Ļermontovs Mihails Jurjevičs

Mūsu laiku varonis

MIHAILS JURJEVIČS LERMONTOVS

MŪSU LAIKU VARONIS

.

PRIEKŠVĀRDS

Ikkatrā grāmatā priekšvārds ir pirmā un reizē ari pati pēdējā lieta: . Ā, tas domāts, vai nu lai paskaidrotu sacerējuma nolūku, vai ari lai attaisnotos un atbildētu uz kritiku. Bet lasītājiem parasti nav daļas par tikumības mērķiem un žurnālu uzbrukumiem, un tāpēc viņi priekšvārdus nelasa. Tomēr žēl, ka tas tā, sevišķi pie mums. Mūsu publika vēl tik jauna un vientiesīga, ka neizprot fabulu, ja tās beigās neatrod pamācību. Ta neuztver joka, nejūt ironijas; tā vienkārši ir muļķīgi audzināta. Tā vēl nezina, ka pieklājīgā sabiedrībā un pieklājīgā grāmatā tiešiem lamu vārdiem nav vietas, ka mūslaiku izglītība izgudrojusi asāku ieroci, gandrīz neredzamu, toties nāvīgāku, kas, glaimos ietērpts, dod neatvairāmu un drošu triecienu. Mūsu publika atgādina provincieti, kas, noklausījies divu naidīgu galmu diplomātu sarunu, iegūst pārliecību, ka tie abi apkrāpj katrs savu valdību savstarpējas sirsnīgas draudzības labā.

Šī grāmata vēl nesen piedzīvoja dažu lasītāju un pat žurnālu kļūmīgo paļaušanos uz vārda burtisko nozīmi. Daži ārkārtīgi apvainojās — un ne pa jokam, — ka viņiem par priekšzīmi liekot tik samaitātu cilvēku, kāds ir Mūsu Laiku Varonis; citi atkal ļoti smalkā veidā piezīmēja, ka sacerētājs devis pats savu un savu paziņu portretus. Vecs un bēdīgs joks! Bet, acīm redzot, Krievzeme jau laikam tā radīta, ka viss tanī mainās, tikai ne tamlīdzīgas aplamības. Pati teiksmainākā brīnumpasaka pie mums nezin vai paliks bez pārmetuma par ļaunprātīgu uzbrukumu personai.

Mūsu Laiku Varonis, mani cienītie kungi, patiesi ir portrets, tikai ne viena cilvēka vien: tas ir portrets, kas veidots no visiem mūsu paaudzes netikumiem to pilnīga uzplaukumā. Jūs man atkal teiksiet, ka cilvēks nevar būt tik slikts; bet es jums teikšu, — ja jūs esat ticējuši dažādu traģisku un romantisku ļaundaru realitātes iespējai, kādēļ gan jūs neticat Pečorina realitātei? Ja jūs esat priecājušies par vel šausmīgākiem un kroplākiem izdomājumiem, kāpēc tad šis raksturs kaut vai kā izdoma jūsu acīs nerod žēlastības? Vai ne tapec, ka tajā vairāk patiesības, nekā jūs to vēlētos? . ..

Jūs teiksiet, ka tikumībai tas nenāk par labu… Atvainojiet! Ļaudis diezgan baroti ar saldumiem; no tā viņiem jau veders samaitājies — vajadzīgas rūgtas zāles, kodīgas patiesības. Nedomājiet tomēr, ka šās grāmatas autors kādreiz būtu lolojis augstprātīgo sapni — kļūt par ļaužu netikumu labotāju. Dievs, pasargi viņu no lādas nepieklājības! Viņam vienkārši patika attēlot mūsu laiku cilvēku tādu, kādu viņš to saprot un kādu — viņam un jums par nelaimi - tas pārāk bieži sastapis. Pieliks jau, ka slimība uzrādīta, bet, kā to ārstēt, — to tikai dievs zina!

.

.

PIRMĀ DALA

BELA

Es braucu pasta ratos no Tiflisas. Viss mans vedamais bija viena vienīga neliela ceļasoma, kas līdz pusei bija piedzīta ar ceļojuma piezīmēm par Gruziju. Lielāka daļa no lam jums par laimi nozaudēta; bet ceļasoma ar pārejam manlajn man par laimi saglābu jusies,.

saule jau pamazam slīga aiz sniegaino kalnu grēdas, kad es iebrauc u koišauras ieleja. Vedējs osetīns nepaguris skubinaja zirgus, lai vel pirms nukls paspētu uzbraukt Koišauias kalna, un pilnā balsī dziedaja Lieliska vieta ši ieleja! Visapkārt nepieejami kalni, sarkanīgas klintis, apaugušas zaļam dejām un vainagotas platānu puduriem, dzeltenas, ūdens izvagotas kraujas, bet lur augstu augstu sniegu zeltainas bārkstis, un leja Aragva, apskavusies ar kadu otru bezvārdā upīti, kas krakdama izlaužas no tumšas, miglas pilnas kalnu aizas, aizlokās ka sudraba pavediens un miigo ka zviņaina čūska.

Nobraukuši līdz koišauras kalna pakajei, mes apstājamies pie datuma'. Skaļi tērzēdaini, te drūzmējas paris desmitu gruzīmu un kalniešu: tuvuma uz pai nakšņošanu bija apmetusies kamieļu karavana. Man vajadzēja nolīgi vēršus, lai manus ratus dabūtu augša šai sasodītajā kalnā, jo bija jau rudens un atkala, bet ceļš kalnup bija apmetam verstis divus garš.

Neko darīt, es salīgu sešus vēršus un dažus osetīnus. Viens no viņiem lika par plecu manu ceļasomu, pārējie sāka palīdzēt veršiem gandrīz tikai ar kliedzieniem.

Aiz maniem ratiem četri vērši ka pa jokam vilka ralus, kaut gan tie bija līdz malām piekrauti. Tas man likās savādi. Vezumam nopakaļ soļoja pats saimnieks, smēķēdams mazu kabardiešu pipiti ar sudraba apkalumiem. Mugurā viņam bija virsnieka svārki bez uzplečiem un galvā pūkaina čerkesu cepure. Viņam varēja bul. gadu piecdesmit; melnīgsnēja seja liecināja, ka tā jau sen pazīstama ar Aizkaukāza sauli, un paragri nosirmojušās ūsas nesaskanēja ar viņa vingro gailu un možo izskatu, lis piegāju pie viņa un sveicināju; klusēdams viņš atņēma manu sveicienu un izlaida kuplu dūmu.

-   Mēs, ka liekas, ceļabiedri?

Viņš klusēdams alkal paklanījās.

—  Jūs droši vien dodaties uz Stavropoli?

—   Taisni tā — ar valdības mantam.

Sakiet, lūdzu, kāpēc jūsu smagos ratus četri vērši velk kā nieku, bel manus tukšos veseli seši tikko spēj kustināt ar šo osetīnu palīdzību.

Viņš viltīgi pasmaidīja un vērīgi uzlūkoja mani.

-  Jūs droši vien vel neilgi Kaukāza?

-   Būs kads gads, — es atbildēju.

Viņš pasmaidīja pa otram lagain.

—   Un tad?

—  Nu, tā! Šausmīgi bestijas šie aziati! Jūs domājāt, kliegdami tie palīdz! Velns viņu zina, ko viņi kliedz! Vērši tos saprot; sajūdziet priekšā kaut vai divdesmit, bet, tiklīdz viņi uzkliegs savā valoda, vērši nekustēsies no vielas … Šausmīgi blēži! Bet ko lu viņiem padarīsi? . . . Mīl naudu plēst no ceļotājiem… Izlutinājuši neliešus! Gan redzēsiet, izplēsīs arī no jums dzeramnaudu. Es viņus pazīstu, mani nepiešmauks!

Vai jūs jau sen te dienat?

—  Jā, es te dienēju jau pie Alekseja Pelroviča2 , mans ceļabiedrs atbildēja, sasliedamies visā auguma. - Kad viņš atbrauca šurp, es biju podporučiks, - las piebilda, — un viņa laikā divas reizes dabūju paaugstinājumu par cīņām ar kalniešiem.

—   Un tagad jūs? . . .

—  Tagad skaitos trešajā robežsargu bataljona. Un jūs, ja drīkstu vaicāt? . .,

Es viņam pateicu.

Ar to saruna izbeidzās, un mēs klusēdami soļojam viens otram blakus. Kalna virsotnē atradām sniegu. Saule norietēja, un dienai uz pēdām sekoja nakls, ka dienvidos parasti mēdz būt; bel gaišajā sniega atspulgā mēs labi varējam saredzēt ceļu, kas vel arvien veda kalnup, kaut gan vairs ne tik stāvus. Es pavēlēju savu ceļasomu novietot ratos, iejūgt vēršu vietā zirgus un pēdējo reizi vel atskatījos uz ieleju; bet bieza migla, mutuļiem plūzdama no aizām, to pilnīgi aizsedza, un no turienes neatlidoja līdz mums vairs neviena skaņa. Osetīni trokšņaini sastājās ap mani un prasīja dzeramnaudu, bet šlābkapleinis viņiem tik pikti uzkliedza, ka tie mirklī izklīda.

Ir gan tauta! — viņš teica. — Pat maizi krieviski neprot nosaukt, bet Lo gan iemācījušies: «Oficier, dod dzeramnaudu!» Tatāri, manuprāt, labāki: tie vismaz nav žūpas!…

Līdz piestātnei atlika vēl kada versts. Visapkārt bija klusums, tāds klusums, ka pec oda sīkšanas varēja sekot viņa lidojumam. Pa kreisi melnoja dziļa aiza; aiz tās un mums priekšā tumšzilas, sniega vāliem klatas, robotas kalnu virsotnes spilgti iezīmējas pret blāvo apvārsni, kas vel glabāja pēdējo vakarblāzmas atspulgu. Tumšajās debesis iemirdzējās zvaigznes, un — dīvaini man likās, ka tas atrodas daudz augstāk nekā pie mums ziemeļos. Abpus ceļa rēgojas kaili, melni klinls- akmeņi; šur tur no sniega apakšas bija izspraukušies krūmu puduri, bet neviena sausa lapiņa nekustējās, un šai dziļajā dabas miegā patīkami bija klausīties gurda trijjūga sprauslāšanā un krievu pulksteniša nev i enada I i nkšķēša na.

-  Rit būs skaists laiks! es teicu. Šlābkapleinis neatbildēja ne vārda un ar pirkstu norādīja uz augsto kalnu, kas paceļas mums taisni iepretim.

— Kas tas ir? - - es vaicāju.

Gudakalns.

-  Nu un tad?

Redziet, ka kūp!

Un paliesi, Gudakalns kūpēja; visapkārt tam vijās vieglas mākoņu plivas, bet virsotne zvilnēja melns padebesis, tik melns, ka pie tumšajam debesīm šķila ka traips.

Mēs jau varējām saskatīt pasta staciju, sakļir jumtus visapkārt tai, un mums pretim mirgoja laipnas uguntiņas; te piepeši sacēlās drēgns, dzestrs vējš, aiza iegaudojās un sāka mirgot sīks lietus. Tikko paspēju uzmest sev burku4 , kad sāka snigt. Es godbijīgi paskatījos štābkapteinī…

—  Mums būs jāpārnakšņo tepat, — viņš saīdzis teica, — tāda sniegputenī kalniem pāri netiksi. Ko? Vai Krustakalnā lavīnas ir jau bijušas? — viņš jautāja vedējam.

—  Nē, kungs, — atteica vedējs osetīns, — bet nokaru blāķu daudz daudz!

Tā kā stacijā caurbraucējiem istabu nebija, mums ierādīja naktsmāju dūmainā sakļā. Es uzaicināju savu ceļabiedru kopā ar mani izdzert glāzi tējas, jo man bija līdzi čuguna tējas katls — vienīgais iepriecinājums manos ceļojumos pa Kaukazu.

Sakļa ar vieniem sāniem bija piekļāvusies klintij; durvju priekšā bija trīs slideni, slapji pakāpieni. Taustīdamies gāju iekšā un uzgrūdos govij (šiem ļaudīm kūts ir priekšnama vietā). Es nesapratu, kurp griezties: te blēj aitas, tur ņurd suns. Par laimi, sāņus paspīdēja blāva gaisma un palīdzēja man uziet otru durvīm līdzīgu caurumu. Te pavērās diezgan interesanta aina: plašā sakļa, kuras jumts balstījās uz diviem nokvēpušiem stabiem, bija pilna ļaužu. Vidū zeme sprakšķēja ugunskurs, un dūmi, ko vējš pa jumta lūku dzina atpakaļ, visapkārt nogūla tik blīvi, ka es ilgi nevarēju nekā saredzēt: pie ugunskura sēdēja divas vecenes, daudz bērnu un viens izdēdējis gruzīns, visi noskranduši. Neko darīt! Mēs apmetāmies pie ugunskura, aizkūpinājām pīpes, un drīz vien tējas katls sāka jautri sīkt.

—- Nožēlojami ļaudis! — es sacīju štābkapleinim, norādīdams uz mūsu netīrajiem saimniekiem, kas gluži kā apstulbuši klusēdami lūkojās uz mums.

—   Neattīstīta tauta! — viņš atteica. — Vai jūs varat iedomāties? Neko nejēdz, neko nav spējīgi iemācīties! Turpretim mūsu kabardiešī vai čečenieši5 , kaut gan laupītāji, plikadīdas, toties pārdroši zēni; bet šiem te ari uz ieročiem nav nekādās patikas: krietna kinžala pie viņiem neredzēsi. Osetīns paliek osetīns!

—   Vai jūs ilgi nodzīvojāt Čečnā?

—  Jā, gadus desmit nodzivoju tur ar rotu cietoksnī pie Akmens brasla, — zināt to?

—  Esmu dzirdējis.

—  Jā, mīļais, apriebās mums šie rīkļurāvēji! Tagad, paldies dievam, mierīgāk; bet savā laikā, ja simt soļus paspersi viņpus vaļņa, jau pinkainais sātans kaut kur notupies un glūn: tiklīdz neuzmanies, tad zini, — vai nu cilpa kaklā, vai lode pakausī! Braši puiši! …

- Jums droši vien daudz piedzīvojumu? — es ievaicājos, ziņkāres mudināts.

—   Kā nu ne! Gadījās jau …

Tad viņš sāka plūkāt kreiso ūsu, nodūra galvu un nogrima domās. Man ļoti gribējās izvilināt no viņa kādu deku stāstu, — šī tieksme raksturīga visiem ceļotājiem un piezīmju vācējiem. Pa to laiku tēja bija uzvārījusies; es izņēmu no ceļasomas divas ceļinieku glāzītes, piepildīju un vienu noliku viņam priekšā. Viņš izdzēra pāris malku un it kā pie sevis noteica: — Jā, gadījās jau! — Šis teiciens man deva lielas cerības. Es zinu, veci kaukāzieši md patriekt, pastāstīt; viņiem tik reti gadās izdevība; dažs labs ar savu rotu gadi pieci nodzīvo kaut kādā nomalē, un šajos piecos gados neviens viņam nesaka «labdien» (jo feldfēbelis saka: esiet sveiki!). Bet ko pastāstīt būtu: visapkārt mežonīga, ziņkārīga tauta, katru dienu briesmas, atgadās arī brīnišķas dēkas, un tāpēc gribot negribot jānožēlo, ka pie mums tik maz raksta piezīmes.

—  Vai nevēlaties pieliet rumu? — es vaicāju savam sarunu biedram. — Man ir baltais no Tiflisas; tagad auksts laiks.

Nē, pateicos, nedzeru!

—   Kāpēc?

—  Nu, tā! Esmu noņēmies nedzert. Reiz, kad es vēl biju podporučiks, mēs, ziniet, tā jautrāk uzdzīvojām, bet naktī bija trauksme; mēs, protams, ierindā izgājām visi jautrā omā; tad nu arī dabūjām brāzienu, kad Aleksejs Petrovičs dabūja zināt: lai dievs nedod, kā pārskaitās! Tikko tiesai nenodeva. Tā jau arī ir: dažreiz gadu nodzīvo, neviena neredzējis, un, ja tad pagadās vel šņabis, — beigts esi!

To dzirdot, man saka gaist visas cerības.

—   Nu kaut vai tie paši čerkesi, — viņš turpināja, — kā sadzeras buzu6 kāzās vai bērēs, tā kaušanās iet vaļā. Es pats reiz tikko ar veselu ādu izmuku — un taču viesojos pie miermīlīga kņaza.

—   Kā tad tas gadījās?

—    Redziet (viņš piebāza savu pīpi, aizkūpināja un sāka stāstīt), redziet, toreiz es ar savu rotu atrados cietoksni aiz Terekas drīz būs pagājuši pieci gadi kopš šā notikuma. Kādreiz rudenī pienāca pārtikas transporLs; transportam līdzi bija virsnieks, jauns cilvēks, gadus divdesmit piecus. Viņš ieradās pie manis parādes tērpā un paziņoja, ka viņam uzdots paliki pie manis cietoksnī. Viņš bija lik sīciņš, tik balts, viņa mundierīlis lik jauniņš, ka es tūlīt noģidu - viņš Kaukāza ieradies nesen. — Jūs droši vien šurp pārcelti no Krievijas? — es viņam vaicāju. - - Taisni tā, štābkapteiņa kungs, — viņš atbildēja. Es saņēmu viņu pie rokas un teicu: — Ļoti priecājos, ļoti priecājos. Jums būs mazliet garlaicīgi… nu, bet mēs abi dzīvosim pa draugam. Jā, lūdzu, sauciet mani vienkārši par Maksimu Maksimiču, un, lūdzu, kāde] šis parādes tērps? Nāciet pie manis arvien tikai ar formas cepuri galvā! — Viņam ierādīja dzīvokli, un viņš apmetās cietoksnī.

—   Ka viņu sauca? — es ievaicājos Maksimam Maksimičam.

—   Viņu sauca … Grigorijs Alcksandrovičs Pečorins. Brašs zēns, kad es jums saku; tikai tads savādnieks. Tā, piemēram, lietus vai sals - visu dienu medības; citi nosaluši, noguruši, bet viņam nekas. Bet citu reizi sež savā istabā, vējš pūš, apgalvo, ka saaukstējies; iegrābās slēģi, viņš nodreb un balē; bet medībās es pats redzēju viņu vienu cīnāmies ar meža cūku; dažreiz stundām ilgi no viņa ne vārda neizdabāsi, toties citreiz, kad sāk stāstīl, tad tīri vai vēders sāp no smiekliem .. . Ja, liels savādnieks un laikam arī bagāts cilvēks: cik daudz gan viņam bija daždažādu dārgu lietiņu! . . .

—  Vai viņš ilgi pie jums nodzīvoja? — es atkal ievaicājos.

—  Apmēram gadu. Nu, toties man labi atmiņā palicis šis gads; daudz rūpju man viņš sagādāja, bet ne jau tādēļ pieminams! … Ir taču tādi cilvēki, kam pats liktenis lēmis piedzīvot daudz ko neparastu.

—   Neparastu? — es ziņkārībā iesaucos, ieliedams viņam tēju.

—   Paklausieties, es jums pastāstīšu. Verstis sešas no cietokšņa dzīvoja kāds miermīlīgs kņazs. Viņa dēlēns, piecpadsmit gadu vecs zēns, bija pasācis mūs apciemot: katru dienu gan šādā, gan tādā vajadzībā. Un patiesi, mēs ar Grigoriju Aleksandroviču viņu bijām izlutinājuši. Bet šis nu tāds pārgalvis, izveicīgs uz visu: vai cepuri uzķert, pilnos aulekšos jājot, vai bisi izšaut. Viena slikta īpašība viņam tomēr piemita: bija briesmīgi kārs uz naudu. Reiz Grigorijs Alcksandrovičs pa jokam apsolīja iedot viņam červoncu, ja nozagšol no Ieva ganāmpulka vislabāko āzi; un — ko jus domājat? — jau otrā nakti zēns atvilka to aiz ragiem. Bet dažreiz mes sadomājām viņu pakaitināt, — ka tad acis zvēroja, un tūliņ ķer pēc kinžala. — Ai Azamat, laba gala tu neņemsi, — es sacīju viņam, pagalam bus tava galva!

Reiz atbrauc pats vecais kņazs aicināt mūs kazas: viņš izprecināja vecāko meitu, un mēs bijām ar viņu kunaki7 , — nedrīkst, ziniet, atteikties, lai arī viņš talars. Aizgājām. Aulā, skaļi riedami, mūs saņēma vesels bars suņu. Sievieles, mūs ieraudzījušas, paslēpās; tās, kuru sejas dabūjām manīt, nepavisam nebija skaistules. — Par čerkesietēm es biju labākās domas, — sacīja man Grigorijs Alcksandrovičs. - Pagaidiet! — es smīnēdams atbildēju. Man pašam bija kas prātā.

Kņaza sakļā bija jau sanācis daudz ļaužu. Aziātiem, ziniet, paradums kuru katru garāmgājēju aicināt kāzās. Mus uzņēma ar lielāko cieņu un ieveda viesistaba. Bet es tomēr nepiemiršu iegaumēt, kur novietoja mūsu zirgus, — sak, visādi var gadīties.

Ka viņi svin kāzas? es vaicāju štābkapleinim.

—    Kā parasti. Vispirms mulla8 nolasa kaut ko no korāna; tad jaunajam pārim un visiem viņu piederīgiem pasniedz dāvanas; ēd, dzer buzu; pēc tam sakas jātnieku sacīkstes, un arvien pa vidu kāds skrandains, noplucis vīrelis uz kliba, izkāmējuša zirģeļa cīkstas, ākstās, smīdina godīgos ļaudis; pēc tam kad metas jau krēsla, viesistabā sākas, mūsu valodā runājot, balle. Kāds nabadzīgs večuks trinkšķina savu trijstīgu … esmu piemirsis, kā viņi to sauc . . . nu, kaut ko līdzīgu mūsu balalaikai. Meitas un jauni puiši sastajas divi rindās cits citam pretī, sit plaukstas un dzied. Tad iznāk vidū kāda meiča un kāds vīrietis un sāk viens otru apdziedat, kā nu katram ienāk prātā, bel citi kori piebalso. Mēs ar Pečorinu sēdējām goda vietā, un te nu pie viņa pienāca saimnieka jaunākā meita, gadus sešpadsmit veca meitene, un nodziedāja viņam … nu, kā to lai saka … kaut ko komplimentam līdzīgu . . .

—   Bel, ko viņa dziedāja, vai neatceraties?

Jā, liekas, kaut ko tamlīdzīgu: — Gan stalti mušu jaunie džigiti sudrablokiem rakstītos kamzoļos, bet jaunais krievu oficieris staltāks par tiem, un viņam zeltītas treses. Tas kā papele viņu vidū, taču nezaļot nn neziedēt tam mūsu dārzā. Pečorins piecēlās, paklanījās viņai, pielikdams roku pie pieres un pie sirds, un lūdza man, lai es viņai atbildu; es, labi prazdams vietējo valodu, pārtulkoju viņa atbildi.

Kad meitene no mums aizgāja, es Grigorijam Aleksandrovičam čukstot jautāju: — Nu, kā patīk? — Apburoša! — tas atbildēja. — Bet kā viņu sauc? — Viņu sauc — Bela, — es atteicu.

Un patiesi, meitene bija skaista: slaika, smuidra, acis tumšas kā kalnu kazai un kā urbtin urbās sirdi. Pečorins, domās nogrimis, acu no tās nenovērsa, un arī meitene šad tad caur pieri pameta uz viņu skatienu. Bet ne jau Pečorins vien tīksminājās ap skaisto kņazi: no istabas kakta uz viņu raudzījās vēl divas citas acis, stingas, ugunīgas. Es labi ieskatījos un sazīmēju savu veco paziņu Kazbiču. Viņš, ziniet, nebija ne īsti miermīlīgs, ne ari ļauns. Aizdomas uz viņu krita, kaut gan nekādos nedarbos nebija pieķerts. Dažu labu reizi viņš mums cietoksnī piegādāja aunus un lēti tos pārdeva, bet nekad netirgojās: cik prasa, lik dod, — kaut vai nosit, lētāk nelaidīs. Stāstīja par viņu, ka viņš draudzējoties ar abrekiem9 aiz Kubaņas, un, taisnibu sakot, purns viņam bija tiešām kā laupītājam; pats maza auguma, kalsnējs, platiem pleciem . . . Bet izveicīgs, izveicīgs viņš bija kā pats nelabais. Bešmets10 arvien noskrandis, vienos ielāpos, bet ieroči tīrā sudrabā laistās. Viņa zirgu daudzināja visā Kabardā, un patiesi, labāku par šo zirgu neko nevarēja iedomāties. Ne velti Kazbiču apskauda visi jātnieki un ne vienu reizi vien bija mēģinājuši viņam zirgu nozagt, tikai nebija izdevies. Vel tagad man acu priekšā šis zirgs: melns kā piķis, kājas kā stī- dziņas, un acis ne mazāk skaistas kā Belai; un kas par spēku! Aulekšo kaut vai piecdesmit verstu; un pieradināts — kā sunītis tekā saimniekam pakaļ; pat viņa balsi pazina! Parasti Kazbičs to pat nepiesēja. Īsts laupītāja zirgs! …

Tovakar Kazbičs bija drūmāks nekā jebkad, un es ievēroju, ka viņam zem bešmeta bruņu krekls. «Ne velti viņam šis bruņu krekls,» es nodomāju, «droši vien kaut kas padomā.»

Sakļā kļuva smacīgi, un es izgāju ārā atvēsināties. Pār kalniem jau bija nogūlusi nakts, un aizās sāka celties migla.

Man ienāca prātā aiziet uz palieveni, kur atradās mūsu zirgi, paraudzīt, vai viņiem netrūkst barības, un pie tam — uzmanība nekad nav par ļaunu; man ari bija lielisks zirgs, un ne viens vien kabardietis uz viņu jau bija metis karu skatienu, piebilstot: jakša tho, ček jakši!

Lienu gar žogu uz priekšu un piepeši dzirdu sarunu; vienu balsi es uzreiz pazinu: tas bija nebēdnis Azamats, mūsu mājastēva dēls; otrs

runāja retāk un klusāk. «Par ko viņi tur spriedelē?» es nodomāju. «Vai likai ne par manu zirgu?» Es atsēdos pie sētas un sāku klausīties, lūkodams uztvert katru vārdu. Dažbrīd dziesmu skaņas un sarunu troksnis, kas atlidoja no sakļas, apslāpēja manai ziņkārei tīkamo sarunu.

Ir gan tev varens zirgs! — Azamats teica. — Ja es būtu mājās saimnieks un man piederētu trīssimt ķēvju liels ganāmpulks, tad pusi atdotu par tavu rikšotāju, Kazbič!

«Ā! Kazbičs!» es nodomāju un atcerējos bruņu kreklu.

- Ja, - brīdi klusējis, Kazbičs atbildēja, — visā Kabardā otra tāda neatradīsi. Reiz — tas bija aiz Terekas — es kopa ar abrekiem jāju krievu zirgu medībās; mums nelaimējās, un mēs izklīdām kur kurais. Man dzinās pakaļ četri kazaki; aiz muguras es jau dzirdēju gjauru" kliedzienus, un priekšā man bija biezs mežs. Es iegūlu seglos, paļāvos allaha gādībai un pirmo reizi mūžā apvainoju savu zirgu ar pātagas cirtienu. Ka putns viņš ienira meža biezoknī; asie ērkšķi plosīja manas drēbes, karagaču12 sausie zari sitās man sejā. Mans zirgs loca pār celmiem, metās ar krūti krūmājos. Labāk būtu pamest viņu mežmalā un doties k jum biezoknī, bet žēl bija šķirties no tu, — un pats pravietis par to mani aplaimoja. Pār galvu man aizsvilpa dažas lodes; es jau dzirdēju, kā kazaki, nolekuši no zirgiem, dzenas man pa pēdām.. . Piepeši manā priekšā dziļa grava; mans aulekšotājs aprāvās — un lēca. Pre- lejā krastā viņa pakaļkājas nošļuka, un viņš palika, priekškājās karājoties, es atlaidu pavadu un iekritu gravā; tā mans zirgs bija glābts: viņš uzlēca krastā. Kazaki visu to redzēja, bet neviens nenācu mani meklēt: droši vien tie nodomāja, ka esmu nosities, un es dzirdēju, kā viņi aizdrāzās gūstīt manu zirgu. Sirds man sažņaudzas; es lienu pa gravas biezo zāli uz priekšu, redzu: mežs beidzas, laukumā izjāj vairāki kazaki, un, lūk, taisni viņiem pretim izauļo mans Karagezs; visi kliegdami metās zirgam pakaļ; ilgi ilgi viņi to trenkāja, it īpaši viens reizes divas tikko neuzsvieda tam cilpu kaklā; es nodrebēju, aizvēru acis un saku skaitīt lūgšanu. Pēc pāris mirkļiem paskatos un redzu: mans Karagezs joņo, asti pacēlis, brīvs ka vējš, bet gjauri tālu cits aiz cita velkas pa stepi savos piekusušajos zirgos. Allab! Tā ir patiesība, tīra patiesība! Līclz vēlai naktij nosēdēju gravā. Piepeši ko domā, Azamal — tumsā dzirdu, pa gravas malu aulekšo zirgs, sprauslā, zviedz, kājām zemi (lipinādams; es pazinu sava Karageza balsi, tas bija viņš, mans draugs! … Kopš tā laika mēs neesam šķīrušies!

Un bija dzirdams, ka viņš plaukšķina ar delnu pa sava rikšotāja gludo kaklu, uzrunādams viņu vissirsnīgākajiem vārdiem.

—   Ja man būtu tūkstoš ķēvju aplokā, — Azamats teica, — visas tās es atdotu par tavu Karagezu.

—   ljok, negribu, — Kazbičs vienaldzīgi atbildēja.

—   Klausies, Kazbič, — Azamats teica, labinādamies viņam klāt, tu esi labs cilvēks, tu esi drosmīgs džigits, bet mans tēvs baidās no krieviem un nelaiž mani kalnos; atdod man savu zirgu, un es darīšu visu, ko vien tu gribēsi: nozagšu un atnesīšu tēva labāko bisi vai zobenu, ko vien vēlēsies; bet viņa zobens, zini, brīnum ass: pieliec asmenim roku — pats lien miesā, un bruņu krekls — tāds kā tavējais pret to tīrais nieks.

Kazbičs klusēja.

—   Ieraugot pirmo reizi tavu zirgu, — Azamats turpināja, — kad tu sēdēji seglos un viņš, nesdams tevi, griezās, lēca, nāsis ieplētis, un zem pakaviem dzirkstis vien šķīda, — manu sirdi pārņēma kaut kas neizprotams, un kopš tā laika viss cits man vienaldzīgs: ar nicināšanu es noskatījos uz sava tēva labākajiem rikšotajiem, man bija kauns tādiem pat mugurā sēsties, un mani pārņēma grūtsirdība; noskumis caurām dienām sēdēju uz klints, un pastāvīgi manā iztēlē rādījās tavs melnais rikšotājs ar savu vingro gaitu, ar gludo, taisno, bultai līdzīgo muguru; savām drošajām acīm viņš lūkojās man acīs, it kā gribētu kaut ko sacīt… Es nomiršu, Kazbič, ja tu man viņu nepārdosi, — Azamats teica drebošā balsī.

Man likās, ka viņš sāka raudāt; bet man jums jāsaka, ka Azamats bija ļoti stūrgalvīgs zeņķis, kam neparko nevarēja izspiest asaru — pat agrāk, kad viņš vēl bija jaunāks.

It kā atbildot uz viņa asarām, atskanēja kaut kas līdzīgs smiekliem.

—   Paklau, — Azamats teica stingrā balsī, — redzi, es esmu uz visu gatavs. Gribi, es savu māsu nozagšu un atvedīšu tev! Kā viņa dejo, kā dzied, kā izšuj ar zeltu, — brīnišķīgi! Tādas sievas pat turku padi- šaham13 nav .. . Gribi? Rīlnakt gaidi mani tur aizā pie strauta: es iešu kopā ar viņu garām uz kaimiņu aulu, — un viņa būs tava. Vai tiešām Bela nav tava rikšotāja vērta?

Ilgi ilgi Kazbičs klusēja; beidzot atbildes vietā viņš paklusa balsi uzņēma vecveco dziesmu:

Aulos visdaiļākās skaistules mīt, Melnajās acis tām zvaigznāji spīd. Mīlējot viņas, lop jaukāka dzīve; Tomēr daudz tuvāka jauneklim brīve. Būs viņam nauda, kaut četras sev pirks, Tomēr daudz vērtīgāks aulotājs zirļjs: Apdzīs tas vējus, kur stepei nav gala, Uzticīgs vienmēr paliks bezgala. [1]

Velti Azamats pūlējās viņu pierunāt — gan raudāja, gan glaimoja, gan dievojās; beidzot Kazbičs nepacietīgi viņu pārtrauca:

—   Ej projām, negudrais zeņķi! Vai nu tu kāds jājējs uz mana zirga! Pirmajos trijos rikšos viņš tevi izmetīs no segliem, un tu sadauzīsi pakausi pret akmeņiem.

—   Mani! — Azamats nikni iesaucās, un mazā kinžala asmens no- šķinda pret bruņu kreklu. Spēcīga roka atgrūda viņu nost, un zens atsitās pret žogu tā, ka viss žogs nolīgojas. «Nu būs tracis!» es nodomāju, iesteidzos stallī, uzliku iemauktus mūsu zirgiem un izvedu tos sētas puses pagalmā. Pēc pāris minūtēm sakļā izcēlās šausmīgs troksnis. Luk, kas notika: Azamats ieskrēja saplosītā bešmeta, stāstīdams, ka Kazbičs gribējis viņu nodurt. Visi devās ārā, paķēra šautenes — un tracis gāja vaļā! Klaigas, troksnis, šāvieni; bet Kazbičs jau bija zirgā un kā pals nelabais lēkšoja pa pūli pagalmā, atgaiņādamies ar zobenu. — Nelāga lieta svešās dzīres paģiras lāpīt, — es teicu Grigorijam Alcksandrovi- čam, satvēris viņu pie rokas, — vai nebūtu labāk mums ātrāk nozust no šejienes?

—   Pagaidiet, redzēs, ka beigsies!

—   Nu droši vien slikti beigsies; šiem aziāticm arvien tā: piesūcas buzas un tad kaujas uz nebēdu! — Mēs sodāmies zirgos un aulekšojām mājup.

—   Bet kas notika ar Kazbiču? — es nepacietīgi ievaicājos štābkap- teinim.

Ko tu ladam padarīsi! — viņš atteica, izdzerdams savu tējas glāzi. — Nu, aizmuka!

—  Un neievainots? —- es jautāju.

—   Dievs to zina! Sīksta dzīvība šiem laupītājiem! Kautiņos, piemēram, esmu viņus redzējis: viss sadurstīts ar durkļiem ka siets, bet vēl vicina zobenu. Bridi klusējis, štāb'kapteinis, kāju pie zemes piesperdams, turpināja: — Vienu lietu es nekad sev nepiedošu: vai pats nelabais mani dīdīja, kad bijām atgriezušies cietoksni, atstāstīt Grigorijam Aleksandrovičam visu to, ko biju noklausījies, sēdēdams žogmalā; viņš pasmējās, blēdis tāds! — bet pašam jau bija kas nodomā!

—   Kas tad? Pastāstiet, lūdzu!

—   Nu, ko darīsi! Iesācis esmu stāstīt, būs vien jāturpina.

Dienas četras pēc tam Azamats atjāj cietoksnī. Kā parasti viņš iegāja pie Grigorija Aleksandroviča, kurš to arvien pacienāja ar saldumiem. Arī es gadījos tur. Iznāca runa par zirgiem, un Pečorins sāka lielīt Kazbiča zirgu: cik tas sprigans, skaists, gluži kā kalnu kaza, — nu, vienkārši, viņa vārdiem runājot, otra tāda visā pasaulē nav.

Talārēnam acis jau dzirkstī vien, bet Pečorins liekas to nemanām; gan es uzsaku valodu par ko citu, bet viņš — skaties tik! — tūliņ novirza sarunu uz Kazbiča zirgu. Tā tas atkārtojās katru reizi, kad vien Azamats ieradās. Pēc nedēļām trim es saku manīt, ka Azamats top vaiga bālāks un vājāks — kā dažkārt romānos nelaimīgs mīlētājs. Tad ta brīnums! .. .

Bel, redziet, es tikai vēlāk dabūju zināt par šo joku: Grigorijs Alcksandrovičs zēnu ta bija sakarsējis, ka tas gatavs vai ūdeni lēkt! Kādu dienu viņš lam saka: Redzu, Azamat, ka tev ļoti patīk šis zirgs, taču neredzēt tev viņu kā savu pakausi! Bet saki, ko tu dotu tam, kas tev viņu uzdāvinātu!

—  Visu, ko tas vēlētos! — Azamats atbildēja.

—  Tādā gadījuma es tev viņu izgādāšu, tikai ar vienu norunu. .. Zvēri, ka solījumu pildīsi…

—   Zvēru . . . Zvēri ari tu!

—  Labi! Zvēru, ka zirgs būs tavs; bet tev par to man jāatdod māsa Bela: Karagezs būs viņas kaiims14 . Ceru, ka līgums tev izdevīgs.

Azamats klusēja.

Vai negribi? Nu, ka zini! Es domāju, ka esi virs, bet lu vēl tīrais bērns: par agru tev zirgam mugurā kapi!…

Azamats iekaisa. — Bet mans tēvs? — viņš jautāja.

—   Vai tad viņš nekur neizjāj?

—   Pareizi!…

—   Ar mieru?

—   Ar mieru, — bāls kā nāve Azamats izdvesa. — Bet kad?

Tiklīdz Kazbičs atkal ieradīsies šeit; viņš apsolījās atdzīt kādus

desmit aunus; viss pārējais — mana darīšana. Bet pielūko, Azamat!

Un tā viņi līgumu nokārtoja . . . patiesību sakot, tumšu darījumu! Es Pečorinam velak pārmetu, bet viņš man tikai atteica, ka vienkāršā čer- kesiele varot justies laimīga, dabūjusi tādu patīkamu vīru kā viņš, jo, pēc viņu paražām, viņš tik un lā jau esot tās likumīgais vīrs, bet Kazbičs — laupītājs, kas sen pelnījis sodu. Sakiet nu paši, ko es tur vairs varēju iebilst! . .. Bel toreiz es neka nezināju par viņu sazvērestību. Tā reiz atjāj Kazbičs un apvaicājas, vai nevajagot aunu un medus; es viņam liku otrā dienā atvest. — Azamal! — saka Grigorijs Alcksandrovičs. — Rīt Karagezs būs manās rokās: ja šonakt Bela nebūs šeit, tad neredzēt tev zirga …

Labi! — Azamats noteica un aizaulekšoja uz aulu. Vakara Grigorijs Alcksandrovičs paņēma ieročus un aizjāja no cietokšņa; ka viņi visu nokārtoja, nezinu; tikai naktī viņi abi atgriezās, un sargs redzējis, ka Azamatam seglos gulējusi sieviele, kam rokas un kājas bijušas sasietas, bet galva satīta čadrā15 .

Bet zirgs? — es štābkapteinim vaicāju.

Tūlīt, tūlīt. Otrā rītā agri ieradās Kazbičs un atdzina kādus desmit aunus pārdošanai. Piesējis zirgu pie sētas, viņš ienaca pie manis; es pacienāju viņu ar lēju, jo, lai gan viņš laupītājs, tomēr skaitījās mans paziņa.

Sākām mes pļāpāt par šo un to . .. Te skatos Kazbičs nodreb, pārvēršas seja un pieskrien pie loga; bet logs, par nelaimi, taisni uz pagalmu.

Kas tev? — es ievaicājos.

Mans zirgs! … Zirgs! - viņš iesaucās, viss drebēdams.

Patiesi, arī es dzirdēju pakavu dipoņu. — Tur droši vien kāds kazaks atjaja…

—   Nē! Urus — jaman, jaman! — viņš kliedza un kā satracināts panteris pa galvu pa kaklu metās pa durvīm laukā. Pāris lēcienos viņš bija jau pagalma, cielokšņa vārtos sargs viņam aizkrustoja ceļu ar šauteni; viņš pārlēca pāri šautenei un devās pa ceļu, ko jaudāja … Tālumā putekļi vien nostiepās — Azamats aizaulekšoja ar straujo Karagezu; skriedams Kazbičs izrāva no maksts ieroci un izšāva. Brītiņu viņš palika kā sastindzis, kamēr pārliecinājās, ka nav trāpījis; tad iekaucas, trieca ieroci pret akmeni, sasita to gabalos, nokrita zemē un raudāja ka bērns… Ap viņu salasījās cietokšņa ļaudis, bet viņš nepievērsa tiem nekādu uzmanību; tie pastāvēja, parunāja un aizgaja atpakaļ; es pavēlēju nolikt viņam līdzās naudu par auniem; viņš tai nemaz nepieskaras, gulēja uz mutes kā beigts. Ticiet vai ne, tā viņš nogulēja līdz veļam vakaram un visu cauru nakti.. . Tikai otra rītā alnāca cietoksni un lūdzās, lai uzdodot laupītāju. Sargs, kurš bija redzējis, ka Azamats atraisījis zirgu un aizjājis, neturēja par vajadzīgu to slēpt. Dzirdot šo vārdu, Kazbiča acis iegailējās, un viņš devās uz aulu, kur dzīvoja Aza- mata tēvs.

—  Un ko tēvs?

—   Nu tas jau tas joks, ka Kazbičs viņa neatradis mājās: viņš kaut kur izbraucis uz dienām sešām, citādi nezin vai Azamatam būtu izdevies māsu aizvest.

Kad vecais atgriezies mājās, vairs neatradis ne meitu, ne dēlu. Tāds gudrinieks: sapratis, lūk, ka dzīvs nepaliks, ja kritīs tēva nagos. Kopš tā laika kā zuda, tā pazuda. Droši vien piesitās kādai abreku bandai un nolika savu nebēdņa galvu kaut kur aiz Terekas vai Kubaņas, aizgāja savu ceļu! …

Atzīstos, ari es dabūju savu tiesu. Kolīdz uzzināju, ka čerkesiete atrodas pie Grigorija Aleksandroviča, uzvilku mundieri, apjozu zobenu un devos pie viņa.

Viņš gulēja, atlaidies gultā priekšējā istabā, vienu roku zem galvas palicis, otrā turēdams izdzisušu pīpi; durvis uz otru istabu bija aizslēgtas, un atslēgu tanīs neredzēja. To visu es tūliņ ievēroju… Es ieklepojos un piespēru ar papēdi pie sliekšņa, bet viņš izlikās, it kā neka nedzirdētu.

—   Praporščika kungs! — es teicu cik spēdams stingri. — Vai neredzat, ka esmu ieradies pie jums?

-     A, sveiki, Maksim Maksimič! Vai nevelaties uzpipēt? — viņš atbildēja, nemaz nepaceldamies.

—  Atvainojiet, es neesmu Maksims Māksimies, esmu štābkapteinis.

—  Vienalga! Vai nevēlaties tēju? Kaut jūs zinātu, kādas rūpes mani moka!

Es visu zinu, — atteicu, pieiedams pie gultas.

-   Jo labāk: man nemaz negribas stāstīt.

—   Praporščika kungs, jūs esat pastrādājis nedarbu, par kuru arī man varbūt nāksies atbildēt…

Ko niekus! Un kas par lo? Mums taču sen viss uz pusēm.

—   Kas par jokiem! Lūdzu jūsu zobenu!

—   Mitjka, zobenu! …

Mitjka atnesa zobenu. Izpildījis savu pienākumu, atsēdos pie viņa uz gultas malas un ierunājos: — Paklau, Grigorij Aleksandrovič, atzīsties, ka nav labi darīts!

—   Kas nav labi?

Nu tas, ka tu nolaupīji Belu.. . Un tas beslija Azamats! … Nu, atzīsties! — es viņam sacīju.

—   Bet ja viņa man patīk? . . .

Nu, ko jūs par to teiktu? … Paliku, kā uz mutes sists. Brīdi klusējis, es tomēr iebildu, sak, ja tēvs viņu pieprasīs, tad būs jāatdod.

—   Ne prātā nenāk!

—   Bet viņš taču dabūs zināt, ka viņa šeit!…

—   Kas viņam lo teiks?

Es atkal paliku, kā uz mutes sists. — Paklausieties, Maksim Maksimič! — Pečorins, pussēdus pieceldamies, sacīja. — Jūs taču esat labs cilvēks, bet, ja mēs meiteni atdosim šim mežonim, viņš to nodurs vai pārdos. Kčis darīts — padarīts, nevajag tikai pašiem tīšu prātu visu sabojāt; atstājiet viņu man, bet mans zobens lai paliek pie jums . . .

—   Nu paradiet man viņu! — es teicu.

—  Viņa ir aiz šīm durvīm; bet šorīt arī es pats velti nopūlējos ieskatīties viņai sejā: sēž kaklā, satinusies plīvurā, ne runā, ne skatās — bikla kā kalnu kaza. Es salīgu mūsu saimnieci: tā prot latāriski, lai par viņu gādā un lūko apradināt ar domam, ka viņa mana un nevienam citam nepiederēs kā tikai man! — viņš piebilda, dūri uz galda uzsizdams.

Es tam ari piekritu … Ko lai dara? Ir cilvēki, ar kuriem gribot negribot esi spiests būt vienis pratis.

—   Bel sakiet, — es vaicāju Maksimam Maksimičam, — vai viņam paliesi izdevās to pieradinat jeb vai viņa nonīka gūstā aiz ilgām pēc dzimtenes!

— Apžēlojieties, kāpēc aiz ilgam pēc dzimtenes? No cietokšņa bija redzami tie paši kalni, kas no aula, — bet šiem mežoņiem vairāk neka nevajag. Turklāt Grigorijs Alcksandrovičs viņai ik dienas kaut ko dāvināja; sākumā viņa klusēdama lepni atraidīja dāvanas, kas tad palika saimniecei un ierosināja tās daiļrunību. Ai, dāvanas! Ko visu gan sieviete neizdara raibas lupatiņas dēj! .. . Bet lai nu tas paliek … Ilgi ar viņu nopūlējās Grigorijs Alcksandrovičs; mācījās talariski, 1111 ari viņa sāka saprast mūsu valodu. Pamazām pierada viņu uzlūkot, vispirms gan caur pieri, šķielēdama, bel skuma joprojām, paklusi dziedāja savas dziesmas, ta ka arī man kļuva skumji, blakus istabā klausoties. Nekad neaizmirsīšu kādu gadījumu: garām iedams, ieskatījos pa logu; Bela sēdēja uz dīvāna, galvu uz krūtīm noliekusi, bet Grigorijs Alcksandrovičs stāvēja viņas priekša. — Paklausies, mana daiļā peri10 , — viņš teica.

