Viņš apstājās un palūkojās jaunavā. Tieši viņam pievērstās meitenes acis pauda nepatiku; viņas lūpas nesmaidīja, visa seja bija barga, pat skumja.

— Kas jums noticis? — viņš vaicāja.

— Kāpēc jūs neturējāt vārdu? — Liza atvaicāja. — Es Kristofora Fjodoriča kantati jums parādīju ar tādu noteikumu, lai jūs viņam par to neko neteiktu.

— Atvainojiet, Lizaveta Michailovna, man tas paspruka.

— Jūs viņu apbēdinājāt un arī mani. Nu viņš arī man vairs neuzticēsies.

— Ko lai daru, Lizaveta Michailovna! No bērna kājām nevaru vienaldzīgi noskatīties uz vācieti; mēle niezēt niez viņu paķircināt.

— Ko jūs runājat, Vladimir Nikolajič! Šis vācietis ir nabaga vientuļš, iedragāts cilvēks — un jums nav viņa žēl? Jums gribas viņu ķircināt?

Panšins samulsa.

— Jums taisnība, Lizaveta Michailovna, — viņš atbildēja. — Pie visa vainīga mana mūžīgā neapdomība. Nē, nerunājiet man pretī; es sevi labi pazīstu. Mana neapdomība man nodarījusi daudz ļauna. Tās dēļ mani izdaudzinājuši par patmīli.

Panšins brīdi klusēja. Lai par ko viņš sāktu runāt, taču allaž beidza ar to, ka runāja pats par sevi, un tas viņam iznāca tik piemīlīgi un maigi, sirsnīgi, it kā pašam negribot.

— Kaut vai jūsu pašu mājā, — viņš nerima tērzēt, — jūsu māmiņa, protams, izturas pret mani labvēlīgi, — viņa ir tik laba; jūs... starp citu, nezinu, kādas ir jūsu domas par mani; toties jūsu krustmāmiņa mani vienkārši nevar ciest. Laikam gan arī viņu es būšu apvainojis ar kādu neapdomātu, muļķīgu vārdu. Es taču viņai nepatīku, vai nav tiesa?

— Jā, — Liza atteica mazliet stomīdamās. — Jūs viņai nepatīkat.

Panšins strauji pārlaida pirkstus pār taustiņiem; viņa lūpās paplaiksnīja tikko manāms smīns.

— Nu, bet jūs, — viņš vaicāja, — vai arī jūs mani uzskatāt par patmīli?

— Es jūs vēl maz pazīstu, — Liza vairījās, — tomēr par patmīli es jūs neuzskatu; gluži otrādi, man jābūt jums pateicīgai...

— Zinu, zinu, ko jūs gribat sacīt, — Panšins viņu pārtrauca un no jauna pārlaida pirkstus pār taustiņiem, — par notīm, par grāmatām, ko jums nesu, par vājiem zīmējumiem, ar kādiem rotāju jūsu albumu, un tā tālāk, un tā joprojām. To visu es varu darīt un tomēr būt patmīlis. Uzdrošinos domāt, ka jums ar mani nav garlaicīgi un jūs mani neuzskatāt par aušīgu cilvēku; bet tomēr jūs domājat, ka es, — nu kā taču mēdz sacīt? — skaista vārda labad nežēlošu ne tēva, ne drauga.

— Jūs esat izklaidīgs un aizmāršīgs kā visi augstāko aprindu cilvēki, — Liza atteica, — tas arī viss.

Panšins mazliet saīga.

— Paklausieties, — viņš sacīja, — nerunāsim vairs par mani; spēlēsim mūsu sonāti. Tikai vienu jums lūgšu, — viņš piebilda, noglaudīdams ar roku uz pults guļošās burtnīcas lapas, — domājiet par mani, ko gribat, sauciet mani pat par patmīli — lai notiek! Tikai nesauciet mani par augstāko aprindu cilvēku! Šo palamu es neciešu ... Anch'io sono pittore.[7] Es arī esmu mākslinieks, kaut vājš, un to, ka esmu vājš mākslinieks, es jums tūlīt pierādīšu. Sāksim.

— Labi, sāksim, — Liza piebalsoja.

Pirmais adagio veicās diezgan labi, lai gan Panšins ne vienreiz vien kļūdījās. Savus un iemācītos gabalus viņš spēlēja ļoti jauki, bet notis lasīja vāji. Toties otrā sonātes daļa, diezgan straujš allegro, pavisam neveicās; pie divdesmitās takts Panšins, jau tā nokavējis divas taktis, vairs neizturēja un smiedamies atbīdīja krēslu.

— Nē! — viņš izsaucās. — Šodien es nevaru spēlēt; labi, ka mūs nedzirdēja Lems: viņš būtu paģībis.

Liza piecēlās, aizvēra pianino un pievērsās Panšinam.

— Ko tad mēs darīsim? — viņa vaicāja.

— Tāda jūs esat! Nespējat sēdēt, rokas klēpī salikusi. Nu, ko, ja vēlaties, zīmēsim, kamēr nav gluži satumsis. Varbūt cita mūza — zīmēšanas mūza — kā taču to sauc? ... esmu aizmirsis, būs pret mani labvēlīgāka. Kur jūsu albums? Atceros, tajā nav pabeigta mana ainava.

Liza iegāja otrā istabā pēc albuma, bet Panšins, palicis viens, izvilka no kabatas batista mutautiņu, paberzēja sev nagus un pašķielēja uz savām rokām. Viņa rokas bija ļoti skaistas un baltas; uz kreisās lielā pirksta viņš valkāja vītņveidīgu zelta gredzenu. Liza atgriezās; Panšins apsēdās pie loga un atšķīra albumu.

— Ā! — viņš izsaucās. — Redzu, jūs esat sākusi kopēt manu ainavu un lieliski. Ļoti labi! Tikai šeit — iedodiet zīmuli — ēnas nav retušētas diezgan spēcīgi. Skatieties!

Un Panšins ar plašu vēzienu uzvilka dažas garas svītras. Viņš allaž zīmēja vienu un to pašu ainavu: priekšplānā lielus, ķeburainus kokus, tālumā noru un pie apvāršņa robainus kalnus. Liza pāri viņa plecam raudzījās tā darbā.

— Zīmējumā un vispār dzīvē, — runaja Panšins, paliekdams galvu gan uz labo, gan kreiso pusi, — galvenais ir vieglums un drosme.

Sājā brīdī istabā ienāca Lems un, vēsi palocījies, gribēja aiziet; bet Panšins nosvieda sāņus albumu un zīmuli un nostājās Lemam ceļā.

— Kur tad jūs, mīļais Kristofor Fjodorič? Vai tad nepaliksiet padzert ar mums kopā tēju?

— Man jāet uz māj, — Lems noteica drūmā balsī, — sāp galva.

— Kas par niekiem, palieciet! Mēs ar. jums pastrīdēsimies par Sekspiru.

— Sāp galva, — sirmgalvis atkārtoja.

— Bet mēs jūsu prombūtnē sākām spēlēt Bēthovena sonāti, — Panšins turpināja, laipni viņu apņēmis ap viduci un gaiši smaidīdams. — Tomēr nemaz ar neveicās. Iedomājieties, es nespēju nospēlēt pareizi pēc kārtas divas notis.

— Jūs labāk atkal nodzed sav romans, — Lems attrauca, atbrīvodamies no Panšina rokām, un izgāja ārā.

Liza aizsteidzās viņam pakaļ. Viņa to panāca uz lieveņa.

— Kristofor Fjodorič, paklausieties, — meitene viņu uzrunāja vāciski, pavadīdama pa pagalma biezo, zaļo mauriņu līdz vārtiem. — Esmu vainīga, piedodiet man!

Lems neko neatbildēja.

— Es parādīju Vladimiram Nikolajičam jūsu kantati; biju pārliecināta, ka viņš to pratīs novērtēt, un tā tiešām viņam ļoti patika.

Lems apstājās.

— Tas nekas, — viņš sacīja krieviski un tad piebilda savā dzimtajā valodā: — taču viņš neko nevar saprast; vai tad jūs to neredzat? Viņš ir diletants — un tikai!

— Jūs pret viņu esat netaisns, — Liza pretojās, — viņš visu saprot un gandrīz pats visu var izdarīt.

— Jā, bet tas viss tikai otrās šķiras, viegla prece, sasteigts darbs. Tas patīk, arī viņš patīk, un viņu pašu tas apmierina, — nu, tad bravo. Bet es nedusmojos; šī kantāte un es — mēs abi esam veci muļķi; man ir mazliet kauns, bet tas nekas.

— Piedodiet man, Kristofor Fjodorič! — Liza no jauna ierunājās.

— Nekas, nekas, — viņš atkārtoja atkal krievu valodā, — jūs ir laba meitene... bet, paraug, tur kāds nāk. Ardievu. Jūs ir ļoti laba meitene.

Un Lems, pasteidzinādams soļus, devās uz vārtiem, pa kuriem ienāca kāds viņam nepazīstams kungs, ģērbies pelēkā mētelī, ar platu salmu cepuri galvā. Pieklājīgi viņu pasveicinājis (Lems sveicināja visus nepazīstamos O. pilsētā, bet uz ielas no paziņām novērsās, viņš sev bija noteicis tādu likumu), Lems pagāja viņam garām un pazuda aiz žoga. Nepazīstamais pavadīja viņu ar izbrīnās pilnu skatienu, tad, palūkojies uz Lizu, devās viņai tieši klāt.

VII

— Jūs mani nepazīstat, — viņš ierunājās, paceldams cepuri, — bet es jūs pazinu, kaut arī aiztecējuši astoņi gadi, kopš redzēju jūs pēdējo reizi. Jūs toreiz bijāt bērns. Esmu Lavreckis. Vai jūsu māmiņa mājās? Vai varētu viņu satikt?

— Māmiņa ļoti priecāsies, — Liza atteica, — viņa par jūsu atbraukšanu jau dzirdējusi.

— Jūs, kā man šķiet, sauc — Jelizaveta? — Lavreckis piebilda, iedams pa lieveņa pakāpieniem.

— Jā.

— Es jus labi atceros; jusu seja jau toreiz bija tada, ko nespēj aizmirst; es jums toreiz vedu konfektes.

Liza pietvīka un nodomāja: «Kāds viņš ērmīgs.» Lavreckis brītiņu pakavējās priekšnamā. Liza iegāja viesistabā, kur skanēja Panšina balss un smiekli; viņš Marjai Dmitrijevnai un Gedeonovskim, kuri jau bija paguvuši atgriezties no dārza, stāstīja kādu pilsētas tenku un pats par savu stāstu skaļi smējās. Dzirdot Lavrecka vārdu, Marja Dmitrijevna spēji satrūkās, nobālēja un devās viņam pretī.

— Sveicināts, sveicināts, mīļais cousin4 — viņa iesaucās stieptā un gandrīz vai raudulīgā balsī. — Kā es priecājos jūs redzēt!

— Sveika, labā māsīc! — Lavreckis atteica un draudzīgi paspieda viņas pastiepto roku. — Kā labi klājas?

— Sēstieties, sēstieties, dārgais Fjodor Ivanič! Ai, cik es priecīga! Atļaujiet vispirms iepazīstināt ar manu meitu Lizu...

— Es jau pats minēju savu vārdu Lizavetai Michai-lovnai, — Lavreckis viņu pārtrauca.

— Msjē Panšins ... Sergejs Petrovičs Gedeonov-skis ... Bet sēstieties taču! Skatos uz jums un, nudien, pati savām acīm neticu. Kā ar veselību?

— Kā redzat, spirgts un vesels. Un arī jūs, māsīc, — kad tikai nenoskaustu, — šajos astoņos gados neesat kļuvusi vājāka.

— Grūti pat iedomāties, cik sen neesam tikušies, — Marja Dmitrijevna sapņaini noteica. — No kurienes jūs tagad? Kur pametāt . .. ak, es gribēju teikt, — viņa strauji piebilda, — gribēju teikt, vai uz ilgu laiku atbraucāt?

— Nupat atbraucu no Berlines, — Lavreckis atbildēja,

— un rīt pat došos uz laukiem, laikam gan uz ilgu laiku.

— Jūs, protams, dzīvosiet Lavrikos?

— Nē, nevis Lavrikos; tā verstis divdesmit piecas no šejienes man ir sādžiņa; braukšu uz turieni.

— Vai tā sādžiņa, ko mantojāt no Glafiras Petrovnas?

— Tā pati.

— Apžēlojieties, Fjodor Ivanič! Lavrikos jums tik brīnišķīga māja!

Lavreckis mazliet sarauca uzacis.

— Jā ... bet arī šai sādžiņā ir neliela māja; pagaidām man neko vairāk nevajag. Tā vieta man tagad vispiemērotākā.

Marja Dmitrijevna atkal tā samulsa, ka pat izslējās un noplātīja rokas. Panšins nāca viņai palīgā un iesāka , runāties ar Lavrecki. Marja Dmitrijevna nomierinājās, atbalstījās pret krēsla atzveltni un tikai retumis iemeta pa vārdiņam; taču visu laiku tik žēli raudzījās uz viesi, tik izteiksmīgi nopūtās un tik sērīgi šūpoja galvu, ka viesis beidzot nenocietās un diezgan skarbi ievaicājas, vai viņa esot vesela.

— Paldies dievam, — Marja Dmitrijevna atbildēja. — Bet kāpēc jūs vaicājat?

— Tāpat, man likās, ka jūs nejūtaties labi.

Marja Dmitrijevna pieņēma ļoti cienīgu un mazliet aizvainota cilvēka izskatu. «Ja jau nu tā,» viņa nodomāja, «man vienalga: tev, mījais, acīm redzot viss viens pīpis; cits aiz bēdām galīgi panīktu, bet šis vēl pietūcis.» Domādama klusībā, Marja Dmitrijevna ne visai kautrējās; skaļi viņa mēdza runāt smalkāk.

Lavreckis tiešām neizskatījās pēc likteņa upura. Viņa tipiskā krieva seja ar sārtajiem vaigiem, lielo, balto pieri, mazliet paresno degunu un plato, pareizi veidoto muti dvestin dvesa lauku veselību, tvirtu, izturīgu spēku. Viņa augums bija lielisks un gaišie mati vijās ap galvu kā jauneklim. Vienīgi tikai zilajās, izvalbītajās un mazliet nekustīgajās acīs bija nomanāms it kā domīgums, it kā gurdums, un balss skanēja it kā pārlieku vienmuļi.

Panšins pa to laiku centās risināt sarunu. Novirzīja valodas uz cukura vārīšanu, par ko viņš nesen bija izlasījis divas franču brošuriņas un rāmā pieticībā sāka izklāstīt to saturu, neminēdams, starp citu, par šīm brošūrām ne vārda.

— Bet tas taču Fedja! — pēkšņi no blakus istabas aiz puspievērtajām durvīm atskanēja Marfas Timofejevnas balss. — Fedja! Nudien! — Un vecīte veikli ienāca viesistabā. Lavreckis nepaguva pat piecelties no krēsla, kad sirmgalve viņu jau apskāva. — Nu, parādies, parādies, — viņa noteica, atvirzīdamās nostāk. — Ai, kāds tu jauks! Esi kļuvis vecāks, bet neglītāks gan ne, itin nemaz, nudien! Nu ko tu man skūpsti rokas, noskūpsti mani pašu, ja tev mani krunkainie vaigi nav pretīgi. Droši vien par mani vis nepavaicāji: sak, diezin vai dzīva vēl krustmāte? Bet tu taču manās rokās piedzimi, delveris tāds. Nu, tas vienalga, vai nu tev bija laiks atcerēties mani! Gudri darīji, ka atbrauci. Un tu, mana mīļā, — viņa piebilda, pievērsdamās Marjai Dmitrijevnai, — vai esi viņu arī pamielojusi?

— Man neko nevajag, — Lavreckis strauji ierunājās.

— Nu kauču tēju padzeries, dārgais. Dieviņ, tētiņ! Atbraucis cilvēks nez no kurienes, un viņam pat tasi tējas nepasniedz. Liza, teci un parūpējies, bet žigli! Atceros, bērnībā viņš bija briesmīgs rīma un arī nule droši vien mīl labi paēst.

— Sveicināta, Marfa Timofejevna! — sarunā iekaisušajai sirmgalvei iesāņus tuvodamies un zemu palocīdamies, ierunājās Panšins.

— Atvainojiet, kungs! — Marfa Timofejevna attrauca. — Aiz prieka jūs nepamanīju. Tu esi kļuvis līdzīgs savai mātei, drostaliņai, — viņa turpināja, no jauna pievērsdamās Lavreckim, — tikai deguns gan tev bija tēva un tēva arī palicis. Nu — vai uz ilgu laiku atbrauci pie mums?

— Aizbraucu jau rītdien, krustmāmiņ.

— Uz kurieni?

— Uz savu Vasiļevsku.

— Rītdien?

— Rītdien.

— Nu, ja jau rītdien, tad rītdien, dievs ar tevi, — pats zini labāk. Tikai neaizmirsti, atnāc atvadīties! — Sirmgalve papliķēja viņa vaigu. — Nedomāju vis, ka tevi sagaidīšu; mirt jau nu tieši netaisījos, nē, — nodzīvošu, kas zina, vēl gadu desmit: mēs, Pestovi, esam sīksti ļaudis; tavs nelaiķa vectēvs mēdza mūs saukāt par divu mūžu dzīvotājiem; taču dievs vien to zina, cik ilgi tu vēl noklejotu pa pasauli. Bet brašs gan esi, brašs; laikam tāpat kā agrāk desmit pudu ar vienu roku pacelsi? Tavs nelaiķa tētiņš, lai nu gan bija auša, atvaino, tomēr labi darīja, pieņemdams tev šveicieti; vai atceries, kā cīnījāties ar dūrēm; vingrošana vai kā nu to sauc? Tomēr pag, ko es te tā kladzinu; tikai Panšinā kungam (viņa to nekad nesauca pareizi par Panšinu) traucēju spriedelēt. Bet, starp citu, dzersim labāk tēju; dzersim to, dārgais, uz terases; mūsu krējums nav vis tāds kā jūsu Londonās vai Parizēs. Iesim, iesim, un tu, Fedjuša, pasniedz man roku! Ai, ir gan tā tev spēcīga! Kopā ar tevi vis nepakritīsi.

Visi piecēlās un devās uz terasi, izņemot Gedeonovski, kas klusītiņām aizlavījās prom. Visu laiku, kamēr Lav-reckis runājās ar namamāti, Panšinu un Marfu Timo-fejevnu, viņš sēdēja kaktā, vērīgi mirkšķinādams acis un bērnišķīgā ziņkārē izstiepis lūpas; nu viņš traucās iznēsāt pa pilsētu vēsti par jauno viesi.

Tai pašā dienā pulksten vienpadsmitos vakarā Kartiņas kundzes mājā notika vēl kas. Lejā uz viesistabas sliekšņa, nogaidījis izdevīgu brīdi, Vladimirs Nikolajičs atvadījās no Lizas un, turēdams viņas roku, sacīja: «Jūs zināt, kas mani šeit saista; jūs zināt, kāpēc es nemitīgi ierodos jūsu mājā; vārdi ir lieki, ja viss jau tā skaidrs.» Liza viņam neko neatbildēja un bez smaida, viegli savilkusi uzacis un tvīkdama, lūkojās grīdā, tomēr roku neatņēma; bet augšā Marfas Timofejevnas istabā lampiņas gaismā, kas dega senlaicīgu, blāvu svētbilžu priekšā, Lavreckis sēdēja atzveltnī, atspiedies_ uz ceļgaliem un paslēpis seju rokās; sirmgalve, stāvēdama tā priekšā, retumis un klusēdama glaudīja viņa matus. Atvadījies no namamātes, viņš vairāk nekā stundu pavadīja šeit; gandrīz neko nestāstīja savai senajai, labajai draudzenei, un viņa to arī neiztaujāja ... Un kāpēc gan lai runā, par ko lai iztaujā? Viņa arī tā visu saprata, viņa arī tā juta līdzi visam, ar ko bija pārpilna Lavrecka sirds.

VIII

Fjodors Ivaničs Lavreckis (mums jāizlūdzas lasītāja atļauja uz brīdi pārtraukt mūsu stāsta pavedienu) bija cēlies no senas muižnieku cilts. Lavrecku ciltstēvs Vasi-lija Tumšā valdīšanas laikā bija ieceļojis no Prūsijas un tika apbalvots ar divsimt pūrvietām zemes Bežeckas augšgalā. Daudzi viņa pēcnācēji ieņēma dažādus amatus, kalpoja kņaziem un ievērojamiem vīriem tālās voje-vodistēs; bet neviens no viņiem neieņēma augstāku amatu par galda priekšnieku un neiedzīvojās lielā mantā. Bagātākais un ievērojamākais no visiem Lavreckiem bija Fjodora Ivaniča vectēva tēvs Andrejs, cietsirdīgs, nekau-nīgs, gudrs un viltīgs vīrs. Vēl šobaltdien nav apklusuši nostāsti par viņa patvaļībām, par viņa trakulīgo dabu, neprātīgo devību un neremdināmo alkatību. Viņš bija ļoti tukls un gara auguma, melnīgsnēju seju un bez bārdas, runāja šņākuļodams un šķita miegains; taču, jo klusāk runāja, jo vairāk visi viņa tuvumā trīsēja. Arī sievu viņš ņēma sev piemērotu. Izvalbītām acīm, ar vanaga degunu, dzeltenu, apa|u seju, dzimusi čigāniete, straujas dabas un atriebīga, viņa nekad nepadevās vīram, kas to tikko ne-nogalēja un ko viņa nepārdzīvoja, lai gan mūžam ar to ķildojās. Andreja dēls Pjotrs, Fjodora vectēvs, nebija līdzīgs savam tēvam: tas bija vienkāršs stepju muižnieks, diezgan aušīgs, bjāvējs un tūja, rupjš, taču nebija ļauns, bet viesmīlīgs un mīlēja medības ar suņiem. Viņam jau bija pāri trīsdesmit gadiem, kad tas no tēva mantoja divi tūkstoši dzimtcilvēku visai labā kārtībā; bet viņš tos drīz vien atlaida, daļu no muižas pārdeva un savus muižas ļaudis izlutināja. Viņa plašajā, siltajā un netīrajā mājā it kā prusaki no visām malām salīda gan pazīstami, gan nepazīstami sīki cilvēciņi; visi tie ēda, kas pagadījās, taču allaž pilnu vēderu, galīgi apdzērās un vilka prom, ko vien dabūja, cildinādami un daudzinādami laipno saimnieku; arī saimnieks, būdams sliktā omā, saukāja savus viesus par liekēžiem un neliešiem, tomēr bez viņiem garlaikojās. Pjotra Andrejiča sieva bija pazemīga; viņš to apņēma no kaimiņu ģimenes pēc tēva izvēles un pavēles; viņu sauca — Anna Pavlovna. Viņa nekur nejaucās, vēlīgi uzņēma viesus un pati labprāt brauca viesos, lai gan pūderēties, pēc viņas izteicieniem, bija īstās mocības. «Uzliek tev galvā lubas cepuri,» viņa vecuma dienās mēdza stāstīt, «matus sasukā uz augšu, ieziež ar taukiem, apkaisa ar miltiem, sasprauž ar dzelzs adatām, pēc tam i mazgāt nenomazgāsi; tomēr bez pūdera viesos nerādies, — apvainosies, — gatavās mokas!» Viņai patika vizināties ar straujiem rikšotājiem, kārtis bija ar mieru spēlēt no rīta līdz vakaram, un vienmēr, kad vīrs piegāja pie spēļu galda, viņa mēdza aizsegt ar roku savu niecīgo laimestu; bet visu savu pūru, visu naudu atdeva vīra pilnīgā rīcībā. Ar vīru viņa piedzīvoja divus bērnus: dēlu Ivanu, Fjodora tēvu, un meitu Glafiru. Ivanu audzināja nevis mājā, bet pie bagātas, vecas krustmātes — kņazes Kubenskas: viņa to iecēla par savu mantinieku (citādi tēvs dēlu nebūtu atlaidis); ģērba viņa Ivanu kā lelli, pieņēma viņam daždažādus skolotājus, par audzinātāju izraudzījās francūzi, bijušo abatu, Žana Žaka Ruso skolnieku, kādu m-r Courtin de Vaucelles^9, veiklu un rudītu blēdi, īstu, kā viņa izteicās, emigrācijās fine jleur^10, un galu galā gandrīz septiņdesmit gadu vecuma šo «fine fleur» apprecēja, pārrakstīja uz viņa vārdu visu savu mantu un drīz vien pēc tam, izkrāsota un iesmaržināta ar ambru ā la Rišeljē, nēģerēnu, tievkājainu šuneļu un skaļu papagaiļu ielenkta, nomira uz greiza, ar zīda drānu apvilkta Ludviķa XV stila dīvāniņā, turēdama rokas Petito izrakstītu emaljas tabakkārbiņu, nomira vīra pamesta: pieglaimīgais Kurtena kungs bija atzinis par labāku ar viņas naudu aizlaisties uz Parizi. Ivanam sakas tikko divdesmitais gads, kad viņam uzbruka šis negaidītais trieciens (mēs runājam par kņazes laulībām, ne par viņas nāvi); viņš negribēja palikt krustmātes mājā, kur no bagāta mantinieka pēkšņi kļuva par piedzīvotāju; Pēterburgas sabiedrība, kurā viņš bija uzaudzis, aizvēra viņam savu māju durvis; pret zemāko rangu grūto un necilo dienestu viņš juta riebumu (tas viss notika imperatora Aleksandra valdīšanas sākumā); gribot negribot viņam vajadzēja atgriezties uz laukiem pie tēva. Netīra, nabadzīga un nelāga viņam likās dzimtā ligzda; ik uz so|a to aizskāra stepju dzīves netīrība un tumsonība; viņu nomāca garlaicība, tāpēc arī mājās it visi, izņemot māti, raudzījās uz Ivanu nelaipni. Tēvam nepatika viņa galvaspilsētas ierašas, viņa frakas, žabo, grāmatas, viņa flauta, viņa tīrība, kurā tēvs ne velti noģida slēptu der-dzigumu; tēvs allaž sūdzējās un izturējās īgni pret dēlu. «Viss viņam šeit nav pa prātam,» viņš mēdza sacīt, «pie galda tielējas, neēd, nepanes ne cilvēku smaku, ne smacīgu gaisu, redzēdams piedzērušos, uztraucas, kauties viņa klātbūtnē arī nedrīkst, kalpot viņš negrib: veselība šim esot vāja; ptū, mīkstpēdiņš tāds! Un viss tikai tāpēc, ka galva viņam pilna ar Volteru.» Vecais sevišķi necieta Volteru, tāpat arī «necilvēku» Didro, lai gan no viņu darbiem nebija izlasījis ne rindiņas: ar lasīšanu viņš nenodarbojās. Pjotrs Andrejičs nebija alojies: tiešām, viņa dēla galva bija pilna ne tikai ar Didro un Volteru, bet arī ar Ruso un Renalu, un Helveciju, .un daudziem citiem viņiem līdzīgiem rakstniekiem, tomēr ar tiem bija pilna vienīgi tikai galva. Bijušais Ivana Petroviča audzinātājs, izbijis abats un enciklopedists, apmierinājās ar to, ka salēja savā audzēknī visas astoņpadsmitā gadsimta gudrības, un Ivans staigāja apkārt, šo gudrību piesātināts, tomēr tās palika viņā nesajaukušās ar viņa asinīm, neiespiedušās viņa dvēselē, nekļuvušas par dziļu pārliecību ... Un vai gan pirms piecdesmit gadiem varēja prasīt, lai jaunam cilvēkam būtu pārliecība, kad mēs vēl tagad līdz tai neesam izauguši? Ivans Petrovičs apgrūtināja arī sava tēva mājas apmeklētājus; viņi tam derdzās, tie no viņa baidījās, bet ar māsu Glafiru, kas bija divpadsmit gadu vecāka par viņu, Ivans nepavisam nesadraudzējās. Šī Glafira bija ērmīgs radījums: neglīta, kupraina, ar plaši ieplestām, bargām acīm un sakniebtām, plānām lūpām, viņa ir pēc sejas, ir balss, ir stūrainajām, straujajām kustībām bija līdzīga savai vecmāmuļai čigānietei — Andreja sievai. Būdama neatlaidīga un valdonīga, viņa par precēšanos negribēja pat ne dzirdēt. Ivana Petroviča atgriešanās tai nemaz nebija pa prātam; kamēr kņaze Kubenska brāli paturēja pie sevis, viņa cerēja mantot vismaz pusi no tēva muižas; arī skopumā māsa bija atsitusies vecmāmuļā. Turklāt Glafira brāli apskauda: viņš bija tik izglītots, runāja tik labi franciski, ar Parizes akcentu, bet viņa tikko prata pateikt «bonžur» un «koman vu portē vu?»- Tiesa gan, viņas vecāki franču valodu pavisam neprata, taču tāpēc viņai nekļuva vieglāk. Ivans Petrovičs aiz garlaicības un skumjām nezināja, kur dēties; viņš bija nodzīvojis sādžā nepilnu gadu, iaču tas viņam šķita kā desmit gadu. Tikai pie mātes viņš atviegloja sirdi un augām stundām mēdza nosēdēt viņas zemajās istabiņās, klausīdamies labsirdīgās sievietes vientiesīgajā mēļošanā un saēzdamies ievārījumus. Gadījās, ka Annas Pavlovnas istabeņu vidū bija kāda ļoti glīta meitene ar skaidrām, biklām acīm un smalkiem sejas pantiem, vārdā Malaņja, gudra un pazemīga. Jau no pirmā acu uzmetiena viņa iepatikās Ivanam Petrovi-čam, un viņš to iemīlēja; iemīlēja viņas biklo gaitu, kautrās atbildes, kluso balstiņu, liego smaidu; ar katru dienu tā viņam šķita mīļāka. Viņa pieķērās Ivanam Petrovičam ar visu sirdi, kā tikai krievu meitenes prot pieķerties, un — atdevās viņam. Lauku muižā neviens noslēpums nevar ilgi palikt apslēpts: drīz vien visiem bija zināms jaunā kunga sakars ar Malaņju; vēsts par šo sakaru beidzot nonāca līdz pašam Pjotram Andrejičam. Citā gadījumā viņš droši vien nepievērstu uzmanību tik nenozīmīgam notikumam; bet uz dēlu tas sen jau dusmojās un tagad priecājās, ka var apkaunot Pēterburgas gudrinieku un frantu. Sacēlās tracis, kliegšana un jezga; Malaņju ieslēdza pieliekamā telpā; Ivanu Petroviču aicināja pie tēva. Arī Anna Pavlovna atskrēja, izdzirdusi troksni. Viņa mēģināja vīru nomierināt, bet Pjotrs Andre-jičs vairs nedzirdēja it neko. Kā vanags viņš uzbruka dēlam, pārmeta viņam netiklību, bezdievību, liekulību; izmantodams gadījumu, lai izgāztu uz viņu visu īgnumu, kas bija sakrājies pret kņazi Kubensku, apbēra dēlu ar apvainojumiem. Ivans Petrovičs sākumā klusēja un valdījās, bet, kad tēvs iedomājās piedraudēt viņam ar kauna pilnu sodu. viņš neizturēja. «Atkal uz skatuves necilvēks Didro » tas nodomāja, «nu tad laidīšu viņu darbā, pagaidiet tikai, es jūs visus pārsteigšu!» Un Ivans Petrovičs tūdaļ, kaut arī iekšķīgi trīsēdams, mierīgā un rāmā balsī atbildēja tēvam, ka to velti apvainojot netiklībā; kaut arī viņš nedomājot taisnoties, tomēr esot gatavs izpirkt savu vainu un vēl jo vairāk tāpēc, ka stāvot pāri visiem aizspriedumiem un, proti, esot ar mieru precēt Malaņju. Izteikdams šos vārdus, Ivans Petrovičs, bez šaubām, sasniedza savu mērķi: viņš tā pārsteidza Pjotru Andre-jiču, ka tas izvalbīja acis un uz mirkli zaudēja valodu; taču tūlīt atjēdzās un tāpat kā stāvēja, ģērbies vāverādu kažociņā, tupelēm kailās kājās, tā arī metās, savilcis rokas dūrēs, uz Ivanu Petroviču, kas it kā tīšām tajā dienā bija sasukājis matus ā la Titus^11 un uzģērbis jauno, zilo ang]u fraku, zābakus ar pušķiem un švītās, gludi pieguļošās ziemišķādas bikses. Anna Pavlovna iekliedzās nelabā balsī un aizklāja seju ar rokām, bet viņas dēls izskrēja cauri visai mājai, metās pagalmā, brāzās sakņu, tad augļu dārzā un cauri tam traucās uz ielu un tikai joza un joza, neskatīdamies atpakaļ, kamēr beidzot vairs nedzirdēja aiz sevis tēva soļu smago dipoņu un viņa skaļos, aprautos kliedzienus ... — Stāvi, nelieti! — tēvs rēca. — Stāvi! Citādi tevi nolādēšu! — Ivans Petrovičs paslēpās pie kaimiņa viensētnieka, bet Pjotrs Andrejičs atgriezās mājās pilnīgi bez spēka, vienos sviedros un, tikko atvilkdams elpu, paziņoja, ka atņemot dēlam svētību un mantojumu, pavēlēja sadedzināt visas viņa blēņu grāmatas, bet meiteni Malaņju tūdaļ aizsūtīt uz tālīnu sādžu. Gadījās labi ļaudis, uzmeklēja Ivanu Petroviču, par visu viņam pastāstīja. Apkaunots un satrakots viņš zvērēja atriebties tēvam un tajā pašā naktī, uzglūnējis zemnieku ratiem, kuros veda Malaņju, izrāva viņu ar varu, aizauļoja uz tuvējo pilsētu un tur ar to salaulājās. Ar naudu viņu apgādāja kaimiņš, mūžam piedzēries, labsirdīgs atvaļināts jūrnieks, pēc paša izteicieniem, liels visādu cēlu notikumu cienītājs. Nākamajā dienā Ivans Petrovičs uzrakstīja Pjotram Andrejičam dzēlīgu, saltu un pieklājīgu vēstuli, bet pats devās uz sādžu, kur dzīvoja viņa mātes brālēns Dmitrijs Pestovs ar savu māsu, lasītājiem jau pazīstamo Marfu Timofejevnu. Viņš tiem visu izstāstīja, teica, ka nodomājis braukt uz Pēterburgu meklēt darbu, un lūdza tos kaut uz laiku pieņemt viņa sievu. Minot vārdu «sieva», viņš rūgti ieraudājās un par spīti savai galvaspilsētas izglītībai un filozofijai pazemīgi kā nabaga zemnieciņš tik zemu paklanījās radiem, ka pat ar pieri atsitās pret grīdu. Pestovi, būdami līdzcietīgi un labsirdīgi cilvēki, labprāt uzklausīja viņa lūgumu; viņš pie tiem nodzīvoja nedēļas trīs, slepenībā gaidīdams tēva atbildi; tomēr atbilde nepienāca un nevarēja pienākt. Pjotrs Andrejičs, uzzinājis par dēla laulībām, savārga un aizliedza minēt Ivana Petroviča vārdu; tikai māte, vīram nezinot, aizņēmās no virsmācītāja pieci simti rubļu asignācijās un aizsūtīja tos dēlam līdz ar svētbildīti tā sievai; rakstīt viņa baiļojās, bet savam sūtnim, kalsnam zemnie-ciņam, kas diennaktī varēja nostaigāt sešdesmit verstis, lika pateikt Ivanam Petrovičam, lai viņš visai nebēdājoties, ka, dievs došot, viss nokārtošoties un tēva dusmas rimšoties, ka arī viņai cita vedekla būtu vēlamāka, bet, redzams, tāds esot dieva prāts un ka viņa Malaņjai Sergejevrīai sūtot savu mātes svētību. Kalsnais zemnieciņš saņēma rubli, palūdza atļauju satikties ar jauno kundzēni, kurai viņš bija kūms, noskūpstīja viņai roku un aizcilpoja uz mājām.

Bet Ivans Petrovičs devās ar vieglu sirdi uz Pēterburgu. Viņu gaidīja nezināma nākotne; varbūt viņam draud nabadzība, tomēr viņš nu šķīrās no ienīstāsjauku dzīves, bet galvenais — nenodeva savus audzinātājus, tiešām «lika lietā» un dzīvē attaisnoja Didro, Ruso un la Declaration des droits de l'homme^1 idejas. Izpildīta pienākuma apziņa, uzvaras un lepnuma jūtas pildīja viņa sirdi: turklāt arī šķiršanās ar sievu viņu ne visai biedēja; Ivanu drīzāk mulsinātu nepieciešamība dzīvot ar to pastāvīgi kopā. Tas nu bija paveikts; vajadzēja ķerties pie citiem darbiem. Pēterburgā viņam pavisam necerēti laimējās: kņaze Kubenska, ko msjē Kurtens jau bija paguvis pamest, bet kas vēl nebija paguvusi nomirt, lai nolīdzinātu savu vainu pret māsasdēlu, ieteica viņu visiem saviem draugiem un uzdāvāja viņam pieci tūkstoši rubļu — gandrīz vai savu pēdējo naudiņu — un Lepika pulksteni ar Lavrecka ģerboni, rotātu ar amoriem. Nebija pagājuši pat trīs mēneši, kad viņš jau dabūja vietu Krievijas misijā Londonā un ar pirmo aizbraucošo angļu burukuģi (par tvaikoņiem toreiz vēl nebija ne jausmas) devās pāri jūrai. Pēc dažiem mēnešiem viņš saņēma no Pestova vēstuli. Labais muižas īpašnieks apsveica Ivanu Petroviču ar dēla piedzimšanu, dēls esot ieraudzījis šās pasaules gaismu 1807. gada 20. augustā Pokrovskas sādžā un nosaukts par Fjodoru — par godu svētajam moceklim Fjodoram Stratilatam. Juzdamās ļoti vārga, Malaņja Sergejevna bija pierakstījusi tikai pāris rindiņu, bet arī šīs nedaudzās rindiņas pārsteidza Ivanu Petroviču: viņš nezināja, ka Marla Timofejevna viņa sievu iemācījusi lasīt un rakstīt. Starp citu, Ivans Petrovičs ne visai ilgi nodevās tīkamam tēva jūtu nemieram; viņš lakstojās ap kādu toreiz slavenu Frinu vai Laisu (tajā laikā vēl zēla klasiskie nosaukumi); tikko bija noslēgts Tilzītes miers, un visi steidzās baudīt dzīvi, viss griezās it kā trakā virpulī; kādas ņipras skaistules melnās acis arī Ivanam sagrozīja galvu. Naudas viņam bija gaužām maz, tomēr laimējās kāršu spēlē; viņš ieguva paziņas, piedalījās visās izpriecās, vārdu sakot, peldēja pilnās burās.

IX

Vecais Lavreckis dēlam ilgi nevarēja piedot tā laulības; iespējams, ja Ivans Petrovičs pēc pusgada ierastos pie viņa izlūgties piedošanu, kristu pie kājām, viņš varbūt dēlu apžēlotu, iepriekš krietni sarājis un iebaidīšanas dēļ pabuknījis ar nūju; bet Ivans Petrovičs, kā redzams, dzīvoja ārzemēs, cepuri kuldams. «Ciet klusu! Neuzdrošinies!» Pjotrs Andrejičs ikreiz uzsauca sievai, tiklīdz tā mēģināja pierunāt viņu būt žēlīgam. «Viņam, kucēnam, visu mūžu jālūdz par mani dievs, ka es viņu nenolādēju; mans nelaiķa tēvs tādu nelieti pats ar savām rokām būtu nogalinājis un labi darītu.» Anna Pavlovna, dzirdēdama tādas briesmīgas runas, tikai paslepus meta krustu. Kas zīmējās uz Ivana Petroviča sievu, tad Pjotrs Andrejičs sākumā par viņu negribēja pat ne dzirdēt un, atbildēdams uz Pestova vēstuli, kurā tas bija ieminējies par tā vedeklu, aizrādīja, ka viņam neesot ne jausmas par nez kādu tur vedeklu, bet ka likums aizliedzot pieturēt aizbēgušas zemnieces un viņš atzīstot par savu pienākumu to brīdināt; bet pēc tam, dabūjis zināt par mazdēla piedzimšanu, kļuva piekāpīgāks, paklusām lika apjautāties par nedēļnieces veselību un aizsūtīja viņai, taču it kā ne no sevis, nedaudz naudas. Fedjam vēl nebija gads, kad Anna Pavlovna saslima uz miršanu. Dažas dienas pirms nāves, jau nepieceldamās no gultas, biklām asarām dziestošajās acīs, viņa garīdznieka klātienē paskaidroja vīram, ka gribot redzēt vedeklu, no tās atvadīties un svētīt mazdēlu. Noskumušais sirmgalvis viņu nomierināja un tūlīt aizsūtīja savu paša ekipāžu pēc vedeklas, pirmo reizi saukdams to par Malaņju Sergejevnu. Viņa atbrauca kopā ar dēlu un Marfu Timofejevnu, kas, baidīdamās, ka Malaņju neapvaino, neparko negribēja palaist viņu vienu Aiz bailēm vai pamirusi, Malaņja Sergejevna iegāja Pjotra Andrejiča kabinetā. Aukle ar Fedju viņai sekoja. Pjotrs Andrejičs klusēdams tajā pavērās; Malaņja

piegāja pie tā rokas; viņas drebošās lupas tikko sakļāvās klusā skūpstā.

— Nu, jaunizceptā muižniece, — večuks beidzot ierunājās, — esi sveicināta, iesim pie kundzes!

Viņš piecēlās un paliecās pret Fedju; bērns pasmaidīja un sniedza viņam pretī savas bālās rociņas. Sirmgalvis juta dziļu iekšēju saviļņojumu.

— Ak tu sērdienīti! — viņš noteica. — Tu mani pielūdzies tēva vietā; es tevi, putnēn, nepametīšu.

Malaņja Sergejevna, tikko ienākusi Annas Pavlovnas guļamistabā, tūlīt nometās pie durvīm uz ceļiem. Anna Pavlovna pieaicināja viņu pie gultas, apskāva, svētīja viņas dēlu; tad, pievērsusi grūtās slimības sagrauzto vaigu vīram, gribēja sākt runāt...

— Zinu, zinu, ko tu gribi lūgt, — Pjotrs Andrejičs ieteicās, — neraizējies: viņa paliks pie mums, arī Vaņ-kam viņas labad piedošu ...

Anna Pavlovna ar mokām satvēra vīra roku un piekļāvās tai ar lūpām. Tai pašā vakarā viņa izdzisa.

Pjotrs Andrejičs turēja doto vārdu. Viņš paziņoja dēlam, ka tā mātes nāves labad, mazuļa Fjodora labad dodot tam atkal savu svētību un Malaņju Sergejevnu paturot savā mājā. Viņai ierādīja divas zemas istabas augšējā stāvā; Pjotrs Andrejičs stādīja viņu priekšā saviem cienījamiem viesiem: greizajam brigadierim Skurechinam un viņa sievai; uzdāvāja vedeklai divas meičas un kaza-cēnu par izsūtāmo zēnu; Marfa Timofejevna no viņas atvadījās; vecīte neieredzēja Glafiru un vienā pašā dienā reizes trīs ar to saskrējās.

Nabaga sieviete sākumā jutās nomākta un neērti, bet vēlāk samierinājās un pierada pie sava vīratēva. Arī viņš pie tās pierada, pat iemīļoja viņu, lai gan gandrīz nekad ar to nerunāja, lai gan pat viņa laipnībā bija jūtama neapzinīga nevērība. Visvairāk Malaņjai Sergejevnai bija jācieš no svaines. Glafira, vēl mātei dzīvai esot, paguva pamazām sagrābt visu māju savās rokās; visi, sākot ar tēvu, viņai padevās; bez viņas atļaujas neizsniedza pat cukura graudiņu; viņa drīzāk būtu ar mieru mirt nekā: dalīties varā ar otru saimnieci, — un vēl ar kādu saimnieci! Brāļa laulības viņu sakaitināja vēl vairāk nekā Pjotru Andrejiču; viņa sāka pārmācīt iznireli, un Malaņja.

Sergejevna, sākot ar pirmo bridi, kļuva viņas verdzene. Un vai gan viņa varēja cīnīties ar patvaļīgo, augstprātīgo Glafiru, juzdamās nevarīga, vienmēr apmulsusi un iebiedēta, ar tik vāju veselību? Katru dienu Glafira viņai atgādināja tās agrāko stāvokli, paslavēja viņu, tāpēc ka tā neaizmirstoties. Malaņja Sergejevna labprāt būtu samierinājusies ir ar šiem atgādinājumiem, ir ar uzslavām, lai cik rūgtas tās ari bija ... bet viņai atņēma Fedju; tas viņu satrieca. Aizbildinoties, ka viņa neesot spējīga nodarboties ar dēla audzināšanu, viņu gandrīz nepielaida tam klāt; Glafira to ņēma savās rokās; bērns nokļuva pilnīgi viņas rīcībā. Savās bēdās Malaņja Sergejevna vēstulēs lūdzās Ivanu Petroviču, lai viņš drīzāk atgriežas; ari Pjotrs Andrejičs vēlējās redzēt dēlu; taču dēls mēdza tikai atbildēt ar vēstulēm, pateicās tēvam par labvēlību pret sievu, par atsūtīto naudu, solījās drīz atgriezties, bet neatgriezās. Galu galā no ārzemēm viņu ataicināja atpakaļ divpadsmitais gads. Satiekoties pirmo reizi pēc sešu gadu šķiršanās, tēvs ar dēlu apkampās un pat ar pušplēstu vārdu neatgādināja bijušās ķildas; nebija laika domāt par tām: visa Krievija cēlās pret ienaidnieku, un viņi abi juta, ka to dzīslās rit krievu asinis. Pjotrs Andrejičs par savu naudu apģērba veselu pulku zemessargu. Bet karš beidzās, briesmas izgaisa; Ivans Petrovičs atkal sāka garlaikoties, atkal viņu aicināja tāles, tā pasaule, ar kuru viņš bija saaudzis un kur jutās kā mājās. Malaņja Sergejevna nespēja viņu aizturēt; pārāk niecīga bija viņas nozīme. Nepiepildījās pat viņas cerības: arī pēc vīra domām daudz pieklājīgāk Fedjas audzināšanu uzticēt Glafirai. Nabaga Ivana Petroviča sieva šo triecienu nepārcieta, nespēja pārciest otrreizējo šķiršanos: nekurnēdama viņa izdzisa dažās dienās. Visā savā mūžā viņa nebija pratusi jebkam pretoties, pat ar slimību necīnījās. Viņa jau nespēja runāt, nāves ēnas jau iezīmējās tās sejā, tomēr sejas vaibsti tāpat kā agrāk pauda padevīgu neziņu un pastāvīgu, biklu pazemību; ar to pašu mēmo padevību viņa raudzījās uz Glafiru un, tāpat kā Anna Pavlovna, uz nāves cisām noskūpstīja Pjotra Andrejiča roku, tāpat viņa piekļāvās arī Glafiras rokai, uzticēdama viņai, Glafirai, savu vienīgo dēlu. Tā beidza savas šīs-pasaules gaitas klusais un labsirdīgais radījums, nezin kāpēc izrauts no dzimtās augsnes un tūdaļ pamests, it kā ar saknēm izrauts kociņš nosviests saulē; tā šis radījums nokalta, nozuda bez vēsts, un neviens par to nesēroja. Malaņju Sergejevnu nožēloja viņas istabenes un vel Pjotrs Andrejičs. Sirmgalvim pietrūka viņas labsirdīgās sejas, viņas klusās klātienes. «Piedod — ardievu, mana pacietīgā!» viņš čukstēja, paklanīdamies viņai pēdējo reizi baznīcā. Sirmgalvis raudāja, mezdams zemes sauju viņas kapā.

Viņš pats arī ilgi to nepārdzīvoja, ne vairāk par pieciem gadiem. 1819. gada ziemā tas klusi nomira Maskavā, kur bija pārcēlies ar Glafiru un mazdēlu, izteikdams vēlēšanos, lai viņu apbedī blakus Annai Pavlovnai un «Malaškai». Ivans Petrovičs toreiz savas izpriecas deļ atradās Parizē; drīz vien pēc 1815. gada tas bija pametis dienestu. Uzzinājis par tēva nāvi, viņš nolēma atgriezties Krievijā. Vajadzēja padomāt par muižas nokārtošanu, turklāt arī Fedjam, kā Glafira rakstīja, esot jau divpadsmit gadu un pienācis laiks nopietni nodarboties ar viņa audzināšanu.