Tu taču zini, ka agri vai vēlu tev jābūt manai, kāpēc velli mani moki? Varbūt mīli kādu čečenieti? Ja tā, tad laidīšu tevi tūlīt uz mājām. — Viņa tikko manāmi nodrebēja un pakratīja galvu. — Jeb, — tas turpināja, — es tev esmu galīgi neciešams? — Meitene nopūtās. — Jeb tava ticība tev liedz mani mīlēt? — Viņa nobala un klusēja. — Tici man, allahs visām tautām ir viens un tas pals, un, ja tas atļauj man tevi mīlēt, kāpēc lai viņš lieglu lev atmaksāt mīlu ar pretmīlu? — Bela cieši ieskatījās viņam seja, it kā šadas jaunas domas pārsteigta; viņas acīs pavīdēja neuzticība un vēlēšanās pārliecināties. Kādas acis! Tas kvēloja kā divi ogles.

—  Klausies, mīļā, laba Bela! — Pečorins turpināja. — Tu redzi, kā es tevi mīlu; esmu gatavs visu atdot, lai tevi uzjautrinātu: es gribu, lai tu būtu laimīga; bet, ja tu vēl skumsi, es nomiršu. Saki, — vai būsi jautrāka? — Viņa kļuva domīga, savu tumšo acu no Pečorina nenovērsdama; tad laipni pasmaidīja un pamāja ar galvu, ka piekrīt. Pečorins satvēra viņas roku un saka pierunāt, lai Bela noskūpstot viņu; meitene nevarīgi pretojas un atkārtoja: — Lūdzu, lūdzu, nevajag, nevajag! — Pečorins saka uzmākties; viņa saka trīcēt, raudat. — Esmu tava gūstekne, — ta teica, — tava verdzene; protams, tu vari mani piespiest — un atkal asaras.

Grigorijs Alcksandrovičs iesita sev ar dūri pa pieri un izskrēja otrā istabā. Es iegāju pie viņa; sakrustotām rokām drūms viņš soļoja pa istabu uz priekšu un atpakaļ. — Nu, mīļais? — es viņam teicu. — Velns, ne sieviete! tas atbildēja. — Bet es jums dodu savu goda vārdu, ka viņa būs mana… — Es papurinaju galvu. — Vai saderēsim? viņš iesaucas. — Nedēļas laikā!

Lai iet! — Mēs sitām viens otram saujā un šķīrāmies.

Otrā dienā viņš tūliņ aizsūtīja cilvēku uz Kizļaru pēc dažādiem iepirkumiem; tas atveda daudz dažādu raibu persiešu audumu, ka ne gala saredzēt.

— Ka jus domājāt, Maksim Maksimič? — viņš man vaicāja, radīdams dāvanas. Vai aziālu skaistule spēs pretoties šadai baterijai?

Jūs nepazīstat čerkesietes, — es atteicu, — tās nepavisam nav lādas kā gruzlnielcs vai Aizkaukaza tatārioles, tās ir pavisam kas cits. Viņām savi likumi, tās citādi audzinātas. — Grigorijs Aleksandrovičs pasmīnēja un sāka svilpot kādu maršu.

Un izrādījās, ka man taisnība; dāvanas tikai pa daļai līdzēja: Bela kļuva gan laipnāka, vairāk uzticējās, bet las bija ari viss, ta ka Pečorins nolēma ķerties pie pēdējā līdzekļa. Kādu ritu viņš pavēlēja apseglot zirgu, apģērba čerkesu drānas, apbruņojas un iegāja pie viņas.

— Bela, — viņš teica. — Tu zini, cik ļoti tevi mīlu. Es liku tevi nolaupīt, cerēdams, ka tu, mani iepazinusi, iemīlēsi; bet esmu kļūdījies, — paliec sveika! Esi visas manas mantas pilnīga valdniece; ja gribi, atgriezies pie tēva, — tu esi brīva. Esmu prel tevi noziedzies, un man pašam sevi jāsoda. Ardievu! Es došos projām.. . kurp? Kā to lai zinu! Varbūt ilgi nebūs jādzenas pakaļ lodei vai zobena cirtienam: tad atceries mani 1111 piedod man! — Viņš novērsās un sniedza tai roku, lai atvadītos. Meitene nesaņēma roku un klusēja. Stāvēdams aiz durvīm, pa šķirbu varēju saskatīt viņas seju; un man kļuva žel — tāds nāves bālums pārklāja šo jauko sejiņu! Atbildes nesagaidījis, Pečorins paspēra dažus soļus uz durvīm; viņš drebēja, — nu, vai teikt jums? — es domāju, ka viņš tiešām bija spējīgs izdarīt to, ko teica pa jokam. Tads cilvēks bija, Lo zina dievs! Bet, tiklīdz viņš pieskārās durvīm, meitene pietrūkās, sāka raudāt un metās viņam ap kaklu. Vai varat ticēt? Aiz durvīm stāvēdams, ari es apraudajos, tas ir, ziniet, ne nu taisni raudāju, bet ta . . . muļķības! …

Štābkapteinis apklusa.

—   Jā, atzīstos, — ūsas plūkādams, viņš vēl piebilda, — man sanāca dusmas, ka mani neviena sieviete tā nav mīlējusi!

—   Vai ilga bija viņu laime? — es iejautājos.

—   Jā, Bola mums atzinās, ka kopš tās dienas, kad Pečorinu ieraudzījusi, tas viņai bieži rādījies sapni un ka neviens vīrietis nekad neesot atstājis uz viņu tādu iespaidu. Jā, un viņi bija laimīgi.

—   Cik tas garlaicīgi! — neviļus iesaucos. Patiesi, biju sagaidījis traģiskāku atrisinājumu un pēkšņi jutos vīlies savās cerībās! . .. — Vai tad tēvs, — es turpināju, — neatjauta, ka viņa pie jums cietoksnī?

—   Tas ir, liekas, viņam bija aizdomas. Pec dažām dienām mēs dabūjām zināt, ka vecais nogalināts. Lūk, kā tas notika…

Mana uzmanība pamodās no jauna.

—   Man jums jāsaka, Kazbičs bija iedomājies, ka Azamats ar tēva ziņu nozadzis viņam zirgu, — man vismaz tā likās. Tā nu kādreiz viņši tam bija uzglūnējis ceļmalā, verstis trīs aiz aula; velti izmeklējies: meitu, vecais atgriezies mājup; pavadoņi palikuši iepakaļ. Metusies jau krēsla, vecais jājis, domās nogrimis, kad piepeši Kazbičs kā kaķis izmeties no krūmiem, uzlēcis no mugurpuses viņa zirgā, ar kinžala dūrienu nogāzis viņu zemē, sagrābis viņa zirga pavadu un pazudis; daži pavadoņi visu to redzējuši no piekalnes: dzinušies bēglim pakaļ, taču nepanākuši!

Atriebjoties viņš bija guvis apmierinājumu par zaudēto zirgu, es teicu, lai dzirdētu savu sarunu biedra domas.

—  Protams, pec viņu domām, — sacīja štābkapteinis, — Kazbičs bija rīkojies pilnīgi pareizi.

Mani neviļus pārsteidza krievu cilvēka spēja pielāgoties to tautu paražām, kuru vidū pagadās dzīvot. Nezinu, vai šāda īpašība peļama vai cildināma, bet tā neapšaubāmi liecina par apbrīnojamu elastīgumu un skaidru, veselu sapratu, kas attaisno ļaunumu visur, kur redz ta nepieciešamību vai neiespējamību to iznīcināt.

Tēja pa to laiku bija padzerta; jau sen aizjūgtie zirgi bija pārsaluši sniegā; rietumos bālēja meness, gribēdams pazust tumšajos mākoņos, kas nokārās pār tālajiem kalngaliem kā saplosīta priekškara driskas. Mes izgājām 110 sakļas. Pretēji mana ceļabiedra pareģojumiem laiks tu ja noskaidrojies un solīja mums jauku rītu; pie tālā apvāršņa zvaigzņu pulki vijās brīnišķīgos metos, un cita pēc citas izgaisa to dzirkstis, kur cēlās bālganā ausma, no austrumiem izplatīdamās pa tumši violeto debess velvi, pamazām apmirdzēdama mūžam baltos sniegos tīto kalnu slavās nokaros. Pa labi un pa kreisi rēgojās drūmi, noslēpumaini bezdibeņi, un miglas vāli, vīdamies un locīdamies līdzīgi čūskām, lodāja pa tuvējo klinšu šķautnēm, it kā sajūtot un baidoties austošās dienas tuvošanos.

Viss bija kluss pie debesim un virs zemes, kā cilvēka sirdi rīta lug- inas brīdī; tikai retumis no austrumiem uzplūda dzestra vēsma, papurinādama zirgu apsarmojušas krēpes. Mēs devāmies ceļā; pieci nodzīti kleperi ar mokām vilka mūsu vezumus pa līkumaino ceļu Guda- kalna; mēs soļojam iepakaļ, likdami zem riteņiem akmeņus, kad zirgi vairs nejaudāja pavilkt; likās, it kā ceļš vestu debesīs, jo, cik talu vien ar acīm varēja saskatīt, ceļš vienmēr vēl vijās augšup un beidzot pazuda mākonī, kas jau kopš vakarvakara gulēja Gudakalna virsotnē kā ērglis, gaidot laupījumu; sniegs čirkstēja zem mūsu kājām; gaiss kļuva tik rets, ka grūti bija elpot; asinis ik brīdi sakāpa galvā, bet reize <in tīksma sajūta strāvoja pa visam manām dzīslām, un cs jutos it līksms, ka atrodos tik augstu pār pasauli, — bērnišķīga sajūta, to neapstrīdu, bet, attālinoties no sabiedrības paražām un tuvinoties dabai, mēs negribot kļūstam par bērniem: dvēsele atbrīvojas no visa dzīvē gūtā un atkal kļūst tāda, kāda reiz bijusi un kāda droši vien atkal reiz bus. Kam gadījies, tāpat kā man, klejot pa vientuļiem kalniem, ilgi ilgi noraudzīties to teiksmainajos veidos un kāri elpot dzīvinošo gaisu, ar ko pilnas to aizas, tas, protams, sapratīs manu vēlēšanos — izteikt, atstāstīt, attēlot šīs brīnišķīgās ainas. Lūk, beidzot mēs bijām nonākuši i iudakalnā, apstājamies un apskatījāmies: virsotnē zvilnēja pelēks mākonis, un tā dzestrā dvaša vēstīja drīzu negaisu; bet austrumos viss bija tik dzidrs un zeltains, ka mēs, tas ir, štābkapteinis un cs, to pilnīgi piemirsām. . . Jā, arī štābkapteinis: vienkāršu cilvēku sirdis dabas dailes un varenības izjūta simtkārt stiprāka, dzīvāka nekā mums, jūsmīgajiem stāstītājiem mutvārdos un uz papīra!

— Jus, man liekas, esat pieradis pie šīm lieliskajam ainām, — es viņam sacīju.

Ja-ā, arī pie ložu svilpieniem var pierast, tas ir, pierast apslēpt nevaldāmos sirds pukstus!

Es turpretim esmu dzirdējis, ka dažiem veciem karavīriem šī ložu mūzika esot pat tīkama.

Protams, ja vēlaties, tā patīkama; tomēr tikai tādēļ, ka sirds pukst straujak. Paskatieties, — viņš piebilda, rādīdams uz austrumiem, kas par pasauli!

Un patiesi, tādu ainavu nezin vai man izdosies vel kur redzēt: zem mums atradās Koišauras ieleja ar Aragvu un vēl kādu upīti kā diviem sudraba pavedieniem pa vidu; zilgana migla slīdēja par to, slēpdamās no siltajiem rīta stariem tuvējo klinšu spraugās; pa labi un pa kreisi kalnu grēdas, cita par citu augstāka, krustām šķērsām samestas, apklātas ar sniegu, apaugušas krūmiem; tālumā tie paši kalni, bel kaut atrastu divi klintis, kas līdzinātos viena otrai, — un visi šie sniegu klaji tvīka sārtajā spožumā tik līksmi, tik spilgti, ka likās - - te vajadzētu apmesties un dzīvot mūžīgi; saule tikko parādījās aiz tumšzilā kalna, ko tikai pieradusi acs varēja atšķirt no negaisa mākoņa; bet pār sauli gulēja asiņaina svītra, kurai mans ceļabiedrs pievērsa sevišķu uzmanību. — Es jau jums teicu, — viņš iesaucās, — ka šodien būs negaiss; jāpasteidzas, citādi tas mūs panāks pašā Krustakalnā. Brauciet! — viņš vedējiem uzsauca.

Bremžu vietā apmetām riteņiem ķēdes, lai tie negrieztos, saņēmām zirgus pie iemauktiem un laidāmies lejup. Pa labi pacēlās klints, pa kreisi tāds bezdibenis, ka vesela osetīnu sādža tā dziļumā izskatījās bezdelīgas ligzdas lielumā; es nodrebēju, iedomādamies, ka bieži vien te nakts melnumā šo ceļu, kur divi vezumi netiek viens otram garām, kāds kurjers mēro reizes desmit gadā, nemaz neizkāpjot no saviem izļodzītajiem ratiem. Viens mūsu vedējs bija krievu zemnieks, jarosla- vielis, otrs -osetīns: osetīns ar vislielāko uzmanību veda ilksis iejūgto zirgu pie galvas, jau laikus izjūdzis malējos, bet mūsu bezrūpīgais krievs pat no vezuma nenokāpa. Kad es viņam aizrādīju, ka viņš varētu būt uzmanigaks vismaz manas ceļasomas deļ, pēc kuras man nebūtu ne mazākās patikas rāpties šai bezdibenī, viņš man atbildēja: —Ek, kungs! Dievs dos, — ne sliktāk par viņiem aizbrauksim: nav pirmā reize. Un viņam bija taisnība: tiešam, mes varējām ari netiki lejā, tomēr nobraucām; un, ja visi cilvēki ciešāk padomātu, tad pārliecinātus, ka dzīvība nav tā vērta, lai par to tik daudz raizētos . . .

Bet varbūt jūs vēlaties zināt beigas stāstam par Bolu? Pirmkārt, <\s nerakstu stāstu, bet ceļa piezīmes, tātad nevaru štabkapteinim likt pastāstīt agrāk, nekā viņš to patiesībā darīja. Tādēļ pacietieties vai, ja gribai, pāršķiriet paris lappušu uz priekšu; tikai es jums to neieteiktu, ļo brauciens pār Krustakalnu (vai, kā lo zinātnieks Gamba nosaucis, li> Mont St. Christophe) patiesi jūsu ziņkāres vērts. Un tātad no Guda- kalna mes nonācām Cerlas17 ielejā . . . Kāds romantisks nosaukums! lus jau redzat paša nelabā ligzdu nepieejamās klintis, bet nekā:

<ci tas ielejas nosaukums cēlies no varda «čerta», nevis no «čort», jo scil kādreiz bijusi Gruzijas robeža. Ši ieleja bija pieputināta sniega kupenām, tā diezgan dzīvi atgādināja Saratovu, Tambovu un citas mūsu dzimtenes jaukās vietiņas.

Lūk, kur Krustakalns! teica man štābkapteinis, kad bijām nobraukuši Cērtas ielejā, un norādīja uz sniega segā tīto kalnu; ta virsotnē melnēja akmens krusts, un gar to stiepās tik tikko saskatāms ceļš, pa kuru brauc tikai tad, ja sānceļš pavisam aizputināts; mūsu vedēji apgalvoja, ka sniega lavīnas vēl neesot manītas, un, zirgus saudzēdami, veda mūs apkārt. Ceļa likumā mēs sastapām kādus piecus osetīnus; tie piedāvājās mums palīgos un, riteņos ieķērušies, kliegdami nemās vilkt un pieturēt mūsu vezumus. Un tiešam, — ceļš bija bīstams: pa labi par mūsu galvam nokārās sniega blāķi, kā likās, pie pirmā spējāka vēja brāziena gatavi nogāzties aizā; šaurais ceļš pa daļai bija pārklāts ar sniegu, kas vietām irdeni sabirza zem mūsu kājām, vietām saules staru un nakts sala iespaidā bija salaidies gālē, tā ka mēs paši tikai ar pūlēm kūlāmies uz priekšu; zirgi klupa; pa kreisi rēgojās dziļa aiza, kur brāzās strauts, gan pazuzdams zem ledus kārtas, gan putojot Maukdamies pār melnajiem akmeņiem. Divās stundās mēs tikko varējām Krustakalnam apbraukt apkārt, divas verstis divi stundās! Pa to laiku savilkās mākoņi, sāka birt krusa, sniegs; vējš, aizās iebrāzies, auroja, svilpa ka Svilpis-Lupis18 , un akmens krusts drīz vien nozuda migla, ku- ias vāli, cits par citu biezāki un blīvāki, uzplūda no austrumiem. Starp citu, par šo krustu pazīstams savāds, tautā plaši iesakņojies nostāsts, il kā to uzcēlis Peteris I, braukdams cauri Kaukāzam; bet, pirmkārt,

Pēteris nokļuva tikai līdz Dagestānai, un, otrkārt, uz krusta lieliem burtiem bija uzrakstīts, ka tas celts pēc ģenerāļa Jermolova pavēles, proti, 1824. gadā. Tomēr, par spīti uzrakstam, nostāsts tā iesakņojies, ka patiesi nezini, kam ticēt, jo vairāk tādēļ, ka mēs neesam raduši ticēt uzrakstiem.

Mums atlika vel verstis piecas ko braukt pa apledojušām klintīm un irdeno sniegu, lai sasniegtu Kobi piestātni. Zirgi bija nomocījušies, mēs pārsaluši, putenis plosījās arvien spēcīgāk, tāpat kā pie mums, mīļajos ziemeļos; tikai šeit tā mežonīgā dziesma bija skumjāka, grūtsirdīgāka. «Arī tu, trimdiniek,» es nodomāju, «raudi pēc savām brīvajām, plašajām stepēm! Tur diezgan telpas auksto spārnu vēdām, bet šeit tev smacīgi un šauri kā ērglim, kas kliegdams sitas pret sava sprosta dzelzs režģi.»

—   Nelāgi! — sacīja štābkapteinis. — Paskatieties, visapkārt neredz nekā cita kā tikai miglu un sniegu; Lo vien pielūko, ka neiekūloņojam bezdibeni vai neicstrēdzam kāda bedrē; bet tur lejāk, šķiet, Baidara tā plosās, ka ne pāri tikt. Ak, šī Āzija! Vai ļaudis, vai upītes — ne uz ko nevari paļauties. — Vedēji kliegdami un lādēdamies sila zirgus, kas sprauslāja, iecirtās un neparko pasaulē negribēja kustēties no vietas, neraugoties uz pātagu daiļskanīgo valodu. — Jūsu labdzimtība, — beidzot viens teica, — tikpat šodien līdz Kobi nenokļūsim; vai nepavēlēsiet, kamēr vēl iespējams, nogriezties pa kreisi? Āre, tur piekalnē kaut kas melns, droši vien sakļas: tur ceļotāji aizvien negaisa reizēs apmetas; viņi saka, ka aizvedīšot, ja došot dzeramnaudu, — viņš piebilda, norādīdams uz osetīnu.

—   Zinu, brālīt, zinu arī bez tevis! — šlābkapleinis teica. — Šie bestijas to tik gaida, ka varētu izspiest dzeramnaudu.

—  Tomēr atzīstieties, — es teicu, — ka bez viņiem mums klātos vēl ļaunāk!

—   Nūjā, mijā, — viņš norūca, — ir jau gan man pavadoņi — ozdami saož, kur kas var atlēkt; it kā bez viņiem nekādi nevarētu atrast ceļu.

Nu mēs nogriezāmies pa kreisi un ar lielām pūlēm kaut kā sasniedzām bēdīgo patvertni — divas sakļas, celtas no pliena un oļiem, ar tadu pašu mūri visapkārt. Skrandainie saimnieki mūs laipni saņēma. Vēlāk dabūju zināt, ka valdība viņiem maksā un dod uzturu — ar noteikumu, lai viņi uzņem negaisa pārsteigtos ceļiniekus. — Labi vien būs! — es teicu, apsēzdamies pie ugunskura. — Nu jūs varēsiet pabeigt stāstu par Bolu; esmu pārliecināts, ka ar to vēl nebeidzas.

—  KadēJ jūs esat pārliecināts? — jautāja man štābkapteinis, piemiedzis aci viltīgā smīnā.

—   Tadeļ, ka tas tā nemēdz būt: kas neparasti sācies, tam tāpat arī jābeidzas.

—   Nu jūs uzminējāt…

—   Ļoti priecājos.

—   Jums labi priecāties, bet man, nudien, tik skumji, tiklīdz to atceros. Lieliska meitene bija šī Bela. Es viņai beidzot tā pieķēros kā savai meitai, un arī viņa mani mīlēja. Te man jums jāsaka, ka man pašam nav ģimenes: divpadsmit gadu jau, kopš par tevu un māti nekā nezinu, bet apņemt sievu agrāk prātā neienāca, un tagad ziniet, ne pec kā neizskatītos; tāpēc jutos laimīgs, ka biju atradis, ko lutināt. Sad un tad viņa mums padziedāja dziesmas vai padejoja lezginku19 … Un kā dejoja! Esmu redzejis mūsu guberņu jaukundzītes, reiz biju pat Maskava viesigā biedrībā, pirms gadiem divdesmit, — bet kur nu tās! Ne tuvu!… Grigorijs Alcksandrovičs viņu izrotāja kā lellīti, lutināja un auklēja, un pie mums viņa tā atplauka, ka brīnums; brūnums no sejas un rokam nozuda, vaigi ziedēt ziedēja… Brīžiem viņa bija tik jautra un allaž, pārgalve, par mani zobojās… Dievs lai viņai piedod! …

—   Bet kā tad bija, kad jūs izstāstījāt viņai par tēva nāvi?

Mēs ilgi to no viņas slēpām, kamēr tā aprada ar savu stāvokli; un, kad pateicām, tad dienas divas viņa paraudāja, bet pec tam aizmirsa. Mēnešus četrus viss gaja, ka labāk nevar vēlēties. Grigorijs Alekšandrovičs, — es jau laikam minēju, — bija kaislīgs mednieks: prāts viņam aizvien nesās uz mežu — dzīties pakaļ meža cūkai vai stirnai, — bet nu ne soli nav spēris aiz cietokšņa vaļņa! … Tā reiz redzu, — atkal viņš kļuvis domīgs, staigā pa istabu, rokas uz muguras salicis; pēc tam pēkšņi, nevienam ne varda neteicis, izgāja ar bisi un pazuda visu rīta cēlienu; vienreiz, otrreiz, tā arvien biežāk un biežāk … «Nebūs labi,» es nodomāju, «melns kaķis laikam būs viņiem pār ceļu pārskrējis!»

Kādu rītu ieeju pie viņiem, — ka tagad vēl acu priekšā: Bela sēdēja uz gultas melnā zīda bešmetā, tik bāla, tik skumja, ka sabijos.

—   Kur Pečorins? — es vaicāju.

Medībās.

Vai šodien izgāja? — Viņa klusēja, it kā grūli nāktos parunāt.

Nē, jau vakar, — ta beidzot, smagi nopūzdamās, atteica.

- Ka tik ar viņu nav kas noticis!

—   Vakar es visu dienu domāju, domāju, — viņa asaru nomāktā balsī atbildēja, — izdomājos visādas nelaimes: te man likās, ka meža cūka bus viņu ievainojusi, te — ka čečenielis aizrāvis kalnos .. . Bet šorīt man jau liekas, ka viņš mani vairs nemīl.

Patiesi, mīļa, nekā sliktāka tu nevarēji izdomāt!

Bela saka raudāt, bet tad lepni pacēla galvu, noslaucīja asaras un turpināja:

Ja viņš mani nemi!, kādēļ tad nesūta atpakaļ uz mājam? Es viņam neuzmācos. Bet, ja tas tā turpināsies, tad pati aiziešu: neesmu viņam nekāda verdzene, esmu kņaza meita!…

Es sāku viņu mierināt: Paklausies, Bela, nevar taču viņš mūžīgi mājās sēdēt, ka pie taviem brunčiem piediegts: viņš ir jauns cilvēks, prāts nesas uz medībām, izstaigāsies un pārnāks; bet, ja tu sērosi, vēl drīzāk viņam apnīksi.

—  Tiesa, liesa, viņa atbildēja, -— es būšu jautra, un smiedamās satvēra savu tamburīnu, sāka dziedāt, dejot un lekat ap mani; bet tas neturpinājās ilgi: viņa atkal iekrita gulta un aizklāja seju ar rokām.

Ko lai es ar viņu iesaku? Man, ziniet, nekad ar sieviešiem nav bijušas darīšanas; domāju, domāju, kā viņu uzjautrināt, nekā neizdomāju; labu brīdi mēs abi klusējam . . . Visai nepatīkams stāvoklis!

Beidzot es viņai teicu: — Vai gribi, iesim pastaigāties pa valni! Laiks jauks! — Tas bija septembri. Un patiesi — diena bija brīnum jauka, gaiša un ne visai karsta: kalni visapkārt pārredzami kā uz delnas. Mēs izgājām, staigājām klusēdami pa cietokšņa valni uz priekšu un atpakaļ; beidzot viņa apsēdās uz velēnas, un es nosēdos viņai līdzās. Nudien, smiekli nāk atceroties: es tekāju viņai nopakaļ gluži kā tāda aukle.

Mūsu cietoksnis atradās augstā vietā, un skats no vaļņa bija brīnišķīgs: vienā pusē plašs klajums ar dažām dziļām gravām aizstiepās līdz mežam, kas beidzās pie pašas kalnu grēdas; klajuma šur tur cēlās dūmi no auliem, klaiņāja zirgu bari; otra puse tecēja sīks strautiņš gar bieziem krūmājiem, kas sedza akmeņainos paugurus, kuri savie

nojās ar Kaukāza kalnu galveno grēdu. Mēs sēdējām bastiona stūrī, tā ka uz abām pusēm visu varējām pārredzēt. Piepeši redzu — no meža kads izjāj uz sirma zirga, nāk arvien tuvāk un tuvāk un beidzot apstājas viņpus strauta, kādas simt asis no mums, un sāk dancināt savu zirgu kā negudrs. Kas par ērmošanos! — Paskaties, Bela, — es saku, - tev jaunākas acis, — kas tas tāds par džigitu, un ko viņš te atjājis iepriecināt?

Viņa paskatījās un iesaucās: — Tas ir Kazbičs!

—   Ak, tas laupītājs! Vai atjājis mūs izsmiet? — Ieskatos labi, Kazbičs gan: viņa melnīgsnējā seja, noskrandis, netīrs kā vienmēr.

Tas ir mana teva zirgs, — teica Bela, satverdama mani aiz rokas. Viņa drebēja kā lapa, un viņas acis dzirkstīja. «Aha!» es nodomāju. «Ari tevī, mīlīt, iekvēlojušās laupītāju asinis!»

Panāc šurp! — es teicu sargam. — Apskati šauteni un noknieb man tur lo puisi, — dabūsi rubli sudrabā! — Klausos, jūsu augstdzimtība; tikai viņš nemaz nestāv uz vietas… — Pavēli! — es teicu pasmiedamies. — Ei, mīļais! — sargs sauca, mādams viņam ar roku. — Pagaidi mazliet, ko tu griezies kā vilciņš? — Kazbičs paliesi apstājās un sāka klausīties: droši vien nodomāja, ka ar viņu sāks sarunas, — taču nekā! . .. Mans grenadieris nomērķēja . . . bac! … Garām, — dūmi vien nokūpēja, Kazbičs uzšāva zirgam, un tas pasitās sāņus. Jātnieks pacēlās seglos pusstāvus, kaut ko nokliedza savā valodā, padraudēja ar nagaiku — un pazuda.

—   Kā tev nav kauna! — es teicu sargam.

Jūsu augstdzimtība! Nomiri aizlaidās, — viņš atbildēja, — tāda nolādēta taula, uz rāviena nekrīt!

Pēc stundas ceturkšņa Pečorins pārnāca no medībām; Bela metās viņam ap kaklu, — un ne mazākās sūdzēšanās, neviena pārmetuma par ilgo prombūtni . . . Pat man sanāca dusmas. — Apžēlojieties, — es sacīju, — nupat te aiz upītes bija Kazbičs, mēs uz viņu šāvām; nu cik tur trūka, ka jus viņam uzgrūslos? Šie kalnieši ir atriebīga tauta: vai domājat, viņš nenoprot, ka jūs esat palīdzējis Azamatam? Varu saderēt, ka šodien viņš Belu pazina. Es zinu, ka pirms gada viņa tam ļoti patika, Kazbičs pats man to teica, — un, ja tas butu varējis sagādāt krietnu kalimu, tad droši vien būtu apprecējis… — Pečorins kļuva domīgs. — Ja, — viņš atbildēja, — jabut uzmanīgākiem . . . Bela! Sakot ar šo dienu, tu nedrīksti vairs iziet uz cietokšņa vaļņa!

Vakara man ar Pečorinu bija garāka izrunāšanās; man bija dusmas, ka viņš kļuvis citāds pret nabaga meiteni; viņš ne vien dienas lielāko daļu pavadīja medībās, bet arī viņa izturēšanās bija kļuvusi vēsāka, rcli kad tas apmīļoja meiteni, un viņa manāmi saka nīkt, sejiņa kļuva garāka, lielās acis satumsa. Gadās, ieprasos: Kāpēc tu nopūties, Bela? Tev skumji? — Nē. Vai tu ko velies? — Ne! — Vai tu ilgojies pēc savējiem? — Man nav savējo. — Dažreiz dienam ilgi vairāk par «ja» un «nē» no viņas nevarēja izdabūt.

Taisni par to es ar Pečorinu runāju. — Klausieties, Maksim Maksi- inič, — viņš atbildēja, — man nelāga raksturs; vai nu audzinašana mani tadu izveidojusi, vai tāds esmu radīts, — nezinu; zinu tikai to, — ja es kādu padaru nelaimīgu, tad ari pats jūtos ne mazāk nelaimīgs. Protams, tas viņiem slikts apmierinājums, bet jāsaka, ka tā tas ir. Jau agrā jaunība, kopš tā brīža, kad tiku brīvs no piederīgo aizbildnības, kaisli metos visas izpriecas, kas vien par naudu iegūstamas, un, protams, šis izpriecas man drīz apriebās. Tad aizrāvos ar augstāko aprindu viesībām, un drīz vien arī tas man apnika; iemīlējos salonu skaistulēs un liku mīlēts, bet viņu mīla tikai satrauca manu fantāziju un izraisīja patmīlību, taču sirds palika tukša … Es sāku lasīt, mācīties - zinības ari apnika; redzēju, ka ne slava, ne laime nav atkarīga no zinībām, jo vislaimīgākie cilvēki ir nejēgas, bet slava — laimes gadījums, un, lai to iegūtu, jābūt tikai izmanīgam. Tad man kļuva garlaicīgi. Drīz vien mani pārcēla uz Kaukāzu: šis ir pats laimīgākais laiks manā mūžā. Es cerēju, ka zem čečeniešu lodēm garlaicībai nav vietas, bet. velti: mēneša laika jau tā biju apradis ar ložu dūkšanu un nāves tuvumu, ka patiesi vairāk uzmanības pievērsu odiem, un man kļuva vēl garlaicīgāk nekā agrāk, jo nu biju zaudējis gandrīz pēdējo cerību. Kad ieraudzīju Belu savā mājā, kad pirmo reizi, viņu klēpī turēdams, skūpstīju tās melnās cirtas, es, muļķis, domāju, ka viņa ir eņģelis, ko man sūtījis līdzcietīgais liktenis .. . Es atkal biju kļūdījies: dabas bērna mīla nedaudz labāka par augstdzimušas dāmas mīlu; tomēr vienas naivums un vientiesība apnīk tāpat kā otras koķetēšana. Ja gribat, cs viņu vel tagad mīlu, es esmu viņai pateicīgs par dažu labu jaukas laimes mirkli, esmu gatavs par viņu atdot dzīvību, tikai man ar viņu garlaicīgi… Vai nu esmu muļķis, vai neģēlis, — nezinu; bet viens tomēr skaidrs, ka ari es esmu pelnījis līdzjūtību, varbūt vēl vairak neka viņa: pasaule samaitajusi manu dvēseli, iedoma man nevaldāma, sirds nepiesātināma; man visa par maz: ar bēdām aprodu tikpat viegli kā ar baudu, un mana dzīve kļūst ar katru dienu tukšāka; tikai viens līdzeklis man vēl atliek: ceļošana. Tiklīdz būs iespējams, došos kaut kur projām, — tikai ne uz Eiropu, pasargi, dievs! Braukšu uz Ameriku, Arābiju, Indiju — varbūt kaut kur ceļā nomiršu! Vismaz esmu pārliecināts, ka šis pēdējais prieks neizsīks tikmēr, kamēr vien pastavēs vētras un nelāgi ceļi. — Ta viņš runāja ilgi, un viņa vardi man iespiedās atmiņa, jo pirmo reizi dzirdēju tādus vārdus no divdesmit piecus gadus veca jaunekļa, un lai dievs dotu, ka pēdējo… Brīnums! Sakiet, lūdzami, — turpināja štābkapteinis, mani uzrunādams, — jūs, liekas, esat bijuši lielpilsēta un nesen vel: vai patiesi visa turienes jaunatne tāda?

Es atbildēju, ka ir daudz cilvēku, kas runā tāpat; ka droši vien ir arī tādi, kas runa patiesību; ka, starp citu, vilšanas, ka visas modes, sākusies augstākās aprindas, pāriet zemākas, kuras to nolieto, un ka tagad tie, kas vairāk par visiem un patiesi garlaikojas, cenšas šo postu slēpt kā kadu netikumu. Štābkapteinis nesaprata šo smalkumu, palocīja galvu un viltīgi pasmīnēja.

Tad laikam gan franči būs ievazājuši šo garlaikošanās modi?

— Nē, angļi.

Aha, lūk, ka! … — viņš piebilda. — Nu tie jau vienmēr ir bijuši nelabojami žūpas! .. .

Neviļus atcerējos kādu Maskavas dāmu, kas apgalvoja, ka Bairons neesot bijis nekas cits ka žūpa. Protams, štābkapteiņa piezīme daudz attaisnojamāka: lai atturētos no vīna, viņš centās sevi pārliecināt, ka viss posts pasaulē ceļas no dzeršanas.

Pēc tam viņš turpināja savu stāstu šādi:

— Kazbičs vairs nerādījās. Tikai nezin kādēļ nevarēju alkaulies no domām, ka velti viņš nav jājis un ka viņam nodomā kaut kas ļauns.

Reiz Pečorins pierunāja mani jāt viņam līdzi meža cūku medībās; es ilgi atrunājos, sak, kas nu meža cūka man par brīnumu! Tomēr viņš mani aizvilka gan sev līdzi. Mes paņēmām kādus piecus kareivjus un izjājām agri no rīta. Līdz pulksten desmitiem ložņājam pa niedrēm un pa mežu — zvēra ne manīt. — Ek, vai nedosimies mājās? — es teicu.

-— Ko volti lauzīties? Šķiet gadījusies tāda nelaimīga diena! — Bet Grigorijs Aleksandrovičs, par spīti tveicei un nogurumam, negribeja atgriezties bez medījuma . . . Tāds cilvēks viņš bija: ja ko iedomāja, tad tam tā ari jābūt; redzams, mazotnē bijis mātes luteklītis. .. Beidzot ap pusdienas laiku izcēlām pagāna kuili — pif, pat!… Nekā: aizgāja niedrēs… liešām nelaimīga diena!… Un tā mēs, mazliet atpūtušies, devāmies mājup.

Mēs jājām viens otram līdzās klusēdami, pavadas palaiduši, un bijām jau gandrīz pie paša cietokšņa: tikai krūmi to aizsedza mūsu skatienam. Piepeši norīb šāviens.. . Mēs saskatījāmies: abiem iešāvās prātā vienādas aizdomas … Pa galvu pa kaklu traucāmies uz šāviena pusi, — redzam: kareivji sapulcējušies uz vaļņa un rāda par lauku, bel tur aulekšos aizjoņo jātnieks un tur kaut ko baltu seglos. Grigorijs Aleksandrovičs iekaucās ne sliktāk par kuru katru čečenieti; ieroci no maksts ārā — un laidās turp; es viņam pakaļ.

Par laimi, mūsu zirgi neizdevīgajās medībās nebija nodzīti: tie aulekšos rāvās uz priekšu, un ar katru acumirkli mēs bijām tuvāk un tuvāk . . . Beidzot es sazīmēju Kazbiču, tikai nevarēju atšķirt, ko viņš turēja sev klēpi. Ticis Pečorinam līdzās, es saucu: — Tas ir Kazbičs! … — Viņš paskatijās manī, pamāja ar galvu un uzšāva zirgam ar pletni.

Beidzot mēs no viņa bijām bises šāviena attāluma; Kazbiča zirgs, vai nu pārāk noguris, vai arī vājāks par mūsējiem, neraugoties uz jātnieka skubinajumiem, ne visai ātri kūlās uz priekšu. Man liekas, šai acumirklī viņš atcerējās savu Karagezu . ..

Skatos: Pečorins aulekšodams jau tēmē … — Nešaujiet! — es viņam saucu. — Taupiet lodi, mēs tāpat viņu panāksim. — Ak, šī jaunatne! Mūždien lā pārsteidzas nevietā… Šāviens norībēja, un lode ķera zirgu pakaļkājā: tas ieskrējies palēca vēl soļu desmit, paklupa un pakrita uz ceļiem. Kazbičs nolēca, un tad mēs ieraudzījām, ka rokās viņš turēja sievieti, kas bija ietīta čadrā … Ta bija Bela… nabaga Bela! — Viņš mums savā valodā kaut ko uzsauca un pacēla pār meiteni kinžalu . . . Nebija ko kavēties: es izšāvu savukārt uz labu laimi; lode trāpīja viņam plecā, jo viņš piepeši nolaida roku. Kad dūmi izklīda, zemē gulēja ievainotais zirgs un tam līdzās Bela; bet Kazbičs, šauteni pametis, krūmos kā kaķis rapas uz klints; man gribējās viņu tur nokniebt, — taču nebija vairs lodes! Mēs nolecām no zirgiem un steidzāmies pie Belas. Nabadzīte, viņa gulēja nekustēdamās, un no rētas asinis plūda aumaļām . . . Neģēlis tāds: būtu jel sirdi dūris, nu, kad jau, tad jau, būtu uz vietas nobeidzis, bel viņš mugurā … īsts laupītāja trieciens! Viņa bija bez samaņas. Mēs saplēsām čadru un pārsējām ievainojumu cik cieši varēdami; velti Pečorins skūpstīja viņas aukstās lūpas — nekas nespēja viņu atgriezt pie samaņas.

Pečorins uzsēdās zirgā; es pacēlu meiteni no zemes un kaut kā uzliku pie viņa seglos; Pečorins apskāva viņu ar roku, un mēs jājam atpakaļ. Bridi klusējis, Grigorijs Aleksandrovičs man teica: — Klausieties, Maksim Maksimič, tā mēs viņu dzīvu ncaizvedīsim mājās! — Tiesa gan! — cs atbildēju, un mēs laidām zirgus pilnos rikšos. Pie cietokšņa vārtiem mūs sagaidīja ļaužu pūlis; piesardzīgi ienesām ievainoto Pečo- rina dzīvoklī un sūtījām pec ārsta. Tas, lai gan piedzēris, tomēr alnaca, aplūkoja ievainojumu un teica, ka viņa ilgāk par dienu nedzīvošot; bet viņš bija kļūdījies …

Vai izveseļojās? — vaicāju štābkaptoinim, satverdams ta roku, un neviļus kļuvu līksms.

—   Nē, — viņš atbildēja, — ārsts bija kļūdījies tai ziņā, ka viņa nodzīvoja vēl divi dienas.

Bel paskaidrojiet man, ka Kazbičs varēja viņu nolaupīt!

—   Nu, lūk, kā: neraugoties uz Pečorina aizliegumu, viņa bija izgājusi ārpus cietokšņa pie upītes. Laiks, ziniet, bija ļoti karsts; viņa apsēdusies uz akmens un ielaidusi kājas ūdeni. Te piezadzies Kazbičs un caps! — satvēris viņu, aizbāzis muti un ierāvis krūmos, bet tur meties zirgam mugurā un aizlaidies! Bela lomēr bija paguvusi iekliegties; saskrējuši sargi, šāvuši, bet netrāpījuši, un lad piesteidzāmies mēs.

—   Bet kādēļ Kazbičs viņu gribēja nolaupīt?

—   Apžēlojieties! Čerkesi ir īsta laupītāju tauta: kas nav aiz atslēgas, las viņu nagos; dažreiz pavisam kas nevajadzīgs — tomēr nozog . . . Šinī ziņā lūdzu viņiem piedot! Bez tam Bela Kazbičam jau sen palika.

—   Un meilene nomira?

—   Nomira; tikai ilgi gan mocījās, ari mēs ar viņu krietni nomocījāmies. Ap pulksLen desmitiem vakarā viņa atguva samaņu; mēs sēdējam pie gultas; tikko acis atvērusi, ta sauca Pečorinu. — Cs tepat esmu, pie tevis, mana džaņečka (mūsu valodā tas ir — mīlulīt)! — viņš atsaucās, saņemdams Belas roku.—Es miršu!—viņa sacīja. Mēs sākām to mierināt, stāstījām, ka ārsts teicies viņu katrā ziņā izārstēt; meitene papurinaja galvu un aizgriezās pret sienu: viņai negribējās mirt! . ..

Naktī viņa sāka murgot; galva tai dega kā ugunī, brīžiem pa visu miesu pārskrēja drudžainas trīsas. Viņa nesakarīgi šo to runaja par tēvu, brāli; vēlējas likt kalnos, uz mājām . . . Tad atkal tāpat runāja par Pečorinu, sauca viņu vismaigākajos vārdos vai atkal pārmeta tam, ka viņš vairs nemīlot savu džaņečku.

Pečorins klausījās viņā klusēdams, galvu rokās atspiedis; tikai visu šo laiku es nepamanīju viņa skropstās nevienas asaras: vai patiesi viņš nevarēja raudat vai ari prata savaldīties — nezinu; es turpretim neka sāpīgāka savā mūžā neesmu pieredzējis.

Uz rīta pusi murgošana mitējās; kādu stundu viņa gulēja mierīgi, bāla un tik vārga, ka tikko varēja samanīt, ka tā elpo; tad viņai kļuva labāk un tā sāka runāt, bet, ka jūs domājat, par ko?. .. Tādas domas var ienākt prātā tikai mirējam! . . . Sāka želoties par to, ka viņa neesot kristīta un ka viņā saulē tās dvesele nekad nesastapšoties ar Grigorija Aleksandroviča dvēseli, un ka paradīze cita sieviete būšot viņa izredzēta. Man ienaca prātā Belu pirms nāves vel nokristīt: es viņai to pateicu; tā neizpratnē lūkojas manī un ilgi nevarēja izrunāt ne vārda; beidzot pateica, ka viņa gribot nomirt tai ticībā, kādā piedzimusi. Ta pagāja visa diena. Kā viņa šai dienā pārvērtās! Bālie vaigi iekritās, acis kļuva lielākas, lūpas kvēloja. Viņa juta iekšēju karstumu, it ka krūtīs lai kaistu sakarsēta dzelzs.

Pienāca otra nakts; mēs neaizvērām acis, palikām pie Belas gultas. Viņa šausmīgi mocījās, vaidēja, bet, kolīdz sāpes aprima, tā centas Grigorijam Aleksandrovičam iegalvot, ka viņai labāk, lūdza, lai las iel gulēt, skūpstīja viņa roku, neizlaida to no savējām. Uz rīta pusi viņa sajuta nāves tuvošanos, sāka svaidīties, norāva pārsēju, un asinis atkal sāka plusi. Kad ievainojumu pārsējām, viņa brīdi aprima un lūdza Pečorinu, lai las viņu noskūpsta. Pečorins nometās uz ceļiem pie gultas, pacēla viņas galvu no spilvena un spieda savas lūpas uz Belas stingstošajam lūpām; meitene cieši apvija savas trīcošās rokas viņam ap kaklu, it kā šai skūpstā gribētu nodot viņam savu dvēseli. .. Nē, viņa labi clarija, ka nomira! Nu, kas gan ar viņu notiktu, ja Grigorijs Aleksandrovičs to atstatu! Un tas būlu noticis agri vai vēlu . ..

Otrā dienā visu priekšpusdienu Bela bija klusa, mierīga un paklausīga, lai kā viņu mocīja mūsu ārsts ar sautējumiem un mikstūrām.

— Apžēlojieties! — es viņam teicu. — Jus taču pats sacījāt, ka viņa katrā ziņa nomirs, kāpēc tad visi šie jūsu preparāti? — Tomēr tā labāk, Maksim Maksimič, — viņš atbildēja, — lai sirdsapziņa būtu mierīga. — Tad ta gan sirdsap/.iņa!

Pēcpusdienā slimo sāka mocīt slāpes. Mēs atvērām logus, bet ārā bija vel karstāks neka istabā; salikām ledu ap gultu — nekas nelīdzēja. Es zināju, ka šīs nepanesamās slāpes ir tuvojošās nāves pazīme, un pateicu to Pečorinam. ■— ūdeni, ūdeni! — viņa sacīja aizsmakušā balsī, pacēlusies gultā pussēdus.

Viņš nobala kā drāna, paķēra glāzi, pielēja lo un pasniedza viņai. Es aizsedzu acis ar rokām un sāku skaitīt lūgsnu, neatceros, kādu … Jā, mīļais, esmu daudz redzējis, kā cilvēki mirst hospitāļos un kaujas laukā, tikai tas pavisam kas cits, pavisam kas cits! . . . Vēl, jāatzīstas, mani apbēdināja, lūk, kas: pirms nāves Bela mani ne reizes nepieminēja; bet, liekas, es taču viņu mīlēju kā tēvs . .. Nu, lai dievs viņai piedod! … Taisnību sakot: kas gan es tāds esmu, lai pirms nāves mani pieminētu? …

Tikko viņa bija padzērusies, tai kļuva vieglāk, bet pēc minūtēm trim Bela nomira. Pielikām spoguli pie lūpām — ne vēsmas!… Es izvedu Pečorinu no istabas, un mēs izgājām uz cietokšņa vaļņa; ilgi mēs staigājam uz priekšu un atpakaļ viens otram līdzās, ne vārda nerunādami, rokas uz muguras salikuši; Pečorina sejā nekas sevišķs nebija lasāms, un tas mani kaitināja: es viņa vietā nomirtu aiz žēlabām. — Beidzot viņš apsēdās zemē paēnā un saka ar nūjiņu smiltis kaut ko zīmēt. Es, ziniet, pieklājības deļ gribēju viņu mierināt, sāku runāt; viņš pacēla galvu — un pasmējās… Man salts vien pārskrēja pa miesu 110 šiem smiekliem … Es aizgāju pasūtīt zārku.

Jaatzislas, šīs rūpes es pa daļai uzņēmos, lai izklaidētos. Man bija gabals termalāma20 , ar ko es apsitu zārku, un izgreznoju lo vel ar sudrabotām čerkosu bārkstīm, kuras Grigorijs Aleksandrovičs viņai bija nopircis.

Otrā rītā agri mes viņu apglabājām aiz cietokšņa, upmalā, līdzās tai vietai, kur viņa pēdējo reizi bija sēdējusi; ap viņas kapu nu jau saauguši baltie akāciju un pliederu krūmi. Es gribēju gan uzlikt krustu, bet, ziniet, tā neveikli: viņa tomēr nebija kristīgā . ..

—   Un ko Pečorins? — cs vaicāju.

—   Pečorins ilgi slimoja, izdēdēja, nabadziņš; tikai no tā laika par Belu mēs nekad vairs netikām runājuši; redzēju, ka tas viņam būs nepatīkami, kāpēc tad jārunā! — Mēnešus Irīs pēc tam viņu pārcēla J-as pulka un viņš aizbrauca uz Gruziju. Kopš tā laika mēs vairs neesam tikušies. .. Ja, nāk prātā, — nesen man kāds stāstīja, ka viņš atgriezies Krievijā, bet korpusa rīkojumos nekas nebija minēts. Ja, līdz mums jau ziņas nonāk veļu.

Te viņš sāka gari izrunāties par to, cik nepatīkami uzzināt jaunumus veselu gadu vēlāk, — droši vien tādēļ, lai apspiestu skumjās atmiņas.

Es nepārtraucu viņu un ari neklausījos viņā.

Pec. kādas stundas varējam alkal braukt; putenis bija norimis, debesis noskaidrojušās, un mēs devāmies tālāk. Ceļā neviļus atkal atsāku valodas par Belu un Pečorinu .. .

—   Bet vai neesat dzirdējuši, kas notika ar Kazbiču? — ievaicājos.

—   Ar Kazbiču? Tiešām nezinu … Dzirdēju gan, ka šapsugu21 labajā spārna esot kāds Kazbičs, veikls zēns, kas sarkanā bešmetā soļos jādelējot pa šāvienam mūsējiem un tos ļoti pieklājīgi sveicinot, kad lode aizsvilpjot gar ausīm; bet diez vai tas ir tas pats . ..

Kobi piestātnē mes ar Maksimu Maksimiču šķiramies: es aizbraucu ar pasta zirgiem, bet viņš smaga vezuma dēļ nevarēja likt man līdzi. Mēs gan necerējām vel kādreiz sastapties, tomēr sastapāmies, un, ja ve- laties, pastāstīšu: tas ir vesels stāsts.. . Atzīstieties tomēr, ka šis Mak- sims Maksimičs ir ievērības cienīgs vīrs!. . . Ja jūs to atzīstat, tad tas man būs lielākais gandarījums par šo manu varbūt pārāk garo stāstu.

MAKSIMS MAKSIMIČS

Atvadījies no Maksima Maksimiča, es ātri izauļoju caur Tore- kas un Darjalas aizu, brokastoju Kazbckā, tēju dzēru Larsā un ap vakariņu laiku biju jau Vladikaukāzā. Neapgrūtināšu jūs ar kalnu aprakstiem, ar izsaucieniem, kas nekā neizteic, ar ainām, kuras nekā nedod — sevišķi tiem, kas tur nav bijuši, un ar statistiskām piezīmēm, ko tikpat neviens nelasīs.

Es apmetos viesnīcā, kurā apmetas visi ceļotāji un kurā pie tam nav neviena, ko varētu parīkot izcept fazānu un izvārīt kāpostus, jo trīs invalīdi, kam viesnīca uzticēta, tik stulbi vai arī ir tā piedzērušies, ka viņiem nekā neieskaidrosi.

Man pateica, ka šeit būšot jāpaliek vēl trīs dienas, jo «okāzija»22 no Jekateringradas neesot vēl pienākusī un tātad nevarot arī doties atpakaļ. Tad ta okazija! . .. Bet slikts kalamburs nav nekāds iepriecinājums krievu cilvēkam, un, laiku kavēdams, sadomāju uzrakstīt Maksima Maksimiča nostāstu par Belu, neparedzēdams, ka las būs veselas stāstu virknes pirmais posms; redziet, kā dažreiz nieka apstaklim var būt briesmīgas sekas!… Bet jūs varbūt nezināt, kas ir «okāzija»? Tas ir aizsegs, kas sastāv no pusrotas kājnieku un viena lauka lielgabala un pavada vezumniekus caur Kabardu no Vladikaukāza uz Jekateringradu.

Pirmo dienu pavadīju ļoti garlaicīgi; otra dienā agri no rīta sētā iebrauca kāds vezums. . . A! Maksims Māksimies! … Mēs sasveicinājāmies kā vecu vecie draugi. Es piedāvāju viņam savu istabu. Viņš lieki neaizbildinājās, pat uzsita man uz pleca un sašķobīja lūpas it kā smīnā. Tāds savādnieks! . . .

Maksims Māksimies pamatīgi pārzināja pavara mākslu: viņš apbrīnojami labi izcepa fazānu, prasmīgi aplēja to ar gurķu sālījumu, un jāatzīstas, ka bez viņa man būtu jāpietiek ar sausu barību. Pudele kahe- lieša tīkami papildināja mūsu vienkāršo maltīti, kura bija viens pats ēdiens, un, aizkūpinājuši pīpes, mēs apsēdāmies: es pie loga, viņš pie iekurtās krāsns, jo laiks todien bija drēgns un auksts. Mes klusējām. Par ko gan lai runātu?… Viņš par sevi man jau bija pastāstījis visu, kas saistošs, bet man nebija nekā, ko stāstīt. Es skatījos pa logu. Terekas krastā, kur upe kļūst platāka un platāka, starp kokiem varēja saskatīt daudz zemu mājiņu, bel tālāk zilgmoja kalni ka robota siena, un aiz tiem pacēlās Kazbeks savā baltajā kardināla cepurē. Domās no tiem atvadījos, man to kļuva žēl…

Tā mēs sēdējām ilgi. Saule nogrima aiz saltajiem kalngaliem, un bālganā migla sāka izklīst ielejās, kad uz ielas atskanēja pajūga zvaniņi un vedēju saucieni. Viesnīcas setā iebrauca vairāki vezumi ar netīriem armēņiem un aiz tiem tukša kariete: tās vieglā ritēšana, ērtais sēdeklis un elegantais izskats atgādināja kaut ko ārzemniecisku. Tai nopakaļ soļoja vīrietis ar lielām ūsām, huzāru svārkos, diezgan glīti ģērbies, lai būtu sulainis; taču viņa nodarbošanos varēja noteikt bez kļūdīšanās, vērojot ta bramanīgo paņēmienu, ar kādu tas izkratīja pelnus no pīpes un izrīkoja kučieri. Viņš, acīm redzot, bija sava laiskā kunga izlepis kalps, savā ziņā krievu Figaro. — Saki, mīļais, — es viņam pa logu saucu, — kas las, — okāzija pienākusi, vai? — Viņš paskatījās uz mani ar diezgan bezkaunīgu skatienu, sakārtoja kaklasaiti un novērsās; armēnis, kas gāja viņam līdzās, pasmīnēdams atbildēja viņa vietā, ka patiesi okāzija pienākusi un rit no rīta došoties atpakaļ. — Paldies dievam!  noteica Maksims Maksimičs, pa to laiku pienācis pie loga. — Skat, kur skaista kariete! — viņš piebilda. — Droši vien kāds ierēdnis brauc izmeklēšanas lietās uz Tiflisu. Redzams, nepazīst mūsu kalnājus! Nu, mīlīt, nav joks: lie tevi netaupīs, izdrebinās pat angliskajos! — Bet kas las tads varētu būt? Iesim palūkot… — Mēs izgājām gaitenī. Gaiteņa galā durvis uz blakus istabu bija vaļā. Sulainis ar vedēju stiepa tur iekšā somas.

Klausies, draugs, — štābkapteinis viņam vaicāja, — kam tā skaistā kariete?… Ko?… Lieliska kariete!… — Sulainis, nemaz nepagriezdamies, kaut ko pie sevis norūca, taisīdams vajā somu. Maksims Māksimies saskaitās; viņš paraustīja nevērīgo aiz pleca un teica: — Mīļais, es ar tevi runāju…

Kā kariete? . . . Mana kunga …

—  Un kas ir tavs kungs?

—   Pečorins .. .

—   Ko tu? Ko tu? Pečorins? … Ak mans dievs!. .. Vai viņš nedienēja Kaukāzā? … iesaucās Maksims Maksimičs, mani aiz piedurknes saķerdams. Acīs viņam dzirkstīja prieks.

—  Liekas, ka ir dienējis, — es pie viņa esmu nesen.

Nu, tā!… Tā!… Grigorijs Aleksandrovičs?… Tā taču viņu sauc?. . . Mēs ar tavu kungu bijām draugi, — viņš piebilda, draudzīgi uzsizdams uz pleca sulainim, tā ka tas sagrīļojās…

—  Atvainojiet, kungs, jūs mani traucējat, — tas saīdzis teica.

Kāds tu, brālīt! . . . Bet - vai nezini? — mēs ar tavu kungu

bijām sirsnīgi draugi, kopā dzīvojām. .. Bet kur tad viņš pats palika? . ..

Sulainis paskaidroja, ka Pečorins palicis uz vakariņām un pārnakšņot pie pulkveža N.

—   Bet vai vakarā viņš neatnāks šurp? — Maksims Maksimičs vai- caja, — vai varbūt tu, mīlīt, pie viņa pēc kaut kā iesi?… Ja ej, tad pasaki, ka Maksims Maksimičs šeit; taisni tā pasaki… gan jau viņš zinās.. . Es lev došu astoņgrivnu dzeramnaudas …

Sulainis nicīgi pavīpsnāja, padzirdējis Lik niecīgu atalgojumu, tomēr apgalvoja Maksimam Maksimičam, ka izpildīšot viņa uzdevumu.

—   Klāt būs kā likts! … teica man Maksims Maksimičs svinīgā balsī. — Iziešu pie vārtiem viņu pagaidīt.. . Cik žēl, ka neesmu ar N. pazīstams . . .

Maksims Maksimičs apsēdas aiz vārtiem uz sola, bet es devos savā istabā. Atzīstos, ka arī es ar zināmu nepacietību gaidīju Pečorinu ierodamies; lai gan pēc štābkapteiņa nostāsta nebiju par viņu diezin cik labas domās, tomēr daži vilcieni viņa raksturā man likās pievilcīgi. Pēc kadas stundas invalīds ienesa kūpošu patvāri un tējkannu. - - Maksim Maksimič, vai nevelaties tēju? — es viņam pa logu uzsaucu.

—   Pateicamies, — tā kā negribas.

—   Eli, iedzeriet! Redziet, ir jau vēls un vēss!

—   Nekas, tencinu…

—   Nu, ka vēlaties! - Sāku dzert viens pats; pēc minūtēm desmit mans vecais ienāk. — Jums taisnība; tomēr labāk iedzert tēju, — es visu laiku gaidīju. . . Kalpotajs jau sen kamēr pie viņa aizgāja; droši vien kāds kavēklis būs gadījies.

Steigšus viņš izdzēra savu glāzi, no otras atteicas un tāds kā nemiera pilns atkal aizgāja pie vārtiem: varēja skaidri manīt, ka veco vīru sarūgtināja Pečorina nevērība, — jo vairāk tādēļ, ka viņš man nesen stāstīja par savu draudzību ar to un vēl pirms stundas bija pārliecināts, ka tas atsteigsies, tiklīdz padzirdēs viņa vārdu.

Bija jau vēls un tumšs, kad atkal atvēru logu un aicināju Maksimu Maksimiču, teikdams, ka laiks iet gulēt; viņš kaut ko norūca caur zobiem; es atkārtoju aicinājumu, viņš nekā neatbildēja.

Atstājis sveci uz mūrīša degam, satinies šinelī, apgūlos uz dīvāna un drīz vien iemigu un būtu mierīgi nogulējies, ja nebūtu iztraucējis Maksims Maksimičs, jau krietni vēlu ienākdams istabā. Viņš nosvieda pīpi uz galda, sāka staigāt pa istabu, grābāties pa krāsni, pēdīgi apguļas, bet vēl ilgi klepoja, spļāva, grozījās …

—   Vai jums blaktis kož, vai? — ievaicājos.

—   Jā, blaktis … — viņš atteica, smagi nopūzdamies.

Otrā rītā es pamodos agri, bel Maksims Maksimičs bija jau aizsteidzies man priekšā. Atradu viņu sēžam pie vārtiem uz sola. — Man jāaiziet pie komandanta, — viņš teica, — tad nu, lūdzu, ja Pečorins atnāk, atsūtiet man pakaļ.. .

Es apsolījos. Viņš aizsteidzās, it kā tā locekļi būtu atguvuši jaunības speķu un vingrumu.

Rīts bija dzestrs un jauks. Pār kalniem pacēlās zeltotie mākoņi kā otra kalnu virkne gaisā; pievārtē atradās liels laukums; aiz tā tirgus mudžēt mudžēja pilns ļaužu, jo bija svētdiena; osetīnu zēni basām kājām, stiepdami pār pleciem pārliktus saiņus ar šūnu medu, rosījās ap mani; cs viņus aizdzinu, — kam man viņi, — man bija pielipis labsirdīgā štābkapteiņa nemiers.

Nepagāja ne desmit minūtes, kad laukuma viņā galā parādījās tas, kuru mēs gaidījām. Viņš nāca kopā ar pulkvedi N., kas, pavadījis to lidz viesnīcai, atvadījās no viņa un devās atpakaļ uz cietoksni. Es tūlīt aizsūtīju invalīdu pēc Maksima Maksimiča.

Pcčorinam pretī iznāca viņa sulainis un paziņoja, ka zirgus tūlīt jūgšot; pasniedza viņam cigāru kasti un, saņēmis dažus rīkojumus, aizsteidzās tos izpildīt. Viņa kungs, cigāru aizkūpinājis, reizes divas nožāvājās un apsēdās uz sola otrpus vārtiem. Tagad man jums jāuzzīmē viņa ģīmetne.

Viņš bija vidēja auguma; slaidais, smalkais slāvs un platie pleci liecināja par stipru veselību, kas var panest klejotāja dzīves dažādās grūtības un klimata pārmaiņas un ko nav varējusi satriekt ne lielpilsētas izvirtība, ne sirdsjūlu vētras; apputējušie samta svārciņi, aizpogati tikai ar divām apakšējām pogām, ļāva saskatīt žilbinoši baltu veļu, kas liecināja par kārtīga cilvēka paražām; notraipītie cimdi likās speciāli šūti tā mazajai, aristokrātiskajai rokai, un, kad tas novilka vienu cimdu, biju pārsteigts par viņa bālo pirkstu kalsnumu. Viņa gaita bija nevērīga un laiska, bet ievēroju, ka ejot las nevēcināja ar rokām — noslēgta rakstura drošākā pazīme. Starp citu, tās manas personīgās domas, dibinātas uz mana paša novērojumiem, un es nebūt negribu jums likt lām akli licēt. Kad viņš atsēdās uz sola, viņa taisnais stāvs saliecās, it kā tam mugurā nebūtu neviena kauliņa; visā viņa ķermeņa stāvoklī atspoguļojās nervoza nevarība; viņš sēdēja, kā sēž Balzaka trīsdesmitgadiga koķete savos mīkstajos dūnu krēslos pēc nogurdinošas balles. Pēc pirmā acu uzmetiena tā sejai es viņam nedotu vairāk par divdesmit trim gadiem, kaut gan vēlāk biju ar mieru dot viņam trīsdesmit. Viņa smaidā bija kaut kas bērnišķīgs. Viņa ādai piemita sievišķīgs maigums; gaišie, jau no dabas cirtainie mati gleznaini apēnoja tā bālo, dižciltīgo pieri, kurā, tikai vērīgāk ieskatoties, varēja manīt vienu pār otru krustotās grumbas, kas droši vien redzamākas savilkās dusmu un dvēseles saviļņojumu brīžos. Lai gan viņa matu krāsa bija gaiša, ūsas un uzacis tam bija melnas — cilts pazīme cilvēkam, tāpat kā baltam zirgam melnas krēpes un melna aste. Lai portretu nobeigtu, atzīmēšu, ka deguns viņam bija mazliet uzrauts, zobi žilbinoši balti un acis brūnas; par acīm man vēl jāsaka daži vārdi.

Vispirms — tās nesmējās līdzi, kad smējās viņš pats. — Vai jums nav gadījies novērot dažos cilvēkos šādu dīvainību?… Tā ir vai nu ļaunas dabas, vai arī pastāvīgas, dziļas grūtsirdības pazīme. Zem puspievērtajiem plakstiem tās staroja ar savādu fosforisku mirdzumu, ja tā var izteikties. Tas nebija dedzīgas gara kvēles vai rotaļīgas fantāzijas atspulgs; tas bija spīdums, līdzīgs gluda tērauda spožumam, žilbinošs, bet auksts; viņa skatiens, atrs, bet caururbjošs un pasmags, atstaja nepatīkamu pārdroša izaicinājuma iespaidu un varētu likties bezkaunīgs, ja nebutu lik vienaldzīgi mierīgs. Šie novērojumi man iešāvās prātā varbūt tikai tāpēc, ka jau zināju dažus viņa dzīves sīkumus, un varbūt uz citu viņa izskats atstātu gluži pretēju iespaidu; bet, tā kā jus ne no viena cita par viņu nekā nedabūsiet zināt, tad gribot negribot jums jāapmierinās ar šo manu attēlu. Beidzot man vēl jāsaka, ka vispār viņš bija diezgan skaists un viņam bija viena no tām īpatnējām sejām, kas tik ļoti patīk augstākās sabiedrības sievietēm.

Zirgi bija jau sajūgti; zvaniņš brīžam ieskanējās pie loka, un sulainis jau divi reizes bija nācis Pečorinam ziņot, ka viss kartībā, bet Maksims Maksimičs vel nenāca. Par laimi, Pečorins bija domās nogrimis, raudzīdamies Kaukāza kalnu zilganajos robojumos, un, likās, nemaz nesteidzās ceļā. Es piegāju viņam klāt. — Ja jūs gribētu vēl mazliet pagaidīt, — es teicu, — tad piedzīvotu prieku satikties ar vecu draugu …

— A, pareizi! — viņš strauji atteica. — Vakar man stāstīja; bet kur viņš ir? — Es pagriezos pret laukumu un ieraudzīju Maksimu Maksi- miču skrējām, cik jaudas . . . Pēc dažām minūtēm tas bija jau klāt; viņš tikko varēja elpu atņemt; sviedri plūda aumaļām pār vaigiem; slapjie sirmo matu kumšķi, izspraūkušies no cepures, lipa pie pieres; ceļgali viņam drebēja. .. viņš gribēja mesties Pečorinam ap kaklu, bet tas, lai gan laipni smaidīdams, tomēr diezgan vēsi sniedza viņam roku. Štābkapteinis acumirkli apjuka, bet tad dedzīgi satvēra viņa roku abās savējas; viņš vēl nevarēja parunāt.

Ļoti priecājos, mīļais Maksim Maksimič! Nu, kā jums klājas? teica Pečorins.

—   Un tev… un jums? … — murminaja vecais vīrs asaram acīs . . .

— Kur lie gadi … kur tas laiks … bet kurp nu?. . .

—   Braucu uz Persiju — un tālāk .. .

—   Taču ne tūlīt?… Nu uzkavējieties, mīļais!… Vai tā nu uzreiz šķirsimies? .. . Tik ilgi neesam redzējušies . ..

—   Man laiks doties ceļā, Maksim Maksimič, — bija atbilde.

—   Mans dievs, mans dievs! Kurp nu tā jāsteidzas?… Man tik daudz gribētos jums pastāstīt… apvaicāties… Nu, ko? Vai atvaļināts? . . . Kā? … Ko labu darījāt? …

—   Garlaikojos! — atteica Pečorins pasmīnēdams.

—   Vai vēl atceraties mūsu dzīvīti cietoksni? . .. Jauks medību apvidus! .. . Jūs taču bijāt brīnum kaisls mednieks … Un Bela?

Pečorins mazliet nobāla un novērsās. ..

—  Jā, atceros! — viņš teica, gandrīz tūliņ piespiesti nožāvādamies.

Maksims Maksimičs lūkoja viņu pierunāt palikt kopā vēl pāris stundu.

—   Mēs ieturēsim krietnas pusdienas, — viņš sacīja, — man ir divi fazāni, un kahetietis šeit lielisks… protams, ne jau tāds kā Gruzijā, tomēr labākās markas. . . Mēs patrieksimies. .. Jūs man pastāstīsiet, kā jums klājās Pēterburgā . . . Jā?…

—   Nudien, man nav nekā, ko stāstīt, mīļais Maksim Maksimič… Bet nu palieciet sveiki, man laiks steigties… Pateicos, ka neesat aizmirsis. . . — viņš piebilda, saņemdams Maksimiču zem rokas.

Vecais sarauca uzacis. Viņš bija bēdīgs un īgns, kaut gan lūkoja to slēpt. — Aizmirst! — viņš nomurmināja. — Es gan nekā neesmu aizmirsis . .. Nu, dievs ar jums … Necerēju ar jums tā satikties .. .

Nu, nu, kas par niekiem! — sacīja Pečorins, viņu draudzīgi apkampdams. — Vai tad es neesmu tāds pats? Ko lai dara?… Katram savs ceļš. .. Vai vēl kādreiz tiksimies — dievs zina!… — Tā runādams, viņš jau sēdēja karietē, un vedējs jau kārtoja grožus.

—   Pag, pag! — Maksims Maksimičs piepeši iesaucās, pieķerdamies pie karietes durtiņām. — Gandrīz piemirsu . . . Pie manis palika jūsu papīri, Grigorij Aleksandrovič … es vadāju tos sev līdzi.. . domāju jūs sastapt Gruzija, bel, lūk, kur dievs lika satikties… Ko lai ar tiem daru?…

Ko vien gribat! — atbildēja Pečorins. — Sveiki . ..

Tālad jūs uz Persiju? . . . Un kad būsiet atpakaļ? — Maksims Maksimičs nosauca pakaļ.

Kariete bija jau gabala, un Pečorins pameta ar roku tā, ka šo mājienu varēja iztulkot šādi: diezin vai vēl kādreiz, un nav arī vajadzīgs!

Jau sen vairs nedzirdēja ne zvaniņa skaņas, ne ratu rīboņas pa akmeņaino ceļu, bet nabaga vecilis vēl stāvēja, kur stāvējis, dziļas domās nogrimis.

—   Jā, — viņš beidzot noteica, cenzdamies izlikties vienaldzīgs, lai gan īgnuma asaras reizēm pamirdzēja viņa skropstās, — protams, mēs bijām draugi, bet kas gan vairs draudzība šajos laikos!… Kas es viņam? Es neesmu ne bagāts, ne augstā amatā, arī gados tāda starpība . .. Re, par kādu švītu izvērties, dabūjis atkal Pēterburgā padzīvot.. . Kāda karietei… Cik daudz mantu… un kur lepns sulainis! … — Sos vārdus viņš teica ar ironisku smīnu. — Sakiet, — viņš turpināja, mani uzrunādams, — nu ko jūs par to domājat?… Kāds velns viņu tagad dzen uz Persiju?… Jāsmejas, nudien, jāsmejas!… Es jau zināju, ka viņš gaisīgs cilvēks, uz kuru nevar paļauties . .. Patiesi, žēl, ka laba gala viņš neņems. . . bet citādi nemaz nevar būt! . . . Vienmēr esmu teicis, ka tam nav prāta, kas aizmirst vecus draugus… — Te viņš novērsās, lai slēptu satraukumu, izgāja pagalmā pie sava vezuma un likās apskatām ratus, bet acis viņam ik bridi sakāpa asaras.

—   Maksim Maksimič, -— es, viņam piegājis, jautaju, — kādus papīrus Pečorins jums atstāja?

—   Dievs viņu zina! Kaut kādas piezīmes . . .

—   Ko jūs ar tām iesāksiet?

—   Ko? Likšu pagatavot patronas.

—   Atdodiet tas labāk man!

Viņš pārsteigts palūkojās uz mani, kaut ko caur zobiem norūca un saka rakņāties somā; tad viņš izņēma kādu burtniciņu un nicīgi nometa to zemē, pēc tam otro, trešo un beidzot desmito piemeklēja tas pats

liktenis. Viņa dusmām piemita kaut kas bērnišķīgs; man naca smiekli un bija arī viņa žēl.

Lūk, visas, — viņš teica, — apsveicu jūs ar atradumu …

Un es ar tam varu darīt, ko vien gribu?

—   Iespiediet kaut avīzēs! Kas man daļas? … Vai tad es viņam kāds draugs vai rads?. . . Tiesa, mēs ilgi nodzīvojām kopa zem viena jumta … Bet vai nu mazums, ar ko es kopā esmu dzīvojis! . . .

Es paķēru papīius un steidzīgi vien nesu prom, baidīdamies, ka štābkapteinis neapdomājas. Drīz mums paziņoja, ka pēc stundas okāzija došoties ceļā; pavēlēju jūgt zirgus. Patlaban jau liku cepuri galvā, kad istabā ienāca štābkapteinis; viņš, man šķila, uz braukšanu negatavojās: viņa izskatā bija savāds, pieņemts vēsums.

—   Maksim Maksimič, vai jūs nebrauksiet?

—  Nē-e!

—   Kāpēc tā?

—   Neesmu vēl ar komandantu ticies, un man viņam jānodod dažas valdības mantas . . .

—   Bet jūs taču bijāt pie viņa?

—   Biju gan, protams, — viņš runāja stostīdamies, — bet viņa nebija mājas… un es negaidīju.

Es viņu sapratu: nabaga vecais vīrs varbūt pirmo reizi mūžā bija pametis dienesta pienākumus savu personīgo vajadzību dēļ, rakstu valoda runājot, — un kā viņu atalgoja!

—   Ļoti žēl, — es viņam teicu, — ļoti žēl, Maksim Maksimič, ka mums nelaika jāšķiras.

Kur nu mums, neizglītotiem večiem, jums līdzi tikt! .. . Jūs, augstāko aprindu jaunatne, par lepnu: kamēr zem čerkesu lodēm, tad nu vēl šā tā. . . bet vēlāk saliekolies kaunaties mūsu ļaudīm pat roku pasniegt…

Es, Maksim Maksimič, neesmu pelnījis šādu pārmetumu.

—   Nu, ziniet, cs jau to tikai tāpat runas pēc saku; tātad novēlu jums visu labu un laimīgu ceļu.

Mes atvadījāmies diezgan vēsi. Labais Maksims Maksimičs bija pārvērties tiepīgā, īgnā štābkapteinī. Un kādēļ? Tādēļ, ka Pečorins

vai nu aiz izklaidības, vai citiem iemesliem — sniedza viņam roku, kad šis gribēja mesties tam ap kaklu. Skumji noskatīties, ka jauneklis zaudē savas jaukākās cerības un sapņus, kad viņa acu priekšā izirst rožainais plīvurs, caur kuru tas aplūkoja cilvēku darbus un domas, lai gan atliek vel cerība, ka veco maldu vielā viņš atradis jaunus, vēl ātrāk pārejošus, toties tīkamākus… Bet ko lai vieta rod Maksima Maksimiča gados? Neviļus sirds kļūst bezjūtīga un dvēsele nocietinās . ..

Es aizbraucu viens.

PEČORINA DIENASGRAMATA

PRIEKŠVĀRDS

esen es dabūju zināt, ka Pečorins, atgriežoties no Persijas, miris. Šī vēsts mani ļoti iepriecināja: tā man deva tiesību izdot šīs piezīmes, un izmantoju gadījumu, lai parakstītu savu vārdu otra darbam. Lai dievs dod, ka lasītāji mani nesodītu par šādu nevainīgu viltojumu!

Tagad man mazliet jāpaskaidro iemesli, kas mani pamudināja nodot atklātībai man līdz šim pilnīgi nepazīstama cilvēka dziļākos sirds noslēpumus. Labi, ja es vēl būtu bijis viņa draugs: īsta drauga viltīga ne- kautriba ikvienam saprotama; bet šo cilvēku tikai reizi savā mūžā esmu redzējis uz lielā ceļa, tātad man pret viņu nevar būt tā neizprotamā naida, kas, slēpjoties aiz draudzības maskas, gaidīt gaida mīlama nāvi vai nelaimi, lai tad par viņa galvu šaltīm izgāztu pārmetumus, pamācības, zobgalības un nožēlu.

Pārlasot šīs piezīmes, pārliecinājos par vaļsirdību, ar kādu to rak- slītājs nesaudzīgi cēlis gaismā savas vājībās un netikumus. Stāsts par cilvēka dvēseli, kaut vai par pašu seklāko, nez vai nav interesantāks un pamācošāks nekā veselas tautas vēsture, sevišķi, ja tas ir nobrieduša prata pašnovērtēšanas auglis un ja tas rakstīts bez godkārīgās vēlēšanās modināt līdzjūtību vai apbrīnošanu. Ruso atzīšanās jau tālab vien nav pilnvērtīga, ka viņš to lasījis saviem draugiem.

Tātad vienīgi vēlēšanās labu darīt spieda mani laist klaja fragmentus

no nejauši iegūtās dienasgrāmatas. Lai gan īsto vārdu vietā liku izdomātus, tomēr cilvēki, par kuriem lur stāstīts, droši vien sevi pazīs; un varbūt viņi atradīs attaisnojumu rīcībai, par kuru līdz šim vainoja cilvēku, kam nav vairs nekā kopēja ar šo pasauli; mēs gandrīz arvien attaisnojam to, ko saprotam.

Šai grāmatā ievietoju tikai lo, kas attiecas uz Pečorina dzīvi Kaukāzā. Manās rokās vēl paliek bieza burtnīca, kurā viņš attēlo visu savu dzīvi. Kādreiz ari tā parādīsies atklātībā; bet pagaidām daudzu visai svarīgu iemeslu dēļ vēl neiedrošinos šo atbildību uzņemties.

Varbūt daži lasītāji gribēs zināt manas domas par Pečorina raksturu. Mana atbilde — šās grāmatas virsraksts… — Bet tā taču ļauna ironija! — man teiks. — Nezinu.

Tamaņa

Tamaņa pati sliktākā no visam Krievijas piejūras pilsētiņām.

Es tur tikko nenomiru badā, un piedevām mani gribēja vēl noslīcināt. Atbraucu pasta ratos veļu naktī. Važonis apturēja piekusušo trijjūgu pie vienīgās mūra mājas vārtiem, kas atradās pilsētas malā. Sargs, Melnās jūras kazaks, izdzirdis zvaniņu skaņas, samiegojies niknā balsī iesaucās: — Kas nāk? Iznāca uradņiks un desmitnieks. Es paskaidroju tiem, ka esmu virsnieks, braucu valdības darīšanās uz aktīvo karaspēku un pieprasīju kroņa dzīvokli. Desmitnieks sāka mūs vadāt pa pilsētu. Pie kuras mājeles piebraucām —- aizņemta. Laiks bija auksts, es trīs naktis nebiju gulējis, biju izvardzis un sāku pukoties. — Ved taču mani kaut kur, razbainiek! Ved vai pie velna ellē, kad likai pie vietas! es uzkliedzu. — Vēl ir viena būda, — atbildēja desmitnieks, pakausi kasīdams, bet jusu augstdzimtībai nepatiks: tur nelādzīgi! Skaidri neizpratis pēdējā vārda nozīmi, liku viņam iet pa priekšu, un pēc ilgas maldīšanās pa netīrajam sānieliņām, kur abās pusēs redzēju tikai sakritušus žogus, piebraucām pie nelielas majeles paša jūras krastā.

Pilns mēness apgaismoja mana nākamā mitekļa meldru jumtu un baltās sienas; ar laukakmeņu mūri iežogotā pagalma atradās otra sašķiebusies būda, mazāka un vecāka par pirmo. Gandrīz pie pašas sienas sākas jūras kraujais krasts, un lejā, nemitīgi šalkdami, skalojās tumšzilie viļņi. Mēness rāmi raudzījās nemierīgajā, bet tā varai padevīgajā stihijā, un tā gaismā tālu jūrā varēja saskati! divus kuģus, kuru tumšās tauvas kā zirnekļa tikls nekustīgi iezīmējas pie blāvā apvāršņa. «Kuģi ir piestātnē,» es nodomāju, «rit došos uz Gelcndžiku.»

Kaitnieka pienākumus man izpildīja robežsardzes kazaks. Pavēlējis viņam izcelt ceļasomu un atlaist vedēju, sāku saukt saimnieku — klusums; pieklauvēju — klusums… kas tad tas? Beidzot no priekšnama izlīda gadus četrpadsmit vecs zēns.

Kur saimnieks? — Navaid. — Kā, nemaz nav? — Nimoz. - - Un saimniece? — Aizalika uz sādžu. — Kas tad man durvis atslēgs? es teicu, tas ar kaju pasperdams. Durvis pašas atvērās; no būdas vēdīja drēgnums. Uzrāvu sērkociņu un pieliku to zēnam pie deguna: tas apgaismoja divas baltas acis. Viņš bija akls, gluži akls jau no dzimšanas. Viņš stāvēja manā priekšā nekustēdamies, un es saku apskatīt viņa sejas vaibstus.

Atzīstos, esmu aizspriedumains pret visiem akliem, tizliem, kurliem, mēmiem, klibiem, kuprainiem un tā tālāk. Esmu novērojis, ka cilvēka ārienei aizvien ir kāds dīvains sakars ar viņa dvēseli: it ka, locekli zaudējot, ari dvēsele zaudētu kādu jutekli.

Tātad sāku aplūkot akla seju; bet ko jūs izpētīsiet tādā seja, kura nav acu? . . . Ilgi raudzījos zenā ar neviļu līdzjūtību, kad piepeši pār viņa plānajām lūpām pārlaidās tikko samanāms smīns, un nezin kādēļ tas uz mani atstāja visnepatīkamāko iespaidu. Man iešāvās prātā aizdomas, ka šis aklitis nemaz nav tik akls, kā izliekas; velti mēģināju sev iegalvot, ka lāds nags acī nevar būt viltots, un kādā nolūkā? Bet ko darīt? Es bieži padodos aizspriedumiem . ..

Vai esi saimnieka dēls? — es beidzot viņam vaicāju. — Nī jau!

Kas tad? Nabaga bāriņš … — Vai saimniecei ir bērni? — Nī jau; meita bija, bet aizalaide ar tatāru pār jūru. — Ar kādu tatāru? Ta velis viņu zin! Krimas tatārs, laivinieks no Kerčas.

Iegāju būdā: divi soli un galds, un vel milzīga lāde pie krāsns bija te visas mēbeles. Pie sienas nevienas svētbildes — slikta zīme! Pa izsisto logu istaba ieplūda jūras vējš. Izvilku no ceļasomas vaska sveces galiņu un, aizdedzinājis to, sāku izkravāt savas mantas: zobenu un šau- teni ieslēju kaktā, pistoles noliku uz galda, savu tūbas apmetni uzklāju uz viena sola, kazaks savējo uz otra; pēc desmit minūtēm viņš jau krāca, bet es nevarēju aizmigt: man tumsā visu laiku rēgojās zēns ar baltajām acīm.

Ta pagāja kāda stunda. Pa logu iespīdēja mēnesnīca, un tās stari rotaļājās uz istabas kula. Piepeši gaismas svītra, kas nogūla uz kula, pazibēja ēna. Es pacēlos un paskatījos pa logu; kāds paskrēja otrreiz tam garam un nez kur pazuda. Nevarēju iedomāties, ka šī būtne varētu noskriet pa stāvo krauju lejā; bet nekur citur ta nevarēja palikt. Piecēlos, uzmetu bošmetu, apjozu kinžalu un klusītiņām izgāju laukā; man pretī nāca aklais zēns. Noslēpos aiz žoga, un zēns drošā, bet uzmanīgā gaitā pagāja man garām. Padusē viņš nesa kādu vīstokli un, nogriezies uz piestātnes pusi, devās lejup pa šauro, stāvo taciņu. «Un redzi, tai dienā mēmie taps runīgi un aklie redzīgi,» nodomāju, sekodams viņam tadā atstatumā, lai neizlaistu to no acīm.

Pa to laiku mēness ietinās mākoņos un pār jūru sacēlās migla, caur kuru vējluktura spīdums tuvākā kuģa galā vairs tikko bija samanāms; putu vāli mirgoja krastmalā, draudēdami kuru katru acumirkli vellies tai pāri. Ar mokām nolaidos pa stāvo krauju lejā un, lūk, redzu: aklais apstājas, tad nogriezās pa labi; viņš gāja tik tuvu gar ūdeni, ka likās — nupat vilnis lo sagrābs un aiznesīs; bet, redzams, šī nebija viņa pirmā pastaiga, spriežot pēc veiklības, ar kādu las lēca no akmens uz akmeni un izvairījās no bedrēm. Beidzot viņš apstājas, il ka klausītos, apsēdās zemē un nolika aizsaini sev līdzās. Es vēroju viņa kustības, aiz piekrastes klints aizrāvies. Pēc dažām minūtēm no pretējās puses tuvojas balts slāvs; tas pienāca pie aklā un apsēdās viņam blakus. Vējš šad tad man atnesa kaut ko no viņu sarunas.

—   Nu, aklil? — teica sievietes balss. — Spēcīga vētra; Janko nebūs.

Janko vētras nebaidās, — zēns atbildēja. — Migla sabiezē, skumīgi attrauca atkal sievietes balss.

—  Migla labāk tikt garam sardzes kuģiem, — skanēja atbilde. — Bet ja nu viņš noslīkst?

—   Nu, ko! Svētdien baznīcā tu iesi bez jaunas lentas!

Iestājās klusums; mani tomēr kaut kas pārsteidza: ar mani aklais sarunājās mazkrievu izloksnē, bet nu runāja skaidri krieviski!

Redzi, ka man taisnība, — aklais atkai sacīja, plaukstas sasizdams, Janko nebaidās ne jūras, ne vētru, ne miglas, ne piekrastes sargu; paklau tik: ta nav viļņu čaloņa, mani nepiemānīsi, — tie ir viņa garie airi,

vSieviete pietrūkās kājās un manāmi satraukta lūkojās tālē.

Tu, aklīt, murgo! viņa leica. Es nekā neredzu.

Atzīstos, lai ka pulējos tālumā saskatīt kaut ko laivai līdzīgu, taču velli. Tā pagāja minūtes desmit, un, lūk, vi]ņu kalnos parādījās melns punkts: tas gan pieņēmās, gan kļuva mazāks. Lēnām viļņu vālos paceldamās un strauji lejup laizdamās, krastam tuvojas laiva. Drošsirdīgs laivinieks, kas tāda nakti nebaidās doties pari verstis divdesmit plašam jūras līcim, un svarīgam jābūt iemeslam, kas viņu uz to pamudinājis! Ta prātodams, es neviļus pukstošu sirdi vēroju nabaga laiviņu; bel la ka pile gan ienira, gan atkal izšāvās no bezdibeņa pār putu šaltīm, airus ka spārnus ātri vicinot; un, skat, es domāju, nupat tā ar sparu trieksies pret krastu un sašķidīs gabalos; bet la veikli pagriezās sāņus un sveika ieslīdēja mazajā līcīti. No lās izlēca vīrietis, vidēja auguma, lalāru jērenīcu galvā; viņš pamāja ar roku, un viņi visi trīs ņēmās kaut ko stiept no laivas malā; krava bija lik liela, ka vēl šobrīd nesaprotu, kā laiva nebija nogrimusi. Paņēmuši katrs pār pleciem pa aizsainim, viņi devas projām pa piekrasti un drīz vien pazuda manam skatienam. Vajadzēja atgriezties mājās; bet, atzīstos, visas šis dīvainības mani satrauca, un likai ar mokām sagaidīju ritu.

Mans kazaks bija ļoti pārsteigts, kad pamodies ieraudzīja mani pilnīgi apģērbušos; iemeslu es viņam tomēr noteicu. Papriecājies labu bridi pie loga par zilo, saraustītiem mākonīšiem nosēto debesi, par tālīno Krimas piekrasti, kas ka mēļa josla aizstiepjas un beidzas ar klintsragu, kura virsotnē blāvo bākas tornis, es devos uz Fanagorijas cietoksni, lai no komandanta izzinātu, kad tieši varēšu izbraukt uz Gelend/.iku.

Bet, ai! Komandants man nekā noteikta nevarēja pasacīt. Tie, kas stāvēja ostā, visi bija vai nu sardzes, vai tirdzniecības kuģi, kas vēl nebija pat sākuši uzņemt kravu. — Pēc dienam trim četrām varbūt pienāks pasta kuģis, — leica komandants, un tad jau redzēsim. — Gāju mājās drūms un sapīcis. Durvīs mani sagaidīja mans kazaks ar izbaiļu pilnu seju.

Slikti, jūsu labdzimtība, —viņš man teica.

.la, draugs, diezin kad vēl no šejienes tiksim projām! — Nu viņš vel vairak satrūkās un, man tuvāk pieliecies, čukstēja:

Te nav labi! Šodien satiku jūrmalas uradņiku; viņš man pazīstams, izgājušo gadu kopā dienējām; kolīdz viņam pateicu, kur esam apmetušies, la viņš saka: Tur, brāl, nelāgi, nejauki ļaudis! … — Un patiesi, kas tas par aklo? Visur iet viens pats — gan uz tirgu pēc maizes, gan uz aku pēc ūdens .. . te, kā redzams, pie la pieraduši.

—  Nu un tad? Bet saimniece vai ir vismaz rādījusies? . ..

—  Šodien, kamēr jūs bijāt prom, atnāca vecene kopā ar meitu, kas par meitu? Meitas viņai neesot!

Tad dievs viņu zina, kas tā tada, ja ne meita; tur, lūk, vecene sēž pašlaik sava būdā.

Iegāju mājelē. Krāsns bija stipri sakurināta, un tanī vārījās pusdienas, diezgan bagātīgas nabaga ļaudīm. Uz visiem maniem jautājumiem vecene atbildēja, ka viņa esot kurla, nedzirdot. Ko lai ar viņu iesāk? Uzrunāju aklo, kas sēdēja krāsns priekšā, mezdams uguni zarus. Nu, aklais velnēn, — teicu, saņēmis viņu aiz auss. — Saki, kur tu nakti ar to aizsaini vazajies, ko! — Piepeši mans aklais sāka raudāt, brēkt, vaimanāt: — Kurt' es vazājos?… Nekur nevazājos… Ar aizsaini?… Kādu aizsaini? .. . Vecene šoreiz dzirdēja un saka kurnēt: — Ko gan neizdomās — un vēl par kroplīti! Par ko jūs viņu tā? Ko viņš jums nodarījis? Man tas apnika, un es izgāju ārā, cieši apņēmies panākt šai mīklai atrisinājumu.

letiņos apmetni, atsēdos uz akmens pie sētas un sāku lūkoties talē; man priekšā gulēja nakts vētrā sakultā jūra, un tās vienmuļā šalkšana, līdzīga miegā grimstošas pilsētas dunoņai, atgādināja man agrākos gadus, aiznesa manas domas ziemeļos, mūsu aukstajā galvaspilsēta. Atmiņu šūpots, es aizmirsos… Ta pagāja kada stunda, varbūt ari vairāk . . . Piepeši man ausīs iesitās kaut kas līdzīgs dziesmai. Tiešām, tā bija dziesma, maiga sievietes balstiņa, bet no kurienes ta nāca? . . . Saku ieklausīties melodija dīvaina, te lēna un sērīga, te strauja un līksma. Apskatos visapkārt neviena nav; ieklausos atkal — skaņas it kā no debesīm plūstu. Pacēlu augšup acis: uz manas mājiņas jumta stāvēja meitene svītrainā apģērbā, vaļējiem matiem īsta nāra. Pārlikusi plaukstu pār acīm, lai atvairītos no saules stariem, viņa vērīgi raudzījās tālē, gan pasmējās un sarunājās pati ar sevi, gan atkal atsāka savu dziesmu.

Šo dziesmu atceros vārdu pa vārdam:

Plaša zelta brīvībā,

Zaļā jūriņā

Burām balti mirdzošām

Kuģi šūpojas.

Laiva, mana laiviņa,

Visai vienkārša,

Steidzas kuģiem garām tikt

Diviem irkļiem tā.

Un, kad votra viļņus met

Ceļā milzenim, —

Buru spārniem paceltiem

Kuģis aizlaižas.

Tad es jum vareno

Laipni palūdzu:

Saudzi, ļaunā, neaiztiec

Manu laiviņu.

Līgo mana laiviņa,

Dārgu nastu nes,

Nakti viņu nebēdīgs

Mīļais vada mans.