X

Ivans Petrovičs atgriezās Krievijā kā anglomans. īsi apcirptie mati, stīvinātais žabo, garie, zaļganie svārki ar daudzām apkaklītēm, skābā sejas izteiksme, skarbā um reizē vienaldzīgā izturēšanās pret cilvēkiem, vārdu vilkšana caur zobiem, kokainie, piepešie smiekli, seja bez smaida, sarunas vienīgi par politiskiem un politiski ekonomiskiem jautājumiem, kaisle uz asiņainiem rostbefiem un portvīnu — viss viņā dvestin dvesa pēc Lielbritānijas; viss viņš likās tās gara piesātināts. Bet — brīnums gan! — vērties anglomanā, Ivans Petrovičs tai pašā laikā bija kļuvis patriots, vismaz viņš sevi dēvēja par patriotu, lai gan Krieviju pazina slikti, neievēroja nevienu krievu parašu un ērmīgi runāja krievu valodā: ikdienišķā sarunā viņa valoda, neveikla un gurda, mudžēja no galicismiem; bet, tiklīdz saruna pievērsās svarīgiem jautājumiem, Ivanam Petrovičam tūlīt radās šādi izteicieni: «parādīt jaunus pašcentības mēģinājumus», «šitas nesaskan ar pašu apstākļu iedabu» un tā joprojām. Ivans Petrovičs bija atvedis sev līdzi dažus rokrakstā izstrādātus plānus par valsts iekārtu un tās uzlabošanu; par visu redzēto viņš jutās gaužām neapmierināts, — it īpaši sistēmas trūkums viņu vērta žultainu. Satikdamies ar māsu, viņš jau ar pirmajiem vārdiem tai paskaidroja, ka esot nodomājis ieviest radikalas pārgrozības, ka turpmāk viss noritēšot pēc jaunās sistēmas. Glafira Petrovna neko neatbildēja Ivanam Petrovičam, tikai sakoda zobus un nodomāja: «Bet kur tad es dēšos?» Taču, atbraukusi uz laukiem kopā ar brāli un tā dēlu, viņa drīz vien apmierinājās. Mājā tiešām notika dažas pārmaiņas: piedzīvotājus un liekēžus uz vietas padzina; līdz ar viņiem dabūja ciest divas vecenes, viena — akla, otra — triekas ķerta, un vēl kāds nespēcīgs Očakova laika majors, kuru viņa tiešām ārkārtīgās rijības dēļ mēdza barot tikai ar melnu maizi un lēcām. Tāpat tika izdota pavēle nepieņemt agrākos viesus: visus tos aizstāja attāls kaimiņš, kāds gaišmatains, skrofulozs barons, ļoti labi audzināts un liels muļķis. No Maskavas atveda jaunas mēbeles; radās spļaujamie trauki, zvaniņi, mazgājamie galdiņi; azaidu sāka pasniegt citādā kārtībā; ārzemju vīni izspieda degvīnu un augļu liķierus; kalpotājus ieģērba jaunās livrejās; ģimenes ģerbonim pielika parakstu: «In redo virtus.. -»[14] īstenībā Glafiras vara nebūt nemazinājās: visas izmaksas un pirkumi kā agrāk bija atkarīgi no viņas; no ārzemēm atvestais kambarsulainis elzasietis tā kā mēģināja ar viņu mēroties spēkiem, taču zaudēja vietu, kaut arī kungs viņam bija labvēlīgs. Bet, kas attiecās uz saimniecību, uz muižas pārvaldīšanu (ar šīm lietām nodarbojās Glafira Petrovna), tad par spīti Ivana Petroviča ne vienreiz vien izteiktajam nodomam iedvest jaunu dzīvību šajā chaosā, — viss palika pa vecam, tikai nomu dažam labam paaugstināja un klaušas kļuva smagākas, bet zemniekiem aizliedza griezties tieši pie Ivana Petroviča. Patriots pārlieku nicināja savus līdzpilsoņus. Ivana Petroviča sistēmu pilnīgi pielāgoja tikai Fedjam: viņa audzināšanā tiešām notika «radikalas pārmaiņas» — tēvs nodevās vienīgi dēla audzināšanai.

Kamēr Ivans Petrovičs dzīvoja ārzemēs, Fedja, ka jau minēts, atradās Glafiras Petrovnas gādībā. Viņam vel nebija astoņi gadi, kad nomira māte; māti viņš nedabūja redzēt katru dienu un viņu dedzīgi iemīlēja: atmiņas par māti, par viņas rāmo un bālo seju, par viņas_skumjajiem skatieniem un biklajiem glāstiem iegulās zēna sirdī uz visiem laikiem; tomēr viņš neskaidri noģida_ mātes stāvokli mājā; juta, ka starp viņu un māti ir kāds šķērslis, ko viņa neuzdrošinājās un nespēja sagraut. No tēva viņš vairījās, un arī pats Ivans Petrovičs nekad to neapmī-ļoja; vectēvs retumis noglaudīja viņa galviņu un atļava noskūpstīt sev roku, bet sauca viņu par bubuli un uzskatīja par mu|ķīti. Pēc Malaņjas Sergejevnas nāves krustmāte zēnu pilnīgi ņēma savā ziņā. Fedja no viņas baidījās, baidījās viņas gaišo un modro acu, viņas skarbās balss; viņas klātienē Fedja neuzdrošinājās pat iepīkstēties; dažkārt viņš tikko sakustas savā krēslā, kad viņam jau šņāc: «Kur tu? Sēdi rāmi!» Svētdienās pēc liturģijas viņa atļāva rotaļāties, proti, iedeva biezu grāmatu, noslēpumainu grāmatu, nez kāda Maksimoviča Ambodika sacerējumu ar virsrakstu «Simboli un Emblēmas». Sājā grāmatā atradās aptuveni tūkstoš dažkārt visai mīklainu zīmējumu ar tikpat mīklainiem izskaidrojumiem piecās valodās. Sājos zīmējumos liela loma bija kailam un tuklam kupidonam. Uz kādu zīmējumu ar nosaukumu «Safrans un Varavīksne» attiecās šāds izskaidrojums: «Sā nozīme iraid liela»; zem cita zīmējuma, kas attēloja «Gārni, lidojot ar vijolītes ziedu mutē», bija paraksts: «Tev viņi visi iraid zināmi.» Kupidons un lācis, kas laiza savu mazuli, nozīmēja: «Pamazītiņām.» Fedja aplūkoja šos zīmējumus; viņš tos pazina visos sīkumos; daži, allaž vieni un tie paši, gremdēja viņu pārdomās un ierosināja tā iztēli; citu izklaidi viņš nepazina. Kad pienāca laiks mācīt viņam valodas un muziķu, Glafira Petrovna par smiekla naudu pieņēma kādu vecmeitu — zviedrieti ar it kā zaķa acīm, kura pavāji runāja franciski un vāciski, kaut kā spēlēja klavieres un turklāt lieliski prata sālīt gurķus. Šās audzinātājas, krustmātes un vecas istabenes Va-siļjevnas sabiedrībā Fedja pavadīja veselus četrus gadus.

Dažkārt sēž viņš kaktiņā ar savām «Emblēmām» — sēž ... sēž ... zemajā istabā smaržo pēc ģerānijās, blāvi deg viena vienīga tauku svecīte, vienmuļi, it kā garlaikodamies čirkst circenis, pie sienas steigšus tikšķina mazais sienas pulkstenis, aiz tapetēm slepus grabinās un grauž pele, bet trīs vecmeitas gluži kā Parces naski un klusēdamas kustina adāmās adatas, viņu roku ēnas mijkrēslī gan traucas, gan dīvaini dreb, un dīvainas, tādas pašas mijkrēšļainas domas rosās bērna galvā. Fedju neviens nesauktu par interesantu bērnu: viņš bija diezgan bāls, bet resns, nesamērīga auguma un neveikls — gatavais zemnieks, pēc Glafiras Petrovnas izteicieniem; viņa vaigu bālums drīz vien izzustu, ja bērnu biežāk palaistu laukā. Mācījās viņš kārtīgi, lai gan bieži vien slinkoja; nekad neraudāja, toties lāgiem viņu pārņēma neganta stūrgalvība; tad neviens netika ar viņu galā. Fedja nemīlēja nevienu no apkārtējiem cilvēkiem... Vai! tai sirdij, kas nav mīlējusi no bērnu dienām!

Tādu viņu atrada Ivans Petrovičs un, nezaudēdams laiku, sāka dēlam pielāgot savu sistēmu. «Vispirms es gribu no viņa iztaisīt cilvēku, un homme^15,» viņš teica Glafirai Petrovnai, «un ne tikai cilvēku, bet arī sparta-kieti.» Sava nodoma realizēšanu Ivans Petrovičs iesāka ar to, ka apģērba dēlu pēc skotu parauga: divpadsmit gadu vecais puisēns sāka staigāt ar kailiem stilbiem un ar gaiļa spalvu pie salokāmās cepures; zviedrieti aizstāja jauns šveicietis, kas visā pilnībā bija izstudējis vingrošanu; muziķu kā vīrietim necienīgu nodarbību atmeta uz visiem laikiem; dabas zinības, starptautiskās tiesības, matemātika, galdniecība, pēc Zaņa Zaķa Ruso padoma, un heraldika bruņniecisku jūtoņu izkopšanai — šīs zinības bija jāmācās nākošajam «cilvēkam»; zēnu modināja pulksten četros no rīta, tūlīt aplēja ar aukstu ūdeni un lika skriet ar virvi ap augstu stabu; ēda viņš vienreiz dienā un tikai vienu ēdienu, jāja, šāva ar loku; jebkurā izdevīgā gadījumā pēc tēva piemēra vingrinājās gribas spēkā un ik vakaru īpašā grāmatā ierakstīja dienas pārskatu un savus iespaidus; bet Ivans Petrovičs no savas puses rakstīja viņam pamācības franču valodā, saukdams viņu šajās pamācībās par mori ļils^16 un uzrunādams ar vous^17. Runājot krievu valodā, Fedja ar tēvu bija uz tu, taču viņa klātienē neuzdrošinājās apsēsties. «Sistēma» puisēnu samulsināja, radīja viņa galvā jucekli, nomāca viņu; toties jaunais dzīves veids labvēlīgi ietekmēja tā veselību: sākumā viņš gan saķēra karsoni, bet drīz vien tika ar to galā un kļuva brašs puisis. Tēvs ar viņu lepojās un savā ērmīgajā izteiksmē sauca dēlu par «dabas bērnu, savu ražojumu». Kad Fedjam jau bija sešpadsmit gadu, Ivans Petrovičs atzina par savu pienākumu laikus iepotēt viņam nicināšanu pret sieviešu dzimumu, — un jaunais spartakietis ar biklu sirdi, pirmajām pūciņām uz lūpām, pilnasinīgs, dzīvības sulu un spēka pārpilns jau centās izlikties vienaldzīgs, salts un rupjš.

Bet laiks ritēja un ritēja. Ivans Petrovičs gada lielāko tiesu pavadīja Lavrikos (tā sauca viņa galveno dzimto muižu) un ziemā aizbrauca uz Maskavu viens pats, apmetās traktieros, cītīgi apmeklēja klubus, viesistabās noturēja runas un attīstīja savus plānus un vairāk nekā jebkad izturējās kā īgns anglomans un valstisks cilvēks. Tad pienāca 1825. gads, atnesdams sev līdzi daudz bēdu. Ivana Petroviča tuviem paziņām un draugiem uzbruka smagi pārbaudījumi. Ivans Petrovičs pasteidzās aizbraukt uz laukiem un ieslēdzās savā mājā. Aiztecēja vēl viens gads, un Ivans Petrovičs piepeši sanīka, savārga un kļuva nolaidīgs; viņš jutās nevesels. Brīvdomātājs sāka apmeklēt baznīcu un pasūtīt aizlūgumus; eiropietis sāka sutināties pirtī, pusdienot pulksten divos, doties pie miera deviņos un iemigt, klausoties vecā mājziņa mēļošanā; valstiskais cilvēks sadedzināja visus savus plānus, visu sarakstīšanos, trīsēja gubernatora priekšā un izdabāja izpravņikam; cilvēks ar norūdītu gribas spēku ņaudēja un sūdzējās, kad viņam uzmetās augonis, kad viņam pasniedza aukstas zupas šķīvi. Glafira Petrovna atkal valdīja pār visu māju; atkal pie viņas pa pakaļējām durvīm sāka staigāt pārvaldnieki, muižkungi un vienkārši zemnieki, — iet pie šīs «vecās klabatas», kā viņu mēdza saukt muižas ļaudis. Pārmaiņas Ivanā Pet-rovičā stipri pārsteidza viņa dēlu; Fedjam jau bija iestājies deviņpadsmitais gads, un viņš sāka visu pārdomāt un atbrīvoties no rokas, kas to nomāca. Viņš jau agrāk bija ievērojis nesaskaņu starp tēva vārdiem un darbiem, starp viņa plašajām liberālajām teorijām un nejutīgo, sīkumaino despotismu; taču tik spēju lūzumu tas nebija gaidījis. Pēkšņi visā pilnībā parādījās apsūnojies patmīlis. Jaunais Lavreckis bija nodomājis braukt uz Maskavu sagatavoties universitātei, kad Ivanam Petrovičam uzbruka jauna, negaidīta nelaime: viņš kļuva akls vienā dienā, bez cerībām izveseļoties.

Neuzticēdamies krievu ārstu mākai, viņš sāka rūpēties, lai dabūtu atļauju doties uz ārzemēm. Viņu noraidīja. Tad tas kopā ar dēlu veselus trīs gadus klaiņāja pa Krieviju no viena ārsta pie otra, nemitīgi braukādams no pilsētas uz pilsētu un ar savu mazdūšību un nepacietību dzīdams izmisumā ārstus, dēlu un kalpotājus. Lavrikos viņš atgriezās kā īsts mīkstčaulis, kā ņaudulīgs un kaprizs bērns. Iestājās smagas dienas, visi dabūja ciest viņa dēļ. Ivans Petrovičs apklusa, tikai ēdot pusdienu; nekad viņš nebija ēdis tik alkatīgi un tik daudz; visu pārējo laiku viņš nedeva miera ne sev, ne citiem. Viņš lūdza dievu, kurnēja pret likteni, lamāja sevi, lamāja politiku, lamāja savu sistēmu, lamāja it visu, ar ko kādreiz bija dižojies un lepojies, visu, ko kādreiz dēlam bija ieteicis par paraugu; apgalvoja, ka nekam neticot, un atkal lūdza dievu; nevarēja nevienu brītiņu panest vientulību un prasīja, lai mājnieki pastāvīgi, dienu un nakti, sēdētu pie viņa atzveltņa un izklaidētu ar saviem nostāstiem, kurus pats allaž pārtrauca, saukdams: «Ko nu melšat — šitādas blēņas!»

Sevišķi ļauni klājās Glafirai Petrovnai; viņš itin nemaz nespēja iztikt bez tās, un viņa līdz pat beigām izpildīja visas slimā iegribas, lai gan dažkārt tūlīt neuzdrošinājās viņam atbildēt, baidīdamās ar balss skaņu izpaust niknumu, kas viņu smacēja vai nost. Tā viņš nočīkstēja vēl divus gadus un nomira maija pirmajās dienās, iznests uz balkona saulītē. «Glaša, Glaška! Buljonu, buljonu, vecā muļ .. .» šļupstēja viņa stingstošā mēle, un, neizrunājis pēdējos vārdus, viņš apklusa uz mūžu. Glafira Petrovna, kas tikko kā bija izrāvusi no mājziņa rokām buljona tasīti, apstājās, pavērās brāļa sejā, lēnām pārmeta platu krustu un klusēdama aizgāja; bet dēls, kas ari bija turpat, tāpat neteica ne vārda, atbalstījās uz balkona margām un ilgi raudzījās dārzā, kur viss bija zaļš un smaržas pielijis, kur viss mirdzēja pavasara saules zelta staros. Viņam bija divdesmittrīs gadi. Cik briesmīgi, cik nemanāmi strauji aizskrējuši šie divdesmit trīs gadi!... Dzīve tagad pavērās viņa priekšā.

XII

Apbedījis tēvu un uzticējis tai pašai nemainīgajai Gla firai Petrovnai saimniecības pārzināšanu un pārvaldnieku uzraudzību,, jaunais Lavreckis devās uz Maskavu, uz kurieni viņu aicināja neskaidras, bet spēcīgas jūtas. Viņš apzinājās savas audzināšanas trūkumus un cerēja pēc iespējas atgūt nokavēto. Pēdējos piecos gados viņš daudz bija lasījis un kaut ko arī redzējis; daudzas domas rosījušās viņa galvā; jebkurš profesors varētu apskaust dažas labas viņa zināšanas, tomēr tai pašā laikā viņš nezināja daudz ko tādu, kas sen jo sen zināms ikvienam ģimnāzistam. Lavreckis apzinājās savu nebrīvību; klusībā viņš jutās kā savādnieks. Anglomans ar dēlu bija dzinis sliktu joku; aušīgā audzināšana nesusi savus augļus. Daudzus gadus viņš neapzinīgi bija padevies savam tēvam; kad beidzot to izprata, nekas vairs nelīdzēja, ierašas bija laidušas dziļas saknes. Viņš neprata iedraudzēties ar cilvēkiem: divdesmit trīs gadu vecumā ar nevaldāmām mīlestības alkām nornaktaja sirdī viņš vēl neuzdrošinājās nevienai sievietei palūkoties acīs. Ar viņa skaidro un veselīgo, bet mazliet smagnējo saprātu, ar sliecību uz stūrgalvību, novērošanu un laiskumu viņam jau no mazām dienām būtu vajadzējis iekļauties dzīves virpulī, bet viņu bija turējuši mākslīgā vientulībā ... Nu apburtais loks ir salauzts, taču viņš vēl vienmēr stāvēja vienā un tai pašā vietā, noslēgts un sevī ierāvies. Bija smieklīgi viņa gados vilkt mugurā studenta tērpu, bet Fjodors Ivaničs nebaidījās izsmiekla: viņa spar-takieša audzināšana noderēja vismaz tai ziņā, ka bija attīstījusi viņā nevērību pret laužu tenkām, — un viņš nekautrēdamies uzvilka studenta tērpu. Fjodors Ivaničs iestājās fizikas-matematikas noda]ā. Veselīgs, sārtiem vaigiem, jau apaudzis ar bārdu, būdams kluss, viņš uz saviem biedriem atstāja jocīgu iespaidu; viņiem nebija ne jausmas, ka šajā bargajā vīrā, kas divjūgā platās lauku kamanās kārtīgi brauca uz lekcijām, slēpās gandrīz vai bērns. Viņš tiem šķita kā kāds dīvains pedants, viņš tiem nebija vajadzīgs, un viņi to nemeklēja, bet jaunais cilvēks tos vairījās. Pirmo divu gadu laikā, ko Lavreckis pavadīja universitātē, viņš sadraudzējās tikai ar vienu studentu, pie kura ņēma latiņu valodas stundas. Šis students, vārdā Michaļevičs, entuziasts un dzejnieks, sirsnīgi iemīlēja Lavrecki un gluži neviļus bija par iemeslu svarīgai pārmaiņai drauga liktenī.

Kādreiz teātrī (Močalovs toreiz atradās savas slavas augstumos, un Lavreckis neizlaida nevienu izrādi) viņš pirmā balkona ložā ieraudzīja kādu jaunavu, un, lai gan neviena sieviete nepagāja garām viņa drūmajam stāvam, nelikdama ietrīsēties tā sirdij, nekad viņa sirds vēl nebija pukstējusi tik spēji. Atspiedusies uz ložas samta malas, meitene nekustējās; viņas melnīgsnējās, ieapaļās, piemīlīgās sejas vaibstos dzirkstīja un spulgoja jaunības svaigums; daiļās acis, kas smalku uzacu lokā raudzījās vērīgi un liegi, izteiksmīgās mutes vieglais smaids, galvas, roku un kakla poza viss pauda prāta grāciju; ģērbusies viņa bija daiļi. Tai blakus sēdēja gadus četrdesmit piecus veca sieviete grumbainu un dzeltenu seju, tērpusies dziļi dekoltētā kleitā, ar melnu cepuri galvā; tās rūpju pilnajā un tukšajā sejā vīdēja stulbs smaids, bet ložas dibenā bija redzams pusmūža vīrietis, ģērbies platos svārkos ar augstu kaklasaiti; viņa mazās ačeles pauda trulu augstprātību un tādu kā lišķīgu aizdomību, piere liela un neizteiksmīga, seja izburbējusi, ar krāsotām ūsām un vaigubārdu, — pēc visām pazīmēm spriežot, tas bija pensionēts ģenerālis. Lavreckis nenolaida acis no meitenes, kas viņu bija tā aizgrābusi; pēkšņi atvērās ložas durvis un ložā ienāca Michaļevičs. Šā cilvēka, gandrīz viņa vienīgā Maskavas paziņas ierašanās, parādīšanās meitenes sabiedrībā, vienīgās meitenes, kas pilnīgi bija saistījusi viņa uzmanību, Lavreckim šķita nozīmīga un dīvaina. Nenovērsdams acis no ložas, viņš manīja, ka visi, kas ložā atradās, izturējās pret Michaleviču ka pret senu draugu. Izrāde vairs nevaldzināja Lavrecki; pat Močalovs, kas tajā vakarā spēlēja «kaislīgi», neatstāja uz viņu parasto iespaidu. Kādā visai patētiskā vietā Lavreckis neviļus palūkojās uz savu skaistuli; viņa visa bija paliekusies uz priekšu, tās vaigi kvēloja. Viņas skatuvei pievērstās acis, Lavrecka neatlaidīgā skatiena ietekmētas, lēnām pagriezās un apstājās pie viņa .. . Visu nakti viņam sapnī rādījās šīs acis. Beidzot sabruka mākslīgi’celtais aizsprosts: Lavreckis ir trīsēja, ir kvē-īoja un tūlīt otrajā dienā devās pie Michaļeviča. No tā viņš uzzināja, ka skaistuli sauc — Varvara Pavlovna Ko-robjina, ka vecais vīrs un sieviete, kas sēdēja ar viņu ložā, ir tās tēvs un māte, ka viņš pats, Michaļevičs, iepazinies ar tiem pirms viena gada, dzīvodams pie grafa N. «kondicijā» Maskavas tuvumā. Entuziasts ārkārtīgi cildināja Varvaru Pavlovnu. — Tā, draudziņ, — viņš izsaucās ar savu īpatnējo, strauji dziedošo pieskaņu balsī, — šī meitene ir apbrīnojama, ģeniālā būtne, māksliniece vārda pilnā nozīmē un turklāt visai labsirdīga. — No Lavrecka jautājumiem noģidis, kādu iespaidu Varvara Pavlovna atstājusi uz draugu, viņš pats solījās viņus iepazīstināt, piebilzdams, ka Korobjinu mājās esot tikpat kā savs cilvēks, ka ģenerālis nemaz ar neesot lepns, bet māte tik stulba, ka grūti iedomāties. Lavreckis pietvīka, kaut ko nesaprotamu nomurmināja un aizbēga. Veselas piecas dienas viņš cīnījās ar savu kautrību; sestajā dienā jaunais spartakietis uzvilka jaunu tērpu un nodeva sevi Michaļeviča rīcībā, kas, būdams savs cilvēks, aprobežojās tikai ar to, ka sasukāja matus, — un abi devās pie Korobjiniem.

XIII

Varvaras Pavlovnas tēvs Pavels Petrovičs Korobjins, atvaļināts ģenerālmajors, visu mūžu bija nokalpojis Pēterburgā; jaunībā viņu daudzināja par veiklu dejotāju un frontinieku, nabadzības dēļ viņš bija divu trīs neievērojamu ģenerāļu adjutants, apprecēja viena šā ģenerāļa meitu, saņemdams pūrā tūkstošus divdesmit piecus; līdz pēdējiem sīkumiem izpratis apmācību pārbaužu gudrību, pūlējās vaiga sviedros, kamēr beidzot pēc gadiem divdesmit ieguva ģenerāļa rangu, dabūja pulku. Nu viņam būtu bijis laiks atpūsties un rāmā garā nostiprināt savu labklājību; tāds jau arī bija viņa nodoms, tomēr viņš rīkojās mazliet neuzmanīgi: izdomāja jaunu līdzekli laist apgrozībā valsts naudu; līdzeklis izrādījās lielisks, tikai ģenerālis skopojās nevietā: viņu denuncēja; notikums bija vairāk nekā nepatīkams, notikums bija skandalozs. Ģenerālis kaut kā izkūlās, bet ar viņa kar jēru bija beigas, tam ieteica iesniegt atlūgumu. Gadus divus viņš vēl mētājās pa Pēterburgu, cerēdams, vai negadīsies kāda silta civildienesta vietiņa, bet vieta negadījās; meita beidza institūtu, izdevumi pieauga ar katru dienu ... Smagu sirdi viņš nolēma doties uz Maskavu, kur dzīve lētāka, noīrēja Vecajā Koņušennas ielā ma zītiņu, zemu namiņu ar asi augstu ģerboni uz jumta un dzīvoja kā atvaļināts ģenerālis, tērēdams gadā divi tūkstoši septiņi simti piecdesmit rubļu. Maskava ir viesmī līga pilsēta, ar prieku uzņem pirmo, kas pagadās ceļā, bet ģenerāļus jau nu it īpaši; smagnējais, tomēr militāri staltais Pavēla Petroviča augums drīz vien bija redzams labākajos Maskavas salonos. Viņa kailo pakausi ar krāsoto matu šķipsnām un notriepto Annas lentu pār kraukļa melnuma kaklasaiti labi pazina visi garlaicībai padotie bālie jaunekļi, kas deju laikā drūmi klaiņāja gar spēļu galdiem. Pavels Petrovičs bija pratis atrast pareizo stāju sabiedrībā; viņš runāja maz, bet pēc veca paraduma caur degunu, — protams, ne jau ar augstāka ranga cilvēkiem; piesardzīgi spēlēja kārtis, mājās ēda mēreni, toties viesībās par sešiem. Par ģenerāļa sievu gandrīz nekā nav ko sacīt: viņu sauca — Kaliopa Karlovna; kreisā acs tai asaroja, tāpēc Kaliopa Karlovna (turklāt viņa bija cēlusies no vāciešiem) pati sevi uzskatīja par jūtīgu sievieti; allaž viņa nez no kā baidījās, it kā nebūtu kārtīgi paēdusi, un valkāja šaurus samta tērpus, augstu cepuri un blāvas, izpūstas rokassprādzes. Pavēla Petroviča un Kaliopas Karlovnas vienīgai meitai Varva-rai Pavlovnai tikko kā bija pagājis septiņpadsmitais gads, kad viņa pabeidza N. institūtu, kur skaitījās ja nu ne pirmā skaistule, tad droši vien pirmā gudriniece un labākā muziķe un ieguva uzslavas rakstu ar carienes iniciāļiem; Varvarai Pavlovnai vēl nebija deviņpadsmit gadu, kad Lavreckis viņu ieraudzīja pirmo reizi.

XIV

Spartakietim ļodzījās kājas, kad Michaļevičs viņu ieveda diezgan nekārtīgi uzkoptajā Korobjinu viesistabā un stādīja priekšā namamātei un namatēvam. Taču biklums, kas viņu bija pārņēmis, drīz vien izgaisa: visiem krieviem iedzimto labsirdību ģenerālī vēl padziļināja tā īpašā laipnība, kas raksturīga visiem mazliet kompromi tētiem cilvēkiem; ģenerāļa sievas klātieni kaut kā drīz vien nejuta; bet, kas attiecas uz Varvaru Pavlovnu, tad viņa bija tik mierīga un pašpārliecināti laipna, ka ikviens viņas tuvumā tūliņ jutās kā mājās; turklāt no visa viņas apburošā auguma, no smaidošajām acīm, no nevainīgi ieslīpajiem pleciem un bālgani sārtajām rokām, no liegās un tai pašā laikā it kā gurdās gaitas, pat no balss skaņas, palēninātas un saldas, — kā smalka smarža dvesa netverama, pieglaimīga pievilcība, liega, pagaidām vēl kautra svētlaimība, kaut kas tāds, kas vārdos grūti izsakāms, bet kas iejūsmināja un uztrauca, — un, protams, uztrauca ne jau kautrību. Lavreckis iesāka runāt par teātri, par vakardienas izrādi; viņa tūlīt pati izteicās par Močalovu un neaprobežojās tikai ar izsaucieniem un nopūtām, bet izteica dažas pareizas un sievišķīgi vērīgas piezīmes par viņa spēli. Michaļevičs ieminējās par muziķu; viņa netielēdamās apsēdās pie klavierēm un pareizi nospēlēja dažas Šopena mazurkas, kas toreiz tikko sāka nākt modē. Pienāca pusdienas laiks; Lavreckis gribēja aiziet, bet viņu aizturēja; pie galda ģenerālis viņu pacienāja ar labu lafitu, pēc kura ģenerāļa sulainis ar ormani bija aizdrāzies pakaļ uz Deprē veikalu. Vēlā vakarā Lavreckis atgriezās mājās un kā apburts ilgi sēdēja neizģērbies un ar rokām aizklājis acis. Viņam šķita, ka tikai nule viņš saprot, kāpēc ir vērts dzīvot; visas viņa hipotēzēs, visi nodomi, visas šīs blēņas un nieki uzreiz bija izgaisuši; viņa sirdī valdīja tikai vienas jūtas, viena vēlme — ilgas pēc laimes, pēc baudas, mīlestības, liegas sievietes mīlestības. Kopš šās dienas viņš bieži sāka apciemot Korobjinus. Pēc pusgada viņš atklāja Varvarai Pavlovnai mīlestību un lūdza tās roku. Viņa priekšlikumu pieņēma; ģenerālis jau sen sen, gandrīz vai pēc Lavrecka pirmā apciemojuma, bija iztaujājis Michaļeviču, cik Lavreckim piederot dzimtcilvēku; un arī Varvara Pavlovna, kas visu laiku, kamēr jaunais cilvēks veltīja viņai savu uzmanību лт gandrīz vai pašā mīlestības atklāšanas brīdī nezaudēja parasto sirdsmieru un skaidrību, arī Varvara Pavlovna zināja it labi, ka viņas līgavainis ir bagāts cilvēks; bet Kaliopa Karlovna nodomāja: «Meine Tochter macht cine schone Partie,»[18] — un nopirka sev jaunu, augstu cepuri.

XV

Un tā viņa priekšlikums bija pieņemts, bet ar zināmiem noteikumiem. Pirmkārt, Lavreckim tūlīt jāpamet universitāte; kas tad prec studentu, un kas tā par jocīgu iedomu — muižas īpašniekam — bagātam, divdesmit sešus gadus vecam vīram kā skolēnam ņemt stundas? Otrkārt, Varvara Pavlovna apņēmās pati pasūtīt un nopirkt pūru, izmeklēt pat līgavaiņa dāvanas. Viņai bija daudz praktiskas jēgas, daudz gaumes, visai daudz patikas pret ērtībām un liela māka sagādāt sev šīs ērtības. Šī māka sevišķi pārsteidza Lavrecki, kad tūlīt pēc laulībām viņi divatā ar sievu devās uz Lavrikiem ērtā, sievas pašas pirktā karietē. Cik ļoti visu, kas atradās ap viņu, Varvara Pavlovna bija pārdomājusi, uzminējusi, paredzējusi! Cik jauki ceļa piederumi atradās dažādos mājīgos istabas stūrīšos; cik apburošas tualetes kārbas un kafijas kannas, un cik piemīlīgi Varvara Pavlovna pati no rītiem vārīja kafiju! Starp citu, toreiz Lavreckim nebija laika vērot: viņš līgoja svētlaimē, skurba aiz laimes; nodevās tai kā bērns ... Viņš arī bija nevainīgs kā bērns, šis jaunais Alkids. Ne velti visa viņa jaunās sievas būtne dvesa tādu burvību; ne velti viņa solīja jūtām apslēptu, nepazītu baudu krāšņumu: viņa sniedza vairāk nekā solīja. Atbraukusi Lavrikos pašā vasaras plaukumā, viņa māju atrada netīru un tumšu, kalpotājus jocīgus un veclaicīgus, bet neatzina par vajadzīgu vīram par to pat ieminēties. Ja viņas nodoms būtu palikt Lavrikos, viņa tur visu pārkārtotu, sākot, protams, ar pašu dzīvojamo māju; bet viņai pat ne uz mirkli neiešāvās galvā doma palikt šai stepju nomalē; viņa šeit dzīvoja kā teltī, miermīlīgi paciezdama visas neērtības un amizanti par tām zobodamās. Marfa Timofejevna atbrauca satikties ar savu audzēkni; Varvarai Pavlovnai vecīte ļoti patika, bet viņa Marfai Timofejevnai gan ne. Jaunā saimniece arī ar Glafiru Petrovnu nesapratās; viņa Glafiru Petrovnu liktu mierā, taču vecajam Korobjinam iegribējās iemaisīties znota darīšanās; pārvaldīt tik tuva rada muižu, viņš mēdza sacīt, neapkaunojot pat ģenerāli. Tomēr jādomā, ka Pavels Petrovičs nekautrētos vis pārvaldīt arī pavisam sveša cilvēka muižu. Varvara Pavlovna savu uzbrukumu iesāka visai prasmīgi; pati palikdama ēnā, šķietami visa iegrimusi medus mēneša svētlaimē, rāmajā lauku dzīvē, mūzikā un lasīšanā, viņa pamazām Glafiru noveda līdz tam, ka tā kādā rītā kā dzelta iebrāzās Lavrecka kabinetā un, nomezdama uz galda atslēgu saišķi, paziņoja, ka tālāk vairs nespēj nodarboties ar saimniecību un negrib palikt sādžā. Jau attiecīgi sagatavotais Lavreckis tūlīt piekrita viņas aizbraukšanai. To Glafira Petrovna nebija gaidījusi. «Labi,» viņa sacīja satumsušām acīm, «redzu, ka esmu šeit lieka! Zinu, kas mani padzen no šejienes, no manas dzimtās ligzdas. Tikai tu, brāļadēl, iegaumē manus vārdus: arī tu nekur neiekārtosi sev ligzdu, mūžam tu mētāsies apkārt. Tāds ir mans novēlējums.» Tai pašā dienā viņa aizbrauca uz savu sādžiņu, bet pēc nedēļas reradās ģenerālis Korobjins un ar piemīlīgu grūtsirdību skatienos un kustībās pārņēma visu muižas pārvaldīšanu savās rokās.

Septembrī Varvara Pavlovna aizveda vīru uz Pēterburgu. Divas ziemas viņi nodzīvoja Pēterburgā (vasaras pavadīja Carskoje Selo) jaukā, gaišā, eleganti mēbelētā

dzīvoklī; viņiem radās daudz paziņu vidējās un pat augstākās aprindās, bieži viņi gan braukāja viesos, gan pieņēma tos, rīkoja burvīgus mūzikas un deju vakarus. Varvara Pavlovna valdzināja viesus kā uguns taurenīšus. Fjodoram Ivaničam šāda izklaidīga dzīve ne visai patika. Sieva ieteica, lai viņš iestājas dienestā; atcerēdamies tēva piedzīvojumus un arī vadīdamies no savām atziņām, viņš nevēlējās kļūt par ierēdni, tomēr, iztapdams Varvarai Pavlovnai, palika Pēterburgā. Starp citu, viņš drīz vien saprata, ka neviens netraucē viņam noslēgties vientulībā, ka ne par velti viņa kabinets ir pats mierīgākais un mājīgākais visā Pēterburgā, ka gādīgā sieva pati ar mieru atbalstīt šo viņa noslēgtību, — un kopš tā laika viss ritēja jauki. Viņš no jauna ķērās pie savas paša pēc viņa domām nepabeigtās izglītības, atkal sāka lasīt, sāka mācīties pat angļu valodu. Bija jocīgi redzēt viņa vareno, plecīgo augumu mūžam noslīgušu pār rakstāmgaldu, viņa tuklo, bārdaino, sārto seju pa pusei aizsegtu ar vārdnīcām vai burtnīcām. Ik rītu viņš pavadīja pie darba, ēda lieliskas pusdienas (Varvara Pavlovna bija spējīga namamāte), bet vakaros ieradās apburošā, smaržīgā, gaišā pasaulē, pārpilnā ar jauniem, līksmiem cilvēkiem, — un šīs pasaules centrs bija tā pati gādīgā namamāte — viņa sieva. Tā iepriecināja vīru, dzemdēdama viņam dēlu, tomēr nabaga puisēna mūžs bija īss, pavasarī viņš nomira, bet vasarā pēc ārstu ieteikuma Lavreckis aizveda sievu uz ārzemēm, uz dziednie-cTbas ūdeņiem. Pēc šādas nelaimes izklaidēšanās viņai bija nepieciešama, turklāt arī tās veselībai vajadzīgs siltāks klimats. Vasaru un rudeni viņi nodzīvoja Vācijā un Šveicē, bet ziemā, kā jau tas bija gaidāms, aizbrauca uz Parizi. Parizē Varvara Pavlovna uzplauka kā roze un tikpat žigli un veikli kā Pēterburgā prata sev novīt ligzdiņu. Viņa atrada jauku jauku dzīvokli kādā klusā, bet modernā Parizes ielā; vīram viņa pasūtīja tādus rīt-svārkus, kādus viņš vēl nebija valkājis; pieņēma švītīgu istabeni, lielisku virēju un izveicīgu sulaini; iegādājās burvīgu karieti un jaukas klavieres. Jau pēc nedēļas viņa kā īsta pariziete prata pāriet pāri ielai, valkāt šalli, atvērt saulsargu un uzvilkt cimdus. Arī paziņas viņa drīz vien ieguva. Sākumā pie viņas ieradās tikai krievi, 50

tad sāka parādīties ari īranči, ļoti pieklājīgi, laipni, neprecēti vīrieši ar izsmalcinātām manierēm un skanīgiem uzvārdiem; visi viņi runāja ātri un daudz, veikli klanījās un tīkami piemiedza acis; aiz to sārtajām lupām mirdzēja baltie zobi, — un kā viņi prata smaidīt! Ikviens no viņiem atveda līdz savus draugus un la belle madame de Lavretzki^1 drīz vien kļuva pazīstama no Chaussee d’Antin līdz Rue de Lille. Tajos laikos (tas notika 1836. gadā) vēl nebija savairojusies feļetonistu un chroniķu ģints, kas tagad it kā skudras izjauktā pūznī mudžētmudž it visur; bet jau toreiz Varvaras Pavlovnas salonā parādījās kāds m-r Jules, kungs ar nepatīkamu ārieni, skandalozu reputāciju, nekaunīgs un zemisks kā visi duelanti un apšaubāmi cilvēki. Šis m-r Jules Varvarai Pavlovnai ļoti derdzās, tomēr viņa to pieņēma, tāpēc ka viņš mēdza rakstīt daždažādos laikrakstos un allaž pieminēja viņu, dēvēdams gan par m-mc de L .. .tzki, gan par m-me de***, cette grande dame russe si distinguee, qui demeure rue de P .. [19] [20]; izklāstīdams visai sabiedrībai, proti, dažiem simt abonentiem, kam gar m-me de L.. tzki nebija nekādas daļas, ka šī dāma ir gudra kā īsta francūziete (une vraie frangaise par l’esprit), — frančiem tā ir visaugstākā uzslava, — cik viņa piemīlīga un laipna, kāda apbrīnojama muziķe un cik brīnišķīgi dejo valsi (Varvara Pavlovna tiešām tā dejoja valsi, ka ar savam viegli plandošajām svārku apmalēm aizrāva līdz visas sirdis) ... vārdu sakot, izdaudzināja viņu visā sabiedrībā, — bet tas, lai nu saka, ko grib, allaž ir patīkami. Marsa jaunkundze jau toreiz bija nogājusi no skatuves, bet Rašele vēl nebija parādījusies; taču Varvara Pavlovna jo cītīgi apmeklēja teātrus. Viņa jūsmoja par itāļu muziķu un smējās par veceni Odri, pieklājīgi žāvājās Franču Komēdijā un raudāja par Dorvales kundzes tēlojumu kādā ultraromantiskā melodrāmā; bet galvenais — divas reizes viņas salonā spēlēja Lists un bija tik piemīlīgs, tik vienkāršs, nudien, burvīgs! Tik tīkamās jūtoņās pagāja ziema, kuras beigās Varvaru Pavlovnu pat ieveda

galmā. Arī Fjodors Ivaničs savukārt negarlaikojās, lai gan dzīve dažkārt viņu smagi nomāca, — nomāca tāpēc, ka bija tukša. Viņš lasīja laikrakstus, klausījās lekcijas Sorbonne un College de Franceb sekoja debatēm parlamentā, sāka tulkot zinātnisku darbu par irigacijām. «Es nezaudēju laiku,» viņš domāja, «viss tas ir derīgs: taču nākamajā ziemā noteikti jāatgriežas Krievijā un jāķeras pie darba.» Grūti sacīt, vai viņš skaidri izprata, kas tas būtu par darbu un diezin vai ziemā viņam laimētos atgriezties Krievijā, — pagaidām viņš ar sievu braukāja uz Badenbadenu ... Neparedzēts gadījums sagrāva visus viņa plānus.

XVI

Ieiedams kādreiz Varvaras Pavlovnas prombūtnē viņas kabinetā, Lavreckis ieraudzīja uz grīdas nelielu, rūpīgi salocītu papīriņu. Viņš mechaniski to pacēla, mechaniski atlocīja un izlasīja franču valodā rakstītas šādas rindiņas:

«Mīļo drostaliņ Betsi! (Es neuzdrošinos tevi saukt par Barbe vai Varvaru.) Velti tevi nogaidījos bulvara stūrī; atnāc rīt pulksten pusdivos mūsu dzīvoklītī. Tavs labsirdīgais resnītis (ton gros bonhomme de mari) tajā laikā parasti ierokas savās grāmatās; mēs atkal nodziedāsim to jūsu dzejnieka Puskina (de votre poēte Pous-kine) dziesmiņu, ko tu man iemācīji: «Vecais vīrs, bargais vīrs!» Tūkstoškārt skūpstu tavas rociņas un kājiņas.

Gaidu tevi- Ernests.»

Lavreckis lasīto uzreiz neizprata; izlasīja vēlreiz — un galva viņam sāka reibt, grīda šūpojās zem kājām kā kuģa klājs, kuģim šūpojoties. Vienā un tai pašā mirklī viņš iekliedzās, ieraudājās, viņam aizrāvās elpa.

Lavreckis it kā zaudēja prātu. Viņš tik akli bija uzticējies sievai; nekad nebija iedomājies, ka viņa varētu pievilt, piekrāpt. Šis Ernests, viņa sievas mīļākais, bija gadus divdesmit trīs vecs, gaišmatains, glīts jauneklis ar uzrautu degunu un mazām Ūsiņām, gandrīz visniecīgākais no visiem viņas paziņām. Pagāja dažas minutes, pagāja * 5

1 Sorbonā un Francijas koledžā.

pusstunda; Lavreckis vēl arvien staveja, spiezdams_ rokā liktenīgo zīmīti un kā neziņā raudzīdamies grīda; kā caur tumšu virpuli viņam rēgojās bālas sejas; sāpīgi sažņaudzās sirds; viņam likās, ka tas krīt, krīt, krīt... un šī sajūta šķita bezgalīga. Pazīstama, viegla zīda drānu čaukstoņa lika viņam atjēgties; Varvara Pavlovna cepuri galvā, šalli uz pleciem steigšus atgriezās no pastaigas. Lavreckis sāka trīsēt un metās āra; viņš juta, ka šaja mirklī varētu sievu saplosīt, piekaut viņu līdz nāvei kā zemnieks, nožņaugt to ar savām rokām. Pārsteigtā Varvara Pavlovna gribēja viņu aizturēt; viņš spēja tikai izdvest: «Betsi,» — un aizbēga no majas.

Lavreckis noīrēja karieti un lika sevi vest ārā no pilsētas. Visu pārējo dienas daļu un visu nakti līdz rītam viņš noklaiņāja, nemitīgi apstādamies un plātīdamies ar rokām, lāgiem viņš izturējās kā neprātīgs, lāgiem viņam kļuva smieklīgi un pat jautri. Uz rīta pusi viņš jutās nosalis un iegāja nolaistā ārpilsētas traktierī, paņēma sev istabu un apsēdās krēslā pie loga. Viņu pārņēma konvulsivas žāvas. Lavreckis tikko turējās kājās, viss augums bija pārguris, — bet pats viņš nogurumu nejuta, — toties nogurums ņēma virsroku: viņš sēdēja, luko: jās un neko nesaprata; nesaprata, kas ar viņu notiek, kāpēc viņš šeit tukšā, svešā istabā viens ar sastingušiem locekļiem, ar sīvumu mutē, ar akmeni uz krūtīm; viņš nesaprata, kas sievu Varju piespiedis atdoties šim francūzim un kā viņa varēja, būdama neuzticīga, palikt kā agrāk mierīga, kā agrāk ar viņu laipna un paļāvīga! «Neko nesaprotu!» čukstēja viņa sakaltušās lūpas. «Kas man tagad galvos, ka arī Pēterburgā ...» un viņš nepabeidza domu, sāka atkal žāvāties trīsēdams un raustīdamies. Viņu mocīja gan gaišas, gan drūmas atmiņas; viņam pēkšņi iešāvās prātā, ka šajās dienās sieva viņa un Ernesta klātbūtnē bija piesēdusies pie klavierēm un nodziedājusi: «Vecais vīrs, bargais vīrs!» Lavreckis atcerējās sievas sejas izteiksmi, dīvaino acu mirdzu un pietvīkušos vaigus, — un viņš piecēlās no krēsla, gribēja doties pie viņiem un sacīt: «Velti jūs mani izjokojāt; mana tēva vectēvs kāris zemniekus aiz ribām, bet mans vectēvs pats bija zemnieks,» — un tad nosist viņus abus. Vai atkal pēkšņi viņam šķita, ka viss, kas ar to notiek,

ir sapnis un pat ne sapnis, bet tikai nieki vien, ka viņam tikai jāsaņemas, jāpalūkojas apkārt. .. Viņš pavērās, un, kā vanags iecērt nagus notvertā putnā, tā viņa sirdī aizvien dziļāk un dziļāk iegūlās skumjas. Turklāt Lavreckis pēc dažiem mēnešiem cerēja būt tēvs ... Pagātne, nākotne, saindēta bija visa dzīve. Viņš beidzot atgriezās Parizē, apmetās kādā viesnīcā un aizsūtīja Varvarai Pav-lovnai Ernesta kunga zīmīti kopā ar šādu vēstuli:

«Klātpieliktais papīriņš jums visu izskaidros. Starp citu, jāsaka, ka es tiešām jūs nepazinu: jūs, allaž tāda kārtīga, mētājat apkārt tik svarīgus papīrus. (So frāzi nabaga Lavreckis bija vairākas stundas domājis un gudrojis.) Es jūs vairs nevaru redzēt; ceru, ka arī jums nevarētu būt vēlēšanās ar mani satikties. Piešķiru jums 15 000 franku gadā; vairāk dot nevaru. Nosūtiet savu adresi lauku kantorim. Dariet, ko gribat; dzīvojiet, kur gribat. Novēlu jums laimes. Atbilde nav vajadzīga.»

Lavreckis bija rakstījis sievai, ka atbilde neesot vajadzīga .. . bet viņš gaidīja, viņš ilgojās atbildes, šā nesaprotamā, neaptveramā notikuma paskaidrojumu. Varvara Pavlovna tai pašā dienā viņam atsūtīja garu vēstuli franču valodā. Vēstule viņu pazudināja; izgaisa pēdējās šaubas, un viņš sāka kaunēties, ka varējis vēl šaubīties. Varvara Pavlovna netaisnojās: viņa vēlējās vīru tikai satikt, lūdza, lai viņš to nenosodot galīgi. Vēstule bija salta un koncentrēta, kaut arī vietumis varēja manīt asaru pēdas. Lavreckis rūgti pasmaidīja un lika, lai ziņnesis pasaka, ka viss ir gaužām labi. Pēc trim dienām viņš pameta Parizi: aizbrauca nevis uz Krieviju, bet uz Itāliju. Lavreckis pats nezināja, kāpēc izvēlējies tieši Itāliju; patiesībā viņam bija vienalga, kurp braukt, — tikai ne uz mājām. Viņš nosūtīja savam muižkungam norādījumu par sievas pensiju, pavēlēdams viņam tai pašā laikā nekavējoties pārņemt no ģenerāļa Korobjina visas muižas lietas, nenogaidot norēķinu iesniegšanu, un parūpēties, lai ekselence aizbrauktu no Lavrikiem; viņš jo skaidri iztēlojās padzenamā ģenerāļa samulsumu, veltīgo dižošanos un par spīti savām bēdām izjuta zināmu ļaunu apmierinājumu. Tai pašā laikā viņš nosūtīja vēstuli Glafirai Petrovnai, lūgdams, lai viņa atgriežas Lavrikos, pielikdams uz viņas vārda pilnvaru; taču Glafira Petrovna

Lavrikos neatgriezās un pati iespieda laikrakstos paziņojumu par pilnvaras iznīcināšanu, kas gan bija gluži lieki. Noslēpies mazā Itālijas pilsētiņā, Lavreckis vēl ilgi nevarēja saņemties, lai neinteresētos par sievu. No laikrakstiem viņš uzzināja, ka viņa no Parizes, kā jau bija nodomājusi, aizbraukusi uz Badenbadenu; viņas vārds drīz vien pavīdēja kādā rakstiņā, ko bija parakstījis tas pats msjē 2ils. Šajā rakstelī cauri parastajai rotaļībai izskanēja kaut kāda draudzīga līdzjūtība; Fjodors Ivaničs, lasīdams šo raksteli, jutās pavisam nelāgi. Tad viņš uzzināja, ka sievai piedzimusi meita; pēc mēnešiem diviem muižkungs viņam ziņoja, ka Varvara Pavlovna pieprasījusi savas algas pirmo trešdaļu. Vēlāk izplatījās arvien ļaunākas un ļaunākas baumas; beidzot visi žurnāli skaļi izklāstīja kādu traģikomisku notikumu, kurā viņa sievai piekrita neapskaužama loma. Visam bija beigas. Varvara Pavlovna jau kļuvusi «slavenība».