Neviļus man nāca prātā, ka naktī dzirdēju šo pašu balsi; es mirkli iegrimu domās, un, kad alkal paskatījos uz jumtu, meitenes tur vairs nebija. Pēkšņi viņa aiztecēja man garām, dziedādama jau kaut ko citu, un, knipi pasizdama, ieskrēja pie vecenes; tur nu viņas abas iesaka strīdu. Vecene rājās, viņa skaļi smējās. Un, lūk, redzu, mana nāra palēkdamās atkal skrien atpakaļ; pie manis pietecējusi, viņa apstājās un cieši pavērās man acīs, it kā brīnītos, mani te sastopot; tad nevērīgi pagriezās un lēna gaitā aizgāja uz kuģu piestātni. Taču ar to vēl nebeidzās: visu dienu viņa rosījās ap manu dzīvokli; dziedāšana un lēkāšana neaprima ne brīdi. Dīvains radījums! Viņas sejā nebija ne mazāko plānprātības pazīmju; gluži otrādi, viņas straujais, asais skatiens urbās manī, un šīs acis likās savāda magnētiska spēka pilnas, it kā tās katru mirkli gaidītu atbildi. Bet, tiklīdz sāku runāt, viņa aizmuka, viltīgi pasmaidīdama.

Patiesi, tādas sievietes vel nekad nebiju redzejis. Viņa nebija nekāda skaistule, bel par skaistumu jau man savi ieskati. Viņā bija daudz spilgtu cilts pazīmju . .. Ciltij pie sievietēm, tāpat kā zirgiem, liela nozime; šis atradums pieder jaunlaiku Francijai. Ta, tas ir, rase, nevis jaunlaiku Francija, galvenam kārtām izmanāma gaitā, rokās un kājās; sevišķi liela nozīme degunam. Pareizi veidots deguns Krievijā retāks par mazu kājiņu. Manai dziedonei, likās, nebija vairāk par astoņpadsmit gadiem. Neparasti vingrais augums, savada, vienīgi viņai īpata galvas noliekšana, gario, iedzeltenie mati, drusku iedegušā kakla un plecu ādas zeltainais spīdums un, it īpaši, pareizi veidotais deguns las viss mani valdzināt valdzināja. Lai gan viņas paslepenajā skatienā ievēroju kaut ko mežonīgu un aizdomu pilnu, lai gan viņas smaidā bija kaut kas nenoteikts, taču aizspriedumiem jau tāda vara: pareizi veidotais deguns man sajauca prātus, — es iedomājos, ka esmu atradis Gēles Minjonu, šo viņa vāciskās izdomas brīnišķīgo radījumu; un patiesi — līdzība viņām bija liela: tā pati ātrā pāreja no kaislāka nemiera uz pilnīgu savaldīšanos, tā pati noslēpumainā valoda, tā pati lēkāšana, dīvainās dziesmas…

Pievakarē, apturējis viņu durvis, iesāku šārlu sarunu:

Saki man, skaistuht, — es vaicāju, — ko tu šodien uz jumta darīji!

Vēroju, no kuras puses vējš pūš. — Kam tev tas? — No kurienes vējš, no turienes laime. — Ko? Vai ar dziesmu tu laimi aicinaji? Kur skan dziesma, tur arī laime viešas. — Bet ja nu tu sev nelaimi sad/.ie- dātu? — Nu, kas par lo? Kur nebūs labāk, tur būs sliktāk, bet no slikta līdz labam atkal nav tālu. — Kas tev šo dziesmu iemācīja? — Nemācīja neviens; nāk prātā — uzdziedu; kam jādzird, tas dzirdes; bet, kam nav jādzird, tas nesapratis. • Un ka tevi sauc, manu dziedonit?

Kas krustīja, las zina. — Kas tad krustīja? — Ka lai es to zinu?

—   Skat, cik noslēpumaina! Bet es, lūk, kaut ko par tevi zinu (ne vaibstiņš nepārvērtās viņas sejā, pat lūpas nepakustējās, it kā tas uz viņu neattiektos). Es dabūju zināt, ka tu pagājušo nakti staigāji pa jūrmalu. — Un te es viņai ļoli svinīgi pārstāstīju visu, ko biju redzejis, cerēdams viņu samulsināt; bet nekā! Viņa sāka smieties pilnā kakla!

- Daudz redzējāt, bel maz zināt; un, ko zināt, to turiet aiz atslēdziņas!

—   Bet ja nu es, piemēram, sadomāju pateikt komandantam? — es savilku ļoti nopietnu, pat bargu seju. Pēkšņi viņa palēcās uz augšu, iedziedājās un pazuda kā krūma iztraucēts putniņš. Mani pedejie vārdi bija pavisam nevietā; tūlīl es nenojautu to svarīgumu, bet vēlāk man nācās tos rūgti nožēlot.

Krēslai metoties, liku kazakam uzvārīt tēju, kā jau ceļā pieņemts, aizdedzu sveci un apsēdos pie galda, kūpinādams savu ceļavīra pīpi. Otrā glāze man gāja uz beigām, kad piepeši noskrapstēja durvis un es aiz sevis izdzirdu vieglu drēbju čaukstoņu un klusus soļus; satrūkos un pagriezos — tā bija viņa, mana nāriņa. Viņa apsēdās man pretī, mierīga un klusa, un pavērsa uz mani savas acis, nezin kādēļ šis skaliens man izlikās brīnišķi maigs: tas man atgādināja vienu no tiem skatieniem, kas savā laikā lik patvarīgi bija rotaļājušies ar manu dzīvību. Viņa, likās, gaidīja, ko teikšu; bet es, neizprotama mulsuma pārņemts, cietu klusu. Viņas seju klāja viegls bālums, kas liecināja par nemieru sirdī; viņas roka bez vajadzības taustījās pa galda virsu, un manīju, ka tā viegli dreb; krūtis viņai te augstu pacēlās, te atkal likās, ka viņa pavisam aiztur elpu. Ši komēdija sāka man apnikt, un es klusēšanu jau gatavojos pārtraukt visprozaiskākā kārtā, tas ir, piedāvājot viņai glāzi tējas, kad pēkšņi viņa pietrūkās, apvija rokas man ap kaklu un valgs, ugunīgs Skūpsts noskanēja uz manām lupām. Man lumšs vien sametās gar acīm, galva apreiba, es ar visu savu jaunekļa kaisles spēku tvēru meiteni savos apkampienos, bet viņa kā čūska izslīdēja man no rokām, iečukstēdama man ausī: — Šonakt, kad visi jau gulēs, iznāc piekrastē! — un kā bulta izmetās no istabas ārā. Priekšnamā viņa apgāza tējkannu un sveci, kas atradās uz grīdas. Velna meitēns! — iesaucās kazaks, kas bija atlaidies salmos un cerejis sasildīties ar pārpalikušo tēju. Tikai tad es atjēdzos.

Paris stundu vēlāk, kad ostā jau viss bija apklusis, pamodināju savu kazaku. — Ja izšauju ar pistoli, — es viņam teicu, — tad steidzies uz piekrasti. — Viņš izvalbīja acis un mehāniski atbildēja: Klausos, jūsu labdzimtība. — Aizbāzu pistoli aiz jostas un izgāju. Meitene mani sagaidīja krastā pie noejas; viņa bija ģērbusies pārāk vieglas drānas, neliels lakats apņēma viņas lokano stāvu.

— Nāciet man līdzi! — viņa teica, saņēmusi mani pie rokas, un mēs devāmies lejup. Nesaprotu, ka nenolauzu kaklu; lejā mēs nogriezāmies pa labi un gājām pa to pašu ceļu, pa kuru vakar biju sekojis aklajam. Mēness vēl nebija uzlēcis, tikai divas zvaigznītes ka divas glābējas bakas mirdzēja pie tumšzilās debess velves. Smagie viļņi lēni un vienmērīgi vēlās cits pakaļ citam, viegli salīgojot krastmalā piebraukto vientuļo laivu. — Kāpsim laivā! — sacīja mana pavadone. Es vilcinājos: man nepatīk sentimentāla vizināšanās pa jūru; bet atkāpties nebija vairs laika. Viņa ielēca laivā, es viņai pakaļ, un nedabūju ne atjēgties, kad pamanīju, ka mēs jau braucam. — Ko tas nozīmē? — es dusmīgi vaicāju.

— Tas nozīmē, — viņa atbildēja, mani uz sola atsēdinādama un abām rokam apskaudama, — tas nozīmē, ka es tevi mīlu… — Un viņas vaigs

pieglaudās manējam, sajutu savā sejā viņas kvēlo elpu. Piepeši kaut kas noplunkšķēja ūdeni: ķeru pie jostas — pistoles nav. Ak, te briesmīgas aizdomas man iezagās sirdi, asinis sakāpa galvā! Apskatos — no krasta mēs esam jau asis piecdesmit, un peldēt es neprotu! Lūkoju viņu atgrūst no sevis, bet viņa kā kaķe ieķērusies manā apģērbā, un pēkšņi spējš grūdiens mani tikko neietrieca jūrā. Laiva sagrīļojās, cs tomēr noturējos, un mūsu starpā izcēlās sīva ciņa; niknums man iedvesa spēku, bet drīz vien manīju, ka ar savu pretinieci nevaru sacensties izveicībā… — Ko tu gribi? — uzkliedzu, cieši sažņaudzis viņas mazās rokas; meitenes pirksti krakšķēja, taču viņa pat neiekliedzās: čūskas daba izturēja šo mocību.

— Tu redzēji, — viņa teica, — tu nodosi! — un ar pārdabisku spēku nosvieda mani uz laivas malas; mēs abi jau līdz pusei bijām pārkārušies pār laivas malu; viņas mati jau skara ūdeni; bija izšķirošs bridis. Atspiedu ceļgalu pret laivas dibenu, sagrābu pretinieci ar vienu roku aiz bizes, ar otru pie rīkles: viņa palaida manus svārkus, un es mirklī iemetu viņu jūrā.

Bija jau krietni tumšs; viņas galva vel reizes divas pazibēja viļņos, un vairāk nekā neredzēju. . .

Laivas dibenā atradu kādu vecu, nolauztu airi un, ilgi pūlēdamies, kaut kā nokļuvu malā. Soļodams pa krastmalu uz savu būdu, neviļus paskatījos uz to pusi, no kurienes vakar aklais gaidīja vēlīno laivinieku; mēness jau oēlās pie apvāršņa, un man likās, ka krastmalā kāds sēž, tērpies baltās drebēs; ziņkāres dzīts, piezagos tuvāk un nometos kraujās piekrastes zālē; galvu mazliet pacēlis, no klints tīri labi varēju redzēt, kas notiek lejā, un nebiju visai pārsteigts, bet gandrīz priecājos, sazīmēdams savu nāru. Viņa žņaudzīja jūras putas no saviem garajiem matiem; slapjais krekls piegūla viņas smuidrajam augumam ar augstajām krūtīm. Drīz vien tālumā parādījās laiva un ātri tuvojās krastam; no tās, tāpat kā vakarnakt, izlēca vīrietis ar tatāru cepuri galvā, bet mati viņam bija apcirpti kā kazakam, un aiz ādas joslas tam rēgojās liels duncis. — Janko, — viņa sacīja, — viss pagalam! — Viņi turpināja sarunu, bet tik klusu, ka nekā nevarēju sadzirdēt. Kur tad aklais? — Janko beidzot jautāja paceltā balsī. - Es viņu aizsūtīju, — bija atbilde. Pēc dažām minūtēm ieradās aklais, stiepdams uz muguras maisu, kuru viņi iecēla laivā.

Klausies, aklīt! — Janko leica. — Sargi to vietu … tu zini? Tur dargas mantas … pasaki (vārda es nesadzirdēju), ka neesmu vairs viņa kalps; le mums neveicas, viņš manis vairs neredzēs; tagad bīstami; braukšu citur darbu meklēt, bet tāda pārdrošnieka gan viņam otra vairs neatrast. Pasaki vēl, — ja viņš būtu labāk maksājis par pūlēm, Janko viņu nebūtu pametis: man visi ceļi vaļā, kur vien vējš pūš un jūra šalc! — Bridi klusējis, Janko turpināja: — Viņa brauks man līdzi; te viņa vairs novar palikt; bet vecajai pasaki, ka laiks mirt, diezgan dzīvojusi, vajag ari godu prast. Mūs viņa vairs nekad neredzēs.

—   Un es? — aklais žēli iesaucās.

—   Kam tu man vajadzīgs? — bija atbilde.

Pa to laiku mana nāra ielēca laivā un pamāja biedram ar roku; viņš aklajam iespieda kaut ko saujā, piemetinādams: — Še, nopērc sev saldumus! — Tik vien? — aklais leica. — Na, te būs vēl, — un uz akmens skanēdama nokrita nauda. Aklais lo nepacēla. Janko iekāpa laivā; vējš pūta no krasta; viņi uzvilka mazu buru un ātri aizslīdēja. Mēnesnīcā vēl ilgi mirgoja baltā bura tumšajos viļņos; aklais joprojām vēl sēdēja krastā, un es dzirdēju kaut ko līdzīgu raudām: aklais zēns patiesi raudāja — un ilgi ilgi… Man kļuva skumji. Kādēļ gan liktenim vajadzēja mani iejaukt godīgu kontrabandistu dzīvē? Kā rāmā avotā mests akmens es satraucu viņu mieru un kā akmens tikko pats nenogāju dibenā!

Es gāju mājās. Priekšnamā uz koka šķīvja sprakšķēja gandrīz jau izdegusi svece, bet mans kazaks pretēji pavēlei gulēja cietā miegā, šauteni abām rokām turēdams. Es viņu atstāju mierā, paņēmu sveci un iegāju istabā. Bet, ai! Mana naudas lādīte, zobens ar sudraba apkalumiem, Dagestānas kinžals — drauga dāvana — viss pazudis. Nu tikai apķēros, kādas mantas nolādētais aklītis bija stiepis. Uzmodinājis kazaku, diezgan rupji to pagrūzdams, sabāru viņu, nopukojos, bet ko tur vairs varēja darīt! Un vai nebūtu bijis smieklīgi žēloties priekšniecībai, ka mani apzadzis akls zēns, bet asloņpadsmitgadlga meitene mani tikko nenoslīcināja? Paldies dievam, otrā rītā radās izdevība aizbraukt, un es pametu Tamaņu. Kas notika ar veceni un nabaga aklo — nezinu. Un kas man daļas gar cilvēku priekiem un bēdām, man, ceļojošam virsniekam, pie tam vēl ar ceļazīmi valdības darīšanās! …

Pirmās daļas beigas

otra dala Pečorina dienasgrāmatas nobeigums

.

KŅAZE MERI

maijā

Vakar atbrauca Pjatigorskā, noīrēju dzīvokli pilsētas nomalē, pašā augstākajā vietā, Mašuka kalna pakājē: negaisa laikā mākoņi nolaidīsies līdz manas mājas jumtam. Šorīt pulksten piecos, kad atvēru logu, mana istaba pieplūda ar puķu smaržu, kuras ziedēja vienkārša dārziņā. Ziedošo ķiršu zari raugās pa logu manā istabā, un vējš brīžiem manu rakstāmgaldu nokaisa baltam ziedlapiņām. Skats uz visam trim pusēm man lielisks. Rietumos zilgmo piecgalvainais Beštū kā «rimuša negaisa pēdējais mākonis»; ziemeļos paceļas Mašuks kā spalvaina persiešu cepure un aizsedz tai malā visu apvārsni; uz austrumiem, skats jautrāks: lejā man iepretim raibi mirdz jauna, glīta pilsētiņa, čalo minerālavoti, daudzās valodās trokšņo ļaužu pūlis, bet tur tālāk amfi- leatriskā lokā blīvējas kalni, arvien zilāki un miglaināki, bet pie paša apvāršņa stiepjas sniegaino virsotņu sudraba virkne, sākdamās no Kaz- beka un beigdamās pie divgalvainā Elbrusa.. . Prieks dzīvot šādā zemē! Savāda līksme strāvo visās manās dzīslās. Gaiss dzidrs un svaigs kā bērna skūpsts; saule spoža, debesis zilas — ko gan vairāk, liekas, varētu vēleties? Kam šeit vajadzīgas kaislības, tieksmes, nožēlas?… Tomēr — jau laiks. Iešu uz Elizabetes avotu: tur, kā stāsta, ntos sanākot, visa kūrvietas sabiedrība.

Nokļuvis pilsētas centrā, gāju pa bulvāri, kur sastapu vairākas bēdīgas, lēnām kalnup soļojošas grupas; tās pa lielākai daļai bija stepju muižnieku ģimenes: to lūlit varēja noskārst pec apdilušajiem, vecmodīgajiem vīriešu svārkiem un pēc sievu un meitu greznajiem tērpiem. Acīm redzot, viņiem visa sēravotu jaunatne bija jau zināma, jo mani tie aplūkoja laipnā ziņkārē: viņus maldināja mana uzvalka piegriezums Pēterburgas gaumē, bet drīz vien, pamanījuši karavīra uzplečus, viņi īgni novērsās.

Šejienes varasvīru sievas, tā sakot, minerālavotu saimnieces, bija daudz labvēlīgākas; viņām ir lornetes, uz mundieri tās daudz neskatās, Kaukāzā viņas pieradušas arī zem numurētām pogām sastapt dedzīgu sirdi un zem baltās formas cepures — gaišu prātu. Sīs dāmas ir ļoti laipnas — un ilgi laipnas! Katru gadu viņu dievinātāji mainās, un varbūt taisni te slēpjas viņu neizsīkstošās piemīlības cēlonis. Soļodams pa šauro taciņu uz Elizabetes avotu, panācu baru vīriešu, kas bija ģērbušies gan civilā, gan kareivju drēbēs. Tie, kā velak dabūju zināt, ir īpaša ļaužu šķira starp ūdens iedarbību izslāpušajiem minerālavotu viesiem. Viņi dzer, taču ne ūdeni, pastaigājas reti, palakstojas tikai garām ejot; viņi sit trumpas un žēlojas par garlaicību. Tie ir lieli švīti: savu appīto glāzi sērūdens akā nolaižot, viņi pieņem akadēmisku stāju; civilisti valkā gaišzilas kaklasaites, karavīri pār apkakli pārlaiž žabo. Viņi izrāda dziļu nicināšanu provinces namiem un ilgojas pēc lielpilsētas aristokrātu saloniem, kur viņus neuzņem.

Beidzot, lūk, ari aka … Laukuma vidū tas tuvumā uzcelta mājiņa ar sarkanu jumtu pār vannistabu, bet tālāk galerija, kur lietus laikā pastaigāties. Uz sola sēdēja daži ievainoti virsnieki, kruķus līdzās nolikuši, — bāli, drūmi. Dažas dāmas veikliem soļiem staigāja pa laukumu uz priekšu un atpakaļ, gaidot, kad sāks nākt ūdens. Starp viņām bija divas trīs glītām sejiņām. Vīnogulāju alejās, kas aizsedza Mašuka nogāzi, šad tad pazibēja divatnes vientulības cienītājas raibās cepures, jo arvien tādai cepurītei blakus es manīju vai nu karavīra cepuri, vai nejēdzīgo apaļo platmali. Uz stāvas klints, kur uzcelts paviljons, iesaukts par Eola Arfu, slaistījās dabasskatu cienītāji, tālskatus pret Elbrusu vērsdami; viņu vidū bija divi mājskolotāji ar saviem audzēkņiem, kas atbraukuši ārstēt skrofulozi.

Aizkusis apstājos kalna malā un, atspiedies pie mājiņas stūra, sāku aplūkot jauko apkārtni, te piepeši dzirdu aiz sevis pazīstamu balsi: Pečorin! Vai sen jau še?

Apgriežos: Grušņickis! Mēs apkampāmies. Ar viņu es iepazinos kaujās aktīvajā grupa. Lode viņu ievainoja kajā, un tas aizbrauca uz sēravotiem nedēju pirms manis.

Grušņickis ir junkurs. Viņš tikai gadu dienējis, bet aiz sevišķas švī- tības valkā biezu kareivja šineli. Viņam piešķirts zaldātu Jura krustiņš. Pats viņš spēcīga auguma, melnīgsnējs, melniem matiem; pēc izskata tam var dot divdesmit pieci gadi, lai gan viņam tikko divdesmit viens gads. Kad viņš runā, tas atmet galvu atpakaļ un pastāvīgi griež ūsas ar kreiso roku, jo ar labo balstās uz kruķa. Grušņickis runā ātri un māksloti: viņš ir viens no tiem cilvēkiem, kam katram dzīves gadījumam kāda uzpūsta frāze padomā, kurus vienkāršs skaistums neaizrauj un kuri svinīgi ietinas neparastu jūtu, pacilātu tieksmju un ārkārtīgu ciešanu plīvurā. Radīt efektu — viņu lielākā bauda; viņi līdz neprātam patīk romantiskajām provincietēm. Uz vecumu tie kļūst vai nu klusi muižnieki, vai žūpas, — dažreiz arī kā viens, tā otrs. Bieži vien viņiem piemīt daudz labu garīgu īpašību, bet dzejiskuma gan ne par vērdiņu. Gruš- ņieka kaislība bija deklamēšana: tiklīdz saruna novirzās 110 ikdienas jēdzienu apjoma, viņš jūs bērtin apber skaistiem vārdiem; strīdeties ar viņu es nekad nevarēju. Viņš neatbild uz jūsu iebildumiem, neklausās nemaz jūsos. Līdzko jūs beidzat runāt, viņš laiž vaļā garu tirādi, kam, acīm redzot, ir kaut kāds sakars ar to, ko jus teicāt, bet kas patiesībā ii tikai viņa paša runas turpinājums.

Grušņickis ir diezgan asprātīgs; viņa epigramas bieži vien jocīgas, bet nekad tās nav zīmīgas un kodīgas: nevienu las nepazudinās ar trāpīgu vārdu; viņš nepazīst cilvēkus un to vājās stigas, jo visu savu mūžu ir bijis aizņemts tikai ar sevi pašu. Šā cilvēka mērķis — tikt par romāna varoni. Viņš tik bieži centies citiem iestāstīt, ka viņš esot būtne, kas nav radīta šai pasaulei, bet padota neizdibināmām ciešanām, ka pats gandrīz sācis tam ticēt. Tālab viņš tik lepni valkā savu biezo kareivja šineli. Es viņu sapratu, un tāpēc viņš mani nemīl, kaut gan ārēji mums visdraudzīgākās attiecības. Grušņickis izdaudzināts par drošsirdīgu karavīru; es viņu esmu redzējis kaujā: viņš vicina zobenu, kliedz un metas uz priekšu, acis aizmiedzis. Tā nav Isli krieviska drošsirdība! . ..

Es viņu ari nemīlu: jūlu, ka kādreiz mēs sastapsimies uz šauras takas un vienam no mums neklāsies labi.

Viņa atbraukšana Kaukāzā — tāpat viņa romantiskā fanātisma sekas; osmu pārliecināts, ka aizbraukšanas priekšvakarā, šķiroties no tēva mājām, viņš drūmu seju stāstīja kādai glītai kaimiņienei, ka brauc projām nevis tā vienkārši dienestā, bet meklel nāvi, tādēļ ka .. . — te viņš droši vien, ar roku aizklajis acis, turpināja tā: — Nē, jums (jeb tev) tas nav jāzina! Jusu skaidrā sirds nodrebētu! Un kam gan tas? Kas gan es jums? Vai jūs mani saprastu? … — un tā tālāk.

Viņš pats man izteicās, ka iemesli, kas pamudinājuši viņu iestāties K. pulka, māžam palikšot noslēpums starp viņu un debesīm.

Turpretim tādos brīžos, kad viņš nometa traģikas talāru, Grušņickis bija diezgan patīkams un atjautīgs. Man viņu gribētos redzēt dāmu sabiedrībā: lad nu gan, es domāju, viņš, cilvēks, censtos!

Mēs satikāmies kā veci draugi. Saku viņu izprašņāt, kā rit dzīve kūrvietā un kādas te ievērojamākās personas.

—   Mēs te dzīvojam diezgan prozaiski, — viņš teica nopūzdamies,

ūdens dzērēji no rītiem — laiski, kā jau visi slimnieki, bet vmu dzērēji pa vakariem nepanesami, kā visi veselie. Ir arī dāmu sabiedrība; taču no tām maz prieka: viņas spēlē vistu23 , ģērbjas negaumigi un šausmīgi runā franciski! No Maskavas šogad te vienīgi kņaziene Ļigov- ska ar savu meitu; bet neesmu ar viņām pazīstams. Mans kareivja šinelis — tīrā Kaina zīme. Līdzjūtība, ko tas modina, rūgta kā ubagu dāvana.

Sai acumirklī mums garām pagāja uz aku divas dāmas: viena jau gados, otra jauniņa, smuidra. Viņu sejas zem cepurēm nepaguvu saskatīt, bel ģērbušās tas bija pēc visiem labas gaumes likumiem: nekā lieka. Jaunākajai bija slēgls gris de peries24 tērps; viegls zīda lakats apvija viņas slaido kaklu. Coulcur pūce25 kurpītes pie potītēm tik glezni apņēma viņas kalsno kājiņu, ka pat skaistuma noslēpumu nezinātājs neviļus paplestu muti — kaut vai tikai aiz brīnumiem. Viņas vieglajai, cēlajai gaitai piemita kaut kas jaunavīgs, kas ar prāta slēdzieniem nav izskaidrojams, bet skatienam saprotams. Kad viņa pagāja mums garām, no viņas alvēdīja tas neizprotamais aromāts, kāds aizvien nāk no mīļas sievietes vēstules.

Lūk, kņaziene Ļigovska, - Grušņickis teica, — ar savu meitu Meri, kā viņa to dēvē angļu izrunā. Šeit viņas tikai tris dienas.

—   Bet tu jau zini viņas vārdu?

Jā, tā nejauši dzirdēju, — atteica viņš pietvīkdams, — patiesību sakot, es nevēlētos ar viņām iepazīties. Sie lepnie augstmaņi uz mums, karavīriem, noskatās kā uz mežoņiem. Kas viņiem daļas, vai ir prāts zem numurētās cepures un sirds zem biezā šineļa?

—   Nabaga šinelis! — es pasmīnēdams piebildu. — Bet kas tas par kungu, kas pie viņām pieiet un tik pakalpīgi pasniedz tām glāzi?

—  Ak! Tas ir kāds Maskavas švīts Rajevičs! Liels trumpmanis: to tūlīt var redzēt pēc resnās zelta ķēdes, kas stiepjas pār viņa gaišzilo vesti. Un kas par resnu spieķi — tīri kā Robinsonam Krūzo! Arī bārda, kā nākas, un frizūra a la moujik26 .

Tu esi nikns uz visu cilvēku cilti.

Un ir savi iemesli.

—  Tā! Tiešām?

Sai brīdī dāmas atgāja no akas un nāca mums garām. Grušņickis ar kruķa palīdzību paguva pieņemt dramatisku pozu un skaļi man teica franciski:

—  Mon cher, je haīs Ies hommes pour ne pas Ies mepriser, car autrement la vie serait une farce trop dcgoutanle.27

Daiļā kņaze pagriezās un apveltīja oratoru ar ilgu ziņkāru skatienu. Ša skatiena izteiksme bija ļoti nenoteikta, taču bez izsmiekla, par ko es savam draugam sirdi uzgavilēju.

—   Kņaze Meri ir lieliska! — es viņam teicu. — Viņai tādas samtainas acis, taisni samtainas; es ieteiktu tev iegaumēt šo apzīmējumu, runājot par viņas acīm: apakšējās un augšējās skropstas tik garas, ka saules stari viņas redzokļos nemaz neatspoguļojas. Man patīk šis acis — bez atspulga: tās tik maigas, tās tevi it kā paijā… Liekas, viņas sejā tik vien ari ir patīkamā! . .. Bet kā —- vai zobi viņai balti? Tas ļoti svarīgi! Zēl, ka viņa nepasmaidīja par tavu grezno frāzi.

—   Tu runā par skaistu sievieti kā par angļu šķirnes zirgu, Grušņickis pikti sacīja.

—   Mon cher, — es viņam atbildēju, lūkodams pielāgoties viņa izteiksmei, — je meprise Ies femmes pour ne pas Ies aimer, car autrement la vie serait un mčlodrame trop ridicule.28

Es apgriezos un gāju no viņa projām. Kādu pusstundu klejoju pa vīnogulāju alejām, pa kaļķakmeņu klinlskraujām un nokarenajiem krūmiem, kas auga starp tiem. Tveice pieņēmās, un es steidzos mājās.

Iedams gar sēravotu, apstājos pie galerijas palieveņa, lai atpūstos tā paēnā, un te man radās izdevība būt par diezgan interesanta skata aculiecinieku. Darbojošās personas atradās šādā stāvoklī: kņaziene ar Maskavas švītu sēdēja galerijā uz sola, un abi, kā likās, bija nogrimuši nopietnā sarunā; kņaze, droši vien pēdējo glāzi izdzērusi, domīga pastaigājas ap aku; Grušņickis slāvēja pie pašas akas; laukumā cita neviena vairs nebija.

Es pagājos tuvāk un paslēpos aiz paviljona stūra. Sai brīdī Gruš- ņiekim nokrita glāze smiltīs, viņš mēģināja pieliekties, lai to paceltu: ievainota kāja tam traucēja. Nabadziņš! Lai kā viņš manījās atspiesties uz kruķa, viss velti. Viņa izteiksmīgā seja paliesi savilkās cietēja vaibstos.

Kņaze Meri to redzēja labāk nekā es.

Vieglāk par putniņu viņa pietecēja, noliecās, pacēla glāzi un pasniedza to viņam ar neizsakāmi gleznainām ķermeņa kustībām; tad stipri pietvīka, atskatījās uz paviljonu un, pārliecinājusies, ka viņas māmiņa nav nekā manījusi, likās, tūliņ apmierinājās. Kad Grušņickis paplēta muti, lai viņai pateiktos, tā bija jau gabala. Pēc brītiņa viņa ar māti un švītu iznāca no paviljona, bet, Grušņickim garām ejot, pieņēma visai svinīgu un cienīgu izskatu, pat nepagriežas, pat nemanīja viņa dedzīga skatiena, ar kādu las viņu ilgi pavadīja, kamēr tā, no kalna nokāpusi, pazuda aiz bulvāra liepām.. . Lūk, vēl pazibēja viņas cepure pār ielu; viņa iesteidzās kādas Pjatigorskas labākās mājas vārtos. Meitenei sekoja kņaziene un pie vārtiem atvadījās no Rajcviča.

Nu tikai nabaga kaislais junkurs ieraudzīja, ka atrodos tam blakus.

—   Vai tu redzēji? — viņš teica, cieši man roku paspiezdams. —Tas jau tīrais eņģelis!

—  Kādā ziņā? - es ievaicājos pavisam vientiesīgi.

—   Vai tad tu neredzēji?

Kā ne, redzēju: viņa pacēla tavu glāzi. Ja sargs gaditos tuvumā, tas to pašu būtu darījis un vēl manīgāk, cerēdams dabūt dzeramnaudu. Nūja, ļoti saprotams, ka viņai tevis kļuva žēl: tu briesmīgi saviebies, kad atspiedies uz sašautās kājas.

—   Un tu nejūties aizgrābts, uzlūkojot viņu tai acumirklī, kad tās sejā staroja dvēsele?

Nē!

Es meloju; bet man gribējās viņu satracināt. Tieksme runāt pretī man iedzimta; visa mana dzīve ir bijusi tikai drūmu un neizdevīgu pretrunu virkne sirdij vai prātam. Entuziasta klātbūtnē mani pārņem ledus aukstums, un es domāju, ka bieža saskare ar kūtru flegmatiķi mani padarītu par kaislīgu sapņotāju. Vēl alzīsLos, ka nepatīkama, bet labi pazīstama juta tai acumirklī iezagās mana sirdī: šī sajūta bija skaudība; es droši saku «skaudība», jo esmu paradis pats sev visā atzīties; un nezin vai atradīsies tāds jauneklis, kurš, salicis skaistu sievieti, kas saista viņa izklaidīgo uzmanību, bet turpat viņa acu priekša klaji vairāk vērības veltī kādam citam, viņai tikpat svešam, — es saku, nezin vai vēl atradīsies lāds jauneklis (protams, tāds, kas grozās augstākā sabiedrībā un paradis lutināt savu patmīlību), kurš nejuslos par to nepatīkami pārsteigts.

Klusēdami mēs ar Grušņicki soļojām no kalna lejā un gājām pa bulvāri gar tas mājas logiem, kur bija nozudusi mūsu skaistule. Viņa sēdēja pie loga. Grušņickis, paraustīja mani aiz piedurknes, uzmeta viņai vienu no tiem miglaini maigajiem skatieniem, kas tik vāji iespaido sievietes. Es pavērsu uz kņazi savu lorneti un ievēroju, ka mana biedra skatiens viņai izvilināja smaidu un ka mana pārgalvīgā lornete no pa jokam viņu aizkaitināja. Un, patiesi, kā gan kāds Kaukāza karavīrs iedrošinās vērst stiklus uz Maskavas kņazi? …

13. maijā

Šorīt agri pie manis ienāca ārsts; viņa uzvārds Verners, bet viņš ir krievs. Vai tas kāds brīnums? Es pazinu kādu Ivanovu, kas bija vācietis.

Verners jauks cilvēks daudzējādā ziņā. Viņš ir skeptiķis un materiālists, kā gandrīz visi mediķi, bet reizē arī dzejnieks — un ne pa jokam: dzejnieks visā savā rīcībā un bieži vien vārdos, lai gan savā mūžā nav uzrakstījis ne pāris vārsmu. Cilvēka sirds dzīvas stīgas viņš izpētījis līdz pēdējai, kā pēti līķa dzīslas, bet nekad nebija pratis izmantot savas zināšanas: tā dažreiz slavens analoms neprot izārstēt pat drudža kaili! Parasti Verners paslepus zobojās par saviem pacientiem; bet reiz es redzēju, ka viņš raudāja pie mirstoša kareivja .. . Viņš bija nabadzīgs, sapņoja par miljoniem, bet naudas dēļ lieka soļa nespēra; reiz viņš man izteicās, ka drīzāk izlīdzētu ienaidniekam nekā draugam, tāpēc ka pēdējais nozīmētu tirgošanos ar savu labdarību, turpretim naids tikai vairojoties samērā ar pretinieka augstsirdību. Viņam bija asa mēle: viņa piekārtā cpigrama dažu labu lāga vīru izdaudzināja par galīgu muļķi; viņa sāncenši, skaudīgie kūrvietas mediķi, bija izlaiduši baumas, it kā Verners zīmētu savu pacientu karikatūras, - slimnieki ārkārtīgi uztraucas un gandrīz visi atteicās pie viņa ārstēties. Vernera draugi, tas ir, visi patiesi kārtīgie cilvēki, kas Kaukāzā dienēja, velti pūlējās uzlabot tā sarukušo kredītu.

Viņa āriene piederēja pie tādam, kas pirmajā acu uzmetienā nepatīkami pārsteidz, bet kas vēlāk iepatīkas, kad nepareizajos vaibstos acs sazīmējuši daudz cietušas un cēlas dvēseles izteiksmi. Ir bijuši gadījumi, kad sievietes šādos cilvēkos iemīlas līdz neprātam un viņu nejaukuma nemainītu ne ar pašu svaigāko endimionu29 sartvaidzišu skaistumu; sievietēm taisnība: viņas ir apveltītas ar dvēseles skaistuma nojautu; varbūt tāpēc tādi cilvēki kā Verners lik kaislīgi mīl sievietes. *

Verners bija maza auguma, kalsnējs un nevarīgs kā bērns; viena ka ja viņam bija īsāka par otru gluži kā Baironam; salīdzinot ar ķermeni, viņa galva likās milzīgi liela; matus las apcirpa līdz ādai, un viņa plikā galvaskausa nelīdzenumi pārsteigtu frenologu ar dīvainu pretēju tieksmju režģi. Viņa mazās, melnās acis vienmēr bija nemierīgas un centās izdibināt jūsu domas. Viņa uzvalks liecināja par labu gaumi un tīrību; kalsnās, dzīslainās un mazās rokas bija ieterptas gaišdzeltenos cimdos. Svārki, kaklauts un veste tam vienmēr bija melnā krāsā. Jaunatne to saukaja par Melistofeli; viņš likās dusmīgs par šo palamu, bet patiesībā tā glaimoja viņa patmīlībai. Mēs ātri viens otru sapratām un kļuvām labi paziņas, jo draudzībai es nederu: no diviem draugiem viens vienmēr otra vergs, kaut gan parasti neviens 110 tiem sevi par lādu neatzīst; vergs es nevaru būt, un kundzība šada gadījumā — nogurdinoša liela, jo līdz ar to nāktos ari krāpt; bez tam man taču ir kalps un nauda! Lūk, ka mums gadījās iepazīties: es Verneru satiku S… ielā, trokšņainā jaunekļu pulkā; pievakarē sarunas ieguva filozofiski metafizisku virzienu: spriedelēja par parliecībam; katrs bija pārliecināts par kaut ko savu.

— Kas uz mani attiecas, tad tikai par vienu esmu pārliecināts sacīja ārsts.

Par ko tad? — es vaicaju, gribēdams dzirdēt ta cilvēka spriedumu, kurš visu laiku bija klusējis.

—  Par to, — viņš atbildēja, — ka agri vai vēlu kādā jaukā rīta es nomiršu.

- Esmu bagātāks par jums! — es teicu. — Man bez tam ir vēl pārliecība proti, ka kādā nejaukā vakarā man ir bijusi tā nelaime piedzimt!

Visi atzina, ka mēs melšam niekus, kaut gan neviens no viņiem nekā prātīgāka nebija pateicis. No šā brīža mes parasti pulī viens otru pamanījām. Bieži vien mēs sagājām kopā un divatā ļoti nopietni spriedelējām par abstraktām lietām, līdz abi atģidāmies, ka viens otru muļķojam. Tad zīmīgi saskatījāmies, kā, pēc Cicerona vārdiem, darījuši romiešu auguri30 , sākām skaļi smieties un, krietni izsmējušies, šķīrāmies, apmierināti ar pavadīto vakaru.

Es gulēju uz dīvāna, skatīdamies griestos un rokas zem galvas palicis, kad manā istabā ienāca Verners. Viņš apsēdās atzveltnes krēslā, nolika spieķi kaktā, nožāvājās un pavēstīja, ka tveice ārā pieaugot. Atbildēju, ka man neliek miera mušas, — un mēs abi apklusām.

Ievērojiet, mīļo doktor, — es teicu, — bez muļķiem pasaule būtu ļoti garlaicīgi .. . Redziet, mēs abi esam gudri cilvēki; mēs jau iepriekš zinām, ka par visu ko var strīdēties līdz bezgalībai, un tādēļ nestrīdamies; mēs uzminam viens otra gandrīz visslepenākās domas; viens vārds — mums vesels stāsts; mēs redzam viens otra jūtu kodolu pat caur trīskārtēju čaulu. Bēdīgais mūs smīdina, smieklīgais skumdina, bet vispār, taisnību sakot, mēs pret visu esam diezgan vienaldzīgi, izņemot sevi pašu. Tātad domu un sajūtu izmaiņa mūsu starpā lieka: mēs zinām viens par otru visu, ko gribam zināt, un vairāk zināt nevēlamies; atliek likai viens: pastāstīt ko jaunu. Pastāstiet jel man kaut ko jaunu!

Paguris no garās runas, aizvēru acis un nožāvājos.

Padomājis viņš atbildēja: - - Jūsu blēņās tomēr slēpjas ideja.

-   Divas! — es atteicu.

—   Pasakiet man vienu, es jums pateikšu otru.

Labi, iesāciet! — es teicu, joprojām griestos lūkodamies un iekšēji smaidīdams.

—   Jums gribas ko sīkāk zināt par kādu no atbraukušajiem kūrvietas viesiem, un es pilnīgi varu iedomāties, kas jūs nodarbina, jo tur pārjums jau apvaicajās.

—   Doktor! Nudien, mums valoda lieka: mēs lasām viens otra dvēselē.

—   Tagad otra …

—   Otra ideja šāda: man gribējās likt jums kaut ko pastāstīt; pirmkārt, tāpēc, ka klausīties nav tik nogurdinoši; otrkārt, nevar pārsacities; treškārt, var izzināt otra noslēpumus; ceturtkārt, tādēļ, ka tādiem gudriem cilvēkiem kā jūs labāk patīk klausītāji nekā stāstītāji. Bel nu pie lietas: ko jums teica kņaziene Ļigovska par mani?

—   Vai jūs tik pārliecināts, ka taisni kņaziene . . . un ne kņaze? . . .

—   Pilnīgi pārliecināts.

—   Kādēļ?

—   Tādēļ, ka kņaze apvaicājās par Grušņioki.

—   Jums ir apbrīnojama atjautība. Kņaze izteicās, viņa esot pārliecināta, ka tas jaunais cilvēks kareivja šinelī esot degradēts divkaujas dēļ…

—  Domāju, ka jūs viņu atstājāt šai patīkamajā pārliecībā.

—   Protams …

- Sarežģījums jau ir! — cs sajūsmā iesaucos. — Par šās komēdijas atrisināšanu mēs parūpēsimies. Redzams, pats liktenis gādā par to, lai man nebūtu garlaicīgi.

—  Es paredzu, — ārsts teica, — ka nabaga Grušņickis kritīs jums par upuri…

—  Tālāk, doktor!

—   Kņaziene leica, ka jūsu seja viņai pazīstama. Es piebildu, ka droši vien viņa būs sastapusi jūs Pēterburgā, kaut kur viesībās … es pateicu jūsu vārdu. Tas viņai bija pazīstams. Liekas, jūsu deka tur sacēlusi lielu troksni… Kņaziene sāka stāstīt par jūsu aizraušanos, droši vien pievienodama ļaužu tenkām savas piezīmes . .. Meita uzmanīgi klausījās. Viņas iedomā jus izvērtālies par romāna varoni jaunā gaumē… Es nerunāju pretī kņazienei, lai gan zināju, ka viņa melš niekus.

—  Augstsirdīgais draugs! — es teicu, sniegdams viņam roku. Ārsts to sirsnīgi paspieda un turpināja:

—   Ja vēlaties, es jūs iepazīstināšu.

—   Apžēlojieties! — es sacīju, rokas sasizdams. — Vai tad varoņus iepazīstina? Tie taču iepazīstas ne citādi, ka savu mīļo izglābjot no drošas nāves.

—   Un jūs patiesi gribat lakstoties ap kņazi? …

—   Otrādi, gluži otrādi!… Doktor, beidzot varu uzgavilēt: jūs mani nesaprotat! . . . Tas mani tomēr apbēdina, doktor, — brīdi klusējis, turpināju, — es nekad neizpaužu savus noslēpumus, bet man briesmīgi patīk, ja otrs tos uzmin, jo es tādā gadījumā vienmēr vēl varu tos noliegt. Tomēr pastāstiet man ko tuvāk par māmiņu un meitiņu! Kas viņas tādas?

Vispirms, kņaziene — sieviete gadus četrdesmit piecus, — Verners atbildēja, — viņai veselīga māga, bet samaitātas asinis; uz vaigiem sārti plankumi. Sava mūža otru pusi viņa nodzīvojusi Maskavā un tur, mierā dzīvodama, pieņēmusies tuklumā. Viņai patīk kairinošas anekdotes, un ari pati dažreiz runā piedauzīgas divdomības, kad meitas nav istabā. Man viņa apgalvoja, ka viņas meita esot nevainīga kā balodītis. Kas man daļas? … Es gribēju viņai pateikt, lai neraizējas, es nevienam to neizpaudīšu! Kņaziene ārstē reimatismu, bet meiLa — dievs zina ko; es abām liku dzert dienā pa divi glāzes sērūdens un divas reizes nedēļā ņemt sēra vannas. Kņaziene, liekas, nav radusi pavēlēt; viņa prot cienīt meitas saprātu un zināšanas, jo meita lasījusi Baironu angļu valodā un prot algebru: Maskavā, redzams, jaunkundzes sākušas nodoties studijām un labi dara — tik tiešām! Mūsu laiku vīrieši vispār tik nelaipni, ka ar tiem koķetēt gudrai sievietei nav prieka. Kņazienei ļoti patīk jauni vīrieši; kņaze uz tiem skatās ar zināmu nicināšanu — maskavietes paraža! Maskavā viņas cita nezina kā jūsmot par četrdesmitgadīgiem zobgaļiem!

—   Vai jūs, doktor, esat bijis Maskavā?

—   Jā, es tur kadu laiku praktizēju.

—   Turpiniet!

- Es, ka rādās, esmu visu pateicis… Jā! Vēl kas: kņaze laikam mēdz prātot par jūtām, kaislībām un tā tālāk … viņa vienu ziemu nodzīvojusi Pēterburgā, bet tā viņai nav iepatikusies, īpaši turienes sabiedrība: droši vien viņa būs vēsi uzņemta.

—   Vai šodien pie viņām neviena neredzējāt?

Ka ne, bija viens adjutants, viens saspīlēts gvards un kaut kāda dāma no jaunatbraucējām, kņazienes vīra radiniece, ļoti glīta, bet, liekas, ļoti slimīga . .. Vai jūs pie akas viņu nesastapāt? — Tā ir vidēja auguma gaišmate pareiziem vaibstiem, rlilonīgi bālu seju, bet uz labā vaiga melna dzimumzīmite: mani pārsteidza viņas sejas izteiksmīgums.

Dzimumzīmīto? — es caur zobiem norūcu. - Vai tiešām?

Ārsts mani paskatījās un, uzlicis roku man uz sirds, svinīgi teica:

Jums viņa pazīstama… — Sirds man pukstēja straujāk nekā parasti.

Tagad jūsu kārta gavilēt! — teicu. — Bet es uz jums paļaujos: jūs mani nenodosiet. Neesmu gan vēl viņu redzējis, bet jūsu portretā neapšaubāmi pazīstu sievieti, kuru kādreiz mīlēju … Neminiet viņai par mani ne vārda, ja tā ko vaicā, atsaucieties par mani slikti!

Manis deļ! — Verners noteica, plecus paraustīdams.

Kad viņš aizgāja, manu sirdi pārņēma briesmīgas skumjas. Vai liktenis mūs atkal savedis kopā šeit Kaukāzā, vai ari viņa tiši braukusi šurp, zinādama, ka te mani satiks? . . . Un kā mēs sastapsimies? … Un turklāt vai tā jel maz viņa? Manas nojautas mani nekad nav vīlušas. Nav pasaule tāda cilvēka, pār kuru pagātnei būtu lielākā vara. nekā pār mani. Katrs atgādinājums par bijušām bēdām vai priekiem sāpīgi atbalsojas manā dvēselē un izvilina tajā vienas un tās pašas skaņas. .. Esmu muļķīgs radījums: neka neaizmirstu — nekā!

Pēc pusdienām ap pulksten sešiem izgāju uz bulvāra; tur bija drūzma: kņaziene ar kņazi sēdēja uz sola, jaunekļu ielenktas, kuri cits pār cilu sacentās laipnība. Es atsēdos patālāk uz otra sola, pieaicināju divus pazīstamus dragūnu virsniekus un sā'ku viņiem kaut ko stāstīt; acīm redzot, bija lieli joki, jo viņi sāka smieties kā neprātīgi. Ziņkāre atvilka pie manis dažus kņazes aplidotājus; pamazām tie visi pameta viņu un piebiedrojas manam pulciņam. Es neapklusu: manas anekdotes bija asprātīgas līdz nejēdzībai, manas zobgalības par garāmgājējiem savādniekiem bija kodīgas līdz aušībai.. . Savus klausītājus cs uzjautrināju līdz saules rietam. Vairākas reizes kņaze ar māti zem rokas pagāja man garām kada kliba vecīša pavadība; vairākkārt viņas skatiens dusmu pilns vērsās uz mani, kaut gan tā centās izlikties vienaldzīga. . .

— Ko viņš jums stāstīja? — viņa jautāja kādam jauneklim, kas pieklājības deļ atgriezās pie tās. — Droši vien visai interesantu piedzīvojumu — savus varoņdarbus kaujas laukā? … — Kņaze to teica diezgan skaļi, rlroši vien gribēdama man iedzelt. «Ahā!» es nodomāju. «Ne pa jokam jums dusmas, mīļā kņaze; pagaidiet, tas vēl nav viss!»

Grušņickis viņai sekoja ka plēsīgs zvērs un acu no viņas nenovērsa. Varu saderēt, ka rīt viņš lūgs, lai kāds viņu iepazīstina ar kņazieni. Viņa ļoti priecāsies, jo tai garlaicīgi.

16. maijā

Divu dienu laikā mana liela ārkārtigi pavirzījusies. Kņaze mani neieredz ne acu galā; man jau atstāstīja divas trīs epigramas par mani, diezgan dzēlīgas, bet reizē arī ļoti glaimojošas. Viņai briesmīgi dīvaini liekas tas, ka es, kaut gan esmu pieradis pie labākām aprindām, kaut gan tik tuvu esmu pazīstams ar viņas Pēterburgas māsīcām un krustmātēm, nevēlos ar viņu iepazīties. Mēs sastopamies katru dienu gan pie akas, gan uz bulvāra; es izlietoju visus savus spēkus, lai atrautu viņas pielūdzējus — spožos adjutantus, bālos maskaviešus un citus, un tas man gandrīz vienmēr izdodas. Nekad man nav patikuši viesi mājās: tagad man katru dienu pilna māja, ietur pusdienas, vakariņas, sit kārtis — un, luk! — mans šampanietis svin uzvaru pār viņas actiņu magnētisko spēku!

Vakar es viņu sastapu Čelahova veikalā; tā pirka skaistu persiešu paklāju. Kņaze lūdza savu māmiņu neskopoties: šis paklājs lieliski greznošot viņas kabinetu! … Es pasolīju četrdesmit rubļu vairāk, un paklājs bija mans; par to tiku apbalvots ar skatienu, kurā dzirkstīja visaizgrāb- jošākais niknums. Ap pusdienas laiku tīšām liku vest gar viņas logiem savu čerkesu zirgu, apsegtu ar šo paklāju. Verners tai brīdi gadījies pie viņām un stāstīja man, ka šā skata efekts bijis augstākā mērā dramatisks. Kņaze gribot uzsākt pret mani karagājienu; cs jau nomanu, ka divi adjutanti viņas klātbūtnē ar mani ļoti vēsi sasveicinās, lai gan katru dienu ierodas pie manis uz pusdienām.

Grušņickis pieņēmis noslēpumainu izskatu; staigā, rokas uz muguras salicis, un neviena nepazīst; viņa kāja pēkšņi atveseļojusies, tas likai mazlietiņ vairs klibo. Viņš atradis izdevību uzsākt ar kņazieni sarunu un pateikt kādu komplimentu kņazei; tā, cik nomanāms, nav visai izvēlīga, jo kopš tā laika atbild uz viņa sveicieniem ar vislaipnāko smaidu.

—   Un tu patiešām negribi iepazīties ar Ļigovskām? — vakar viņš man jautāja.

—   Patiešām!

Apžēlojies! Patīkamākā ģimene kūrvietā! Visa šejienes labākā sabiedrība .. .

—  Mīļais draugs, man pat nešejienes sabiedrība šausmīgi apnikusi. Vai tu viņas apciemo?

Vel ne, ar kņazi esmu sarunājies reizes divas, ne vairāk. Zini, ka neveikli pašam piedāvāties viesos, kaut gan šeit tas parasts . .. la liela, ja es valkātu uzplečus . . .

Apžēlojies! Šitā tu izskaties daudz interesantāks! Tu vienkārši proti izmantot savu izdevīgo stāvokli … Jo kareivja šinelis tevi kat- s jūtīgas jaunkundzes acīs padarīs par varoni un cietēju … Grušņickis pašapzinīgi pasmaidīja.

—   Kas par niekiem! — viņš noteica.

Esmu pārliecināts, — es turpināju, — ka kņaze tevī jau iemīlēsies.

Viņš nosarka līdz ausu galiem un uzpūtās.

Ai patmīlība! Tu esi svira, ar ko Arhimeds gribēja pacelt zemeslodi

Tev viss pa jokam! — viņš teica, izlikdamies dusmīgs. — Pirmīt, viņa taču mani vēl tik maz pazīst…

—   Sievietes mīl tikai tos, kurus nepazīst.

—     Man nav nekādas vēlēšanās viņai patiki; es vienkārši gribu iepa- ies ar viesmīlīgu ģimeni, un būtu ļoti smieklīgi, ja es lolotu kaut das cerības … Jūs, piemeram, cila liela! — Jus, Pēterburgas varoņi: ^ns skatiens, un sievietes jau vai kūst. . . Bet vai zini, Pečorin, ka aze par tevi izteicās? . ..

—   Kā? Viņa ar tevi jau runājusi par mani? . . .

Nepriecājies tomēr! Es uzsāku ar viņu sarunu pie akas, tā nejauši; trešais viņas vārds bija: — Kas tas par kungu, kam tas nepatīmais, smagais skatiens? Viņš bija kopā ar jums toreiz… — Viņa sarka un negribēja minēt dienu, atcerēdamās savu laipno pakalpojumu. - Diena var palikt nepieminēta, — es viņai atbildēju, — tā man mūžam paliks atmiņā! … — Pečorin, mans draugs! Es tevi neapnikšu; pie viņas tu ļaunā slavā… žēl, patiešām, jo Meri ļoti patīkama! …

Jāpiezīmē, ka Grušņickis pieder pie tiem cilvēkiem, kas, runājot par sievieti, ar kuru daudzmaz pazīstami, dēvē viņu mana Meri, mana p/i/e, ja kādai bijusi tā laime viņiem iepatikt. Es sataisīju nopietnu seju un atbildēju viņam:

Jā, viņa nav peļama. . . Tikai piesargies, Grušņicki! Krievu jaunavas pa lielākai daļai apmierinās tikai ar platonisku mīlestību, nemaisot tai klāt domas par precēšanos; bet platoniskā mīlestība pati nepastāvīgākā. Kņaze liekas viena no tām sievietēm, kas vēlas, lai viņam pakavētu laiku; ja divas minūtes no vietas viņai pie taviem sāniem kļūs garlaicīgi, tu esi neglābjami pazudis: tavai klusēšanai jākairina viņas ziņkāre, tava valoda lai nekad viņu pilnīgi neapmierina; pastāvīgi viņa tev jātur uzbudinājumā; reižu desmit viņa tevis dēl publiski pārkāps tikumus un sauks to par uzupurēšanos, un, lai gūtu sev gandarījumu par to, sāks tevi mocīt, — bet pēc tam vienkārši pateiks, ka tevi vairs neieredz. Ja nebūsi ieguvis pār viņu varu, tās pirmais skūpsts jau nedos tev tiesības uz otro; viņa ar tevi izkoķetēsies, bet pēc pāris gadiem apprecēsies ar kādu ķēmu, paklausīdama mātei, un sāks sev iegalvot, ka viņa nelaimīga, ka mīlējusi tikai vienu vienīgu cilvēku, tas ir, tevi, bet ka debesu vara viņai liegusi ar to savienoties, tāpēc ka tam bijis kareivja šinelis mugurā, kaut gan zem šā biezā, pelēka šineļa pukstējusi dedzīga un krietna sirds…

Grušņickis uzsita dūri uz galda un sāka soļot pa istabu uz priekšu un atpakaļ.

Es sevi smējos un pāris reižu pat pasmīnēju, bet, par laimi, viņš to nemanīja. Skaidrs, ka viņš iemīlējies, jo kļuvis vēl paļāvīgāks nekā agrāk; pirkstā viņam parādījās pat sudraba gredzens ar iegravējumu šejienes ražojums: las man likās aizdomīgi. Es sāku to aplūkot, un kas izrādījās?… Sīkiem burtiem iekšpusē bija iegravēts vārds Meri un tam līdzās tās dienas datums, kad viņa pacēla slaveno glāzi. Savu atradumu es neizpaudu; negribu viņu piespiest atzīties; gribu, lai viņš pats mani izraugās par aizbildni, — tā tik būs man bauda! . . .

Šorīt piecēlos veļu; atnāku pie akas — neviena vairs nav. Tveice pieņēmās; balti, pūkaini mākonīši steidzīgi slīdēja par sniega kalniem, vēstīdami negaisu; Mašuka virsotne kūpēja kā i/.dzēsta lāpa; ap to kā čūskas vijās un lodāja pelēkās mākoņu strēlēs, kas aizkavējušās savā gaitā, it kā būtu aizķērušās ērkšķainajos krūmos. Gaiss bija elektrības piesātināts. Gāju dziļāk vīnogulāju alejā, kas ved uz grotu; man bija skumji. Domāju par to jauno sievieti ar dzimumzīmi!! uz vaiga, par kuru man stāstīja ārsts… Kāpēc viņa šeit? Un vai tā maz ir viņa? Kāpēc es domāju, ka tā ir viņa? Un kāpēc par lo esmu tik pārliecināts? Vai gan mazums sieviešu ar dzimumzīmiti uz vaiga? — Tā prātodams,

nonācu pie pašas grotas. Skatos: velves dzestrajā paēnā uz akmens sola sež sieviete ar salmu cepuri galvā, ietinusies melnā šallē, galvu nodūrusi; cepure aizsedza viņas seju. Gribēju jau griezties atpakaļ, lai netraucētu viņas sapņus, kad viņa uz mani paskatījās.

—   Vera! — es neviļus iesaucos.

Viņa sarāvās un nobāla.

—   es zināju, ka jūs šeit, — viņa teica.

Apsēdos viņai līdzās un saņēmu tās roku. Sen aizmirstas Irisas man pārskrēja pār visu miesu, dzirdot šās mīļās balss skaņas; viņa paskatījās man acīs ar savām rāmajām, zilajām acīm: skatienā izpaudās neuzticība un kaut kas līdzīgs pārmetumam.

—   Mēs sen neesam redzejušies, — es teicu.

—   Sen, un abi esam stipri pārvērtušies!

—  Tātad tu mani vairs nemīli? . ..

—   Esmu apprecējusies! — viņa sacīja.

—   Atkal? Pirms vairākiem gadiem arī bija šis iemesls, un tomēr . . .

Viņa izrāva savu roku no manējās, un tās vaigs pietvīka.

—   Varbūt tu mdi savu otro viru?

Viņa neatbildēja un novērsās.

—  Jeb vai tavs vīrs ir ļoti greizsirdīgs?

Klusums.

—   Nu, ko? Viņš jauns, skaists, droši vien visai bagāts, un tu baidies … — Es paskatījos viņā un satrūkos: seja tai bija lasāms galīgs izmisums, acīs mirdzēja asaras.

—   Saki man,— viņa beidzot izdvesa, — vai tev patiesi tāds prieks mani mocīt! Man vajadzētu tevi ienīst. Kamēr vien mēs viens otru pazīstam, tu man neka cita neesi sagādājis kā tikai ciešanas … Viņas balss drebēja, tā noliecās pie manis un nolaida galvu man uz krūtīm.

«Varbūt,» es nodomāju, «taisni tāpēc tu mani mīlēji; prieki aizmirstas, bēdas nekad . . .»

Es viņu cieši apskāvu, un tā ines ilgi sēdējām. Beidzot mūsu lūpas sastapās un sakusa kvēlā, skurbā skūpstā; viņas rokas bija aukstas ka ledus, galva kaisa. Tad starp mums sākas viena no tām sarunām, kuras uzrakstīt nav vērts, kuras nevar atkārtot un nevar pat atcerēlies: skaņu valoda aizslāj un papildina vārdu nozīmi kā itāliešu operās.

Viņa neparko nevēlas, ka es iepazīstos ar tās vīru, ar to paklibo vecīti, kuru notālēm redzēju uz bulvāra: pie ta viņa izgājusi dēla dēļ. Vecītis bagāts un sirgst ar reimatismu. Es ncatļāvos izteikt par lo ne mazākās zobgalības: viņa to cieni kā tēvu -— un krāps ka viru . . . Dīvaina lieta vispār cilvēka sirds — un sievietes it sevišķi!

Veras vīrs, Scmjons Vasiļjevičs (j—vs, ir kņazienes Ļigovskas attāls radinieks. Viņi dzīvo kaimiņos; Vera bieži ciemojas pie kņazienes; es viņai apsolījos iepazīties ar Ļigovskām un lakstoties ap kņazi, lai novērstu uzmanību no viņas. Tādā kārtā mani plāni nebūt neizjūk, un pašam vēl ies jautri…

Jautri! … Jā, Las dzīves posms man sen jau pagājis, kad meklē tikai laimi, kad sirds sajūt vajadzību mīlēt kaut ko dedzīgi un kaislīgi: tagad vēlos tikai, lai mani mii un ari tad nedaudz; man pat liekas, ka pietiktu, ja viena vienīga būtne man pieķertos: nožēlojama sirds ieraža!…

Viens, kas man vienmēr ir licies dīvaini: nekad neosmu kļuvis mīlamas sievietes vergs; gluži otrādi, man arvien bijusi nepārspējama vara par viņas gribu un sirdi, pavisam necenšoties pec šās varas. Kāpēc tas tā? — Vai tādēļ, ka nekad neko nevērtēju pārāk augstu un ka sievietes pastavīgi baidījušās izlaist mani no savam rokām? Jeb vai las — stipra organisma magnētiskais spēks? Vai ari vienkārši man nav gadījies sastapties ar stingrāka rakstura sievieti?

Jāatzīstas, ka man patiešam rielik sievietes ar raksturu: tā nav viņu daļa . . .

Tiesa, tagad atceros: vienu rei'/.i, tikai vienu reizi iemīlēju sievieti ar stingru gribu, kuru nekad nespēju pārvarēt… Mēs šķīrāmies kā naidnieki, — tomēr varbūt, ja es viņu butu saticis gadus piecus vēlāk, mēs būtu citādi šķīrušies …

Vera slima, ļoti slima, lai gan negrib atzīties; baidos, ka viņai dilonis vai tāda kaite, ko sauc iičvre lente krieviem sveša slimība, un mūsu valodā tai nav pat nosaukuma.

Negaiss mus pārsteidza grotā un piespieda uzkavēties lieku pusstundu. Viņa nelika man zvērēt uzticību, netaujāja, vai esmu cilās mīlējis kopš tā laika, kad mēs šķiramies… Viņa man paļaujas atkal ar seno bezrūpību, — un cs viņu nepievilšu: viņa ir vienīgā sieviete pasaulē, kuru neesmu spējīgs pievilt. Zinu, drīz mēs atkal šķirsimies un varbūt uz mūžu; katrs iesim savu ceļu līdz kapa malai; bet atmiņas par viņu paliks man dvēselē neizdzēšamas — es viņai to vienmēr esmu teicis, un viņa man tic, kaut gan apgalvo pretējo.

Beidzot mēs šķīrāmies; es viņai ilgi ar acīm sekoju, kamēr tās sal- mene pazuda aiz krūmiem un klintīm. Sirds man sāpīgi sažņaudzās kā pēc pirmās šķiršanās. Ai, kā es priecājos par šim jūtām! Vai manī atkal neatdzimst jaunība ar savam liegajām vētrām, vai tas tikai tās ardievu skatiens, pēdējā balva — par piemiņu? . .. Bet smiekli nāk, padomājot, ka man vel zēna izskats: kaut gan seja bāla, tomēr vēl svaiga; locekļi vingri un slaidi; kupli vijas cirtainie mati, acis dzirkstī, asinis kūsāt kūsa…

Mājās pārnācis, sēdos zirga un devos stepē. Mīlu aulekšot straujā zirgā pa augsto zāli, pretī klajuma vējiem; kāri elpoju smaržīgo gaisu un raidu skatienus zilajā tālē, cenzdamies uztvert pricikšmetu miglainās kontūras, -kas ar katru mirkli kļūst skaidrākas un skaidrākas. Lai kādas skumjas gulētu uz sirds, lai kāds nemiers nomāktu prātus, — viss vienā acumirklī izgaist, dvēsele kļūst tik viegli, miesas gurdums pārvar gara nemieru. Nav sievietes skatiena, kas man neaizmirstos, vērojot dienvid- saules apspīdētos, robainos kalngalus, zilo debesi vai dzirdot no kraujas uz krauju krītošā kalnu strauta šalkoņu.

Es domāju, kazaki, garlaikodamies savos sargtorņos un redzot mani tā aulekšojam bez vajadzības un mērķa, ilgi lauzīja galvas gar šo mīklu, jo šaubu nav, ka pēc apģērba viņi mani noturēja par čerkesu. Man gluži nopietni apgalvoja, ka čerkesu uzvalkā uz zirga es vairāk līdzinoties kabardīnam nekā dažs labs īsts kabardīns. Un patiesi, kas attiecas uz šo jauko kaujas tērpu, tad tanī esmu īsts dendijs: nevienas liekas treses, ieroču slīpējums skaists savā vienkāršībā, cepures vilna ne pārak gara, ne pārāk īsa, ir zābaki, ir stulmi bija sašņorēti ar vislielāko rūpību, bešmels balls, čerkeska tumši brūna! Es ilgi esmu vingrinājies kalniešu jāšanas mākslā; nokas ta neglaimo manai patmīlībai kā uzslava par manu jāšanas maku pēc kaukāziešu paražas. Es turu četrus zirgus: vienu pats sev, trīs saviem draugiem, lai vienam nebūtu garlaicīgi malstities pa laukiem; draugi ar prieku ņem manus zirgus, bet nekad nejāj ar mani kopā. Pulkstenis bija jau seši pēc pusdienas, kad atģidos, ka laiks ieturēt maltīti; mans zirgs bija piekusis; izjāju uz ceļa, kas ved no Pjatigorskas uz vācu koloniju, kur kūrvietas viesi bieži vien dodas en piquenique31 . Ceļš iet, gan viļoties pa krūmājiem, gan nolaižoties nelielās gravās, kur zem garās zāles lēveņa burbuļo strautiņi; visapkārt amfiteātra veidā paceļas zilie kalnu masīvi — Beštu, Zmeinijs, Zeļeznijs un Lisijs. Iegriezies kādā no šim gravām, kuras vietēja izloksnē sauc par balkām, es pieturēju, lai padzirdītu zirgu; šai brīdī uz ce)a parādījās trokšņains un grezns jātnieku pulciņš; dāmas melnos un zilos jātnieču kostīmos, kavalieri pa daļai čerkesu, pa daļai lielkrievu uzvalkos; pašā priekšā jāja Grušņickis ar kņazi Meri.

Kūrvietu dāmas vēl tic čerkesu uzbrukumiem gaišā dienas laikā; droši vien tādēļ Grušņickis savam kareivja šinelim bija piekāris zobenu un paris pistoļu: šai varoņa tērpā viņš izskatījās diezgan smieklīgs. Liels krūms mani paslēpa no viņiem; bet caur ta lapām es visu varēju noskatīties un no viņu sejas izteiksmes nopratu, ka saruna ir sentimentāla. Beidzot viņi nonāca pie kraujas; Grušņickis saņēma kņazos zirgu pie iemauktiem, un tad sadzirdēju viņu sarunas beigas:

Un jūs gribat visu mūžu palikt Kaukāzā? — kņaze runāja.

Kas man Krievija? — atbildēja viņas kavalieris. — Zeme, kur tūkstošiem ļaužu noraudzīsies manī ar nicināšanu, tāpēc ka bagātāki par mani, turpretim šeit — šeit šis biezais šinelis netraucēja man iepazīties ar jums …

—   Gluži otrādi… — kņaze nosarkdama piebilda.

Grušņicka sejā atplauka prieks. Viņš turpināja:

—   Šeit mana dzīve aizritēs trokšņaini, nemanot un ātri mežoņu ložu krusā; un ja dievs ik gadus mani aplaimotu ar vienu vienīgu gaišu sievietes skatienu, vienu tādu, kāds .. .

Šai brīdī viņi bija piejājuši man klāt; es uzcirtu savam zirgam ar pātagu un izjāju no krūmiem . . .

—   Mon dieu, un circassien! . . .32 — kņaze šausmās iesaucās.

Lai galīgi izkliedētu viņas bailes, es, viegli palocīdamies, franciski atbildēju:

Na craignez rien, madame, jc ne suis pas plus dangcreux que votre cavalier . . ,33

Viņa apmulsa, — bet kāpēc? Vai tāpēc, ka bija maldījusies, jeb vai mana atbilde tai likās pārdroša? Es vēlētos, kaut pēdējā varbūtība būtu pareizā. Grušņickis man uzmeta pārmetošu skatienu.

Vēlu vakarā, tas ir, ap pulksten vienpadsmitiem, izgāju pastaigāties pa bulvāra liepu aleju. Pilsēta dusēja, tikai dažos logos vēl paspīdēja ugunis. Uz trim pusēm melnoja klinšu virknes, Mašuka alzares, kalna virsotnē zvilnēja draudīgs mākonis; austrumos pacēlās mēness; tāle ka sudrabainas bārkstis mirgoja sniegainie kalni. Sargu sasaukšanās jaucas ar verdošo, pa nakti vaļā palaisto sēravotu šņākšanu. Palaikam uz ielas atskanēja skaļa pakavu klaboņa, saplūstot ar nogajiešu31 arbas čīkstoņu un tatāru dungotu grūtsirdīgu melodiju. Apsēdos uz sola un nogrimu domās. Mani pārņēma vēlēšanās izklāstīt savas domas draudzīgā sarunā … bet ar ko? . . . «Ko tagad dara Vera?» es domāju .. . Es daudz ko dotu, ja šai acumirkli varētu spiest viņas roku.

Piepeši dzirdu ātrus un nevienādus soļus… Droši vien Grušņickis… Ka tad!

—   No kurienes?

—   No kņazos Ļigovskas, viņš ļoti svinīgi teica. — Ak, kā Meri dzied! . ..

—   Vai zini ko? — es viņam sacīju. — Esmu gatavs saderēt, viņa nezina, ka tu esi junkurs; viņa domā, ka tu degradēts…

—   Varbūt! Kāda man tur daļa! viņš izklaidīgi atteica.

—   Nē, es lik tāpat ieminējos .. .

Bet vai zini — tu šodien viņu briesmīgi sakaitināji. Pēc viņas domām, tā ir nedzirdēta bezkaunība; ar lielām mokām man izdevās viņu pārliecināt, ka tu ļoti labi audzināts un pārāk labi pazīsti augstāko aprindu tikumus, lai tīšā prātā būtu gribējis viņu apvainot; viņa saka, ka tev esot nekaunīgs skatiens un ka tu droši vien pats par sevi esot pārāk augstās domās.

Viņa nav maldījusies… Bet tu laikam gribi viņai par sargu uzmesties?

—   Ļoti žēl, ka man vēl nav tādu tiesību .. .

«Oho!» es nodomāju. «Viņam, kā redzams, jau ir cerības . ..»

—  Protams, tas nāk tev par ļaunu, — Grušņickis turpināja. — Ta- ļad tev grūtāk ar viņām iepazīties — un ļoti žel! Sī ir viena no vis- Datīkamākajām mājām, kādu vien pazīstu . . .

Es sevi pasmīnēju.

—  Vispatīkamākā man pašlaik ir mana paša māja, — nožāvāda- nies teicu un piecēlos, lai ietu.

—   Tomēr atzīsties, ka tu nožēlo .. .

Kas par niekiem! Ja gribēšu, rītvakar pat jau būšu pie kņazienes . ..

—   Redzēsim . . .

Un tev par palikšanu sākšu pat lakstoties ap kņazi!

—   Jā, ja viņa tikai gribēs ar tevi runāties …

Es nogaidīšu to mirkli, kad tava valoda viņai būs apnikusi . . . Sveiks . . .

—    - Es vēl paklejošos; aizmigt tagad neparko nevarētu… Klausies, iegriezīsimies restorānā, tur spēlē kārtis . .. man tagad vajadzīgas asas izjūtas.

—   Novēlu lov pazaudēt!

Es gāju mājās.

21.    maija

Pagājusi gandrīz nedēļa, bet ar Ļigovskām neesmu vēl pazīstams. Gaidu izdevīgu brīdi. Grušņickis visur seko kņazei kā ēna; viņu sarunām nav gala; kad gan viņš tai apniks? . .. Māte nepievērš tam uzmanības, tāpēc ka viņš nav precinieks. Lūk, mātes loģika! Esmu jau uztvēris divus Iris maigus skatienus, — būs tam jādara gals!

Vakar pirmo reizi pie akas ieradās Vera . . . Kopš la laika, kad tikāmies grotā, viņa nekur neizgāja no mājas. Mes reizē nolaidām glazēs, un noliecoties viņa man pačukstēja:

—  Vai tu negribi iepazīties ar Ļigovskām? . . . Vienīgi tur mēs varētu satikties . . .

Pārmetums! … Garlaicīgi! Bet es lo esmu pelnījis. . .

Vel kas: rītdienai ielūgums uz balli restorāna zālē, un mazurku dejošu ar kņazi.

22.    m a i j ā

Restorāna zāle bija pārvērsta par īstu viesīgās biedrības zāli. Pulksten deviņos sabrauca viesi. Kņaziene ar meitu ieradās pēdējās; daudzas dāmas uz viņu noraudzījās ar skaudību un nenovīdību, jo kņaze Meri ģērbjas gaumīgi. Tās, kuras sevi godā par vietējām aristokrātēm, skaudību apslēpušas, piebiedrojās kņazienei. Ko darīt? Kur sieviešu sabiedrība, tur tūlīt rodas augstākās un zemākās aprindas. Pie loga viesu pūlī stāvēja Grušņickis, lorneti pie sejas piespiedis un nenovērsdams no savas dievietes acīm; garām ejot, tā tikko manāmi pa- ināja viņam ar galvu. Viņš iemirdzējās kā saulīte… Dejas sākās ar polku; tad spēlēja valsi. Pieši skanēja, tērpu krokas plīvoja, griežoties dejas virpulī.

Es stāvēju aiz kādas resnas dāmas, kas bija izgreznojusies ar rozā spalvām; viņas greznais tērps atgādināja krinolīna laikus, bet grumbainās ādas raibumi — melnā tafta māsiņu laimīgo laikmetu. Pašu lielāko kārpu uz viņas kakla sedza kaklarota. Savam kavalierim, dragūnu kapteinim, viņa sacīja:

Ši kņaze Ļigovska nepanesams skuķis! Iedomājieties, uzgrūdās man un nealvainojās, vēl atgriezās un aplūkoja mani caur lorneti. .. cest impayable35 .. . Ar ko gan tā lepojas? Vajadzētu viņu pārmācīt . . .

To izdarīt tīrais nieks! — atbildēja pakalpīgais kapteinis un izgāja otrā istabā.

Es tūliņ piegāju pie kņazes un uzlūdzu viņu uz valsi, izmantojot vietējās vaļīgās paražas, kas atļauj dejot ar nepazīstamām dāmām.

Viņa tikko noturējās nepasmaidījusi un ar mokām varēja slēpt gaviles; taču ātri vien viņai izdevās pieņemt gluži vienaldzīgu, pat bargu izskatu. Viņa nevērīgi uzlika roku uz mana pleca, drusku pielieca galviņu uz sāniem, un mēs sakām valsēt. Kairāka un lokanāka vidukļa es nezinu! Viņas svaigā elpa skāra manu seju; brīžiem matu cirta, valša virpuli atrisusi no citām savām biedrenēm, noslīdēja pār manu kvēlojošo vaigu. Mēs izdejojām trīs tūres (kņaze valsē apbrīnojami viegli). Viņa elsoja, acis tai apmiglojās, pusatvērtās lūpiņas tikko varēja izdvest nepieciešamo: inerci, monsieur!36

Pēc pāris minūšu klusēšanas es viņai teicu, pieņēmis vispadevīgāko izska'tu:

Esmu dzirdējis, kņaze, ka, būdams jums vēl pilnīgi svešs, nelai- īiigā kārtā esmu jau izpelnījies jūsu bardzību … ka jūs mani atzinusi >ar nekaunīgu. .. vai tas taisnība?

Un tagad jums gribētos man pierādīt šā sprieduma pareizumu? — ziņa atteica ar ironisku smīnu, kas tomēr tik ļoti piedien viņas kustīgajiem sejas vaibstiem.

—   Ja es savā pārgalvībā būtu jūs 'kaul kā apvainojis, tad atļaujiet man būt vēl pārgalvīgākam: izlūgties no jums piedošanu … Es patiesi velētos jums pierādīt, ka attiecībā uz mani jūs kļūdāties . . .

—   Tas jums nāksies diezgan grūti. ..

—   Kāpēc?…

Tāpēc, ka jūs pie mums nenākat, un šis balles droši vien bieži neatkārtosies.

«Tas nozīmē,» es nodomāju, «ka viņu durvis man uz visiem laikiem slēgtas.»

Redziet, kņaze, — es teicu ar mazu īgnumu, — nekad nevajag atstumt noziedznieku, kas nožēlo grēkus: izmisumā viņš var pastrādāt divkāršu noziegumu … un tad . . .

Smiekli un sačukstēšanas ap mums piespieda mani atskatīties un partraukt iesākto teikumu. Pāris soļu aiz manis stāvēja pulciņš vīriešu, starp tiem ari dragūnu kapteinis, kas pirmīt apņēmās atriebties daiļajai kņazei; viņš bija sevišķi apmierināts par kaut ko, berzēja rokas, smējās un samirkšķinājās ar biedriem. Piepeši no viņu vidus iznāca kungs frakā, garām ūsām un piesarkušu seju un griļā gaitā virzījās taisni uz kņazi; viņš bija iereibis. Nostājies apmulsušās kņazos priekšā un rokas uz muguras salicis, viņš to uzlukoja savām blāvi pelēkajām acim un piesmakuša diskantā teica:

—   Permetē37 .. . nu, ko tur tik daudz! , .. Vienkārši — angažēju jūs uz mazu rk u …

Ko jūs vēlaties? — viņa iesaucās dreboša balsī, lūdzoši apkārt lūkodamās. Bet ai! Viņas māte bija tālu, un tuvumā nebija neviena viņai pazīstama kavaliera; kāds adjutants gan laikam visu to redzēja, bet aizlavījas aiz citiem, lai netiklu iejaukts nepatikšanās.

—   Nu ko? — teica iereibušais kungs, pamirkšķinādams dragūnu kapteinim, kas viņu uzmudināja ar mājieniem. —• Jūs nevēlaties?… Man tomēr tas gods jūs angažēt pour mazure38 . . . Jūs varbūt domājat, ka es esmu piedzēries? Tas nekas! . . . Ies daudz brīvāk, ticiet man . . .

Es redzēju, ka viņa tuvu nesamaņai no bailēm un riebuma.

Piegāju iereibušajam kungam klāt, saņēmu viņu diezgan stingri pie rokas, paskatījos tam cieši acīs un lūdzu aiziet, — lāpēc, cs piebildu, — ka kņaze mazurku jau sen apsolījusi man.

—   Nu, neko darīl! . . . Tad citu reizi! — viņš pasmiedamies noteica un aizgāja pie saviem apkaunotajiem biedriem, kas viņu tūlīt aizveda otrā istabā.

Es tiku apbalvots ar dziļu, brīnišķu pateicības skatienu.

Kņaze aizsteidzās pie savas mātes un viņai visu izstāstīja; tā mani uzmeklēja pūli un pateicās. Viņa stāstīja, ka pazinusi manu māti un bijusi draudzīgās attiecībās ar kādu pusduci manu krustmāšu.

Nezinu, kā tas gadījies, ka mēs ar jums līdz šim vel neesam pazīstami, — viņa piebilda. — Bet atzīstieties, ka vainīgs esat jūs pats; jūs bēgat no visiem — las ne pēc kā neizskatās. Ceru, ka manas viesistabas gaiss izklīdinās jūsu splinu … Vai ne tā?

Es viņai pateicu vienu no tām frāzēm, kadas katram jātur padomā tamlīdzīgiem gadījumiem.

Kadriļa vilkās briesmīgi ilgi.

Beidzot balkonā atskanēja mazurka; mēs ar kņazi ieņēmām vietu.

Es ne ar vārdu neieminējos ne par iereibušo kungu, ne par manu agrāko izturēšanos, ne par Grušņicki. Nepatīkamā atgadījuma iespaids pamazām izgaisa; sejiņa tai atplauka; viņa patīkami tērzēja; valoda bija atjautīga, bez pretenzijām uz asprātībām, tekoša un brīva; viņas piezīmes reizēm dziļdomīgas … Es visai mīklainā frāzē liku kņazei nojaust, ka tā man jau sen patīk. Viņa pielieca galviņu un mazliet pietvīka.

—   Jus esat dīvains cilvēks! — viņa pēc tam sacīja, paceldama uz mani savas samtainās acis un piespiesti pasmiedamās.

—   Negribēju ar jums iepazīties, — es turpināju, — jo jūs aplido tik kupls pieludzēju pulks, ka baidījos tanī pavisam pazust.

—   Velti baidījāties! Visi viņi bezgala garlaicīgi . . .

—   Visi! Vai patiešām visi?

Viņa manī cieši paskatījās, it kā pulēdamās kaut ko atcerēties, tad atkal viegli pietvīka un beidzot noteikti pasacīja: — Visi!

—   Arī mans draugs Grušņickis?

—   Vai viņš jūsu draugs? — it kā šaubīdamās ta ievaicājās.

—   Jā.

—   Viņš, protams, neietilpst garlaicīgo skaitā!

—   Bel nelaimīgo skaitā gan! — es smiedamies teicu.

—   Protams! Jums smieklīgi? Es vēlētos, kaut jūs būtu viņa vietā . ..

—   Nu ko? Es- pats kādreiz biju junkurs, un, paliesi, las bija manas dzīves saulainākais posms.

—  Vai tad viņš junkurs?. . . — viņa strauji sacīja un tad piebilda:

Un es domāju …

—   Ko jūs domājāt? . ..

—   Neko! . . . Kas tā par dāmu?

To mūsu saruna novirzījās uz ci'lu ko, un pie Lā mēs vairs neatgriežamies.

Mazurka bija beigusies, un mēs šķīrāmies — uz redzēšanos. Dāmas aizbrauca … Es gāju vakariņās un satiku Verneru.

—   Ā-ā! — viņš teica. —- Tad tāds jūs! Bet sacījāties ne citādi iepazīties ar kņazi, kā glābjot to no drošas nāves!

Izdarīju vēl labāk, es viņam atbildēju, — izglābu to no nesamaņas ballē!

—   Kā tā? Pastastiet!

—   Nē, atminiet, — ak jūs visu pasaules mīklu uzminētāji!

23. ma i jā

Ap pulksten septiņiem vakarā es pastaigājos pa bulvāri. Grušņickis, iztālēm mani pamanījis, pienāca man klāt: tāda dīvaina sajūsma laistījās viņa acīs. Viņš man cieši paspieda roku un traģiskā balsī teica:

—   Pateicos tev, Pečorin .. . Vai saproti mani? …

—   Nē, bet pateicības vērts tas nekādā ziņā nebūs, — es atteicu, un tiešām man nebija ne mazākās labdarības izjūtas.

—  Kā tā? Bet vakar? Vai esi jau piemirsis? . .. Meri man visu izstāstīja .. .

—   Ko tad? Vai tad jums viss kopīgs? Ari pateicība? …

Klausies, Grušņickis sacīja ļoti svarīgi, — lūdzams, nezobojies

par manu mīlestību, ja gribi būt mans draugs. Redzi: es viņu milu līdz ārprātam . . . un es domāju … es ceru, ka arī viņa mani mīl… Es tev gribu ko lūgt: tu pie viņam šovakar būsi; apsoli man, ka visu novērosi: es zinu, tev tādās lietās piedzīvojumi, tu labāk par mani pazīsti sievietes … Ak sievietes! Sievietes! Kas viņas lai izprot? Viņu smaids runā pretī to skatieniem, viņu vārdi sola un aicina, bet balss noskaņa atstumj … Brīžiem viņas uzt ver un atmin mūsu visslepenākās sirdsdomas, brīžiem atkal nesaprot pašu skaidrāko mājienu . . . Kaut vai tā pati kņaze: vakar vēl viņas acis, manī lūkojoties, kvēloja kaislē, šodien tās jau blāvas un dzestras …

—   Tas droši vien dziedniecības ūdens sekas, — es atteicu.

—   Tu visur redzi tikai ļauno pusi … materiālists! — viņš nicīgi piebilda. — Bet labāk mainīsim matēriju… — un, apmierināts ar savu vajo vārdu rotaļu, viņš kļuva jautrāks.

Pēc pulksten astoņiem mes abi devāmies pie kņazienes.

Ejot garām Veras logiem, es viņu ieraudzīju pie loga. Mēs pavirši saskatījāmies. Drīz pēc mums viņa ienāca Ļigovsku viesistabā. Kņaziene mani iepazīstināja ar Veru kā savu radinieci. Dzērām tēju; viesu bija daudz; sarunas vispārīgas. Es centos iepatikt kņazienei, jokoju, tā ka viņa vairākas reizes sirsnīgi pasmējās; ari kņazci šad tad nāca smiekli, bet viņa savaldījās, lai izturētu pieņemto lomu: viņa domā, ka tai labi piedien skumjas, — un varbūt nav maldījusies. Grušņickis, liekas, ļoti priecīgs, ka mana jautrība tai nepielīp.

Pēc tējas visi devas zālē.

—   Vera, vai esi apmierināta, ka tevi paklausīju? es vaicāju, paiedams tai garām.

Viņa mani uzlūkoja ar mīlestības un pateicības pilnu skatienu. Esmu jau pieradis pie šādiem skatieniem, bet kādreiz tie sagādāja man svētlaimi. Kņaziene nosēdināja meitu pie klavierēm; visi lūdza viņu kaut ko dziedāt; es klusēju un, izmantojot burzmu, atvirzījos pie loga ar Veru, kas gribēja man pastāslll kaut ko mums abiem ļoti svarīgu . . . Izrādījās — nieki . . .

Kņazi šai brīdī kaitināja mana vienaldzība, kā to nopratu no viena viņas dusmīgā, dzirkstošā skatiena … O, es labi saprotu šo memo, taču zimīgo, aprauto, bet spēcīgo valodu!

Viņa dziedāja: balss tai nav slikta, bet dzied viņa vāji . . . kaut gan es nemaz neklausījos. Toties Grušņickis, viņai iepretim uz klavierēm uzkucis, to vai ar acīm gribēja apēst un paklusi aizvien piemetināja: — Charmant! Delicicux!39

—   Klausies, — Vera man teica, — es negribu, ka tu iepazītos ar manu vīru, bet katrā ziņā dari visu, lai iepatiktos kņazienei; tas tev viegli iespējams: tu vari visu, ko vien gribi. Tikai šeit mēs redzēsimies …

—   Tikai? …

Viņa pietvīka un turpināja:

—   Tu zini, ka esmu tava verdzene, — es nekad neesmu pratusi tev pretoties… un man par to sagaidāms sods: tu mani vairs nemīlēsi! liet es vismaz gribu saglabāt savu reputāciju … ne jau sevis dēļ — to tu tīri labi zini! .. . Ak, es tevi lūdzu: nemoki mani kā agrak ar tukšām šaubām un liekulīgu vēsumu: es varbūt drīz miršu, es jutu, ka ar katru dienu kļūstu vārgāka . .. bet, neraugoties uz to, nevaru domāt par savu nākošo dzīvi, domāju tikai par tevi… Jūs, vīrieši, nesaprotat baudu, ko dod skatiens, rokas spiediens … bet es, zvēru tev, es, klausoties lavu balsi, izjūtu tik dziļu, dīvainu svētlaimi, ka visdedzīgākie skūpsti to neatsvērtu.

Pa to laiku kņaze Meri bija beigusi dziedāt. Uzslavu čala nāca viņai no visām pusēm; es piegāju pie tās pats pēdējais un diezgan nevīžīgi pateicu kaut ko par viņas balsi.

Viņa saviebās, uzmezdama apakšlūpu, un ļoti jokaini palocījās.

—   Tas man vēl vairāk glaimo, — viņa sacīja, — jo jūs mani neklausījāties; bet jums varbūt mūzika nepatīk?

—   Gluži otrādi.. . sevišķi pēc pusdienām.

—  Grušņickim taisnība, sakot, ka jums esot visprozaiskākā gaume… un es redzu, ka jums mūzika patīk gastronomiskā nozīmē.

—   Jūs atkal maldāties: es nebirt neesmu gaslronoms; man pārāk slikta māga. Bet pec maltītes mūzika iežūžo, un pec pusdienām veselīgi paguleties, tātad — es mūziku mīlu medicīniskā nozīmē. Vakarā turpretim tā pārāk satrauc manus nervus: es kļūstu vai nu pārāk skumīgs, vai par daudz jautrs. Kā viens, tā otrs nogurdina, ja nav pietiekoša iemesla ne skumt, ne priecāties, un pie tam skumt sabiedrībā ir smieklīgi, bet pārāk bezbēdīga jautrība nepieklājīga…

Nenoklausījusies līdz galam, viņa aizgāja, apsēdās Grušņickim līdzas, un viņi iesāka kādu sentimentālu sarunu: likās, kņaze atbildēja uz viņa gudrajām frāzēm diezgan izklaidīgi un neveikli, lai gan centās izlikties, ka klausās viņā ar uzmanību, jo viņš to šad tad uzlūkoja izbrīnījies, raudzīdams uzminēt iemeslu viņas iekšējam nemieram, kas brīžiem atspoguļojās šaudīgajā skatienā.

Bet es jūs nesaprotu, mīļā kņaze, sargieties! Jūs gribat man atmaksāt ar to pašu, dzelt manu patmīlību, — tas jums neizdosies! Un, ja jūs man pieteiksiet karu, tad būšu nesaudzīgs.

Visu vakaru vairākas reizes tīšu prātu lūkoju iejaukties viņu sarunā, bet kņaze manas piezīmes uzņēma diezgan vēsi, līdz beidzot, izlikdamies dusmīgs, atstāju viņus vienus. Kņaze gavilēja; Grušņickis tāpat. Gavilējiet, mani draugi, pasteidzieties… ilgi jūs negavilēsiet! … Ko lai dara? Man ir spēja nojaust… Iepazīstoties ar sievieti, es vienmēr nemaldīgi noģiedu, vai viņa mani iemīlējusies vai ne . . .

Vakara pārējo daļu pavadīju kopā ar Veru, un mēs tiku tikām iztriecāmies par pagātni. . . Par ko viņa mani tā mīl, nudien nezinu, jo vairāk tādēļ, ka viņa ir vienīgā sieviete, kas mani pilnīgi izpratusi ar visām manām sīkajām vājībām, sliktajām tieksmēm .. . Vai patiesi ļaunums tik vilinošs?

Mēs izgājām kopā ar Grušņicki; uz ielas viņš mani paņēma zem rokas un pēc ilgas klusēšanas jautāja:

—   Nu ko?

«Tu esi muļķis,» es gribēju viņam atbildēt, bet savaldījos un paraustīju tikai plecus.

20. m a i j ā

Visas šīs dienas ne par soli neatkāpos no savas sistēmas. Kņazei sāk patikt mana tērzēšana; es viņai pastāstīju dažas dīvainākās dēkas manā dzīvē, un viņa jau mani uzskata par neparastu cilvēku. Es zobojos par visu pasaulē, sevišķi par jūtām, — tas viņu sāk biedēt. Manā tuvuma viņa neuzdrošinās ielaisties ar Grušņicki sentimentālos strīdos un jau vairakas reizes uz viņa aplamībām atbildējusi ar ironisku smīnu; bet es ik reizes, kad Grušņickis pienāk viņai klāt, pieņemu padevīgu izskatu un atstāju viņus divatā; pirmo reizi viņa par to bija priecīga vai lūkoja tāda izlikties; otrreiz jau saskaitās uz mani; trešo reizi — uz Grušņicki.

Jums ļoti maz patmīlības! — viņa man vakar teica. — Kalab jūs domājat, ka man patīkamāk ar Grušņicki?

Atbildēju, ka drauga laimes labā labprāt upurēju savu patiku . ..

—   Un arī manu! — viņa piebilda.

Es cieši viņu uzlūkoju un savilku nopietnu seju. Pēc tam augu dienu nerunāju ar lo ne vārda… Vakarā viņa bija domīga, šorīt pie akas vel domīgāka. Kad viņai tuvojos, tā izklaidīgi klausījās Grušņicki, kurš, liekas, jūsmoja par dabu; bet, kolīdz pamanīja mani, tā sāka smieties

(loti nevietā), izlikdamās, it kā mani neredzētu. Es atgāju tālāk un pa- slepus sāku viņu novērot: tā novērsās no sava sarunu biedra un divas reizes nožāvājās. Skaidrs, ka Grušņickis viņai apnicis. — Dienas divas vēl ar viņu nerunāšu.