Lavreckis vairs nevēroja sievas dzīvi; tomēr tik drīz nespēja tikt ar sevi galā. Dažkārt viņu pārņēma tādas ilgas pēc sievas, šķita, viņš atdotu it visu, varbūt pat. . . viņai piedotu, lai tikai atkal dzirdētu tās laipno balsi, justu tās roku savā rokā. Taču laiks aizritēja ne velti. Viņš nebija dzimis par cietēju: tā veselīgā daba atguva savas tiesības. Daudz kas tam kļuva skaidrs: pats saņemtais trieciens vairs nelikās nejaušs; viņš saprata savu sievu, — tuvu cilvēku tikai tad var pilnīgi izprast, kad ar viņu izšķiras. Viņš atkal varēja nodarboties, strādāt, lai gan vairs ne ar agrāko dedzību, skepticisms, ko sagatavoja dzīves pieredze, audzināšana, galīgi pārņēma viņa sirdi. Lavreckis pret visu kļuva vienaldzīgs. Bija pagājuši gadi četri, un viņš jutās diezgan spēcīgs,^ lai atgrieztos dzimtenē, satiktos ar savējiem. Neapstādamies ne Pēterburgā, ne Maskavā, viņš ieradās O. pilsētā, kur mēs ar viņu šķīrāmies, un tagad lūdzam vēlīgo lasītāju atgriezties tur kopā ar mums.

XVII

Nākamajā rītā pēc aprakstītās dienas pulksten desmitos Lavreckis iegāja Kaļitinu mājas lievenī. Viņam pretī iznāca Liza ar cepuri galvā un cimdiem rokās.

— Uz kurieni? — viņš tai vaicāja.

— Uz dievkalpojumu. Šodien ir svētdiena.

— Vai tad jūs apmeklējat dievkalpojumu?

Liza klusēdama un pārsteigta viņā noraudzījās.

— Lūdzu, atvainojiet, — Lavreckis ierunājās, — es ... es gribēju teikt pavisam ko citu, atnācu atvadīties, pēc stundas braukšu uz laukiem.

— Vai tas ir tālu no šejienes? — Liza vaicāja.

— Verstis divdesmit piecas.

Uz sliekšņa iznāca Lenočka istabenes pavadībā.

— Tikai neaizmirstiet mūs! — Liza izsaucās un nokāpa no lievenēm.

— Arī jūs neaizmirstiet mani! Un klausieties, — viņš piebilda, — jūs ejat uz baznīcu: aizlūdziet arī par mani!

Liza apstājās un viņā pavērās.

— Lūdzu, — viņa teica, lūkodamās Lavreckim tieši acīs, — es aizlūgšu arī par jums. Iesim, Ļenočka!

Viesistabā Lavreckis Marju Dmitrijevnu atrada vienu. Viņa smaržoja pēc odekolona un piparmētrām. Viņai, pēc tās vārdiem, sāpot galva, un nakti tā pavadījusi nemierīgi. Viņa to pieņēma ar tai parasto vāro laipnību un pamazām kļuva valodīga.

— Vai nav tiesa, — Marja Dmitrijevna jautāja Lavreckim, — Vladimirs Nikolajičs taču ļoti patīkams cilvēks!

— Kas par Vladimiru Nikolajiču?

— Nu taču Panšins, tas, kas te bija vakar. Jūs viņam briesmīgi iepaticies; teikšu jums kā noslēpumu, mon cher cousinb viņš Lizas dēļ gluži bez prāta. Nu ko! Viņš no labas ģimenes, teicams ierēdnis, gudrs, ir kambarjunkurs, un, ja dievs gribēs ... es kā māte no savas puses būšu ļoti priecīga. Atbildība, protams, liela; bērnu laime, bez šaubām, ir atkarīga no vecākiem, un tiešām jāsaka, vai nu tas labi, vai slikti, bet visu kārtoju es allažiņ viena pati: ir bērnus uzaudzināju, ir mācīju, allaž es pati... tagad pat no Boļisa kundzes izrakstīju mamzeli...

Marja Dmitrijevna plaši jo plaši izklāstīja savas rūpes, stāstīja par savu gādību, par mātes jūtām. Lavreckis [21]

klausījās viņā, klusēdams un grozīdams rokās cepuri. Viņa saltais, smagnējais skatiens samulsināja valodīgo kundzi.

— Bet kā jums patīk Liza? — viņa jautāja.

— Lizaveta Michailovna ir brīnum jauka meitene, — Lavreckis atbildēja, piecēlās, atvadījās un iegriezās pie Marfas Timofejevnas. Marja Dmitrijevna neapmierināta nolūkojās viņam pakaļ un nodomāja: «Ir gan tūļa, zemnieks! Nu, tagad es saprotu, kāpēc sieva nevarēja tam palikt uzticīga.»

Marfa Timofejevna sēdēja savā istabā savas saimes vidū. Tur bija pieci radījumi, gandrīz visi vienlīdz mīļi viņas sirdij: mācīta sniedze ar lielu guznu; putnu viņa bija iemīļojusi tāpēc, ka tas vairs nesvilpa un nenesa knābī ūdeni, mazs, gaužām bailīgs un rāms sunītis Roska, 'pikts runcis Matrozis, melnīgsnēja, delverīga, gadus deviņus veca meitenīte Šuročka ar ļoti lielām acīm un smailu deguntiņu un padzīvojusi, gadus piecdesmit piecus veca sieviete, vārdā Nastasja Karpovna Ogarkova, ģērbušies tumšā kleitā, virs tās īsa, brūna jaciņa un galvā balta cepurīte. Šuročka bija sīkpilsoņu kārtas, apaļa bārenīte. Marfa Timofejevna to pieņēmusi aiz žēlsirdības, tāpat kā sunīti Rosku; ir sunīti, ir meitenīti viņa atrada uz ielas; abi bija novārguši un izsalkuši, abi rudens lietū izmirkuši; Rosku neviens nemeklēja, Šuročku Marfai Timofejevnai pat labprāt atdeva viņas tēvocis — žūpa kurpnieks, kas pats dzīvoja pusbadā un arī rada bērnam nedeva ēst, bet dauzīja ar liesti pa galvu. Ar Nastasju Karpovnu Marfa Timofejevna bija iepazinusies dievkalpojuma laikā klosterī; viņa pati baznīcā tai bija piegājusi klāt (Nastasja Karpovna Marfai Timofejevnai iepatikās tāpēc, ka, pēc viņas izteicieniem, tā ļoti garšīgi lūgusi dievu), pati iesākusi runāties un uzaicinājusi pie sevis uz tasi tējas. Kopš tās dienas viņas vairs nešķīrās. Nastasja Karpovna bija visai jautras un lēnprātīgas dabas sieviete, bezbērnu atraitne, cēlusies no trūcīgiem muižniekiem; viņai bija apaļa, sirma galva, mīkstas, baltas rokas, maiga seja ar palieliem, labsirdīgiem sejas pantiem un mazliet jocīgu, uzrautu degunu; Marfu Timo-fejevnu viņa dievināja, un tā viņu ļoti mīlēja, kaut arī mēdza pazoboties par viņas maigo sirdi: viņa juta vājību

pret visiem jauniem cilvēkiem, un par visnevainīgāko joku negribot sarka kā meitene. Viss viņas kapitāls bija tūkstoš divi simti rubļu asignācijās; viņa dzīvoja uz Marfas Timofejevnas rēķina, bet kā līdzīga ar līdzīgu: lišķību Marfa Timofejevna nespētu paciest.

— Skat, Fedja! — viņa ierunājās, tiklīdz viņu ieraudzīja. — Vakar vakarā tu manu saimi neredzēji — papriecājies. Visi salasījāmies pie tējas; dzeram jau otrreiz kā jau svētdienā. Vari visus apmīļot; tikai Šuročka neļausies, bet runcis saskrāpēs. Vai tu šodien brauc?

— Šodien. — Lavreckis apsēdās uz zema krēsliņa.

— No Marias Dmitrijevnas es jau atvadījos. Redzēju arī Lizavetu Michailovnu.

— Sauc viņu par Lizu, kas tad viņa tev, mīļais, par

Michailovnu! Un sēdi rāmi, citādi salauzīsi Šuročkas krēslu! »

— Viņa gāja uz dievkalpojumu, — Lavreckis runāja tālāk. — Vai tad viņa ir dievbijīga?

— Jā, Fedja, ļoti. Daudz vairāk nekā mēs, Fedja.

— Bet vai tad jūs neesat dievbijīga? — mazliet šļupstēdama ierunājās Nastasja Karpovna. — Šodien gan negājāt uz agrīno dievkalpojumu, taču uz vakara dievkalpojumu iesiet.

— Nu nē, — tu iesi viena pati: esmu palaidusies slinkumā, mana dārgā, — Marfa Timofejevna atbildēja,

— pārlieku lutinu sevi ar tēju. — Nastasju Karpovnu viņa uzrunāja ar tu, kaut arī viņas dzīvoja kā līdzīga ar līdzīgu, — ne velti viņa bija Pestova: trīs Pestovi minēti Ivana Vasiļjeviča Bargā sinodes rakstos; Marfai Timo-fejevnai tas bija zināms.

— Sakiet, lūdzu, — Lavreckis atkal ierunājās, — Marja Dmitrijevna man nupat stāstīja par šo ... nu kā tad viņu?... Panšinu. Kas tas par cilvēku?

— Ir gan viņa pļāpa, lai pasarg dievs! — Marfa Timofejevna nomurmināja. — Droši vien pastāstīja tev kā noslēpumu, sak, šitāds līgavainis izredzēts. Būtu labāk mēļojusi ar savu popa dēlu; nē, redzams, šai vēl par maz. Nav taču nekā, un paldies dievam! Bet šī jau melš.

— Kāpēc tad paldies dievam? — Lavreckis vaicāja.

— -Nu tāpēc, ka šis kundziņš man netīk; un nav par ko priecāties.

— Vai viņš jums nepatīk?

— Nē, visus viņš nevar apburt. Pietiek jau ar to, ka Nastasja Karpovna viņā iemīlējusies.

Nabaga atraitne gauži uzbudinājās.

— Ko nu jūs, Marfa Timofejevna, bīstieties dieva! — viņa izsaucās, un visa tās seja un kakls tumši pietvīka.

— Bet šis blēdis zina, — Marfa Timofejevna viņu pārtrauca, — zina, ar ko viņu iekarot: iedāvāja viņai tabakas kārbu. Fedja, palūdz, lai viņa tev iedod iešņaukt tabaciņu; redzēsi, kas par jauku kārbiņu: uz vāciņa huzars zirga mugurā. Tu, mīļā, labāk netaisnojies.

Nastasja Karpovna tikai noplātīja rokas.

— Nu, bet Liza, — Lavreckis ievaicājas, — nav pret viņu vienaldzīga?

— Liekas, viņš tai patīk, — bet dievs vien to zina! Tu jau zini, ka cita cilvēka sirds ir kā tumšs mežs, bet meitenes sirds it īpaši. Pamēģini, piemēram, izprast Šu-ročkas sirdi! Kāpēc viņa slēpjas, taču neiet projām, kopš tu atnāci?

• Suročka apvaldīti iesmējās un izšāvās ārā, bet Lavreckis piecēlās.

— Jā, — viņš atbildēja, stiepdams vārdus, — meitenes sirdi nevar izprast.

Viņš sāka atvadīties.

— Nu, vai drīz mēs tevi redzēsim? — Marfa Timofejevna vaicāja.

— Kā iznāks, krustmāmiņ, nav jau tālu.

— Nu jā, tu jau brauc uz Vasiļevsku. Negribi dzīvot Lavrikos; nu, dari, kā zini; tikai aizbrauc apmeklēt mātes kapu un pie reizes arī vecmāmuļas. Tu tur ārzemēs visādas gudrības esi piesūcies, bet, kas zina, varbūt viņas savos kapos jutīs, ka esi pie viņām atnācis. Un neaizmirsti, Fedja, pasūtīt aizlūgumu Glafirai Petrovnai; te tev būs rublis. Ņem vien, ņem, arī es gribu, lai par viņu notur aizlūgumu. Kamēr viņa dzīvoja, es to necietu, tomēr, nav vārdam vietas, bija sievišķis ar raksturu. Liela gudriniece un tevi arī neaizmirsa. Bet tagad ej ar dieva ziņu, citādi sākšu tev apnikt.

Un Marfa Timofejevna apskāva savu radinieku.

— Taču Lizu Panšins nedabūs, nebaidies; ne jau tādu vien vīru viņa pelnījusi.

— Bet es jau nemaz ar nebaidos, — Lavreckis atteica un aizgāja.

XVIII

Pēc stundām četrām Lavreckis brauca uz mājām. Viņa tarantass strauji ripoja pa mīksto lauku ceļu. Nedēļas divas jau bija sausums; viegla, zila dūmaka virmoja gaisā un aizplīvuroja tālīnos mežus; no tiem nāca deguma smaka. Daudzi daudzi neskaidru apveidu patumši mākonīši slīdēja pa bāli zilajām debesīm; diezgan spēcīgs, sauss vējš brāzās nepārtrauktā plūsmā, neizkliedē-dams svelmi. Atspiedies ar galvu pret spilvenu un sakrustojis uz krūtīm rokas, Lavreckis lūkojās uz tīrumu strēlēm, kas traucās garām kā vēdeklis; uz lēni slīdošiem vītoliem, muļķīgām vārnām un krauķiem, kas truli un aizdomīgi blenza garām braucošajā ekipāžā; uz garajām ar vībotnēm, vērmelēm un lauku pīlādžiem apaugušajām ežām; viņš lūkojās ... un šī svaigā, leknā, nabadzīgā stepju nomale, šis zaļums, šie garie kalnu pauguri, gravas ar zemajiem ozolu puduriem, pelēkās sādžiņas, retie bērzi — visa šī sen neredzētā Krievijas ainava modināja viņa sirdī saldas un tai pašā laikā gandrīz sēras jūtoņas, spieda viņa krūtis ar tīkamu smagmi. Viņa domas klai-ņāja rāmi; to apveidi bija tikpat neskaidri un miglaini kā augsto un arī it kā klīstošo mākonīšu apveidi. Viņš atcerējās savu bērnību, māti, atcerējās, kā viņa mira, kā viņu pienesa tai klāt un kā māte, piespiedusi viņa galvu pie savām krūtīm, sāka paklusi viņa dēļ vaimanāt, bet, pavērusies Glafirā Petrovnā, — apklusa. Atcerējās tēvu, sākumā brašu, ar visu neapmierinātu, ar vara skanīguma balsi, — tad aklu, raudulīgu, ar netīru, sirmu bārdu; atcerējās, kā viņš kādreiz pie galda, izdzēris lieku vīna glāzi un apšļakstījis salveti ar mērci, piepeši iesmējās un, mirkšķinādams ar neredzīgajām acīm un sarkdams, sāka stāstīt par savām uzvarām; atcerējās Varvaru Pav-lovnu — un neviļus piemiedza acis, kā piemiedz acis cilvēks aiz pēkšņam iekšējām sapem, un nopurināja galvu. Tad viņa domas pievērsās Lizai.

«Lūk,» viņš nodomāja, «jauna būtne tikko ieiet dzīvē. Jauka meitene, kas gan no viņas iznāks? Viņa arī glīļa. Bāla, svaiga seja, acis un mute tik nopietnas, un skatiens godīgs un nevainīgs. Diemžēl, viņa šķiet mazliet liela jūsmotāja. Augums lielisks, un gaita tik viegla, un balss klusa. Man ļoti patīk, kād viņa pēkšņi apstājas, nesmaidīdama uzmanīgi klausās, tad kļūst domīga, atmet atpakaļ matus. Nudien, arī man pašam šķiet, ka Panšins nav viņas cienīgs. Bet kas gan viņam vainas? Starp citu, ko es tā aizsapņojos? Gan arī viņa ies pa to pašu taciņu, pa kuru iet visas. Labāk nosnaudīšos.» Un Lavreckis aizvēra acis.

Aizmigt viņš nevarēja, bet iegrima snaudulīgā ceļa-braucēja stingmē. Pagātnes veidoli tāpat kā agrāk rāmi iznira, uzpeldēja viņa dvēselē, jaukdamies un vīdamies ar citiem priekšstatiem. Lavreckis nezin kāpēc sāka domāt par Robertu Pilu .. . Par Francijas vēsturi... par to, kā viņš uzvarētu kaujā, ja būtu ģenerālis; viņam likās, ka dzird šāvienus un kliedzienus ... Viņa galva noslīga uz sāniem, viņš atvēra acis ... Tie paši tīrumi, tās pašas stepes ainavas; piejūga zirgu nodilušie pakavi pamīšus zaigo putekļu vērpatās; pasta puiša dzelteno kreklu ar sarkanajām iešuvēm padusēs piepūtis vējš ... «Re, kāds es atgriežos dzimtenē,» Lavreckim iedzēla doma; un viņš uzsauca: «Salaid!» Viņš ietinās mētelī un ciešāk piespiedās pie spilvena. Tarantasu sašūpoja: Lavreckis izslējās un plati ieplēta acis. Viņa priekšā uzkalniņā bija redzama neliela sādžiņa; mazliet pa kreisi rēgojās gauži vecs kungu namiņš ar slēgtiem aizvirtņiem un greizu lievenīti; plašais pagalms līdz pašiem vārtiem bija aizaudzis ar nātrēm, zaļām un biezām kā kaņepāji; turpat vēl diezgan laba ozolkoka klētiņa. Tā bija Vasiļevskas muiža.

Pasta puisis piebrauca pie vārtiem un apturēja zirgus; Lavrecka sulainis piecēlās no bukas un, it kā gribēdams nolēkt, uzkliedza: «Heisā!» Atskanēja aizsmakušas, dobjas rejas; taču suns pats nerādījās; sulainis atkal gatavojās nolēkt un no jauna iekliedzās: «Heisā!» Nevarīgās rejas atkārtojās, un pēc brītiņa pagalmā nezin no kurienes izskrēja virs, ģērbies nankina svārkos, baltu galvu kā sniegs; aizsargādams acis no saules, viņš paraudzījās pajūgā, tad pēkšņi uzsita ar abām rokām pa gurniem, sākumā mazliet pamīņājās uz vietas, pēc tam metās atdarīt vārtus. Pajūgs iebrauca pagalmā, riteņiem nošvīk-stot pa nātrēm, un apstājās pie lieveņa. Cilvēks ar balto galvu, acīm redzot visai nadzīgs, plati izplētis līkās kājas, jau stāvēja uz lieveņa pēdējās pakāpes, atpogāja ādas segu, drudžaini parāva to uz augšu un, noskūpstījis kungam roku, palīdzēja tam izkāpt.

— Sveiks, sveiks, draudziņ! — Lavreckis ierunājās. — Tevi, kā liekas, sauc — Antons? Esi vēl dzīvs?

Večuks klusēdams paklanījās un aizšāvās pēc atslēgām. Kamēr viņš traucās, pasta puisis sēdēja nekustīgi, iespriedis rokas sānos un blenzdams uz slēgtajām durvīm; bet Lavrecka sulainis kā nolēca, tā arī palika gleznainā pozā, uzlicis vienu roku uz pajūga bukas. Vecais atnesa atslēgas un, bez vajadzības izlocīdamies kā čūska, augsti pacēlis rokas, atslēdza durvis, pagājās sāņus un atkal paklanījās līdz zemei.

«Tad nu esmu mājās, esmu atgriezies,» Lavreckis nodomāja, ieiedams mazītiņā priekšiņā; pa to laiku cits pēc cita grabēdami un čīkstēdami atdarījās aizvirtņi, un tukšajās istabās ieplūda dienas gaisma.

xix

Nelielā mājiņa, kur tagad ieradās Lavreckis un kur pirms diviem gadiem bija nomirusi Glafira Petrovna, bija celta pagājušajā gadsimtā no izturīgiem priežu.baļķiem; mājiņa gan izskatījās ļoti veca, bet varēja vēl nokalpot savus gadus piecdesmit vai pat vairāk. Lavreckis apstaigāja visas istabas un par lielām izbailēm vecām, gurdām un ar baltiem putekļiem apputējušām mušām, nekustīgi pieplakušām pie griestiem, pavēlēja it visur atvērt logus: kopš Glafiras Petrovnas nāves neviens tos nebija atdarījis. Mājā nekas nebija mainījies: ar spīdošu, pelēku audumu pārvilkti tievkājaini, balti dīvāniņi viesistabā, nodiluši un izsēdēti, jo spilgti atgādināja Katrinas laikus; viesistabā atradās mājasmātes iemīļotais atzveltnis ar augstu un taisnu muguru, pret kuru viņa pat vecumā nemēdza atspiesties. Pie galvenās sienas karājās senlaicīgs Fjodora vectēva tēva — Andreja Lavrecka portrets; tumšā, īgnā seja tikko atdalījās no nosūbējušā un ieliektā fona; mazās, ļaunās acis drūmi raudzījās no nošļukušo un it kā uztūkušo plakstu apakšas; melnie, nepūderētie mati bija saslējušies kā sari virs smagās, grumbām izvagotās pieres. Portreta stūrī karājās noputējis salmu puķu vainags. «Pašai Glafirai Petrovnai labpatika nopīt šo vainagu,» Antons aizrādīja. Guļamistabā stāvēja augsta, šaura gulta zem veclaicīga, visai izturīga svītraina priekškara; uz gultas gulēja kaudze izbalējušu spilvenu un plāni vatēta sedziņa, bet galvgalī karājās svētbilde «Svētās dievmātes ieiešana baznīcā», tā pati svētbilde, kam vecmeita, mirdama viena un no visiem pamesta, pēdējo reizi bija piekļāvusies ar savām jau stingstošajām lūpām. No atsevišķiem koka gabaliem darināts, ar vara plāksnītēm un greizu apsūbējušu zeltītu spogulīti rotāts tualetes galdiņš stāvēja pie loga. Blakus guļamistabai atradās lūgšanu istaba — mazītiņa istabiņa ar kailām sienām un smagu svētbilžu skapi kaktā; uz grīdas gulēja nodilis, ar vasku nopilināts paklājiņš; uz tā Glafira Petrovna, ceļos mezdamās, bija lūgusi dievu. Antons kopā ar Lavrecka sulaini devās atslēgt stalli un šķūni; viņa vietā ieradās vecenīte gandrīz vai tikpat veca, apsējusi lakatiņu līdz pašām uzacīm; galva tai trīsēja un acis raudzījās truli, tomēr pauda centību, sensenu ierašu kalpot pacietīgi, bet tai pašā laikā acu skatiens izteica kaut kādu godbijīgu līdzjūtību. Viņa noskūpstīja Lavrecka roku un palika pie durvīm, gaidot pavēles. Viņš, nudien, nespēja atcerēties, kā vecenīti sauc un vai vispār to jebkad redzējis; izrādījās, viņu sauca — Apraksija; pirms gadiem četrdesmit tā pati Glafira Petrovna viņu bija padzinusi no kungu mājas un pavēlējusi būt par putnu kopēju; starp citu, vecenīte runāja maz, it kā būtu izdzīvojusi prātu, tikai lūkojās ar verdzisku padevību. Bez šiem diviem vecīšiem un trim garos krekliņos ģērbtiem bērneļiem ar uzpūstiem vēderiem, Antona mazbērniem, kungu mājā vēl dzīvoja kāds vienrocis — no klaušām atbrīvots zemnieciņš; viņš rubināja kā rubenis un it neko vairs nespēja darīt; tāpat liela labuma nebija arī no gluži vecā suņa, kas riedams bija apsveicis Lavrecka atgriešanos: suns jau gadu desmit tupēja, piesiets smagā, pēc Glafiras Petrovnas pavēles pirktā ķēdē, un tik tikko spēja kustēties un pavilkt savu nastu. Aplūkojis māju, Lavreckis izgāja dārzā un jutās ar to apmierināts. Dārzs bija aizaudzis ar nezālēm, dadžiem, ērkšķogulājiem un avenājiem; tomēr tajā bija daudz ēnas, daudz vecu liepu, kas pārsteidza ar savu kuplumu un dīvaino zaru žubu-rojumu; liepas bija sastādītas pārlieku biezi un kādreiz — pirms gadiem simt — apgrieztas. Dārzs nobeidzās ar nelielu, dzidru dīķi, kam gar malām auga gari, iesarkani niedrāji. Cilvēka pēdas aizaug ļoti ātri: Glafiras Petrovnas māja vēl nebija paguvusi pārvērsties biezoknī, tomēr jau likās iegrimusi tajā klusajā snaudā, kas apņem virs zemes it visu, ko neskar cilvēka nemiera sērga. Fjodors Ivaničs apstaigāja sādžu; sievas viņā noraudzījās no savu istabu sliekšņiem, atspiedušas vaigu plaukstā; vīri notālēm klanījās, bērni aizmuka, suņi vienaldzīgi rēja. Viņam beidzot iegribējās ēst; bet savus apkalpotājus un pavāru viņš gaidīja tikai pret novakari; vezums ar pārtiku no Lavrikiem vēl nebija atbraucis, — vajadzēja griezties pie Antona. Antons tūdaļ sāka rīkoties: noķēra, nokāva un noplūca vecu vistu; Apraksija to ilgi berza un mazgāja, mazgāja tikpat kā veļu, iekām lika katlā; kad tā beidzot bija izvārījusies, Antons uzklāja un uzkopa galdu, šķīvja priekšā nolika apsūbējušu aplikē sālstrau-ciņu ar trim kājām un šķautnainu karafīti ar stikla aizbāzni un tievu kakliņu; tad dziedošā balsī pateica Lav-reckim, ka ēdiens gatavs, un pats nostājās aiz viņa krēsla, aptinis labo dūri ar salveti un izdvesdams ap sevi spēcīgu, senatnīgu smaržu, līdzīgu cipreses koka smaržai. Lavreckis nogaršoja zupu un ķērās pie vistas; tās āda bija pārklāta ar puniņiem; gar katru kāju stiepās resna dzīsla, gaļa garšoja pēc koka un sārma. Paēdis pusdienu, Lavreckis ieminējās, ka padzertu tēju, ja ... «Tūdaliņ pasniegšu,» vecais viņu pārtrauca — un solījumu pildīja. Atradās kripatiņa tējas, ievīstīta sarkana papīra gabaliņā; atradās maziņš, sīcošs un šņākulīgs patvārītis, atradās arī mazītiņi un it kā izkusuši cukura graudiņi. Lavreckis padzēra tēju no lielas tases; šo tasi viņš atcerējās vēl no bērnības: uz tās bija attēlotas spēļu kārtis, no tās dzēra tikai viesi, — un arī viņš dzēra no tās it kā viesis. Pievakarē ieradās kalpotāji; Lavreckim negribējās izlietot krustmātes gultu; viņš lika uzklāt sev guļvietu ēdamistabā. Nodzēsis sveci, viņš ilgi vērās apkārt un domāja skumju domu; to pārņēma tādas sajūtas, kas pazīstamas ikvienam cilvēkam, kuram pirmo reizi nācies pavadīt nakti sen neapdzīvotā mājā; viņam šķita, ka tumsa, kas to iekļauj no visām pusēm, nevar pierast pie jaunā iemītnieka, ka pat mājas sienas ir neziņā. Beidzot viņš nopūtās, uzvilka sev virsū segu un aizmiga. Antons ilgāk par visiem palika kājās; viņš ilgi sačukstējās ar Apraksiju, paklusi nopūtās, reizes divas pārmeta krustu; viņi abi nebija gaidījuši, ka kungs apmetīsies pie viņiem Vasiļevskā, kad tepat tuvumā bija tik jauka muiža ar labi iekārtotu dzīvojamo māju; viņi pat nenoģida, ka tieši šī māja Lavreckim derdzās: tā viņā modināja nomācošas atmiņas. Diezgan ilgi izčukstējies, Antons paņēma nūju, piedauzīja pie dēļa, kas jau sen klusi karājās pie klēts, un turpat pagalmā likās nosnausties, pat neapsedzis savu balto galvu. Maija nakts bija rāma un maiga — un sirmgalvis dusēja saldi.

XX

Nākamajā dienā Lavreckis piecēlās diezgan agri, apspriedās ar sādžas vecāko, aizgāja uz riju, pavēlēja noņemt sētas sunim ķēdi, bet suns tikai mazliet ierējās un pat nepameta savu būdu; Lavreckis, atgriezies mājās, iegrima tādā kā rāmā nejutībā, no kuras visu dienu netika vaļā. «Nu gan esmu nogrimis pašā upes dzelmē,» viņš ne vienreiz vien teica pats sev. Viņš sēdēja pie loga, nekustēdamies un it kā ieklausīdamies klusajā dzīves plūsmā, kas paloja ap viņu, un nomaļās lauku dzīves retajās skaņās. Kaut kur aiz nātrēm kāds iedziedas smalkā smalkā balstiņā; ods it kā tam piebalso. Dziedātājs jau apklusis, bet ods vēl sīc un sīc; cauri vienmērīgai, uzmācīgi žēlabainai mušu sīkšanai dzirdama kamenes dūkšana; kamene nerimtīgi atsitas ar galvu pret griestiem; uz ielas iedziedas gailis, aizsmakušā balsī stiepdams pēdējo noti; norīb rati; sādžā iečīkstās vārti. «Ko?» piepeši iespiedzas kādas sievas balss.

«Ak tu manu drostaliņ,» saka Antons divus gadus vecai meitenītei, ko auklē uz rokām. «Atnes kvasu,» atkārto tā pati sievas balss, un pēkšņi iestājas nāves klusums; ne mazākā trokšņa, ne mazākās kustības; pat lapiņa nepakustas vējā; bezdelīgas klusi cita pakaļ citai laidelējas zemu zemu, un skumji kļūst sirdī no viņu klusā lidojuma. «Nu gan esmu nogrimis pašā upes dzelmē,» Lav-reckis atkal nodomā. «Un allaž jebkurā laikā dzīve šeit klusa un rāma,» viņš domā, «ja esi iegājis tās lokā — padodies: šeit velti uztraukties, velti dumpoties; šeit gūst sekmes tikai tas, kas nesteigdamies min savu taciņu kā arājs vagu. Bet cik daudz spēka visapkārt, kāds veselīgums slēpjas šajā bezdarbīgajā klusumā! Paraug, zem loga no leknās zāles izlīdis spēcīgs dadzis; pāri viņam lupstājs slej savu sulīgo stiebru, bet Ijaba asaras vēl augstāk paceļ savus sārtos čemurus; un tur tālāk druvās lāsmo rudzi, briest auzu skaras, un ik kokā raisās katra lapiņa, plaukst zālīte savā stiebrā. Sievietes mīlai esmu veltījis savus labākos gadus,» Lavreckis nerimstas domāt, «lai šejienes garlaicība noskaidro man prātu, nomierina mani, lai sagatavo mani tā, ka arī es mācētu prātīgi veikt savu darbu.» No jauna viņš ieklausās klusumā, nekā negaidīdams, tomēr tai pašā laikā it kā nemitīgi kaut ko gaidīdams: klusums viņu apņem no_ visām pusēm; saule rāmi slīd pa mierīgām, zilām debesīm, tajās klusi peld mākoņi; liekas, tie zina, kurp un kāpēc peld. Citās vietās zemes virsū tajā pašā laikā mutuļoja dzīve — traucās un šalca; šeit tā pati dzīve plūda nedzirdami kā ūdens pār purva zālēm; un Lavreckis līdz pašam vakaram nespēja atrauties no šās aizejošās, aizplūstošās dzīves vērošanas; sēras par bijušo izkusa viņa sirdī kā pavasara sniegs — un dīvaini! — viņš nekad vēl tik dziļi un spēcīgi nebija izjutis savu dzimteni.

XXI

Divu nedēļu laikā Fjodors Ivaničs bija savedis kārtībā Glafiras Petrovnas mājiņu, licis iztīrīt pagalmu, dārzu; no Lavrikiem viņam atveda ērtas mēbeles, no pilsētas — vīnu, grāmatas un žurnālus; stallī ieradās zirgi; vārdu

sakot, Fjodors Ivaničs iegādājās visu nepieciešamo un sāka dzīvot pa daļai kā muižnieks, pa daļai kā vientuļnieks. Viņa dienas aizritēja vienmuļi, tomēr viņš negarlaikojās, kaut arī ne ar vienu nesatikās; viņš cītīgi un vērīgi nodarbojās ar saimniecību; jādelēja pa apkaimi un lasīja. Starp citu, lasīt viņš lasīja maz: viņam vairāk patika klausīties vecā Antona nostāstus. Parasti Lavreckis, piebāzis pīpi ar tabaku un paņēmis aukstas tējas tasīti, apsēdās pie loga; Antons apstājās pie_ durvīm, aizlika rokas aiz muguras un iesāka savus rāmos nostāstus par senseniem laikiem, par tiem teiksmainiem laikiem, kad auzas un rudzus pārdevuši nevis mēriņiem, bet lieliem maisiem, pa divi trīs kapeikām par maisu; kad uz visām pusēm līdz pašai pilsētai stiepušies mūžameži un neskartas stepes. «Bet tagadiņ,» sūrojās vecais, kuram jau bija pāri astoņdesmit gadiem, «tad nu visu ta izcir-tuši un uzaruši, i kur pabraukt lāgā nav.» Antons daudz ko pastāstīja arī par savu kundzi Glafiru Petrovnu: cik tā bijusi saprātīga un taupīga, kā viņai sācis pieglaimoties kāds kungs, gados jaunais kaimiņš, apciemojis to bieži jo bieži un kā kundzenei šā dēļ labpaticis pat uzlikt savu svētdienas aubīti ar masakā^22 krāsas lentēm un uzvilkt mugurā dzelteno tri-tri-levantina kleitu; bet kā tad viņa sasirdījusies uz kaimiņu par nepiedienīgu jautājumu: «Jums gan, kundzēn, tad nu būs brangs kapitāls?» — pavēlējusi to vairs nepieņemt un tai pašā laikā norīkojusi, lai visu pēc viņas nāves, pat vismazāko lupatiņu, nodotu Fjodoram Ivaničam. Un tiešām, Lavreckis visu savu krustmātes mantu atrada neskartu, pat svētdienas aubīti ar masakā krāsas lentēm un dzelteno tri-tri-levantina auduma kleitu. Senlaicīgu papīru un interesantu dokumentu, kādus Lavreckis bija cerējis atrast, pavisam nebija, izņemot vienu gluži vecu grāmateli, kurā viņa vectēvs Pjotrs Andrejičs bija ierakstījis gan: «Tā svētīšana Sanktpēterburgas pilsētā par godu ar Turcijas impēriju saderētajam mieram, kuru noslēdzis viņa gaišība kņazs Aleksandrs Aleksandrovičs Prozorovskis»; gan krūšu dekochta^23 recepti ar piezīmi: «Šitā pamācīšana dota ģeneralienei Praskovjai Fjodorovnai Saltikovai no dzīvību radošās trīsvienības baznīcas protopresbitera Fjodora Avksentjeviča»; gan atkal šāda veida politisku jaunumu: «Par tīģeriem francūžiem tā kā viss apklusis» un turpat blakus: «Maskavas Ziņotājā izsludināts, ka nomiris premjermajors Michails Petrovičs Količeva kungs. Kas zin, vai nebūs Pjotra Vasiljeviča Količeva dēls?» Lavreckis atrada arī dažus vecus kalendārus un sapņu grāmatas, un noslēpumaino Ambodika kunga sacerējumu; daudz atmiņu viņā modināja sen aizmirstie, bet pazīstamie «Simboli un Emblēmas». Glafiras Petrovnas tualetes galdiņā Lavreckis atrada nelielu sainīti, pārsietu ar melnu lentu, aizzīmogotu ar melnu laku un iebāztu pašā atvilktnes dibenā. Sainītī vaigu vaigā atradās viņa tēva jaunībā gleznots pasteļkrāsu portrets, ar nekārtīgām, maigām cirtām uz pieres, iegarenām, sapņainām acīm un pavērtu muti un gandrīz izbālējis bālas sievietes portrets; sieviete bija ģērbusies baltā kleitā un turēja rokās baltu rozi, — šī sieviete bija viņa māte. Glafira Petrovna pati nekad nepieļāva, ka viņu gleznotu. «Es, tētiņ,» Antons stāstīja Lavreckim, «jebšu arīdzan toreiz kungu mājā nemitinājos, tak jūsu tēva vectētiņu — Andreju Afanasjeviču atceros: viņam nomirstot, man jau bija astoņpadsmitais gadiņš. Satikāmies mēs reiz dārzā, man paceles vien nodrebēja; jebšu viņš itin neko, tikai pavaicāja, kā saucot, un aizsūtīja uz savām istabām pēc kabatas lakatiņa. Bija gan kungs, nav vārdam vietas, nevienu augstāk par sevi neatzina. Kurmet teikšu jums, bija jūsu tēva vectētiņam tāds brīnumains amuletiņš; to viņam esot iedāvājis Atona kalna mūks. Un tad mūks viņam tā esot sacījis: «Šito es tev dāvinu, bajār, par tavu labo sirdi; valkā to un tiesas nebīsties!» Nu, vai tad jebšu nav zināms, kādi laiki toreiz, tētiņ, bija: kas kungam iegribējās, to arīdzan darīja. Notika, ka dažudien pat kāds no kungiem bija iedomājies runāt viņam pretī, kungs tad nu viņā paveras un nosaka: «Plānā galdiņa urbējs»; šitas bija viņa mīļākais izteiciens. Un dzīvoja jūsu tēva vectētiņš, dievs lai mielo viņa dvēseli, mazās koka istabiņās; bet kādu mantu pēc sevis atstāja — sudraba atlikulikām, daždažādas mantības, visi pagrabi stāvgrūdām piebāzti. Bija gan saimnieks. Šitā pati kara-flte, ko jums labpatika paslavēt, — arīdzan bija viņa: no tās viņš mēdza dzert degvīnu. Bet, ače, jūsu vectētiņš Pjotrs Andrejičs jebšu uzcēla sev mūra palastus, tak mantā neiedzīvojās; dzīvoja kā pa mākoņiem; dzīvoja daudz sliktāk par savu tētiņu, kurmet i lāgā papriecāties neprata, bet visu naudiņu izputināja, i piemiņai neko neatstāja; nepalika pat sudraba karotītes, — paldies dievam, ka Glafira Petrovna pacentās.»

— Bet vai tiesa, — viņu pārtrauca Lavreckis, — ka kundzi saukuši par vecu klabatu?

— Saukuši, saukuši! Ej viņu sazini! — Antons neapmierināts atbildēja.

— Bet sakiet, tētiņ, — kādreiz sirmgalvis nolēma pavaicāt, — kur tad mūsu kundzītei labpatīkas piemājot?

No sievas esmu šķīries, — Lavreckis ar mokām pateica. — Par viņu, lūdzu, nevaicā!

— Klausos, — vecais skumji nomurmināja.

Pēc trim nedēļām Lavreckis aizgāja uz O. pilsētu pie Kaļitiniem un pavadīja tur visu vakaru. Tur bija arī Lems; Lavreckim viņš ļoti iepatikās. Kaut gan tēva vainas dēļ viņš pats nemaz neprata spēlēt, tomēr muziķu, skaidru, klasisku muziķu, mīlēja kvēli. Panšins tovakar pie Kaļitiniem neieradās. Gubernators viņu bija aizsūtījis nez kur ārpus pilsētas. Liza spēlēja viena pati un ļoti labi; Lems atžirga, kļuva sprigans, satina papīriņu tūbiņā un diriģēja. Marja Dmitrijevna sākumā_ smejas, viņā lūkodamās, pēc tam devās pie miera; pēc viņas izteicieniem, Bēthovens pārlieku uztraucot tās nervus. Pusnaktī Lavreckis pavadīja Lēmu uz dzīvokli un nosēdēja pie viņa līdz pulksten trim. Lems daudz runāja: viņa kumpainais augums kļuva taisns, acis ieplētās un iemirdzējās; pat mati saslējās virs pieres. Jau sen neviens vairs neņēma dalību viņa dzīvē, bet Lavreckis acīm redzami ieinteresējās, vēlīgi un saudzīgi viņu iztaujāja. Sirmgalvis jutās aizkustināts; beidzās ar to, ka viņš viesim parādīja savu muziķu, nospēlēja un pat kokainā balsī nodziedāja dažus fragmentus no saviem sacerējumiem, starp citu, muziķu, ko pats bija komponējis Šillera baladei «Fridolins». Lavreckis viņu paslavēja, piespieda dažas vietas atkārtot un aizbraukdams ielūdza pie sevis

uz dažām dienām. Lems, pavadīdams viņu līdz ielai, tūliņ bija ar mieru un cieti saspieda Lavrecka roku; tomēr, palicis viens svaigajā un mitrajā gaisā, tikko jaušamā rītausmā, atskatījās, piemiedza acis, sarāvās un, it kā kādu vainu apzinādamies, aiztipināja uz savu istabiņu: «Ich bin wohl nicht klug» (esmu jucis), viņš noburkšķēja, likdamies savā cietajā un īsajā gultiņā. Viņš mēģināja izlikties savārdzis, kad Lavreckis pēc dažām dienām ieradās pēc viņa savā pajūgā; taču Fjodors Ivaničs ienāca tā istabā un sirmgalvi pierunāja. Visvairāk Lēmu ietekmēja tas, ka Lavreckis tieši viņa labad bija licis pārvest no pilsētas klavieres. Viņi abi kopā devās pie Kaļitiniem un pavadīja tur vakaru, tomēr ne vairs tik tīkami kā iepriekšējo reizi. Tur bija Panšins, viņš daudz stāstīja par savu braucienu, gaužām jocīgi atdarināja un attēloja redzētos muižniekus; Lavreckis smējās, bet Lems nepameta savu kaktu, klusēja, klusi rosījās kā zirneklis, raudzījās drūmi un truli un tikai tad atžirga, kad Lavreckis sāka atvadīties. Pat sēdēdams karietē, viņš vēl ierāvās sevī un pukojās; taču klusais, siltais gaiss, vieglais vējiņš, liegās ēnas, zāles un bērzu pumpuru smarža, rāmā zvaigžņu mirdza mēness neapgaismotajās debesīs, zirgu vienmērīgā dipoņa un sprauslāšana, visa ceļa, pavasara un nakts burvība pārņēma nabaga vācieša sirdi, un viņš pirmais uzsāka sarunu ar Lavrecki.

XXII

Viņš sāka runāt par mūziku, par Lizu, pēc tam atkal par muziķu. Viņa valoda kļuva it kā gausāka, kad ierunājās par Lizu. Lavreckis novērsa sarunu uz viņa sacerējumiem un, pa daļai jokodams, ieminējās, ka uzrakstīšot viņam libretu.

— Hm, libretu! — Lems attrauca. — Nē, tas man nav pa spēkam; man vairs nav tā žirgtuma, tā iztēles spo-. žuma, kāds nepieciešams operai; nule jau esmu zaudējis spēkus . .. Bet, ja kaut ko varētu paveikt, — es apmierinātos ar romanci; protams, es vēlētos labus vārdus ...

Viņš apklusa un ilgi sēdēja nekustīgi un pacēlis acis uz debesīm.

— Piemēram, — viņš beidzot ierunājās, — kaut ko tādā garā: jūs zvaigznes, ai jūs skaidrās zvaigznes! ...

Lavreckis mazliet pievērsa viņam seju un viņā noraudzījās.

— Jūs zvaigznes, skaidrās zvaigznes, — Lems atkārtoja. — Jūs raugāties vienādi uz taisniem un netaisniem ... bet tikai sirdī šķīstie, — vai ko tamlīdzīgu .. . jūs saprot, proti, nē, — jūs mīl. Starp citu, neesmu dzejnieks, — kur nu es! Bet kaut ko tādā garā, kaut ko cildenu.

Lems atstūma platmali uz pakauša; gaišās nakts liegajā mijkrēslī viņa seja šķita bālāka un jaunāka.

— Un arīdzan jūs, — viņš turpināja aizvien klusākā balsī, — jūs zināt, kas mīl, kas prot mīlēt, tāpēc ka jūs esat skaidras, tikai jūs varat sniegt mierinājumu ... Nē, ne jau tā! Es neesmu dzejnieks, — viņš noteica, — bet kaut ko tādā garā . ..

— Man žēl, ka arī es neesmu dzejnieks, — Lavreckis piebilda.

— Tukši sapņi, — Lems atteica un iespiedās karietes stūrī. Viņš aizvēra acis, it kā gribēdams aizmigt.

Pagāja kāds brītiņš . .. Lavreckis ieklausījās .. . «Zvaigznes, skaidrās zvaigznes, mīlestība,» sirmgalvis čukstēja.

— Mīlestība, — Lavreckis atkārtoja pie sevis un iegrima domās, sirds viņam kļuva smaga.

— Skaistu muziķu jūs esat sakomponējis «Fridolinam», Kristofor Fjodorič, — viņš skaļi sacīja, — bet kā jūs domājat, šis Fridolins, pēc tam kad grafs viņu bija atvedis pie sievas, tad viņš arī kļuva tās mīļākais, ko?

— Jūs tā domājat tāpēc, — Lems attrauca, — tāpēc, ka droši vien pieredze ... — Viņš piepeši apklusa un samulsis novērsās. Lavreckis piespiesti pasmējās, arī novērsās un sāka raudzīties uz ceļu.

Zvaigznes jau sāka bālēt, un debesis kļuva pelēkas, kad kariete piebrauca pie Vasiļevskas mājiņas lieveņa. Lavreckis aizveda savu viesi viņam iekārtotajā istabā, atgriezās kabinetā un apsēdās pie loga. Dārzā lakstīgala dziedāja savu pēdējo, pirmsausmas dziesmu. Lavreckis

atcerējās, ka arī Kaļitinu dārzā dziedāja lakstīgala; viņš atcerējās arī Lizas acu rāmo kustību, kad, dzirdot pirmās skaņas, viņa pavērās tumšajā logā. Viņš sāka domāt par Lizu, un viņa sirds guva mieru. «Skaidrā meitene,» viņš paklusi noteica, «skaidrās zvaigznes,» viņš smaidīdams piebilda un mierīgi gāja gulēt.

Bet Lems ilgi sēdēja savā gultā ar nošu burtnīciņu klēpī. Likās, nedzirdēta, salda melodija grasījās viņu apmeklēt; viņš jau kvēloja un uztraucās, juta tās tuvošanās tvīksmi un saldmi... bet to nesagaidīja . ..

— Ne dzejnieks, ne mūziķis! — viņš beidzot nočukstēja . . .

Un viņa gurdā galva smagi noslīga uz spilvena.

XXIII

Otrā rītā namatēvs un viesis dzēra dārzā tēju zem vecās liepas.

— Maestro! — starp citu ieminējās Lavreckis. Jums drīz vien būs jāsacer svinīga kantate.

— Kādam gadījumam?

— Nu, Panšina kunga un Lizas laulību svinībām. Vai jūs ievērojāt, kā viņš vakar ap to lakstojās? Liekas, ka viņi jau drīz vienosies.

— Tas nenotiks! — Lems iesaucās.

— Kāpēc?

— Tāpēc ka tas nav iespējams. Starp citu, — viņš, mazliet nogaidījis, piebilda, — pasaulē viss iespējams. It īpaši šeit pie jums Krievijā.

— Krieviju pagaidām liksim mierā; bet kas jums šajā laulībā šķiet jauns?

— It viss, it viss. Lizaveta Michailovna ir patiesa jaunava, nopietna, ar cildenām jūtām, bet viņš . .. viņš ir di-le-tants, vārdu sakot.

— Bet viņa taču to mīl?

Lems piecēlās no sola.

— Nē, viņa to nemīl, proti, viņas sirds ir ļoti skaidra, un viņa pati nezina, ko nozīmē mīlēt. Madame fon Kaļi-tina tai saka, ka viņš ir labs jauns cilvēks, bet viņa

klausa madame fon Kaļitinai, tāpēc ka vēl pavisarn ir bērns, lai gan viņai deviņpadsmit gadu: no rītiem lūdz dievu, vakaros lūdz dievu — un tas ir gaužām teicami; bet Panšinu viņa nemīl. Viņa var mīlēt tikai to, kas daiļš, taču viņš nav daiļš, proti, viņam nav daiļas dvēseles.

Lems to visu pateica tekoši un ar kaismi, sīkiem solīšiem staigādams šurp un turp gar tējas galdiņu un nodurtām acīm lūkodamies apkārt.

— Dārgais maestro! — pēkšņi izsaucās Lavreckis. — Man tā vien liekas, ka jūs pats esat iemīlējies manā māsīcā.

Lems piepeši apstājās.

— Lūdzu, nejokojiet tā ar mani! — viņš nedroša balsī atvairīja. — Neesmu nekāds neprātis; es veros tumša kapā, nevis rožainā nākotnē.

Lavreckim kļuva sirmgalvja žēl; viņš tam lūdza piedošanu. Lems pēc tējas nospēlēja viņam savu kantati, bet pēc pusdienas, paša Lavrecka ierosināts, no jauna sāka runāt par Lizu. Lavreckis klausījās viņā uzmanīgi un ar ziņkāri.

— Kā jūs domājat, Kristofor Fjodorič, — viņš beidzot ierunājās, — pie mums tagad, liekas, viss kārtībā, dārzs vienos ziedos. Vai neuzaicināt viņu šeit uz kādu dienu kopā ar māti un manu veco krustmāmiņu, ko? Vai jums tas būtu patīkami?

Lems nodūra galvu pār šķīvi.

— Uzaiciniet, — viņš tikko dzirdami noteica.

— Un Panšinu ne?

— Panšinu ne, — sirmgalvis piebalsoja, gandrīz bērnišķīgi smaidīdams.

Pēc divām dienām Fjodors Ivaničs devas uz pilsētu pie Kaļitiniem.

XXIV

Viņš sastapa visus mājās, bet tūliņ nepaziņoja par savu nodomu; tas iepriekš gribēja parunāt vienatne ar Lizu. Lavreckim palīdzēja nejaušība: tos pameta divatā viesistabā. Viņi tērzēja; Liza jau bija pie viņa pieradusi,

lai gan meitene vispār neviena nevairījās. Lavreckis viņā klausījās, vērās tās sejā un domās atkārtoja Lēma vārdus, bija ar viņu vienis prātis. Dažkārt gadās, ka divi pazīstami, tomēr ne visai tuvi cilvēki nedaudzos mirkļos pēkšņi un strauji kļūst tuvi, un šo tuvības apziņu tūliņ pauž viņu skatieni, viņu draudzīgie un klusie smaidi, pat viņu kustības. Tieši tā notika ar Lavrecki un Lizu. «Tad tāds viņš,» meitene nodomāja, laipni viņā lūkodamās; «tad tāda tu esi,» nodomāja arī viņš. Un tāpēc viņš ne visai brīnījās, kad Liza, tomēr mazliet sastomīdamās, viņam sacīja, ka viņai jau sen kas esot uz sirds, ko gribējusi tam pateikt, bet baidoties viņu sadusmot.

— Nebaidieties, runājiet! — viņš sacīja un apstājās tās priekšā.

Liza pavērās viņā ar savām dzidrajām acīm.

— Jūs esat tik labs, — viņa iesāka un tai pašā laikā nosprieda: «Bet viņš nudien ir labs ...» — jūs mani atvainojiet, es gan nedrīkstu par to runāt ar jums .. . taču kā gan jūs varējāt. .. kāpēc jūs izšķīrāties ar savu sievu?

Lavreckis nodrebēja, palūkojās Lizā un apsēdās viņai blakus.

— Bērns, — viņš ierunājās, — lūdzu, nepieskarieties šai brūcei; jūsu rokas ir maigas, tomēr man tas sāpīgi.

— Es zinu, — Liza turpināja, it kā viņu nesadzirdējusi, — viņa ir vainīga, es viņu negribu attaisnot; bet kā gan var šķirt tos, ko dievs savienojis?

— Mūsu uzskati šajā ziņā pārāk dažādi, Lizaveta Michailovna, — Lavreckis diezgan skarbi noteica, — mēs viens otru nesapratīsim.

Liza nobālēja; viss viņas augums viegli notrīsēja, bet viņa neklusēja.

— Jums jāpiedod, — viņa klusi piebilda, — ja gribat, lai arī jums tiek piedots.

— Piedot! — Lavreckis uztvēra. — Jums vispirms būtu jāzina, par ko jūs aizlūdzat! Piedot šai sievietei, uzņemt viņu atkal savā mājā, šo tukšo, bezsirdīgo radījumu! Un kas jums teica, ka viņa grib atgriezties pie manis? Apžēlojieties, viņa ar savu stāvokli pavisam apmierināta ... Lieki pat runāt! Jūs nedrīkstat pieminēt viņas vārdu. Jūs esat pārāk skaidra, jūs pat nespējat saprast tādu būtni.

— Kāpēc apvainot? — Liza ar mokām izdvesa. Kļuva pat redzams, kā trīc viņas rokas. Jūs pats viņu pametāt, Fjodor Ivanič.

— Bet es jums saku, — Lavreckis pārtrauca, pēkšņi zaudēdams pacietību, — jūs nezināt, kas tas par radījumu!

— Kāpēc tad jūs to precējāt? — Liza čukstēja un nodūra acis.

Lavreckis strauji piecēlās no krēsla.

— Kāpēc es to precēju? Es t eiz biju jauns un nepiedzīvojis; es alojos, aizrāvos ar ārēju skaistumu. Es nepazinu sievietes, es neko nezināju. Lai dievs dod jums noslēgt laimīgākas laulības! Bet ticiet, ne par ko nevar galvot.

— Arī es varu kļūt tikpat nelaimīga, — Liza iebilda (viņas balss sāka trīsēt), — bet tad būs jāpadodas; es neprotu runāt, tomēr, ja mēs nesamierināsimies ...

Lavreckis sažņaudza rokas un piecirta ar kāju.

— Nedusmojieties, piedodiet man! — Liza strauji ieteicās.

Tajā brīdī ienāca Marja Dmitrijevna. Liza piecēlās un gribēja aiziet.

— Pagaidiet! — pēkšņi viņai uzsauca Lavreckis. — Man pie jūsu māmiņas un jums liels lūgums: apmeklējiet mani manā jaunajā mājoklī. Ziniet, man ir klavieres; pie manis viesojas Lems; tagad zied ceriņi; jūs paelposiet lauku gaisu un tai pašā dienā varēsiet atgriezties, — vai esat ar mieru?

Liza paraudzījās mātē, bet Marja Dmitrijevna izlikās sagurusi; taču Lavreckis neļāva tai atvērt muti un tūliņ noskūpstīja viņai abas rokas. Marja Dmitrijevna, būdama allaž jūtīga pret uzmanību un nepavisam negaidījusi tādu laipnību no «tūļas», sirdī atsila un deva savu piekrišanu. Kamēr viņa vēl prātoja, kuru dienu lai nosaka, Lavreckis piegāja klāt Lizai un, vēl_ juzdamies saviļņots, slepus viņai pačukstēja: «Paldies, jūs esat laba meitene; esmu vainīgs ...» Un viņas bālajā s'eja atplauka līksms tih kautrs smaids; arī viņas acis smaidīja — līdz Šim brīdim viņa bija baiļojusies, vai tikai Lavrecki nav aizvainojusi.

— Vai Vladimirs Nikolajičs arī var braukt ar mums? — Marja Dmitrijevna ievaicājās.

— Protams, — Lavreckis atbildēja, — bet vai nebūtu labāk palikt tikai ģimenes lokā?

— Nu, bet liekas... — Marja Dmitrijevna iesāka. — Starp citu, kā gribat, — viņa piebilda.

Nolēma līdzi ņemt Ļenočku un Šuročku. Marfa Timo-fejevna no brauciena atteicās.

— Grūti man, gaišumiņ, viņa sacīja, — lauzīt vecos kaulus; un kur gulēt pie tevis laikam arī nebūs; turklāt svešā gultā es nevaru aizmigt. Lai jau traucas jaunība.

Lavreckim vairs nelaimējās pabūt vienatnē ar Lizu; bet viņš tā lūkojās tajā, ka viņai kļuva ir labi, ir mazliet kauns, ir modās žēlums pret viņu. Atvadīdamies no meitenes, viņš tai cieši paspieda roku; palikusi viena, viņa nogrima domās.

XXV

Kad Lavreckis atgriezās mājās, viņu uz viesistabas sliekšņa sagaidīja gara auguma un kalsns vīrs, ģērbies nonēsātos, zilos svārkos, ar grumbainu, bet izteiksmīgu seju, izpūrušu, sirmu vaigubārdu, ar garu, taisnu degunu un mazām, iekausušām ačelēm. Tas bija Michaļevičs, viņa bijušais universitātes biedrs. Lavreckis sākumā viņu nepazina, bet sirsnīgi apkampa, tikko tas nosauca savu vārdu. Viņi nebija redzējušies kopš Maskavas laikiem. Bira izsaucieni, jautājumi; dienas gaismā uzpeldēja sen aizmirstas atmiņas. Steigšus smēķēdams pīpi pēc pīpes, piedzerdams pa malkam tējas un plātīdamies ar garajām rokām, Michaļevičs stāstīja Lavreckim par saviem piedzīvojumiem; tur nebija nekā sevišķi jautra, ar panākumiem savos pasākumos viņš nevarēja dižoties, — bet tas nemitīgi smējās aizsmakušiem, nervoziem smiekliem. Pirms mēneša viņš dabūjis vietu kādā bagāta valsts ieņēmumu nomnieka kantorī trīssimt verstis aiz O. pilsētas un, uzzinājis, ka Lavreckis pārbraucis no ārzemēm, nogriezies no ceļa, lai satiktos ar veco draugu.

Michaļevičs runāja tikpat strauji kā jaunībā, trokšņoja un iekaisa tāpat kā agrāk. Lavreckis ieminējās par saviem apstākļiem, bet Michaļevičs viņu pārtrauca, steigšus noburkšķēdams: «Dzirdēju, brāl, dzirdēju, — kas to būtu gaidījis,» — un tūliņ novirzīja valodu uz vispārējiem prātojumiem.

— Man, brāl, — viņš sacīja, — rīt jāaizbrauc; šodien mēs, tu nu mani atvaino, vēlu dosimies pie miera. Man visādā ziņā gribas zināt, kas tu esi, kādi tavi uzskati, pārliecība, par ko esi kļuvis un ko no dzīves mācījies? (Michaļevičs vēl lietoja trīsdesmito gadu frazeoloģiju.) Kas attiecas uz mani, tad daudzējādā ziņā esmu pārvērties, brāl: dzīves bangas uzkrita man uz krūtīm, — jā, kas to teicis? — lai gan pamatos un būtībā esmu palicis tas pats; es kā agrāk ticu labam un patiesībai; bet es ne tikai ticu, — tagad tā ir mana ticības apliecība, jā gan, ticības apliecība. Paklausies, tu zini, es dažkārt saceru vārsmas; dzejas tajās nav, bet ir patiesība. Nolasīšu tev savu pēdējo dzejoli; tajā esmu izteicis savu visdziļāko pārliecību. Klausies! — Michaļevičs sāka lasīt dzejoli, tas bija diezgan garš un beidzās ar šādām vārsmām:

Jauno jūtu visskaistāko dvesmu Man kā bērnam steidz dvēsele gūt:

Liesmām atdots, ko pielūdzis esmu,

Tagad pielūdzu — liesmās kas zūd.

Skandēdams pēdējās divas vārsmas, Michaļevičs gandrīz vai apraudājās; vieglas konvulsijas — spēju jutu pazīme — pavīdēja viņa biezajās lūpās,_ viņa neglītā seja kļuva gaiša. Lavreckis klausījās drauga, klausījās ... viņā modās protesta gars: viņu uzbudinājamužīgi verdošā Maskavas studenta jūsma. Nebija pagājis ne stundas ceturksnis, kad viņu starpā jau iedegās strīds, viens no tiem nebeidzamiem strīdiem, uz kuriem ir spējīgi tikai krievu cilvēki. Tāpat kā senāk, pēc ilgu gadu šķiršanas, nodzīvojuši divās dažādās pasaulēs, skaidri neizprazdami ne svešas, ne pat savas domas, pieķerdamies vārdiem un atbildēdami ar vārdiem, viņi sāka strīdēties par vis-abstraktākiem jautājumiem — un strīdējās tā, it kā runa būtu par abu dzīvību un nāvi; kliedza un brēca tik skaļi, ka mājās satrūkās visi ļaudis, bet nabaga Lems, kas kopš Michaļeviča atbraukšanas bija ieslēdzies savā istabā, jutās kā neziņā un pat sāka kaut ko neskaidri baiļoties.

— Nu un pēc visa tā, kas tu esi? Vīlies cilvēks? — kliedza Michaļevičs pulksten vienos naktī.

— Vai tad vīlušies cilvēki ir tādi? — Lavreckis pretojās. — Tie visi ir bāli un slimīgi, -— bet vai gribi, es tevi pacelšu ar vienu roku?

— Nu, ja ne vilies, tad skeptiķis, tas vēl ļaunāk. (Michaļeviča izloksne atgādināja viņa dzimto pusi — Mazkrieviju.) Bet kādas tev tiesības būt skeptiķim? Pieņemsim, ka tev dzīvē nav laimējies; tā nebija tava vaina; tu biji piedzimis ar kaislu, mīlas pilnu sirdi, bet tevi ar varu atturēja no sievietēm; pirmajai sievietei, kas gadījās tev ceļā, vajadzēja tevi piekrāpt.

— Viņa mani arī piekrāpa, — Lavreckis drūmi piebilda.

— Pieņemsim, pieņemsim; un es biju likteņa ierocis, — starp citu, ko es muldu, — nav nekāda likteņa; vecs paradums izteikties neprecizi. Bet ko tad tas pierāda?

— Pierāda to, ka mani jau bērnībā izmežģījuši.

— Nu, bet tu saved-sevi kārtībā! Tāpēc jau esi cilvēks, vīrietis; enerģijas tev atlikulikām! Bet, lai nu tas būtu kā būdams, tomēr vai tad var, vai tad atļauts atsevišķu faktu, tā sakot, ietilpināt vispārējos noteikumos, — padarīt par negrozāmu likumu?

— Kas par likumu? — Lavreckis pārtrauca. — Es neatzīstu ...

— Nē, tas jau tavs likums, likums, — Michaļevičs viņu pārtrauca savukārt.

— Tu esi egoists, tā tas ir! — viņš kliedza pēc stundas, tu vēlējies baudu sev, tu meklēji dzīvē laimi, tu gribēji dzīvot tikai sev ...

— Ko nozīmē — baudu sev?

— Un viss tevi pievīla; viss sabruka tev zem kājām.

— Ko nozīmē — baudu sev, es vaicāju.

— Un tam bija jāsabrūk. Tālabad, ka tu meklēji atbalstu tur, kur to nevarēja rast; tālabad, ka tu cēli savu namu uz vieglām smiltīm ...

— Runā skaidrāk, bez līdzībām, — tālabad, ka es tevi nesaprotu.

— Tālabad — lūdzu, smejies vien — tālabad, ka tev trūkst ticības, trūkst sirds siltuma; prāts, tikai nožēlojamais graša prāts ... tu vienkārši esi nožēlojams, atpalicis volterianietis — tas tu esi.

Ko, es — volterianietis?

— Jā, tāds pats kā tavs tēvs, un pats to i nenojaud.

— Pēc šiem vārdiem, — Lavreckis izsaucās, — man tiesība tevi nosaukt par fanātiķi!

— Ak vai! — skumji atvairīja Michaļevičs. — Es par nelaimi ne ar ko neesmu pelnījis tik cildenu apzīmējumu ...

— Nu es zinu, kā tevi saukt! — kliedza tas pats Michaļevičs pulksten trijos naktī. — Tu neesi skeptiķis, tu neesi vīlies cilvēks, tu neesi volterianietis, tu esi slī-mests un ļaundabīgs slīmests, apzinīgs slīmests, nevis naivs slīmests. Naivie slīmesti guļ uz krāsnsaugšas un neko nedara, tāpēc ka neko neprot darīt; viņi arīdzan neko nedomā, bet tu esi domājošs cilvēks — un guli; tu gan varētu ko darīt — un neko nedari; guli pilnu vederu, augšpēdus atlaidies, un saki: «Tā tas arīdzan pienākas gulēt, jo viss, lai cilvēki ko darītu, — viss ir tikai blēņas, tukši nieki un blēņas.»

— Bet kā tev ienāca prātā, ka es guļu? — Lavreckis nerimās. — Kāpēc tu pieņem, !ka man prātā šādas domas?

— Turklāt visa jūsu varza, — turpināja nemierīgais Michaļevičs, — esat izglītoti slīmesti. Jūs zināt, kā trūkst vāciešiem, kāda vaina frančiem un angļiem, — un jūsu nožēlojamās zināšanas jums palīdz, attaisno jūsu kauna pilno laiskumu, jūsu derdzīgo bezdarbību. Dažs labs vel ar to lepojas, sak, es nu gan esmu gudrinieks — guļu, bet tie, muļķi, rosās. Jā! Un ir mums arīdzan tādi kundziņi, — starp citu, to es netēmēju uz tevi, — kas visu savu mūžu pavada kaut kādā tīksmā garlaicībā, pierod pie tās, sēž tajā kā . .. kā sēne krējumā, — Michaļevičs izmeta un pats iesmējās par savu salīdzinājumu. — Ak, šī tīksmā garlaicība — tā ir krievu cilvēku bojā eja! Visu mūžu taisās strādāt, riebīgais slīmests ...

— Nu ko tu lamājies? — savukārt spiedza Lavreckis.

— Strādāt, darboties . .. Saki labāk, ko darīt, bet nevis lamājies, Poltavas Demostens tāds!

— Ko vēl negribēsi! To es tev vis neteikšu, brāl; tas ikvienam pašam jāzina, — ironiski atcirta Demostens.

— Muižturis! Muižnieks! Un nezina, ko darīt! Trūkst ticības, citādi gan zinātu; trūkst ticības — un trūkst atklāsmes.

— Atļauj vismaz atvilkt elpu, velns ar ārā! Ļauj apskatīties! — Lavreckis lūdzās.

— Nevienu mirkli atpūtas, ne brītiņu! — Michaļevičs izsaucās ar valdonīgu žestu. — Nevienu mirkli! Nāve negaida, un arīdzan dzīvei nav jāgaida.

— Un kad gan, kur gan ļaudis iedomājušies lāpīt slinkumu? — viņš kliedza pulksten četros no rīta, bet nu jau aizsmakušā balsī. — Pie mums! Tagad! Krievijā! Kad katrai atsevišķai personai uzlikts pienākums, liela atbildība dieva, tautas, sevis paša priekšā! Mēs guļam, bet laiks aiziet; mēs guļam ...

— Atļauj man piebilst, — Lavreckis ierunājās, — ka mēs tagad nu gan neguļam, drīzāk citiem neļaujam gulēt. Mēs kā gaiļi ķīvējamies. Paklausies, nudien, nodziedāja jau trešie gaiļi.

Sie vārdi sasmīdināja un nomierināja Michaļeviču. «Līdz rītam,» viņš noteica ar smaidu un iebāza pīpi repī. «Līdz rītam», atkārtoja Lavreckis. Tomēr draugi nopļāpāja vēl kādu stundu . .. Starp citu, viņu balsis vairs nepacēlās, un viņu runas bija klusas, skumjas, labas runas.

Michaļevičs aizbrauca nākamajā dienā, lai kā viņu pierunāja Lavreckis. Fjodoram Ivaničam nelaimējās draugu pierunāt, lai paliek; tomēr izrunāties viņi izrunājās atlikulikām. Izrādījās, ka Michaļevičam nebija ne graša pie dvēseles. Lavreckis jau vakar ar nožēlu viņā bija pamanījis visas iesakņojuša trūkuma pazīmes un paradumus; viņa zābaki bija nošķiebušies, svārkiem uz muguras trūka vienas pogas, viņa rokas nepazina cimdus, matos vīdēja spilvena dūnas; atbraucis viņš pat nedomāja palūgt nomazgāties, bet vakariņās rija kā līdaka, ar rokām saplosīdams gaļu, un ar saviem melnajiem, spēcīgajiem zobiem trokšņaini grauza kaulu. Izrādījās, ka dienests viņam nekādu labumu nebija atnesis, ka visas savas cerības viņš lika uz valsts ieņēmumu nomnieka, kurš viņu bija pieņēmis tikai tāpēc, lai kantorī būtu «izglītots cilvēks». Un tomēr Michaļevičs nezaudēja drosmi un dzīvoja gan kā ciniķis, gan kā idealists, gan kā dzejnieks, sirsnīgi rūpēdamies un raizēdamies par cilvēces likteņiem, par sava paša aicinājumu — un visai maz bēdādamies, ka nenomirst badā. Michaļevičs nebija precējies, bet iemīlējās bez mēra un visām savām mīļajām rakstīja dzejoļus; sevišķi kvēli viņš apdziedāja kādu noslēpumainu, melnmatainu «pani» ... Tiesa, klīda gan valodas, it kā šī pane esot vienkārša žīdiete, labi zināma daudziem kavalērijas virsniekiem ... bet, ja padomā, — vai tas nav vienalga?

Ar Lēmu Michaļevičs neiedraudzējās: nepieradušo vācieti iebaidīja viņa daudzās skaļās runas, viņa straujās manieres... Grūtdienis jau iztālēm un tūdaļ nojauš citu grūtdieni, taču vecuma dienās visai reti ar to sadraudzējas — un tur nav ko brīnīties: viņam nav par ko dalīties, nav pat cerību.

Pirms aizbraukšanas Michaļevičs vēl ilgi runājās ar Lavrecki, pareģoja viņam bojā eju, ja viņš neatjēgšoties, lūdzās, lai viņš nopietni rūpētos par saviem zemniekiem, minēja sevi par piemēru, teikdams, ka viņš esot šķīstījies bēdu kalvē, un tūdaļ vairākkārt nosauca sevi par laimīgu cilvēku, salīdzināja sevi ar putnu gaisā, ar liliju laukā ...

— Ar melno liliju visādā ziņā, — Lavreckis piebilda.

— Ek brāl, neizliecies par aristokrātu, — Michaļevičs labsirdīgi noteica, — bet labāk pateicies dievam, ka tavās dzīslās rit godīga plebeja asinis. Redzu, redzu, nule tev vajadzīga kāda skaidra debesu būtne, kas tevi izrautu no tavas apatijas.

— Paldies, brāl, — Lavreckis atbildēja, — man pietiek šo debesu būtņu.

— Klusē, ciniķi! — Michaļevičs sauca.

— «Ciniķi», — Lavreckis viņu izlaboja.

— Tieši ciniķi, — Michaļevičs nemulsdams atkārtoja.

Pat sēdēdams jau tarantasā, kurā novietoja viņa plakano, dzelteno, apbrīnojami vieglo ceļasomu, viņš vēl runāja; ietinies kaut kādā spāņu apmetnī ar iesarkanu apkakli un lauvas ķetnām āķu vietā, viņš vēl aizvien klāstīja savus uzskatus par Krievijas likteņiem un vicināja gaisā melnīgsnējo roku, it kā sēdams nākotnes labklājības sēklu. Zirgi sakustējās beidzot... «Iegaumē manus trīs pēdējos vārdus!» viņš iesaucās, izliecies ar visu augumu no tarantasa un stāvēdams kājās. «Reliģija, progress un cilvēcība!... Ardievu!» Viņa galva ar dziļi uz acīm uzmaukto cepuri pagaisa. Lavreckis palika viens lievenī un neatlaidīgi lūkojās tālē uz ceļa, līdz tarantass izzuda no redzes loka. «Bet varbūt viņam pat taisnība,» viņš nodomāja, atgriezdamies mājās, «laikam gan es esmu slīmests.» Daudzi Michaļeviča vārdi dziļi iespiedās viņa sirdī, lai gan tas strīdējās un draugam nepiekrita. Ja vien cilvēks ir labs, neviens to nespēj aizmirst.

XXVI

Pēc divām dienām Marja Dmitrijevna, kā bija solījusies, ar visiem jauniešiem ieradās Vasiļevskā. Meitenes tūliņ aizskrēja dārzā, bet Marja Dmitrijevna gausi apstaigāja istabas un gurdā balsī visu uzslavēja. Savu Lavrecka mājas apciemojumu viņa uzskatīja par lielas labvēlības zīmi, gandrīz vai par labdarību. Viņa vēlīgi pasmaidīja, kad Antons un Apraksija pēc vecas muižas parašas noskūpstīja tai roku, — un vārā balsī ar deguna pieskaņu palūdza tēju. Antonam par lielu sarūgtinājumu tēju atbraucējai kundzei pasniedza nevis viņš, lai gan bija uzvilcis adītus, baltus cimdus, bet Lavrecka pieņemtais sulainis, kas, pēc vecā izteicieniem, nepavisam nezināja kārtību. Toties pie pusdienas Antons panāca savu: viņš stingri nostājās aiz Marjas Dmitrijevnas krēsla un šo vietu nevienam vairs neatdeva. Sen nepiedzīvota viesu parādīšanās Vasiļevskā sirmgalvi ir uztrauca, ir iepriecināja: viņam bija patīkami redzēt, ka ar Fjodoru Ivaniču draudzējas labi kungi. Starp citu, ne jau viņš viens pats uztraucās šajā dienā: arī Lems uztraucās. Viņš uzvilka īsiņu tabakas krāsas fraku ar smailām stērbelī-tēm, cieši savilka savu kakla lakatiņu, nemitīgi atkāsējās un piemīlīgi un laipni turējās sāņus. Lavreckis ar patiku manīja, ka tuvība starp viņu un Lizu turpinās; jaunava,

tikko ienākusi, draudzīgi pasniedza viņam roku. Pec pusdienas Lems izvilka no frakas mugurpuses kabatas, kurā allaž bāza roku, nelielu nošu žūksnīti un, sakniebis lūpas, klusēdams nolika to uz klavierēm. Та bija romance, ko Lems iepriekšējā vakarā bija komponējis ar veclaicīgiem vācu vārdiem, kuros tika minētas zvaigznes. Liza tūliņ apsēdās pie klavierēm un nospēlēja romanci... Ak vai! Izrādījās, ka mūzika bija sarežģīta un nepatīkami samākslota; varēja manīt, ka komponists centies izteikt kaut ko kaislu, dziļu, bet nekas nav iznācis: piepūle nebija vainagojusies panākumiem. Lavreckis un Liza abi to sajuta — arī Lems to noģida: ne vārda neteikdams, viņš savu romanci atkal iebāza kabatā un pēc Lizas priekšlikuma nospēlēt to vēlreiz tikai papurināja galvu un zīmīgi noteica: «Tagad — beigas!» — saguma, sarāvās un atgāja sāņus.

Pievakarē visa sabiedrība devās makšķerēt. Dīķī aiz dārza bija daudz karūsu un šmerliņu. Marju Dmitrijevnu apsēdināja atzveltnī pie krasta pavēnī, paklāja viņai zem kājām tepiķi, iedeva vislabāko makšķeri; Antons kā vecs, pieredzējis zvejnieks piedāvāja savus pakalpojumus. Viņš cītīgi mauca tārpus, uzplīkšķināja tiem ar roku, uzspļāva un pat pats iemeta makšķeri, graciozi ar visu augumu paliekdamies uz priekšu. Marja Dmitrijevna tai pašā dienā izteicās par viņu Fjodoram Ivaničam institūta audzēknes franču valodā: «II n'y a plus maintenant de ces gēns comme да comma autrefois.»1 Lems ar abām meitenītēm devās tālāk, pie paša aizsprosta; Lavreckis novietojās blakus Lizai. Zivis kodās nemitīgi; izvilktās karūsas tā vien iezaigojās gaisā gan zeltainas, gan sudrabainas; meiteņu līksmie izsaucieni nerima; pat Marja Dmitrijevna pāris reižu liegi iespiedzās. Visretāk kodās Lavreckim un Lizai; tas laikam notika tāpēc, ka viņi mazāk par citiem pievērsa uzmanību makšķerei un ļāva pludiņiem piepeldēt pie paša krasta. Ap viņiem klusu šalca iesarkanās, garās niedres, priekšā rāmi vizēja nekustīgais ūdens, un arī viņu valodas bija rāmas. Liza stāvēja uz nelielas laipas; Lavreckis sēdēja uz nolīkuša pūpolvītola stumbra; Liza bija ģērbusies baltā kleitā, saņemtā ap viduci ar ļ)lātu, arī baltu lentu; salmu cepure karājās>!ur vienas rokas, ar otru viņa mazliet piepūlēdamās turēja līko makšķeres kātu, Lavreckis vērās viņas skaidrajā, mazliet stingrajā profilā, matos, kas bija atmesti aiz ausim, maigajos, kā bērnam iedegušajos vaigos un domāja: «Ai, cik piemīlīgi tu šeit stāvi pie mana dīķa!» Liza viņam nepievērsās, bet lūkojās ūdenī, — pa daļai piemiegusi acis, pa daļai smaidīdama. Tuvīnā liepa meta uz viņiem Savu ēnu.

— Zināt ko, — Lavreckis iesāka, — esmu daudz prātojis par mūsu pēdējo sarunu un nācis pie secinājuma, ka jūs esat pārlieku laba.

— Man nepavisam nebija tāda nolūka ... — Liza atteica un nokaunējās.

— Jūs esat laba, — LaVreckis atkārtoja. — Esmu vienkāršs cilvēks, bet jūtu, ka visiem vajag jūs mīlēt. Kaut vai Lems; Viņš vienkārši jūsos iemīlējies.

Lizas uzacis nevis savilkās, bet notrīsēja; tā ar viņu notika vienmēr, ja viņa dzirdēja ko nepatīkamu.

— Man viņš šodien šķita ļoti nožēlojams ar savu neveiksmīgo romanci, — Lavreckis atsāka. — Jaunam būt un nemācēt — tas panesams; bet novecot un nespēt — tas ir smagi. Un nelāgākais tas, ka nejūti, kad aiziet spēki. Sirmgalvim grūti pārdzīvot tādus sitienus!... Piesargie-ties, jums ķeras!... Runā, — Lavreckis mazliet klusējis piebilda, — Vladimirs Nikolajičs esot uzrakstījis ļoti jauku romanci.

. — Jā, —r Liza atbildēja, — tāds nieciņš, tomēr diezgan jauks.

— Bet kā jūs domājat, — Lavreckis vaicāja, — vai viņš ir labs mūziķis?

— Manuprāt, viņam ir lielas muzikālās spējas; taču viņš līdz šim mūzikai nav nodevies, kā nākas.

— Tā. Bet vai viņš ir labs cilvēks?

Liza iesmējās un strauji pavērās Lavreckī.

— Kāds dīvains jautājums! — viņa izsaucās, izvilka makšķeri un no jauna iesvieda to jo tālu.

— Kāpēc gan dīvains? Es par viņu jums vaicaju kā cilvēks, kas nesen šeit ieradies, kā radinieks.

— Kā radinieks?

— Jā. Jo, kā man šķiet, esmu jūsu tēvocis?

— Vladimiram Nikolajičam ir laba sirds, — Liza ierunājās, — viņš ir gudrs; maman viņu ļoti mīl.

— Bet vai jūs viņu mīlat?

— Viņš ir labs cilvēks; kāpēc lai es viņu nemīlētu?

— Tā! — Lavreckis noteica un apklusa. Viņa sejā pavīdēja pa dajai skumja, pa daļai zobgalīga izteiksme. Viņa neatlaidīgais skatiens Lizu mulsināja, bet tā nerima smaidīt. «Nu, lai dievs dod viņiem laimi!» viņš beidzot nomurkšķēja it kā pie sevis un novērsās.

Liza pietvīka.

— Jūs maldāties, Fjodor Ivanič, — viņa teica, — velti jūs domājat... Bet vai jums Vladimirs Nikolajičs nepatīk? — viņa piepeši vaicāja.

— Nepatīk.

— Kāpēc?

— Manuprāt, tieši sirds viņam trūkst.

Smaids Lizas sejā izdzisa.

— Jūs esat radis bargi spriest par cilvēkiem, — viņa pēc ilgas klusēšanas noteica.

— Nedomāju vis. Kāda tiesība man spriest bargi par citiem, apžēlojieties, kad man pašam nepieciešama sau* dzība? Jeb varbūt jūs esat aizmirsusi, ka par mani nesmejas tikai tas, kam laiskums? ... Nu, bet, — viņš piebilda, — vai jūs turējāt savu solījumu?

— Kādu?

— Aizlūgt par mani?

— Jā, es par jums lūdzu dievu un lūdzu katru dienu. Bet jūs, lūdzu, nerunājiet par to tik pavirši!

Lavreckis sāka apgalvot Lizai, ka tas viņam nenākot ne prātā, ka viņš dziļi cienot jebkuru pārliecību; tad viņš sāka prātot par reliģiju, par tās nozīmi cilvēces vesture, par kristietības nozīmi...

— Par kristīgu cilvēku jābūt, — Liza ierunājās ar mazu piepūli, — nevis tāpēc, lai izzinātu debesu ... un zemes... bet gan tāpēc, ka ikvienam cilvēkam jāmirst.

Lavreckis piepeši pārsteigts pavērās Lizā, un viņu skatieni krustojās.

— Kādus vārdus jūs izteicāt! — viņš sacīja.

— Tie nav mani vārdi, — viņa atbildēja.

— Nav jūsu ... Bet kāpēc jūs ierunājāties par nāvi?

— Nezinu. Es bieži par to domāju.

— Bieži?

— Jā.

— To nu gan neteiktu, skatoties uz jums tagad: jums ir tik līksma, gaiša seja, jūs smaidāt...

— Jā, pašreiz man ļoti jautri, — Liza naivi piebalsoja.

Lavreckim iegribējās satvert viņas abas rokas un cieši

tās saspiest...

— Liza, Liza, — iesaucās Marja Dmitrijevna, — panāc šurp, paskaties, kādu karūsu es noķēru!

— Tūlīt, maman, — Liza atbildēja un devās pie mātes, bet Lavreckis palika sēžam uz sava vītola. «Es ar viņu runāju tā, it kā nebūtu beigts cilvēks,» viņš nodomāja. Aiziedama Liza pakarināja savu cepuri uz zara; ar savādām, gandrīz maigām jūtām Lavreckis paraudzījās uz šo cepuri, uz tās garajām, mazliet saburzītajām lentām. Liza drīz vien atgriezās pie viņa un atkal apstājās uz laipas.

.— Kāpēc tad jums liekas, ka Vladimiram Nikolajičam nav sirds? — viņa pēc kāda brītiņa vaicāja.

— Es jums jau teicu, ka varu aloties; bet gan laiks to rādīs.

Liza iegrima domās. Lavreckis sāka stāstīt par savu dzīvi Vasiļevskā, par Michaļeviču, par Antonu; viņš juta nepieciešamību runāt ar Lizu, stāstīt viņai it visu, kas sakrājies sirdī: meitene tik mīļi, tik uzmanīgi viņā klausījās; tās retās piezīmes un iebildumi viņam likās tik vienkārši un gudri. Viņš to Lizai pat pateica.

Meitene brīnījās.

— Vai tiešām? — viņa šaubījās. — Bet es gan domāju, ka man, tāpat kā manai istabenei Nastjai, nav savu vārdu. Viņa kādreiz sacīja savam līgavainim: tev laikam ar mani garlaicīgi; tu man saki tik labus vārdus, bet man savu vārdu pavisam nav.

«Un paldies dievam!» Lavreckis nodomāja.

XXVII

Pa to laiku iestājās vakars, un Marja Dmitrijevna izteica vēlēšanos atgriezties mājās. Meitenes tikai ar ■pūlēm atrāva no dīķa, saposa ceļam. Lavreckis paskaidroja, ka pavadīšot viesus līdz pusceļam, un lika apseglot zirgu. Iesēdinādams Marju Dmitrijevnu karietē, viņš atcerējās Lēmu; tomēr sirmgalvis nebija atrodams. Tas pazuda tūliņ, tiklīdz bija beigusies makšķerēšana. Antons ar viņa gados neparastu spēku aizcirta karietes durvis un pavēloši iesaucās: «Salaid, kučieri» Kariete sāka ripot. Pakaļējos sēdekļos bija novietojusies Marja Dmitrijevna un Liza, priekšējos — meitenes un istabene. Vakars bija silts un rāms, un logi abās pusēs karietei nolaisti. Lavreckis jāja rikšos karietei tajā pusē, kur sēdēja Liza, uzlicis roku uz durtiņām, viņš uzmeta pavadu uz ritmiski rikšojošā zirga kakla un retumis pārmija divus trīs vārdus ar jaunavu. Rieta blāzma bija izgaisusi; iestājās nakts, bet gaiss kļuvis pat siltāks. Marja Dmitrijevna drīz vien iesnaudās; meitenes un istabene arī aizmiga. Strauji un vienmērīgi ripoja kariete; Liza bija paliekusies uz priekšu; tikko uzlēcis mēness spīdēja tai sejā, smaržīgais nakts vējiņš vēsmoja viņai acīs un vaigos. Viņa jutās labi. Viņas roka atbalstījās uz karietes durtiņām līdzās Lavrecka rokai. Un arī viņš jutās labi: tas traucās rāmās nakts siltajā dvesmā, nenolaizdams acis no labsirdīgās, jaunās sejas, klausīdamies jaunajā un pat čukstos skanīgajā balsī, kas teica vienkāršus, labus vārdus; viņš ir nepamanīja, ka bija nojājis pusceļu. Tas negribēja modināt Marju Dmitrijevnu, viegli paspieda Lizas roku un teica: «Nu mēs taču esam draugi, vai ne?» Viņa pamāja ar galvu, Lavreckis apturēja zirgu. Kariete aizripoja tālāk, klusītiņām šūpodamās un līgodamās; Lavreckis soļos jāja mājup. Viņu apņēma vasaras nakts burvība; it viss apkārt likās tik negaidīti dīvains un tai pašā laikā tik sen un tik saldi pazīstams; tuvu un tālu, — bet redzams bija tālu, kaut arī acis daudz ko no redzētā neizprata, — viss slīga mierā; jauna, ziedoša dzīvība dvesmoja pat šajā mierā. Lavrecka zirgs raiti soļoja, rāmi šūpodamies uz labo un kreiso pusi; līdzās zirgam virzījās tā lielā, melnā ēna; kaut kas noslēpumaini tīkams slēpās zirga soļu dipoņā, kaut kas līksms un burvīgs paipalu skaļajos kliedzienos. Zvaigznes izgaisa gaišā dūmakā; nepilnais mēness vizmoja ar tvirtu mirdzu; tā gaisma kā zila plūsma paloja debesīs un meta dūmakainu zelta zaigu uz garām slīdošiem viegliem mākonīšiem; no svaigā gaisa acīs radās viegla valgme, gaisa strāva maigi apņēma visus locekļus, kā brīva straume plūda krūtīs. Lavreckis baudīja un pats priecājās par savu baudu. «Nu, mēs vēl dzīvosim,» viņš domāja, «ne jau gluži mūs nomocījusi...» Viņš nepabeidza, kas... Tad viņš sāka domāt par Lizu, par to, ka nezin vai viņa mīl Panšinu; par to, ka būtu viņš saticies ar Lizu citos apstākļos, diezin, kas tad notiktu; ka viņš saprot Lēmu, lai gan viņai nav «savu» vārdu. Bet tas nav tiesa: viņai ir savi vārdi... «Nerunājiet par to vieglprātīgi,» Lavreckis atcerējās. Ilgi viņš jāja, nodūris galvu, tad saslējās un klusi izdvesa:

Liesmām atdots, ko pielūdzis esmu,

Tagad pielūdzu — liesmās kas zūd ...

bet tūliņ uzsita zirgam ar pātagu un aizauļoja līdz pat mājām.

Nokāpdams no zirga, viņš pēdējo reizi pavērās atpakaļ, neviļus un pateicīgi smaidīdams. Nakts, klusā, mīlīgā nakts, apņēma kalnus un ielejas; iztālēm no tās smaržīgām dzīlēm, diezin no kurienes — vai no debesīm, vai zemes, vēsmoja kluss un liegs siltums. Lavreckis nosūtīja pēdējo sveicienu Lizai un devās uz lieveni.

Nākamā diena pagāja diezgan gausi. No rīta lija lietus; Lems skatījās caur pieri un cieši cieši saknieba lūpas, it kā dodams sev zvērestu tās nekad vairs neatvērt. Iedams gulēt, Lavreckis paņēma sev līdzi gultā veselu kaudzi franču žurnālu, kas jau vairāk nekā divas nedēļas bija gulējuši uz viņa galda neatvērti. Vienaldzīgi viņš sāka noplēst bandroles un pārlaist acis laikrakstu slejām, kurās, starp citu, nebija nekā jauna. Viņš jau gribēja žurnālus mest projām — un pēkšņi kā dzelts izlēca no gultas. Kāda laikraksta feļetonā mums jau pazīstamais msjē Zils paziņoja saviem lasītājiem «skumjo vēsti»: «Daiļā, burvīgā maskaviete,» viņš rakstīja, «viena no modes karalienēm, Parizes salonu rota Madame de Lav-retzki pēkšņi mirusi,» — un šī vēsts, diemžēl, esot pārāk patiesa, 2ila kungs par to tikko uzzinājis. «Viņš esot bijis,» tā viņš turpināja, «varētu sacīt, nelaiķes draugs ...»

Lavreckis apģērbās, izgāja dārzā un līdz pašam rītam staigāja šurp un turp allaž pa vienu un to pašu aleju.

Nākamajā rītā, dzerot tēju, Lems lūdza Lavrecki dot viņam zirgus, lai varētu atgriezties pilsētā. «Man laiks ķerties pie darba, proti, pie stundām,» sirmgalvis piebilda, «citādi es šeit tikai velti zaudēju laiku.» Lavreckis viņam tūliņ neatbildēja — viņš šķita izklaidīgs. «Labi,» tas beidzot ierunājās, «es braukšu kopā ar jums.» Bez kalpotāja palīdzības, sēkdams un sirdīdamies Lems kārtoja savu nelielo ceļasomu, saplēsa un sadedzināja dažas nošu papīra lapas. Piebrauca zirgus. Iziedams no kabineta, Lavreckis iebāza kabatā vakardienas laikraksta numuru. Visu ceļu viņi runāja maz: ikviens bija nodarbināts ar savām domām un priecājās, ka otrs viņu netraucē. Šķīrās viņi diezgan vēsi, kas, starp citu, bieži notiek Krievijā draugu starpā. Lavreckis aizveda sirmgalvi līdz viņa mājiņai: tas izkāpa, paņēma savu ceļasomu un, nepasniegdams draugam roku (viņš ar abām rokām turēja ceļasomu, piespiedis to pie krūtīm), pat viņā nepalūkodamies, sacīja krievu valodā: «Ardievu!» — «Ardievu!» atkārtoja Lavreckis un pavēlēja kučierim braukt uz mājām. Viņš katram gadījumam O. pilsētā īrēja dzīvokli. Uzrakstījis dažas vēstules un uz ātru roku paēdis pusdienu, Lavreckis devās pie Kaļitiniem. Viesistabā viņš satika tikai Panšinu, kas paskaidroja, ka Marja Dmitrijevna drīz iznākšot, un tūliņ ļoti laipni sāka ar viņu sarunāties. Līdz šai dienai Panšins pret Lavrecki izturējās ne nu tieši augstprātīgi, tomēr ar zināmu pārākuma apziņu; bet Liza, stāstīdama viņam par savu vakardienas braucienu, atsaucās par Lavrecki kā par lielisku un gudru cilvēku; ar to pietika: šis «lieliskais» cilvēks jāiekaro. Panšins iesāka, paglaimodams Lavrec-kim, aprakstīdams to sajūsmu, ar kādu, pēc viņa izteicieniem, visa Marjas Dmitrijevnas ģimene atsaukusies par Vasiļevsku, tad, pēc sava paraduma veikli pievērsies sev pašam, sāka runāt par savu nodarbošanos, klāstīja savus uzskatus par dzīvi, sabiedrību un dienestu; ieminējās pāris vārdu par Krievijas nākotni, par to, ka gubernatori jāturot stingri; tūliņ jautri pazobojās pats par sevi un piebilda, ka, starp citu, Pēterburgā viņam uzdevuši «de populariser l’idee du cadastre»[26]. Viņš runāja diezgan ilgi, ar paviršu pašpārliecinātību atrisinādams visas grūtības un ar vissvarīgākiem administrati-viem un politiskiem jautājumiem rotaļādamies kā burvju mākslinieks ar bumbām. Izteicieni: «Tā, lūk, es rīkotos, ja būtu pie valdīšanas»; «jūs kā gudrs cilvēks tūliņ ar mani būsiet vienis prātis» — tā vien šaudījās viņam uz mēles. Lavreckis salti klausījās Panšina spriedelēšanā: viņam nepatika šis skaistais, gudrais un nepiespiesti elegantais cilvēks ar savu gaišo smaidu, pieklājīgo balsi un vērīgajām acīm. Panšins ar viņam parasto smalko nojausmu izprast otra cilvēka izjūtas drīz vien uzminēja, ka nav visai patīkams sarunu biedram un, aizbildinādamies ar ticamu ieganstu, aizgāja, sevī nolemdams, ka Lavreckis varbūt ir lielisks cilvēks, tomēr nesimpātisks «aigri»[27] [28] un «en somme»;} mazliet jocīgs. Marja Dmitri-jevna ienāca Gedeonovska pavadībā; tad ieradās Marfa Timofejevna ar Lizu; viņām sekoja citi mājnieki; vēlāk atbrauca arī mūzikas mīļotāja Beļeņicina — maza, trausla dāma ar gandrīz bērnišķīgu, gudru un skaistu sejiņu, ģērbusies čaukstošās, melnās drēbēs; ar resnām zelta aprocēm izgreznotajās rokās viņa turēja raibu vēdekli; ieradās arī viņas vīrs, sārtvaidzis, tukls cilvēks lielām kājām un rokām, gaišām uzacīm un ar nekustīgu smaidu biezajās lūpās; būdama viesos, sieva nekad ar viņu nerunāja, bet mājās maiguma brīžos sauca viņu par savu sivēniņu. Atgriezās Panšins: istabās sāka drūzmēties un čalot ļaudis. Lavreckim tāds cilvēku jūklis derdzās; it īpaši kaitināja Beļeņicina, kas tā vien blenza uz viņu ar lorneti. Viņš aizietu tūliņ, ja to neaizturētu Liza: viņam gribējās pateikt tai vienatnē pāris vārdu, tomēr Lavreckis ilgi nevarēja notvert izdevīgu mirkli un apmierinājās ar to, ka, klusībā priecādamies, sekoja tai ar skatienu; jaunavas seja nekad viņam nebija šķitusi cēlāka un piemīlīgāka. Liza sevišķi izcēlās Beļeņicinas klātienē. Pēdējā nerimtīgi rosījās krēslā, raustīja šauros pleciņus, smējās izlutinātas sievietes smiekliem un lāgiem pie-

miedza, lāgiem plati ieplēta acis. Liza sēdēja rāmi, skatījās taisni un nemaz nesmējās. Mājasmāte apsēdās spēlēt kārtis ar Marfu Timofejevnu, Beļeņicinu un Gedeo-novski, kas spēlēja gauži lēnām, pastāvīgi kļūdījās, mirkšķināja acis un slaucīja seju ar mutautiņu. Panšins pieņēma grūtsirdīgu izskatu, izteicās strupi, daudznozīmīgi un skumji, — gluži kā mākslinieks, kas sevi vēl nav parādījis, — bet, lai gan Beļeņicina ļoti ar viņu koķetēja un visai lūdza, viņš tomēr atteicās nodziedāt savu romanci: viņu traucēja Lavreckis. Fjodors Ivaničs arī runāja maz; tā sejas savādā izteiksme tūliņ pārsteidza Lizu, tikko viņš bija ienācis istabā: meitene uzreiz nojauta, ka Lavreckim tai kas sakāms, bet, pati nezinādama, kāpēc, baiļojās to izjautāt. Beidzot, iedama zālē, lai ielietu tēju, viņa neviļus pagrieza galvu uz tā pusi. Viņš tūliņ tai sekoja.

— Kas jums noticis? — viņa jautāja, likdama tējkannu uz patvāra.

— Bet vai tad jūs ko pamanījāt? — viņš atvaicāja.

— Jūs šodien neesat tāds, kādu jūs esmu redzējusi līdz šim.

Lavreckis noliecās pāri galdam.

— Es gribēju, — viņš iesāka, — pateikt jums kādu ziņu, bet tagad tas nav iespējams. — Starp citu, izlasiet to, kas šajā feļetonā pasvītrots ar zīmuli, — viņš piebilda, iedodams viņai līdzi paņemto žurnālu. — Lūdzu, neizpaudiet to; rīt no rīta es pie jums atnākšu.

Liza jutās pārsteigta ... Uz sliekšņa parādījās Panšins: žurnālu Liza iebāza kabatā.

— Vai jūs esat lasījusi Obermani, Lizaveta Michai-lovna? — domīgi iejautājās Panšins.