3. j ū n ijā

Es bieži vien pats sev esmu vaicājis, kāpēc tik stūrgalvīgi tiecos panākt, lai mani mīlētu jauna meitene, kuru pievilt negribu un kuru nekad neprecēšu? Kam gan šī sievišķīgā koķetēšana? — Vera mani mīl daudz dziļāk, nekā kņaze Meri jebkad varētu mīlēt; ja man viņa liktos nepieejama skaistule, tad vēl varbūt mani vilinātu pasākuma grūtības . . .

Kas lo deva! Tālad tā nav tā nemierīgā dziņa mīlēt, kas mūs moka agra jaunība, svaida mūs no vienas sievietes pie otras, līdz atrodam tādu, kas mūs nevar ieredzēt: te tad nu sākas mūsu pastāvība — patiesa, bezgalīga kaislība, ko matemātiski var apzīmēt ar līniju, kas aiziet no kāda punkta izplatījumā; šās bezgalības noslēpums tas, ka mērķi, tas ir, galu, sasniegt nav iespējams.

Kāpēc tad es pūlos? Aiz skaudības pret Grušņicki? Nabadziņš! Viņš to nepavisam nav pelnījis. Jeb vai viss nāk no tām nelādzīgajām, bet nepārvaramajām jūtām, kas kūda mūs izkliedēt sava tuvākā saldos maldus, lai iegūtu niecīgo baudu pateikt viņam, kad tas izmisis vaicātu, kam lai tic:

— Mīļais draugs, ar mani bija tas pats, bet tu redzi, ka es tomēr ēdu pusdienas, vakariņas un guļu tīri mierīgi, un, ceru, arī nomirt pratīšu bez vaimanām un asarām!

Tomēr ir neaptverama bauda iegūt jaunu, tikko izplaukušu sirdi! Tā ir kā zieds, kura jaukākais aromāts plūst pretī pirmajam saules staram; tas jānoplūc šai brīdī, lai līdz sātam baudītu tā smaržu un tad to nomestu uz ceļa: varbūt kāds pacels! Es sevī jutu šo nepiepildāmo kāri aprīt visu, kas ceļā pagadās; uz citu ciešanām un priekiem raugos tikai no sava labuma — kā uz barību, kam jāuztur mani dvēseles spēki. Pats es vairs neesmu spējīgs trakot kaislību iespaidā; manu godkāri nomā- kuši apstākļi, bet tā atzēlusi cilā veidā, jo godkāre nav nekas cits kā varas kāre, bet mana vislielākā bauda — visu, kas ap mani, pakļaut savai gribai. Modināt citos mīlestības, padevības un bijāšanas jutas pret sevi vai tā nav varas kāres pirmā pazīme un augstakais gaviļprieks? Hul par cēloni kāda ciešanām un priekiem, kad uz to tev nav ne mazāko liesību, — vai tā nav mūsu pašlepnuma saldākā barība? Bet kas ir laime? Piesātināts pašlepnums. Ja es sevi varētu uzskatīt par labako, varenāko pasaulē, es būtu laimīgs; ja visi mani mīlētu, es sevī atrastu neizsmeļamus mīlestības avotus. Ļaunums dzemdē ļaunumu; pirmās ciešanas dod atziņu par baurlu mocīt citu; ļaunuma ideja neiespiedīsies ( ilvēka galva bez nodoma izmantot to īstenībā; idejas — organiskas būtnes, kāds reiz teicis: jau pali rašanās tām dod veidu, un šis veids ir darbība; tas, kam galvā dzimis vairāk ideju, tas arī vairāk par citiem darbojas; tāpēc ģēnijam, piekaltam pie ierēdņa galda, jāmirst vai jākļūst ārprātīgam, tāpat kā cilvēks ar vareniem miesas spēkiem, dīkā un šauros apstākļos dzīvojot, mirst, triekas ķerts.

Kaislības nav nekas cits kā idejas savā pirmajā attīstības stadija; tās pieder jaunatnes sirdij, un muļķis ir tas, kas domā visu mūžu ar tām tīksmināties; daudzas rāmas upes sākas krācošos ūdenskritumos, bet neviena no tām nebrāžas un neputo līdz pat jūrai. Tomēr šis miers nereti ir milzīga, kaut gan slepena spēka pazīme; briedušas un dziļas jūtas un domas neļaujas straujai trakulībai; dvēsele ciešanās un baudās vienmēr sevi stingri pārbauda un pārliecinās, ka tam tā jābūt; viņa zina, ka bez negaisiem — pastāvīgā saules tveicē tai jāizsīkst; viņa nododas pati savai iekšējai dzīvei — lutina un soda pati sevi kā mīļu bērnu, rikai šai visdziļākā sevis atziņā cilvēks var aptvert dieva taisno tiesu.

Pārlasot šo lappusi, redzu, ka esmu tālu novirzījies no sava temata. Bet vai tā kāda nelaime? . .. Rakslu taču šo dienasgrāmatu pats sev, in tātad viss, ko vien tajā uzmetu, ar laiku būs man darga atmiņa.

Atnāca Grušņickis un metās man ap kaklu — viņš paaugstināts par /irsnieku. Mēs dzērām šampanieti. Vēlāk ieradās ārsts Verners.

Es jūs neapsveicu, — viņš teica Grušņickim.

Kādēļ?

Tādēļ, ka kareivja šinelis jums labi piestāv; un jūs atzīsiet, ka ii mijas kājnieku mundieris, šeit kūrvietā šūts, nemaz jūs nepadarīs ntoresantāku .. . Redziet, līdz šim jūs bijāt izņēmums, bet nu jūs vērtēs >o< vispārējiem atzinumiem.

- Spriedelējiet, spriedelējiet vien, doktor, jūs man netraucējat priecāties.

—   Viņš nesaprot, Grušņickis iečukstēja man ausi, — kadas cerības man sagādā šie uzpleči . .. Ak uzpleči, uzpleči! Jūsu zvaigznītes — ceļvedes zvaigznītes. . . Ne, nu es jūtos pilnīgi laimīgs!

—   Vai nāksi mums līdzi gravā pastaigāties? — es viņam vaicaju.

—   Es? Neparko nerādīšos kņazei, kamēr nebūs gatavs mundieris.

Vai gribi, lai viņai paziņoju tavu prieku?

—   Ne, lūdzams, nesaki… Es gribu viņu pārsteigt. ..

—   Pasaki man tomēr, cik tālu tu ar viņu esi ticis!

Viņš apjuka un kļuva domīgs; viņam gribējās palielīties, samelot, taču bija neveikli, un vaļsirdīgi atzīt visu patiesību viņam bija kauns.

—   Kā tu domā, vai viņa tevi mii? . ..

—   Vai mii? Apžēlojies, Pečorin, kā tu uz to skaties! … Kā gan var tik ātri? … Un, ja ari viņa mīlētu, tad krietna sieviete to nekad neteiks …

—   Labi! Un droši vien, tavuprāt, katram krietnam vīrietim jānoklusē savas jūtas? …

—   Eh, brālīt! Viss ar savu ziņu; daudz kas nav izsakāms, bet uzminams . ..

Tas tiesa! . . . Taču mīlestība, ko acīs lasām, sievietei neuzliek nekādu pienākumu, turpretim vārdi… Uzmanies, Grušņicki, viņa tevi māna! . ..

—   Viņa? — viņš atteica, acis uz debesīm paceldams un pašpieticigi pasmaidīdams. — Man žēl tevis, Pečorin! . . .

Viņš aizgāja.

Vakarā liels pulks kājām devās uz gravu.

Pēc šejienes zinātņu vīru domām, šī grava neesot nekas cits kā apdzisis krāteris; tā atrodas Mašuka piegāzē, kādu versti aiz pilsētas. Turp ved šaurs kājceliņš pa krūmiem un klintīm; kalnā kāpjot, es pasniedzu kņazei roku, uti viņa to neizlaida pa visu pastaigas laiku.

Sarunu mēs iesākām ar aprunāšanu: es ņēmu priekšā visus mūsu klāt esošos un klāt neesošos paziņas, attēlodams vispirms viņu smieklīgas un pēc tam ļaunās īpašības. Mana žults vārījās. Iesāku pa jokam, bet beidzu ar īstu niknumu. Sakumā tas viņu uzjautrināja, bet vēlāk sabaidīja.

—   Jūs esat bīstams cilvēks! — viņa man teica. — Labāk vēlētos mežā nokļūt zem laupītāju dunča nekā jums uz mēles… Es jūs bez jokiem lūdzu: ja jums kādreiz ienāktu prātā par mani sliktu runāt, tad labak paņemiet dunci un noduriet mani, — domāju, tas jums pārak grūti nenāksies…

—  Vai es izskalos pēc slepkavas? …

Vēl ļaunāks …

Brītiņu nogrimu domās, tad, izlikdamies dziļi aizgrābts, sacīju:

—   Jā, tāds mans liktenis no pašas bērnības! Visi manā sejā redzēja ļaunu īpašību zīmes, kādu nebija, bet tās iedomājās — un tās radās. Es biju kautrīgs — mani apvainoja viltībā: kļuvu noslēpumains. Es dziļi izjutu labu un ļaunu; neviens mani nopaijāja, visi tikai apvainoja: kļuvu atriebīgs. Es biju drūms, citi bērni jaulri un pļāpīgi; es jutos pārāks par tiem — mani nostādīja zemāku: kļuvu skaudīgs. Gribēju mīlēt visu pasauli • neviens mani nesaprata: un es iemācījos nīst. Mana pelēkā jaunība aizritēja cīņās ar sevi un pasauli; savas labākās jūtas, izsmiekla baidīdamies, apraku savas sirds dziļumos; un tur tās nomira. Ja runāju patiesību — man neticēja: sāku melot. Labi iepazinies ar pasauli un sadzīves dzinuļiem, es veikli ievingrinājos dzīves gudrībās, bet redzēju, ka citi arī bez šās mākslas ir laimīgi, saņemdami par brīvu tos labumus, pēc kā es nenoguris tiecos. Un tad manās krūtīs radās izmisums, ne tas izmisums, ko ārstē ar pistoles stobru, bet auksts bezspēka izmisums, glaimu un labsirdības smaidā tīts. Es kļuvu tikumīgs kroplis: manai dvēselei trūka vienas puses, tā bija izkaltusi, iznīkusi, mirusi, es viņu izgriezu un aizmetu; bel otra puse vēl elpoja un dzīvoja, gatava katram pakalpot, tikai lo neviens nemanīja, jo neviens nezināja par boja gājušo pirmo pusi. Nu jūs manī atmodinājāt atmiņas par lo, un es jums nolasīju las epitāfiju. Daudziem visas epitāfijās vispār liekas smieklīgas, bet man ne, īpaši, kad iedomājos, kas zem tām paglabāts. Bet nebūt nevēlos, lai jūs piekristu manam domām: ja mana izturēšanās jums liekas smieklīga — lūdzu, smejieties; brīdinu jūs, ka tas mani nemaz nesarūgtinās.

šai mirklī ieskatījos viņai acīs — tajās laistījas asaras; viņas roka, atbalstīdamās uz manējās, drebēja; vaigi kvēloja: viņai bija manis žēl! Līdzcietība — jūtas, kam lik viegli padodas katra sieviete, laida savas saknes viņas nepiedzīvojušajā sirdī. Visu pastaigāšanās laiku viņa bija izklaidīga, ne ar vienu nekoķelēja, tas daudz ko nozīmē!

Mēs nonācām pie gravas; dāmas atšķīrās no saviem kavalieriem, bet viņa neatlaidās no manas rokas. Šejienes dendiju asprātības viņu ne- smīdināja; gravas stāvā krauja, uz kuras viņa stāvēja, nebaidīja to, kamēr citas jaunkundzes spiedza un aizvēra acis.

Atpakaļceļā es vairs neatjaunoju mūsu drūmo sarunu; bet uz maniem tukšajiem jautājumiem un jokiem viņa atbildēja aprauti un izklaidīgi.

—   Vai jūs esat kādreiz mīlējusi? — es beidzot viņai vaicāju.

Viņa cieši mani paskatījās, pakratīja ar galvu un nogrima atkal domās: skaidrs, viņai gribējās ko pasacīt, bet tā nezināja, kā iesākt; viņas krūtis cilājās… Ko lai dara! Muslīna piedurkne — vājš aizsargs, un elektriskā dzirkstele iemetās no manas rokas viņas rokā; tā sākas gandrīz visas kaislības, un mēs bieži vien sevi apmānam, domādami, ka sieviete mūs mīl mūsu fizisko vai tikumisko īpašibu dēļ; pro- lams, tās sagatavo, sataisa viņas sirdi svētās uguns ieņemšanai, taču galvenā noteicēja ir pirmā pieskaršanās.

Vai ne, šodien es biju ]oli laipna? — teica mana kņaze, piespiesti smaidīdama, kad bijām pārnākuši no pastaigāšanās.

Mēs šķīrāmies.

Viņa ar sevi nemierā; viņa sev pārmet vēso izturēšanos . . . Ak, tas ir pirmais svarīgākais triumfs! Rīt viņa lūkos mani aplaimot. Es visu to jau zinu no galvas — lūk, kas tas garlaicīgākais.

4. j ū n i j ā

Šodien redzēju Veru. Viņa mani nomocīja ar savu greizsirdību. Kņaze, kā liekas, sadomajusi uzticēt viņai savus sirds noslēpumus: jāatzīst, laimīga izvēle!

—  Es varu iedomāties, uz ko tas virzās, — Vera man teica, — labāk pasaki man tūlīt, ka tu viņu mīli!

—   Bet ja nu es viņu nemīlu?

Kāpēc tad jāseko viņai, jāsakairina, jāmaldina viņas iedoma?. .. Ak, es tevi labi pazīstu! Klausies, ja gribi, lai tev vēl ticu, pārcelies pēc nedēļas uz Kislovodsku; mēs parīt aizbraucam uz turieni. Kņaziene paliks te ilgāk. Noīrē dzīvokli mums līdzās; mēs dzīvosim netālu no avota lielā nama augšstāvā, kņaziene Ļigovska dzīvos apakšā, bet tam pašam saimniekam turpat ir otra māja, kas vēl nav aizņemta . . . Vai brauksi?…

Es apsolījos un tai pašā dienā aizsūtīju noīrēt šo dzīvokli.

Pulksten sešos atnāca Grušņickis un pastāstīja, ka rit viņa mundieris būšot gatavs, taisni uz balli.

—   Beidzot es varēšu dejot ar viņu visu vakaru… Tad ta iztriekšos! — viņš piebilda.

—   Kad tad ir balle?

—   Rit! Vai tad tu nezini? Lieli svētki, tos riko vietējā priekšniecība .. .

—   Iesim uz bulvāri!

—   Neparko šai riebīgajā šinelī! …

—   Kā, vai tev tas vairs nepatīk?

Es izgāju viens un, sastapis kņazi Meri, uzaicināju viņu uz mazurku. Viņa likās pārsteigta un priecīga.

—   Es domāju, ka jūs dejojat tikai vajadzības gadījumā, kā pagājušo reizi, — viņa sacīja, ļoti mīlīgi smaidīdama.

Viņa, liekas, nemaz nemana, ka Grušņicki nekur neredz.

—   Rit jūs būsiet patīkami pārsteigta, — es viņai teicu.

—   Kāpēc?

—   Tas noslēpums… ballē jūs pali uzminēsiet.

Pārējo vakara daļu pavadīju pie kņazienes; viesu nebija, izņemot Veru un kādu brinum jokainu vecīti. Es biju labā omā un improvizēju dažādas nedzirdētas dēkas; kņaze sēdēja man pretī un klausījās manās tenkās ar tik dziļu, neatlaidīgu, pat sirsnīgu uzmanību, ka man sametās kauns. Kur palicis viņas možums, viņas koķetiba, viņas kaprīzes, viņas spītīgais vaibsts, nicīgais smīns, izklaidīgais skatiens!?. . .

Vera visu to ievēroja: viņas slimīgo seju apēnoja dziļa grūtsirdība; viņa sēdēja pie loga pakrēsli, atlaidusies mīkstā atzveltnes krēslā. Man kļuva viņas žēl.

Tad es attēloju mūsu attiecību dramatisko stāstu, mūsu mīlestību, protams, slēpjot visu to izdomātiem vārdiem.

Tik spilgti es notēloju savu sirsnību, savu nemieru, jūsmošanu; tik rožainā gaismā parādīju viņas izturēšanos un raksturu, ka gribot negribot tai bija jāpiedod mana koķetēšana ar kņazi.

Viņa piecēlās, apsēdās pie mums, atplauka… un mēs tikai pulksten divos nakti atģidamies, ka ārsti noteikuši doties pie miera vienpadsmitos.

5. / ū /i i j ā

Pusstundu pirms balles pie manis ieradās Grušņickis kājnieku pulka mundiera pilna spožumā. Pie trešās pogas bija piesprādzēta bronzas važiņa, kurā karājās dubultlornete; neticami lielie uzpleči bija paliekti uz augšu līdzīgi Amora spārniem; viņa zābaki čīkstēja; kreisajā roka viņš turēja brūnus glazē cimdus un cepuri, bet ar labo pastāvīgi uzbu- žināja sīkās sprogās savīto cekulu. Pašpieticlba un reizē savāda nedrošība plaiksnījās viņa sejā; viņa svinīgā āriene, lepnā iznešanās man būtu izvilinājusi skaļus smieklus, ja tas saskanētu ar maniem nodomiem.

Viņš nometa cepuri un cimdus uz galda un spoguļa priekšā ņēmās gludināt krokas un kārtoties; milzīgs, melns lakats ap pārak augsto apkakli, kas viņam dūrās pazodē, vai par veselu pusveršoku sniedzās virs mundiera apkakles; viņam tas likās vēl par maz; viņš izvilka to līdz ausīm; no šā grūtā darba — jo mundiera apkakle bija ļoti šaura un nepadevīga —- asinis viņam sakāpa vaigos.

—   Stāsta, ka tu visas šīs dienas esot briesmīgi lakstojies ap manu kņazi… •— viņš diezgan nevērīgi izmeta, manī nepaskatīdamies.

—   Kas nu mums, muļķiem, tēju dos! — es viņam atbildēju, atkārtodams kāda visveiklākā, pagājušos laikos Puškina apdziedātā pārgalvja iemīļoto izteicienu.

—  Nu saki, vai man labi piestāv mundieris! … Ek, sasodītais žīds! … Kā padusēs žņaudz! . .. Vai tev nav smaržas?

—  Apžēlojies — ko vēl negribēsi? Jau tā tu viss od pēc rožu pomādes.

Nekas. Dod vien šurp . . .

Viņš salēja puspudelītes sev aiz apkakles, mutautiņā, uz piedurknēm.

Vai tu dejosi? — viņš vaicāja.

—   Nedomāju.

Es baidos, ka man ar kņazi būs jāiesāk mazurka, neprotu gandrīz nevienas tūres …

—   Vai tu viņu jau esi uzlūdzis uz mazurku?

Vēl ne . ..

—  Pielūko, ka tev cits neaizsteidzas priekšā . . .

Patiesi? — viņš sacīja, pie pieres sev piesizdams. — Sveiki! .. . Iešu un sagaidīšu viņu pie durvīm. — Viņš paķēra cepuri un aizskrēja.

Pēc pusstundas gāju arī es. Iela bija tumša un tukša; ap klubu vai traktieri, ka vēlaties, drūzmējās ļaudis; nama logi bija gaiši; vakara vējš man atviļņoja pulka mūzikas skaņas. Es gāju lēnam; man bija skumji. .. «Vai tiešam,» es domāju, «mans vienīgais uzdevums zemes virsū — izpostīt citu cerības?» Kopš tā laika, kamēr dzīvoju un darbojos, liktenis mani vienmēr nolicis par atrisinātāju svešam drāmām, it ka bez manis neviens nevarētu ne nomirt, ne krisL izmisumā. Es esmu bijis piektā cēliena nepieciešamā persona; neviļus esmu bijis nožēlojama bendes vai nodevēja lomā. Ko liktenis ar to grib panākt? Vai tikai man nav nolikts kļūt par pilsoņu traģēdiju un ģimenes romānu sacerētāju vai par stāstu apgādātāja līdzstrādnieku, piemēram, «Lasāmai bibliotēkai»'10 ? … Kas to lai zina? . .. Vai gan mazums tādu, kas, dzīvi sākot, domā sasniegt Aleksandra Lielā vai lorda Bairona slavu, bet nodzīvo savu mūžu kā titulārpadomnieki?. . .

Iegājis zālē, es pazudu kungu pūlī un sāku novērot. Grušņickis slavēja kņazci līdzās un dedzīgi kaut ko slastīja; viņa izklaidīgi klausījās, lūkojas apkārt, vēdekli pie lūpām pielikusi; viņas sejā plaiksnījās nepacietība, viņas acis visapkārt kaut ko meklēja; es klusītiņām pievirzījos tiem no muguras puses, lai noklausītos viņu sarunu.

—  Jūs mani mokāt, kņaze! — Grušņickis sacīja. — Jūs esat briesmīgi pārvērtusies kopš tā laika, kad pēdējo reizi redzējāmies . . .

—   Arī jūs esat pārvērties, — viņa atbildēja, uzmezdama viņam ātru skatienu, kurā tas nemācēja salasīt apslēptu ironiju.

- Es? Es pārvērties?. . . Ak, nekad! Jūs zināt, ka tas nav iespējams! Kas reiz jūs redzējis, tas mūžam sevi lolos jūsu dievišķo tēlu . . .

—   Jel rimstieties .. .

Kādēļ jūs tagad vairs negribat dzirdēt to, ko vēl nesen un pie tam tik bieži uzklausījāt ar labpatiku? . . .

Tādēļ, ka man nepatīk atkārtošanās, - viņa smiedamās atteica.

Ak, es esmu rūgti maldījies! … Es, neprātīgais, domāju, ka vismaz šie uzpleči man dos tiesību cerēt.. . Nē, labāk visu mūžu būtu palicis tai nicinātājā kareivja šineli, kam laikam man jāpateicas par jūsu uzmanību . . .

—   Patiesi, šinelis jums daudz labāk piestāvēja .. .

Šai brīdī es piegāju un palocīdamies sveicināju kņazi; viņa drusku pietvīka un strauji sacīja:

—   Vai nav tiesa, m-sjē Pečorin, pelēkais šinelis m-sjē Grušņickim daudz labāk piestāvēja? …

- Es jums nepiekrītu, — es atteicu, — mundierī viņš izskatās daudz jaunāks.

Grušņickis šo triecienu neizcieta: kā visi zēni, viņš pretendēja uz vecāka vīra solīdumu; viņš domā, ka tā sejā kaislību dziļās pēdas noteic gadus. Viņš man uzmeta niknu skatienu, piespēra kāju un aizgāja projām.

Atzīstieties, — es teicu kņazei, — ka, lai gan viņš vienmēr ir bijis smieklīgs, tomēr vel nesen tas jums likās interesants… pelēkajā šinelī? …

Viņa nedūra acis un nekā neatbildēja.

Grušņickis visu vakaru sekoja kņazei, vai nu dejojot ar to Lieši, vai vis-a-vis41 ; viņš to ar acīm vai aprija, smagi nopūtās un apnika ar savām lūgšanām un pārmetumiem. Pēc trešās kadriļas viņa to jau neieredzēja.

—  To es no tevis nebiju gaidījis, — viņš teica, pienācis pie manis un saņēmis mani aiz rokas.

Ko tad?

Vai tu ar viņu dejosi mazurku? — viņš svinīgā balsī vaicāja.

Viņa man atzinās …

—  Nu un tad? Vai tas kāds noslēpums?

Protams… To jau varēju sagaidīt no meitenes… no koķetes … Gan es atriebšos! . . .

Dusmojies par savu šineli vai saviem uzplečiem, bet kāpēc viņu apvaino? Vai viņa vainīga, ka tu tai vairs nepatīc?

—   Kāpēc tad ļāva cerēt?

Kāpēc tu cerēji? Gribēt un censties sasniegt kaut ko — to vel saprotu; bet kas gan cer?

—  Derības tu esi vinnējis, tikai ne galīgi, — viņš teica, ļauni smīnēdams.

Mazurka iesakās. Grušņickis izraudzījās vienīgi tikai kņazi, tāpat citi kavalieri viņu aicināja cits pār citu: acīm redzot, sazvērējušies pret mani. Jo labāk: viņai gribas runāt ar mani, viņu traucē — viņas vēlēšanās divkārt pieņemsies.

Reizes divas es viņai paspiedu roku; otrreiz viņa to izrāva, ne vārda neteikdama.

—   Es šonakt slikti gulēšu, — viņa man teica, kad mazurka bija beigusies.

—   Tur vainīgs Grušņickis.

—   Ak nē! — Un viņas seja kļuva tik domīga, tik skumja, ka es sevī apņemos katrā ziņā šovakar noskūpstīt lai roku.

Publika sāka izklīst. Kņazi karietē sēdinādams, es veikli piespiedu viņas mazo rociņu sev pie lūpām. Bija tumšs, un neviens to nemanīja.

Es atgriezos zalē ar sevi ļoti apmierināts.

Pie garā galda jaunekļi, lo starpā arī Grušņickis, ēda vakariņas. Kad es ienācu, visi apklusa: acīm redzot, bija runājuši par mani. Daži jau no pagājušās balles uz mani nikni, īpaši dragūnu kapteinis, bet tagad, liekas, pret mani nodibinājies vesels pretinieku bars Grušņicka vadībā. Viņam tāds lepns un varonīgs izskats…

Ļoti priecājos; es mīlu ienaidniekus, taču ne kristīgā nozīmē. Viņi mani uzjautrina, satrauc manas asinis. Būt pastāvīgi nomoda, uztvert kairu skatienu, katra vārda nozīmi, uzminēt nolūku, izjaukt sazvērestības, izlikties par piekrāptu un pēkšņi ar vienu triecienu sagāzt šo milzīgām pūlēm celto ļaunprātību un viltību ēku — lūk, ko es saucu par dzīvi.

Visu vakariņu laiku Grušņickis sačukstējās un samirkšķinājās ar dragūnu kapteini.

6. / ū n i j ā

Šorīt Vera ar viru aizbrauca uz Kislovodsku. Es satiku viņu karieti, kad gāju pie kņazienes Ļigovskas. Vera man pamāja ar galvu; viņas skatienā bija pārmetums.

Kas vainīgs? Kāpēc viņa man nedod izdevības satikties ar to vienatne? Mīlestība ir ka uguns — bez degvielas izdziest. Bet varbūt greizsirdība izdarīs to, ko nejaudāja manas lūgšanas.

Nosēdēju pie kņazienes veselu stundu. Meri neiznāca — jūtoties nevesela. Vakarā uz bulvāra viņu neredzēju. Jaunais sazvērnieku bars, lornetēm apbruņojies, patiešām kļūst arvien draudošāks. Es priecājos, ka kņaze slima: viņi tai nodarītu vēl kādas nepatikšanas. Grušņickim izpēruši mati un izmisis izskats; viņš liekas patiesi sarūgtināts, sevišķi patmīlība tam aizskarta; bet ir taču ļaudis, kas pat izmisumā smieklīgi! …

Mājas pārnācis, jutu, ka man kaut kā trūkst. Es neredzēju viņu! Viņa slima! Vai tikai patiesi nebūšu iemīlējies? … Kas par blēņām! . . .

7. jūnijā

Pulksten vienpadsmitos no rīta laikā, kad kņaziene Ļigovska parasti sviedrējas Jermolova vannās, — es gāju gar viņas māju. Kņaze domīga sēdēja pie loga; mani ieraudzījusi, viņa pietrūkās kājās.

Es iegāju piekšislabā; no apkalpotājiem neviena nebija, un, izlietodams vietējās brīvās paražas, bez kādas pieteikšanas devos viesistabā.

Gurds bālums klāja kņazes mīļo sejiņu. Viņa stāvēja pie klavierem, ar vienu roku atspiedusies pret krēsla atzveltni; ši roka mazliet drebēja; es lēni piegāju pie viņas un sacīju:

—  Vai jūs uz mani dusmojaties? . ..

Viņa paskatījās uz mani iztvīkušu, dziļdomīgu skatienu un pakratīja ar galvu; viņas lūpas gribēja ko teikt, bel nespēja; acis pielija asarām; viņa atslīga krēslā un aizklāja seju rokam.

—   Kas jums kaiš? — es vaicāju, satverdams viņas roku.

Jūs mani necienījāt! .. . Ak, lieciet man mieru! . ..

Es pagājos dažus soļus. .. Viņa saslējās krēslā, acis lai iedzirkstījas.

Apstājos, saņēmis durvju rokturi, un teicu:

•— Piedodiet man, kņaze! Es rīkojos kā neprātīgs … otrreiz tas vairs tā nenotiks, par to es gādāšu . . . Kam jums jāzina, kas līdz šim norisinājies manā dvēselē? Jūs nekad lo nedabūsiet zināt, un jo labāk jums. Ardievu!

Izejot, man likās, es dzirdēju, ka viņa raud.

Līdz vakaram klejoju pa Mašuka apkaimi, briesmīgi piekusu un, mājās pārnācis, almetos gulta galīgi noguris.

Pie manis ienāca Verners.

Vai liesa, - viņš jaulaja, — ka jus precēšot kņazi Ļigovsku?

—   Un tad?

—  Visa pilsēta runā; visi mani slimnieki aizņemti ar šo svarīgo ziņu, un šie slimnieki jau tāda tauta: visu zina!

«Tie ir Grušņicka joki!» es nodomāju.

—   Lai jums, doktor, pierādītu šo tenku aplamību, kā noslēpumu varu pateikt, ka rīt aizbraucu uz Kislovodsku . ..

-— Un kņaze arī? …

Nē; viņa vēl kādu nedēļu paliks tepat . ..

—  Tātad jūs neprecēsieties? .. .

Doktor, doktor! Palūkojieties manī: vai patiesi izskatos pēc līgavaiņa vai kaut kā tamlīdzīga?

—   To es nesaku … Bet jūs zināt, gadas … izgudrēm smīnēdams, viņš piebilda, — kad arī goda vīram gribot negribot jāprecas, un ir māmiņas, kuras vismaz nebrīdina no šiem gadījumiem . .. Tātad es jums kā draugs ieteiktu būt uzmanīgakam. Šeit kūrvietā ārkārtīgi bīstams gaiss: cik daudz neesmu redzējis patīkamu, labāka likteņa cienīgu jaunekļu, kas no šejienes aizbraukuši taisni pie altāra … Ticat vai ne, pat mani gribēja apprecināt! Protiet, kādas apriņķa pilsētiņas māmiņa, kurai bija ļoti bāla meita. Reiz es, par nelaimi, tai izmetu, ka seja pēc kāzām atplauks; tad viņa ar pateicības asarām acīs piedāvāja man savas meitas roku un visu savu mantību — piecdesmit dvēseļu, liekas. Bet atbildēju, ka es uz to neesmu spējīgs…

Verners aizgaja, pilnīgi pārliecināts, ka mani paglābis no nelaimes.

No viņa vārdiem nopratu, ka par mani un kņazi pilsētā izlaistas dažādas nelāga baumas; bez atmaksas tas Grušņickim garām nepaies!

10. j ū n i j o

Nu jau trīs dienas, kopš esmu Kislovodskā. Katru dienu liekos ar Veru pie avota un pastaigājos. Rītos pamodies atsēžos pie loga un paceļu lorneti pret viņas balkonu; viņa jau sen apģērbusies un gaida norunāto zīmi; mēs it kā nejauši satiekamies dārzā, kas no mūsu mājām stiepjas lejup līdz avotam. Veselīgais kalnu gaiss atgriezis viņai sārtumu vaigos un speķus. Ne velti Narzanu dēvē par varoņavolu. Šejienes iemītnieki apgalvo, ka Kislovodskas gaiss pavedinot uz mīlestību, ka te atrisinoties visi romāni, kas kādreiz sākušies Mašuka kalna pakājē. Un patiesi, te no visām pusēm dveš vientulība; viss te noslēpumains: gan kuplo liepu aleju jums pār strautu, kas, šalkdams un putodams un krītot no radzes uz radzi, grauž sev ceļu zaļojošo kalnu gravās; gan miglas un klusuma pilnās aizas, kas 110 šejienes sazarojas uz visām pusēm; gan dzestrais, aromātiskais gaiss, sulīgo dienvidaugu un balto akāciju smaržas piesātināts; gan nerimstošā, saldi iežūžojošā vēso strautu čala, kuri, ielejas galā satikušies, draudzīgi sacenšas savā plūsmā, līdz beidzot metas Podkumokā. Sai pusē grava platāka un izvēršas zaļā ielejā; pa to aizlokās putekļains ceļš. Kad vien paskatos uz lo, man aizvien liekas, ka tuvojas kariete, bet pa karietes logu raugās sārta sejiņa. Daudzas karietes pa šo ceļu jau braukušas, bet tās vel nejūt. Ciems, kas aiz cietokšņa, jau pilns viesu; restorāna, kas atrodas pakalnā, dažus soļus no mana dzīvokļa, vakaros jau mirgo ugunis caur divi rindās augošajam papelēm; troksnis un glāžu šķindoņa skan līdz vēlai naktij.

Nekur nenodzer tik daudz Kahctijas vīna un minerālūdeņu ka šeit.

Bet jaukties abos amatos

Tik daudzi grib pie tiem es neskaitos.

Grušņickis ar savu bandu katru dienu trako pa traktieri un mani vairs gandrīz nesveicina.

Viņš tikai vakar atbrauca, bet paguvis jau saķildoties ar trim vecīšiem, kas gribējuši pirms viņa kapt vannā; skaidrs neveiksmes viņam iedveš kareivīgu garu.

I I. j ū n i j a

Beidzot viņas atbrauca. Es sēdēju pie loga, kad izdzirdu viņu karietes rīboņu; sirds man nodrebēja… Ko tas nozīmē? Vai tiešām esmu iemīlējies?. . . Esmu tik nejēdzīgi radīts, ka no manis to var sagaidīt.

Es pusdienoju pie viņām. Kņaziene mani uzlūko tik mīlīgi un no meitas neatiot ne soļa. .. slikti! Toties Vera manis dēļ greizsirdīga uz kņazi; lādu labklājību, lūk, esmu sasniedzis! Ko visu gan sieviete nedara, lai sarūgtinalu savu sāncensi! Es atceros, reiz viena manī iemīlējās tikai tāpēc, ka es mīlēju citu. Nav nekā paradoksālāka par sievietes pratu: sievietēm grūti kaut ko iestāstīt, viņas jānoved tādā stāvoklī, lai pašas sevi pārliecinātu; pierādījumu kārtība, kādā viņas iznīcina savus aizspriedumus, visai oriģināla; lai izmācītos viņu dialektiku, mūsu smadzenēm jāapgāž visi skolā iekaltie loģikas likumi. Piemēram, parastais spriedums:

Šis cilvēks mani mīl; bet es esmu precējusies: tātad nedrīkstu viņu mīlēt!

Sievietes spriedums:

Es nedrīkstu viņu mīlēt, jo esmu precējusies; bet viņš mani mii, tātad .. .

Seko daudzpunkti, jo saprāts te nekā nesaka, bet pa lielakai daļai runā mēle, acis un tām piebalso sirds, ja ir Lāda.

Bet ja nu šīs piezīmes kādreiz nonāktu sievietes rokās? — Meli! tā saniknota izsauksies.

Kopš tā laika, kamēr dzejnieki dzejo un sievietes tos lasa (par ko tam visdziļākā pateicība), viņas tik daudz dēvētas par eņģeļiem, ka pašas savā sirds vientiesībā patiesi noticējušas šim komplimentam, pie- mirsdamas, ka tie paši dzejnieki par naudu Neronu cildināja ka pusdievu . ..

Man gan neklātos par sievietēm izteikties ar tādu niknumu — man, kas pasaulē nekā cita nav mīlējis kā tikai viņas, — man, kas viņām vienmēr gatavs upurēt savu mieru, godkāri, dzīvību… Bet taču ne dusmu uzplūdumā un patmīlībā aizvainots es pūlos viņām noraut to teiksmaino plīvuru, kam tikai lietpratēja acs redz cauri. Nē, viss, ko es par viņām saku, ir tikai sekas —

Mans aukstā prāta vērojums Un sāpju rūgtums, sirdī krāts.

Sievietēm vajadzētu vēlēties, kaut visi vīrieši viņas tikpat labi pazītu kā es, tāpēc ka mīlu tās simtreiz vairāk no tā laika, kopš nebaidos no viņām un saprotu to sīkās vājības.

Verners viendien salīdzināja sievietes ar apburtu mežu, par ko stāsta Taso savā «Atbrīvotajā Jeruzalemē». — Palūko tām tuvoties, — viņš teica, — tevi no visām pusēm aplidos tādas šausmas, ka lai dievs pasarga: pienākums, lepnums, pieklājība, vispārības doma, ņirgāšanās, nicināšana… Nevajag tikai skatīties, bet doties taisni uz priekšu; pamazām ērmi izgaisis, un Lava priekšā atvērsies klusa, gaiša pļava, kur vidū zied zaļa mirte. Bet vai tev, ja pie pirmā soļa sirds iedrebēsies un tu atskatīsies atpakaļ!

12. jūnijā

Šis vakars bija nolikumiem bagāts. Verstis trīs no Kislovodskas, gravā, pa kuru tek Podkumoka, ir klints, ko sauc par Gredzenu; tie ir vārti, ko daba veidojusi; tie atrodas augstā kalnā, un noejošā saule pa tiem met savu pēdējo liesmaino skatienu uz pasauli. Liels bars jātnieku devāmies turp skatiLies saules rielu pa akmens logu. Neviens no mums, patiesību sakot, par sauli nedomāja. Es jāju līdzās kņazei; atceļā uz mājām bija jājāj par Podkumokas braslu. Kalnu upītes, pat vismazākās, sevišķi tai ziņā bīstamas, ka viņu gultne — īsts kaleidoskops; straumes grauzta, tā katru dienu mainās: kur vakar bija akmens, tur šodien bedre. Es paņēmu kņazos zirgu pie iemauktiem un vedu ūdenī, kas nesniedzās pāri ceļgaliem; mēs sākām lēni virzīties ieslīpi pret straumi. Zināms, ka, jājot pāri straujai upei, nav jāskatās ūdenī, jo tad reibst galva. Es piemirsu to atgādināl kņazei Meri.

Mes bijām jau upes vidū, pašā straujākajā vietā, kad viņa piepeši seglos sagrīļojās. — Man nelabi! — viņa iesaucās vārga balsi… Es ātri noliecos pie viņas, apņēmu ar roku viņas lokano vidukli.

—   Skatieties uz augšu! — es viņai čukstēju. — Tas nekas, tikai nebaidieties, es esmu pie jums!

Viņai kļuva labāk; viņa gribēja atraisīties no manas rokas, bet es vēl ciešāk apskāvu viņas maigo, lokano vidukli; mans vaigs gandrīz skāra viņas vaigu; tas kvēloja kā uguns.

—   Ko jūs ar mani darāt? … Mans dievs!…

Es nelikos ne zinis par viņas uztraukumu un apmulsumu, un manas lūpas pieskārās viņas maigajam vaidziņam; viņa nodrebēja, bet nekā neteica; mēs jājām pēdējie; neviens to neredzēja. Kad mēs likām krastā, visi palaida rikšos. Kņaze savu zirgu apvaldīja; es paliku viņai blakus; varēja nomanīt, ka viņu uztrauca mana klusēšana, bet es biju noņēmies nerunāt ne vārda — aiz ziņkāres. Man gribējās redzēt, kā viņa izkulsies no šā neveiklā stāvokļa.

—   Jūs mani vai nu nicināt, vai ļoti mīlat! — beidzot viņa sacīja balsi, ko nomāca asaras. — Varbūt jūs gribai pazoboties par mani, satracināt manu sirdi un tad pamest. . . Tas būtu tik nekrietni, tik zemiski, ka iedomājoties vien jau … Ak nē! Vai nav tiesa, — viņa piebilda maigas uzticības pilnā balsī, — vai nav tiesa, manī taču nav nekā tada, ka mani varētu necienīt. Jūsu pārdrošā rīcība… tā man, tā man jums jāpiedod, tāpēc ka pati pieļāvu… Atbildiet, runājiet taču, es gribu dzirdēt jūsu balsi! … — Pēdējos vārdos izskanēja tāda sievišķīga nepacietība, ka neviļus pasmīnēju; par laimi, metās jau krēsla… Es nekā neatbildēju.

Jūs ciešat klusu? — viņa turpināja. — Jūs varbūt vēlaties, lai es pirmā saku, ka mīlu jūs…

Es klusēju.

—   Vai vēlaties to? — viņa turpināja, strauji pret mani pagriezdamas … Viņas noLeiklajā skatienā un balsī bija kaut kas draudošs.

—  Kāpēc? — es teicu, plecus paraustīdams.

Viņa uzšāva ar pātagu savam zirgam un laida pilnos aulekšos pa šauro, bīstamo ceļu; tas nolika tik ātri, ka viņu tikko varēju panākt — un likai tad, kad viņa jau bija pievienojusies pārējai sabiedrībai. Līdz pat mājām viņa runāja un smējās nepārtraukti. Viņas kuslibās bija kaut kas drudžains; uz mani viņa ne reizes nepaskatījās. Visi ievēroja šo viņas neparasto jautrību. IJn kņči/.iene sevī priecājās, raugoties saVā meitiņā, bet meitiņai vienkārši bija uznākusi nervu lēkme: visu nakti viņa pavadīs bez miega un raudās. Šī doma man sagādā neizsakāmu baudu: ir brīži, kad es labi saprotu Vampīru . . . Bet mani vēl dēvē par laga zēnu, un es cenšos pēc šā goda!

Nokāpušas no zirgiem, dāmas iegāja pie kņazienes; es biju satraukts un aizjāju kalnos izkliedēt domas, kas man jaucās pa galvu. Rasainais vakars vēsmoja atspirdzinošu dzestrumu. Pār tumšajiem kalngaliem cēlās mēness. Katrs mana neapkaltā zirga solis dobji atbalsojās aizu klusuma; pie ūdenskrituma padzirdīju zirgu, pāris reižu kari ieelpoju svaigo dienvidnakls gaisu un devos atpakaļ. Jāju caur ciemu. Ugunis logos saka jau apdzist; sargi uz cietokšņa vaļņa un kazaki apkārtējos sargtorņos gari sasaucās.

Kādā no ciema mājām, kas atradās uz paša gravas krasta, ieraudzīju neparastu apgaismojumu; brīžam tur atskanēja juku jukām sarunas un saucieni, kas liecinaja par karavīru dzīrēm. Nokāpu no zirga un pie-

žagos pie loga; puspievērtais loga slēģis man deva iespeju saskatīt dzīrotājus un noklausīties viņu sarunās. Runaja par mani.

Dragūnu kapteinis, no vīna iesilis, uzsita dūri uz galda, lai viņu uzklausītu.

Kungi! viņš teica. — Tas taču ne pēc kā neizskatās. Pečorinu vajag pārmācīt! Šie Pēterburgas putniņi par daudz iedomīgi, kamēr nav dabūjuši pa degunu! Viņš domā, ka tas viens tikai pasauli redzējis, tādēļ ka valkā vienmēr līrus cimdus un spodrus zābakus.

— Un kas par bezkaunīgu smīnu! Bet esmu pārliecināts, ka viņš zaķapastala jā, zaķapastala!

Arī es tā domāju, — sacīja Grušņickis. — Viņš mīl atjokoties. Reiz es viņam tādas lietas pateicu, ka cils mani būtu uz vietas sakapājis, bet Pečorins visu to pārvērta par joku. Es, protams, viņu neizaici- nāju, jo tas bija viņa pienākums, un negribēju ari piesieties! …

Grušņickis uz viņu nikns par lo, ka tas viņam kņazi atņēmis, kads teica.

Vēl ko neizgudros! Tiesa, es drusku palakstojos gan ap kņazi, bet drīz vien atmetu, jo precēties negribu un kompromitēt meileni nav mans paradums.

- Jā, kad es jums saku, viņš ir lielākais zaķapastala, tas ir, Pečorins, nevis Grušņickis, bet Grušņickis krietns zēns, pie tam viņš man īsts draugs! — teica atkal dragūnu kapteinis. Kungi! Vai neviens viņu neaizstāv? Neviens? Jo labāk! Vai gribat pārbaudīt viņa drošsirdību? Tas jūs uzjautrinās! . . .

Gribam, bel ka?

Nu, tad uzklausieties: Grušņickis uz to sevišķi pikts — viņam te galvena loma! Viņš pieķersies kaul kadai muļķībai un izaicinās Pečorinu uz divkauju… Pagaidiet; lūk, tur jau tas joks… Izaicinās uz divkauju… labi! Tas viss: izaicināšana, sagatavošanas, noteikumi būs pēc iespējas svinīgi un baismīgi; es par lo parūpēšos; es būšu lavs sekundants, mans nabaga draugs! Labi! Bet le, lūk, tas āķis: pistolēs mēs lodes neliksim. Un es jums galvoju, ka Pečorins nobīsies, — es viņu nolikšu uz seši soļi, velns lai parauj! Vai kungi miera?

Lieliski izdomāts! … Piekrītam! … Kāpēc gan ne? … — atskanēja no visām pusēm.

—   Un tu, Grušņicki?

Drebēdams gaidīju Grušņicka atbildi; mani pārņēma ledains niknums, iedomājoties, ka, ja nebūtu šā gadījuma, es kristu vel par apsmieklu šiem muļķiem. Ja Grušņickis nepiekristu, es viņam bulu meties ap kaklu. Bet pēc neilgas klusēšanas viņš piecēlās no savas vietas, sniedza kapteinim roku un svarīgi sacīja: — Labi, esmu ar mieru!

Grūti attēlot visas godīgās kompānijas gaviles.

Es algrie/.os mājās, cīnīdamies ar divām dažādām sajūtām. Pirmā bija skumjas. «Kāpēc viņi visi mani neieredz?» es domāju. «Par ko? Vai esmu kādam pāri darījis? Nē. Vai tiešām piederu pie tiem cilvēkiem, kuru āriene vien jau modina nelabvelību?» Un es jutu, ka nāvīgs niknums pamazām pilda manu dvēseli. — Sargieties, Grušņicka kungs! es sacīju, staigādams pa istabu uz priekšu un atpakaļ. — Ar mani tā nejokojas. Jums dārgi var maksāt ši piekrišana saviem muļķa biedriem. Neesmu jums nekāda rotaļlieta!