Liza viņam atbildēja, garām ejot, un devās augšā savā istabā. Lavreckis atgriezās viesistabā un piegāja pie spēļu galda. Marfa Timofejevna, atraisījusi cepurītes lentas un pietvīkusi, sāka viņam sūdzēties par savu partneri Gedeonovski, kas, pēc viņas izteicieniem, neprotot izspēlēt.

— Redzams, kārtis spēlēt, — viņa teica, — nav vis sacerēt blēņas.

Gedeonovskis turpināja mirkšķināt acis un slaucīties. Liza atgriezās viesistabā un apsēdās istabas stūrī; Lav-reckis pavērās viņā, viņu skatieni krustojās, — un abus pārņēma gandrīz vai bailes. Viņš meitenes sejā izlasīja neziņu un it kā slepenu pārmetumu. Parunāties ar to, lai ari kā viņš gribēja, taču nevarēja; palikt vienā istabā ar viņu kā viesim starp viesiem bija smagi: Lavreckis nolēma aiziet. Atvadīdamies no Lizas, viņš paguva vēlreiz pateikt, ka atnākšot rīt, un piebilda, ka paļaujoties uz tās draudzību.

— Atnāciet! — viņa atbildēja ar to pašu neziņas izteiksmi sejā.

Panšins pēc Lavrecka aiziešanas atžirga; viņš sāka dot padomus Gedeonovskim, zobgalīgi lakstojās ar Beļeņicinu un beidzot nodziedāja savu romanci. Taču uz Lizu viņš lūkojās un runājās ar to kā iepriekš: nozīmīgi un mazliet skumji.

Bet Lavreckis atkal negulēja visu nakti. Viņš nejutās skumji, neuztraucās, bija pilnīgi mierīgs, tomēr gulēt nevarēja. Viņš pat neatcerējās bijušos laikus; vienkārši lūkojās savā dzīvē: tā sirds pukstēja smagi un vienmērīgi; stundas aizritēja, bet viņš nedomāja par miegu. Lāgiem viņam tikai galvā iedzirkstījās doma: «Tas taču nav tiesa, tas viss ir blēņas,» — un viņš norima, nodūra galvu un no jauna sāka ielūkoties savā dzīvē.

XXIX

Marja Dmitrijevna Lavrecki pieņēma ne visai laipni, kad viņš nākamajā dienā ieradās pie tās. «Nu gan pasācis,» viņa nodomāja. Pats Lavreckis viņai lāgā nepatika, un arī Panšins, kura ietekmē viņa atradās, vakar visai viltīgi un pavirši bija paslavējis Lavrecki. Neuzskatīdama viņu par viesi un domādama, ka ar radinieku — gandrīz vai savu cilvēku — nav ko noņemties, viņa jau pēc pusstundas to pameta vienu ar Lizu, un tie abi pastaigājās pa dārza aleju. Ļenočka un Šuročka dažus soļus no viņiem skraidelēja pa puķu dārzu.

Liza bija mierīga kā parasti, tomēr mazliet bālāka.

Viņa izņēma no kabatas un pasniedza Lavreckim sīki salocīto žurnālā lapu.

— Tas ir briesmīgi, — viņa izdvesa.

Lavreckis neatbildēja.

— Un varbūt tas nemaz nav tiesa, — Liza piebilda.

— Tāpēc es arī jūs lūdzu nevienam par to neko neteikt.

Liza pagāja dažus sojus.

— Sakiet, — viņa iesāka, — jūs neesat noskumis? It nemaz?

— Es pats nezinu, ko izjūtu, — Lavreckis atbildēja.

— Bet jūs taču viņu agrāk mīlējāt?

— Mīlēju.

— Ļoti?

— Ļoti.

— Un neesat apbēdināts par viņas nāvi?

— Ne jau tagad viņa man mirusi.

— Tas ir grēks, ko jūs runājat... Nedusmojieties uz mani! Jūs mani saucat par savu draugu: draugs var sacīt visu. Man, nudien, mazliet baigi... Vakar jūsu seja

. izskatījās tik nelāga... Atcerieties, nesen jūs par viņu sūdzējāties? Bet viņas toreiz varbūt vairs nebija šaja pasaulē. Tas ir baigi. It kā tas jums būtu uzsūtīts par sodu.

Lavreckis rūgti iesmējās.

— Jūs tā domājat? ... Vismaz tagad es esmu brīvs.

Liza viegli notrīsēja.

— Pietiek, nerunājiet tā! Ko jums līdz jūsu brīvība? Nevis par to jums tagad jādomā, bet par piedošanu ...

— Es viņai jau sen esmu piedevis, — Lavreckis pārtrauca un atmeta ar roku.

— Nē, ne tas, — Liza atbildēja un pietvīka. — Jūs mani neesat sapratis. Jums jārūpējas, lai jums piedotu ...

— Kas lai man piedod?

— Kas? Dievs. Kas gan cits mums var piedot, ja ne dievs?

Lavreckis satvēra viņas roku.

— Ak Lizaveta Michailovna, ticiet man! Es jau tā tiku diezgan sodīts. Esmu visu izpircis, ticiet!

— To jūs nevarat zināt, — Liza paklusi noteica.

— Jūs esat aizmirsis — vēl nesen, kad jūs ar mani runājāt, — jūs viņai negribējāt piedot...

Abi klusēdami pagājās pa aleju.

— Bet jūsu meita? — Liza pēkšņi ievaicājās un apstājās.

Lavreckis satrūkās.

— Ak, esiet mierīga! — Esmu jau nosūtījis vēstules uz visām pusēm. Manas meitas, kā jūs viņu ... kā jūs sakāt ... manas meitas nākotne ir nodrošināta. Esiet bez rūpēm!

Liza skumji pasmaidīja.

— Tomēr jums taisnība, — Lavreckis turpināja, — ko lai es iesāku ar savu brīvību? Kam man tā?

— Kad jūs saņēmāt šo žurnālu? — Liza vaicāja, neatbildēdama uz viņa jautājumu.

— Otrajā dienā pēc jūsu apciemojuma.

— Un vai tiešām ... vai tiešām jūs pat neapraudā-jāties?

— Nē. Es biju pārsteigts; bet kur lai rodas asaras? Raudāt par bijušo — tas viss manī jau sadedzis. Pati sievas rīcība manu laimi nesagrāva, bet tikai pierādīja, ka tās nekad nav bijis. Par ko tad lai raud? Starp citu, kas zina? Es varbūt justos vairāk apbēdināts, ja šo ziņu būtu saņēmis pirms divām nedēļām ...

— Pirms divām nedēļām? — Liza atvaicāja. — Bet kas tad noticis šajās divās nedēļās?

Lavreckis neatbildēja, bet Liza pietvīka vēl vairāk.

— Jā, jā, jūs uzminējāt, — Lavreckis piepeši izsaucās, — šajās divās nedēļās es uzzināju, ko nozīmē skaidra sievietes sirds, un mana pagātne vēl vairāk no manis attālinājās ...

Liza samulsa un klusi devās uz puķu dārzu pie Ļenoč-kas un Šuročkas.

— Bet es esmu apmierināts, ka parādīju jums šo žurnālu, — Lavreckis sacīja, viņai sekodams. — Esmu jau pieradis neko no jums neslēpt un ceru, ka jūs man parādīsiet tādu pašu uzticību.

— Jūs tā domājat? — Liza ierunājās un apstājās.

— Tādā gadījumā man vajadzētu ... ak, nē! Tas nav iespējams.

— Ko tad? Runājiet, runājiet!

— Nudien, man liekas, ka nevajadzētu ... Bet, starp citu, — Liza piebilda, smaidot pievērsdamās Lavreckim.

Pusvaļsirdība nav vaļsirdība. Ziniet, es šodien saņēmu vēstuli.

— No Panšina.

— Jā, no viņa ... Kā jūs to zināt?

— Viņš izlūdzas jūsu roku?

— Jā, — Liza piebilda un tieši un nopietni palūkojās Lavreckim acīs.

Lavreckis savukārt nopietni pavērās Lizā.

— Nu, un ko jūs viņam atbildējāt? — viņš beidzot vaicāja.

— Es nezinu, ko atbildēt, — Liza atteica un nolaida saliktās rokas.

— Kā? Jūs taču viņu mīlat?

— Jā, viņš man patīk; viņš liekas labs cHvēks.

— To pašu un tādiem pašiem vārdiem jūs man teicāt pirms trim dienām. Es gribu zināt, vai jūs viņu mīlat ar tām spēcīgām, kaislām jūtām, kādas mēs mēdzam saukt par mīlestību?

— Tā kā jūs to saprotat — nē.

— Jūs neesat viņā iemīlējusies?

— Nē. Bet vai tas vajadzīgs?

— Kā?

— Māmiņai viņš patīk, — Liza turpināja, — viņš ir labs; man pret viņu nav ko iebilst.

— Bet jūs tomēr svārstāties?

— Jā ... un varbūt — tur vainīgs esat jūs, jūsu vārdi. Atceraties, ko man teicāt aizvakar? Bet tā ir vājība ...

— Ak mīļais bērns! — Lavreckis pēkšņi izsaucās, un viņa balss ietrīsējās. — Negudrojiet, nesauciet par vājību jūsu sirds kliedzienu, ja sirds negrib atdoties bez mīlestības. Neuzņemieties tik briesmīgu atbildību tā cilvēka priekšā, kuru jūs nemīlat un kuram gribat piederet...

— Es klausos, es neko uz sevis neuzņemos, — Liza sacīja.

— Paklausiet savai sirdij; tā jums pateiks patiesību, — Lavreckis viņu pārtrauca. — Pieredze, saprats — tas viss ir nieki un blēņas! Nenolaupiet sev labāko, vienīgo laimi zemes virsū!

— Un to sakāt jus, Fjodor Ivanič? Jus pats apprecējāties aiz mīlestības — un vai jūs bijāt laimīgs?

Lavreckis noplātīja rokas:

— Ak, nerunājiet par mani! Jūs to nespējat pat saprast, ko jauns, nepiedzīvojis, riebīgi audzināts puika var uzskatīt par mīlestību!... Jā, un galu galā kāpēc sevi apmelot? Es nule jums sacīju, ka neesmu iepazinies ar laimi... Nē! Esmu bijis laimīgs!

— Manuprāt, Fjodor Ivanič, — Liza runāja tālāk klusinātā balsī (kad viņa nebija vienis prātis ar savu sarunu biedru, viņa allaž klusināja balsi, turklāt jūtot lielu satraukumu), — laime zemes virsū nav atkarīga no mums...

— No mums, no mums, ticiet man! — Viņš satvēra abas viņas rokas. Liza nobālēja un gandrīz ar izbailēm, tomēr uzmanīgi viņā palūkojās. — Ja tikai mēs paši nesabojātu savu dzīvi. Citiem cilvēkiem laulība aiz mīlestības var būt nelaime, bet tikai ne jums, ar jūsu rāmo iedabu, ar jūsu skaidro sirdi! Es jūs lūdzu, neprecieties bez mīlestības, aiz pienākuma jūtām, aiz atteikšanās vai... Tā ir tā pati neticība, tas pats aprēķins — un vēl jaunāks. Ticiet man — man ir tiesība tā runāt: esmu dārgi samaksājis par šo tiesību. Un ja jūsu dievs...

Tajā mirklī Lavreckis pamanīja, ka Lizai blakus stāv Ļenočka un Šuročka un klusā izbrīnā noraugās uz viņu. Viņš palaida vajā Lizas rokas, strauji pateica: «Lūdzu, atvainojiet mani!» — un devās uz mājas pusi.

— Tikai vienu es jums lūdzu, — viņš atsāka, atgriezdamies pie Lizas. — Neizšķirieties tūliņ, pagaidiet, padomājiet par to, ko es jums teicu! Pat ja jūs man neticētu, ja izšķirtos par laulībām aiz aprēķina, — pat tādā gadījumā jums nevajag precēt Panšinu: viņš nevar būt jūsu vīrs... Vai nav tiesa, jūs man apsolāt nesteigties?

Liza gribēja atbildēt Lavreckim un nepateica ne vārda — nevis tāpēc, ka izšķīrās «pasteigties», bet gari tāpēc, ka viņas sirds pārāk spēji pukstēja un jūtas, līdzīgas bailēm, aizžņaudza elpu.

Aiziedams no Kaļitiniem, Lavreckis satikāsar Panšinu; viņi salti viens otram palocījās. Lavreckis pārnāca savā dzīvoklī un ieslēdzās. Viņu pārņēma jutoņas, kādas diezin vai kad bija izjutis. Cik nesen viņš vēl atradās «ramas stingmes» stāvoklī! Cik nesen viņš vēl jutās, kā pats izteicās, pašā upes dzelmē! Kas tad pārvērta viņa stāvokli? Kas iznesa viņu virspusē, uz līmeņa? Vai gan visparastākā, nenovēršamā, lai gan allaž negaidītā nejaušība: nāve? Jā; tomēr viņš mazāk domāja par savas sievas nāvi, par savu brīvību nekā par to — kādu atbildi Liza dos Panšinam. Viņš juta, ka pēdējo triju dienu laikā sācis meitenē raudzīties pavisam citādām acīm; atcerējās, ka, atgriezdamies mājās un nakts klusumā domādams par viņu, pats sev bija teicis: «Kaut...» Šis «kaut», attiekdamies uz viņa pagātni, uz neiespējamo, — piepildījies, lai gan ne tā, kā viņš to cerēja, — tomēr ar brīvību vien vēl par maz. «Viņa paklausīs māti,» Lavreckis domāja, «apprecēs Panšinu; bet, ja viņa tam pat atteiks, vai gan man tas nav vienalga?» Iedams garām spogulim, viņš neviļus pavērās savā sejā un paraustīja plecus.

Diena šajās pārdomās aizritēja ātri; iestājās vakars. Lavreckis devās pie Kaļitiniem. Viņš gāja strauji, tomēr pret viņu māju palēnināja soļus. Pie lieveņa staveja Panšina rati. «Nu,» Lavreckis nodomāja, «nebūšu egoists,» — un iegāja mājā. Mājā viņš nevienu nesatika, un viesistabā valdīja klusums; viņš atvēra durvis un ieraudzīja Marju Dmitrijevnu, spēlējot piketu ar Panšinu. Panšins klusēdams pret viņu palocījās, bet mājasmāte izsaucās: «Cik negaidīti!» — un mazliet sarauca uzacis. Lavreckis apsēdās pie viņas un sāka lūkoties tās kārtīs.

— Vai tad jūs protat piketu? — viņa ievaicājās ar mazliet apslēptu īgnumu un tūliņ paskaidroja, ka nepareizi atmetusi kārti.

Panšins saskaitīja deviņdesmit un ar stingru un cienīgu izteiksmi sejā sāka godbijīgi un mierīgi ņemt_ stiķus. Tā jāspēlē diplomātiem; droši vien tā viņš arī spēlēja Pēterburgā ar kādu iespaidīgu lielmani, kam vēlējās iedvest labvēlīgas domas par savu solidumu un briedumu. «Simt viens, simt divi, sirdis, simt trīs,» vienmērīgi skanēja

viņa balss, un Lavreckis nespēja saprast, vai balsī skan pārmetums vai pašapmierinātība.

— Vai varētu satikt Marfu Timofejevnu? — viņš vaicāja, manīdams, ka Panšins vēl cienīgāk sāka sajaukt kārtis. Nu viņā vairs nebija ne vēsts no mākslinieka.

— Es domāju, ka var. Viņa ir augšā, savās istabās, —-Marja Dmitrijevna atbildēja. — Pajautājiet!

Lavreckis devās augšā. Arī Marfu Timofejevnu viņš sastapa pie kārtīm: viņa ar Nastasju Karpovnu spēlēja «durakus». Roska sāka riet; taču abas vecītes viņu saņēma laipni; sevišķi Marfa Timofejevna šķita esam labā omā.

— Re, Fedja! Laipni lūdzam, — viņa to uzrunāja,

— sēdies, dārgais. Mēs tūliņ beigsim. Vai vēlies ievārījumu? Šuročka, pasniedz viņam burciņu ar zemenēm! Negribi? Nu, tad pasēdi tā; bet smēķēt gan nesmēķē; nevaru panest jūsu tabaku, arī Matrozis no tās šķauda vien.

Lavreckis steidzās apgalvot, ka nemaz arī negribot smēķēt.

— Vai lejā biji? — sirmgalve turpināja. — Ko tur satiki? Vai Panšins vēl vienmēr tur klero? Vai Lizu redzēji? Ne? Viņa dzīrās atnākt šurp ... Nu tur jau viņa ir, te vilku piemin, te vilks klāt.

Liza ienāca istabā un, ieraudzījusi Lavrecki, pietvīka.

— Es pie jums uz mazu brītiņu, Marfa Timofejevna,

— viņa iesāka.

— Kāpēc uz brītiņu? — vecīte attrauca. — Esat gan jūs, jaunās meičas, kustīgas! Redzi, man ir viesis, patērzē ar viņu, pakavē viņam laiku!

Liza apsēdās uz krēsla malas, pacēla aci$ uz Lavrecki — un sajuta, ka nevarēja tam neteikt, kā beigusies viņas tikšanās ar Panšinu. Bet kā lai to izdara? Viņa ir kaunējās, ir jutās neveikli. Vēl nesen tā iepazinās ar šo cilvēku, kas reti apmeklē baznīcu un tik vienaldzīgi pārdzīvo savas sievas nāvi, — bet viņa jau stāsta tam savus noslēpumus . .. Tiesa, viņš ņem dalību viņas dzīvē; viņa pati tam tic, un viņš to valdzina; tomēr Liza sajuta kaunu, it kā viņas jaunavas tīrajā istabiņā būtu ienācis svešinieks.

Marfa Timofejevna nāca viņai palīgā.

— Ja tu viņam nekavēsi laiku, — viņa ierunājās, — kas tad ar viņu, nabadziņu, parunāsies? Es viņam esmu pārāk veca, man viņš pārlieku gudrs, bet Nastasjai Karpovnai — par vecu; viņa interesējas tikai par jauniņiem.

— Kā lai es izklaidēju Fjodoru Ivaniču? — Liza jautāja. — Ja viņš vēlas, es labāk viņam kaut ko nospēlēšu uz klavierēm, — viņa nedroši piebilda.

— Lieliski; tu man esi gudriniece, — Marfa Timofejevna atbildēja. — Ejiet, mīļie, lejā; kad beigsiet, tad atnāciet; bet es palieku durakos, taisni neerti, gribu atspēlēties.

Liza piecēlās. Lavreckis viņai sekoja. Ejot lejup pa kāpnēm, Liza apstājās.

— Ir tiesa, ja saka, — viņa iesāka, — ka cilvēka sirds esot pārpilna pretrunām. Jūsu piemēram vajadzētu mani izbiedēt, modināt neuzticību pret laulībām aiz mīlestības, bet es ...

— Jus viņam atteicāt? — Lavreckis pārtrauca.

— Nē; bet arī nedevu savu piekrišanu. Es viņam pateicu visu, ko jūtu, un lūdzu to pagaidīt. Vai jus esat apmierināts? — viņa, ātri pasmaidīdama, piebilda un, viegli pieskardamās ar roku pie margam, aizsteidzas pa kāpnēm.

— Ko lai jums spēlēju? — viņa vaicāja, paceldama klavieru vāku.

— Ko gribat, — Lavreckis atteica un apsēdās ta, lai varētu viņā lūkoties.

Liza sāka spēlēt un ilgi nenovērsa skatienu no saviem pirkstiem. Viņa beidzot pavērās Lavreckī un rima spēlēt: tik savāda un dīvaina šķita tā seja.

— Kas jums noticis? — viņa vaicāja.

— Nekas, — viņš atteica, — man ir gaužām labi; es priecājos jūsu dēļ, esmu priecīgs jūs redzēt — turpiniet.

— Man šķiet, — Liza pēc kāda_ brītiņa atsaka, ja viņš tiešām mani mīlētu, viņš nebūtu rakstījis to vēstuli; viņam vajadzēja noģist, ka tagad es tam nevaru atbildēt.

— Tas nav svarīgi, — Lavreckis izsaucās, — svarīgi tas, ka jūs viņu nemīlat.

— Liecieties mierā, kas tās par runām! Man visu laiku rēgojas jūsu nelaiķe sieva, un no jums man bail.

— Vai nav tiesa, Voldemar, mana Lizete spēlē ļoti jauki? — tai pašā laikā Marja Dmitrijevna vaicāja Panšinam.

— Jā, — Panšins atbildēja, — ļoti jauki.

Marja Dmitrijevna maigi paraudzījās uz savu jauno partneri, bet tas pieņēma vēl svarīgāku un rūpju pilnu izskatu un pieteica četrpadsmit karaļus.

XXXI

Lavreckis nebija vairs jauns cilvēks; viņš nevarēja ilgi sevī aloties jūtās, kādas viņā modināja Liza; tai pašā dienā viņš pilnīgi pārliecinājās, ka ir viņu iemīlējis. Daudz prieka viņam šī pārliecība nesniedza. «Vai tiešām,» viņš nodomāja, «man, trīsdesmit piecus gadus vecam vīram, nav nekā cita, ko darīt, kā atkal ielikt savu sirdi sievietes rokās? Tomēr Lizu nevar salīdzināt ar to: viņa no manis neprasītu kauna pilnus upurus; viņa mani neatrautu no manām nodarbībām; viņa pati mani iedvesmotu godīgam, nopietnam darbam, un mēs abi dotos uz priekšu, pretī jaukam mērķim. Jā,» viņš nobeidza savas pārdomas, «viss tas ir labi, bet slikti tas, ka Liza nemaz negribēs iet kopā ar mani. Ne par velti viņa sacīja, ka es tai iedvešot bailes. Toties arī Panšinu viņa nemīl... Vājš mierinājums!»

Lavreckis aizbrauca uz Vasiļevsku; bet nenodzīvoja tur pat ne četras dienas — tik garlaicīgi viņam šķita. Viņu nomāca arī gaidas: Zila kunga ziņojumam bija nepieciešams apstiprinājums, bet viņš nesaņēma it nekādu vēstuļu. Lavreckis atgriezās pilsētā un pavadīja visu vakaru pie Kaļitiniem. Viņš viegli nomanīja, ka Marja Dmitrijevna ir pret viņu paīgna; taču viņam laimējās to noskaņot labvēlīgāk, paspēlējot viņai rubļu piecpadsmit piketā, — un viņš pavadīja gandrīz pusstundu vienatnē ar Lizu, lai gan māte viņai vēl vakar bija ieteikusi nebūt pārlieku familiārai ar cilvēku, «qui a un si grand ridicule»L Viņš nomanīja Lizā pārmaiņu: viņa bija kļuvusi it kā domīgāka, parāja, kāpēc nebija ieradies, un vaicāja, vai viņš citudien neies uz baznīcu. (Nākošā diena bija svētdiena.) [29]

— Nāciet, — viņa teica, iekām viņš paguva atbildēt, — mēs kopīgi aizlūgsim par viņas dvēseli. — Tad viņa piebilda, ka nezinot, ko darīt, vai viņai esot tiesības likt Panšinam ilgāk gaidīt tās lēmumu.

— Kāpēc? — Lavreckis vaicāja.

— Tāpēc, — viņa atbildēja, — ka jau tagad sāku nojaust, kāds šis lēmums būs.

Viņa paskaidroja, ka sāpot galva, un aizgāja augšā savā istabā, vilcinādamās pasniedzot Lavreckim pirkstu galiņus.

Nākamajā dienā Lavreckis devās uz dievkalpojumu. Liza jau bija baznīcā, kad atnāca viņš. Viņa to pamanīja, lai gan nepagriezās uz tā pusi. Liza sirsnīgi lūdza dievu; klusi staroja viņas acis, klusi noliecās un pacēlās tās galva. Lavreckis juta, ka meitene lūdz arī par viņu, — un brīnišķīgs aizkustinājums pārņēma tā sirdi. Viņam bija ir labi, ir tā kā mazliet kauns. Svinīgi stāvošie ļaudis, mīļās sejas, saskanīgā dziedāšana, vīraka smarža, garie, slīpie stari no logiem, pat sienu un velvju tumsa — viss aizkustināja viņa sirdi. Sen viņš nebija bijis baznīcā, sen nebija lūdzis dievu: arī nule viņš neteica nekādus lūgšanas vārdus — viņš bez vārdiem pat nelūdzās — bet kaut uz mirkli, ja ne ar miesu, tad ar visām savām domām zemojās un bijīgi noliecās pie zemes. Viņš atcerējās, ka bērnībā baznīcā allaž bija lūdzis dievu tik ilgi, kamēr juta sev uz pieres it kā dzīvīgu pieskārienu: «Tas ir sargeņģelis,» viņš toreiz domāja, «kas mani pieņem, uzspiežot man izredzētā zīmogu.» Lavreckis palūkojās uz Lizu... «Tu mani šurp atvedi,» viņš nodomāja, «pieskaries jel, pieskaries manai sirdij!» Viņa vēl joprojām tāpat klusi lūdza dievu; jaunavas seja viņam šķita līksma, un viņš no jauna juta aizkustinājumu, viņš izlūdzās kādai citai dveselei — mieru, savai — piedošanu ...

Viņi satikās uz baznīcas kāpnēm; Liza to apsveica ar līksmu un laipnu nopietnību. Saule spilgti apmirdzēja jauno zālīti baznīcas pagalmā, sieviešu raibās kleitas un lakatiņus; tuvējo baznīcu zvani dūca augstienēs; uz žogiem čivināja zvirbuļi. Lavreckis stāvēja ar kailu galvu un smaidīja; viegls vējiņš rotaļājās ar viņa matiem un

Lizas cepures lentas galiem. Viņš iesēdināja Lizu un Ļe-nočku, kas bija kopā ar māsu, karietē, izdalīja visu savu naudu ubagiem un lēniem soļiem devās uz mājām.

XXXII

Fjodoram Ivaničam sākās smagas dienas. Viņš dzīvoja kā drudzī. Ik rītu devās uz pastu, uztraukts plēsa vaļā vēstules un žurnālus — un nekur neko neatrada, kas varētu apstiprināt vai apgāzt liktenīgo ziņu. Dažkārt tas pats sev kļuva pretīgs: «Kas ar mani notiek,» viņš domāja, «kā krauklis asinis, tā es gaidu drošas ziņas par sievas nāvi!» Kaļitinus viņš apmeklēja ik dienas, bet arī tur nekļuva vieglāk: mājasmāte acīm redzami uz viņu pukojās, pieņēma to tikai aiz iecietības; Panšins pret viņu izturējās pārspīlēti pieklājīgi; Lems izlikās par mizan-tropu un viņu tik tikko sveicināja, bet, galvenais: Liza it kā no viņa vairījās. Ja arī viņai gadījās palikt ar to vienatnē, agrākās paļāvības vietā tajā nomanīja apjukumu; viņa nezināja, ko tam sacīt, un arī Lavreckis pats jutās samulsis. Liza dažās dienās bija kļuvusi citāda, nekā viņš to bija pazinis: viņas kustībās, balsī, pat smieklos bija jūtams apslēpts nemiers, agrāk neparasts svār-stīgums. Marja Dmitrijevna kā īsta egoiste neko neno-ģida; bet Marfa Timofejevna sāka vērot savu mīluli. Lavreckis ne vienreiz vien sev pārmeta, ka bija parādījis Lizai dabūto žurnālu: viņš nevarēja neapzināties, ka viņa dvēseles stāvoklī bija kaut kas tāds, kas satrauca tīras jūtas. Tas arī domāja, ka pārvērtības Lizā radīja viņas cīņa pašai ar sevi, viņas šaubas: kādu atbildi lai dod Panšinam? Kādreiz viņa Lavreckim atnesa grāmatu — Valtera Skota romānu, ko pati tam bija izlūgusies.

— Vai jūs šo grāmatu izlasījāt? — viņš jautāja.

— Nē; grāmatām man tagad nav laika, — viņa atbildēja un gribēja aiziet.

— Palieciet vienu brītiņu; neesmu ar jums tik ilgi bijis vienatnē. Jūs manis it kā baidāties.

— Jā.

— Kāpēc gan, apžēlojieties?

— Nezinu.

Lavreckis klusēja.

— Sakiet, — viņš atsāka, — vai jūs vēl neesat izšķīrusies?

— Ko jūs gribat sacīt? — viņa vaicāja, nepaceldama acis.

— Jūs mani saprotat.. .

Liza pēkšņi pietvīka.

— Nevaicājiet man neko, — viņa moži izsaucās, — es neko nezinu; es pati sevi nepazīstu .. .

Un tūliņ aizgāja.

Nākamajā dienā Lavreckis ieradās pie Kaļitiniem pēc pusdienas un redzēja, ka visi gatavojas vakara dievkalpojumam. Ēdamistabas stūri uz četrstūraina, ar tīru galdautu apklāta galda jau atradās pret sienu atbalstītas nelielas svētbildes zeltītā apkalumā ar maziem, blāviem briljantiem vainadziņos. Vecais kalpotājs, ģērbies pelēkā frakā un kurpēs, rāmi un neklaudzinādams ar papēžiem, pārgāja pāri istabai, nolika svētbilžu priekšā divas vaska sveces tievos svečturos, pārmeta krustu, paklanījās un klusi izgāja ārā. Neapgaismotā viesistaba bija tukša. Lavreckis pastaigājās pa ēdamistabu, pavaicāja, vai kādam nav vārdadiena. Čukstot viņam atbildēja, ka ne, bet ka vakara dievkalpojumu rīkojot pēc Lizavetas Michai-lovnas un Marfas Timofejevnas vēlēšanās; ka gribējuši atvest brīnumdarītāju svētbildi, taču tā esot aizvesta pie kāda slimnieka trīsdesmit verstu tālu. Drīz vien kopā ar psalmotājiem ieradās arī mācītājs, jau pavecs vīrs ar pliku pauri, viņš priekšnamā skaļi nokāsējās; dāmas tūliņ rindā devās no kabineta un piegāja viņam klāt, saņemot svētību; Lavreckis klusi tās sveicināja; arī viņas klusēdamas tam atbildēja. Mācītājs brītiņu pastāvēja, vēlreiz nokāsējās un paklusā basa balsī vaicāja:

— Vai pavēlēsiet sākt?

— Sāciet^ tētiņ! — Marja Dmitrijevna atbildēja.

Viņš uzvilka garīdznieka tērpu; psalmotājs, ģērbies

kora dziedātāja svārkos, pazemīgi palūdza ogles; sāka smaržot pēc vīraka. No priekšnama ienāca istabenes un sulaiņi un ciešā bariņā apstājās pie durvīm. Roska, kas nekad nenāca lejā, pēkšņi parādījās ēdamistabā: to sāka dzīt ārā — suns izbijās, pašaudījās un apsēdās; sulainis to saķēra un aiznesa. Vakara dievkalpojums iesākās. Lavreckis iespiedās stūrītī; viņa jutoņas bija dīvainas, gandrīz skumjas; viņš pats lāgā nespēja izprast, ko sajuta. Marja Dmitrijevna stāvēja visiem priekšā pie atzveltņiem; viņa liegi un pavirši — kundziski meta krustus: gan pavērdamās atpakaļ, gan pēkšņi paceldama skatienus uz augšu: viņa garlaikojās. Marfa Timofejevna šķita noraizējusies; Nastasja Karpovna klanījās līdz pašai zemei un piecēlās ar it kā biklu un maigu čaukstoņu; Liza kā bija apstājusies, tā arī stāvēja, nepakustēdamās ne no vietas; pēc viņas spriegās sejas izteiksmes varēja noģist, ka viņa cītīgi un kvēli lūdz dievu. Piekļaudamās ar lūpām pēc vakara dievkalpojuma pie krusta, viņa noskūpstīja arī mācītāja lielo, sarkano roku. Marja Dmitrijevna palūdza mācītāju padzert kopā tēju; viņš novilka amata tērpu, pieņēma mazliet pasaulīgāku sejas izteiksmi un kopā ar dāmām iegāja viesistabā. Sākās saruna, ne visai žirgta. Mācītājs izdzēra četras tasītes, nemitīgi ar mutautiņu slaucīdams savu pliko pakausi, pastāstīja, starp citu, ka tirgonis Avošņikovs ziedojis baznīcas «kumpola» apzeltīšanai septiņsimt rubļu, un ieteica drošu līdzekli pret vasaras raibumiem. Lavreckis gan apsēdās blakus Lizai, bet viņa izturējās stingri, gandrīz bargi un ne reizi uz to nepaskatījās. Viņa to it kā ar nolūku neievēroja; meiteni bija pārņēmusi tāda salta, svinīga jūsma. Lavreckim nez kāpēc gribējās smaidīt un pateikt kaut ko jocīgu; tomēr sirdī valdīja mulsums, un viņš beidzot aizgāja, palikdams neziņā ... Viņš juta: Lizā kaut kas slēpās, kur viņš nespēja iespiesties.

Citreiz Lavreckis, sēdēdams viesistabā un klausīdamies glaimīgajā, bet smagnējā Gedeonovska spriedelēšanā, pēkšņi, pats nezinādams, kāpēc, pagriezās un uztvēra Lizas acu dziļo, vērīgo un vaicājošo skatienu ... Tas bija pievērsts viņam, šis noslēpumainais skatiens. Lavreckis visu nakti domāja par to. Viņš nemīlēja kā jauneklis, viņam nepiestāvēja nopūtas un ilgas, un Liza tādas jūtas arī nemodināja; taču mīlestībai jebkurā vecumā ir savas ciešanas — un viņš tās izjuta pilnā mērā.

Kādreiz Lavreckis, kā parasts, sēdēja pie Kaļitiniem. Pēc nogurdinoši karstās dienas iestājās tik brīnum jauks vakars, ka Marja Dmitrijevna, lai gan ārkārtīgi baidījās caurvēja, lika atvērt visus logus un durvis uz dārzu un paskaidroja, ka kārtis nespēlēšot, ka tādā laikā kārtis spēlēt esot grēks, bet jābaudot daba. No viesiem bija tikai Panšins. Sajūsmināts par vakaru un nevēlēdamies Lavrecka klātienē dziedāt, bet juzdams māksliniecisku jūtu uzplūdumu, viņš pievērsās dzejai: noskandēja labi, bet pārlieku pašapzinīgi un ar nevajadzīgām finesēm dažus Ļermontova dzejoļus (Puškins tad vēl nebija no jauna nācis modē) — un pēkšņi, it kā kaunēdamies savu jūtu saviļņojumu, sāka sakarā ar pazīstamo dzejoli «Domas» nosodīt un izteikt pārmetumus jaunajai paaudzei; pie kam nepalaida garām izdevību izklāstīt, kā rīkotos viņš, ja vara būtu viņa rokās. — Krievija, — tas teica, — ir Eiropai palikusi iepakaļ, mums Eiropa jāpanāk. Apgalvo, ka mēs esot jauni, — tās ir blēņas; un turklāt mums trūkst izgudrošanas spēju; pats Ch-vs atzīst, ka mēs neesot izgudrojuši pat peļu slazdus. Tātad mums gribot negribot jāaizņemas no citiem. «Mēs esam slimi,» — saka Ļermontovs, — es ar viņu esmu vienis prātis; taču slimi tāpēc, ka tikai pa daļai kļuvuši par eiropiešiem; mums jāizdzen velns ar belcebulu («le cadastre,» Lavreckis nodomāja). Pie mums, — Panšins turpināja, — labākās galvas — Ies meilleures tētes — sen par to pārliecinājušās; būtībā visas tautas ir vienādas; nodibiniet tikai labas iestādes — un viss būs kārtībā. Varbūt varētu pielāgoties pastāvošajam tautas dzīves veidam; tas ir mūsu uzdevums, tas jādara mums... (viņš tikko nepateica — valstsvīriem) amata personām; tomēr vajadzības gadījumā, neuztraucieties, iestādes pašas pārvērtīs šo dzīves veidu. — Marja Dmitrijevna jūsmīgi piekrita Pan-šinam. «Paraug,» viņa domāja, «kāds gudrs cilvēks runā manā mājā.» Liza, atspiedusies pret logu, klusēja; Lavreckis arī klusēja; Marfa Timofejevna, kas istabas stūri spēlēja kārtis ar savu draudzeni, kaut ko pie sevis purpināja. Panšins staigāja pa istabu un runāja skaisti, bet ar apslēptu niknumu: šķita, viņš norāja nevis veselu pa-

audzi, bet dažus viņam pazīstamus cilvēkus. Kaļitinu dārzā kuplā ceriņu krūmā dzīvoja lakstīgala; tās pirmie vakara triļļi vijās daiļskanīgās runas starpbrīžos; sārtajās debesīs virs nekustīgajām liepu galotnēm iemirdzējās pirmās zvaigznes. Lavreckis piecēlās un sāka oponēt Panšinam; iedegās strīds. Lavreckis aizstāvēja jaunatni un Krievijas patstāvību; bija ar mieru upurēt sevi un savu paaudzi, — bet aizstāvēja jauno paaudzi, viņas pārliecību un vēlmes; Panšins cēla iebildumus nikni un skarbi, teica, ka gudriem cilvēkiem viss esot jāpārveido, un aizrāvās pat tā, ka, aizmirsis savu kambarjunkura rangu un ierēdņa karjeru, nosauca Lavrecki par atpalikušu konservatoru, pat lika noprast, — tiesa, tikai aplinkus, — ka Lavrecka stāvoklis sabiedrībā esot dīvains. Lavreckis nesaskaitās, nepacēla balsi (viņš atcerējās, ka Michaļevičs arī viņu bija nosaucis par atpalikušu, tikai gan par volterianieti) un mierīgi atspēkoja Panšinu visos jautājumos. Viņš tam pierādīja, cik neiespējami ir lēcieni un augstprātīgās pārmaiņas, ja tās nav attaisnotas ar dzimtās zemes pazīšanu vai patiesu ticību ideālām, kaut vai negativam; kā piemēru minēja savu paša audzināšanu, prasīja vispirms tautas patiesības atzīšanu un zemošanos tās priekšā — tādu zemošanos, bez kuras arī drošie nevar nostāties pret meliem; galu galā viņš arī nenoraidīja, pēc paša domām, pamatoto pārmetumu, ka vieglprātīgi izšķiedis laiku un spēkus.

— Viss tas ir jauki! — beidzot izsaucās sapīkušais Panšins. — Nu, jūs esat atgriezies Krievijā, — ko tad domājat darīt?

— Art zemi, — Lavreckis atbildēja, — un censties art to, cik iespējams, labāk.

— Tas, bez šaubām, ir visai teicami, — Panšins attrauca, — un man stāstīja, ka jūs šajā ziņā jau guvuši lielus panākumus; tomēr jums jāpiekrīt, ka ne katrs spēj nodoties tādām nodarbībām ...

— Une nature poetique} — Mar ja Dmitrijevna ieteicās, — protams, nevar art. . . et puis^30 [31] [32] jūs, Vladimir Ni-kolajevič, esat aicināts veikt visu en grand*.

Tas pat Panšinam bija par daudz: viņš apjuka — un notušēja sarunu. Mēģināja novirzīt valodas uz zvaigžņotās debess skaistumu, uz Šuberta muziķu — tomēr nekas lāgā neveicās; viņš nobeidza ar to, ka uzaicināja Marju Dmitrijevnu saspēlēt piketu. «Kā! Tādā vakarā?» viņa vāri pretojās; tomēr lika atnest kārtis.

Panšins ar troksni atplēsa jauno kāršu komplektu, bet Liza un Lavreckis it kā norunājuši abi piecēlās un apstājās blakus Marfai Timofejevnai. Piepeši viņi abi jutās tik labi, ka pat baidījās palikt divatā, — un tai pašā laikā abi sajuta, ka pēdējo dienu mulsums izgaisis un vairs neatgriezīsies. Sirmgalve, citiem nemanot,- noglaudīja Lavrecka vaigu, šķelmīgi piemiedza acis un vairākkārt pašūpoja galvu, nočukstēdama: «Sadevi šim gudrelim, paldies.» Istabā iestājās klusums; bija dzirdama tikai vieglā vaska sveču sprakstoņa, dažkārt rokas trieciens uz galda, izsauciens vai acu saskaitīšana, — un pa logiem kopā ar rasaino dzestrumu kā spējš vilnis plūda varenā, pārdroši skaļā lakstīgalas dziesma.

XXXIV

Liza Lavrecka un Panšina strīda laikā neteica ne vārda, bet vērīgi tam sekoja un pilnīgi pievienojās Lav-reckim. Politika viņu valdzināja gaužām maz; tomēr smalkā ierēdņa pašpārliecinātais tonis (viņš nekad vel nebija tā izteicies) viņai derdzās; nicinošā nostāja pret Krieviju jaunavu aizvainoja. Lizai nebija iešāvies pat ne prātā, ka viņa ir patriote; taču krievu cilvēku sabiedrībā viņa jutās labi; krievu mentalitāte viņu iepriecināja; viņa bez klīrēšanās stundām ilgi runājās ar mātes muižas pārzini, kad viņš ieradās pilsētā, un runājās kā ar sev līdzīgu, bez kundziskas labvēlības. Lavreckis visu to izjuta; Panšinam vien viņš nemaz neoponētu; viņš runaja tikai Lizai. Viņi viens otram neko nesacīja, pat viņu acis reti sastapās; tomēr abi saprata, ka šajā vakarā kļuvuši ļoti tuvi, saprata, ka arī mīl vai nemīl vienu un to pašu. Tikai vienā ziņā viņiem nesaskanēja; bet Liza slepenība cerēja pievērst viņu dievam. Viņi sēdēja līdzās Marfai Timofejevnai un, likās, sekoja tās spēlei; viņi tiešām tai

sekoja — tomēr tai pašā laikā sirds viņiem krūtīs plētās un it nekas nepagāja tiem secen: viņiem dziedāja lakstīgala un mirdzēja zvaigznes, un klusi šalca koki, ir miega, ir vasaras glāsmainības, ir siltuma iežūžoti. Lavreckis pilnīgi ļāvās šim valdzinošam vilnim — un priecājās; bet vārdi nespēj izteikt to, kas notika meitenes skaidrajā sirdī: tas bija noslēpums viņai pašai, lai tas paliek noslēpums arī visiem. Neviens nezina, neviens nav redzējis un arī nekad neieraudzīs, kā zemes klēpī aug un briest dzīvībai un plaukumam izredzētais grauds.

Pulkstenis nosita desmit. Marfa Timofejevna kopā ar Nastasju Karpovnu devās augšā savās istabās; Lavreckis un Liza pagājās pa istabu, apstājās pie durvīm, kas bija atvērtas uz dārzu, pavērās tumšajā tālē, pēc tam viens otrā — un pasmaidīja; šķiet, tā vien sadotos rokās, izrunātos pēc sirds patikas. Viņi atgriezās pie Marjas Dmit-rijevnas un Panšina, kuru pikets bija ieildzis. Pēdējais «karalis» galu galā bija beidzies, un namamāte sēkdama un elsdama piecēlās no spilveniem apkrautā atzveltņa; Panšins paņēma cepuri, noskūpstīja Marjai Dmitrijevnai roku, piebilda, ka dažam laimīgam tagad neviens netraucēšot gulēt vai baudīt skaisto nakti, bet viņam līdz pat rītam būšot jākvcrn pie muļķīgiem papīriem, salti pasveicināja Lizu (viņš nebija gaidījis, ka Liza uz viņa bildinājumu lūgs, lai pagaida, un tāpēc pukojās) un aizgāja. Lavreckis tam sekoja. Pie vārtiem viņi izšķīrās; Panšins uzmodināja savu kučieri, pabakstīdams tam ar spieķi pie kakla, iesēdās pajūgā un aizbrauca. Lavreckis negribēja doties uz mājām: viņš izgāja laukā no pilsētas. Nakts bija klusa un gaiša, lai gan mēness nespīdēja; Lavreckis ilgi klaiņāja pa rasoto zāli; ceļā viņam gadījās šaura taciņa; viņš devās pa to. Taciņa to aizveda pie gara žoga, pie vārtiņiem^ pats nezinādams, kāpēc, viņš mēģināja vārtiņus atgrūst: tie viegli atvērās, it kā gaidīdami tā rokas pieskārienu. Lavreckis atradās dārzā, pagājās dažus soļus pa liepu aleju un pēkšņi pārsteigts apstājās: viņš pazina Kaļitinu dārzu.

Viņš tūliņ iegāja melnajā ēnas plankumā, kas krita no kuplā lazdu krūma, un ilgi stāvēja nekustēdamies, brīnīdamies un raustīdams plecus.

«Tas nav bez iemesla,» Lavreckis nodomāja.

Visapkārt valdīja klusums; no mājas neplūda ne skaņa. Viņš uzmanīgi devās uz priekšu. Alejas pagriezienā visa māja lūkojās viņā ar savu tumšo siluetu; tikai divos augšējos logos spīdēja gaisma: Lizas istabā aiz baltā aizkara dega svece, un Marfas Timofejevnas guļamistabā svētbildes priekšā margoja lampiņas sarkanā guntiņa, mezdama vienmērīgu mirdzu uz zelta apkalumu; leja balkona durvis bija plaši atvērtas. Lavreckis apsēdās uz koka soliņa, atspiedās uz rokas un raudzījās šaļās durvīs un Lizas logā. Pilsētā nosita pusnakti; mājā mazais pulkstenītis dzidri noskandēja divpadsmit; naktssargs mazliet paklaudzināja pa dēli. Lavreckis neko nedomāja, neko negaidīja; viņam bija tīkami just sevi Lizas tuvumā, sēdēt viņas dārzā uz soliņa, kur tā ne vienreiz vien sēdējusi ... Lizas istabā nodzisa gaisma. «Arlabunakti, mīļa meitene,» Lavreckis nočukstēja, joprojām nekustīgi sēdēdams un nenovērsdams acis no satumsušā loga.

Pēkšņi gaisma pavīdēja vienā no apakšējā stāva logiem, pārgāja uz otru, trešo... Kāds ar sveci rokā staigāja pa istabu. «Vai tiešām Liza? Nevar but!...» Lavreckis piecēlās... Pavīdēja pazīstamais tēls, un viesistabā parādījās Liza. Ģērbusies baltās drānās, neatpītās bizes pārmetusi pāri pleciem, viņa klusītiņām piegāja pie galda, pārliecās tam pāri, nolika sveci un_ kaut ko pameklēja; tad, pievērsusi seju dārzam, tuvojās atvērtajām durvīm un visa balta, viegla, slaida apstājās uz sliekšņa. Lavrecki pārņēma trīsas.

— Liza! — tikko dzirdami izdvesa viņa lupas.

Viņa nodrebēja un sāka ielūkoties tumsā.

— Liza! — Lavreckis atkārtoja skaļāk un iznāca no alejas ēnas.

Liza izbijusies pagrieza galvu un atkāpās: viņa to bija pazinusi. Lavreckis viņu nosauca trešo reizi un pastiepa rokas. Meitene pagājās no durvīm un ienaca darza.

— Jūs? — viņa mulsi jautāja. — Jūs šeit?

— Es ... es ... uzklausiet mani, — Lavreckis čukstēja un, satvēris viņas roku, aizveda meiteni pie sola.

Viņa tam sekoja nepretodamās; viņas bālā seja, stingās acis, visas viņas kustības pauda neizsakāmu izbrīnu. Lavreckis viņu apsēdināja uz sola un pats nostājas tas priekšā.

ЮУ

— Es nebiju domājis nākt šurp, — viņš iesāka, — mani atveda ... Es ... es ... es jūs mīlu, — viņš negribot šausmās izdvesa.

Liza lēnām viņā paskatījās; šķita, meitene tikai šajā brīdī saprot, kur viņa un kas ar viņu notiek. Viņa gribēja piecelties, nevarēja un aizklāja seju ar rokām.

— Liza, — Lavreckis čukstēja, — Liza, — viņš atkārtoja un nometās viņas priekšā ceļos ...

Viņas pleci viegli ietrīsējās, bālo roku pirksti ciešāk piekļāvās sejai.

— Kas jums notika? — Lavreckis vaicāja un sadzirdēja klusas elsas. Viņa sirds sastinga ... Viņš saprata, ko nozīmē šīs asaras. — Vai tiešām jūs mani mīlat? — viņš čukstot jautāja un pieskārās tās ceļgalam.

— Piecelieties, — atskanēja viņas balss, — piecelieties, Fjodor Ivanič! Ko gan mēs abi darām?

Viņš piecēlās un apsēdās tai līdzās uz sola. Liza vairs neraudāja un vērīgi raudzījās viņā ar savām valgajām acīm.

— Man baismi; ko gan mēs darām? — viņa atkārtoja.

— Es jūs mīlu, — viņš no jauna sacīja, - - esmu ar mieru atdot jums visu savu dzīvi.

Viņa atkal nodrebēja, it kā kāds viņai būtu iedzēlis, un pacēla acis uz debesīm.

— Tas viss ir dieva varā, — viņa noteica.

— Bet jūs mani mīlat, Liza? Vai mēs būsim laimīgi?

Viņa nodūra acis; viņš to klusi pievilka sev klāt, un

meitenes galva noslīga uz viņa pleca ... Viņš mazliet atlieca savu galvu un pieskārās viņas bālajām lūpām.