Es visu nakti neliku gulējis. Gaismai austot, biju dzeltens kā vasks

No rīta satikos ar kņazi pie avota.

—   Vai jūs esat slims? —- viņa vaicāja, cieši mani uzlūkodama.

—   Neesmu visu nakti gulējis.

—   Es tāpat… es jūs apvainoju . .. varbūt gluži par velti? — Bet, ja alzīsielies, varu jums visu piedot…

—   Itin visu? .. .

—   Visu … tikai sakiet patiesību . . . tikai ātrāk .. . Redziet, es visādi esmu izdomājusies, gribēdama izdibināt, atlaisnot jūsu izturēšanos: varbūt jūs baidāties šķēršļu no manu piederīgo puses . .. tas nekas . . . kad viņi dabūs zināt. . . (balss tai drebēja), es viņus pierunāšu. Jeb varbūt jūsu paša stāvoklis . .. bet ziniet, ka esmu visu gatava upurēt tam, kuru mīlu… Ak, atbildiet drīzāk, apžēlojieties… Jūs taču mani nenicināt,, vai nav tiesa?

Viņa satvēra manu roku.

Kņaziene ar Veras vīru gāja mums pa priekšu un nekā neredzēja,, bet mūs varēja redzēt promenējošie slimnieki, ziņkārākie mēlneši no visiem ziņkārīgajiem, un es steidzīgi atbrīvoju savu roku no viņas dedzīgā spiediena.

Teikšu jums visu patiesību, — es kņazei atbildēju, — netaisno- šos, nepaskaidrošu savu rīcību. Es jūs nemīlu.

Viņas lūpas viegli nobāla.

— Ejiet projām! — viņa tikko sadzirdami sacīja.

Es paraustīju plecus, pagriezos un aizgāju.

14.     jūnijā

Dažreiz es sevi nicinu.. . vai varbūt tāpēc nicinu arī citus? . . . Esmu kļuvis nespējīgs cēli just, baidos kļūt pats savās acis smieklīgs. Cits manā vietā kņazei būtu piedāvājis son coeur et sa fortune'12 ; bet vārdam precēlies pār mani savāda burvju vara: lai cik kaisli es mīlētu kādu sievieti, tiklīdz viņa man liks manīt, ka man viņa jāprec, - ardievu, mīlestība! Mana sirds pārvēršas akmenī, un nekas to nevar vairs par jaunu iesildīt. Esmu ar mieru nest kuru katru upuri, tikai ne šo; divdesmitkārt ar savu dzīvību, pat ar savu godu esmu gatavs riskēt. . . bet savu brīvību nepārdošu! Kāpēc man tā tik darga? Kas man no tās? Uz ko gatavojos? Ko gaidu no nākotnes? Patiesi, patiesi, itin nekā. Tās ir savādas iedzimtas bailes, neizprotama nojauta. Jo ir taču cilvēki, kas neapzināti baidās no zirnekļiem, prusakiem, pelēm… Vai lai atzīstos? . . . Kad biju vēl bērns, kāda vecene par mani zīlēja manai mātei; viņa pareģoja man navi no ļaunas sievas; tas mani toreiz dziļi satrieca; manā sirdī ieviesās nepārvarams riebums pret laulību.. . Turklāt kāda balss man saka, ka zīlnieces pareģojums piepildīsies: vismaz centīšos, lai tas piepildītos pēc iespējas vēlāk.

15.    jūnijā

Vakar še ieradās burvju mākslinieks Apielbaums. Uz restorāna durvīm uzlikta gara afiša, kas godātai publikai paziņo, ka minētais brīnumdaris, akrobāts, ķīmiķis un optiķis pagodināsies uzstāties šodien pulksten astoņos vakarā viesīgās biedrības zālē (citiem vārdiem — restorānā); biļete maksā divi rubļi piecdesmit.

Visi gatavojas iet skatīties apbrīnojamo burvju mākslinieku; pat kņaziene Ļigovska, kaut gan viņas meita ir slima, paņēmusi sev biļeti.

Šodien pecpusdienā gāju gar Veras logiem; viņa viena pati sēdēja uz balkona, man pie kājām nokrita zīmīte:

«Šovakar pec pulksten deviņiem atnāc pie manis pa lielajām kāpnēm; mans virs aizbrauca uz Pjatigorsku un atgriezīsies tikai rit no rīta. Ne kalpotāju, ne apteksnes nebūs mājās; es viņiem visiem sadevu biļetes, ari kņazienes ļaudīm. Es gaidu tevi: atnāc katrā ziņā.»

«Ahā!» es nodomāju. «Beidzot taču notiek pēc mana prāta.»

Pulksten astoņos gāju skatīties burvju mākslinieku. Līdz deviņiem publika bija jau sanākusi; izrāde sakās. Pakaļējās rindas redzēju sēžam Veras un kņazienes kalpotājus un apteksnes. Visi līdz beidzamajam bija te. Grušņickis sēdēja pirmajā rindā ar lorneti. Burvju mākslinieks katrreiz griezās pie viņa, tiklīdz tam ievajadzējās mutautiņa, pulksteņa, gredzena vai kā cita.

Grušņickis jau labu laiku mani vairs nesveicina un šodien reizes divas paskatījās uz mani diezgan izaicinoši. To visu viņš pieminēs, kad mēs norēķināsimies.

īsi pirms desmitiem es piecēlos un izgāju.

Ārā bija tumšs, kaut vai acī dur. Smagi, drēgni mākoņi gulēja apkārtējo kalnu virsotnēs; rimstošais vējš tikai retumis iešalcas papeļu galotnes ap restorānu; pie restorāna logiem drūzmējās ziņkārīgo pūlis. Es soļoju lejup un, pa vārtiem izgājis, paātrināju soli. Piepeši man izlikās, ka kāds man sekotu. Es apstājos un apskatījos. Tumsā nekā nevarēja saredzēt; drošības dēļ tomēr ka pastaigādamies apgāju ap māju. Ejot gar kņazes logiem, atkal aiz sevis izdzirdu soļus, kāds cilvēks, ierāvies šinelī, aizsteidzas man garām. Tas mani uztrauca; es tomēr pazagšus sasniedzu ieeju un aši devos pa tumšajām kāpnēm augšā. Durvis atvērās, un maza rociņa satvēra manējo .. .

Vai neviens tevi neredzēja? Vera čukstoši vaicāja, man pieglauzdamās.

— Neviens!

Vai tagad lu tici, ka es tevi mīlu? Ak, es ilgi šaubījos, ilgi mocījos . .. bet tu jau ar mani vari darīt, ko vien gribi.

Sirds viņai stipri pukstēja, rokas bija aukstas ka ledus. Sākās greizsirdības pārmetumi, sūdzēšanās; viņa prasīja, lai es tai par visu vaļsirdīgi atzīstos, solīdamās padevīgi panest manu neuzticību, jo vēloties tikai manu laimi. Es nu gan tam lāgā neticēju, tomēr mierināju viņu zvērēdams, solīdamies un tā tālāk.

Tātad tu neprecesi Mori? Nemīli viņu? . . . Bet viņa doma . . . vai zini, viņa tevi iemdējusies līdz ārprātam, nabadzīte!. ..

Ap pulksten diviem pēc pusnakts es atvēru logu un, sasējis divi garas šalles, pie balkona staba turēdamies, nolaidos no augšējā balkona uz apakšējo. Kņazes istabā vēl spīdēja uguns. Kaut kas mani vilktin vilka pie šā loga. Aizkari to gluži neaizsedza, un es varēju iemest ziņkāru skatienu istabā. Meri sēdēja uz gultas malas, rokas klēpī sakrustojusi; viņas kuplos matus apņēma mcžģinēm apšūta nakts aubīte; liels spilgti sarkans lakats sedza viņas baltos plecus, bet mazās kājiņas slēpās raibās persiešu tupelītēs. Viņa sēdēja nekustēdamās, galvu uz krūtīm nodūrusi; tai priekšā uz galdiņa atradās atvērta grāmata, bet stingās neizdibināmu skumju pilnās acis, likās, jau vai simto reizi slīdēja pār vienu un to pašu lappusi, kamēr viņas domas kavējās kui tālu. ..

Šai acumirklī aiz krūma kaut kas sakustējās. Es nolecu no balkona maurā. Kāda neredzama roka mani sagrāba aiz pleca. — Aha! sacīja rupja balss. — Rokā gan! . . . Lodāsi tu man nakti pie kņazēm!

Saturi viņu ciešāk! — iesaucas otrs, piesteigdamies no stūra.

Tie bija Grušņickis un dragūnu kapteinis.

Es iezvēlu pēdējam ar dūri pa galvu, nogāzu to zemē un melos krūmos. Visi dārza kājceliņi, kas atradās piegāzē aiz mūsu mājas, bija man zināmi.

-     Zagļi! Palīgā! … - viņi kliedza; norībēja šāviens; kūpošā, tukšā patrona nokrita man gandrīz pie pašām kājām.

Pēc minūtes es biju jau savā istabā, noģērbos un likos gultā. Tikko mans sulainis bija noslēdzis durvis, kad pie tām sāka dauzīties Grušņickis ar kapteini.

—   Pečorin! Vai jūs guļat? Vai jūs esat te? … — sauca kapteinis.

—   Guļu, es pikti atteicu.

Celieties! — Zagļi . .. čorkesi. . .

-   Man ir iesnas, es atbildēju, baidos saaukstēties.

Viņi aizgāja. Velti es viņiem atsaucos: droši vien viņi vel kādu stundu būtu meklejuši mani dārzā. Pa to laiku bija sacelies milzīgs tracis. No cietokšņa atjāja kazaks. Visi bija kā spārnos; sāka meklēt pa

krūmiem cerkesus un, protams, nekā neatrada. Bet daudzi droši vien palika ciešā pārliecībā, ka, ja garnizons būtu rīkojies mudīgāk un dros- mīgāk, vismaz pāris desmitu laupītāju paliktu uz vietas.

16. j ū n i j ā

Sorit pie akas citas valodas nedzirdēja kā vien par čerkesu uzbrukumu pagājušajā naktī. Izdzēris noteikto narzāna glāžu skaitu, pastaigājies reižu desmit uz priekšu un atpakaļ pa garo liepu aleju, sastapu Veras vīru, kas tikko bija atbraucis no Pjatigorskas. Viņš paņēma mani zem rokas, un mēs iegājām restorānā ieluret brokastis; viņš bija loti noraizējies par savu sievu. — Kā viņa pagājušajā naktī pārbijušies! — viņš teica. — Un vajadzēja visam tam notikt taisni tad, kad manis nav mājās! — Mēs apsēdāmies ieturēt maltīti pie durvīm uz stūra istabu, kur atradās kādi desmit jaunekļi, to skaitā arī Grušņickis. Liktenis pa otram lāgam bija man radījis izdevību noklausīties saruna, kas izšķīra viņa likteni. Viņš mani neredzēja, tātad aizdomu par kādu tīšu noluku man nevarēja būt, bet tas tikai vēl pavairoja viņa vainu manās acīs.

— Vai tikai tie būs bijuši čerkesi? — kāds ieteicās. — Vai kāds viņus redzējis?

- Es jums izstāstīšu visu patiesību, — Grušņickis atsaucās.—Tikai, lūdzami, nenododiet mani; tas notika tā: vakar vakarā kāds cilvēks, kura vārdu es neminēšu, atnāca pie manis un stāstīja, ka ap pulksten desmitiem vakarā redzējis kādu iezogamies Ļigovsku dzīvoklī. Man jāpiezīmē, ka pati kņaziene bija šeit, bet. kņaze mājās. Mes abi tūlīt devāmies uzmanīt logus, lai uzglūnētu laimīgajam.

Atzīstos, es sabijos, lai gan mans galda biedrs cītīgi noņēmās ar savu brokastu: viņš varēja padzirdēt sev diezgan nepatīkamas lietas, ja Grušņickis nejauši atģistu visu patiesību, bet, greizsirdības apstulbotam, viņam tas neienāca ne prātā.

Ta, redziet, — Grušņickis turpināja, mēs devāmies turp, paņēmuši līdzi šauteni, pielādētu ar tukšām patronām, lai tikai tāpat vien pabaidītu. Gaidījām dārzā līdz pulksten diviem. Beidzot, to zina tikai dievs, no kurienes viņš radās, tikai ne pa logu, tas netika virināts, laikam bija iznācis pa stikla durvīm, kas aiz kolonas, beidzot, es saku, mēs redzam, kāds nolec no balkona.

. . . Lūk, kāda kņaze! Ko! Nu, jāsaka, Maskavas jaunkundzītes! Pec visa tā — kam lai vairs tic? Mēs gribējām viņu saķert, bet tas izrāvās un kā zaķis metās krūmos; tad es uz viņu izšāvu.

Ap Grušņicki sacēlās šaubu čala.

—   Jūs neticat? — viņš turpināja. — Dodu jums goda vārdu, ka tas viss tīrā patiesība, un par pierādījumu varu saukt šo kungu vārdā!

Saki, saki, kas viņš tāds! — atskanēja no visām pusēm.

Pečorins! — Grušņickis atbildēja.

Šai acumirklī viņš pacēla acis: es stāvēju durvīs taisni viņam pretī; viņš briesmīgi nosarka. Piegāju viņam klāt un teicu lēni un skaidri:

Man gaužām žēl, ka ienācu pēc tam, kad jūs jau esat devis goda vārdu par apliecinājumu visbriesmīgākai apmelošanai. Mana klātbūtne jūs būtu izsargājusi no liekas nelietības.

Grušņickis pietrūkās no savas vielas un gribēja uzsākt ķildu.

Lūdzu jūs, — es tādā pašā garā turpināju, — ludzu jūs tūlīt ņemt savus vārdus atpakaļ; jūs gluži labi zināt, ka tā ir izdoma. Es nodomāju, ka sievietes vienaldzība prot jūsu spīdošajām īpašībām pelnītu tik neģēlīgu atriebību. Apdomājiet labi, paliekot pie teiktā, jūs zaudējat tiesības uz godīga cilvēka vārdu un riskējat ar dzīvību!

Grušņickis stāvēja manā priekšā nolaistām acīm, stipri uztraukts. Bet sirdsapziņas cīņa ar patmīlību nevilkās ilgi. Dragūnu kapteinis, kas sedeja viņam blakus, piegrūda tam ar elkoni; viņš nodrebēja un, acis nepacelis, ātri man atbildēja:

—   Cienītais kungs, kad es ko saku, tad tā arī domāju un varu to atkārtot… Es nobaidos jūsu draudu un esmu uz visu gatavs.

—   Pedejo jus jau pierādījāt, — es vēsi viņam atbildēju un, paņēmis dragūnu kapteini zem rokas, izgāju no istabas.

—   Ko jus vēlaties? — kapteinis vaicāja.

Jūs esat Grušņicka draugs un droši vien būsiet viņa sekundants?

Kapteinis ļoti svinīgi palocījās.

Jūs uzminējāt, — viņš atbildēja, — mans pienākums būt viņam par sekundantu, jo uz viņu mestais apvainojums krīt arī uz mani: pagājušajā naktī os biju kopā ar viņu, — kapteinis piebilda, iztaisnodams savu sakumpušo stāvu.

—   A! Tātad jums es tik neveikli iesitu pa galvu?…

Viņš kļuva dzeltens, tad zils; slēpts niknums atspoguļojās viņa sejā.

Man būs tas gods šodien aizsūtīt pie jums savu sekundantu! — es piebildu, ļoti laipni palocīdamies un izlikdamies, ka nepievēršu ne mazākās uzmanības viņa niknumam.

Uz restorāna kāpnēm sastapu Veras vīru. Ka likās, viņš mani gaidīja.

Viņš satvēra manu roku tādā sajūsmā, kas līdzinājās aizgrābtībai.

— Krietnais jaunekli! — asarām acīs viņš sacīja. Es visu dzirdēju. Kāds nelietis! Bezgodis! . . . Laid nu vel tādu godīgā mājā! Paldies dievam, ka man nav meitu. Bet jums atmaksās tā, kuras dēļ jūs riskējat ar savu dzīvību. Esiet pārliecināti par manu godprātību, es klusēšu, līdz pienāks īstais brīdis, — viņš turpināja. — Arī es pats reiz biju jauns un dienēju armijā: zinu, ka šādās lielās nav jāiejaucas. Sveiki!

Nabadziņš! Priecājas, ka viņam nav meitu . . .

Es devos taisni pie Vernera, satiku viņu mājās un izstāstīju tam visu savas attiecības ar Veru un kņazi, viendien noklausīto sarunu, no kuras dabūju zināt šo kungu nodomu mani piemuļķot, liekot šauties ar tukšiem ieročiem. Bet tagad lieta pāraugusi jokus: viņi droši vien negaidīja tāda atrisinājuma.

Ārsts uzņēmās būt man par sekundantu; es viņam aizrādīju šo lo attiecībā uz divkaujas noteikumiem; viņam bija jārūpējas, lai viss norisinātos pēc iespējas slepeni, jo, lai gan es kuru katru brīdi esmu gatavs nāvei acīs skatīties, tomēr nekādā ziņā nevēlos uz visiem laikiem sabojāt savu nākotni šai pasaulē.

Pēc tam es aizgāju mājās. Stundu vēlāk ārsts atgriezās no savas ekspedīcijas.

Pret jums nudien nodibinājusies sazvērestība! — viņš teica.

Pie Grušņicka es sastapu dragūnu kapteini un vel kādu kungu, kura vārdu vairs neatceros. Es paliku kādu mirkli priekšnamā, lai novilktu galošas. Pie viņiem bija milzīgs troksnis un strīds … — Neparko nepiekritīšu! — teica Grušņickis. Viņš mani publiski apvainoja; tad bija pavisam kas cits … — Kas tev daļas? — kapteinis atbildēja. Es uzņemos visu uz sevi. Esmu bijis jau piecās divkaujās sekundants un zinu labi, ka jārīkojas. Esmu visu izdomājis. Lūdzu, tikai nejaucies manās darīšanās! Pabaidīt nav par ļaunu. Un kādēļ tīšām briesmās skriet, ja var izlocīties? … — Sai brīdī es iegāju iekšā. Viņi pēkšņi apklusa. Mūsu sarunas vilkās diezgan ilgi; beidzot mes vienojāmies, lūk, kā:

verstis piecas no šejienes ir nomaļa aiza; rīt pulksten četros no rila viņi dosies turp, bet mēs izjāsim pusstundu vēlāk nekā viņi; šaušanas notiks sešu soļu attālumā, — Grušņickis pats tā vēlas. Kritušais — uz čerkesu rēķina. Tagad man, luk, kādas aizdomas: viņi, tas ir, sekundanti, droši vien savu agrāko plānu grozījuši un Grušņicka pistole liks lodi. Tas gan drusku līdzinās slepkavībai, bet kara laikā un sevišķi karā ar aziāliem ļaunprātības pieļautas; tikai Grušņickis liekas godprātīgāks par saviem biedriem. Kā jus domājat? Vai parādīsim viņiem, ka esam nojautusi viņu nolūku?

Neparko pasaulē, doktor! Esiet mierīgs — es viņiem nepadošos.

— Ko tad jus domājat iesākt?

Tas mans noslēpums.

- Pielūkojiet, nepārsteidzieties… attālums tikai seši soļi!

Doktor, es gaidīšu jūs rīt pulksten četros; zirgi būs gatavi . . . Sveiki!

Līdz vakaram nosēdēju mājās, iesledzies savā istabā. Atnāca kalpotājs lugt mani pie kņazienes, — es liku pateikt, ka esmu slims.

Pulkstenis jau divi nakti. . . miegs nenāk . . . Bet vajadzētu aizmigt, lai rit roka nedrebētu. Sešu soļu attālumā tomēr grūti netrāpīt. A! Grušņicka kungs! Jūsu mistifikācija jums neizdosies… mēs apmainīsimies lomām: nu būs mana kārta jūsu bālajā sejā saskatīt slepenu baiļu zīmes. K<īdē) jus pats nolikāt liktenīgos sešus soļus? Jūs domājat, ka es bez cīņas likšu savu pieri pretī jūsu lodei. . . mes metīsim kauliņus! … Un tad . . . tad . . . bet ja nu laime viņa puse? Ja mana zvaigzne beidzot top man neuzticīga? . . . Un vai gan brīnums: ta tik ilgi jau uzticīgi kalpojusi maniem untumiem; debesīs nav vairāk pastāvības kā zemes virsu.

Nu ko! Kad jāmirst, jāmirst! Nieka zaudējums pasaulei; arī man pašam kļuvis jau krietni garlaicīgi. Es — kā cilvēks, kas balle žāvājas, bet kas nedodas gulēt tikai tādēļ, ka nav vel piebraukta viņa kariete. Tagad kariete gaida . . . palieciet sveiki! .. .

Atmiņā pārcilāju visu savu pagātni un neviļus sev jautāju: kāpēc esmu dzīvojis? Kādam mērķim esmu dzimis? Droši vien tāds mērķis ir bijis, un droši vien liels ir bijis mans uzdevums, jo sevī jutu neaptveramus dvēseles spēkus . . . Tikai neesmu uzminējis šo uzdevumu, aizrāvos

<ir tukšām, nevērtīgām kaislībām; no to ēzes iznācu ciets un auksts kā dzelzs, bet uz visiem laikiem pazaudēju ceļo centienu kvēli — dzīves daiļāko ziedu. Un kopš tā laika cik reižu jau esmu bijis par cirvi likteņa rokās! Kā soda rīks esmu kritis uz nāvei lemto upuru galvām, bieži vien bez niknuma, vienmēr bez līdzcietības . . . Mana mīlestība nevienu nav aplaimojusi, jo es nekad nekā neupurēju tiem, ko mīlēju: es mīlēju tikai sevis labā, sev pašam par patiku; es tikai remdeju dīvaino sirds alku, kāri aprīdams viņu jūtas, viņu sirsnību, viņu priekus un ciešanas, — un nekad man nebija diezgan. Tā bada cietējs izsalkuma nespēkā iemieg un redz savā priekšā gardus ēdienus un dzirkstošus vīnus; līksmodams viņš mielojas ar savas iedomas debess dāvanām un jūtas atspirdzināts; bet, tiklīdz atmostas, — sapnis izgaist… paliek divkāršs izsalkums un izmisums.

Varbūt rīt man jau jāmirst! . . . Un nepaliks pasaulē nevienas dzīvas būtnes, kas mani pilnīgi būtu sapratusi. Vieni mani tur par ļaunāku, otri par labāku, nekā es patiesībā esmu… Vieni teiks: viņš bija lāga zēns, citi — nelietis. Kā viens, tā otrs spriedums būs aplams. Visu to kopā saņemot: vai ir vērts dzīvot?… Bet tomēr dzīvojam — aiz ziņkāres: gaidām kaut ko jaunu . . . Smieklīgi un nepatīkami.

Nu jau pusotra mēneša, kamēr atrodos N cietoksnī. Maksims Māksimies izgājis medībās . . . esmu viens; sēžu pie loga; pelēki mākoņi aizseguši kalnus līdz pat pakājei; saule caur miglu izskatās kā dzeltens traips. Auksts; vējš svilpo un grabina logu slēģus… Garlaicīgi!… Turpināšu savas piezīmes, ko pārtrauca daudzie neparastie notikumi.

Pārlasu pēdējo lappusi: jāsmejas! Es gatavojos mirt; tas bija neiespējami: savu ciešanu kausu neesmu vēl iztukšojis un nu jūtu, ka man vēl ilgi jādzīvo.

Cik dziļi un skaidri pagātne iespiedusies man atmiņā! Neviena paša vilciena, nevienas atēnas laiks nav izdzēsis!

Atceros, ka nakti pirms divkaujas netiku gulējis ne minūtes. Rakstīt es nevarēju ilgi: slepens nemiers mani bija pārņēmis. Kādu stundu staigāju pa istabu; tad apsēdos un atšķīru Valtera Skola romānu, kas atradās uz mana galda: tas bija «Skotijas puritāņi»; sākumā lasīju pie- spiezdamies, bet ielasījies aizmirsos, brīnišķo izdomu aizrauts… Vai

liesām Skotijas dziesminiekam tajā saule nemaksā par katru patīkamo mirkli, ko dāvā viņa gramata? . . .

Beidzot svīda gaisma . . . Mani nervi bija nomierinājušies. Paskatījos spoguli — blāvs bālums klāja manu seju, kurā glabājās mokpilnās bezmiega nakts pēdas; bet acis, lai gan tumšu loku apēnotas, mirdzēja lepni un nepielūdzami. Gs paliku apmierināts ar sevi.

Liku seglot zirgus, apģērbos un aizsteidzos uz peldētavu. Nolaidies kūsājoša narzāna vēsumā, jutu, ka mani miesīgie un garīgie speķi atkal atgriežas. No vannas izkāpu spirgts un brašs, kā kad postos uz balli. Lai nu vēl kāds saka, ka gars neesot atkarīgs no miesas! . . .

Pārnācis mājās, atrarlu ārstu jau priekša. Ģērbies viņš bija pelēkās jātnieku biksēs, īsos vasaras svārkos un čerkesu cepuri galvā. Es sāku smieties, ieraudzīdams viņa sīko augumu zem milzīgās, pinkainās cepures; viņa seja nepavisam nav kareiviska, bet šoreiz tā bija vēl garāka nekā parasti.

Kāpēc jūs tik noskumis, doktor? — es viņam teicu. —- Vai jūs simtiem reižu neesat pavadījuši cilvēkus uz viņpasauli vislielākā vienaldzībā? Iedomājieties, ka man ir žults iekaisums: es varu izveseļoties, varu arī nomirt; kā viens, tā otrs itin dabiski; centieties skatīties uz mani ka uz pacientu, kas sirgst ar jums vel nepazīstamu kaiti, — un tad jūsu ziņkāre bus augstākā mērā ierosināta; jus vēl pie manis varat taisīt dažus svarīgus fizioloģiskus novērojumus… Ilgas pēc nedabiskas nāves, vai tā nav jau īsta slimība?

Šī doma ārstu pārsteidza, un viņš k]uva jautrāks.

Mes sēdamies zirgos; Verners abām rokām ieķerās pavadā, un mēs devāmies ceļā vienā mirkli aizaulekšojām garām cietoksnim, cauri ciemam un iejājām aizā, pa kuru vijās ceļš, pa pusei aizaudzis garu zāli; ceļu ik uz soļa šķērsoja čalojošs strauts, pār kuru mums bija braslos jājāj pāri, kas gan ārstam ļoti nepatika, jo viņa zirgs ūdenī katrreiz apstājās.

Es neatceros olra tik dzidra un jauka rīta! Saule tikko ceļas pār zaļajām virsotnēm, un tās pirmo staru siltums, saplūzdams ar gaistošās nakts dzestrumu, radīja patīkamu, saldu gurdenumu; aizā vēl nesniedzās austošās dienas jautrais stars; tas zeltīja tikai galus klintīm, kas abās puses nokārās par mums. Kupli salapojušie krūmi, kas auga klinšu dziļajās plaisās, no mazākās vēja elpas kaisīja uz mums sudraba lāses.

Atceros šai brīdī vairāk neka jebkad es mīlēju dabu. Ar kādu ziņkāri aplūkoju katru rasas lāsīti, kas trīcēja uz vīnogulāja platas lapas, laistīdamās neskaitāmās varavīksnes krāsās! Cik kāri mans skatiens urbās tāles dūmakā! Ceļš tur kļuva arvien šaurāks, klintis zilākas un baigākas, līdz beidzot viss likās saplūstam necaurredzamā masā. Mes jājām klusēdami.

Vai testamentu jūs uzrakstījāt? — Verners pēkšņi ievaicājās.

—   Nē!

—   Bet ja nu jūs nošaus?

Gan mantinieki paši atradīsies!

Vai tiešām jums nav draugu, kam gribētos nosūtīt savu pēdējo sveicienu? . . .

Es pakratīju galvu.

- Vai tiešām pasaulē nav nevienas sievietes, kurai jūs velētos atstāt kādu piemiņu? …

Doktor, — es viņam atbildēju, —- vai vēlaties, lai jums atklāju savu sirdi? . . . Redziet, tie gadi man jau pāri, kad mirst ar mīļās vārdu uz lūpām un novēl draugam pomādes pieziestu vai tīru matu kušķīti. Domādams par tuvu un iespējamu nāvi, es domāju tikai par sevi; citi nedara pat tā. Draugi, kas jau rīt mani piemirsis vai, vēl ļaunāk, trieks par mani dievs zina kādas pasakas; sievietes, kas, apskaujot citu, par mani smiesies, lai tanī nemodinātu greizsirdību pret aizgājēju, — dievs ar viņām! No dzīves vētrām esmu mantojis tikai dažas idejas, taču jūtas nevienas. Jau sen es dzīvoju nevis ar sirdi, bet ar prātu. Vērtēju un pārbaudu pats savas kaislības un darbus ar neatlaidīgu ziņkāri, bet bez līdzjūtības. Manī ir divi būtnes: viena dzīvo šā vārda īstā nozīmē, otra prāto un tiesā pirmo; pirmā varbūt jau pēc stundas teiks jums un pasaulei ardievas uz mūžu mūžiem, bet otra . .. otrā .. . Paskatieties, doktor: vai jus redzat — pa labi uz klints ēnojas trīs teli. Tie laikam mūsu pretinieki. . .

Mes palaidām aulekšos.

Klints pakājē krūmos stāvēja piesieti trīs zirgi; mēs savējos piesējām turpat, bet paši pa šauru taciņu uzkāpām laukumiņā, kur mūs gaidīja Grušņickis ar dragūnu kapteini un savu otro sekundantu, ko sauca Ivanu īgnatjeviču; viņa uzvārdu es nekad neesmu dzirdējis.

Mēs jau sen jūs gaidām, — sacīja dragunu kapteinis ar ironisku smīnu.

Es izņēmu pulksteni un parādīju viņam.

Viņš atvainojās, teikdams, ka viņa pulkstenis ātrāks.

Dažas minūtes turpinājās nepatīkams klusums; beidzot ārsts to pārtrauca, griezdamies pie Grušņicka:

Man liekas, viņš teica, — ka tagad, kur abi esat izrādījuši gatavību iet divkaujā un ar to goda prasībām devuši gandarījumu, jus, kungi, varētu izskaidroties un lietu izbeigt miera ceļā.

—   Esmu ar mieru, — es sacīju.

Kapteinis Grušņickim pameta ar acīm, un šis, domādams, ka esmu nobijies, lepni saslējās, lai gan līdz šim acumirklim viņa vaigu klāja viegls bālums. No ta laika, kad mēs pienācām, viņš pirmo reizi pacēla uz mani acis, bet viņa skatienā pavīdēja savāds nemiers, iekšejo cīņu atspulgs.

Paskaidrojiet mums savus noteikumus! —- viņš sacīja. — Jūsu labā darīšu visu iespējamo, esiet pārliecināti! . ..

Mani noteikumi tādi: šodien pat jūs publiski atsauksiet savu apmelojumu un atvainosieties manā priekšā.

Cienītais kungs, brīnos, kā jūs iedrošināties to no manis prasīt . . .

Ko citu lai no jums prasītu, ja ne to? .. .

Tad šausimies.

Es paraustīju plecus.

- Kā velaties, tikai apdomājiet, ka viens no mums katrā ziņā kritis!

Es veļos, kaut tas būtu jūs!

—   Bet es esmu pārliecināts, ka būs taisni otrādi!

Viņš samulsa, nosarka, tad sāka piespiesti smieties.

Kapteinis paņēma viņu pie rokas un noveda sāņus; viņi ilgi sačukstējās. Es ierados diezgan miermīlīgā garastāvokli, bet tas viss mani sāka kaitināt.

Pie manis pienāca ārsts.

—  Klausieties, — ar manāmu nemieru viņš teica, — jūs droši vien esat piemirsuši viņu norunu? … Es neprotu pistoles pielādēt, bet šai gadījumā . . . Jūs esat dīvains cilvēks! Pasakiet viņiem, ka jūs zināt viņu nolūkus, un viņi neuzdrošināsies… Kas par prieku? Nokniebs jūs ka putnu . . .

Lūdzu, neraizējieties, doktor, pagaidiet… Es visu iekārtošu tā, ka viņu pusē nemaz nebūs labāk. Lai viņi čukstas . . .

—   Kungi, kļūst jau garlaicīgi! — es viņiem skaļi uzsaucu. — Kad jāšaujas, jāšaujas; vakar jums bija diezgan laika izrunāties.. .

Mēs esam gatavi! - kapteinis atbildēja. — Nostājieties, kungi! Doktor, lūdzu, nomēriet sešus soļus . ..

Nostājieties! — sacīja Ivans Ignatjevičs pīkstošā balsī.

- Atļaujiet! — es teicu. — Vēl viens noteikums; tā kā mēs cīnāmies uz dzīvību un nāvi, tad mums jādara viss iespējamais, lai tas paliktu noslēpums un lai uz mūsu sekundantiem nekristu kāda atbildība. Vai piekritat?

—   Pilnīgi piekrītam!

—   Tātad, lūk, ko es izdomāju. Vai redzat šās stāvās klints augšā pa labi šauru laukumiņu? No turienes līdz lejai būs asu trīsdesmit, ja ne vairāk; apakšā šķautnaini akmeņi. Kā viens, tā otrs mēs nostāsimies laukumiņa pašā malā; tā pat vieglākais ievainojums būs nāvīgs: tas, šķiet, saskan ar jusu vēlēšanos, jo jūs paši noteicāt sešus soļus. Tas, kuru ievainos, katrā ziņā novelsies lejā un sašķīdis gabalos; ārsls lodi izņems, un tad piepešo nāvi viegli varēs attaisnot ar kļūmīgu lēcienu. Mēs lozēsim, kuram pirmajam jāšauj. Beigās jums pasaku, ka citādi es nešaujos.

—   Kā velaties! — kapteinis sacīja, zīmīgi paskatīdamies uz Grušņicki, kurš pamāja ar galvu, ka piekrīt. Viņa seja ik brīdi mainījās. Es to nostādīju grūti atrisināma jautājuma priekšā. Šaujoties pēc parastiem noteikumiem, viņš varētu merķet man kājā, viegli mani ievainot un tā apmierināt savu atriebības kāri, pārāk neapgrūtinot savu sirdsapziņu; bet tagad tam vai 1111 jāizšauj gaisā, vai jākļūst par slepkavu, vai galu galā jāatmet savs nekrietnais nodoms un vienlīdzīgi ar mani jādodas briesmās. Sai acumirklī es nevēlējos būt Grušņicka vieta. Viņš paveda kapteini sāņus un sāka tam dedzīgi kaut ko stāstīt; es redzēju, kā viņa sazilējušās lūpas drebēja, bet kapteinis, nicinoši pasmīnēdams, novērsās no tā. — Tu esi muļķis! — viņš teica Grušņickim diezgan skaļi. — Nekā tu nesaproti! … Kungi, iesim!

Šaura taka caur krūmiem veda stāvajā kraujā; ļodzīgas klinšu drupas bija šo dabisko kāpņu pakāpieni; turedamies pie krūmiem, mēs rāpāmies augšā. Grušņickis gāja pa priekšu, viņam sekoja tā sekundanti, tad mēs ar ārstu.

Es brīnos par jums, — ārsts sacīja, cieši spiezdams man roku. — Atļaujiet aplūkot pulsu . . . Oho! Drudžains! . . . Bet vaigā nekā nevar manīt. , . tikai acis dzirkstī spožāk nekā parasti.

Piepeši sīki akmeņi ar troksni noripoja mums pie kājām. Kas tas? Grušņickis paklupis; zars, pie kura tas bija pieķēries, nolūza, un viņš būtu atmuguriski novēlies lejā, ja sekundanti to nepieturētu.

- Turieties! — es viņam saucu. — Nekrītiet priekšlaikus; tā ļauna zīme. Atcerieties Jūliju Cēzaru!

Beidzot mēs sasniedzam augstā klints izciļņa virsotni; laukumiņš bija noklāts smalku smilti, taisni kā divkaujai gatavots. Visapkārt, dzidrā rita zeltainajā miglā tinušies, blīvējās kalngali kā neskaitāms ganāmpulks, un kā balts milzis dienvidos slejās Elbruss, noslēdzot ledaino kalngalu virkni, ap kuru jau klaiņāja šķiedrainie mākoņi, celdamies no austrumiem. Es pagājos laukumiņa malā un paskatījos lejā; man tikko galva neapreiba: tur lejā izskatījās tumšs un auksts kā kapā; apsūnojušie klinšu zobi, vētrās un laika gaitā apdrupuši, gaidīja savu laupījumu.

Laukumiņš, uz kura mums vajadzēja šauties, bija gandrīz pareizs trīsstūris. No izcilākā stūra nomērīja sešus soļus un nolēma, ka tas, kam pirmajam jāgaida pretinieka lode, nostāsies pašā stūrī, ar muguru pret bezdibeni; ja pirmais nekrīt, tad pretinieki apmainās vielām.

Es nolēmu atļaut Grušņickim visas priekšrocības; gribēju viņu pārbaudīt; varbūt viņā pamostas augstsirdības dzirkstele, tad viss vel varētu par labu griezties; taču patmīlībai un rakstura vājībām bija jāuzvar … Es piešķīru sev pilnu tiesību netaupīt viņu, ja liktenis mani saudzētu. Kurš gan nebūs šādu līgumu slēdzis ar savu sirdsapziņu?

Lozējiet, doktor! — kapteinis teica.

Ārsts izvilka no kabatas sudraba naudas gabalu un pacēla to gaisā.

Numurs! — Grušņickis aši iesaucās kā cilvēks, ko pēkšņi pamodinājis draudzīgs stimuls.

— Ērglis! — es teicu.

Nauda pazibēja gaisā un skanēdama nokrita; visi steidzās pie tās.

Jums laime, — es sacīju Grušņickim, jums jāšauj pirmajam! Bet lieciet verā, ja jūs mani nenošausiet, cs garām nešaušu, dodu jums savu goda vārdu.

Viņš nosarka; tam bija kauns nonāvēt neapbruņotu cilvēku; es viņu cieši uzlūkoju; acumirklī man likās, ka nupat tas metīsies man pie kājām un lūgs piedošanu; bet kā atzīties tik nekrietnā nodoma? . . . Vienīgais, kas viņam atlika, — izšaut gaisā; es biju pārliecināts, ka viņš izšaus gaisā! Vienīgais, kādēļ viņš to nedarītu: domas, ka es varētu pieprasīt atkārtot divkauju.

Laiks sākt, — ārsts man čukstēja, paraudams aiz piedurknes. — Ja tagad jūs vēl neteiksiet, ka mums zināmi viņu nolūki, lad viss pagalam. Redziet, viņš lādē pistoles… ja jūs nekā neteiksiet, tad es pa ts …

- Neparko pasaulē, doktor! es sacīju, viņu pie rokas atturēdams. Jūs visu samaitāsiet; jūs man apsolījāties neiejaukties . . . Kas jums daļas? Varbūt es vēlos, lai mani nošauj . . .

Viņš paskatījās manī izbrīnījies.

—  Tā! Tas ir kas cits! . . . Tikai par mani tur viņā saulē nesūdzieties . . .

Kapteinis pa to laiku bija pielādējis pistoles, vienu viņš pasniedza Grušņickim un smīnēdams kaut ko pačukstēja; otru man.

Es nostājos laukumiņa stūrī, stingri atspēries ar kreiso kāju pret akmeni, un paliecos mazliet uz priekšu, lai, viegli ievainots, nealgāztos atpakaļ.

Grušņickis nostājās man pretī un pec dotā mājiena lēnām pacēla pistoli. Viņa ceļgali drebēja. Viņš mērķēja man taisni pierē.

Krūtīs man sāka vārīties neizprotams niknums.

Piepeši viņš nolaida savu ieroci un, nobālējis kā kaļķis, pagriezās pret savu sekundantu.

—   Nevaru! — viņš teica dobjā balsī.

Gļēvulis! kapteinis atbildēja.

Norībēja šāviens. Lode ieskrambāja man ceļgalu. Es neviļus paspēru dažus soļus uz priekšu, lai tiktu ātrāk projām no kraujas malas.

Nu, brāl Grušņicki, žēl, ka netrāpīji! teica kapteinis. Tagad tava kārta, stājies! Apkamp nu vēl mani: mēs jau vairs neredzēsimies! — Viņi apkampās; kapteinis tikko spēja valdīt smieklus. Nebīsties! viņš piebildei, Grušņicki viltīgi uzlūkodams: — Viss pasaulē blēņas! . . . «Daba — akla, liktenis — muļķis, bet dzīvība — kapeikas vērta!»

Pēc šās traģiskās frāzes, ko viņš noskaitīja ļoti svinīgi, tas atkāpās savā vietā; Ivans Ignatjevičs asarām acīs ari apkampa Grušņicki, un, lūk, viņš palika viens manā priekšā. Es vēl joprojām cenšos noskaidrot, kādas jūtas toreiz plosījās manās krūtīs; tur jaucās gan dusmas par aizskarto patmīlību, gan nicināšana, gan niknums, iedomājoties, ka šis cilvēks, kas nu ar tādu pašpaļāvību, ar tādu bezkaunīgu mieru manī raugās, pirms pāris minūtēm, nepadots nekādām briesmām, gribēja mani nošaut kā suni, jo, būtu lode mazliet vairāk ķērusi kāju, es katrā ziņā noveltos no klints aizā.

Dažas minūtes lūkojos cieši viņam sejā, gribēdams atrast kaut niecīgāko nožēlas vaibstu. Bel man likās, ka viņš apvalda smīnu.

—   Dodu jums padomu vel pirms nāves pielūgt dievu, — es viņam teicu.

—  Neraizejieties par manu dvēseli vairāk kā par savējo! Vienu tikai lūdzu: šaujiet drīzāk!

—  Un jūs negribat atteikties no sava apmelojuma? Negribat lūgt: man piedošanu? Padomājiet labi: vai sirdsapziņa jums nekā nesaka?

—   Pečorina kungs! — iesaucās dragūnu kapteinis. - Jūs te neesat tāpēc, lai pieņemtu grēku sūdzēšanu, atļaujiet jums aizrādīt… Pabeigsim ātrāk; var gadīties vēl kādam pa gravu jāt un mūs ieraudzīt.

—   Labi. Doktor, panāciet šurp!

Ārsts pienāca. Nabaga ārsts! Viņš bija bālāks nekā Grušņickis pirms desmit minūtēm.

Sekojošos vārdus es tišām izrunāju noteikti, skaļi un saprotami, kā lasa nāves spriedumu:

Doktor, šie kungi droši vien steigā piemirsuši manā pistolē ielikt lodi: lūdzu, pielādējiet to par jaunu — kārtīgi!

Nevar būt, — kapteinis kliedza, nevar būt! Es pielādēju abas pistoles; varbūt no jūsējās lode izkritusi… Tā nav mana vaina! — Bet pārlādēt jums nav tiesības… nekādas tiesības… tas pilnīgi pret noteikumiem; to es nepieļaušu …

—   Labi, — cs teicu kapteinim, — ja tā, tad mēs ar jums šausimies pēc tiem pašiem noteikumiem …

Viņš apjuka.

Grušņickis slavēja, galvu nodūris, samulsis un drūms.

Liecies mierā! — viņš beidzot leica kapteinim, kurš gribēja izraut manu pistoli ārstam no rokām. — Tu taču pats zini, ka viņiem taisnība.

Velti kapteinis viņam meta dažādas zīmes, — Grušņickis negribēja ne paskatīties.

Tad ārsts pielādēja pistoli un pasniedza man. To redzēdams, kapteinis nospļāvās un piespera kāju:

—   Muļķis tu esi, brālīt! — viņš teica, — Gatavais muļķis! … Ja reiz esi man uzticējies, tad klausi līdz galam . . . Nu tu redzēsi! Beigts būsi kā muša … — Viņš aizgriezās un atiedams vēl norūca: — Bet tomēr tas pavisam pret noteikumiem.

—   Grušņicki! — es sacīju. — Vēl ir laiks; ņem apvainojumu atpakaļ, un es tev visu piedošu. Tev neizdevās mani piemuļķot, ar to mana patmīlība apmierināta; atceries — mēs taču kādreiz bijām draugi . . .

Viņa seja pietvīka, acis iedegās.

—   Šaujiet! — viņš atbildēja. — Es sevi nicinu, bet jūs nīstu! Ja jūs mani nenošausiet, es jūs kādu nakti uz ielas stūra noduršu. Abiem mums virs zemes nav vielas . ..

Es izšāvu . ..

Kad dūmi izklīda, Grušņicka uz laukumiņa vairs nebija. Tikai viegls putekļu mākonītis līgoja vēl uz augšu gar nogāzi.

Visi vienā balsī iekliedzās.

—   Finita la comedia!13 — es teicu ārstam.

Viņš neatbildēja un ar šausmām novērsās.

Es paraustīju plecus un paklanīdamies atvadījos no Grušņicka sekundantiem.

Kāpjot pa taku lejā, klinšu spraugā pamanīju Grušņicka asiņaino līķi. Neviļus aizvēru acis …

Atraisījis zirgu, soļos jāju mājup. Uz sirds man bija kā akmens uzgūlies. Saule man likās drūma, tās stari mani vairs nesildīja.

Netālu no ciema nogriezos pa labi gravā. Cilvēku uzskatīt man būtu pretīgi: gribēju būt viens. Pavadu palaidis, nodurtu galvu es ilgi jāju, līdz beidzot atjēdzos man gluži svešā vietā; griezu zirgu atpakaļ un sāku meklēt ceļu; saule jau rietēja, kad sasniedzu Kislovodsku, izvār- dzis, uz novārguša zirga.

Mans kalpotājs man teica, ka Verners esot bijis, un pasniedza man divas vēstulēs: vienu no viņa, otru no . . . Veras.

Uzplēsu pirmo; tā bija šāda salura:

«Viss nokārtots pavisam labi: līķis pārvests sakropļots; lode no krūtīm izņemta. Visi pārliecināti, ka nāves cēlonis nelaimes gadījums; vienīgi komandants, kam droši vien zināma jūsu ķilda, pagrozīja galvu, bet nekā neteica. Pret jums nav ne mazāko pierādījumu, varat mierīgi gulēt… ja varat. .. Palieciet sveiks!»

Es ilgi neuzdrošinājos atvērt otru vēstuli. . . Ko gan viņa varētu rakstīt? . . . Smaga nojauta man satrauca prātus.