Pēc pusstundas Lavreckis jau stāvēja pie dārza vārtiņiem. Tie bija aizvērti, un viņam nācās pārlēkt pāri žogam. Viņš atgriezās pilsētā un gāja pa miegā iegrimušajām ielām. Viņa sirdi pielēja negaidīts, liels prieks; apklusa visas šaubas. «Izgaisti, bijušais, tumšais rēgs!» viņš domāja. «Viņa mani mīl, viņa būs mana.» Pēkšņi tam likās, ka augšā virs viņa galvas plūda burvīgas, gavilējošas skaņas; viņš apstājās: skaņas plūda vēl di-

ženāk; tās plūda kā dziedoša, spēcīga straume, un tajāsr šķita, runāja un dziedāja visa viņa laime. Viņš payērās apkārt: skaņas plūda no nelielas mājas diviem augšējiem logiem.

— Lem! — Lavreckis iesaucās un steidzas uz māju. — Lem! Lem! — viņš skaļi atkārtoja.

Skaņas apklusa, un logā parādījās sirmgalvis, ģērbies naktssvārkos, vaļējām krūtīm un izpūrušiem matiem.

— Ak tā! — viņš cieņas pilnā balsī noteica. — Tas esat jūs?

— Kristofor Fjodorič, kas tā par burvīgu muziķu! Dieva dēļ, ielaidiet mani!

Sirmgalvis, ne vārda neteikdams, ar cildenu rokas kustību izmeta pa logu uz ielas durvju slēdzeni. Lavreckis veikli uzšāvās augšā, iegāja istabā un gribēja mesties klāt Lemam, bet tas valdonīgi norādīja viņam ar roku uz krēslu un strauji krievu valodā noteica: «Sēdēt un klausīt!» Pats viņš piesēdās pie klavierēm, lepni un stingri pavērās apkārt un sāka spēlēt. Sen Lavreckis nebija dzirdējis ko tamlīdzīgu: salda, kaisla melodija ar pirmajām skaņām sagrāba sirdi; šī melodija mirdzēja, visa tvīka jūsmā, laimē, daiļumā; tā pieauga un izkusa; tā aptvēra it visu, kas zemes virsū dārgs, noslēpumains un svēts; tā dvesa nemirstīgas skumjas un aizplūda, lai izgaistu debesīs. Lavreckis saslējās un stāvēja, aiz sajūsmas sastindzis un nobālis. Šīs skaņas ienira viņa sirdī, ko nupat bija saviļņojusi mīlestības laime; tās pašas pauda kvēlas mīlas pārpilnību. «Atkārtojiet,» viņš čukstēja, kad bija izskanējis pēdējais akords. Sirmgalvis uzmeta viņam ērgļa skatienu, piesita ar roku pie krūtīm un savā dzimtajā valodā rāmi noteica: «To sacerēju es, jo esmu liels mūziķis,» — un no jauna nospēlēja savu brīnišķīgo kompoziciju. Istabā nedega sveces; uzlecošā mēness gaisma slīpiem stariem krita pa logiem; skaļi trīsēja liegais gaiss; mazā, nabadzīgā istabiņa likās kā svētnīca; un cēla un apgarota sudrabainajā mijkrēslī iezīmējās sirmā galva. Lavreckis piegāja Lemam klāt un to apskāva. Sākumā Lems neatbildēja viņa skavām, pat atvirzīja to ar elkoni; ilgi un nekustīgi stāvēdams, viņš raudzījās tikpat stingri, pat parupji un tikai pāris reižu noburkšķēja: «Ahā!» Beidzot viņa pārvērtusies seja

nomierinājās, sakrita, un uz Lavrecka kvēlajiem apsveikumiem viņš sākumā mazliet pasmaidīja, tad ieraudājās, vāri šņukstēdams kā bērns.

— Tas ir savādi, — viņš teica, — ka jūs tieši tagad atnācāt; bet es zinu, visu zinu.

— Jūs visu zināt? — Lavreckis samulsis attrauca.

— Jūs taču mani dzirdējāt? — Lems atbildēja. — Vai tad jūs nesapratāt, ka es visu zinu?

Lavreckis nevarēja aizmigt līdz pat rītam; visu nakti viņš nosēdēja gultā. Arī Liza negulēja: viņa lūdza dievu.

XXXV

Lasītājs zina, kā uzauga un attīstījās Lavreckis; teiksim dažus vārdus par Lizas audzināšanu. Viņai jau bija desmit gadu, kad nomira tēvs; tomēr viņš veltīja meitai maz uzmanības. Apkrauts ar darbiem un mūžam noraizējies par savas mantas pavairošanu, žultains, skarbs, nepacietīgs viņš nebija žēlojis naudu skolotājiem, audzinātājiem, drēbēm un citām bērnu vajadzībām; taču, kā pats izteicās, necieta «noņemties ar brēkuļiem», — turklāt viņam arī nebija laika nopūlēties ar tiem: viņš strādāja, nodevās darīšanām, maz gulēja, retumis spēlēja kārtis un atkal strādāja; viņš pats sevi salīdzināja ar kuļmašīnā iejūgtu zirgu. «Žigli aiztraukusies mana dzīve,» viņš noteica ar rūgtu smaidu uz izkaltušajām lūpām, gulēdams uz nāves gultas. īstenībā Marja Dmit-rijevna par Lizu rūpējās ne vairāk kā vīrs, lai gan Lav-reckim lielījās, ka viena pati uzaudzinājusi bērnus: viņa meiteni ģērba kā lellīti, viesu klātienē glaudīja tai galviņu un, mazajai dzirdot, sauca to par gudrinieci un drostaliņu — tas arī bija viss. Laisko kundzēni nogurdināja jebkuras pastāvīgas rūpes. Kamēr tēvs dzīvoja, Liza bija nodota guvernantes — parizietes Moro jaunkundzes rokās, bet pēc tēva nāves tā atradās Marfas Timofejevnas gādībā. Marfa Timofejevna lasītājam pazīstama; bet Moro jaunkundze bija sīciņš, krunkains radījums ar putna izdarību un putna prātiņu. Jaunībā viņa bija pavadījusi visai jautru dzīvi, bet vecumā saglabājusi tikai divas kaislības — uz saldumiem un kārtīm.

Kad viņa bija paēdusi, nespēlēja kārtis un nečaloja, viņas seja it kā sastinga: sēž viņa, skatās, elpo — taču skaidri redzams, ka galvā nepavīd ne mazākās domas. Viņu pat nevarēja saukt par labsirdīgu: putni taču labsirdīgi nemēdz būt. Vai nu aiz vieglprātīgi pavadītās jaunības, vai no Parizes gaisa, ko viņa bija saelpojusies jau kopš bērnības, — taču viņā slēpās kaut kas līdzīgs vispārējai lētajai skepsei, kas parasti izpaudās vārdos: «Tout да c’est des betises!»[33] Viņa runāja nepareizā, bet skaidrā pariziešu žargonā, netenkoja un nebija kapriza — ko gan no guvernantes vairāk var vēlēties? Viņas ietekme uz Lizu ir bijusi gaužām maza, toties jo spēcīgi meiteni bija ietekmējusi tās aukle Agafja Vlasjevna.

Šīs sievietes dzīves gājums bija neparasts. Viņa bija cēlusies no zemniekiem; sešpadsmit gadu vecumā to izdeva pie vīra; tomēr viņa krasi atšķīrās no zemniecēm. Agafjas tēvs gadu divdesmit sabija par sādžas vecāko, iedzīvojās bargā naudā un meitu lutināja. Viņa bija neparasta skaistule, švītīgākā . visā apkaimē, gudriniece, valdonīga un droša. Viņas kungs Dmitrijs Pestovs, Mar-jas Dmitrijevnas tēvs, vienkāršs un kluss cilvēks, viņu kādreiz ieraudzīja kulšanas darbos, parunājās ar to un kaislīgi viņā iemīlējās. Viņa ātri kļuva atraitne; Pestovs, lai gan būdams precēts vīrs, tomēr paņēma viņu muižā, apģērba pēc muižas modes. Agafja tūliņ pielāgojās savam jaunajam stāvoklim, it kā visu mūžu tā vien būtu dzīvojusi. Viņa kļuva baltāka un kuplāka; viņas muslina piedurknēs ietērptās rokas kļuva smalkas un baltas kā tirgonei; viņas galdā pastāvīgi sīca patvāris; ģērbās Agafja vienīgi zīdā un samtā, gulēja dūnu spilvenos. Gadus piecus ilga šī svētlaimīgā dzīve, bet Dmitrijs Pestovs nomira; viņa atraitne, labsirdīga kundze, saudzēdama nelaiķa piemiņu, negribēja izturēties pret savu sāncensi negodīgi, jo vairāk tāpēc, ka Agafja viņas klātienē nekad neaizmirsās; tomēr viņa to izdeva par sievu lopkopim un aizsūtīja prom no acīm. Pagāja gadi trīs. Kādreiz karstā vasaras dienā kundze iegriezās lopu laidarā. Agafja viņu pamieloja ar tik garšīgu, aukstu krējumu, izturējās tik pazemīgi un pati bija tīra, jautra, ar visu

apmierināta, ka kundze viņai piedeva un atjāva ienākt muižā; bet pēc mēnešiem sešiem bija viņai tā pieķērusies, ka iecēla to par ekonomi un nodeva tās ziņā visu saimniecību. Agafja no jauna atguva varu, atkal kļuva apaļa un balta; kundze viņai pilnīgi uzticējās. Tā aizritēja vēl gadi pieci. Nelaime otrreiz uzbruka Agafjai. Viņas virs, ko viņa izvirzīja par sulaini, sāka dzert, pazuda no mājas un beidza ar to, ka nozaga kungiem sešas sudraba karotes un — līdz izdevīgam brīdim paslēpa tās sievas lādē. To atklāja. Viru no jauna aizsūtīja par lopkopi, bet Agafja krita nežēlastībā; no mājas viņu gan nepadzina, bet no ekonomes pazemināja par šuvēju un pavēlēja aubītes vietā valkāt lakatiņu. Visiem par lielu izbrīnu Agafja šo triecienu panesa klusā pazemībā. Viņai toreiz jau bija pāri trīsdesmit gadiem, visi bērni miruši, ari virs drīz nomira. Bija pienācis laiks atjēgties: viņa arī at-jēdzās. Kļuva gaužām klusa un dievbijīga, nepalaida garām nevienu rīta, ne pusdienas dievkalpojumu, izdā-vāja visas savas labās drānas. Piecpadsmit gadu viņa nodzīvoja klusi, rāmi un nosvērti, ne ar vienu neķildojās, pret visiem piekāpās. Ja kāds pret viņu izturējās rupji, viņa tikai paklanījās un pateicās par mācību. Kundze viņai jau sen bija piedevusi, sodu atcēlusi un iedāvinājusi aubīti no savas galvas; tomēr Agafja pati nevēlējās atmest lakatiņu un valkāja tikai melnas drānas; bet pēc kundzes nāves kļuva vēl klusāka un pazemīgāka. Krievu cilvēks viegli baidās un viegli pieķeras; tomēr iekarot viņa cieņu ir grūti: to nevar iegūt ātri un nevar iegūt katrs. Agafju mājā visi ļoti cienīja; neviens vairs neatcerējās viņas agrākos grēkus, it kā tie būtu kopā ar veco kungu apbedīti.

Kļuvis par Marjas Dmitrijevnas vīru, Kaļitins Agafjai gribēja uzticēt mājas saimniecību; bet viņa atteicās no «kārdinājuma»; viņš tai uzkliedza, Agafja zemu paklanījās un izgāja ārā. Gudrais Kaļitins pazina cilvēkus: viņš saprata arī Agafju un to neaizmirsa. Pārgājis uz dzīvi pilsētā, viņš ar Agafjas piekrišanu to pieņēma četrus gadus vecajai Lizai par aukli.

Lizu sākumā biedēja nopietnā un stingrā jaunās aukles seja, tomēr viņa ātri pie tās pierada un dziļi iemīlēja*

Viņa pati bija nopietns bērns; tās sejas panti atgādināja Kaļitina skarbos un pareizos vaibstus; tikai acis nebija kā tēvam; tajās mirdzēja bērniem tik neparasta klusa uzmanība un labsirdība. Ar lellēm viņa nemīlēja rotaļāties, smējās paklusi un ne ilgi, izturējās cēli. Domās iegrima reti, bet allaž ne par velti; mazliet klusējusi, viņa parasti nobeidza ar to, ka uzdeva vecākiem cilvēkiem jautājumus, kas norādīja, ka viņas galvu nodarbina jaunie iespaidi. Meitene ļoti drīz beidza šļupstēt un jau ceturtajā gadā runāja pavisam skaidri. No tēva viņa baidījās; izjūtas pret māti bija nenoteiktas — no mātes meitene nebaidījās, bet arī tai nepieglaudās; starp citu, arī Agafjai viņa nemēdza pieglausties, lai gan mīlēja tikai viņu vienu. Viņas abas pastāvīgi bija kopa. Dīvaini bija tās redzēt. Dažkārt Agafja — visa melnās drānās, ar tumšu lakatiņu galvā, ar kalsnu, kā vasks dzidru, taču arvien vēl daiļu un izteiksmīgu seju sēž taisni un ada zeķi; pie viņas kājām mazītiņā krēsliņā_ sēž Liza un arī nopūlas ar kādu darbu vai, svarīgi pacēlusi gaišās actiņas, klausās, ko tai stāsta Agafja; bet Agafja viņai nestāsta pasakas: rāmā un vienmuļā balsī viņa tai stāsta par šķīstās jaunavas dzīvi, par eremitiem — dieva kalpiem, par svētajām moceklēm; viņa stāsta Lizai, kā svētie dzīvojuši tuksnešos, kā izglābušies, cietuši badu un trūkumu — un nav baiļojušies ķeizarus, kā pielūguši Kristu; kā debesu putni viņiem nesuši barību un zvēri tiem paklausījuši; ka tajās vietās, kur tecējušas viņu asinis, uzziedējušas puķes. «Vai lakvijoles?» Liza, kas ļoti mīlēja puķes, kādreiz pavaicāja ... Agafja ar Lizu runājās svinīgi un pazemīgi, it kā pati nomizdama, ka viņai gan neklātos teikt tik cildenus un svētus vārdus. Liza viņā klausījās — un visurklātesošā, visuzinātāja dieva veidols ar saldu spēku iespiedās viņas sirdī, ieviesdams tajā skaidru* godbijīgu baismu, bet Kristus viņai kļuva kaut kā tuvs* pazīstams, gandrīz vai īstenieks. Agafja viņu iemācījās skaitīt lūgšanas. Lāgiem viņa, gaismiņai svīstot, modināja Lizu, steigšus apģērba un slepus aizveda uz rītas dievkalpojumu; Liza viņai sekoja uz pirkstgaliem, tikko elpodama; aukstums un rīta mijkrēslis, dzedrā un patukšā baznīca, šo negaidīto gājienu noslēpumainība, piesardzīgā atgriešanās mājās, gultiņā — viss šis aizliegtā,,

dīvainā un svētuma sajaukums aizgrāba meiteni, iespiedās viņas būtnes dzīlēs. Agafja nekad nevienu nenosodīja un arī Lizu nerāja par draiskulībām. Kad aukle ar kaut ko jutās neapmierināta, viņa tikai klusēja, un Liza saprata šo klusēšanu, ar bērna straujo gaišredzību viņa arī labi noprata, kad Agafja bija neapmierināta ar citiem — ar Marju Dmitrijevnu vai pašu Kaļitinu. Agafja nodarbojās ar Lizu mazliet ilgāk par trim gadiem; viņu nomainīja Moro jaunkundze; taču vieglprātīgā francūziete ar saviem sausajiem paņēmieniem un izsaucieniem «Tout да c’est des betises» — nespēja no Lizas sirds izspiest iemījoto aukli: iemestās sēklas bija laidušas pārlieku dziļas saknes. Turklāt Agafja, lai gan vairs nenodarbojās ar Lizu, tomēr palika mājā un bieži satikās ar savu audzēkni, kura viņai ticēja tāpat kā agrāk.

Agafja tomēr ar Marfu Timofejevnu nesadzīvoja, kad tā pārcēlās uz Kaļitinu māju. Bijušās «kundzenes» nopietnais svinīgums neiecietīgajai un patvaļīgai sirmgalvei nepatika. Agafja lūdza, lai viņu atlaiž uz svētceļojumu, un neatgriezās. Klīda tumšas baumas, ka viņa iestājusies vecticībnieku klosterī. Tomēr pēdas, ko viņa bija atstājusi Lizas sirdī, neizgaisa. Viņa kā agrāk apmeklēja dievkalpojumus, kā kādos svētkos — ar aizturētu un kaismu kvēli aizrautīgi lūdza dievu, par ko Marja Dmitrijevna slepus nevarēja vien nobrīnīties, un pat Marfa Timofejevna, kas Lizu nekādā ziņā neierobežoja, tomēr mēģināja apvaldīt viņas centību un nepieļāva lieku reizi zemu klanīties: tā jau neesot muižnieku paraša. Mācījās Liza labi, proti, uzcītīgi; dievs viņu nebija apveltījis ar sevišķi spožām dāvanām un dziļu prātu; viņai viss bija jāiegūst ar pūlēm. Meitene labi spēlēja klavieres, bet tikai Lems zināja, cik pūļu tas viņai maksāja. Tā nelasīja daudz; viņai nebija «savu vārdu», bet bija savas domas, un viņa gāja pati savu ceļu. Ne par velti tā bija līdzīga tēvam: arī viņš nemēdza vaicāt citiem, ko viņam darīt. Tā viņa auga — rāmi, mierīgi, tā sasniedza deviņpadsmit gadu vecumu. Viņa bija ļoti piemīlīga, pati to nenojauzdama. Ikviena tās kustība pauda neapzinātu, mazliet neveiklu grāciju; meitenes balsī skanēja neskartas jaunības sudraba dzidrums, visniecīgākā tīksmes izjūta izraisīja viņas lūpās pievilcīgu smaidu, piešķīra

viņas starojošajām acīm rāmu mirdzumu ļin savādu, apslēptu piemīlīgumu. Dziji apzinādamās pienākuma jūtas, bai|odamās kādu aizvainot, ar savu labo un biklo sirdi viņa mīlēja visus, bet atsevišķi nevienu; vienīgi dievu tā mīlēja jūsmīgi, bikli un liegi. Lavreckis pirmais iztraucēja viņas kluso iekšējo dzīvi.

Tāda bija Liza.

XXXVI

Nākamaiā dienā ap pulksten divpadsmitiem Lavreckis devās pie Kaļitiniem. Cejā viņš satika Panšinu, kas zirga mugurā aizaujoja viņam garām, uzrāvis cepuri uz pašām acīm. Ka|itinu mājā Lavrecki neuzņēma — pirmo reizi, kopš viņš ar tiem bija iepazinies. Marja Dmitrijevna «atdusoties», — tā paskaidroja sulainis; viņai sāpot galva. Marfas Timofejevnas un Lizavetas Michailovnas neesot mājās. Lavreckis pastaigājās gar dārzu neskaidrā cerībā satikt Lizu, bet nevienu neieraudzīja. Viņš atgriezās pēc divām stundām un saņēma to pašu atbildi, pie kam sulainis viņā tā greizi pablenza. Lavreckim šķita nepieklājīgi ierasties tai pašā dienā vēl trešo reizi — un viņš nolēma aizbraukt uz Vasiļevsku, kur viņam arī bija darīšanas. Ce|ā viņš izdomāja visādus plānus, citu par citu jaukāku: tomēr krustmātes sādžiņā viņu pārņēma skumjas; viņš sāka runāties ar Antonu; večukam kā par spīti prātā bija tikai sērīgas domas. Viņš pastāstīja Lavreckim, ka Glafira Petrovna pirms miršanas pati sev iekodusi rokā, un, brītiņu klusējis, piebilda: «Katrs cilvēks, kungs un tētiņ, sevis apēšanai nolemts.» Bija jau vēls, kad Lavreckis devās atceļā. Viņu apņēma vakara skaņas, Lizas tēls atausa viņa sirdī visā savā kautrajā skaidrībā; viņš jutās aizkustināts, domājot, ka jaunava to mīl, — un piebrauca pie sava pilsētas namiņa nomierinājies un laimīgs.

Pirmais, kas Lavrecki pārsteidza, ieejot priekšnamā, bija viņam tik pretīgā pačula smarža; turpat arī staveja dažādas augstas lādes un kārbas. Pretī izskrējušā kambarsulaiņa seja šķita visai dīvaina. Nenoskaidrojis savus iespaidus, viņš pārkāpa viesistabas slieksni . . . Viņam

pretī no dīvānā piecēlās dāma, ģērbusies melnā zīda kleitā ar kruzuļiem, un, piespiezdama pie bālās sejas batista mutautiņu, paspēra dažus soļus, nolieca rūpīgi frizēto, smaržīgo galvu — un nometās ceļos pie viņa kājām... Tikai tagad Lavreckis to pazina: šī dāma bija viņa sieva. Viņam aizrāvās elpa ... Viņš atbalstījās pie sienas.

— Teodor, nedzeniet mani prom! — viņa sacīja franču valodā, un tās balss kā nazis iedūra viņam sirdī.

Viņš skatījās tajā kā neziņā, tomēr tūliņ neviļus ievēroja, ka viņa kļuvusi ir baltāka, ir pilnīgāka.

— Teodor! — tā turpināja, retumis paceldama acis un uzmanīgi lauzīdama savus apbrīnojami skaistos pirkstus ar sārtiem, spīdīgiem nagiem: — Teodor, es jūsu priekšā esmu vainīga, dziļi vainīga, — teikšu pat vairāk — esmu noziedzniece; bet jūs uzklausiet; mani moka nožēla; esmu kļuvusi pati sev par nastu, es vairs nespēju paciest savu stāvokli; cik reižu esmu domājusi griezties pie jums, bet baidījos no jūsu dusmām; esmu nolēmusi saraut it visas saites ar pagātni... puis, j'ai ete si malade — es biju tik slima, — viņa piebilda un pārvilka ar roku pār pieri un vaigiem, — izmantoju baumas par manu nāvi, esmu visu pametusi; nekavēdamās ne dienu, ne nakti, es traucos šurp; es ilgi vilcinājos stāties jūsu priekšā, sava soģa priekšā; paraitre devant vous, mon juge; tomēr, atcerēdamās jūsu pastāvīgo labsirdību, beidzot nolēmu braukt pie jums; jūsu adresi es uzzināju Maskavā. Ticiet, — viņa nerimās, klusi pieceldamās no grīdas un apsēzdamās uz krēsla maliņas, — esmu bieži domājusi par nāvi, un man pietiktu drosmes atņemt sev dzīvību — ak, tagad dzīve man kļuvusi kā smaga nasta! — taču domas par manu meitu, manu Adočku, mani atturēja; viņa ir šeit, viņa dus blakus istabā, nabaga bērns! Viņa ir nogurusi, — jūs to redzēsiet: bērns vismaz jūsu priekšā ir bez vainas, bet es esmu tik nelaimīga, tik nelaimīga! — Lavrecka kundze izsaucās un izplūda asarās.

Lavreckis beidzot atjēdzās; viņš atgāja nost no sienas un pagriezās uz durvju pusi.

— Vai jūs aizejat? — izmisusi sauca viņa sieva. — Ai, tas ir cietsirdīgi! Neteicis man neviena vārda, pat ne

pārmetuma... Sl nicināšana mani nogalinās, tas ir briesmīgi!

Lavreckis apstājās.

— Ko jūs no manis gribat dzirdēt? — viņš neskanīga balsī vaicāja.

— Neko, neko, — viņa žirgti atsaucās, — es zinu, ka man nav tiesība kaut ko prasīt; es neesmu neprātīga, ticiet man; es neceru, es neuzdrošinos cerēt, ka jus man piedosiet; es tikai uzdrošinos lūgt, lai jūs man pavēlētu, ko lai iesāku un kur lai dzīvoju? Kā verdzene es izpildīšu jebkuru jūsu pavēli, lai arī kāda tā būtu.

— Man jums nav ko pavēlēt, — Lavreckis tādā paša balsī atteica, — jūs zināt — mūsu starpā viss beidzies ... un tagad vairāk nekā jebkad. Jūs varat dzīvot, kur jums tīk; un ja jums nepietiek ar jūsu pensiju ...

— Ak, nerunājiet tik briesmīgus vārdus, — Varvara Pavlovna viņu pārtrauca, — saudzējiet mani kaut... kaut vai šā eņģeļa labad ... — Un, pateikusi šos vārdus, Varvara Pavlovna strauji metās otrā istabā un tūliņ atgriezās, turēdama rokās mazu, ļoti daiļi ģērbtu meitenīti. Kuplas, brūnas cirtas krita uz meitenītes glīto, sārto vaidziņu, uz lielajām, melnajām, miegainajām acīm; viņa ir smaidīja, ir piemiedza acis no gaismas un ar tuklo rociņu atspiedās pret mātes kaklu.

— Ada, vois, c’est ton pere,[34] — Varvara Pavlovna ierunājās, atglauzdama no meitenes acīm cirtas un viņu cieši skūpstīdama. — Prie le avec moi.[35]

— C’est да papa ,[36] — meitenīte šļupstēja.

— Oui, mon enfant, n’est ce pas, que tu l’aimes?[37]

To Lavreckis vairs nespēja paciest.

— Kādā melodrāmā ir gluži tāda pati aina! — viņš nomurmināja un izgāja ārā.

Varvara Pavlovna kādu brītiņu palika stāvot uz vietas, viegli paraustīja plecus, ienesa meitenīti blakus istabā, izģērba viņu un apguldīja. Tad viņa paņēma grāmatu, apsēdās pie lampas, kādu stundu pagaidīja un beidzot arī pati devās pie miera.

— Eh bien, madame?[38] — vaicāja istabene francūziete, noņemdama viņai korseti.

So francūzieti Varvara Pavlovna bija paņēmusi līdzi no Parizes.

— Eh bien, Justine,[39] — viņa atteica, — viņš loti novecojis, bet, man liekas, tāds pats labsirdīgs. Padodiet man cimdus naktij un sakārtojiet rītdienai peleko kleitu ar slēgto apkaklīti; un neaizmirstiet jēra kotletes Ādai... Tiesa, tās šeit būs grūti atrast, bet pacentieties.

— A la guerre, comme ā la guerre,[40] — Žistine atteica un izdzēsa sveci.

XXXVII

Vairāk nekā divas stundas Lavreckis klaiņāja pa pilsētas ielām. Viņš atcerējās nakti, pavadītu Parizes apkaimē. Viņa sirds bija kā saplosīta, bet tukšajā un it kā apdullinātajā galvā šaudījās vienas un tās pašas domas, tumšas, aušīgas, ļaunas. «Viņa ir dzīva, viņa šeit,» viņš čukstēja vienmēr pieaugošā izbrīnā. Viņš juta, ka Lizu ir zaudējis. Viņu smacēja rūgtums; pārāk negaidīts bija šis trieciens. Kā gan viņš varējis tik viegli noticēt niek-kalbīgajai feļetona mēļošanai, papīra_ gabaliņam? «Nu, bet, ja nu nebūtu ticējis,» viņš nodomāja, «kāda tur starpība? Es nezinātu, ka Liza mani mīl; viņa pati to nezinātu.» Viņš nespēja atgaiņāt sievas tēlu, balsi, skatienus ... un nolādēja sevi, nolādēja visu pasauli.

Nomocījies Lavreckis pret rītu ieradās pie Lēma. Ilgi viņš klauvēja; beidzot logā parādījās naktsmicē tērptā sirmā galva; seja īgna, grumbaina, it nemaz vairs nebija līdzīga tai apgarotajai, bargajai sejai, kas pirms divdesmit četrām stundām no savām mākslas augstienēm valdonīgi noraudzījās uz Lavrecki.

— Kas jums vajadzīgs? — Lems vaicāja. — Es nevaru spēlēt katru nakti, es iedzēru dekoktu. — Taču acīm redzami Lavrecka seja bija ļoti savāda: vecais ar roku aizēnoja acis, ieskatījās savā nakts viesī un viņu ielaida.

Lavreckis ienāca istabā un atlaidās krēslā; sirmgalvis apstājās viņa priekšā, aizsitis raibos, nonēsātos rīta-svārkus, sarāvies un čamstinādams lūpas.

— Atbraukusi mana sieva, — Lavreckis ierunājās, pacēla galvu un neviļus iesmējās.

Lēma seja pauda izbrīnu, viņš pat nepasmaidīja, tikai ciešāk ietinās rītasvārkos.

— Jūs taču nezināt, — Lavreckis turpināja, — es biju iedomājies ... biju lasījis laikrakstā, ka viņas vairs nav šai pasaulē.

— O-o, un jūs to izlasījāt nesen? — Lems vaicāja.

— Nesen.

— O-o, — vecītis atkārtoja un augstu sarauca uzacis. — Un viņa atbraukusi?

— Atbraukusi . . . Viņa tagad atrodas pie manis; bet es ... es esmu nelaimīgs cilvēks.

Viņš atkal pavīpsnāja.

— Jūs esat nelaimīgs cilvēks, — Lems lēnām atkārtoja.

— Kristofor Fjodorič, — Lavreckis iesāka, — vai jūs būtu ar mieru nodot zīmīti?

— Hm. Vai var uzzināt, kam?

— Lizav .. .

— Ā, jā, jā, saprotu. Labi. Bet kad zīmīte jānodod?

— Rīt, pēc iespējas agrāk.

— Hm. Varētu aizsūtīt manu virēju Katrinu. Nē, iešu pats.

— Un atnesīsiet man atbildi.

— Un atnesīšu atbildi.

Lems nopūtās.

— Jā, mans nabaga jaunais draugs, jūs tiešām esat nelaimīgs jauns cilvēks.

Lavreckis uzrakstīja Lizai pāris vārdu: paziņoja viņai par sievas atbraukšanu, lūdza noteikt viņam satikšanos un metās uz šaurā dīvāniņā ar seju pret sienu; bet sirmgalvis apgulās gultā un ilgi grozījās, kāsēdams un dzerdams malciņiem savu dekoktu.

Pienāca rīts; viņi abi piecēlās. Ērmīgām acīm pavērās viens otrā. Lavreckim šajā mirklī gribējās sevi nogalināt. Virēja Katrina atnesa viņiem nelāgu kafiju. Nosita astoņi. Lems uzlika cepuri un, noteicis, ka stundas pie Kaļitiniem pasniedzot pulksten desmitos, bet gan jau

atradīšot pieklājīgu iemeslu, aizgāja. Lavreckis atkal metās uz dīvāniņā, un atkal no sirds dzīlēm lauzās ārā rūgti smiekli. Viņš domāja par to, ka sieva viņu izdzinusi no mājas; iedomājās Lizas stāvokli, pievēra acis un aizlika rokas aiz galvas. Beidzot Lems atgriezās un atnesa viņam papīra gabaliņu, uz kura Liza ar zīmuli bija uzrakstījusi: «Šodien mēs nevaram satikties; varbūt — rītvakar. Ardievu.» Lavreckis sausi un izklaidīgi pateicās Lemam un devās uz mājām.

Sievu viņš atrada ieturot brokastis; Ada, vienās sprogās, ģērbta baltā kleitiņā ar zilām lentiņām, ēda jēra kotleti. Varvara Pavlovna tūliņ piecēlās, tikko Lavreckis ienāca istabā, un ar padevīgu izteiksmi sejā piegāja viņam klāt. Viņš to palūdza ienākt kabinetā, aizslēdza aiz sevis durvis un sāka staigāt šurp un turp; viņa apsēdās, rimti nolika vienu roku uz otras un sāka vērot vīru ar savām vēl allaž skaistajām, kaut arī mazliet izkrāsotajām acīm.

Lavreckis ilgi nespēja iesākt sarunu: viņš juta, ka pār sevi nevalda; skaidri saredzēja, Varvara Pavlovna viņa nemaz nebaidās, bet izliekas, ka tūliņ zaudēs samaņu.

— Klausieties, cienījamā, — viņš beidzot iesāka, smagi elpodams un lāgiem sakozdams zobus, — velti mums vienam otra priekšā izlikties; jūsu nožēlai es neticu; un, pat ja tā būtu patiesa, saiet no jauna kopā ar jums, dzīvot ar jums man nav iespējams.

Varvara Pavlovna saknieba lūpas un piemiedza acis. «Tas ir riebums,» viņa nodomāja, «visam beigas: es tā acīs vairs neesmu pat sieviete.»

— Nav iespējams, — Lavreckis atkārtoja un sapogāja svārkus līdz zodam. — Nezinu, kāpēc jums labpaticis šeit ierasties: droši vien pietrūka naudas.

— Ak, jūs mani apvainojat, — Varvara Pavlovna čukstēja.

— Lai nu tas būtu kā būdams — jūs, diemžēl, tomēr esat mana sieva. Es nevaru jūs padzīt... paklausieties, ko jums ieteikšu. Jūs jau šodien, ja patīk, varat doties uz Lavrikiem; dzīvojiet tur; jūs zināt, māja tur laba; jus saņemsiet visu vajadzīgo, turklāt pensiju ... Vai esat ar mieru?

Varvara Pavlovna piespieda izšūto mutautiņu pie sejas.

— Es jums jau teicu, — viņa noteica, nervozi raustīdama lūpas, — ka būšu ar visu mierā, lai kā jums patiktos ar mani rīkoties; šoreiz man atliek tikaj pavaicāt: vai atļausiet man vismaz pateikties par jusu augstsirdību?

— Bez pateicības, es jūs lūdzu, tā bus labak, — Lavreckis strauji ieteicās. — Tātad, — viņš turpināja, tuvodamies durvīm, — varu cerēt...

— Jau rīt es būšu Lavrikos, — Varvara Pavlovna noteica, cienīgi pieceldamās no krēsla. — Bet, Fjodor Ivanič ... (Par Teodoru viņa to vairs nesauca.)

— Ko vēlaties?

— Es zinu, ka vēl ne ar ko neesmu izpelnījusies jūsu piedošanu; vai es vismaz varu cerēt, ka ar laiku ...

— Ak Varvara Pavlovna, — Lavreckis viņu pārtrauca, — jūs esat gudra sieviete, un es arī neesmu muļķis; zinu, ka tas jums nepavisam nav vajadzīgs. Es jums sen esmu piedevis, tomēr starp mums vienmēr ir bijis bezdibenis.

— Es pratīšu samierināties, — Varvara Pavlovna attrauca un nodūra galvu. — Es savu vainu neesmu aizmirsusi; pat nebrīnītos, ja uzzinātu, ka ziņa par manu nāvi jūc iepriecinājusi, — viņa lēnprātīgi piebilda, viegli ar roku norādīdama uz žurnālu, ko Lavreckis bija aizmirsis uz galda.

Fjodors Ivaničs nodrebēja: feļetons bija pasvītrots ar zīmuli. Varvara Pavlovna vēl nievājošāk viņā pavērās. Sājā mirklī tā izskatījās ļoti daiļa. Pelēkais Parizes tērps cieši apņēma viņas līgano, gandrīz meitenīgo stāvu; viņas tievais, maigais, baltas apkaklītes apņemtaiskakls, krūtis, kas rāmi cilājās, rokas bez rokas sprādzēm un gredzeniem — viss tās augums, sākot ar spīdīgajiem matiem līdz mazliet redzamam kurpju purniņam, bija pilns grācijas ...

Lavreckis viņai uzmeta piktu skatienu, tikko neizsaucās «bruvaZ»[41], tikko netrieca viņai ar dūri pa pakausi — un aizgāja. Pēc stundas viņš jau brauca uz Vasiļevsku, bet pēc divām stundām Varvara Pavlovna lika sev pilsētā noīrēt vislabāko karieti, uzlika galvā vienkāršu

salmu cepuri ar melnu plīvuru un uzvilka - atturību apmetni, Adu uzticēja Žistinei un devās pie Kalitiniem: iztaujādama kalpotājus, viņa uzzināja, ka vīrs ik dienas tos apmeklējis.

XXXVIII

Diena, kad Lavrecka sieva ieradās 0. pilsētā, viņam bija skumja diena, bet arī Lizai tā bija nomācoša. Viņa nebija paguvusi noiet lejā un sasveicināties ar māti, kad jau pie loga atskanēja zirga pakavu dipoņa, un Liza ar apslēptām bailēm ieraudzīja pagalmā iejājam Panšinu. «Viņš ieradies tik agri, lai galīgi izskaidrotos,» viņa nodomāja un nebija maldījusies; pagrozījies viesistabā, tas lūdza Lizu iziet ar to dārzā un prasīja sava likteņa izšķiršanu. Liza saņēma drosmi un paskaidroja, ka nevar būt viņa sieva. Panšins to noklausījās līdz beigām, stāvēdams iesāņus un uzvilcis cepuri uz pieres; pieklājīgi, bet svešādā balsī pavaicāja, vai tas viņas pēdējais vārds un vai viņš neesot devis kādu iemeslu šādai pārmaiņai tās domās. Tad piespieda roku pie acīm, īsi un strauji nopūtās un atrāva roku no sejas.

— Es negribēju doties pa iemīto ce|u, — Panšins dobji noteica, — gribēju sev izvēlēties dzīvesbiedri pēc sirds; bet, redzams, tas nav lemts. Ardievu, sapni! — viņš dziļi palocījās Lizai un atgriezās mājā.

Liza bija cerējusi, ka viņš tūlīt aizjās, bet tas iegāja kabinetā pie Marjas Dmitrijevnas un tur nosēdēja aptuveni stundu. Aiziedams viņš teica Lizai: «Votre mere vous appelle; adieu ā jamais .. -»[42] — uzlēca zirga mugurā un jau no lieveņa aizjāja auļos. Liza iegāja pie Marjas Dmitrijevnas un atrada to vienās asarās: Panšins viņai bija izstāstījis savu nelaimi.

— Kāpēc tu mani dzen kapā? Kāpēc tu mani dzen kapā? — sāka sūroties apbēdinātā atraitne. — Kādu tad tev vajag? Kādā ziņā viņš tev nav labs diezgan? Kam-barjunkurs! Nesavtīgs cilvēks! Pēterburgā viņš varētu apprecēt jebkuru galma dāmu. Un es, es tā cerēju!

Vai sen, kopš tu pret viņu mainīji savu izturēšanos? Gan jau kāds tev būs ausis piepūtis — pats no sevis tas vis neradīsies. Vai tikai nav tas pats lumzaks? Tad nu gan atradusi padomdevēju!

— Bet viņš, mans zelta gabaliņš, — Marja Dmitri-jevna turpināja, — cik viņš godbijīgs, cik savās skumjās uzmanīgs! Apsolīja mani nepamest. Ai, es to nepārdzīvošu! Ai, cik briesmīgi man sāp galva! Atsuti pie manis Palašu. Tu mani nogalināsi, ja nepārdomāsi, — vai dzirdi? — Un, reizes divas nosaukusi Lizu par nepateicīgu, Marja Dmitrijevna to aizsūtīja projām.

Liza devās savā istabā. Bet viņa vēl nebija paguvusi atvilkt elpu pēc izskaidrošanās ar Panšinu un mati, kad no jauna uzbruka negaiss un no tās puses, no kuras viņa to vismazāk bija gaidījusi. Viņas istabā ienaca Marfa Timofejevna un tūliņ aizcirta aiz sevis durvis. Vecītes seja bija bāla, aubīte noslīdējusi uz sāniem, acis spīdēja, rokas un lūpas trīsēja. Liza jutās pārsteigta: viņa savu gudro un prātīgo krustmāti nekad vel nebija redzējusi tādā stāvoklī.

— Jauki, cienījamā, — Marfa Timofejevna ierunājās trīsošā un aizlauztā balsī. — Jauki! Kur gan tu to, mīļa, esi mācījusies! ... Padod man ūdeni! Es nevaru runāt.

— Apmierinieties, krustmāmiņ, kas jums noticis? — Liza sacīja, pasniegdama viņai glāzi ūdens. — Jūs taču, šķiet, pati Panšinu necietāt.

Marfa Timofejevna nolika glāzi.

— Nevaru dzert: izdauzīšu sev pēdējos zobus. Kas par Panšinu? Kāda še Panšinam daļa? Bet tu man labāk pasaki, kas tevi iemācījis nolikt naktīs satikšanos — ko? Nu, mīļā?

Liza nobālēja.

— Lūdzu, nedomā tikai atrunāties! — Marfa Timofejevna nerimās. — Šuročka pati visu redzējusi un man pastāstīja. Es viņai aizliedzu pļāpāt, bet viņa gan nemelos.

— Es nemaz neatrunājos, krustmāmiņ, — Liza tikko dzirdami noteica.

— A-а! Ak tad tā, mana mīļā; tu viņam noliki satikšanos, šim vecajam grēkāzim, šim svētulim?

— Nē.

— Kā tad tā?

— Es nogāju leja viesistabā pēc grāmatas; viņš bija dārzā — un mani pasauca.

— Un tu gāji? Jauki. Bet vai tad tu viņu mīli, vai?

— Mīlu, — Liza klusi atbildēja.

— Ak tu pasaulīt! Viņa to mīlot! — Marfa Timofe-jevna norāva no galvas aubīti. — Precētu cilvēku! Mīlot, ko? Mīlot!

— Viņš man sacīja, — Liza iesāka ...

— Ko viņš tev sacīja, šitāds vanadziņš, ko?

— Viņš man sacīja, ka tā sieva esot mirusi.

Marfa Timofejevna pārmeta krustu.

— Dievs lai mielo viņas dvēseli, — vecīte nočukstēja, — bija gatavā vējagrābsle — negribu pieminēt ar ļaunu. Paskat tikai: tātad viņš nu atraitnis. Redzu, nadzīgs puisis. Vienu sievu nobendējis un jau meklē citu. Un tik lēnīgs! Bet paklausies, ko tev teikšu, radiniec: tajos laikos, kad es biju jauna, meičas par tādu izlaidību dabūja krietnu brāzienu. Tu uz mani nedusmojies, mīļā; par patiesību tikai muļķi dusmojas. Es arī liku viņu šodien nepieņemt. Es viņu mīlu, taču to viņam nekad nepiedošu. Paskat, atraitnis! Nu, padod man ūdeni! Bet, ka tu Panšinam parādīji garu degunu, tas ir jauki; tikai nesēdi naktīs ar to āžu dzimumu, ar vīriešiem; neskum-dini mani, vecu sievu! Citādi — es protu ne tikai glaudīt, bet arī kost. Atraitnis!

Marfa Timofejevna aizgāja, bet Liza apsēdās stūrītī un apraudājās. Sirds viņai bija tik smaga; tādu pazemojumu viņa nebija pelnījusi. Mīlestība viņai nenesa līksmi: jau otro reizi kopš vakarvakara meitene raudāja. Viņas sirdī tikko dzima šīs jaunās, negaidītās jūtas, un viņa par tām jau tik smagi samaksāja, svešas rokas tik rupji pieskārās tās lolotam noslēpumam! Kauns un rūgtums, un sāpes viņu nomāca, bet viņa nejuta ne šaubu, ne baiļu — un Lavreckis viņai bija kļuvis vēl dārgāks. Viņa šaubījās, kamēr pati nesaprata, bet pēc šās tikšanās, pēc šā skūpsta — vairs nevarēja šaubīties; viņa zināja,, ka mīl, — un iemīlēja godīgi, nejokodamās, pieķērās stipri, uz visu mūžu — un nebaidījās no draudiem; viņa sajuta, ka ar varu šīs saites nesaraus.

Marja Dmitrijevna ļoti satrūkās, kad viņai pieteica Varvaras Pavlovnas Lavreckas ierašanos; viņa pat nezināja, vai to pieņemt: baidījās aizvainot Fjodoru Iva-niču. Galu galā uzvarēja ziņkāre. «Nu un tad?» tā nodomāja. «Viņa taču ari radiniece,» — un, apsēdusies atzveltnī, sacīja sulainim: «Palūdz!» Pagāja daži mirkļi; durvis atvērās; Varvara Pavlovna strauji, tikko dzirdamiem soļiem tuvojās Marjai Dmitrijevnai un, neļaudama viņai piecelties no atzveltņa, gandrīz nometās tās priekšā ceļos.

— Pateicos, krustmāmiņ, — viņa ierunājās saviļņota un klusā balsī krievu valodā, — pateicos; es necerēju uz tādu labvēlību no jūsu puses; jūs esat laba kā eņģelis.

Izteikusi šos vārdus, Varvara Pavlovna pēkšņi satvēra Marjas Dmitrijevnas vienu roku un, viegli paspiedusi to bālgani mēļajos cimdos, padevīgi piespieda pie savām sārtajām un pilnīgajām lūpām. Marja Dmitrijevna gandrīz pavisam zaudēja galvu, ieraudzīdama tik skaistu, brīnum jauki ģērbtu sievieti turpat vai pie savām kajam; viņa nezināja, ko darīt: gribēja atņemt tai roku, velējas viņu nosēdināt un pateikt kaut ko laipnu; viņa nobeidza ar to, ka pati piecēlās un noskūpstīja Varvaru Pavlovnu uz tās gludās un smaržīgās pieres. Varvara Pavlovna vai izkusa no šā skūpsta.

— Sveicināta, bonjour, — Marja Dmitrijevna ierunājās, — protams, es nedomāju ... starp citu, esmu, bez šaubām, priecīga, jūs redzot. Jūs saprotat, mana mīļā, — ne jau nu man būt soģim starp sievu un vīru ...

— Manam vīram ir pilnīga taisnība, — Varvara Pavlovna viņu pārtrauca, — vainīga esmu vienīgi es pati.

— Tās ir ļoti slavējamas jūtas, — MarjaDmitrijevna viņai teica, — ļoti. Vai jūs sen kā atbraucāt? Vai viņu satikāt? Bet, lūdzu, sēdieties taču!

— Atbraucu vakar, — Varvara Pavlovna atbildēja, lēnprātīgi sēzdamās uz krēsla. — Fjodoru Ivaniču es satiku, runāju ar viņu.

— Ak tā! Un ko tad viņš?

— Es baiļojos, ka mana pēkšņā ierašanās viņā modinās dusmas, — Varvara Pavlovna turpināja, — bet viņš man neliedza sarunu.

— Proti, viņš ne... Jā, jā, saprotu, — Marja Dmitri-jevna noteica. — Viņš tikai no izskata maķenīt rupjš, bet sirds viņam ir maiga.

— Fjodors Ivaničs man nepiedeva; viņš negribēja mani uzklausīt... Tomēr viņš bija tik labs, ka noteica man dzīves vietu Lavrikos.

— Tā! Lieliska muiža!

— Es jau rīt pat došos turp, lai izpildītu viņa gribu; taču atzinu par savu pienākumu vispirms apmeklēt jūs.

— Esmu jums loti, ļoti pateicīga, mīļā. Radus nekad nevajag aizmirst. Bet, zināt, es brīnos, cik labi jūs runājat krieviski. C’est etonnant.[43]

Varvara Pavlovna nopūtās.

— Esmu pārlieku ilgi nodzīvojusi ārzemēs, Marja Dmitrijevna, to es zinu; tomēr savā sirdī vienmēr esmu palikusi krieviete un dzimteni neesmu aizmirsusi.

— Tā, tā, tas vislabākais. Fjodors Ivaničs jūs tomēr nemaz ar negaidīja. . Jā, ticiet manai pieredzei: la patrie avant tout.[44] Ai, parādiet, lūdzu, kas tas par jauku apmetni!

— Vai jums tas patīk? — Varvara Pavlovna veikli nolaida to no pleciem. — Tas ir ļoti vienkāršs, no madame Baudran.

— Tas tūliņ redzams. No madame Baudran... Cik gjīts un ar kādu gaumi! Esmu pārliecināta, ka jūs esat atvedusi sev līdzi daudzas burvīgas lietas. Gribētu kaut palūkoties.

— Visas manas «tualetes jūsu rīcībā, dārgā krust-māmiņ. Ja atļausiet, es šo un to varu iemācīt jūsu istabenei. Man līdzi kalpone no Parizes — brīnišķīga šuvēja.

— Jūs esat ļoti laipna, mīļā. Bet man, nudien, neērti.

— Neērti... — Varvara Pavlovna pārmezdama atkārtoja. — Ja gribat mani aplaimot, rīkojieties ar mani kā ar savu īpašumu.

Marja Dmitrijevna izkusa.

— Vous etes charmante,[45] — viņa teica. — Kāpēc jūs nenoņemat cepuri, nenovelkat cimdus?

— Kā? Jūs atjaujat? — Varvara Pavlovna vaicāja un viegli, it kā aiz aizkustinājuma salika rokas.

— Protams; jūs taču kopā ar mums ēdīsiet pusdienas, es ceru. Es ... es jūs iepazīstināšu ar savu meitu, — Marja Dmitrijevna mazliet samulsa. «Nu, kas tur liels!» viņa nodomāja. — Liza man šodien tāda sanīkusi.

— О та tante} cik jūs esat laba! — Varvara Pavlovna izsaucās un piespieda mutautiņu pie acīm.

Kazacēns pieteica Gedeonovski. Vecais pļāpa ienāca klanīdamies un smaidīdams. Marja Dmitrijevna viņu iepazīstināja ar savu viešņu. Viņš sākumā it kā samulsa; bet Varvara Pavlovna izturējās pret viņu tik koķeti un godbijīgi, ka Gedeonovskim sāka svilt aus:s, un izdomas, tenkas, laipnības plūda kā medus no viņa lūpām. Varvara Pavlovna klausījās viņā, apvaldīti smaidīdama, un arī pati kļuva mazliet valodīgāka. Viņa rātni stāstīja par Parizi, par saviem ceļojumiem, par Bādeni; pāris reižu sasmīdināja Marju Dmitrijevnu un pēc tam ikreiz nopūtās, it kā domās sev pārmezdama nepiedienīgu jautrību; izlūdzās atļauju atvest Adu; novilkusi cimdus, ar savām gludajām ā la guimauve^46 [47] [48] ziepēm mazgātajām rokām parādīja, kā un kur nēsā kruzuļus, rišas, mežģines un lentīšu pušķus, apsolījās atnest pudelīti ar jaunajām angļu smaržām Victoria's Essence^3 un priecājās kā bērns, kad Marja Dmitrijevna bija ar mieru pieņemt viņas dāvanu; apraudājās, atcerēdamās, ko izjuta, pirmo reizi dzirdēdama krievu zvanus; «tie mani aizgrāba tik dziļi, līdz pašai sirdij,».— viņa noteica.

Šajā brīdī ienāca Liza.

Jau no rīta, kopš tā brīža, kad, šausmās sastingusi, izlasīja Lavrecka zīmīti, meitene gatavojās uz satikšanos ar tā sievu; viņa noģida, ka to satiks. Liza nolēma nevairīties no šās sievietes par sodu savām, kā viņa nosauca, noziedzīgajām cerībām. Pēkšņais lūzums viņas liktenī jaunavu satricināja līdz sirds dziļumiem; nepilnās divās stundās tās seja bija sakritusi; tomēr tai nenoritēja pat ne asara. «Tā tev vajag!» viņa pati sev sacīja, uzbudināta un ar pūlēm apspiezdama sirdī rūgtas un ļaunas

dziņas, kas viņu pašu biedēja. «Nu, jāiet!» Liza nodomāja, tiklīdz uzzināja, ka atbraukusi Lavrecka, un viņa gāja ... Ilgi nostāvēja pie viesistabas durvīm, iekām izšķīrās tās atvērt; viņa pārkāpa slieksni ar domām: «Esmu viņas priekšā vainīga» — un piespieda sevi pavērties Lavreckā, piespiedās pasmaidīt. Varvara Pavlovna pagājās viņai pretī, tiklīdz to ieraudzīja, un viņas priekšā viegli, bet tomēr godbijīgi palocījās. — Atļaujiet stādīties priekšā, — viņa ierunājās pieglaimīgā balsī, — jūsu maman ir pret mani tik iecietīga, ka ceru, arī jūs būsiet... labvēlīga. — Varvaras Pavlovnas sejas izteiksme, kad viņa izrunāja šo pēdējo vārdu, viņas viltīgais smaids, saltais un tai pašā laikā maigais skatiens, viņas roku un plecu kustība, pat drēbes, visa tās būtne Lizā modināja tik derdzīgas jūtas, ka viņa neko nespēja atbildēt un tikai ar mokām pasniedza roku. «Šī jaunkundze mani nicina,» Varvara Pavlovna nodomāja, cieši saspiezdama Lizas aukstos pirkstus, un, pievērsusies Marjai Dmitrijevnai, paklusi noteica: «Mais elle est

delicieuse!»[49] Liza viegli pietvīka: viņa šai izsaucienā sadzirdēja izsmieklu, apvainojumu; taču nolēma neticēt saviem iespaidiem un apsēdās aiz rokdarbu rāmja pie loga. Varvara Pavlovna arī šeit viņu neatstāja mierā; pienāca klāt, slavēja viņas gaumi, viņas māku ... Lizas sirds sāka pukstēt spēji un sāpīgi: viņa sevi tikko pārvarēja, tikko varēja nosēdēt. Viņai likās, ka Varvara Pavlovna visu zina un, slepus gavilēdama, viņu izsmej. Meitenei par laimi Gedeonovskis uzrunāja Varvaru Pav-lovnu, novērsdams tās uzmanību. Liza noliecās pāri rokdarbu rāmim un slepus to vēroja. «Šo sievieti,» viņa domāja, «ir mīlējis viņš.» Tomēr Liza tai pašā mirklī izmeta no galvas domu par Lavrecki; viņa baiļojās, ka zaudēs savaldīšanos; sajuta vieglu reiboni. Marja Dmitrijevna ierunājās par muziķu.

— Esmu dzirdējusi, mīļā, — viņa iesāka, — jūs esot brīnišķīga virtuoze.

— Sen neesmu spēlējusi, — Varvara Pavlovna atteica, tūliņ piesēzdamās pie klavierēm un veikli pārlaizdama pirkstus pār taustiņiem. — Vai pavēlēsiet?

— Esiet tik laipna!

Varvara Pavlovna meistarīgi nospēlēja lielisko un grūto Herca etidi. Viņas spēlē bija daudz spēka un veiklības.

— Silfida! — Gedeonovskis izsaucās.

— Brīnumaini! — Marja Dmitrijevna piekrita. — Nu, Varvara Pavlovna, atzīstos, — viņa iesāka, pirmo reizi nosaukdama to vārdā, — jūs mani pārsteidzāt; Jus jau varētu uzstāties koncertos. Šeit pie mums ir kads_ mūziķis — sirmgalvis, no vāciešiem, savādnieks, ļoti mācīts; viņš Lizai pasniedz stundas; tas, jūs dzirdot, zaudēs vai prātu.

— Vai Lizaveta Michailovna arī ir muziķe? — Varvara Pavlovna vaicāja, viegli pagriezusi galvu uz viņas pusi.

— Jā, viņa spēlē diezgan labi un muziķu mīl; taču tas tik nenozīmīgi, salīdzinot ar jums! Bet šeit ir vēl viens jauns cilvēks; ar to nu gan jums jāiepazīstas. Viņš ir mākslinieks dvēselē un sacer jauku muziķu. Vienīgi viņš jūs var pilnīgi novērtēt.

— Jauns cilvēks? — Varvara Pavlovna atvaicāja. — Kas viņš tāds? Laikam kāds no trūcīgiem?

— Kas jums nāk prātā, pirmais kavalieris pie mums un ne tikai pie mums — et ā PetersbourgK Kambarjunkurs, uzņemts labākajās aprindās. Jūs droši vien par viņu būsiet dzirdējusi: Vladimirs Nikolajičs Panšins. Viņš atrodas šeit valsts uzdevumā... Nākamais ministrs, apžēlojieties!

— Un mākslinieks?

— Mākslinieks dvēselē un tik piemīlīgs. Jūs viņu redzēsiet. Viņš visu šo laiku mūs ļoti bieži apmeklējis; es viņu ielūdzu šovakar; ceru, ka viņš ieradīsies, — Marja Dmitrijevna piebilda, īsi nopūzdamās un it kā rūgti pasmaidīdama.

Liza saprata šā smaida nozīmi; bet tas viņu neskāra.

— Un jauns? — Varvara Pavlovna atkārtoja, viegli modelēdama savu balsi.

— Divdesmit astoņus gadus vecs — un ar tik apburošu izskatu. Un jeune hotnme accompli,[50] [51] patiešām!

— Priekšzīmīgs jauneklis, varētu sacīt, — piebilda Gedeonovskis.

Varvara Pavlovna piepeši sāka spēlēt brāzmainu Strausa valsi, kas sākās ar tik spēcīgu un strauju tremolo, ka Gedeonovskis pat nodrebēja; valša vidū viņa pēkšņi pārgāja uz skumju motivu un nobeidza ar ariju no «Lučijas» Fra poco.. * Viņa aptvēra, ka līksma mūzika tās stāvoklim nepiedien. Ārija no «Lučijas» ar uzsvērtām jutīgām notīm ļoti aizgrāba Marju Dmitri-jevnu.

— Kāda dvēsele! — viņa paklusi teica Gedeonovskim.

— Silfida! — Gedeonovskis atkārtoja, paceldams acis uz augšu.

Pienāca pusdienu laiks. Marfa Timofejevna nonāca lejā, kad zupa jau bija galdā. Viņa pret Varvaru Pav-lovnu izturējās ļoti vēsi, uz viņas laipnībām atbildēja tikai ar pusvārdiem, nelūkojās uz to. Varvara Pavlovna pati drīz vien atskārta, ka ar šo sirmgalvi velti nosist laiku un pati viņu vairs neuzrunāja; toties Marja Dmitri-jevna kļuva vēl jo laipnāka pret viešņu; krustmātes nepieklājība viņu sadusmoja. Starp citu, Marfa Timofejevna ne vien uz Varvaru Pavlovnu neraudzījās, viņa neskatījās arī uz Lizu, lai gan acis viņai mirdzēt mirdzēja. Vecīte sēdēja it kā pārakmeņojusies, dzeltena, bāla, ar sakniebtām lūpām — un neēda it neko. Liza šķita mierīga, un tiešām viņas sirds it kā norima; viņu bija pārņēmusi dīvaina nejutība, notiesāta cilvēka nejutība. Pusdienu laikā Varvara Pavlovna runāja maz: viņa it kā atkal jutās bikla un sejai piešķīra pazemīgas grūtsirdības izteiksmi. Vienīgi Gedeonovskis atdzīvināja sarunu ar saviem stāstiem, lai gan allaž bailīgi pavērās Marfā Timofejevnā un kāsēja, — kāss viņam vienmēr uzbruka, ja viņš tās klātienē dzīrās melot, — tomēr sirmgalve viņu netraucēja, nepārtrauca tā valodu. Pēc pusdienām izrādījās, ka Varvāra Pavlovna gaužām mīl preferansa spēli; Marjai Dmitrijevnai tas tik ļoti patika, ka viņa jūtās pat aizkustināta un pie sevis nodomāja: «Ir gan šis Fjodors Ivaničs laikam liels muļķis! Nav pratis novērtēt tādu sievieti!»

Drīz pēc tam ...

Viņa apsēdās spēlēt kārtis ar Lavrecku un Gedeo-novski, bet Marfa Timofejevna aizveda Lizu sev līdzi, teikdama, ka viņa izskatoties loti slikti, laikam gan viņai sāpot galva.

— Jā, Lizai briesmīgi sap galva, — Marja Dmitrijevna noteica un, izvalbījusi acis, pievērsās Varvarai Pavlovnai. — Man pašai dažkārt uzbrūk tāda migrēna ...

— Ko jūs sakāt! — Varvara Pavlovna iesaucās.

Liza iegāja krustmāmiņas istabā un nespēkā noslīga uz krēsla. Marfa Timofejevna ilgi viņā klusēdama noraudzījās, klusītiņām nometās viņas priekšā ceļos un, tāpat klusēdama, sāka vienu pēc otras skūpstīt meitenes rokas. Liza paliecās uz priekšu, nosarka un apraudājās, bet viņa nepiecēla Marfu Timofejevnu, neatvilka savas rokas: meitene juta, ka tai nav tiesību to darīt, ka nav tiesību traucēt sirmgalvi izpaust savu nožēlu, līdzdalību, izlūgties viņai piedošanu par vakardienu; un Marfa Timofejevna nevarēja vien beigt skūpstīt šīs nabaga bālās, nespēcīgās rokas, un no viņas acīm plūda klusas asaras, tās plūda arī no Lizas acīm; bet platajā atzveltnī līdzas kamoliņam un zeķei ņurrāja kaķis Matrozis, lampiņas iegarenā liesma tik tikko līpinājās un drebēja svētbildēs priekšā, bet blakus istabā aiz durvīm stāvēja Nastasja Karpovna un arī zagšus slaucīja asaras kamoliņa savīstītā rūtainā mutautiņā.

XL

Bet lejā viesistabā tajā laikā spēlēja preferansu. Marja Dmitrijevna laimēja un bija labā omā. Ienāca sulainis un paziņoja, ka ieradies Panšins.

Marja Dmitrijevna nometa kārtis un sakustējās atzveltnī; Varvara Pavlovna pavīpsnādama palūkojās viņā, tad pievērsa skatienu durvīm. Ienāca Panšins, ģērbies melnā frakā, ar augstu apkakli, aizpogājies līdz zodam. «Grūti man bija paklausīt; bet, kā redzat, esmu ieradies,» to pauda viņa smaidošā, tikko kā skūtā seja.

— Apžēlojieties, Voldemar, — Marja Dmitrijevna izsaucās, — agrāk jūs mēdzāt ienākt bez pieteikšanas!

Panšins atbildēja Marjai Dmitrijevnai vienīgi ar skatienu, pieklājīgi palocījās tās priekšā, bet roku nenoskūpstīja. Viņa to iepazīstināja ar Varvaru Pavlovnu; viņš soli atkāpās, palocījās viņai tikpat pieklājīgi, tomēr ar zināmu grāciju un cienību un apsēdās pie kāršu galda. Preferansa partija ātri beidzās. Panšins apvaicājās par Lizavetu Michailovnu, uzzinājis, ka viņa nejūtas gluži vesela, izteica līdzjūtību; tad viņš sāka runāties ar Varvaru Pavlovnu, diplomātiski apsvērdams un noskaldīdams ik vārdu, godbijīgi uzklausīdams viņas atbildes. Tomēr Panšina diplomātiskā augstprātība Varvaru Pavlovnu neietekmēja. Gluži otrādi: viņa ar jautru uzmanību raudzījās tam sejā, runāja brīvi, un tās smalkās nāsis viegli trīsēja kā aizturētos smieklos. Marja Dmitrijevna sāka cildināt Lavreckas dotības; Panšins cienīgi, cik to at|āva viņa augstā apkakle, nolieca galvu un paskaidroja, ka «par to viņš jau iepriekš bijis pārliecināts», — un sāka runāt gandrīz vai par Meternichu. Varvara Pavlovna piemiedza savas samtainās acis Un, paklusi noteikdama: «Jūs taču arī esat mākslinieks, un confrere^52,» — piebilda vēl klusāk: «Venez!»[53] — un pamāja ar galvu uz klavierēm. Šis izmestais vārdiņš venez! pēkšņi, it kā ar burvja mājienu pārvērta Panšinu. Viņa rūpju pilnā stāja izzuda; viņš pasmaidīja, atžirga, atpogāja fraku un, atkārtodams: «Kas nu es par mākslinieku! Jūs gan, kā dzirdēju, esat īsta māksliniece,» — sekoja Varvarai Pav-lovnai pie klavierēm.

— Piespiediet viņu nodziedāt romanci — kā mēness plūst, — izsaucās Marja Dmitrijevna.

— Vai jūs dziedat? — Varvara Pavlovna atvaicāja, apmirdzēdama viņu ar gaišu un strauju skatienu. — Sēdieties!

Panšins sāka atrunāties.

— Sēdieties! — viņa atkārtoja, neatlaidīgi piesizdama pie krēsla atzveltnes.

Viņš apsēdās, nokāsējās, paraustīja apkakli un nodziedāja savu romanci.

— Charmant} — Varvara Pavlovna noteica, — jūs dziedat lieliski, vous avez du style,2 atkārtojiet.

Viņa apgāja apkārt klavierēm un nostājās iepretī Pan-šinam. Viņš romanci atkārtoja, piešķirdams savai balsij melodramatiskas trīsas. Varvara Pavlovna cieši viņā skatījās, atspiedusies uz klavierēm un turēdama savas baltās rokas vienā līmenī ar lūpām. Panšins nobeidza.

— Charmant, charmante idee,2 — viņa noteica rāmi, ar lietpratēja pārliecību. — Sakiet, vai jūs esat ko sacerējis sievietes balsij, mecosoprānam?

— Es gandrīz neko nekomponēju, — Panšins atzinās, — es taču tikai tā, starp citu ... bet vai tad jūs dziedat?

— Dziedu.

— Ai! Nodziediet mums ko! — Marja Dmitrijevna izsaucās.

Varvara Pavlovna ar roku atglauda matus no pietvīkušajiem vaigiem un atmeta galvu.

— Mūsu balsīm jāsaskan, — viņa piebilda, pievērsdamās Panšinam, — nodziedāsim duetu! Vai jūs pazīstat «Son geloso» vai «La ci darem», vai «Mira la bianca luna»?4

— Kādreiz esmu dziedājis «Mira la bianca luna», — Panšins atbildēja, — bet tik sen, esmu aizmirsis.

— Nekas, mēs pusbalsī izmēģināsim. Laidiet mani!

Varvara Pavlovna apsēdās pie klavierēm. Panšins nostājās viņai līdzās. Abi pusbalsī nodziedāja duetu, pie kam Varvara Pavlovna viņu dažas reizes pārlaboja, tad viņi nodziedāja skaļi, pēc tam vēl divas reizes atkartoja: «Mira la bianca lu... «... una.» Varvaras Pavlovnas balss bija zaudējusi svaigumu, tomēr viņa ar balsi rīkojās ļoti veikli. Panšins sākumā jutās nedrošs un mazliet detonēja, tad iekaisa, un, kaut arī tā dziedājums nebija nevainojams, toties viņš raustīja plecus, šūpojas ar visu augumu un lāgiem izstiepa roku kā īsts dziedonis. Varvara Pavlovna nospēlēja divus trīs Talberga gabaliņus un koķeti recitēja franču arietu. Marja Dmitrijevna vairs

1 Burvīgi.

2 Jums ir stils.

3 Burvīgi, burvīga ideja.

4 «Esmu greizsirdīgs» vai «Sniegsim viens otram roku», vai «Paveries bālajā mēnesī».

nezināja, kā izteikt savu patiku; viņa vairākkārt gribēja sūtīt pēc Lizas; arī Gedeonovskim pietrūka vārdu, un viņš tikai šūpoja galvu, — bet tad pēkšņi nožāvājās un tik tikko paguva aizklāt muti ar roku. Varvara Pavlovna pamanīja šīs žāvas; viņa pēkšņi pagriezās ar muguru pret klavierēm un noteica: «Assez de musique сотте да;[54]labāk patērzēsim,» — un sakrustoja rokas. «Oui, assez de musique,»[55] jautri atkārtoja Panšins un sāka risināt ar viņu sarunu — veiklu, vieglu, franču valodā. «Gluži kā labākajā Parizes salonā,» Marja Dmitrijevna nodomāja, klausīdamās viņu rotaļīgajā un gaisīgajā valodā. Panšins jutās pilnīgi apmierināts; viņa acis staroja, viņš smaidīja; sākumā viņš pārvilka ar roku pār seju, sarauca uzacis un aprauti nopūtās, ja tā skatiens sastapās ar Marjas Dmitrijevnas acīm; bet tad viņš to galīgi aizmirsa un pilnīgi atdevās pa daļai aristokrātiskas, pa daļai mākslinieciskas tērzēšanas baudai. Varvara Pavlovna, izrādījās, bija liela filozofe: uz visu viņai bija gatava atbilde; tā nekad nesvārstījās, ne par ko nešaubījās; varēja nomanīt, ka viņa daudz un bieži runājusies ar daždažādiem gudriem cilvēkiem. Visas viņas domas un jūtas vijās ap Parizi. Panšins novirzīja sarunu uz literatūru; izrādījās, ka Lavrecka, tāpat kā viņš, lasa tikai franču grāmatas: Zorža Zanda tajā modināja sašutumu, Balzaku viņa cienīja, lai gan tas viņu nogurdināja, Sī un Skribā tā saskatīja dižos sirdspazinējus, Dimā un Fevalu dievināja; savā sirdī tomēr deva priekšroku Polam de Kokam, bet, protams, nepieminēja pat tā vārdu. Taisnību sakot, literatūra viņu ne visai valdzināja. Varvara Pavlovna ļoti veikli vairījās no visa, kas kaut neskaidri varētu atgādināt tās stāvokli; par mīlestību viņas runās nebija ne jausmas; gluži otrādi, tās drīzāk pauda bardzību pret aizraušanos ar kaislībām, vilšanos, samierināšanos. Panšins viņai oponēja; viņa tam nepiekrita ... bet dīvaini! — tai pašā laikā, kad pār viņas lūpām plūda bieži vien skarbi apsūdzības vārdi, šo vārdu skaņas bija glāsmainas un liegas un viņas acis runāja ... ko tieši runāja šīs brīnum jaukās acis — grūti pasacīt; tomēr tā nebija

skarba, nebija skaidra, bet gan salda valoda. Panšins centās izprast to apslēpto jēgu, centās pats runāt ar acīm, tomēr juta, ka viņam nekas neiznāk; viņš apzinājās, ka Varvara Pavlovna kā īsta ārzemju «salonu lauva» bija par viņu pārāka, un tāpēc nespēja gluži pār sevi valdīt. Varvarai Pavlovnai bija paradums sarunu laikā tik tikko pieskarties pie sava sarunu biedra piedurknes; šie žiglie pieskārieni Vladimiru Nikolajiču ļoti uztrauca. Varvara Pavlovna prata viegli sadraudzēties ar jebkuru cilvēku; nebija aizritējušas pat ne divas stundas, kad Panšinam jau likās, ka viņš to pazīst visu mūžu, bet Liza, tā pati Liza, kuru viņš tomēr mīlēja, kurai vakarvakarā bija piedāvājis savu roku, — izgaisa it kā miglā. Pasniedza tēju; sarunas kļuva vēl brīvākas. Marja Dmitrijevna pazvanīja kazacēnam un lika pateikt Lizai, lai viņa nonāk lejā, ja galvas sāpes mazinājušās. Panšins, padzirdējis Lizas vārdu, sāka runāt par uzupurēšanos, par to, kas spēj nest vairāk upuru — vīrietis vai sieviete. Marja Dmitrijevna tūliņ sāka uztraukties, apgalvot, ka, protams, sieviete, ka viņa to pierādīšot ar pāris vārdiem, tad sapinās un nobeidza ar diezgan neizdevīgu salīdzinājumu. Varvara Pavlovna paņēma nošu burtnīcu, pa pusei aizklāja ar to sev seju un, paliekusies uz Panšina pusi un košļādama biskvitu, ar rāmu smaidu uz lūpām un acīs paklusi noteica: «Elle n’a pas invcnte la poudre, la bonne dame.»1 Panšins mazliet izbijās un jutās pārsteigts par Varvaras Pavlovnas pārdošību; bet viņš nesaprata, kāda nicināšana pret viņu pašu slēpās šajā negaidītajā vaļsirdībā, un, aizmirsis Marjas Dmitrijevnas laipnību un padevību, aizmirsis pusdienas, ar kurām tā viņu mieloja, naudu, ko tā viņam aizdeva, — viņš ar tādu pašu smaidu un tādā pašā balsī atteica (nelaimīgais!) — «je crois bien» — un pat nevis «je crois bien», bet — «j’crois ben!»2

Varvara Pavlovna uzmeta viņam draudzīgu skatienu un piecēlās. Ienāca Liza; Marfa Timofejevna velti bija pūlējusies meiteni atrunāt: viņa bija nolēmusi izturēt pārbaudījumu līdz galam. Varvara Pavlovna pagājās viņai

1 Viņa gan pulveri nav izgudrojusi, šī laba dama.

2 Nu, protams. (Parizes dialektā. — Tulk.)

pretī kopā ar Panšinu, kura sejā atkal parādījās agrākā diplomātiskā izteiksme.

— Kā jūtaties? — viņš vaicāja Lizai.

— Tagad jūtos labāk, pateicos, — viņa atbildēja.

— Bet mēs šeit mazliet muzicējām; žēl, ka jūs nedzirdējāt Varvaru Pavlovnu. Viņa dzied lieliski, en artiste consommee^56.

— Panāciet šurp, та chere^57\ — atskanēja Marjas Dmitrijevnas balss.

Varvara Pavlovna tūliņ paklausīgi kā bērns piegāja viņai klāt un apsēdās uz neliela ķeblīša pie tās kājām. Marja Dmitrijevna aicināja viņu tāpēc, lai kaut uz mirkli atstātu savu meitu divatā ar Panšinu: viņa tomēr vēl klusībā cerēja, ka Liza atjēgsies. Turklāt viņai galvā bija iešāvusies doma, ko visādā ziņā gribējās tūlīt izteikt.

— Zināt, — viņa pačukstēja Varvarai Pavlovnai, — es gribu pamēģināt samierināt jūs ar vīru; par sekmēm neatbildu, tomēr pamēģināšu. Viņš mani, zināt, ļoti ciena.

Varvara Pavlovna rāmi pacēla acis uz Marju Dmitri-jevnu un skaisti salika rokas.

— Jūs būtu mana glābēja, та tante, — viņa atteica skumjā balsī. — Nezinu, kā jums pateikties par jūsu lielo laipnību; tomēr Fjodora Ivaniča priekšā es jūtos pārlieku vainīga; viņš man nevar piedot.

— Bet vai tad jūs ... tiešām ... — Marja Dmitrijevna ziņkāri ierunājās.

— Nevaicājiet man! — Varvara Pavlovna viņu pārtrauca un nodūra acis. — Es biju jauna, vieglprātīga ... Starp citu, es negribu taisnoties.

— Bet tomēr, kāpēc tad nepamēģināt? Nekrītiet izmisumā! — Marja Dmitrijevna pārtrauca un gribēja viņai noglaudīt vaigu, taču pavērās tās sejā un samulsa. «Pazemīga, pazemīga,» viņa nodomāja, «un tomēr īstā «salonu lauva».»

— Vai jūs esat slima? — Panšins pa to laiku vaicāja Lizai.

— Jā, nejūtos vesela.

— Es jūs saprotu, — viņš piebilda pēc diezgan ilgas klusēšanas. — Jā, es jūs saprotu.

— Kā?

— Es jūs saprotu, — Panšins nozīmīgi atkārtoja, nezinādams vienkārši, ko lai saka.

Liza samulsa, bet tad nodomāja: «Lai!» Panšins pieņēma noslēpumainu izskatu un apklusa, stingri raudzīdamies sāņus.

— Tomēr liekas, ka pulkstenis jau nosita vienpadsmit, — Marja Dmitrijevna iebilda.

Viesi saprata norādījumu un sāka atvadīties. Varvarai Pavlovnai bija jāapsolās, ka nākamajā dienā atbrauks pusdienās un atvedīs Adu; Gedeonovskis, kas, sēdēdams kaktā, gandrīz bija aizsnaudies, piedāvājās viņu pavadīt uz mājām. Panšins atsveicinājās no visiem svinīgi, bet pie lieveņa, palīdzēdams Lavreckai iekāpt karietē, paspieda viņai roku un nosauca pakaļ: Au revoir!»1 Gedeonovskis apsēdās viņai blakus; viņa visu ceļu uzjautrinājās, it kā netīši uzlikdama savas kurpes purniņu uz tā kājas; viņš mulsa, teica tai glaimus; viņa ķiķinājās, vērās tajā pieglaimīgi, kad ielas lāktura gaisma krita karietē. Viņas pašas nospēlētais valsis skanēja tās galvā, uzbudināja to; lai kur viņa būtu, pietika vienīgi iedomāties ugunis, balles zāli, strauju virpuļošanu mūzikas skaņās un viņas sirds iekaisa, acis savadi aizplīvurojās, uz lūpām vīdēja smaids, visu miesu pārņēma rotaļīgi bakchanaliskas jutoņas. Atbraukusi mājas, Varvara Pavlovna viegli izlēca no pajūga — tā izlēkt prot vienīgi «salonu lauvas» — pievērsās Gedeonovskim un pēkšņi sāka skaļi smieties viņam tieši sejā.

«Piemīlīga persona,» nodomāja valsts padomnieks, dodamies uz savu dzīvokli, kur viņu gaidīja kalpone ar odekolona pudeli. «Labi, ka esmu nosvērts cilvēks... tikai — par ko viņa smējās?»

Marfa Timofejevna visu nakti nosēdēja pie Lizas gultas galvgaļa.

1 Uz redzēšanos!

Lavreckis pavadīja pusotras dienas Vasiļevskā un gandrīz visu laiku noklaiņoja pa apkaimi. Viņš nespēja palikt ilgi vienā vietā: to nomāca skumjas; viņš izjuta neatlaidīgu, strauju un bezspēcīgu dziņu mokas. Atcerējās jūtas, kādas bija pārņēmušas tā sirdi otrajā dienā pēc atbraukšanas sādžā; atcerējās savus toreizējos nodomus un juta pret sevi stipru sašutumu. Kas bija varējis atraut viņu no tā, ko pats atzina par savu pienākumu, savas nākotnes vienīgo uzdevumu? Laimes alkas — tomēr atkal laimes alkas! «Acīm redzot Micha|evičam taisnība,» viņš domāja. «Tev iegribējās otrreiz dzīvē izbaudīt laimi,» viņš pats sev sacīja, «tu biji aizmirsis, ka tas jau tā ir krāšņums, nepelnīta žēlastība, ja laime kaut vienreiz ierodas pie cilvēka. Tā nebija pilnīga, tā bija māņu laime, tu teiksi; nu tad pierādi savas tiesības uz pilnīgu, patiesu laimi! Paveries ap sevi, kas gan jūtas laimīgs, kas bauda dzīvi? Tur zemnieks aizbrauc uz pjauju; varbūt viņš ir apmierināts ar savu likteni? .,. Nu, saki? Vai tu gribētu ar viņu mainīties? Atceries savu māti: cik niecīgas bija viņas prasības, un kāds liktenis to sagaidīja? Tu acīm redzot tikai dižojies Panšina priekšā, kad teici, ka esi ieradies Krievijā, lai artu zemi; tu atbrauci, lai vecuma dienās lakstotos ar meitenēm. Pienāca vēsts par tavu brīvību, un tu visu pameti, visu aizmirsi, kā zēns skrēji pakaļ tauriņam .. .» Lizas tēls nemitīgi iznira viņa pārdomās; viņš ar mokām to aizdzina tāpat kā citu, uzmācīgu veidolu, tāpat kā citus, nesatraucami šķelmīgus, skaistus un ienīstus vaibstus. Večuks Antons nomanīja, ka kungs ir nelabā omā; vairākas reizes nopūties aiz durvīm un vēl dažas reizes uz sliekšņa, viņš nolēma pieiet tam klāt un ieteikt iedzert ko siltu. Lavreckis viņam uzkliedza, pavēlēja iet ārā, bet pēc tam viņa priekšā atvainojās; taču Antonu tas vēl vairāk apbēdināja. Lavreckis nespēja nosēdēt viesistabā; viņam tā vien likās, ka tēva vectēvs Andrejs nicinoši noraugās uz savu vārgulīgo pēcnācēju: «Ak tu! Plānā galdiņa urbējs!» šķita pauda viņa saviebtās lūpas. «Vai tiešām,» viņš domāja, «es netikšu ar sevi galā, padošos . .. šīm blēņām?» (Smagi ievainotie karā savas brūces parasti

sauc par «blēņām». Ja cilvēks sevi neapmānītu — viņš nespētu dzīvot pasaulē.) «Vai tad es kāds puika, vai? Nu jā: ieraudzīju tuvu, gandrīz vai rokās turēju laimes iespēju uz visu mūžu — tā pēkšņi izgaisa; bet tāpat jau arī loterijā — ja rats mazliet pagrieztos, tad nabaga vīrs pēkšņi varbūt kļūtu bagāts. Nu, ja jau ne, tad ne — un beigas. Ķeršos pie darba, zobus sakodis, un piespiedīšu sevi klusēt; ne jau pirmo reizi man sevi jāsaņem rokās. Kāpēc es aizbēgu, kāpēc kvernu šeit kā strauss, iebāzis galvu smiltīs? Bail nelaimei raudzīties acīs — nieki!» — Anton! — viņš skali iesaucās. — Liec tūliņ aizjūgt tarantasu! — «Jā,» viņš atkal nodomāja, «jāpiespiež sevi klusēt, jāsaņem sevi stingri rokās ...»

Ar tādām pārdomām Lavreckis pūlējās izlīdzēties savās bēdās; taču tās bija lielas un spēcīgas; un arī ne tik daudz prātu, kā katras jūtas zaudējusī Apraksija pašūpoja galvu un sērīgi pavadīja Lavrecki ar acīm, kad viņš iesēdās tarantasā, lai dotos uz pilsētu. Zirgi rikšoja; Lavreckis sēdēja nekustīgi un taisni un stingi raudzījās savā priekšā uz ceļu.

XLII

Liza iepriekšējā dienā bija rakstījusi Lavreckim, lai tas atnāk pie viņiem vakarā; tomēr viņš vispirms aizbrauca uz savu dzīvokli. Mājās tas neatrada ne sievu, ne meitu; no kalpotājiem uzzināja, ka abas aizgājušas pie Kajitiniem. Šī ziņa viņu ir pārsteidza, ir saniknoja. «Acīm redzami Varvara Pavlovna nolēmusi sagandēt manu dzīvi,» Lavreckis nodomāja ar dusmās drebošu sirdi. Viņš sāka staigāt šurp un turp, nemitīgi ar kājām un rokām atgrūzdams bērna paijas, grāmatas, daždažādus sieviešu piederumus, kas tam pagadījās ceļā; viņš pasauca Zistini un lika viņai pievākt visas šīs «grabažas». — Out, monsieur} — tā saviebdamās atteica un sāka uzkopt istabu, graciozi pieliekdamās un ar katru savu kustību likdama Lavreckim izjust, ka viņa to uzskata par neaptēstu lāci. Ar naidu viņš raudzījās tās izburbējušā, tomēr [58]

vēl allaž «pikantajā», zobgalīgajā parizietes sejā, uz baltajiem piedurkņu atlokiem, zīda priekšautiņu un vieglo cepurīti. Beidzot viņš istabeni aizsūtīja projām un pēc ilgas svārstīšanās (Varvara Pavlovna vēl vienmēr nebija atgriezusies) nolēma doties pie Kaļitiniem, — nevis pie Marjas Dmitrijevnas (viņš neparko nevarētu ieiet viņas viesistabā, tajā viesistabā, kur atradās tā sieva), bet pie Marfas Timofejevnas; viņš atcerējās, ka pa dibenkāpnēm no kalpoņu lieveņa varēja nokļūt tieši pie viņas. Lavreckis tā arī rīkojās. Gadījums viņam palīdzēja: pagalmā tas satika Šuročku; tā viņu aizveda pie Marfas Timofejevnas. Viņš to pretēji paradumam atrada gluži vienu; vecenīte sēdēja kaktā kailu galvu, sagumusi, uz krūtīm sakrustotām rokām. Ieraudzījusi Lavrecki, sirmgalve gauži satrūkās, veikli piecēlās un sāka šurp un turp staigāt pa istabu, it kā meklēdama savu aubīti.

— Skaties, esi atnācis, — viņa ierunājās, izvairīdamās Lavrecka skatiena un šaudīdamās šurpu turpu, — labdien. Nu kā? Ko lai dara! Kur tu biji vakar? Nu, viņa atbraukusi; nu jā. Gan būs jau tā ... kaut kā.

Lavreckis atsēdās krēslā.

— Tad sēdies, sēdies! — sirmgalve turpināja. — Vai tu uznāci tieši augšā? Nu jā, protams. Vai atnāci palūkoties uz mani? Paldies!

Vecīte apklusa; Lavreckis nezināja, ko tad sacīt; taču viņa to saprata.

— Liza ... jā, Liza nule bija šeit, — Marfa Timofe-jevna nerimās, sasaistīdama un atraisīdama savas somiņas aukliņas. — Viņa ir savārgusi. Šuročka, kur tu esi? Panāc šurp, mīļā, kas tad tas, nevari nosēdēt? Arī man sāp galva. Laikam gan no šitās pašas dziedāšanas un mūzikas.

— No kādas dziedāšanas, krustmāmiņ?

— Nu kā tad; nu jau sākas, eku šie, kā taču pa jūsu vīzei tie saucas, — šie dueti. Un tikai italiski vien: či — či un ca — ca, gatavās žagatas. Kā sāk stiept notis, tīri vai sirdi velk ārā. Šitais pats Panšins un tavējā. Tad nu gan ātri sadziedājās: tīri tā kā pašu ļaudis, bez kādām ceremonijām. Nu jā, ko lai saka: arī suns meklē patvērumu; vai tad nu nobeigties, labi jau, ka ļaudis nedzen prom.

— Tomēr, jāatzīstas, to es nebiju gaidījis, — Lavreckis attrauca. — Tur vajadzīga liela drosme.

— Nē, draudziņ, nevis drosme, bet aprēķins. Nu, dievs ar viņu! Stāsta, ka tu viņu sūtot uz Lavrikiem, vai tiesa?

— Jā, es šo muižu nododu Varvarai Pavlovnai.

— Vai naudu prasīja?

— Pagaidām vēl ne.

— Nebūs vis ilgi jāgaida. Bet es tikai nule tevi apskatīju. Vai esi vesels?

— Vesels.

— Suročka! — pēkšņi Marfa Timofejevna iesaucas. — Aizteci un pasaki Lizavetai Michailovnai, — ak tā, nē, paprasi viņai... viņa taču ir lejā?

— Lejā.

— Nu jā, tad paprasi viņai: kur tā nolikusi manu grāmatu? Viņa jau zinās.

— Klausos.

Sirmgalve atkal sāka rosīties, atvēra kumodes atvilktnes. Lavreckis sēdēja nekustīgi savā krēslā.

Pēkšņi uz kāpnēm bija dzirdami viegli soļi — un ienāca Liza.

Lavreckis piecēlās un palocījās; Liza apstājas pie durvīm.

— Liza, Lizočka, — noraizējusies ierunājas Marfa Timofejevna, — kur tu noliki manu grāmatu, manu grāmatiņu?

— Kādu grāmatu, krustmāmiņ?

— Nu, grāmatu, ak tu pasaulīt! Es tevi, starp citu, nesaucu ... Nu, vienalga. Ko jūs tur lejā darījāt? Skaties, atbraucis Fjodors Ivaničs. Un ko tava galva?

— Nekas.

— Tu tikai saki — nekas. Kas tur pie jums leja notiek — vai atkal muzicē?

— Nē, spēlē kārtis.

— Neko teikt, tā jau prot visu. Suročka, redzu, tev gribas pabizot pa dārzu. Ej vien.

— Bet nē jel, Marfa Timofejevna ...

— Lūdzu, negudro, ej! Nastasja Karpovna viena pati aizgāja dārzā: pakavējies ar viņu. Izturies godbijīgi pret vecenīti. — Suročka aizgāja. — Nu kur taču mana aubīte? Kur tā palikusi, nudien?

— Atļaujiet, es pameklēšu, — Liza ieteicās.

— Sēdi vien, sēdi; man pašai kājas vēl kustas. Laikam gan tā būs tur guļamistabā.

Un, caur pieri pablenzusi Lavreckī, Marfa Timofejevna aizgāja. Durvis viņa atstāja atvērtas; bet tad piepeši atgriezās un tās pieslēdza.

Liza atspiedās pret krēsla atzveltni un klusi ar rokam aizklāja seju; Lavreckis palika savā vietā.

— Un tā mums bija jāsatiekas, — viņš beidzot ierunājās.

Liza atņēma rokas no sejas.

— Jā, — viņa dobji noteica, — mēs drīz tikām sodīti.

— Sodīti, — Lavreckis piebilda. — Bet par ko tad esat sodīta jūs?

Liza pacēla uz viņu acis. Tās nepauda ne bēdas, ne nemiera: tās šķita mazākas un blāvākas. Viņas seja bija bāla; mazliet pavērtās lūpas arī nobālušas.

Lavrecka sirds sažņaudzās aiz žēlabām un mīlestības.

— Jūs man rakstījāt: visam beigas, — viņš čukstēja, — jā, visam beigas — iekām sākās.

— Tas viss ir jāaizmirst, — Liza sacīja. — Esmu priecīga, ka jūs atnācāt; gribēju jums rakstīt, bet tā bus labāk. Tikai jāizmanto ātrāk šie mirkļi. Mums abiem_atliek izpildīt savu pienākumu. Jums, Fjodor Ivanič, jasa-mierinās ar jūsu sievu.

— Liza!

— Es jūs lūdzu; tikai ar to var izpirkt... visu, kas bijis. Jūs padomājiet — un neatsakiet man!

— Liza, dieva dēļ, — jūs prasāt neiespējamo. Esmu ar mieru darīt visu. ko jūs pavēlēsiet; bet tagad samierināties ar viņu! ,\ . Esmu gatavs uz visu, esmu visu aizmirsis; tomēr savu sirdi es taču nevaru piespiest... Apžēlojieties, tas ir cietsirdīgi!

— Es no jums arī neprasu to ... ko jūs sakāt; nedzīvojiet ar viņu, ja nevarat; bet samierinieties, — Liza teica un no jauna aizklāja acis ar roku. — Atcerieties savu meitiņu, dariet to manis labā!

— Labi, — Lavreckis izdvesa caur zobiem, — pieņemsim, ka es to darīšu; ar to es izpildīšu savu pienākumu. Nu, bet jūs — kāds tad ir jūsu pienākums?

— To es zinu.

Lavreckis pēkšņi satrūkās.

— Vai tikai jūs nedomājat precēt Panšinu? — viņš vaicāja.

Liza tik tikko pasmaidīja.

— Ak nē! — viņa atbildēja.

— Ak Liza, Liza! — Lavreckis izsaucās. — Cik mēs būtu varējuši kļūt laimīgi!

Liza atkal viņā palūkojās.

— Nu jūs pats redzat, Fjodor Ivanič, ka šī laime nav atkarīga no mums, bet no dieva.

— Jā, tāpēc ka jūs...

Blakus istabas durvis strauji atvērās, un ienāca Marfa Timofejevna, turēdama rokās aubīti.

— Ar pūlēm atradu, — viņa teica, apstādamās starp Lizu un Lavrecki. — Pati biju aizmetusi. Tāds nu ir vecums, tīrā nelaime! Bet neba jau jaunībā labāk. Kā tad būs, vai pats brauksi uz Lavrikiem kopā ar sievu? — viņa piebilda, pievērsdamās Fjodoram Ivaničam.

— Kopā ar viņu uz Lavrikiem? Es? Nezinu, — viņš mazliet vilcinājies atteica.

— Vai lejā iesi?

— Šodien — ne.

— Nu, labi, kā zini; bet tev, Liza, es domāju, būtu jānoiet lejā. Ak tu dieviņ tētiņ, aizmirsu iebērt barību sniedzei. Pagaidiet, es tūliņ ...

Un Marfa Timofejevna aiztraucās, pat neuzlikusi aubīti.

Lavreckis strauji piegāja pie Lizas.

— Liza, — viņš lūdzošā balsī iesāka, — mēs šķiramies uz mūžu, mana sirds lūst, — sniedziet man ardievām roku!

Liza pacēla galvu. Viņas gurdais, gandrīz izdzisušais skatiens kavējās pie Lavrecka.

— Nē, — viņa noteica un atvilka jau pastiepto roku, — nē, Lavrecki (pirmo reizi viņa to tā nosauca), savu roku es jums nedošu. Kādēļ? Atejiet sāņus, es jūs lūdzu! Jūs zināt, es jūs mīlu ... jā, es jūs mīlu, — viņa ar pūlēm piebilda, — bet nē... nē.

Un viņa piespieda pie mutes lakatiņu.

— Dodiet man vismaz šo mutautiņu!

Durvis iečīkstējās ... Mutautiņš nokrita Lizas klēpī, Lavreckis to satvēra, iekām tas paguva nokrist uz grīdas, žigli iebāza to sānu kabatā un apgriezies sastapās skatieniem ar Marfu Timofejevnu.

— Lizočka, man liekas, tevi sauc māte, — sirmgalve runāja.

Liza tūliņ piecēlās un aizgāja.

Marfa Timofejevna atkal apsēdās savā kaktā. Lavreckis sāka no viņas atvadīties.

— Fedja, — viņa pēkšņi ierunājās.

— Kas ir, krustmāmiņ?

— Vai tu esi godīgs cilvēks?

— Ko?

— Es tev vaicaju: vai tu esi godīgs cilvēks?

— Ceru, ka jā.

— Hm. Dod man goda vārdu, ka esi godīgs cilvēks.

— Lūdzu. Bet kāpēc tas?

— Gan es zināšu, kāpēc. Bet tu, gaišumiņ, ja labi padomāsi, — mujķis taču neesi, — pats sapratīsi, kāpēc es tev to prasu. Un nu ardievu, mīļais. Paldies, ka apciemoji; bet doto vārdu atceries, Fedja, un tagad mani noskūpsti. Ak dārgais, smagi tev, zinu; nevienam nav viegli. Cik gan es dažkārt esmu apskaudusi mušas; re, domāju, kam viegli dzīvot pasaulē; taču tad reiz nakti izdzirdu, ka muša sīc zirnek|a nagos, — nē, domāju, arī mušām savs krusts. Ko lai dara, Fedja; bet doto vārdu tomēr atceries. Ej!

Lavreckis izgāja pa dibenkāpnēm un jau tuvojās vārtiem ... viņu panāca sulainis.

— Marja Dmitrijevna lika palūgt, lai jums labpatiktu ierasties pie viņas, — tas sacīja Lavreckim.

— Saki, draudziņ, ka tagad es nevaru ... — Fjodors Ivaničs iesāka.

— Pavēlēja gauži lūgt, — sulainis nerimās, — pavēlēja pateikt, ka esot viena.

— Bet vai tad viesi aizbrauca? — Lavreckis vaicāja.

— Tieši tā, — sulainis atteica un atieza zobus.

Lavreckis paraustīja plecus un tam sekoja.

XLIII

Marja Dmitrijevna sēdēja viena savā kabinetā Voltera atzveltnī un oda odekolonu; viņai blakus uz galdiņa stāvēja glāze ar oranžziedu ūdeni. Marja Dmitrijevna bija satraukta un it kā izbijusies.

Ienāca Lavreckis.

— Jūs vēlējāties mani satikt, — viņš sacīja, vēsi palocīdamies.

— Jā, — Marja Dmitrijevna atbildēja un iedzēra mazliet ūdens. — Dabūju zināt, ka jūs esat devies tieši pie krustmāmiņas; pavēlēju jūs palūgt pie sevis: man ar jums jāparunā. Sēdieties, lūdzu! — Marja Dmitrijevna atvilka elpu. — Jūs zināt, — viņa stāstīja, — atbraukusi jūsu sieva.

— Tas man ir zināms, — Lavreckis attrauca.

— Nu jā, proti, es gribēju sacīt: viņa ieradās pie manis, un es viņu pieņēmu; par to gribēju ar jums izskaidroties, Fjodor Ivanič. Es, paldies dievam, varu teikt, esmu iemantojusi vispārēju cieņu un ne par kādu naudu nerīkošos nepieklājīgi. Kaut arī es paredzēju, ka jums tas nebūs patīkami, tomēr nevarēju viņu noraidīt, Fjodor Ivanič; viņa man radiniece — no jūsu puses: iedomājieties manu stāvokli, kādas man bija tiesības to nepieņemt — vai nav tiesa?

— Jūs velti uztraucaties, Marja Dmitrijevna, — Lavreckis atbildēja. — Jūs esat rīkojusies |oti labi; es it nemaz nedusmojos. Nemaz neesmu domājis laupīt Var-varai Pavlovnai iespēju apmeklēt savas paziņas; šodien neienācu pie jums tikai tāpēc, ka negribēju satikt viņu, — tas arī viss.

— Ai, cik man patīkami dzirdēt to no jums, Fjodor Ivanič, — Marja Dmitrijevna izsaucās. — Starp citu, es allaž to no jūsu cēlās sirds biju gaidījusi. Bet, ja uztraucos, — par to nav ko brīnīties: esmu sieviete un māte. Tomēr jūsu laulātā draudzene... protams, es nevaru būt jums par soģi, — to viņai pašai teicu; tomēr viņa ir tik patīkama dāma, ka spēj sagādāt vienīgi prieku.

Lavreckis pasmīnēja un parotaļājās ar cepuri.

— Tad nu es jums, Fjodor Ivanič, gribēju vēl sacīt, — Marja Dmitrijevna turpināja, pievirzīdamās viņam mazliet tuvāk, — ja jūs būtu redzējis, cik vienkārši viņa izturas, cik godbijīga! Nudien, tieši aizkustinoši. Un, ja jūs būtu dzirdējis, kā viņa izteicās par jums! Es, tā saka, viņa priekšā esmu aplam vainīga; ģs, saka, nepratu viņu novērtēt; viņš jau ir eņģelis, nevis cilvēks. Nudien, tā arī teica: eņģelis. Viņa tik gauži nožēlo ... Es, nudien, tādu nožēlu neesmu pieredzējusi!

— Bet paklausieties, Marja Dmitrijevna, — Lavreckis iebilda, — atjaujiet painteresēties: stāsta, ka Varvara Pavlovna šeit dziedājusi; vai viņa dziedāja, nožēlodama savus grēkus, vai kā? ...