Lūk, kāda šī vēstule, kuras ikkatrs vārds neizdzēšami iespiedies man atmiņā:

«Rakstu tev pilnīgā pārliecībā, ka mes vairs nekad neredzēsimies. Pirms dažiem gadiem, šķiroties no tevis, es domāju tāpat; bet debesīm labpatika mani pa otram lāgam pārbaudīt; es neizturēju šo pārbaudījumu, mana vājā sirds atkal padevās mīļās balss varai… tu mani nenicināsi par to, vai ne? Šī vēstule būs reizē pēdējās ardievas un atzīšanās: man tev jāpasaka viss, kas sakrājies manā sirdi kopš tā laika, kamēr tevi mīlu. Es negribu tev pārmest — tu izturējies pret mani, kā būtu izturejies kurš katrs vīrietis; tu mīlēji mani kā savu piederumu, kā pastāvīgi mainīgo prieka, nemiera un skumju avotu, bez kā dzīve garlaicīga un vienmuļa … Es to sapratu jau sākumā … Bet tu biji nelaimīgs, un es uzupurējos cerībā, ka kādreiz tu atzīsi manu upuri, ka kādreiz sapratīsi manu dziļo sirsnību, kas neļaujas ierobežoties nekādiem noteikumiem. Kopš tā brīža pagājis jau labs laika sprīdis, es esmu iedziļinājusies visos tavos dveseles noslēpumos… un pārliecinājusies, ka tā bijusi veltīga cerība. Man bija smagi! Bet mana mīlestība bija jau saaugusi ar manu dvēseli; tā aptumšojās, bet neizdzisa.

Mēs šķiramies uz visiem laikiem; bet tu vari būt pārliecināts, ka es nekad citu nemīlēšu: mana dvesele tev ir atdevusi visu savu bagātību, savas asaras un cerības. Sieviete, kas tevi reiz mīlējusi, nevar nolūkoties bez zināmas nicināšanas uz citiem vīriešiem, — ne tādēļ, ka tu būtu labāks par citiem, ak nē! Bet tavā dabā ir kaut kas īpatnējs, vienīgi tev piemītošs, kaut kas cēls un noslēpumains; tavā balsī, lai tu runātu ko runādams, slēpjas neuzvarams spēks; neviens cits nevar tik neatlaidīgi gribēt, lai tiktu mīlēts; nevienā ļaunums nav tik pievilcīgs; neviena skatiens nesola tādu svētlaimi; neviens neprot labāk izmantot savu pārākumu, un neviens pats nevar justies tik dziļi nelaimīgs kā tu, tādēļ ka neviens ta nepūlas sevi pārliecināt par pretējo kā tu.

Tagad man tev jāpaskaidro manas piepešās aizceļošanas iemesls; lev gan tas izliksies mazsvarīgs, tādēļ ka tas attiecas vienīgi uz mani.

Šorīt pie manis ienāca mans vīrs un izstāstīja par tavu ķildu ar Grušņicki. Jādomā, mana soja pārvērtās, jo viņš ilgi un cieši lūkojās man acīs; es tikko nezaudēju samaņu, iedomājoties, ka tev šodien jāiet uz divkauju un ka par cēloni tam esmu es; man likās, ka zaudēšu prātu . . . Bet tagad, kad varu jau kārtīgi spriest, esmu pārliecināta, ka tu paliksi dzīvs: nav iespējams, ka tu mirtu bez manis, nav iespējams! Mans virs ilgi staigāja pa istabu; es nezinu, ko viņš man teica, neatceros, ko viņam atbildēju . . . droši vien es viņam izteicu, ka tevi mīlu . .. Atminos tikai, ka mūsu sarunas beigās viņš mani apvainoja ar briesmīgu vārdu un izgāja. Es dzirdēju, ka viņš lika sajūgt karieti… Nu jau Iris stundas, kamēr sēžu pie loga un gaidu tevi pārnākot… Tu taču esi dzīvs, tu nevari mirt! . . . Kariete jau tikpat kā sagatavota! . . . Ardievu, paliec sveiks! … Es eju bojā, — bet kas ta par nelaimi? Kaut varētu būt pārliecināta, ka tu arvien mani atcerēsies, — nesaku jau — mīlēt, nē, tikai atcerēties . . . Sveiks; kāds nāk . . . man jānoslēpj vēstule . . .

Vai no, tu taču nemīli Mori? Tu viņu noprecesi? Dzirdi, tev jānes šis upuris manis labā: es tevis dēļ esmu zaudējusi itin visu pasauli . . .»

Kā neprātīgs izskrēju uz lieveņa, metos mugurā savam Cerkesam, ko pagalmā vadāja, un vienos aulekšos devos projām pa ceļu uz Pjatigorsku. Bez žēlastības dzinu piekusušo zirdziņu, kas sprauslādams un vienās putās nesa mani pa akmeņaino ceļu.

Saule jau bija paslēpusies melnā mākonī, kas zvilnēja pār kalnu virsotnēm rietumos; aizā satumsa un kļuva dzestrs. Podkumoka, pār radzēm lauzdamās, krāca dobji un vienmuļi. Es aulekšoju, nepacietībā vai slāpdams. Sirds man sita kā ar āmuru, iedomājoties, ka nesastapšu viņu vairs Pjaligorskā. Vienu mirkli, vel vienu acumirkli viņu redzēt, atvadīties, paspiest tai roku… Es lūdzos, lādējos, raudāju, smejos… nē, nekas nespēj izteikt manu nemieru, manu izmisumu! … Domājot, ka varu viņu pazaudēt uz mūžu, Vera kļuva man dārgāka par visu pasaulē dārgāka par dzīvību, godu, laimi! Manās smadzenēs jaucās dievs zina kādas dīvainas, trakas iedomas . . . Un visu laiku es aulekšoju, dzenot zirgu bez žēlastības. Beidzot nomanīju, ka mans zirgs elso arvien smagāk; reizes divas jau viņš paklupa uz līdzenas vietas … Atlika vēl verstis piecas līdz Esentukiem — kazaku ciemam, kur varētu pārsēsties citā zirgā.

Viss būtu glābts, ja vel minūtēm desmit manam zirgam pietiktu spēka. Bet pēkšņi, kad bijām kalniem cauri, no nelielas gravas ārā jājot, spēja pagriezienā mans zirgs saļima. Es veikli nolēcu, gribēju viņu piecelt, raustīdams aiz pavadas, velti: tikko sadzirdama stenēšana izlauzās caur viņa sakostajiem zobiem; pēc dažām minūtēm viņš nobeidzās; es paliku stepe viens, zaudējis pēdējo cerību; lūkoju iet kājām kājas man grīļojās: dienas uztraukuma un bezmiega nakts izmocīts, nokritu mitrajā zāle un raudāju kā bērns.

Ilgi es gulēju nekustīgi un rūgti raudāju, nemaz necenzdamies savaldīt asaras un šņukstus; domāju, ka man krūtis plīsīs pušu; visa mana stingrā izturība, visa mana aukstasinība bija izgaisusi kā dūmi; gars kļuva bezspēcīgs, prāts nedarbojās, un, ja šai brīdī mani kāds redzētu, tas nicinoši novērstos.

Kad nakts rasa un kalnu vējš atvēsināja manu degošo pieri un domas atgriezās parastajās sliedēs, sapratu, ka dzīties pēc zaudētās laimes ir veltīgi un bezprātīgi. Ko es vēl gribu? Viņu redzēt? Kāpēc? Vai viss jau nav izbeidzies starp mums? Viens rūgts atvadīšanās skūpsts nepadarīs bagātāku manu atmiņu, pēc tā mums būs tikai vēl grūtāk šķirties.

Man tomēr prieks, ka vēl varu raudāt. Starp citu, var jau būt, ka tam par cēloni sabojātie nervi, bezmiegā pavadītā nakts, pāris minūtes pistoles stobra galā un tukšs veders.

Viss tomēr uz labu! Šis jaunās ciešanas, runājot karavīru valoda, izdarīja mani laimīgu diversiju. Izraudāties ir veselīgi, un pie tam droši vien, ja es nebūtu jājis jāšus un ja atpakaļceļā man nebūtu jānostaigā verstis piecpadsmit kājām, tad ari šonakt miegs nebūtu aizdarījis man acis.

Kislovodskā atgriezos pulksten piecos no rīta, iekritu gultā un gulēju tik cietu miegu kā Napoleons pec Vaterlo.

Kad pamodos, ārā bija tumšs. Apsēdos pie vaļējā loga, atpogāju īsos vasaras svārkus, un kalnu vējš dzesēja manas krūtis, ko vel nebija nomierinājis dziļais noguruma miegs. Tālu aiz upes caur kuplo liepu galotnēm, kas līka par to, cietokšņa un ciema mājās mirgoja ugunis. Mūsu pagalmā valdīja klusums; kņazienes dzīvoklis bija tumšs.

Ienāca ārsts, viņa piere bija saraukta; preteji paražai viņš man nesniedza roku.

—   No kurienes jūs, doktor?

—   No kņazienes Ļigovskas; viņas meita saslimusi — ar nervu kaiti… Tas tomēr nav galvenais, bet, luk, kas: priekšniecība nomana, un, lai gan drošu pierādījumu nav, tomēr dodu jums padomu uzmanīties. Kņaziene man nupat teica, viņa zinot, ka jūs šāvušies viņas meitas deļ . . . Visu to viņai izstāstījis šis vecītis … nu, kā viņu sauca? Viņš bijis jūsu un Grušņicka sadursmes aculiecinieks restorānā. Es pienācu, lai jūs brīdinātu. Sveiki! Varbūt mēs vairs nekad neredzēsimies: jūs kaut kur izsūtīs.

Uz sliekšņa viņš apstājās: viņam gribējās paspiest man roku . . . un, ja es izrādītu kaut mazāko vēlēšanos, tas būtu meties man ap kaklu, bet es paliku vēss kā akmens, — un viņš izgāja.

Luk, cilvēki! Tādi viņi visi: zina jau iepriekš visas pārkāpuma ļaunās puses, palidz, dod padomus, pat atbalsta to, kad neredz citas izejas, — bet pēc tam mazgā savas rokas nevainībā un sašutuši novēršas no tā, kam netrūka drosmes uzņemties visu atbildības nastu. Visi viņi tādi, pat vislabākie, saprātīgākie.

Otrā rītā, saņēmis augstākās priekšniecības pavēli pārcelties uz N cietoksni, iegāju pie kņazienes atvadīties.

Viņa bija pārsteigta, kad uz viņas jautājumu: vai man būtu kas sevišķi svarīgs sakāms? — es atbildēju, ka noveļu tai laimīgu palikšanu un tā tālāk.

Bet man ar jums jāparunājas ļoti nopietni.

Es klusēdams atsēdos.

Acīm redzot, viņa nezināja, kā iesākt; viņas seja pietvīka, ar tuklajiem pirkstiem tā bungoja pa galdu; beidzot viņa iesāka aprautā balsī:

—   Klausieties, m-sje Pečorin; es domāju, ka jūs esat goda vīrs.

Es palocījos.

—   Esmu pat pārliecināta par to, — viņa turpināja, — lai gan jūsu uzvešanās drusku šaubīga; bet jums var būt savi iemesli, kurus es nezinu, un tie nu jums man jāuztic. Jūs esat aizstāvējuši manu meitu pret apmelošanu, viņas dēļ gājuši divkaujā — tātad riskējuši ar savu dzīvību . . . Varat neatbildēt, es zinu, ka jūs neatzīsieties, tādēļ ka Grušņickis kritis (viņa pārmeta krustu). Dievs viņam piedos — un, ceru, jums tāpat! … Tā nav mana darīšana … cs neuzdrošinos jūs tiesāt, tādēļ ka mana meita, lai gan nevainīga, ir bijusi tam par iemeslu. Viņa man visu pateica… man liekas, visu: jūs viņai esot atzinies mīlestībā . . . viņa jums atzinusies savējā (te kņaziene smagi nopūtās). Tagad viņa slima, un es esmu pārliecināta, ka tā nav vienkārša slimība! Viņu nomāc slepenas skumjas; viņa gan neatzīstas, bet esmu pārliecināta, ka jūs esat tam par iemeslu . . . Paklausieties: jūs varbūt domājat, ka cs meklēju titulus, lielas bagātības, — jūs viļaties; es gribu tikai savas meitas laimi. Jūsu tagadējais stāvoklis nav apskaužams, bet tas var uzlaboties; jums ir savs īpašums; mana meita jūs mīl, viņa ir labi audzināta un vīru aplaimos. Esmu bagāta, viņa mana vienīgā . . . Sakiet, kas jūs aizkavē! . . . Redziet, man neklātos ar jums par visu to runāt, bet es paļaujos uz jūsu sirdi, uz jūsu goda prātu; neaizmirstiet, man tikai viena meita . .. viena . . .

Viņa sāka raudāt

—  Kņaziene, — es sacīju, — nevaru jums atbildēt; atļaujiet man parunāties ar jūsu meitu divatā …

—   Nekad! — viņa iesaucās, pietrūkusies no krēsla, stipri satraukta.

—   Kā vēlaties, — es atbildēju un grasījos aiziet.

Viņa padomāja, pamāja man ar roku, lai uzgaidu, un izgāja.

Pagāja minūtes piecas; sirds man stipri pukstēja, bet domas darbojās mierīgi, galva bija vesa; lai kā es gribēju atrast savās krūtīs kaut mazāko mīlestības dzirksteli uz labo Meri, manas pūles bija veltas.

Tad atvērās durvis un ienāca viņa. Mans dievs! Kā pārvērtusies kopš tā laika, kad nebiju viņu redzējis, — un vai tas tik sen!

Panākusies līdz istabas vidum, viņa sagrīļojās; es pietrūkos, pasniedzu tai roku un pavadīju līdz atzveltnes krēslam.

Es stāvēju viņai iepretim. Mēs ilgi klusējām; viņas lielās, neizsakāmu skumju pilnās acis, likās, meklēja manējās kaut ko līdzīgu cerībai; viņas bālās lūpas velti pulējās pasmaidīt; viņas maigās rokas, saliktas uz ceļgaliem, bija tik vājas un caurspīdīgas, ka man kļuva viņas žēl.

—   Kņaze, — es sacīju, — vai jūs zināt, ka es ar jums jokojos? . . . Jums vajadzētu mani nicināt!

Viņas vaigos parādījās slimīgs sārtums.

Es turpināju: — Tātad mīlēt jūs mani nevarat…

Viņa novērsās, atbalstījās ar elkoņiem uz galda, aizklāja ar roku acis, un man likās, ka tajās pamirdzēja asaras.

—   Mans dievs! — tikko dzirdami viņa izdvesa.

Man kļuva nepanesami; vel acumirklis — un es butu kritis viņai pie kājām.

—   Tātad jus pati redzat, — es sacīju cik spēdams cietā balsī un ar piespiestu smīnu, — jūs pati redzat, ka es nevaru jūs precet. Pat ja jūs to pašlaik velētos, tad drīz vien rūgti nožēlotu. Mana saruna ar jūsu māti mani spieda ar jums izskaidroties tik vaļsirdīgi un tik rupji; es ceru, ka viņa maldās; jums viņu viegli pārliecināt. Jūs redzat, es jūsu acīs spēlēju visnožēlojamāko un riebīgāko lomu, un pat to es atzīstu; tas arī viss, ko jūsu labā varu darīt. Lai cik ļauns spriedums jums būtu par mani, es to pieņemu . . . Redzat, cik zemisks esmu prot jums . . . Vai nav tiesa, — ja arī jūs būtu mani mīlējusi, tad no šā brīža nicināsiet…

Viņa pagriezās pret mani bāla kā marmors, tikai acis tai brīnišķīgi mirdzēja.

—   Es jūs ienīstu … — viņa teica.

Es pateicos, godbijīgi palocījos un izgāju.

Pec stundas kurjera trijjūgs mani jau rāva projām no Kislovodskas. Dažas verstis šaipus Esentukiem ceļmalā ieraudzīju savu kritušo, kādreiz straujo zirgu; segli bija noņemti, -— droši vien tos paņēmis garām- jājejs kazaks, — seglu vietā uz muguras tupēja divi kraukļi. Es nopūtos un novērsos . . .

Un tagad šeit, šai garlaicīgajā cietoksnī, domās pārcilājot pagājušo, bieži vien sev vaicāju: kādēļ nogāju to ceļu, paša likteņa sagatavotu, kur mani sagaidīja klusi prieki un dvēseles miers? . . . Nē, es nesaderētos ar to laimi! Esmu kā matrozis, kas piedzimis un uzaudzis uz laupītāju kuģa: viņa gars saradis ar vētrām un cīņām, un, krastā izmests, tas sērojas un ilgojas, lai kā viņu vilinātu ēnainā birzs, lai kā viņam smaidītu rāmā saule; augu dienu tas klejo pa piekrastes kāpām, klausās vienmuļajā ritošo viļņu šalkšanā un lūkojas miglainajā tāle: vai tur pie bālās svītras, kas zilo līmeni šķir no pelēkajiem mākoņiem, neparādīsies gaidītā bura, kas sākumā līdzīga jūras kaijas spārnam, bet pamazām, paceldamās pār bangu sakultām putām, vieglu gaitu tuvojas vientuļai piestātnei. . .

FATĀLISTS

Kādreiz man gadījās pavadīt nedeļas divas kazaku ciematā, kreisajā spārnā; turpat bija apmeties arī kājnieku bataljons; virsnieki sapulcējās te pie viena, te otra pec kārtas, vakaros spēlēja kārtis.

Reiz, apnikuši spelel bostonu un nometuši kārtis zem galda, mēs ilgi kavējamies pie majora S**:,: ; saruna, kā par brīnumu, bija interesanta. Spriedelējām par lo, ka musulmaņu māņticība, it kā cilvēka liktenis zvaigznēs rakstīts, atrod ari starp mums, kristīgajiem, daudz piekritēju; katrs pastāstīja kādu neparastu atgadījumu pro vai conlra11 .

Kungi, tas viss vēl nekā nepierāda, — teica vecais majors, jo neviens no jums nav bijis šo dīvaino nolikumu aculiecinieks, uz kuriem jūs pamatojat savas domas!

—   Protams, neviens, — daudzi atsaucās, — bet mēs tos esam dzirdējuši no uzticamiem cilvēkiem . ..

—   Tas viss blēņas! — kāds teica. — Kur ir šie uzticamie cilvēki, kas redzējuši sarakstu, kurā noteikta mūsu nāves stunda? . . . Un, ja patiesi būtu tāds likteņa lēmums, kāde] tad mums dota griba, saprāts? Kāpēc tad mums jāatbild par savu rīcību?

Sai brīdī kāds virsnieks, kas sēdēja istabas kaklā, piecēlās un, lēni pienācis pie galda, pārlaida runātājiem mierīgu, svinīgu skatienu. Viņš bija serbs, kā lo liecināja viņa uzvārds.

Poručika Vuļiča āriene pilnīgi saskanēja ar viņa raksturu. Liels augums, melnīgsnēja seja, melni mati, melnas, caururbjošas acis, liels, bet pareizi veidots deguns — viņa tautības īpatnība, skumīgs un vēss smaids, kas viņam mūždien rotājās ap lūpām, — tas viss bija it kā saskaņots tādēj, lai piešķirtu viņam neikdienišķa cilvēka izskatu, kurš nevar domās un tieksmēs dalīties ar tiem, ko liktenis viņam izraudzījis par biedriem.

Viņš bija drošsirdīgs, runāja maz, bet asi; nevienam neuzticēja savus sirds un ģimenes noslēpumus; vīnu tikpat kā nemaz nedzēra; ar kazaku jaunavām, — kuru daiļumu grūti iedomāties, to neredzējušam, — viņš nekad nelakstojās. Runāja gan, ka pulkveža sieva neesot vienaldzīga pret viņa izteiksmīgajām acīm, bet viņš ne pa jokam dusmojās, kad par to ieminējās.

Viņam bija tikai viena kaislība, kuru tas arī neslēpa, — kaislība uz kārtīm. Pie zaļā galda viņš visu aizmirsa un parasti zaudēja, bet pastāvīgās neveiksmes tikai iekairināja viņa stūrgalvību. Stāsta, ka reiz, ekspedīcijas laikā, nakts vidū viņš uz spilvena turējis banku; viņam briesmīgi laimējies. Piepeši atskanējuši šāvieni, izziņota trauksme, visi trūkušies kājās un metušies pie ieročiem. — Liec va bank45 ! — Vu- ļičs neceldamiesuzsaucis pašam kaislīgākajam ponteram46 . — Lai iet septiņnieks, — tas atbildējis aizsteigdamies. Neraugoties uz vispārējo burzmu, Vuļičs izmetis kārtis: septiņnieks vinnējis.

Kad viņš ieradies ierindā, šaušanās jau gājusi pilnā spēkā. Vuļičs nevērojis ne čečeniešu lodes, ne zobenus; viņš pulkā meklējis savu laimīgo ponteru.

—   Septiņnieks vinnējis! — viņš uzsaucis, ieraudzījis to beidzot strēlnieku rindā, kas patlaban dzinusi ienaidnieku no meža ārā, un, piegājis tuvāk, viņš izvilcis savu naudas maku un portmoneju un pasniedzis tos laimīgajam, neraugoties uz iebildumiem par maksāšanu neīstā laikā. Izpildījis šo nepatīkamo pienākumu, viņš meties uz priekšu, aizraudams sev līdzi zaldātus, un ar apbrīnojamu aukstasinību līdz beigām cīnījies pret čečeniešiem.

Kad poručiks Vuļičs pienāca pie galda, visi apklusa, gaidīdami no viņa kaut ko sevišķu.

—   Kungi! — viņš sacīja (balss tam bija mierīga, tikai zemāka nekā parasti). — Kungi, kam šīs tukšās ķildas? Jūs velaties pierādījumu; es jums ieteicu izmēģināt ar sevi, vai cilvēks var pēc sava prata rikoties ar dzīvību jeb vai katram mums jau priekšlaikus nozīmēts liktenīgais brīdis … Kas vēlētos?

—   Es ne, es ne! — atskanēja no visām pusēm. — Ir gan ermsf Ko vēl neizgudros! ., .

—  Saderēsim, — es pa jokam sacīju.

—   Par ko?

—  Apgalvoju, ka nav tāda likteņa lēmuma! — es teicu, izbērdams uz galda kādus divdesmit červoncus, — visu, cik man bija kabatā.

—   Deru, — atteica Vuļičs dobjā balsī. — Major, jūs būsiet tiesnesis; te būs piecpadsmit červoncu; iztrūkstošos piecus jus esat man parādā un izdarīsiet man draudzīgu pakalpojumu, pieliekot tos te klāt.

—   Labi, — majors teica, — tikai nudien nesaprotu, kas par lielu un kā jūs domājat strīdu izšķirt. . .

Vuļičs klusēdams iegāja majora guļamistabā; mēs viņam sekojām. Viņš piegāja pie sienas, pie kuras karājās ieroči, un uz labu laimi paņēma vienu no sakārtajām dažāda kalibra pistolēm. Mēs vēl viņu nesapratām; bet, kad viņš uzvilka gaili un uzbēra pulveri, tad daudzi, neviļus iekliegdamies, satvēra viņa rokas.

—   Ko tu gribi darīt? Paklausies, tas taču neprāts! — viņam kliedza.

—   Kungi, — viņš lēnām teica, atbrīvodams savu roku, — kas grib par mani samaksāt divdesmit červoncu?

Visi apklusa un atvirzījās.

Vuļičs izgāja otrā istabā un apsēdās pie galda; visi viņam sekoja. Viņš pamādams aicināja mūs visus turpat apsēsties. Mēs klusēdami viņam paklausījām: šai brīdī viņš pār mums bija ieguvis kaut kādu noslēpumainu varu. Es viņam cieši paskatījos acīs, bet viņš rāmi, stingri lūkodamies manī, atvairīja manu pārbaudošo skatienu, un viņa bālās lupas savilkās smaidā; neraugoties uz visu viņa aukstasinību, man likās, ka es lasu nāves zīmi viņa bālajā sejā. Esmu ievērojis, un daudzi veci karavīri apgalvo to pašu, ka cilvēkam, kuram pēc dažām stundām jāmirst, sejā bieži vien saskatāma dīvaina neizbēgamā likteņa pazīme, tā ka pieradušām acīm grūti maldīties.

—  Jūs šodien mirsiet, — es viņam teicu. Viņš strauji pagriezās pret mani, bet atbildēja lēni un mierīgi:

Varbūt — jā, varbūt — nē .. . — Tad pievērsās majoram un vaicāja, vai pistole pielādēta. Majors apjukumā skaidri neatcerejās.

— Pietiks, Vuļič, — kāds iesaucās, — droši vien pielādēta, ja pakārta galvgali; kas par patiku jokoties! . . .

—   Muļķīgs joks! — otrs piebalsoja.

Lieku piecdesmit rubļu pret pieci, ka pistole nav pielādēta! — iesaucās trešais.

Notika jaunas derības.

Man apnika šī garā ceremonija. — Klausieties, — es teicu, — vai nu nošaujieties, vai pakariet pistoli agrākajā vietā, un iesim gulēt!

—   Protams, — vairāki iesaucās, — iesim gulēt.

—   Kungi, es jus lūdzu nekustēties no vietas! — Vuļičs teica, pielicis pistoles stobru pie pieres.

Visi it kā sastinga.

Pečorina kungs, — Vuļičs piebilda, — ņemiet kārti un metiet gaisā!

Paņemu no galda, kā vēl tagad atceros, kārava dūzi un metu to gaisā: visiem elpa aizrāvās; visu acis izbaiļu un savādas nenoteiktas ziņkāres pilnas šaudījās no pistoles uz liktenīgo dūzi, kas, gaisā virpuļodams, leni laidās lejup; lai momentā, kad tas sasniedza galdu, Vuļičs nospieda gaili . . . nesprāga!

—   Paldies dievam! — vairāki iesaucās. — Nav pielādēta . . .

—   Paskatīsimies tomēr vēlreiz! — Vuļičs teica, — Viņš atkal uzvilka gaili, nomērķēja cepurē, kas karājās pie loga; atskanēja šāviens, istabā pajuka dūmi; kad tie izklīda, apskatījām cepuri: lode tai bija izgājusi cauri pašā vidū un ieurbusies dziļi sienā.

Minūtes trīs neviens nevareja ne vārda parunāt. Vuļičs gluži mierīgi sabēra sev makā manus červoncus.

Iesākās pārrunas par to, kāpēc pistole pirmo reizi nesprāga; daži apgalvoja, ka acs būšot bijusi aizsērējusi, citi sačukstējās, ka pirmoreiz bijis mitrs pulveris, bet velak Vuļičs uzbēris sausu; bet es apgalvoju, ka pēdējā varbūtība nepatiesa, jo pa visu notikuma laiku es ne acu nenolaidu no pistoles.

—   Azartā jums laime! — es teicu Vuļičam …

Pirmo reizi mūžā, — viņš atbildēja, pašapzinīgi smīnēdams,

tas ir interesantāk par banku un štosu.

—   Toties mazliet bīstamāk!

—   Nu ko? Vai nu sāksiet ticēt likteņa lēmumam?

—   Ticu, tikai nesaprotu, kādēļ man likās, ka jums katrā ziņā šodien jāmirst…

Sis pats cilvēks, kas pirms brīža tik aukstasinīgi mērķēja sev pierē, nu pēkšņi nosarka un samulsa.

Nu pietiks, — viņš pieceldamies teica. — Mūsu derības beigušās, un tagad jūsu piezīmes, pēc manām domām, nevietā … — Viņš paņēma cepuri un aizgāja. Tas man izlikās dīvaini — un ne velti.

Drīz visi devās mājās, dažādi spriedelēdami par Vuļiča ērmībam un droši vien vienbalsīgi nosaukdami mani par egoistu, tāpēc ka es saderēju ar cilvēku, kurš gribēja nošauties; it kā bez manis viņš nevarētu atrast izdevīgu gadījumu! . . .

Es gāju mājās pa ciemata tukšajām šķērsielām; pār ēku jumtu roboto virkni pie apvāršņa cēlās pilns mēness, apaļš un sārts kā ugunsgrēka atblāzma; zvaigznes rāmi mirgoja pie tumšzilās debesu velves, un man nāca smiekli, atceroties, ka kādreiz pasaulē dzīvojuši gudri cilvēki, kas domāja, ka debesu spīdekļi piedalās mūsu niecīgajos strīdos par zemes stūrīti vai par kaut kādām izgudrotām tiesībām. Kas izrādās? Sīs liesmiņas, kas, pēc viņu domām, tikai tādēļ aizdegtas, lai apgaismotu viņu kaujas un svinības, deg joprojām sensenā gaišumā, bet viņu tieksmes un cerības sen izgaisušas līdz ar viņiem pašiem kā bezbēdīga ceļinieka uzkurta uguntiņa mežmalā! Toties kādu gribas spēku viņiem iedvesa pārliecība, ka viss debess izplatījums ar saviem neskaitāmajiem iemītniekiem, kaut mēmi, taču uzticīgā līdzjūtībā noskatās viņos! . . . Bet mēs, viņu nožēlojamie pēcteči, kas klīstam zemes virsū bez pārlie- cibas un pašlepnuma, bez sajūsmas un bijības, atskaitot bailes, kas neviļus sažņaudz sirdi, domājot par neizbēgamo galu, — mēs vairs neesam spejigi nest dižāku upuri ne cilvēces, ne arī paši savas laimes labā, jo zinām, ka tā neiespējama, un vienaldzīgi svaidāmies no šaubām uz šaubām, tāpat kā mūsu senči krita no malda maldā, un, tāpat kā viņi, nevaram iegul, ne cerību, ne pat to nenoteiktāko, kaut gan patieso baudu, kādu iegūst dvēsele cīņā ar cilvēkiem vai likteni . . .

Un vēl daudzas citas tamlīdzīgas domas ienāca man prātā; es tās apvaldīju, jo nemīlu kavēties pie kaut kādām abstraktām domām; kāds tur labums? . .. Agrā jaunībā es biju sapņotājs; man patika tīksmināties pārmaiņus gan ar drūmiem, gan rožainiem tēliem, kurus veidoja mana nemierpilnā un alkatīgā fantāzija. Bet kas man no tā palicis? Tikai pagurums kā pēc cīņas naktī ar murgiem un nožēlu pilns atmiņu jūklis. Šai veltīgajā cīņā esmu izšķiedis savas sirds dedzību un savu gribas stingrību, kas tik nepieciešama īstajai dzīvei; šai dzīvē es stājos, jau iepriekš to apziņā pārdzīvojis, un man kļuva garlaicīgi un pretīgi kā tādam, kas lasa viņam sen pazīstamas grāmatas seklu atdarinājumu.

Šā vakara piedzīvojums atstāja uz mani diezgan dziļu iespaidu un sakairināja manus nervus. Skaidri nezinu, vai es ticu likteņa lēmumam vai ne, bet tai vakarā tam stipri ticēju: pierādījums bija pārsteidzošs, un es, lai gan tikko biju smējies par mūsu senčiem un viņiem pakalpīgo astroloģiju, neviļus sāku staigāt viņu pēdās; tomēr vēl laikā sevi apturēju uz šā bīstamā ceļa un, pieturēdamies pie pamatlikuma neko galīgi nenoliegt un nekam akli neticēt, atmetu metafiziku un sāku vērot, kur lieku kāju. Tāda apdomība bija ļoti vietā: es tikko nepaklupu, uz- grūdies kaut kam apaļam un mīkstam, tomēr, acīm redzot, nedzīvam. Pieliecos — mēnesnīca jau krita taisni uz ceļa — un ko es redzu? Manā priekšā gulēja cūka, pāršķelta vidū ar zobenu. . . Tikko paguvu to apskatīt, kad izdzirdu soļu troksni: divi kazaki izskrēja no šķersielas; viens piesteidzās pie manis un vaicāja, vai es neesot redzējis piedzērušu kazaku, kas trencis cūku. Es paskaidroju, ka kazaku neesmu manījis, un parādīju uz viņa pārmērīgās drošsirdības nelaimīgo upuri.

— Kāds slepkava! — teica otrs kazaks. — Kad piesūcas čihiras17 , sašķaida visu, kas priekšā pagadās. Jcremejič, dzīsimies viņam pakaļ; sasiet vajag, citādi. ..

Viņi aizsteidzās, bet es turpināju ceļu, vēl vairāk uzmanīdamies, līdz beidzot laimīgi nonācu pie sava dzīvokļa.

Es dzīvoju pie kāda veca uradņika, kuru mīlēju viņa krietnā rakstura dēļ, bet vēl vairāk skaistās meitiņas Nastjas dēļ.

Viņa, kā parasti, gaidīja mani pie vārtiem, kažokā ietinusies; mēnesnīca apspīdēja viņas piemīlīgās lūpiņas, kas bija sazilējušas nakts dzestrumā. Mani ieraudzījusi, tā pasmaidīja, bet tovakar man nebija viņa prātā. — Sveika, Nastja! — es teicu, paiedams tai garām. Viņa gribēja kaut ko atbildēt, bet tikai nopūtās.

Es aizveru savas istabas durvis, aizdedzu sveci un likos gulta; tomēr miegs šoreiz lika uz sevi gaidīt ilgāk nekā parasti. Austrumos jau sāka svīst gaismiņa, kad iemigu, bet, acim redzot, debesis bija rakstīts, ka tonakt nedabūšu izgulēties. Pulksten četros no rīta divi dūres sāka dauzīt pie mana loga. Es pielrūkos: kas ir? … — Celies, apģērbies! — sauca man vairākas balsis. Es steigšus apģērbos un izgāju laukā.

—  Vai zini, kas noticis? — reizē iesaucās trīs virsnieki, kas bija atnākuši man pakaļ; viņi bija bāli kā nāve.

—   Nu?

—   Vuļičs nogalināts!

Es sastingu.

—  Jā, nogalināts! — viņi turpināja. — Iesim ātrāk!

—   Uz kurieni?

—   Pa ceļam dabūsi zināt.

Gājām. Viņi man pastāstīja visu, kas nolicis, iepīdami dažādas piezīmes par dīvaino likteņa lēmumu, kas pusstundu pirms nenovēršamās nāves viņu bija glābis no nāves. Vuļičs gājis viens pa tumšo ieliņu; ceļā viņam pagadījies piedzēries kazaks, kurš pārcirtis cūku un varbūt būtu pagājis garām, to neievērojis, ja Vuļičs, pēkšņi apstājies, neiepra- sltos: «Ko tu, brāl, meklē?» — «Tevi!» atteicis kazaks un cirtis viņam ar zobenu, pāršķeldams to no pleca gandrīz līdz sirdij . . . Divi kazaki, kurus es satiku un kuri gūstīja slepkavu, piesteigušies, pacēluši ievainoto, bet tas jau laidis pēdējo elpas vilcienu un tikai divus vārdus vēl izdvesis: — Viņam taisnība! — Es vienīgais sapratu šo vārdu mīklaino nozīmi: tie attiecās uz mani; es tīri neviļus biju pareģojis nelaimīgajam viņa likteni; mans instinkts mani nebija vīlis: viņa pārvērstajā sejā es pareizi biju ievērojis tuvās nāves pazīmes.

Slepkava bija iesledzies kādā tukšā būdā ciemata nomale; mēs devāmies turp. Sievietes vaimanādamas bariem devās uz to pašu pusi; šur tur uz ielas vēl izskrēja viens otrs aizkavējies kazaks un, steigā piesprādzēdams kinžalu, aizdrāzās mums garām. Juceklis bija milzīgs.

Beidzot mēs nonācām pie būdas; redzam: ap būdu, kuras durvis un slēģi no iekšpuses aizvērti, stāv ļaužu pūlis. Virsnieki un kazaki savā starpā dedzīgi apspriežas; sievietes gaudo lādēdamās un nožēlodamas. Viņu vidū man sevišķi acīs dūrās kādas vecītes zīmīgā seja, kurā atspoguļojās galīgs izmisums. Viņa sēdēja uz resna baļķa, elkoņus atspiedusi pret ceļgaliem un galvu rokās saņēmusi: tā bija slepkavas māte. Viņas lūpas retumis sakustējās… Vai tās čukstēja lūgsnu vai lāstu? …

Beidzot vajadzēja sākt rīkoties un apcietināt noziedznieku. Nevienam tomēr nebija drosmes doties pirmajam briesmās.

Es piegāju pie loga un paskatījos pa sleģu šķirbu; bāls, ar pistoli labajā rokā slepkava gulēja uz grīdas; asiņainais zobens atradās viņam blakus. Viņa izteiksmīgās acis šausmās malslījās visapkārt; reizēm viņš nodrebēja un saķēra galvu, it kā neskaidri atcerēdamies vakarējo. Šai nemierīgajā skatienā es nemanīju nekādas ciešas apņemšanās un teicu majoram, ka velti viņš baidās likt uzlauzt durvis un kazakiem tur iebrukt, jo tagad tas vieglāk izdarāms nekā pēc tam, kad slepkava būs pilnīgi atjēdzies.

Šai brīdī vecais jesauls piegāja pie durvīm un sauca viņu vārdā; tas atsaucās.

—  Nogrēkojies esi, brāl Jefimič, — jesauls teica, -— neko darīt, padodies!

—   Nepadošos! — kazaks atbildēja.

Bīsties dieva! Neesi jau pagāna čečenielis, bet godīgs kristīts cilvēks. Nu, grēks tevi parāva, neko darīt:, savam liktenim neizbēgsi!

—  Nepadošos! — kazaks draudoši kliedza, un varēja dzirdēt, ka uzvelkot noknikšķēja pistoles gailis.

—   Ei, māt, — jesauls vecītei teica, — runā tu ar dēlu; varbūt tevi klausīs … Aizdos vēl dievam dusmas. Redzi, ari kungi jau divi stundas gaida.

Vecīte cieši viņā paskatījās un papurināja galvu.

Vasilij Petrovič, — jesauls teica, pieiedams pie majora, viņš nepadosies — es viņu pazīstu; bet, ja uzlauzīs durvis, tad daudz mūsējo sakapās. Vai labāk nepavēlēsiet viņu nošaut? Slēģī diezgan plata šķirba.

Šai acumirklī man iešāvās galvā dīvaina doma: līdzīgi Vuļičam es gribēju pārbaudīt savu likteni.

—  Pagaidiet, — teicu majoram, — es viņu saņemšu dzīvu. — Pavēlējis jesaulam uzsāki ar viņu sarunu un nostādījis pie durvīm trīs kazakus, kas pēc norunāta mājiena tās ielauztu un steigtos man palīgā, es apgāju būdai otrā puse un tuvojos liktenīgajam logam; sirds man stipri pukstēja.

Ak tu nolādētais! — jesauls kliedza. — Tu gribi ar mums jokus dzīt, ko? Vai domā, ka netiksim ar tevi galā? … — Viņš visā spēkā sāka dauzīt durvis; es, aci pie šķirbas pielicis, sekoju kazaka kustībām, no šās puses viņš negaidīja uzbrukumu, — es piepeši atgrūdu slēģus un ar galvu uz leju metos pa logu iekšā. Šāviens norībēja man pie pašas auss, lode norāva uzpleci. Bet dūmi, piepildīdami istabu, neļāva manam pretiniekam atrast zobenu, kas gulēja viņam blakus. Es saķēru viņu aiz rokām; kazaki ielauzās, un nepagāja ne trīs minūtes, kad noziedznieks bija sasiets un konvoja apsardzībā aizvests. Ļaudis izklīda, virsnieki mani apsveica, un paliesi, bija par ko apsveikt.

Likās, kā lai pēc visa tā cilvēks nekļūtu par fatālistu? Bet kas zinās skaidri, vai viņš ir vai nav par kaut ko pārliecināts? .. . Un cik bieži mes sajūtu maldus vai saprāta kļūdu pieņemam par pārliecību! . . . Man patīk šaubīties par visu: šī prāta īpašība neapdraud rakstura stingrību; gluži otrādi, par sevi varu teikt, ka vienmer drošāk eju uz priekšu, kad nezinu, kas mani sagaida. Jo par nāvi ļaunāks nekas nevar gadīties, bet nāvei neizbēgsi!

Atgriezies cietoksnī, es izstāstīju Maksimam Maksimičam visu, kas man atgadījās un kam es biju par aculiecinieku, un gribēju dzirdēt viņa domas par likteņa lēmumu. Sākumā viņš neizprata šo vārdu, bet, kad es to, kā nu prazdams, paskaidroju, viņš, zīmīgi palocīdams galvu, teica:

—   Jā-ā, protams! … Tā diezgan dīvaina liela! . . . Tomēr šie aziā- liskie gailīši bieži vien nesit, ja nav labi ieziesti un ja tos labi krietni nepiespiež. Alzistos, arī čerkesu bises man ne visai patīk; mūsu ļaudīm tās tā kā nepiedien: laide maza, — to tik pielūko, ka deguns neapsvilst . . . Toties zobeni viņiem — gods kam gods!

Pēc tam, mazliet padomājis, viņš piebilda:

—  Ja, žēl nabadziņa . . . Velns viņu dzina nakti uzrunāt žūpu? . . . Bet, acīm redzot, tas viņam tā jau no dzimšanas bija nolemts!…

Vairāk es no viņa nekā neizdabūju: viņš vispār nemīl metafizisku sarunu.

Beigas

PASKAIDROJUMI

1    Duhans — neliels Kaukāza ciematu ēdienu veikals, kurā pārdod ari vīnu.

2    Aleksejs Petrovičs — Jermolovs.

3    Sakļa — kaukāziešu mītne, būdiņa.

4    Burka — kaukāziešu mētelis, apmetnis.

5    Kabardieši, čečenieši, osetīni — kalnu tautas Kaukāzā.

c Buza — reibinošs dzēriens, ko Krimā un Kaukazā gatavo no prosas, griķiem vai miežiem.

7 Ktinaks — draugs, paziņa, Kaukāza kalniešiem persona, ar kuru saista viesmīlības un draudzības pienākumi. * Mulla — muhamedāņu garīdznieks.

9    Abreki — laikā, kad krievi iekaroja Kaukāzu, kalnieši, partizāņi, vēlāk — klejotāji, laupītāji.

10    Bešmets — sapogājami kaukāziešu svārki.

11    Gjauri — muhamedāņu nosaukums nemuhamedāņiem. Vārdam nicinoša nozīme.

12    Karagačs burtiski, melnais koks — īpaša vīksnu šķirne.

13    Padišalis — dažu austrumu monarhu tituls.

14    Kalims — ligavas izpirkšanas maksa.

16 Cudru — austrumnieču plīvurs, kas apņem visu ķermeni un seju.

16    Peri — irāņu mitoloģijā spārnota būtne sievietes izskatā.

17    Cērtas ieleja — vārds, kuru pēc izrunas var i/.lulkot par robežas (kr. — MopT.'i — svītra, robeža), kā arī par veina ieleju (kr. — lepr —velns).

15  CoAOBOM-PanCoHHiiK — Svilpis-Lupis — krievu teiku varonis.

19    Lezginka — čerkesu tautas deja.

20    Termalams — raibs persiešu zīda audums.

19    Šapsugi — neliela, čerkesiem radniecīga tauta Kaukāzā, kas sīvi cīnījās pret carisma kolanizaloriskajām tieksmēm.

20    Okāzija — no fr. vārda l'occasion (gadījums).

21    Vists (angl. \vhist) — kāršu spēle.

22    Gris de peries (fr.) — pērļu pelēks.

23   Couleur pūce (fr.) — spoži melna (blusas) krāsa. 23 a Ia moujik (fr.) — ka zemniekam.

27 Mans mīļais, es nīstu cilvēkus, lai man tie nebūtu jānicina, jo citādi dzīve būtu pārak pretīgs farss.

2i Mans mīļais, es nicinu sievietes, lai nebūtu tās jāmīl, jo citādi dzīve būtu pārāk smieklīga melodrāma.

29    Gndimions — grieķu mitoloģijā ārkārtīgi skaists jauneklis.

30    Auguri — romiešu priesteri.

31   En pique-niciue (fr.) — izbraucienā zaļumos.

32    Mon dieu, un circassien! (fr.) — Mans dievs, čerkess!

33     Ne craignez rien, madame, je ne suis pas plus dangereux que volre cavalier (fr.) — Nebaidieties, kundze, es neesmu bīstamāks par jūsu kavalieri.

34    Nogajieši — Krimas stepju tatāri.

35    (,' est impayable! Tas ir neizturami!

35 Mērci, monsieur! (fr.) — Pateicos, kungs!

37    Permetlez (fr.) — atļaujiet.

38    Pour mazureļue (fr.) — uz mazurku.

39    C.harmant! Dč!icieux! (fr.) — Jauki! Burvīgi!

40     «Lasāmā bibliotēka» - populārs tā laika periodisks izdevums ar vieglu saturu.

41    Vis-ā-vis (fr.) — pretim.

12 Son coeur et sa fortune (fr.) — savu sirdi un mantu. 43 Finita la comedial (il.) — lieigas komēdijai! 41 l'ro, contra (lat.) — par, pret.

45    Va banque (fr.) — par visu banku.

46    Ponters — azarta spēlēs cilvēks, kas spēlē pret banku.

47    Čihira — paštaisīts, nenorūdzis kaukāziešu vīns.

M. IO. JIliPMOHTOB

rEPon HAuiEro bpemehh

ACITHS MoCKba JlciiHiirpaa 1Ū48

JlaTBHfiCKOC rOCy;iapCTBCHHOC H3A2TC.nbCTBO H.'l .laTMIHCKOM H UJKC

s a t u r s

Priekšvārds

PIR M Ā DAĻA

T. Bela

II. Maksims Māksimies……

PEČORINA  DIENASGRĀMATA

II. Kņaze Meri

III. Fatālists

Paskaidrojumi

[1] es lūdzu lasītājiem piedošanu, ka esmu pārlicis pantos Kazbiča dziesmu, ko man, protams, atstāstīja prozā; bet ieradums jau esot otra daba.

Content

Ļermontovs Mihails Jurjevičs Mūsu laiku varonis

MIHAILS JURJEVIČS LERMONTOVS MŪSU LAIKU VARONIS

PRIEKŠVĀRDS

PIRMĀ DALA BELA

MAKSIMS MAKSIMIČS

PEČORINA DIENASGRAMATA

Tamaņa

otra dala Pečorina dienasgrāmatas nobeigums

KŅAZE MERI

FATĀLISTS

PASKAIDROJUMI