— Ai, kā jums nav kauna tā runāt! Varvara Pavlovna dziedāja un spēlēja, tikai lai iztaptu man, tāpēc ka es neatlaidīgi to lūdzu, gandrīz vai pavēlēju. Redzu, ka viņai tik smagi, tik smagi; domāju, kā lai viņu izklaidē,— biju dzirdējusi, ka jūsu sievai tik lieliskas dāvanas! Apžēlojieties, Fjodor Ivanič, viņa jūtas gluži satriekta, pavaicājiet kaut vai Sergejam Petrovičam; pilnīgi beigta sieviete, tout-ā-fait,1 ko nu jūs?

Lavreckis tikai paraustīja plecus.

— Un tad jūsu Adočka, tā nu gan ir eņģelītis, tik burvīga! Cik viņa piemīlīga, cik gudra; tik veikli runā franciski; arī krieviski saprot — mani nosauca par krust-māmiņu. Zināt, nemaz ar nebaidās, kā viņas gados bērni parasti mēdz baidīties, — nu nepavisam. Jums tik briesmīgi līdzīga, Fjodor Ivanič. Acis, uzacis ... nu, tikpat kā izlieta, jūs kas jūs. Jāatzīstas, man šitādi mazuļi ne visai patīk; bet jūsu meitiņā es esmu tieši iemīlējusies.

— Marja Dmitrijevna, — Lavreckis pēkšņi iekrita starpā, — atļaujiet pavaicāt, kāpēc jūs to visu man sakāt-

— Kāpēc? — Marja Dmitrijevna no jauna paoda odekolonu un iedzēra ūdeni. — Bet to es jums saku tāpēc, Fjodor Ivanič, ka ... esmu taču jūsu radiniece, ņemu vissirsnīgāko dalību jūsu liktenī... zinu, jūs esat pats labsirdīgākais cilvēks. Paklausieties, mon cousin, — es tomēr esmu sieviete ar pieredzi un nerunāšu tukšus vārdus: piedodiet, piedodiet savai sievai! — Marjas Dmitrijevnas acīs pēkšņi ieriesās asaras. — Iedomājieties: jaunība, pieredzes trūkums ... nu, varbūt arī slikts piemērs; trūka

Pavisam.

mātes, kas to butu novadījusi uz pareizā ceļa. Piedodiet viņai, Fjodor Ivanič, viņa jau tā diezgan sodīta.

Pār Marjas Dmitrijevnas vaigiem sāka ritēt asaras; viņa tās nenotrausa: viņai patika raudāt. Lavreckis sēdēja kā uz oglēm. «Ak tu kungs,» viņš domāja, «kādas mocības, ir gan dieniņa!»

— Jūs neatbildat, — Marja Dmitrijevna ierunājās atkal, — kā lai jūs saprotu? — Vai tiešām jus varētu but tik nežēlīgs? Nē, tam es negribu ticēt. Jūtu, ka mani vārdi jūs nav pārliecinājuši, Fjodor Ivanič, dievs jums atmaksās par jūsu labsirdību, bet tagad saņemiet no manām rokām savu sievu ...

Lavreckis neviļus piecēlās no krēsla; arī Marja Dmitrijevna piecēlās un, veikli iešāvusies aiz aizslietņiem, izveda no turienes Varvaru Pavlovnu. Bāla, tikko dzīva, ar nodurtām acīm viņa šķita pilnīgi atteikusies no savām domām — pilnīgi atdevusies Marjas Dmitrijevnas rokās.

Lavreckis soli atkāpās.

— Jūs esat bijusi šeit! — viņš izsaucās.

— Nevainojiet viņu! — Marja Dmitrijevna strauji ierunājās. — Viņa neparko negribēja palikt, bet es pavēlēju, es viņu nosēdināju aiz aizslietņiem. Viņa man apgalvoja, ka tas jūs vēl jo vairāk saniknošot; es viņā pat neklausījos. Pazīstu jūs labāk nekā viņa. Saņemiet tad no manām rokām savu sievu; nāciet, Varja, nebaidieties, metieties ceļos (viņa to parāva aiz rokas) — un mana svētība!...

— Pagaidiet, Marja Dmitrijevna! — Lavreckis viņu pārtrauca dobjā, bet satrauktā balsī. — Jums laikam gan patīk sentimentāli skati (Lavreckis nealojās: Marja Dmitrijevna no institūta laikiem bija paturējusi kaisli uz teatralismu), jūs tie uzjautrina, bet citiem sagādā mokas. Starp citu, ar jums es nerunāšu: šajā skatā jus neesat galvenā persona. Ko jūs no manis vēlaties, kundze? — viņš piebilda, pievērsdamies sievai. — Vai gan es jūsu labā neesmu darījis visu, ko varēju? Nestāstiet man, ka šo tikšanos neesat izdomājusi jūs; es jums neticēšu, -— un jūs zināt, ka ticēt jums nevaru. Ko tad vēlaties? Jus esat gudra, — jūs neko nedarāt bez nolūka. Jums jāsaprot, ka dzīvot ar jums kā agrāk man nav iespējams;

nevis tāpēc, ka es uz jums dusmotos, bet tāpēc, ka esmu kļuvis cits cilvēks. To es jums pateicu jau otrajā dienā pēc jūsu atgriešanās, un jūs pati tobrīd sirdī bijāt ar mani vienis prātis. Bet jūs vēlaties atgūt sabiedrības cieņu; jums nepietiek ar to, ka dzīvojat manā mājā, jūs vēlaties dzīvot ar mani zem viena jumta — vai nav tiesa?

— Es vēlos, lai jūs man piedotu, — Varvara Pavlovna noteica, nepaceldama acis.

— Viņa vēlas, lai jūs tai piedotu, — Marja Dmitri-jevna atkārtoja.

— Un nevis sevis labad, bet Adas dēļ, — Varvara Pavlovna čukstēja.

— Ne viņas labad, bet jūsu Adas dēļ, — Marja Dmitri-jevna atkal atkārtoja.

— Jauki. Jūs to vēlaties? — Lavreckis ar pūlēm izdvesa. — Lūdzu, esmu ar mieru.

Varvara Pavlovna uzmeta viņam žiglu skatienu, bet Marja Dmitrijevna izsaucās:

— Nu, paldies dievam! — un atkal parāva Varvaru Pavlovnu aiz rokas. — Bet tagad pieņemiet no manis...

— Pagaidiet, es jums saku! — Lavreckis viņu pārtrauca. — Esmu ar mieru dzīvot ar jums, Varvara Pavlovna, — viņš turpināja, — proti, aizvedīšu jūs uz Lav-rikiem un palikšu kopā ar jums, cik ilgi spēšu, bet tad aizbraukšu — un dažkārt jūs apmeklēšu. Jus redzat, negribu jūs krāpt; bet vairāk neko neprasiet. Jūs pati sāktu smieties, ja es izpildītu mūsu cienījamās radinieces vēlēšanos un spiestu jūs pie krūtīm, sāktu apgalvot, ka ... pagātnes nav bijis, ka nocirstais koks atkal sāk zaļot... Tomēr es redzu: man jāpadodas. Jūs šos vārdus sapratīsiet citādi... vienalga. Atkārtoju, vai es ar jums dzīvošu ... vai ne, to nevaru apsolīt... Es saiešos ar jums, no jauna uzskatīšu jūs par savu sievu...

— Sniedziet viņai uz to vismaz savu roku, — Marja Dmitrijevna, kuras asaras jau sen bija nožuvušas, piebilda.

— Es līdz šim Varvaru Pavlovnu neesmu mānījis, — Lavreckis atbildēja, — viņa man noticēs arī tā. Es to aizvedīšu uz Lavrikiem; un iegaumējiet, Varvara Pavlovna: mūsu noruna būs lauzta, tiklīdz jūs no turienes aizbrauksiet. Bet tagad atļaujiet man aiziet.

Viņš palocījās pret abām dāmām un strauji aizgāja.

— Jūs viņu neņemat līdzi? — Marja Dmitrijevna nosauca tam paka]...

— Lieciet viņu mierā! — Varvara Pavlovna pačukstēja un tūliņ mājasmāti apskāva, sāka pateikties, skūpstīt tai rokas, saukt par savu glābēju.

Marja Dmitrijevna vēlīgi pieņēma viņas glāstus; taču sirdī jutās neapmierināta ir ar Lavrecki, ir ar Varvaru Pavlovnu, ir ar viņas pašas izkārtoto skatu. Tam trūka īstas sentimentalitātes; Varvarai Pavlovnai, pēc viņas domām, būtu vajadzējis krist savavīra priekšā ce|os.

— Kā gan jūs mani nesapratāt? — viņa skaidroja. — Es taču jums teicu: metieties ceļos!

— Tā būs labāk, mīļā krustmāmiņ; neraizējieties, viss ir jauki, — Varvara Pavlovna apgalvoja.

— Nu jā, viņš taču ir auksts kā ledus, — Marja Dmitrijevna piebilda. — Pieņemsim, jūs neraudājāt, bet es viņa priekšā izplūdu asarās. Viņš grib jūs ieslēgt Lav-rikos. Kā tā — vai tad pat mani jus nedrīkstēsiet apciemot? Visi vīrieši ir nejūtīgi, — viņa nobeidza un nozīmīgi pašūpoja galvu.

— Toties sievietes prot cienīt laipnību un augstsirdību, — Varvara Pavlovna noteica un, lēnītiņām nometusies Marjas Dmitrijevnas priekšā ceļos, apskāva viņas pilnīgo augumu un pieplaka tam ar seju. Viņas seja slepus smaidīja, bet Marjai Dmitrijevnai atkal sāka ritēt asaras.

Lavreckis atgriezās savā dzīvoklī, ieslēdzās sava sulaiņa skabūzītī, metās uz dīvānā un nogulēja tā līdz rītam.

XLIV

Nākamā diena bija svētdiena. Agrīnā dievkalpojuma zvani Lavrecki neuzmodināja — viņš visu nakti nebija aizvēris acis, — bet atgādināja tam kādu citu svētdienu, kad viņš pēc Lizas vēlēšanās bija devies uz baznīcu. Lavreckis žigli piecēlās; kāda slepena balss viņam teica, ka arī šodien tas jaunavu ieraudzīs baznīcā. Viņš klusi izgāja no mājas, lika pasacīt Varvarai Pavlovnai, kas vēl gulēja, ka atgriezīsies uz pusdienām, un lieliem soļiem devās turp, kur viņu aicināja vienmuļie, skumjie zvani. Viņš bija ieradies agri: baznīcā gandrīz vēl nebija neviena; psalmotājs luktās skaitīja rīta lūgšanas; viņa balss, lāgiem kāsa pārtraukta, skanēja vienmuļi, gan izdzisdama, gan pieaugdama. Lavreckis novietojās netālu no ieejas. Dievlūdzēji nāca pa vienam, apstājās, meta krustus, klanījās uz visām pusēm; viņu soļi dunēja klusumā un tukšumā, skaļi atbalsodamies baznīcas velvēs. Vārga vecenīte, ģērbusies nonēsātā apmetnī ar kapuci, bija nometusies ceļos blakus Lavreckim un cītīgi lūdza dievu; viņas bezzobainā, dzeltenā, grumbainā seja pauda saspringtu aizkustinājumu; sarkanās acis nenovērsdamās raudzījās uz augšu, uz svētbildēm; kaulainā roka nemitīgi izšāvās no svārkiem un rāmi un spēcīgi meta lielu, plašu krustu. Zemnieks ar kuplu bārdu un drūmu seju, izpūris un izburbējis, ienāca baznīcā, uzreiz nometās uz abiem ceļiem un tūliņ steigšus sāka mest krustus, pēc katras paklanīšanās atmezdams atpakaļ un papurinādams galvu. Viņa vaigs, visas tā kustības pauda tik rūgtas bēdas, ka Lavreckis nolēma pieiet viņam klāt un pavaicāt, kas tam noticis. Zemnieks bailīgi un drūmi parāvās atpakaļ, pavērās Lavreckī... «Dēls nomiris,» viņš ātri noteica un no jauna sāka klanīties ... «Kas gan viņiem varētu atvietot baznīcas mierinājumu,» Lavreckis nodomāja un pats mēģināja lūgt dievu; taču viņa sirds bija smaga, nocietinājusies un domas lidoja tālu. Viņš visu laiku gaidīja Lizu, bet Liza nenāca. Baznīca jau pildījās ar cilvēkiem, tomēr jaunavas vēl vienmēr nebija. Sākās dievkalpojums, diakons jau bija nolasījis evaņģēliju, iezvanīja uz vakarēdienu; Lavreckis paspiedās mazliet uz priekšu un piepeši ieraudzīja Lizu. Viņa bija atnākusi agrāk nekā viņš, bet tas jaunavu nebija pamanījis; iespiedusies starp sienu un luktām, viņa neskatījās atpakaļ, nekustējās. Lavreckis nenolaida no meitenes acis līdz dievkalpojuma beigām: viņš no tās atvadījās. Ļaudis sāka izklīst, bet viņa vēl allaž stāvēja; šķita, tā nogaida Lavrecka aiziešanu. Beidzot viņa pārmeta krustu pēdējo reizi un, nepagriezdamās atpakaļ, devās projām; Lizai līdzi bija tikai istabene. Lavreckis meitenei sekoja un panāca to uz ielas; viņa gāja ļoti ātri, nodūrusi galvu un aizklājusi seju ar plīvuru.

— Sveicināta, Lizaveta. Michailovna, — viņš skaļi ierunājās, pūlēdamies būt nepiespiests, — vai drīkstu jūs pavadīt?

Liza neko neatbildēja; viņš soļoja tai līdzās.

— Vai jūs ar mani esat apmierināta? — viņš ievaicājās, klusinādams balsi. — Vai dzirdējāt, kas notika vakar?

— Jā, jā, — viņa čukstēdama atbildēja. — Tas ir labi.

Un sāka iet vēl straujāk.

— Jūs esat apmierināta?

Liza tikai pamāja ar galvu.

— Fjodor Ivanič, — viņa ierunājās rāmā, bet varā balsī, — es gribēju jūs lūgt: nenāciet vairs pie mums, aizbrauciet ātrāk; mēs varam satikties vēlāk, — kādreiz, pēc gada. Bet tagad dariet to manis labā; izpildiet manu lūgumu, dieva dēļ!

— Esmu ar mieru jums pilnīgi padoties, Lizaveta Michailovna, — bet vai tiešām mēs tā šķirsimies? Vai tiešām jūs man neteiksiet ne vārda? ...

— Fjodor Ivanič, jūs tagad soļojat man līdzās ... Bet jūs esat tik tālu, tik tālu no manis. Un ne jau jūs viens, bet...

— Izsakieties līdz galam, es jūs lūdzu! — Lavreckis izsaucās. — Ko jūs gribat teikt?

— Jūs dzirdēsiet varbūt... bet, lai notiktu kas notikdams, aizmirstiet... nē, neaizmirstiet mani, atcerieties mani!

— Es lai jūs aizmirstu ...

— Pietiek, ardievu! Nesekojiet man!

— Liza, — Lavreckis ieteicās ...

— Ardievu, ardievu! — viņa atkārtoja, nolaizdama vēl zemāk plīvuru, un gandrīz skriešus metās uz priekšu.

Lavreckis pavadīja viņu ar skatienu un, galvu nodūris, devās pa ielu atpakaļ. Viņš uzbrāzās Lemam, kas arī soļoja, uzrāvis platmali uz acīm un raudzīdamies lejup.

— Nu, ko jūs teiksiet? — Lavreckis beidzot ieminējās.

Klusēdami viņi pavērās viens otrā.

— Ko es teikšu? — Lems drūmi atvaicāja. — Neko es neteikšu. Visi ir miruši, un mēs esam miruši. (Ailes ist todt, und wir sind todt.) Jums taču jāiet pa labi?

— Pa labi.

— Bet man pa kreisi! Ardievu!

Nākamajā rītā Fjodors Ivaničs ar sievu devās uz Lav-rikiem. Viņa brauca pa priekšu karietē kopā ar Adu un Žistini; viņš nopakaļ — tarantasā. Glītā meitenīte visu ceļu nepameta karietes logu; viņu pārsteidza it viss: zemnieki, sievas, akas, loki, zvaniņi un daudzie krauķi; Žistine pievienojās viņas izbrīnai; Varvara Pavlovna smējās par to piezīmēm un izsaucieniem. Viņa bija labā omā; pirms aizbraukšanas no O. pilsētas tai ar vīru bija izskaidrošanās.

— Es saprotu jūsu stāvokli, — viņa tam sacīja, un viņš pēc tās gudro acu izteiksmes varēja noģist, ka sieva pilnīgi saprot tā stāvokli. — Bet jums man jāpiekrīt kaut tajā ziņā, ka ar mani viegli sadzīvot; es jums neuzmākšos, jūs neapgrūtināšu; gribēju nodrošināt Adas nākotni; vairāk man neko nevajag.

— Jā, jūs esat sasniegusi visus savus mērķus, — Fjodors Ivaničs attrauca.

— Tagad es sapņoju tikai par vienu: aprakties uz visiem laikiem šajā nomalē; mūžam neaizmirsīšu jūsu labdarību...

— Ko nu, pietiek! — viņš to pārtrauca.

— Un pratīšu cienīt jūsu neatkarību un jūsu mieru, — viņa nobeidza savu sagatavoto frāzi.

Lavreckis tai zemu palocījās. Varvara Pavlovna saprata, ka sirdī vīrs viņai pateicas.

Otrajā diena pret novakari viņi ieradās Lavrikos; pec nedēļas Lavreckis aizbrauca uz Maskavu, atstādams sievai iztikai tūkstošus piecus, — bet nākamajā dienā pēc Lavrecka aizbraukšanas ieradās Panšins, kuru Varvara Pavlovna bija lūgusi neaizmirst viņu tās vientulībā. Viņa to uzņēma ļoti viesmīlīgi, un mājas augstajās istabās un arī dārzā līdz vēlai naktij skanēja mūzika, dziesmas un jautras sarunas franču valodā. Panšins ciemojās pie Varvaras Pavlovnas trīs dienas; atvadoties viņš cieši saspieda tās daiļās rokas un apsolījās ļoti drīz atgriezties, un savu solījumu viņš turēja.

XLV

Mātes mājas otrajā stāvā Lizai bija sava neliela gaiša, tīra istabiņa ar baltu gultiņu, puķu podiem istabas stūros un pie logiem, ar mazu rakstāmgaldiņu, grāmatu kaudzīti un krucifiksu pie sienas. So istabiņu mēdza dēvēt par bērnu istabu; Liza tajā bija piedzimusi. Atgriezusies no baznīcas, kur viņu bija redzējis Lavreckis, Liza rūpīgāk nekā parasti visu pie sevis uzkopa, it visur noslaucīja putek|us, izskatīja un ar lentīti pārsēja visas savas burtnīcas un draudzeņu vēstules, aizslēdza visas atvilktnes, aplaistīja puķes un ar roku pieskārās ik ziediņam. To visu viņa veica rāmi, bez trokšņa, ar aizkustinošu un klusu rūpību sejā. Beidzot tā apstājās istabas vidū, lēnītiņām pavērās visapkārt un, piegājusi pie galda, virs kura karājās krucifikss, nometās ceļos, nolika galvu uz sažņaugtajām rokām un palika nekustēdamās.

Ienāca Marfa Timofejevna un atrada viņu tādā stāvoklī. Liza vecenītes ienākšanu nepamanīja. Sirmgalve uz pirkstgaliem atgriezās aiz durvīm un vairākas reizes skaļi iekāsējās. Liza veikli piecēlās un slaucīja acis, kurās vēl mirdzēja gaišas asaras.

— Bet tu, kā redzu, atkal esi uzkopusi savu cellīti, — Marfa Timofejevna ieteicās un zemu noliecās pār podu ar jaunu rožu krūmiņu, — cik jauki smaržo!

Liza domīgi pavērās krustmātē.

— Kādu vārdu jūs pateicāt! — viņa čukstēja.

— Kādu vārdu, kādu? — sirmgalve žirgti atsaucās.

— Ko tu gribi teikt? Tas ir briesmīgi, — viņa ierunājās, pēkšņi nometusi aubīti un apsēdusies uz Lizas gultiņas.

— Tas iet pāri maniem spēkiem; šodien jau ceturtā diena, kā es vāros it kā katlā; es vairs nespēju izlikties, ka neko nemanu, — nespēju noskatīties, ka tu nobāli, sakalsti,, raudi, es nespēju, nespēju!

— Bet kas jums noticis, krustmāmiņ? — Liza atteica.

— Es neko ...

— Neko! — Marfa Timofejevna iesaucās. — To tu vari stāstīt citiem, bet ne man! Un kas nule tupēja uz ceļiem? Kam vēl skropstas valgas no asarām? Neko! Palūkojies jel sevī, ko tu esi izdarījusi ar savu vaigu, kur palikušas tavas acis? Neko! Vai tad es visu nezinu?

— Tas pāries, krustmāmiņ; dodiet laiku!

— Pāries, bet kad? Ak tu debesu valdniek! Vai tiešām tu viņu tā esi iemīlējusi? Bet viņš taču ir vecis, Lizočka. Nu, es nestrīdēšos, viņš ir labs cilvēks, saticīgs; nu un tad? Mēs visi esam labi cilvēki; zeme plaša diezgan; tās mantas allaž pietiks.

— Es jums saku, ka tas viss pāries, tas jau ir pārgājis.

— Paklau, Lizočka, ko tev teikšu, — Marfa Timofe-jevna pēkšņi ierunājās, nosēdinājusi Lizu sev blakus uz gultas un sakārtodama gan viņas matus, gan lakatiņu. — Tas tev tikai tā pārsteidzīgi liekas, ka tavai nelaimei nevar līdzēt. Ai mīlulīt, vienīgi nāvei nav zāļu! Tu tikai sev piekodini: «Nepadošos vis, — dievs ar viņu!» Un pati pēc tam nevarēsi vien nobrīnīties — cik ātri, cik labi viss pāries. Tu tikai pacieties.

— Krustmāmiņ, — Liza teica, — ir jau pārgājis, viss pārgājis.

— Pārgājis! Kā tad — pārgājis! Tev, palūk, pat de-guntiņš kļuvis smails, bet tu saki — pārgājis. Neko sacīt — pārgājis!

— Jā, pārgājis, krustmāmiņ, ja jūs tikai gribētu man palīdzēt, — Liza ierunājās, pēkšņi iekvēlināta, un metās Marfai Timofejevnai ap kaklu. — Mīļā krustmāmiņ, esiet man draugs, palīdziet man; nedusmojieties, saprotiet mani!...

— Kas tad nu, kas tad nu, mīļā? Lūdzu, nebiedē mani; es tūliņ sākšu kliegt, neskaties manī tā; saki žiglāk, kas ir!

— Es... es gribu ... — Liza paslēpa seju pie Marfas Timofejevnas krūtīm. — Es gribu iestāties klosterī, — viņa dobji nobeidza.

Sirmgalve gandrīz vai pietrūkās stāvus.

— Pārmet krustu, mīlulīt, Lizočka, atjēdzies! Ko tu, pasarg’ dievs, — viņa beidzot čukstēja. — Apgulies, dros-taliņ, nosnaudies maķenīt; tas viss tev no bezmiega, dārgā.

Liza pacēla galvu; vaigi viņai kvēloja.

— Nē, krustmāmiņ, — viņa atbildēja. — Tā nerunājiet; esmu izšķīrusies, es lūdzu dievu, prasīju viņam padomu; visam beigas, beigas manai kopīgai dzīvei ar jums. Tāda mācība nav par velti; tomēr es ne jau pirmo reizi par to domāju. Laime man nepievērsās; pat tad, kad man bija cerības uz laimi, sirds visu laiku smeldza. Es visu zinu, ir savus grēkus, ir citu, zinu, kā tētis iedzīvojās bagātībā; visu zinu. Par visu to vajag aizlūgt, aizlūgt. Man žēl jūs, žēl māmiņas, Ļenočkas; bet neko nevar darīt; jūtu, ka šeit man nav vairs dzīves; esmu jau no visa atvadījusies, it visam mājā paklanījusies pēdējo reizi; kāds mani aicina prom; man trūkst elpas, gribu uz visu mūžu ieslēgties. Neaizturiet mani, nepierunājiet, palīdziet man, citādi aiziešu viena pati! ...

Marfa Timofejevna ar šausmām. klausījās savā radiniecē.

«Viņa ir slima, murgo,» tā domāja. «Jāaizsūta pēc ārsta; bet pēc kāda gan? Gedeonovskis nesen kādu tur slavēja; parasti viņš melš, bet varbūt šoreiz runājis patiesību.» Taču, kad viņa pārliecinājās, ka Liza nav slima un nemurgo, ka meitene uz visiem viņas iebildumiem atbild ar vienu un to pašu, Marfa Timofejevna izbijās un ne pa jokam noskuma. — Bet tu nezini, drosta-liņ, — viņa sāka to pierunāt, — kāda dzīve klosterī! Tevi, manu dārgumiņ, tur ēdinās ar zaļu kaņepāju eļļu, uzvilks tev mugurā rupju rupju veļu; piespiedīs tevi staigāt aukstumā; tu taču to visu nepārcietīsi, Lizočka. Tevī vēl mājo Agašas ietekme; viņa tev sajaukusi galvu. Bet viņa taču iesāka ar to, ka baudīja dzīvi, dzīvoja sev par prieku; padzīvo arī tu. Atļauj man vismaz mierīgi nomirt un tad dari, kā zini. Kas gan to redzējis, ka šitādas āža bārdas labad, piedod man, ak kungs, vīrieša labad iet klosterī? Nu, ja jau tev viss tā derdzas, aizbrauc, pielūdz svēto, pasūti, lai notur dievkalpojumu, bet neliec melno mūķenes cepuri savā galvā, manu zelta gabaliņ, manu drostaliņ!...

Un Marfa Timofejevna rūgti ieraudājās.

Liza viņu mierināja, slaucīja tai asaras, raudāja pati, bet palika nelokāma. Marfa Timofejevna aiz izmisuma mēģināja draudēt: pateikšot visu mātei... tomēr arī tas nelīdzēja. Tikai pēc sirmgalves sirsnīgām lūgšanām Liza bija ar mieru atlikt savu nodomu uz pusgadu; toties Marfai Timofejevnai bija jādod solījums, ka viņa pati palīdzēs un izdabūs Marjas Dmitrijevnas piekrišanu, ja Liza pēc sešiem mēnešiem nemainīs savu lēmumu.

Kad iestājās pirmais sals, Varvara Pavlovna, lai gan bija solījusies aprakties šajā nomalē, nodrošinājusies ar naudu, pārcēlās uz dzīvi Pēterburgā, kur noīrēja vienkāršu, bet jauku dzīvoklīti, ko tai bija uzmeklējis Panšins, kurš jau agrāk par viņu aizbrauca no O. guberņas. Pēdējā laikā, uzturēdamies O. pilsētā, viņš bija pilnīgi zaudējis Marjas Dmitrijevnas labvēlību; tas piepeši to vairs neapciemoja un gandrīz pastāvīgi dzīvoja Lavrikos. Varvara Pavlovna viņu bija paverdzinājusi, tieši paverdzinājusi; ar citu vārdu nevar apzīmēt viņas neaprobežoto, nepārvaramo, pilnīgo varu pār to.

Lavreckis ziemu nodzīvoja Maskavā, bet nākamā gada pavasarī līdz viņam nonāca ziņa, ka Liza iestājusies B. klosterī — kādā no visattālākajām Krievijas nomalēm.

EPILOGS

Bija pagājuši astoņi gadi. Atkal iestājās pavasaris ... Taču iepriekš pateiksim dažus vārdus par Michaļeviča, Panšina, Lavrecka kundzes likteni у__un šķirsimies no tiem. Michaļevičs pēc ilgas klai

gāšanas beidzot atrada savu īsto darbu: viņš dabūja vecākā uzrauga vietu kādā valsts audzināšanas iestādē. Ar savu likteni jūtas ļoti apmierināts, un viņa audzēkņi to «dievina», kaut ari pamēda. Panšins krietni kāpis uz augšu un jau tēmē uz direktora vietu; iet viņš mazliet sagumis: laikam izpelnītais Vladimira krusts kaklā viņu velk uz leju. Ierēdnis viņā noteikti pārspējis mākslinieku; tā vēl arvien jauneklīgā seja kļuvusi dzeltena, mati plānāki, un viņš vairs ne dzied, ne zīmē, tomēr slepus nodarbojas ar literatūru: uzrakstījis niecīgu komēdiju, kaut ko sakāmvārdu stilā, — un, tā kā tagad it visi, kas raksta, kaut ko mēdz attēlot, tad arī viņš šajā komēdijā ir attēlojis koķeti un savu darbu paklusām lasa priekšā divām trim viņam labvēlīgām dāmām. Laulībā viņš tomēr nav devies, lai gan bijušas daudzas lieliskas izdevības: tur vaimga Varvara Pavlovna. Kas attiecas uz viņu, tad tā kā agrāk pastāvīgi dzīvo Parizē: Fjodors Ivaničs viņai izsniedzis vekseli un atpircies no viņas, no otrreizējas negaidītas ierašanās varbūtības. Tā kļuvusi vecāka un pilnīgāka, tomēr vēl allaž ir glīta un eleganta. Ikvienam cilvēkam ir savs ideals; Varvara Pavlovna šo ideālu atradusi — D;mā-dēla dramatiskajos darbos. Viņa cītīgi apmeklē teātri, kur uz skatuves tiek tēlotas diloņslimas un sentimentālās kamēlijas; būt par Doša kundzi, pēc Varvaras Pavlovnas domām, ir cilvēcīgās labklājības kalngali: reiz viņa paziņoja, ka savai meitenei nevēlas labāku likteni. Cerēsim, ka liktenis mademoiselle Adu izglābs no tamlīdzīgas labklājības. No sārta, tukla bērna viņa kļuvusi par bālu meiteni ar vājām krūtīm; viņas nervi jau iedragāti. Varvaras Pavlovnas pielūdzēju skaits ir samazinājies, tomēr gluži izzuduši tie nav; dažus viņa droši vien saglabās līdz mūža galam. Visdedzīgākais no tiem pēdējā laikā bija kāds Zakurdalo-Skubirņikovs, atvaļināts gvardes ūsainis, gadus trīsdesmit astoņus vecs vīrs, ārkārtīgi spēcīgs miesās. Franči, kas apmeklē Lav-recka kundzes salonu, viņu mēdz saukt par «le gros tau-reau de Г Ukraine»[59]; Varvara Pavlovna savās viesībās šo ūsaini nekad neielūdz, tomēr viņš bauda tās labvēlību pilnā mērā.

Un tā ... bija pagājuši astoņi gadi. Atkal no debesīm vēsmoja mirdzošā pavasara laime; atkal tas uzsmaidīja zemei un cilvēkiem; atkal no tā glāstiem raisījās ziedi, mīlestība un dziesmas. O. pilsēta šo astoņu gadu laikā maz bija pārvērtusies; taču Marjas Dmitrijevnas māja it kā kjuvusi jaunāka: laipni zaigoja tās nesen krāsoto sienu baltums, un atvērto logu stikli sārtojās un laistījās rieta saules staros; pa šiem logiem uz ielu plūda jaunu, skanīgu balsu līksmās, liegās skaņas, nepārtraukti smiekli; visā mājā, likās, kūsāja dzīve, un līksme virda pāri malām. Pati namamāte sen jau dusēja kapā; Marja Dmitrijevna nomira pēc pāris gadiem, kad Liza bija iestājusies klosterī; arī Marfa Timofejevna ilgi nepārdzīvoja savu radinieci; viņas atdusas blakus pilsētas kapsētā. Nav vairs arī Nastasjas Karpovnas; uzticīgā vecīte vairākus gadus ik nedēļu aizstaigāja pie savas draudzenes kapa pielūgt dievu ... Pienāca laiks, un arī viņas kauli atdusas zemes klēpī. Tomēr Marjas Dmitrijevnas māja nenokļuva svešās rokās, tā palika savā dzimtā vesela un neizpostīta; Ļenočka izaugusi par slaidu, skaistu jaunavu, un viņas līgavainis ir gaišmatains huzaru virsnieks; Marjas Dmitrijevnas dēls tikko Pēterburgā apprecējies un kopā ar jauno sievu atbraucis pavasarī O. pilsētā; viņa sievasmāsa sešpadsmit gadus veca institūta audzēkne ar sārtiem vaigiem un dzidrām acīm; Šuročka arī izaugusi un kļuvusi daiļāka, — šāda jaunatne ar smiekliem un runām piepildīja Kaļitinu māju. Mājā viss bija mainījies, viss pielāgojies jaunajiem iemītniekiem. Agrāko rāmo sirmgalvju vietā tagad šeit bija jauni kalpotāji bez bārdas, zobgaļi un balamutes; kur kādreiz svarīgi tipināja aptaukojusies Roska, tagad neganti plosījās un lēkāja pa dīvāniem divi putnu suņi; stallī mitinājās kalsni aidenieki, strauji izbraucamie zirgi, ugunīgi piejūga zirgi ar sapītām krēpēm, Donas jājamie zirgi; azaida, pusdienu un vakariņu laiks bija sajucis un sagrozīts; pēc kaimiņu izteicieniem, šeit valdīja «neredzēta kārtība».

Tajā vakarā, par kuru nupat runājām, Kaļitinu mājas iedzīvotāji (vecākajam no tiem — Ļenočkas līgavainim bija tikai divdesmit četri gadi) noņēmās ar vienkāršu, bet, spriežot pēc viņu saderīgiem smiekliem, visai jautru rotaļu: viņi skraidīja pa istabām, cits citu ķerdami; arī suņi skraidīja un rēja, un sprostiņos, kas karājās pie logiem, pilnā kaklā dziedāja kanārijputniņi, ar savu neganto vīterošanu pavairodami vispārējo kņadu. Sās skaļās izpriecas visaugstākā kāpinājuma brīdī pie vārtiem piebrauca dubļiem notašķīts tarantass, no tā izkāpa gadus četrdesmit piecus vecs vīrs, ģērbies ceļa drēbēs, un izbrīnā apstājās. Kādu laiciņu viņš nekustīgi pastāvēja, uzmeta mājai vērīgu skatienu, iegāja pa vārtiņiem pagalmā un lēnām devās lievenī. Priekšnamā neviens viņu nesaņēma; taču viesistabas durvis strauji atvērās; pa tām, visa pietvīkusi, izšāvās Šuročka, un tai pašā mirklī ar skaļiem saucieniem viņai pakaļ izbrāzās visa jauniešu varza. Jaunieši pēkšņi apstājās un, ieraugot svešinieku, apklusa; taču viņam pievērstās dzidrās acis raudzījās tikpat laipni, spirgtajās sejās neizdzisa smiekli. Marjas Dmitrijevnas dēls piegāja viesim klāt un laipni vaicāja, ko viņš vēloties.

— Esmu Lavreckis, — viesis atbildēja.

Viņam par atbildi atskanēja vienbalsīgs kliedziens — un ne jau tāpēc, ka visi šie jaunieši ļoti priecātos par attāla, gandrīz vai aizmirsta radinieka ierašanos, bet vienkārši tāpēc, ka viņi bija gatavi trokšņot un līksmot, ja tikai vien radās izdevība. Lavrecki tūliņ ielenca; Ļenočka kā sena paziņa pirmā nosauca savu vārdu un viņam apgalvoja, ka tikai vēl mazliet — un viņa to katrā ziņā būtu pazinusi; tad viņa Lavrecki iepazīstināja ar visu pārējo sabiedrību, nosaukdama ikvienu, pat savu līgavaini pamazināmos vārdos. Viss bariņš devās cauri ēdamistabai uz viesistabu. Tapetes abās istabās bija citas, taču mēbeles tās pašas; Lavreckis pazina klavieres; pat rokdarbu rāmis pie loga bija tas pats un tādā pašā stāvoklī — gandrīz vai ar to pašu nepabeigto šuvekli kā pirms astoņiem gadiem. Lavrecki apsēdināja ērtā atzveltnī; visi klīrīgi sasēdās viņam apkārt. Jautājumi, izsaucieni, stāsti birtin bira.

— Bet mēs jūs sen neesam satikuši, — Ļenočka naivi piebilda, — arī Varvaru Pavlovnu neesam redzējuši.

— Kur nu! — viņu strauji pārtrauca brālis. — Es tevi aizvedu uz Pēterburgu, bet Fjodors Ivaničs visu laiku dzīvoja uz laukiem.

— Kopš tā laika arī māmiņa mirusi.

— Un Marfa Timofejevna, — Šuročka piebalsoja.

— Un Nastasja Karpovna, — Ļenočka noteica, — un msjē Lems ...

— Kā? Arī Lems miris? — Lavreckis vaicaja.

— Jā, — atbildēja jaunais Kaļitins, — viņš no šejie-nes aizbrauca uz Odesu; stāsta, viņu tur kāds aizvili-nājis; tur viņš ari nomira._

— Jūs nezināt, — vai pēc viņa nāves palikušas kādas kompozicijas?

— Nezinu, šaubos.

Visi saskatījās un apklusa. Visu jauniešu sejās pavīdēja skumjas.

— Bet Matroska ir dzīvs, — pēkšņi ieteicās Ļenočka.

— Arī Gedeonovskis dzīvs, — viņas brālis piebilda.

Minot Gedeonovska vārdu, uzreiz uzšalca vienbalsīgi

smiekli.

— Jā, viņš ir dzīvs un melo tāpat kā agrāk, — Marjas Dmitrijevnas dēls turpināja. — Un iedomājieties, šitā auša (viņš norādīja uz institūta audzēkni — savu sievasmāsu) vakar viņam iebēra tabakas kārbā piparus.

— Kā viņš šķaudījās! — Ļenočka izsaucās un no jauna atskanēja nevaldāmi smiekli.

— Mēs nesen saņēmām ziņas par Lizu, — noteica jaunais Kaļitins, un atkal visi apklusa. — Viņai klājoties labi, tagad viņas veselība pamazām uzlabojoties.

—Vai viņa vēl vienmēr tai pašā klosterī? — Lavreckis ne bez piepūles vaicāja.

— Tai pašā.

— Vai viņa jums raksta?

— Nē, nekad; ziņas par viņu mēs dabūjam no cilvēkiem. — Iestājās piepešs, dziļš klusums; «klusais eņģelis pārlidoja,» visi nodomāja.

— Vai nevēlaties iziet dārzā? — Kaļitins pievērsās Lavreckim. — Dārzs tagad ļoti jauks, lai gan esam to mazliet nolaiduši.

Lavreckis izgāja dārzā, un pirmais, kas viņam dūrās acīs, bija tas pats sols, uz kura viņš kādreiz ar Lizu pavadījis nedaudzus laimīgus, neatgriežamus mirkļus; sols bija apsūbējis, sašķiebies; bet viņš to pazina, un viņa sirdi pārņēma tās jūtas, kurām nav līdzīgu ne sald-mē, ne skumjās, — spējas sēras par izgaisušo jaunību, par laimi, kas kādreiz piederējusi. Kopā ar jauniešiem viņš pagājās pa aleju: liepas pēdējos astoņos gados bija mazliet novecojušas un izaugušas, taču to ēna kļuvusi blīvāka; toties krūmāji sacerojuši, avenāji ļoti kupli, lazdas pavisam aizaugušas, un visapkārt vēsmoja spirgtā ceru, koku, zāles un ceriņu smarža.

— Re, kur būtu labi spēlēt kvadrātu, — pēkšņi izsaucās ķenočka, uznākdama uz nelielas, zaļas, liepu ieslēgtas noriņas. — Turklāt mēs esam pieci.

— Un Fjodoru Ivaniču tu aizmirsi? — viņas brālis iebilda. — Vai varbūt pati sevi neskaiti?

Ļenočka viegli, pietvīka.

— Vai tad Fjodors Ivaničs, viņa gados ... — meitene atrunājās.

— Lūdzu, rotaļājieties vien! — Lavreckis žigli atsaucās. — Nepievērsiet man uzmanību! Man pašam būs tīkamāk, ja zināšu, ka jūs netraucēju. Bet mani izklaidēt nav vajadzīgs; mums, vecajiem, ir nodarbība, ko jūs vēl nepazīstat un ko nespēj atvietot nekādas izpriecas — atmiņas.

Jaunieši noklausījās Lavreckī ar laipnu un mazliet zobgalīgu godbijību, — it kā skolotājs viņiem būtu nolasījis lekciju, — un tad pēkšņi visi aiztraucās prom, aizskrēja uz noriņu; četri piestājās pie kokiem, viens noriņas vidū — un nu gāja vaļā.

Bet Lavreckis atgriezās mājās, iegāja ēdamistabā, piegāja pie klavierēm un pieskārās vienam taustiņam; atskanēja vāra, taču skaidra skaņa, un viņa sirds klusi iesmeldzās: ar šo noti iesākās tā apgarotā melodija, ar kuru sen atpakaļ tai pašā laimīgajā naktī Lems, nelaiķis Lems, viņu tā bija sajūsminājis. Pēc tam Lavreckis iegāja viesistabā un ilgi no tās neiznāca: šajā istabā, kur viņš tik bieži bija redzējis Lizu, jo spilgtāk iznira viņas tēls; viņam šķita, ka jūt ap sevi tās klātienes dvesmu; tomēr skumjas par Lizu bija mokpilnas un smagas: tajās nebija tā klusuma, ko vēsmo nāve,’Liza vēl dzīvoja kaut kur tālā malienē; viņš domāja par to kā par dzīvu un neskaidrajā, bālajā mūķenes tērpā ieģērbtajā un vīraka dūmu apņemtajā rēgā vairs nepazina kādreiz mīļoto meiteni. Lavreckis nepazītu arī pats sevi, ja varētu palūkoties sevī tā, kā domās raudzījās uz Lizu. Šo astoņu gadu laikā viņa dzīvē beidzot notika lūzums, tas lūzums, kuru daudzi neizjūt, tomēr bez kura nevar palikt par godīgu cilvēku līdz mūža galam: viņš tiešām vairs nedomāja par paša laimi, par savtīgiem nolūkiem. Viņš bija norimis un — kāpēc slēpt patiesību? — novecojis ne tikai sejā un miesā, novecojis sirdī; saglabāt līdz vecumam jaunu sirdi, kā mēdz sacīt citi, gan grūti, gan pat smiek-līgi; jau tas var justies apmierināts, kas nav zaudējis ticību labam, gribas izturību un dziņu darboties. Lavrec-kim bija tiesības būt apmierinātam: viņš bija kļuvis tiešām labs saimnieks, tiešām iemācījies art zerņi un pūlējās ne vien sevis labā; viņš cik spēdams nodrošināja un nokārtoja savu zemnieku dzīvi.

Lavreckis iznāca no mājas dārzā un apsēdās uz viņam pazīstamā soliņa, un šajā dārgajā vietā, šās mājas priekšā, kur viņš pēdējo reizi velti bija stiepis rokas pēc lolotā kausa, kurā vird un rotājas zeltainais baudu vīns, — viņš, vientuļš ceļinieks bez pajumtes, līksmo saucienu skaņās, kas atlidoja līdz viņam no jaunās paaudzes, kura jau stājusies viņa vietā, — pavērās atpakaļ savā dzīvē. Skumjas pārņēma tā sirdi, taču viņu nenomāca smagums un nožēlas: viņam nebija ne ko nožēlot, ne no kā kaunēties. «Rotaļājieties, līksmojiet, audziet, jaunie spēki!» viņš domāja, un viņa domas bija bez rūgtuma. «Jūsu priekšā paveras dzīve, un dzīvot jums būs vieglāk, jums nevajadzēs tā kā mums meklēt savu ceļu, cīnīties, krist un tumsā piecelties; mēs pūlējāmies, lai izturētu, un cik daudzi no mums neizturēja! Jums jādara darbs, jāstrādā, — un mēs, sirmgalvji, jums dosim savu svētību. Bet man pēc šās dienas,jpēc šām izjūtām atliek tikai nodot jums pēdējo sveicienu — un, kaut ar skumjām, tomēr bez skaudības, bez jebkādām tumšām jūtoņām, ņemot vērā mūža vakaru, ņemot vērā dievu, kas mani sagaida, sacīt: «Esi sveicināts, vientuļais vecums! Izdedzi, nevērtīgā dzīve!»»

Lavreckis klusi piecēlās un klusi aizgāja; neviens viņu nepamanīja, neviens neaizturēja; līksmie sasau-cieni vēl jo spējāk plūda pa dārzu aiz augsto liepu zaļās, biezās sienas. Viņš iesēdās pajūgā un lika kučierim braukt mājās, netrencot zirgus.

«Un beigas?» varbūt jautās neapmierinātais lasītājs. «Kas notika ar Lavrecki? Ar Lizu?» Tomēr, ko lai saka par cilvēkiem, kas vēl dzīvo, bet jau nogājuši no dzīves skatuves, kādēļ pievērsties viņiem? Stāsta, ka Lavreckis esot apmeklējis to attālo klosteri, kur nozuda Liza, — un viņu redzējis. Pāriedama no vienām luktām uz otrām, viņa gājusi tam tuvu garām; gājusi vienmērīgajā, žigli pazemīgajā mūķenes gaitā un nepaskatījusies uz viņu; tikai tam pievērsto acu plaksti mazliet notrīsējuši, tikai vēl zemāk viņa nodūrusi savu izkaltušo vaigu — un ar lūgšanu krellēm apvītie sažņaugto roku pirksti vēl ciešāk piekļāvušies cits citam. Ko gan viņi abi domāja, ko izjuta? Kas uzzinās? Kas pateiks? Ir dzīvē tādi mirkļi, tādas jūtas ... Uz tām var tikai norādīt un paiet garām.

Dzejas rindas atdzejojis A. Vējāns.

Redaktore E. Mаrjutina.

Māksl, redaktors А. В e l u к i n s.

Techn. redaktore D. P a s t a r e. Korektore L. Rambekа.

Nodota salikšanai 1956. g. 13. aprilī. Parakstīta iespiešanai 1956. g. 17. maijā. Formats 84XI08Vss. 10,5 fiz. 1., 8,61 uzsk. iespiedi., 8,87 izdevn. 1. Metiens 20 000 eks. JT 04111. Izdevn. Nr. 8442-J922. Tipogr. pas. Nr. 1341. Iespiesta Izdevniecību un poligrāfiskās rūpniecības Galvenās pārvaldes 2. tipogrāfijā «Sovetskaja Latvija» Rīgā, Dzirnavu iela Nr. 57.

Maksā 3 rbj. 70 кар.

1

Bus jau labi, manu zēn ...

2

Uzmanieties, uzmanieties!

3

Tas pat ļoti eleganti.

4

Burvīgs jauneklis.

5

Mūzikas termins, kas apzīmē skaņas pakāpenisku klusināšanu. — Tulk.

6

Muižnieku ligzda

7

Es ari esmu gleznotājs.

8

Brālēni

9

Kurtena de Vosela kungu.

10

Labāko ziedu.

11

Pec Tita (Romas imperatora) parauga.

12

1 Cilvēka tiesību deklarācijas.

13

Muižnieku ligzda

14

Patiesībā ir tikumība ...

15

Cilvēku.

16

Mans dēls.

17

Jūs

18

Mana meita taisa labu partiju.

19

Skaista Lavrecka kundze.

20

L.. .ckas kundzi, gan par *** kundzi, dižciltīgu krievu dāmu, tik elegantu, kas dzīvo P... ielā.

21

Dārgo brālēn.

22

Tumši sarkana krasa. — Tulk.

23

Lat. decoctum — ārstniecības zāļu uzlējums. — Tulk.

24

1 Tagad vairs nav tādu kalpotāju kā agrāk.

25

83

26

Popularizēt kadastra ideju.

27

īgņa.

28

Kopsuma.

29

Kurā tik daudz smieklīga.

30

Dzejiska daba.

31

Turklāt.

32

Ar plašu vērienu.

33

Viss tikai muļķības.

34

Skaties, Ada, tas tavs tētis.

35

Lūdz viņu kopā ar mani.

36

Ak, tas tētis.

37

Jā, bērniņ, tu viņu mīli, vai ne?

38

Nu kā, kundze?

39

Tā, Žistin.

40

Piemērojies apstākļiem.

41

Lielībniece!

42

Jūs sauc māte; ardievu uz mužu . ..

43

Tas ir apbrīnojami.

44

Dzimtene vispirms.

45

5 Jūs esat apburoša.

46

О krustmāmiņ.

47

Malvas.

48

Karalienes Viktorijas smaržas.

49

Bet viņa ir jauka!

50

Arī Pēterburga.

51

Lielisks jauns cilvēks.

52

Kolēģis.

53

Nācietl

54

Pietiek mūzikas.

55

* Jā, pietiek mūzikas.

56

Ka patiesa māksliniece.

57

Dārgā.

58

Jā, kungs.

59

Varenais Ukrainas vērsis.

60

Muižnieku ligzda

Content

Turģeņevs Ivans Muižnieku ligzda

1

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

XVIII

xix

XX

XXI

XXII

XXIII

XXIV

XXV

XXVI

XXVII

XXIX

XXXI

XXXII

XXXIV

XXXV

XXXVI

XXXVII

XXXVIII

XL

XLII

XLIII

XLIV

XLV

EPILOGS

1